12
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
12
ПРВЕ
ЖРТВЕ
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
СРПСКЕ
ПРОШЛОСТИ
НАПИСАО
АНДРА
ГАВРИЛОВИЋ
У
БЕОГРАДУ
ШТАМПАНО
У
ДРЖ
.
ШТАМПАРИЈИ
КРАЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1893
ПРВЕ
ЖРТВЕ
И
Над
тврдим
и
поноситим
Сером
развила
је
своја
крила
мирна
и
тиха
летња
ноћ
.
За
топлим
даном
наступила
је
хладовина
,
коју
с
времена
на
време
помаже
лак
поветарац
,
што
се
,
реко
би
,
одбија
од
високих
бедема
градских
,
па
се
разлива
у
ситне
покрете
по
мирном
подграђу
.
Све
је
тихо
,
све
је
живо
легло
,
да
се
сном
окрепи
.
И
хрти
и
жерави
,
и
соколи
и
соколари
траже
одмора
после
богатога
лова
минулог
дана
.
Слуге
су
у
граду
уморне
од
дневне
службе
богатој
властели
српској
.
Властела
су
заморена
од
бриге
,
коју
им
задају
чести
гласови
са
разних
страна
раскомадане
српске
царевине
.
Све
се
предало
одмору
,
све
је
утонуло
у
сан
.
Само
стражари
будни
сањају
.
Сан
им
осваја
трепавице
,
душа
је
помућена
гласовима
,
што
случајно
чуше
кад
се
властела
међу
собом
разговараху
о
тешким
данима
.
Али
се
ипак
сну
не
подају
.
Будни
су
стражари
,
а
од
њих
је
буднији
—
њихов
господар
.
Са
високе
куле
мотриље
у
тврдоме
Серу
дању
се
виде
безбројни
планински
ланци
,
како
се
у
бескрајност
пружају
;
виде
се
на
западу
Гвоздена
Врата
;
на
северу
је
каменити
Мелник
на
Бистрици
;
јужно
се
отвара
поглед
низа
Струму
све
до
њеног
ушћа
у
широком
Орфанском
Заливу
Белога
Мора
.
У
мирној
и
звезданој
ноћи
,
кад
месец
посребри
градске
бедеме
огледајући
се
у
местимичној
дубини
речице
,
што
испод
подграђа
серског
тече
—
чини
се
на
високој
кули
мотриљи
,
да
се
осећа
,
како
се
небесни
свод
спушта
,
да
својом
милином
задахне
јаче
земљу
и
њен
свет
.
И
на
тој
кули
има
некога
сад
у
позно
доба
,
кад
се
стража
на
главним
вратима
првога
бедема
два
пута
већ
променила
,
и
кад
је
звоно
са
високог
торња
на
истим
вратима
огласило
подграђанима
да
је
равно
пола
ноћи
.
По
оделу
се
мало
може
познати
незнани
ноћник
,
јер
је
тек
у
пола
обучен
и
ако
је
,
очевидно
,
толико
приправан
,
да
би
могао
с
места
продужити
пут
у
неодређену
даљину
.
Ипак
висока
,
тешка
и
од
црвене
коже
израђена
обућа
казује
,
да
је
ноћник
велико
лице
у
земљи
.
Снажном
,
јуначном
и
здравом
телу
не
доликоваше
очајна
збиља
,
што
му
на
лицу
стална
изгледаше
,
као
што
ни
његовом
белом
господском
лицу
не
бејаше
потребна
густа
и
пуна
брада
,
која
само
повећаваше
суровост
изгледа
овога
мож’да
у
души
племенитога
човека
.
Ал
’
једно
,
што
свака
црта
лица
,
сваки
покрет
тела
казиваше
,
бејаше
неисцрпна
одлучност
.
Прошло
је
већ
прилично
времена
како
је
у
лаком
оделу
али
у
богатом
огртачу
изишао
на
кулу
мотриљу
.
Чешће
је
и
дању
и
ноћу
излазио
на
ово
место
.
Губио
је
своје
погледе
преко
границе
суседне
Богданове
војводине
с
једне
и
низ
пучину
.
Орфанског
Залива
с
друге
стране
.
Очима
је
тражио
на
северозападу
деспотовину
Костадина
и
Драгаша
браће
Дејановића
а
право
на
западу
преко
великога
Вардара
Вукашинову
краљевину
.
Али
од
неког
доба
дању
управља
погледе
своје
на
исток
путем
крстопољским
,
а
ноћу
,
опет
тамо
окренут
,
очима
мотри
звезду
једну
,
необично
сјајну
,
на
небу
.
И
сада
је
утонуо
у
то
гледање
,
занео
се
очима
питајући
звезде
тако
,
да
није
чуо
,
кад
се
женска
једна
прилика
успела
уз
стрмените
степенице
високе
куле
,
нити
је
осетио
,
када
му
се
приближила
.
—
Господару
!
огласила
се
жена
.
Он
није
чуо
,
гледао
је
звезду
,
све
живљим
очима
,
све
немирнијом
душом
,
па
јој
није
ни
одговорио
.
—
Господару
!
Деспоте
!
понови
жена
.
Он
је
опет
оћутао
на
њен
поздрав
.
Није
је
опазио
.
Али
је
,
предан
гледању
сјајне
звезде
,
пошао
душом
,
оком
,
слухом
за
њом
,
ка
њој
,
дигнувши
руку
управљену
небу
.
—
Господару
,
Угљеша
!
—
бојажљивим
ал
’
доста
снажним
гласом
понови
жена
,
ступајући
му
још
ближе
.
Он
се
трже
,
окрену
и
,
спазивши
своју
драгу
Љубу
,
пружи
јој
руке
.
—
Деспотице
,
од
куда
ти
овде
и
у
ово
доба
?
—
рече
јој
,
држећи
је
за
руку
.
—
Дођох
за
тобом
,
господару
!
—
одговори
она
смерно
али
јасно
.
Он
благо
наслони
своју
руку
на
њено
раме
:
—
Али
у
ово
доба
?
—
понови
још
блаже
своје
питање
.
—
У
исто
доба
,
кад
и
ти
,
светли
деспоте
!
—
одговори
Љуба
.
—
Овде
на
кули
мотриљи
?
у
ово
доба
?
—
Свуда
и
увек
,
где
и
кад
ти
.
Срдиш
ли
се
,
деспоте
?
Опрости
,
али
ја
мислим
,
да
те
није
тежак
државни
посао
позвао
ноћас
овде
.
Зато
дођох
.
Он
је
значајно
погледа
,
а
она
брзо
настави
:
—
Господару
!
Није
ноћас
првина
,
да
те
пратим
,
кад
у
позно
доба
ноћно
пођеш
из
одаје
своје
сам
,
брижан
.
Толико
сам
ти
се
пута
хтела
јавити
овако
исто
на
овом
месту
и
у
ово
доба
,
али
сам
се
опет
уздржала
.
Сада
не
могах
више
.
Твоја
душа
пати
,
твоје
срце
страда
,
а
ја
не
знам
узрока
.
Угљеша
—
и
она
му
наслони
своју
лепу
главу
са
црном
дугом
косом
на
груди
,
које
се
снажно
надимаху
.
—
Љубо
,
кол’ко
си
добра
!
—
проговори
Угљеша
.
—
Ти
се
бринеш
за
ме
.
Немаш
разлога
,
верна
моја
љубо
!
—
Имам
,
господару
.
Зар
без
разлога
мисли
твоје
блуде
у
тренуцима
,
кад
се
у
двору
нашем
свако
добро
стани
?
Зар
без
разлога
често
пута
оставиш
богату
трпезу
и
госте
наше
за
њом
,
па
одлазиш
узбуђен
,
узнемирен
,
да
те
после
,
пуна
бриге
за
тобом
,
нађем
овде
као
и
сада
.
Деспоте
,
Угљеша
!
Има
неко
доба
,
како
остављаш
певача
у
тренутку
кад
у
песми
стане
ређати
најлепше
јуначке
слике
из
скоре
прошлости
наших
крајева
;
скупоцени
пехар
најбољег
кипарског
вина
остављаш
у
тренутку
,
кад
ти
га
ваља
испити
у
част
витештва
,
у
славу
наших
победа
;
са
небом
и
звездама
његовим
разговараш
онда
,
кад
сваки
говор
престаје
,
кад
све
живо
тражи
мира
и
покоја
,
да
се
окрепи
у
слатком
сну
!
Господару
,
шта
је
теби
,
души
твојој
?
реци
ми
—
мож’да
смем
знати
—
и
ражаљеним
гласом
додавши
:
—
кажи
,
молим
те
!
—
спусти
главу
на
његова
прса
,
да
од
саме
себе
сакрије
—
сузе
својих
лепих
очију
.
За
тренутак
настаде
тишина
.
А
за
тим
,
осетивши
и
сам
њене
сузе
,
деспот
је
нежно
ухвати
за
леву
руку
и
приведе
крају
,
где
је
,
наслоњен
на
малу
ограду
,
мало
пре
стајао
.
—
Мила
љубо
моја
!
Казаћу
ти
чисту
истину
,
и
ако
ми
је
немила
.
Душа
моја
нема
мира
.
Али
светињу
њенога
спокојства
не
наруши
никаква
жеља
за
сјајем
и
блеском
сујетнога
живљења
.
Ти
ме
бар
знаш
!
Није
спокојство
душе
моје
поремећено
никаквим
злобним
гласом
,
који
би
осумњичио
моје
пријатеље
,
ни
доставом
,
која
би
циљала
да
баци
сенку
на
искреност
и
љубав
нашу
.
Тога
не
може
бити
,
јер
таким
сумњама
нема
места
у
души
мојој
.
Навршило
се
већ
петнаест
година
,
како
си
ми
постала
љуба
верна
.
И
ко
зна
,
колико
би
душа
моја
више
страдала
да
јој
у
часовима
сумора
ниси
ти
била
успешни
видар
непомућеном
ведрином
душе
своје
!
Не
бејах
баш
голобрадо
момче
,
кад
сам
с
тобом
ступио
пред
олтар
.
Доста
сам
дотле
већ
подносио
,
доста
проживео
.
Али
ме
ти
сети
младости
,
ти
чисто
врати
моје
године
назад
,
и
од
мене
,
прилично
окорелога
ратника
,
створи
меког
љубавника
,
благе
душе
,
тихих
и
срдачних
жеља
.
Па
ипак
остадох
ватрен
у
једној
жељи
,
за
коју
се
моја
породица
заложила
,
остадох
непоколебљиво
одан
једној
мисли
,
једном
узору
своме
.
А
тежња
за
тим
и
јесте
оно
,
што
души
мојој
не
да
мира
.
Деспотице
!
Да
сам
мислио
остати
у
Серу
и
на
овоме
,
што
имам
,
не
бих
се
ни
на
ову
лествицу
земаљске
части
испео
!
Даље
иду
моје
мисли
,
даље
жуди
моја
душа
,
јер
без
тога
нема
живота
ни
опстанка
ни
овоме
,
што
је
до
сад
створено
.
У
тихој
звезданој
поћи
изгледаше
Угљеша
као
страсни
покајник
пред
благим
исповедником
,
стајаше
узрујан
пред
мудром
и
добром
деспотицом
Љубом
.
—
Познајеш
ли
још
у
оном
звезданом
јату
моју
звезду
?
—
упита
деспотицу
,
обгрливши
јој
стас
левом
руком
а
десну
пруживши
једној
групи
звезда
,
које
су
биле
источно
од
њих
.
—
Познајем
,
ено
је
!
—
брзо
одговори
деспотица
Љуба
—
она
је
и
сада
онако
сјајна
и
чиста
,
као
вазда
до
сада
.
—
Не
,
вараш
се
.
Чуј
ме
.
По
њој
сам
вазда
ценио
будућност
своју
.
Од
како
сам
је
запазио
—
а
то
је
давно
било
—
она
ме
није
изневеравала
.
Бивала
је
све
сјајнија
.
Пред
најкрвавије
битке
сјала
ми
је
све
јачом
светлошћу
,
и
ја
сам
знао
да
ћу
изићи
победиоцем
.
У
тешким
приликама
у
Призрену
пре
четири
године
,
кад
сам
видео
,
колико
су
се
осилили
наши
противници
под
згодним
изговором
да
раде
противу
нас
једино
из
оданости
царској
заветној
мисли
,
у
тренуцима
,
кад
је
и
брат
ми
Вукашин
долазио
до
клонућа
—
она
ми
је
звезда
казивала
,
да
ипак
не
ћемо
подлећи
.
—
Тебе
Бог
штити
,
господару
мој
!
—
кликну
деспотица
.
—
Али
има
—
продужаваше
Угљеша
—
неко
време
,
како
звезде
у
моме
јату
трну
,
бледе
и
нестају
,
па
и
сама
моја
звезда
гине
,
тамни
.
А
на
супрот
њој
,
ено
погледај
,
мало
даље
на
истоку
звездано
се
јато
множи
,
а
сјајна
једна
звезда
прети
да
надсија
моју
звезду
—
водиљу
.
Она
је
све
светлија
,
у
колико
је
ова
блеђа
.
Слутио
сам
,
ал
’
од
како
је
пре
три
месеца
онај
чудновати
испосник
пророчки
нагласио
најезду
Азијата
на
наше
крајеве
,
ја
више
не
двоумим
.
Ти
га
се
сећаш
,
Љубо
.
Једне
је
вечери
ненадно
пао
у
Сер
.
Ја
сам
појмио
његове
речи
.
Њега
је
нестало
,
отишао
је
тајанствено
ко
што
је
и
дошао
,
мож’да
да
тражи
витеза
,
који
ће
га
боље
разумети
.
Али
се
вара
.
Угљешина
је
душа
упила
у
се
сву
озбиљност
његове
занесењачке
проповеди
противу
некрста
.
Нико
га
тако
неће
схватити
.
Ја
у
миру
оштрим
мач
за
ратне
дане
.
Кад
судба
мени
намењује
да
понесем
стег
у
одбрани
Српства
,
ја
морам
бити
спреман
.
Ја
ћу
први
одлучно
укрстити
оружје
са
новом
силом
турских
завојевача
.
Па
или
ћемо
ја
и
моји
бити
први
победиоци
или
—
прве
жртве
!
Па
ипак
ми
се
чини
да
се
сјај
моје
звезде
претапа
у
светлост
нове
звезде
нових
завојевача
.
Знам
—
Деспотица
писну
:
—
Стани
,
заклињем
те
живим
Богом
,
не
даље
!
Одбиј
сумњу
,
што
ти
душу
мори
.
Освоји
ли
она
,
ти
више
немаш
снаге
неће
више
бити
тебе
.
Не
,
не
,
све
је
то
варка
ока
,
обмана
.
Немој
веровати
звездарским
тумачењима
,
јер
смо
онда
пропали
.
Ево
—
и
она
се
лако
спусти
на
колена
—
преклињем
те
—
—
Устани
,
мила
љубо
моја
—
зваше
је
Угљеша
,
дижући
је
.
—
Заборави
ову
пошалицу
моју
,
она
није
за
те
ни
била
.
А
ја
ћу
се
бринути
,
да
ти
и
делом
докажем
,
да
није
нестало
у
мени
снаге
ни
издржљивости
.
Заборави
све
то
.
—
Хвала
господару
!
Али
време
је
да
ти
кажем
,
да
и
ја
не
смећем
с
ума
пророчке
речи
чудног
испосника
.
Он
рече
да
Азијате
ти
потражиш
,
јер
је
све
пропало
,
ако
они
нас
први
нађу
.
Деспоте
,
твоја
је
слава
допрла
и
до
тог
атонског
пустињика
,
и
он
у
теби
гледа
спас
!
Кроз
ноћну
се
тишину
разлеже
трубни
знак
један
пут
,
два
пут
па
онда
и
трећи
пут
,
а
мало
после
чу
се
звека
ланаца
на
покретном
мосту
код
бедема
и
шкрипа
кључева
у
великој
гвозденој
брави
на
градским
вратима
.
Деспотица
погледа
Угљешу
.
—
То
је
какав
поклисар
,
мож’да
чак
од
границе
—
одговори
Угљеша
па
,
пошавши
са
деспотицом
низа
степенице
,
које
се
отворене
увијаху
око
спољне
стране
високе
куле
,
као
и
нехотице
погледа
на
звездано
јато
.
Љуба
то
спази
,
а
он
јој
,
да
је
преухитри
,
рече
:
—
Не
бој
се
.
Ма
какве
ми
гласе
поклисар
донео
,
одмах
ћу
доћи
,
да
ти
их
саопштим
.
Чекај
ме
у
ложници
.
После
кратког
времена
Угљеша
ступи
у
собу
,
где
га
је
деспотица
очекивала
.
Он
је
био
јако
потресен
и
изненађен
добијеним
гласовима
,
а
она
му
пође
у
сусрет
.
—
Глас
,
који
ми
је
донео
—
рече
јој
он
—
ноћас
гласник
,
није
мио
,
није
добар
,
далеко
је
од
добра
.
—
Ипак
не
очајавај
!
—-
храбраше
га
она
.
Те
га
се
њене
речи
још
више
неугодно
такоше
.
Погледа
је
право
у
очи
,
и
рече
:
—
Љубо
,
тебе
се
више
тичу
.
Буди
храбра
!
Она
се
трже
,
пребледе
,
и
брзо
упита
:
—
Да
није
—
—
Отац
твој
—
—
Отац
?
—
Умро
је
.
После
толиког
боловања
ипак
је
подлегао
.
Деспотица
цикну
,
а
Угљеша
је
изнемоглу
прихвати
и
спусти
на
меко
седиште
.
За
тим
она
бризну
у
плач
.
—
Љубо
!
—
рече
јој
Угљеша
после
неког
времена
.
—
Буди
храбра
.
Ти
си
изгубила
оца
а
ја
првог
помагача
свог
.
Деспотовини
је
тај
губитак
ненакнадан
.
У
томе
је
и
туга
,
али
теби
,
гранчици
са
стабла
његовог
,
нека
у
томе
буде
и
утехе
.
—
Ах
,
оче
мој
!
—
Глас
је
кратак
и
непотпун
,
али
у
толико
више
тужан
.
Љубо
,
ти
ћеш
ми
послати
из
Драме
што
пре
опширније
.
—
Хвала
ти
,
господару
.
—
Ал
’
није
то
све
.
Други
је
глас
да
је
—
Дренопоље
пало
!
Туга
деспотице
Љубе
чисто
стаде
.
У
њој
плану
жар
свеснога
частољубља
,
и
она
лаганим
али
поузданим
гласом
рече
:
—
Господару
,
не
чекај
,
спремај
се
и
пођи
на
сусрет
дужности
.
Ја
ћу
ти
помоћи
!
...
.
Кад
по
заповести
Угљешиној
уђоше
к
њима
дворанке
,
да
,
и
саме
плачне
,
теше
деспотицу
,
Угљеша
се
удали
,
очевидно
и
сам
потресен
губитком
најпоузданијег
крила
на
граници
.
—
Једна
са
свим
утрну
!
—
рече
скоро
полугласно
излазећи
.
ИИ
Сутра
дан
рано
из
јутра
уђе
у
собу
деспотову
војвода
Тома
Теологита
,
човек
лепа
лика
,
црних
мало
потуљених
очију
,
које
као
да
сакриваху
лукавство
,
што
одаваху
црте
лица
а
особито
доња
вазда
притегнута
усна
.
Угљеша
га
је
очекивао
,
па
га
је
одмах
,
још
пре
но
што
га
је
Тома
могао
поздравити
као
свога
владара
,
дочекао
:
—
Звао
сам
те
,
војводо
,
да
ти
саопштим
једну
своју
одлуку
,
која
се
тебе
тиче
.
Дренопоље
је
пало
.
Ћесар
Војихна
,
господар
Драме
и
таст
наш
,
преминуо
је
.
Оставио
је
најважнију
страну
моје
деспотовине
у
часу
,
кад
ми
је
његов
глас
,
мудрост
његовог
ума
и
јунаштво
срца
његовог
било
најпотребније
.
Он
је
управљао
драмским
крајем
готово
неограничено
.
Ја
нисам
имао
ни
потребе
ни
разлога
да
своју
превласт
истичем
,
јер
је
он
ипак
одано
вршио
своју
дужност
.
Драмска
је
област
на
граници
,
а
Драма
је
предстража
Серу
.
У
Драми
је
остала
узвишена
ташта
наша
,
ћесарица
Ана
,
али
војсци
драмској
ваља
накнадити
старога
ћесара
Војихну
.
Можеш
ли
се
поуздати
,
да
примиш
управу
над
драмском
војском
Војихнином
?
Тома
Теологита
се
дубоко
поклони
:
—
Светли
деспоте
!
Заповедај
и
ја
ћу
слушати
без
поговора
.
Угљеша
седе
,
и
руком
показа
Томи
да
и
он
седне
,
али
Тома
оста
стојећи
.
—
Прилике
су
тешке
и
неповољне
—
продужи
Угљеша
.
—
Тако
је
,
деспоте
.
Захваљујући
великом
поверењу
твоме
,
није
ми
непознато
стање
,
у
коме
се
поједини
делови
српске
државе
налазе
.
Угљеша
се
мало
намршти
,
а
Тома
брзо
додаде
:
—
Али
ја
ипак
налазим
,
да
тако
мора
бити
.
Боље
је
,
велим
,
да
се
делови
спасу
но
да
све
за
љубав
целине
иде
у
пропаст
.
—
Видиш
,
—
продужи
Угљеша
.
—
Лазар
је
отишао
под
закриље
угарско
,
признао
је
врховну
власт
њихову
.
Он
као
господар
Срема
не
мисли
више
на
одржање
царевине
.
Синиша
,
царев
стриц
,
устао
је
у
име
царевине
а
против
царевине
.
Богданово
је
војводство
мало
а
и
изложено
је
могућним
нападајима
и
гусарских
дружина
и
крсташких
чета
.
Брат
наш
Вукашин
први
је
развио
заставу
одржања
српске
превласти
на
југу
.
Није
ли
он
у
борби
противу
Матије
Кантакузена
изишао
као
савршени
победилац
?
Кад
је
цар
Синиша
устао
да
задовољавајући
своје
личне
прохтеве
и
ненасите
жеље
удари
клин
у
јединство
српске
отпорне
моћи
са
ових
страна
,
није
ли
пред
снажном
одлуком
и
гвозденом
вољом
брата
нам
морао
устукнути
као
побеђен
и
прогнат
?
Није
ли
се
ваљало
спремати
за
све
случајности
,
које
могу
лако
и
ненадно
наступити
?
Је
ли
Вукашин
оклевао
?
За
срећу
наше
отаџбине
узео
је
част
краљевску
пре
шест
година
онда
,
кад
и
ја
деспотску
.
Ми
бејасмо
једини
,
који
се
одушевљавасмо
мишљу
о
одржању
оне
снаге
,
коју
овде
на
југу
затекосмо
.
Шта
је
даље
било
,
познато
ти
је
.
Тома
се
лако
поклони
,
а
Угљеша
продужи
:
—
Радњу
призренскога
збора
ја
ни
данас
после
пуне
четири
године
,
не
могу
признати
.
Она
се
противи
реченој
мисли
,
за
коју
се
ја
и
брат
ми
заложисмо
.
После
свега
тога
ми
нисмо
могли
друкчије
поступати
до
онако
,
како
смо
и
учинили
.
У
име
мисли
о
јачини
српској
,
која
ће
моћи
дати
отпора
свакој
најезди
на
ове
крајеве
,
ја
сам
узео
управу
над
овом
облашћу
у
своје
руке
,
независно
од
царице
Јелене
.
Што
сам
ја
учинио
у
Серу
,
урадио
је
Вукашин
у
Прилипу
.
—
Снажној
руци
твојој
стао
сам
тада
у
службу
без
поговора
,
—
рече
Тома
,
пажљиво
посматрајући
Угљешу
.
—
Затекао
сам
много
рушевина
,
из
којих
је
ваљало
стварати
тврде
бедеме
и
грудобране
.
То
сам
и
учинио
,
утврдивши
градове
.
Али
је
ваљало
и
душу
овога
народа
умирити
.
Успео
сам
,
те
сам
цариградскога
патријарха
ублажио
.
Он
је
дигао
тешку
анатему
,
која
је
на
народ
српски
била
бачена
,
кад
је
српска
црква
постала
самостална
са
својим
патријархом
.
И
то
је
донело
потребног
душевног
мира
.
Таман
сам
мислио
,
да
је
већ
толико
отпорне
снаге
прикупљено
,
да
нас
никакви
догађаји
не
могу
изненадити
,
а
дође
пад
Дренопоља
.
Од
тога
часа
немам
мира
ни
толико
,
колико
сам
дотле
могао
имати
.
Савез
туђих
владара
распао
се
пре
,
но
што
је
ишта
могао
и
предузети
.
Ми
смо
остављени
сами
себи
,
остављени
смо
да
гледамо
,
како
на
очи
наше
расте
нова
сила
,
нова
снага
дивљих
Азијата
,
Турака
.
Угљеша
ућута
,
и
гледаше
неко
време
преда
се
,
а
онда
диже
главу
,
и
рече
Томи
:
—
Теби
је
све
ово
познато
боље
него
другима
.
Зато
и
назначих
тебе
за
заповедника
драмске
војске
.
—
А
ја
примам
високу
милост
твоју
—
одговори
Тома
—
у
нади
,
да
ћу
је
ма
и
накнадно
заслужити
.
—
Добро
,
—
рече
Угљеша
.
—
Све
остало
остављам
теби
,
да
добро
размислиш
и
расудиш
.
У
Драми
ће
остати
и
даље
господар
ћесарица
Ана
.
Не
треба
ни
једне
речи
да
ти
кажем
о
твоме
поступању
према
њој
.
Пазићеш
увек
да
је
,
остарелу
и
слабу
,
погружену
и
савладану
под
теретом
најновије
жалости
,
ни
у
чем
не
преухитриш
,
што
би
вређало
њено
частољубље
.
Она
ће
,
надам
се
,
сву
пажњу
своју
посветити
обитељи
својој
,
те
ћеш
у
толико
слободнији
бити
у
својим
поступцима
,
а
војском
ћеш
управљати
само
у
име
моје
слободно
и
неограничено
.
—
Надам
се
,
да
нећу
бити
без
вредних
помагача
,
—
рече
Тома
.
—
И
ја
тако
мислим
.
Гојко
,
млади
војвода
у
Драми
,
био
је
старом
Војихни
десна
рука
у
многом
његовом
предузећу
.
Јуначан
,
смео
,
племенит
и
отворен
привући
ће
твоју
пажњу
још
првих
дана
.
Стари
отац
његов
Властоје
,
друг
је
Војихнин
Био
му
је
саветник
у
ратним
и
државним
пословима
а
такмац
уз
звеку
пехара
.
Тамо
је
и
Рајко
,
ћефалија
,
грађански
судија
,
Трилиса
нашег
.
Њега
сам
придао
Војихни
у
помоћ
,
јер
разуме
војну
боље
но
и
сам
законик
.
Он
је
ваљан
синовац
ненадмашнога
витеза
Момчила
.
На
њих
се
све
можеш
ослонити
као
на
најпоузданије
стубове
.
—
Бићу
срећан
,
ако
и
ја
своме
деспоту
узмогнем
рећи
о
њима
то
,
што
од
деспота
чујем
,
—
рече
Тома
притворним
расположењем
.
—
Немој
губити
из
вида
,
да
Драма
до
скора
бејаше
као
засебна
област
.
Стари
је
Војихна
и
очи
склопио
,
не
хотећи
никад
изрично
признати
зависност
Драме
од
Сера
.
Али
—
а
тебе
зато
баш
и
шаљем
—
не
смећи
с
ума
ни
једног
тренутка
велику
мисао
о
јединству
и
снази
нашој
на
југу
.
—
Мој
се
деспот
неће
покајати
,
што
ме
је
обасуо
милошћу
,
—
рече
Тома
.
—
Драма
је
—
продужи
Угљеша
—
најважнија
тачка
целе
деспотовине
и
то
баш
са
оне
стране
,
са
које
смо
најслабији
.
Док
је
још
била
у
пуном
сјају
снага
византиска
,
Драма
је
била
често
пута
најкрвавије
поприште
за
пробу
оружја
српског
и
византиског
.
Данас
,
кад
је
у
међусобној
борби
напукло
или
је
мож’да
и
са
свим
већ
скрхано
оружје
српско
и
грчко
,
Драма
је
један
од
првих
и
најлепших
залогаја
,
на
које
је
зинула
гладна
чељуст
змаја
османског
,
који
је
главу
своју
пренео
овамо
а
телом
и
репом
по
Азији
тражи
плена
још
.
Данас
ми
и
Византија
имамо
једног
заједничког
непријатеља
.
То
треба
да
је
водиља
сваког
рада
и
нашег
и
византиског
.
Пази
добро
.
За
падом
тврдог
Галипоља
дошао
је
ето
пад
великог
Дренопоља
.
За
падом
Пловдина
и
Драме
доћи
ће
пропаст
Сера
,
а
са
њом
ће
се
и
Цариград
претворити
у
рушевине
.
—
Веруј
мојој
искреној
исповести
,
узвишени
деспоте
.
Не
бих
се
ногом
макао
из
ових
тврдих
зидина
,
кад
не
бих
веровао
у
успех
посла
,
који
ми
ти
повераваш
.
Мене
моја
нада
не
вара
!
—
прилично
убедљивим
гласом
и
са
неком
свечаношћу
рече
Тома
Теологита
.
—
Али
мени
моја
слутња
друкчије
говори
,
—
рече
Угљеша
.
У
лицу
дође
тренутно
блеђи
,
али
на
мах
устаде
:
—
И
деспотица
ће
поћи
с
тобом
.
Ићи
ће
на
гроб
свога
преминулог
оца
.
Поћи
ћете
још
сутра
у
први
освитак
зоре
.
За
све
остало
,
што
иде
уз
нови
положај
твој
,
ја
ћу
се
бринути
.
Тома
Теологита
три
пута
се
дубоко
поклони
и
пун
скромности
изиђе
из
собе
Угљешине
.
Али
чим
заклопи
велика
врата
за
собом
,
очи
му
севнуше
пуним
изразом
сујетне
охолости
,
и
он
охоло
изиђе
из
ходника
на
терасу
,
од
које
су
се
спуштале
степенице
у
градски
врт
.
Угљеша
остаде
у
соби
сам
.
Дуго
је
замишљено
ходао
по
соби
крупним
корацима
.
—
Па
ипак
се
руши
,
лагано
руши
!
—
рече
полугласно
.
ИИИ
Било
је
то
знамените
и
тужне
1370
године
,
када
је
и
Дренопоље
пало
из
руку
византиских
у
турске
руке
.
Тешке
су
биле
прилике
,
ал
’
опет
није
било
нестало
и
последње
наде
.
Уједињеној
снази
српској
не
би
још
била
страшна
сила
нових
завојевача
Турака
,
за
које
се
већ
видело
да
се
стално
мисле
на
Балкану
настанити
.
Али
раздељеној
,
несложној
и
завађеној
господи
српској
страх
је
био
све
моћнији
непријатељ
из
Азије
.
Јужни
и
северни
делови
српских
земаља
стајаху
једни
према
другима
као
отворени
непријатељски
логори
.
Доглавници
цара
Уроша
,
Лазар
Хребељановић
и
Вук
Бранковић
,
не
мишљаху
нити
се
надаху
,
да
би
у
господарима
јужних
крајева
,
браћи
Мрњавчевићима
,
икад
могли
наћи
брата
и
пријатеља
.
Не
мишљаху
ни
мало
боље
ни
Мрњавчевићи
,
Вукашин
и
Угљеша
,
о
њима
.
Између
северних
господара
и
Угљеше
простирала
се
деспотовина
Костадина
и
Драгаша
Дејановића
,
граничећи
се
на
северу
Козјаком
и
Витошем
,
на
југу
Гвозденим
Вратима
а
са
запада
Овчим
Пољем
,
које
је
било
у
Вукашиновој
краљевини
,
где
су
и
градови
Прилип
и
Скопље
,
Качаник
и
Битољ
и
многи
други
.
Јужно
од
браће
Дејановића
била
је
,
Солуну
понајближа
,
омања
војводина
њиховог
стрица
Југа
Богдана
.
Али
се
Угљешина
деспотовина
продужавала
највише
на
исток
,
од
састава
Струме
и
Струмице
па
све
до
велике
Марице
.
Столица
је
целој
деспотовини
била
у
Серу
,
најзнатнијем
граду
међу
свима
свих
јужних
државица
.
Ту
је
била
и
Драма
,
друго
знатно
место
у
деспотовини
;
ту
је
и
каменита
тврђава
Мелник
,
и
Крстопољ
на
Беломе
Мору
,
и
Перитеорион
,
негда
крваво
разбојиште
и
погибија
српских
левената
.
Струма
и
Места
,
Бистрица
и
Мутница
и
многе
друге
реке
,
што
се
у
правцу
од
севера
ка
југу
,
за
Бело
Море
,
крећу
,
натапаху
плодне
равнице
међу
тврдим
и
богатим
градовима
,
на
морску
обалу
наслоњене
,
деспотовине
Угљешине
.
И
ако
се
границама
нигде
не
додириваху
,
Угљеша
и
Вукашин
поступаху
у
свему
сложно
,
договорно
и
братски
.
А
тај
споразум
не
само
да
им
не
отежаваху
Богдан
и
Дејановићи
,
већ
га
и
сами
помагаху
,
јер
и
сами
бејаху
у
њиховом
савезу
.
Па
ипак
не
бејаше
лако
ни
једноме
а
најмање
деспоту
Угљеши
,
који
је
имао
да
издржи
прве
ударце
турских
завојевача
.
Угљеша
,
измиривши
противности
између
многих
староседелаца
своје
деспотовине
,
којом
је
самостално
завладао
1366
кад
је
одрекао
покорност
царици
матери
Јелени
,
и
својих
људи
,
који
дођоше
у
земљу
,
до
скора
под
јаким
утицајем
Византије
,
са
својим
навикама
српскога
живота
—
наста
да
измири
и
цркву
српску
са
цариградском
.
А
кад
и
то
срећно
постиже
,
имао
је
слободније
руке
за
спремање
на
отпор
Турцима
.
Али
баш
у
часовима
,
кад
се
одушевљавао
мишљу
о
потпуном
изгнанству
турском
у
Азију
и
кад
је
страховао
за
успех
тако
великог
предузећа
,
сруши
се
силно
Дренопоље
а
у
исто
доба
остави
овај
свет
његова
десна
рука
,
отац
његове
верне
љубе
,
ћесар
Војихна
,
који
као
полузависни
господар
Драме
оде
Богу
на
истину
.
Војихна
се
већ
био
више
пута
окушао
у
биткама
са
Турцима
,
који
олако
дођоше
до
источних
граница
његове
драмске
области
.
Сад
је
ваљало
да
га
у
ратничким
пословима
замени
Угљешин
војвода
Тома
Теологита
,
док
је
ћесарица
Ана
и
даље
остала
у
части
,
коју
јој
је
положај
преминулога
Војихне
давао
.
Ташта
одважног
и
разборитог
Угљеше
није
имала
места
да
страхује
за
се
ни
после
смрти
свога
мужа
,
па
се
могла
више
повући
у
се
и
са
својом
нећаком
Маром
,
—
која
је
,
изгубивши
и
оца
и
мајку
у
једној
опсади
Мосинопоља
,
места
на
путу
из
Крстопоља
за
Перитеорион
,
одрасла
,
брижно
однегована
,
код
тетке
своје
,
ћесарице
Ане
—
у
миру
проводити
дане
.
Али
се
ипак
догодило
нешто
,
што
је
пореметило
мир
,
тако
потребан
и
дому
и
души
старе
ћесарице
.
У
једној
одаји
малога
двора
,
што
се
пружа
као
крило
великог
двора
све
до
градског
платна
великог
града
Драме
седели
су
за
каменим
столом
,
на
коме
је
стајао
кондир
са
пехарима
,
стари
Властоје
,
негда
дворанин
а
доцније
друг
Војихнин
,
монах
Исаија
из
манастира
Светог
Јована
Претече
,
заповедник
градске
страже
у
Драми
Љубоје
и
Рајко
,
трилиски
ћефалија
.
Другови
су
се
чешће
дотицали
пехарима
,
празнили
их
и
наливали
,
разговарајући
се
пријатељски
.
Властоје
није
у
мирно
доба
ни
имао
другог
задатка
.
Тако
је
желео
покојни
ћесар
Војихна
у
знак
захвалности
,
што
му
је
Властоје
једном
код
Крстопоља
на
обали
Белог
Мора
спасао
живот
од
морских
гусара
.
Крупна
јуначина
,
која
је
превалила
преко
шесет
лета
,
седе
косе
,
браде
и
бркова
ал
’
румена
лика
и
не
помишљаше
,
да
ће
се
икад
од
Војихне
раставити
.
Ал
’
кад
је
Војихна
брзо
и
ненадно
преминуо
,
старац
се
промени
.
Издаде
га
мушко
држање
,
освоји
срце
,
па
се
над
мртвим
Војихном
заплака
као
дете
.
Данас
је
већ
седми
дан
,
како
је
Војихна
сахрањен
у
малој
градској
капели
,
а
он
се
тек
први
пут
нађе
за
то
време
у
друштву
.
Говори
,
приповеда
и
пита
,
ал
'
све
је
мање
,
краће
и
мирније
.
Још
му
је
сва
нада
у
јединцу
Гојку
,
честитом
младом
војводи
у
служби
драмског
ћесара
и
његове
ћесарице
.
Исаија
је
монах
велике
учености
и
од
гласа
.
У
Меникејској
Гори
,
између
Сера
и
Драме
,
међу
различитим
већим
и
мањим
манастирима
и
богомољама
био
је
у
то
доба
најчувенији
манастир
Светог
Јована
Претече
.
Исаија
је
био
у
њему
сам
.
Жеља
за
мирним
животом
и
тишином
,
у
којој
би
свој
књижевни
и
преводнички
рад
могао
продужити
,
отерала
је
и
Исаију
из
Сера
,
где
је
служио
у
цркви
истога
манастира
,
у
Меникејске
Горе
.
Ту
је
на
миру
настављао
свој
превод
богословске
књиге
грчкога
писца
Дионисија
Ареопагита
,
прекидајући
посао
с
времена
на
време
,
кад
је
ваљало
обилазити
велико
манастирско
имање
,
даровано
многим
царским
повељама
.
Ту
је
спадао
и
један
млин
на
Мутници
,
речици
недалеко
на
запад
од
Драме
,
са
засеоком
готово
на
самом
путу
из
Сера
за
Драму
.
Кад
год
је
дотле
дошао
,
није
жалио
такнути
и
до
Драме
,
не
толико
ради
господске
малвасије
колико
ради
виђења
са
својим
врсницима
Војихном
и
Властојем
.
Године
и
буре
живота
навалише
на
њ
,
те
саломише
некадашњу
његову
дурашност
.
Ређе
се
креће
у
последње
доба
из
своје
манастирске
ћелије
,
а
сада
га
је
у
Драму
довела
тужна
свечаност
при
погребу
Војихнином
.
Ту
се
задржао
и
после
тога
неколико
дана
по
жељи
свих
а
нарочито
деспотице
Љубе
Угљешине
,
кћери
Војихнине
и
Анине
,
која
је
часове
туге
своје
разгаљивала
у
ученом
говору
са
старим
монахом
.
Противно
мирноћи
ове
двојице
стајала
је
снага
Рајка
и
Љубоја
,
честитих
јунака
,
који
се
готово
допуњаваху
у
карактерима
својим
.
Рајко
је
,
и
ако
доста
старији
,
био
јунак
,
који
слабо
помишља
на
свијање
гнезда
свога
,
а
Љубоје
је
и
о
томе
размишљао
вазда
а
у
последње
доба
и
више
,
но
што
његовој
млађаној
плаховитости
приличи
.
Разговор
се
међу
њима
поглавито
водио
о
паду
Дренопоља
па
онда
о
приликама
,
које
је
оставио
њихов
покојни
господар
Војихна
,
и
о
деспотици
Љуби
,
која
је
дошла
на
погреб
свога
оца
.
Говорило
се
о
тузи
у
дому
Војихнином
,
о
старим
данима
ћесарице
Ане
,
о
мудрости
деспотице
Љубе
,
о
благости
и
доброти
лепе
рођаке
дворске
Маре
.
Само
су
избегавали
говор
о
новом
заповеднику
драмске
војске
,
Томи
Теологити
.
Властоје
је
таман
просто
и
без
кићења
али
лепо
и
дирљиво
био
испричао
како
је
деспотица
писнула
од
бола
,
када
је
улазећи
у
тврђаву
видела
породични
грб
Војихнин
на
главним
вратима
покривен
црним
превесом
,
и
како
су
јој
се
тужним
писком
одазвале
мајка
и
сестра
Мара
—
па
је
у
њиховом
друштву
наступила
нема
тишина
.
Тишину
прекиде
Гојко
,
црномањаст
младић
подужих
бркова
а
без
браде
,
који
у
пуној
ратној
спреми
уђе
у
њихову
одају
.
—
Знао
сам
—
рече
после
поздрава
—
да
сте
овде
,
па
дођох
да
се
опростим
.
Сунце
већ
косо
бије
са
запада
,
морам
се
журити
.
Они
га
зачуђено
погледаше
.
—
До
пре
неколико
тренутака
нисам
знао
,
да
ћу
бити
путник
.
Узвишена
ћесарица
ми
је
наложила
да
у
морској
тврђави
у
Крстопољу
осванем
сутра
,
и
да
утишам
узрујаност
међу
становницима
,
које
с
мора
гусари
на
глас
о
смрти
ћесара
Војихне
почеше
узнемиравати
.
Пут
је
велики
,
а
рок
кратак
.
Ваља
ми
летети
.
С
богом
!
Благослови
,
свети
оче
!
Они
устадоше
да
га
испрате
,
али
он
,
здравећи
се
са
њима
,
рече
:
—
Останите
.
Изгубио
бих
мож’да
који
тренут
времена
у
вашој
пратњи
,
а
часови
лете
.
Праштајте
!
И
на
мах
изиђе
.
Рајко
се
присети
,
и
брзо
пође
за
њим
,
а
остали
продужише
да
,
уз
лагано
сркутање
доброг
кипарског
вина
,
нагађају
о
приликама
у
Крстопољу
,
важној
тачки
према
острву
Тасу
у
Велом
Мору
.
Рајко
стиже
Гојка
на
малим
каменим
степеницама
.
—
А
зна
ли
за
твој
ненадни
одлазак
Мара
?
—
упита
га
тихо
и
озбиљно
.
—
Не
верујем
.
Ја
јој
не
могах
јавити
,
—
одговори
Гојко
.
—
Онда
ћу
ја
,
—
пожури
се
Рајко
.
—
Доцкан
.
Ја
одлазим
с
места
,
—
задржа
га
Гојко
,
показујући
му
једнога
копљаника
,
који
им
привођаше
два
оседлана
и
спремна
коња
:
једног
за
Гојка
а
другог
за
себе
.
Тада
Гојко
ухвати
Рајка
за
руку
:
—
Ти
си
ми
пријатељ
?
—
Био
и
остајем
!
—
одговори
Рајко
.
—
Бићеш
ми
и
кад
—
—
Не
будеш
овде
.
Не
брини
.
—
Хвала
ти
!
Стискоше
један
другом
јуначке
деснице
,
Гојко
скочи
на
коња
,
па
се
са
пратиоцем
изгуби
погледу
Рајковом
међу
градским
платнима
.
Кад
је
излазећи
из
малог
тамника
ступио
на
последњи
мост
међу
бедемима
градским
једна
му
рука
пружи
кроз
мален
отвор
ноћне
стражаре
киту
поменка
.
Он
брзо
узе
,
и
руком
мило
отпоздрави
она
два
сјајна
црна
ока
Марина
,
која
га
благо
испраћаху
.
ИВ
Ћесарица
Ана
била
је
племенита
госпођа
и
образована
женска
,
која
је
знала
схватити
озбиљност
прилика
,
што
од
неког
доба
насташе
у
српским
земљама
.
Па
ипак
се
она
врло
мало
мешала
у
управљање
обласним
и
државним
пословима
.
А
кад
је
добила
женско
дете
,
потоњу
деспотицу
Угљешину
,
још
се
више
повукла
себи
и
своме
дому
,
одлично
се
старајући
да
чедо
своје
подигне
и
оплемени
.
Заузимљивој
мајци
и
разборитој
госпођи
то
је
и
пошло
за
руком
.
Љуба
је
расла
,
црпући
у
души
своје
мајке
благост
и
тихо
суђење
а
у
витешком
карактеру
свога
оца
одлучност
и
постојанство
.
Била
је
у
шеснаестом
лету
,
кад
се
у
њу
загледао
Угљеша
Мрњавчевић
,
па
је
и
запросио
.
Она
му
је
по
пристанку
родитеља
својих
радо
пружила
руку
.
Византиски
учитељи
њени
,
дадиље
и
дворанке
већином
су
се
после
тога
разишли
,
а
на
дому
Војихнину
остала
је
само
некадашња
дојиља
њена
Видосава
.
Њено
место
у
дому
Војихнином
доцније
заузе
сестра
јој
Мара
.
Ана
је
имала
близу
шесет
година
,
када
је
Војихна
умро
.
Али
је
судба
њена
,
честа
у
доба
државне
несталности
,
учинила
,
те
је
,
ислабела
,
изгледала
старија
.
Мара
је
била
тада
у
осамнаестој
години
.
Лепа
,
на
супрот
топлом
сунцу
свога
завичаја
,
плавојка
привлачила
је
на
се
пажњу
и
душевним
и
спољним
украсима
.
Стари
се
Властоје
слагао
са
добрим
монахом
Исаијом
,
да
је
она
најлепши
цвет
,
што
је
последњих
година
изникао
на
плодним
,
али
често
пута
крвљу
натапаним
,
долинама
јужне
деспотовине
српске
.
Мишљење
свога
оца
делио
је
врло
радо
и
његов
Гојко
,
па
је
у
мислима
и
жељама
и
даље
ишао
.
А
Мара
се
баш
највише
и
паштила
,
да
сазна
његове
мисли
,
за
које
јој
је
слатка
слутња
наглашавала
да
одговарају
њеним
жељама
.
И
сазнала
је
,
па
је
казала
доброј
старој
Видосави
,
а
Гојко
је
тајну
своје
среће
поверио
своме
верном
Рајку
.
На
витешком
мегдану
,
један
пут
,
забаве
ради
Гојко
је
са
својим
коњицем
Лабудом
био
готов
срнути
у
пропаст
.
Опомене
старијих
на
погибао
таког
кушања
судбине
не
могаху
Гојка
задржати
.
Изјављујући
да
га
само
реч
из
једних
уста
може
задржати
,
он
је
са
Лабудом
налетео
на
ров
и
прелетевши
бездан
,
у
коме
га
је
очекивала
готова
смрт
,
пожњео
је
успех
,
праћен
громогласним
клицањем
свих
гледалаца
.
А
кад
је
хтео
да
по
ново
куша
судбину
,
Мара
се
одлучи
да
и
она
своју
срећу
проба
.
Приступила
му
је
узбуђена
,
јер
је
знала
да
од
одговора
његовог
зависи
и
срећа
њена
.
Послуша
ли
је
,
спасао
је
себе
,
и
казао
јој
,
да
је
љуби
.
Не
послуша
ли
—
он
ће
погинути
а
она
увенути
.
—
Витеже
,
—
рекла
му
је
она
пред
свима
гласом
,
који
је
издавао
свуколику
неизвесност
судбине
њене
у
томе
часу
—
и
ја
желим
да
се
два
пута
Бог
не
куша
!
Гојко
је
весело
вратио
свога
Лабуда
војнику
,
а
сам
је
Мару
одвео
у
друштво
,
из
кога
се
била
издвојила
прилазећи
њему
.
Од
тога
је
дана
она
била
срећнија
,
он
веселији
,
а
добра
Видосава
није
одрицала
својих
услуга
ради
милих
порука
двају
заљубљених
срдаца
.
Али
је
на
скоро
за
тим
нагла
смрт
Војихнина
помутила
ведрину
судбине
њихове
,
кад
је
и
Гојко
морао
на
неодређено
време
отићи
.
Мара
је
истински
тужила
са
Аном
и
Љубом
за
преминулим
ћесаром
.
У
црном
руху
са
распуштеним
власима
оплакивале
су
смрт
његову
.
Бдења
,
молитве
и
помени
,
које
су
смирени
служиоци
олтара
Божјег
читали
за
покој
душе
старога
ратника
,
а
још
више
сузе
,
ливене
из
дубине
истинског
осећања
жалости
,
олакшаше
боле
и
тугу
њихову
.
И
после
прве
силне
жалости
наступи
мајина
тужног
и
тихог
размишљања
.
—
Гладног
нахрани
!
учи
нас
господ
,
—
говораше
Ана
чешће
.
А
једном
зовну
дворанина
:
—
Благоје
,
је
ли
раздељена
у
подграђу
сва
храна
,
коју
одредих
да
се
сиромашним
домовима
изда
за
покој
душе
доброг
нашег
господара
?
—
Јесте
,
узвишена
ћесарице
!
—
Је
ли
која
душа
остала
гладна
после
тога
?
—
На
моју
душу
грех
,
ал
’
ја
мислим
,
да
је
било
довољно
,
—
искрено
одговори
дворанин
.
—
Одавно
—
рече
мало
после
Ана
—
није
у
нас
постављена
трпеза
сиротињска
.
Мож’да
би
могло
то
бити
сутра
?
—
Ако
нареди
узвишена
ћесарица
,
—
одговори
дворанин
.
—
Онда
нека
буде
.
—
А
ја
ћу
,
мајко
,
надгледати
посао
,
—
рече
деспотица
Љуба
.
—
Заједно
ћемо
са
Маром
.
—
Али
,
мајко
,
—
сети
се
деспотица
—
је
си
ли
тамницу
отворила
?
—
Хвала
Богу
и
не
бејаше
никога
за
тамновање
,
дете
моје
,
кад
издахну
твој
отац
.
Тамница
је
празна
,
слава
Богу
!
...
Други
пут
пак
док
је
Мара
тражила
забаве
у
Видосавином
приповедању
чудноватих
доживљаја
њених
,
Ана
,
а
још
више
Љуба
,
блажила
је
тугу
у
мудрим
речима
ученога
Исаије
.
Монах
Исаија
у
часовима
књижевне
забаве
са
деспотицом
Љубом
читао
би
јој
одломке
из
свога
превода
богословских
дела
са
грчког
језика
,
или
би
са
њом
расправљао
о
старијим
књижевницима
и
беседницима
византиским
.
Исаија
се
преко
свега
одушевљавао
беседама
Јована
Златоуста
,
а
деспотица
му
је
давала
за
право
,
хвалећи
са
своје
стране
побожну
поезију
Дамаскинову
.
—
Мени
се
—
говораше
деспотица
—
не
свиђају
певања
песника
Манојла
Филона
,
и
ако
он
велича
царски
престо
и
скиптар
.
У
витешким
делима
и
племенитости
,
коју
певају
наши
певачи
—
а
ја
сам
то
чешће
слушала
—
налази
душа
моја
више
уживања
.
Мож’да
то
долази
и
отуда
што
много
ценим
наше
јунаке
,
чија
сам
витешка
дела
очима
својим
гледала
.
—
Онда
ће
деспотица
са
насладом
читати
приче
о
Александру
Великом
,
—
рече
Исаија
.
—
Читала
сам
већ
и
одиста
са
пуном
милином
.
—
Ја
сам
тек
недавно
научио
грчки
у
старим
годинама
својим
.
Али
не
жалим
за
труд
.
Имао
сам
се
око
чега
и
намучити
,
—
додаде
Исаија
.
Тако
су
прошли
дани
прве
жалости
у
двору
Анином
,
а
мало
за
тим
отишао
је
и
Исаија
,
обећавши
да
ће
чешће
походити
деспотицу
,
која
ће
у
Драми
остати
до
јесени
.
За
то
је
време
и
нови
заповедник
драмске
војске
Тома
Теологита
успео
да
сазна
главни
ток
дневнога
живота
и
пословања
у
граду
и
подграђу
драмском
.
Дошавши
у
тренутку
највеће
жалости
ћесарице
Ане
био
је
примљен
без
икаквих
већих
знакова
одликовања
,
које
његово
наименовање
доноси
.
Брзо
је
познао
људе
и
проценио
је
.
Једне
је
више
призивао
,
друге
избегавао
.
О
њему
се
није
првих
дана
говорило
,
и
ако
је
његов
долазак
све
изненадно
а
неке
и
немило
дирнуо
.
Није
им
био
непознат
,
јер
је
са
Угљешом
више
пута
долазио
у
Драму
и
ишао
даље
,
али
не
бејаше
никога
,
који
се
у
почетку
обрадовао
његовом
доласку
.
—
Туђин
је
,
—
рекоше
једни
.
—
Византинац
рођењем
,
—
додаваху
други
.
—
Али
га
је
деспот
послао
,
а
он
се
мора
слушати
,
—
расправљаху
трећи
.
И
на
томе
се
обично
свршивало
.
Међу
тим
је
и
Тома
Теологита
имао
већ
свој
суд
о
њима
.
Тешко
је
рећи
,
шта
је
и
како
је
Тома
о
себи
мислио
,
нити
је
лако
било
завирити
у
његову
душу
и
мисли
па
проценити
,
да
ли
је
био
охол
из
уверења
о
великој
вредности
својој
или
је
охолошћу
мислио
да
накнади
недостатак
,
који
у
томе
ни
њему
не
беше
непознат
.
Једно
пак
,
чиме
се
необично
одликовао
и
што
га
је
Угљеши
вазда
препоручивало
,
била
је
могућност
да
,
добро
посвећен
у
немоћ
византиског
царства
,
увек
износи
стање
ствари
у
светлијој
боји
.
То
његово
,
намерно
удешено
,
ружичасто
гледање
на
тамне
стране
државних
прилика
Угљешу
је
у
почетку
обмањивало
о
величини
његове
душе
и
ширини
његових
погледа
.
Али
је
у
толико
лакше
рећи
,
шта
је
Томо
о
другима
мислио
.
Гојка
је
мало
знао
,
али
по
Рајку
,
који
му
се
не
допадаше
ни
мало
са
отворености
своје
,
није
марио
ни
за
Гојка
,
сазнавши
да
су
они
искрени
пријатељи
.
О
старом
је
Властоју
мислио
,
да
га
не
ваља
вређати
зато
,
што
му
није
ни
у
ком
случају
ни
мало
на
путу
.
Ани
се
привидно
покоравао
,
али
је
сву
пажњу
своју
усредсредио
у
помисли
,
да
деспотицу
Љубу
непрестано
обасипа
хвалом
,
услужношћу
која
не
би
ломила
његове
интересе
,
и
предусретљивошћу
,
која
је
била
напред
прорачуњена
.
Једина
је
била
Мара
,
према
којој
је
био
неусиљено
пажљив
,
па
ипак
и
ту
са
посебним
својим
разлогом
.
Кад
се
једног
предвечерја
у
доба
сунчева
заласка
пред
великим
двором
ћесаричиним
искупило
готово
цело
друштво
градске
господе
,
Тома
се
показиваше
према
свима
веома
љубазан
а
према
Мари
и
сувише
пажљив
.
За
време
витешких
проба
и
пошалица
забавних
Мара
опази
како
се
далеко
у
облаку
више
њих
вије
нека
грдно
велика
орлушина
,
па
је
показа
јунацима
.
Тома
узе
лук
и
тетиву
и
,
нанишанивши
,
пусти
.
Па
не
часећи
ни
часа
узе
другу
стрелу
и
оком
ухвати
орлов
лет
,
како
се
бејаше
упутио
даље
на
запад
.
Овај
други
хитац
не
промаши
,
и
орао
вијући
се
у
ковитлац
са
раширеним
крилима
паде
код
најнижег
градског
бедема
.
Тома
се
окрете
Мари
па
јој
галантно
рече
:
—
Ви
сте
то
желели
,
и
само
та
помисао
учинила
је
,
те
ми
је
рука
,
пуштајући
прву
стрелу
,
задрхтала
.
Љубоје
,
чувши
те
речи
,
мрко
окрете
лице
у
страну
.
Али
Томине
ласкаве
речи
допреше
и
до
опрезнога
Рајка
.
Он
оштро
премери
Тому
очима
,
па
за
се
прошапта
:
—
Овај
туђин
има
очи
за
лепоту
ове
девојке
!
В
Прошлост
Томе
Теологите
била
је
исто
тако
тамна
и
нејасна
,
као
и
његов
карактер
.
У
Драми
су
,
разуме
се
,
о
њој
разбирали
и
гледали
да
из
напабирчених
делића
саставе
ма
и
непотпуну
слику
.
Највише
је
пак
светлости
на
Томину
прошлост
бацио
Рајко
причањем
својих
успомена
о
стрицу
своме
,
чувеном
војводи
Момчилу
.
Кад
је
један
пут
у
говору
споменуо
Тома
битку
код
Перитеориона
и
неко
мало
своје
учешће
у
тим
крвавим
догађајима
,
Рајку
се
обновила
у
сећању
слика
некога
Византинца
,
који
је
као
бегунац
био
неко
време
у
српском
логору
.
Ево
чега
се
Рајко
опомињао
.
Његов
стриц
Момчило
био
је
на
гласу
јунак-левента
,
а
земљиште
првих
његових
витешко-хајдучких
дела
била
је
планина
Родопа
.
За
првих
година
свога
витештва
Момчило
се
већ
био
прочуо
на
далеко
.
Чувен
јунак
осећао
је
да
му
поред
одважности
и
срчаности
треба
и
више
ратничке
вештине
па
и
господске
углађености
.
Кад
је
Момчило
баш
размишљао
у
граду
своме
о
томе
,
јаве
му
слуге
да
је
у
град
доведено
неко
сумњиво
лице
.
Радозналост
нагна
Момчила
,
да
пусти
преда
се
незнанога
туђина
.
У
разговору
са
тим
дошљаком
,
Момчилу
па4
"
/
>
Дошљак
радо
пристаде
.
То
бејаше
—
Тома
Теологита
,
момче
у
двадесетим
годинама
свога
века
,
живо
и
окретно
,
гдекад
много
говорљиво
а
гдешто
и
врло
ћутљиво
.
Рајко
се
сећа
,
да
се
Момчило
њиме
хвалио
.
Кад
му
је
Рајко
са
својом
мајком
дошао
једном
у
посету
,
Момчило
је
у
велико
био
ученик
младога
Византинца
,
кога
Рајко
у
једнодневном
бављењу
своме
и
не
виде
.
Лукави
учитељ
бирао
је
сваког
дана
по
што
шта
необично
,
занимљиво
,
па
је
у
шареним
,
искићеним
сликама
причао
своме
необичном
ученику
.
А
овај
је
природном
отвореношћу
и
искреношћу
својом
веровао
,
много
веровао
младом
Византинцу
.
Вешти
учитељ
брзо
је
свикао
навике
свога
јуначног
ученика
.
Ударао
је
у
цитру
,
кад
је
Момчило
испијао
пехаре
руменике
,
певао
је
веселећи
ученика-господара
.
Момчило
се
одиста
знатно
упитомио
,
разбирао
је
за
начин
живљења
у
првих
Византинаца
тога
доба
,
трошио
је
нагомилано
благо
на
скупоцене
украсе
себи
,
својим
војницима
и
—
учитељу
своме
.
Рајко
није
запамтио
ни
име
тога
необичног
друга
његовога
стрица
Момчила
.
Кад
се
лукаво
Грче
напило
најлепшега
вина
,
напевало
и
науживало
,
стаде
наговарати
Момчила
,
да
се
покаже
као
витез
у
већим
државним
делима
.
Нико
није
знао
,
шта
је
Момчила
навело
да
се
придружи
са
својом
војском
отпаднику
од
цара
византиског
Јовану
Кантакузену
,
али
су
они
,
који
су
били
ближе
Момчилу
тврдили
,
да
су
у
два
маха
затицали
Тому
са
неким
грчким
поклисарима
у
тајном
разговору
и
шапутању
,
а
данас
Рајко
и
не
верује
да
је
Тома
тада
тек
случајно
дошао
Момчилу
за
друга
и
учитеља
.
Ипак
је
сва
одабрана
дружина
Момчилова
пошла
са
њим
.
Тома
је
дотле
успевао
у
својим
скривеним
намерама
,
да
Момчило
служи
Кантакузеновим
плановима
.
Али
се
после
неког
времена
окренуо
ток
ствари
.
Што
је
Момчило
више
ратовао
са
својим
коњаницима
против
царства
византиског
,
све
га
је
више
одушевљавао
одблесак
и
ако
јако
клонулог
ипак
још
много
примамљивог
царства
византиског
.
Кантакузен
је
бледео
у
очима
његовим
.
Залуд
се
Тома
трудио
,
да
задржи
Момчила
у
савезу
против
царевине
.
Високо
одликовање
чином
деспотским
,
које
је
добио
од
Византије
,
раскинуло
је
сваке
везе
између
њега
и
Кантакузена
.
Они
постадоше
непријатељи
.
Момчило
се
ожени
и
настани
у
граду
Ксантији
,
одакле
је
господарио
равницом
у
приморју
Белога
Мора
.
Тада
је
к
њему
дошао
и
Рајко
али
Томе
није
ту
застао
.
У
чешћим
бојевима
,
које
је
дотле
непобедни
јунак
Момчило
водио
противу
Кантакузенове
војске
и
његових
савезника
,
турских
чета
,
и
Рајко
се
извештио
ратничким
пословима
и
очеличио
срце
своје
.
Приљубио
се
уз
Момчила
као
син
уз
оца
,
јер
Рајко
није
свога
оца
ии
запамтио
.
Последња
битка
Момчилова
била
је
његова
погибија
код
Перитеориона
,
града
недалеко
од
обала
Белог
Мора
.
У
очи
самог
боја
дошао
је
у
стан
Момчилов
Тома
.
Дуго
се
на
само
разговарао
са
МомчилОм
,
и
остао
је
у
његову
стану
.
Момчило
је
имао
до
четири
хиљаде
извежбаних
коњаника
,
са
којима
је
ступио
у
бој
на
отвореном
пољу
противу
много
надмоћније
турске
војске
.
—
Бој
је
био
страшан
,
—
причао
је
Рајко
.
—
Небо
се
проламало
од
убојних
узвика
,
од
писке
рањеника
од
поклича
живих
ратника
.
Земља
је
тутњела
од
трке
поузданих
жерава
.
Ваздух
је
пиштао
од
фијука
стрела
и
узмахивања
сабљама
.
Био
сам
рањен
у
леву
руку
,
али
сам
јездио
за
стрицем
својим
.
Он
је
био
крвав
и
страшан
.
Узвиком
је
,
ужаснијим
од
крика
рањеног
лава
,
плашио
непријатеља
,
сабљом
га
је
тлачно
,
коњем
газио
.
У
сред
највећег
окршаја
окрете
се
мени
и
рече
:
"
Синовче
,
иди
и
нареди
нека
врата
на
граду
буду
отворена
за
нас
.
Срећа
нас
издаје
!
"
—
Одјездио
сам
брзо
.
Ушао
сам
у
град
Перитеорион
,
али
сам
свладан
и
другом
раном
пао
и
онесвестио
се
.
—
Кад
сам
дошао
себи
,
било
је
све
већ
свршено
.
Градско
је
поље
било
општа
гробница
за
Момчила
и
његове
витезове
.
—
Шта
је
било
са
Томом
,
не
знам
.
Доцније
сам
чуо
,
да
се
мој
стриц
могао
спасти
,
али
да
су
врата
на
граду
била
затворена
.
—
Много
сам
сумњао
,
али
ништа
нисам
могао
поуздано
разабрати
.
Тома
је
,
вели
,
био
лако
рањен
у
том
боју
.
Не
знам
.
Мож’да
.
Толико
је
знао
и
пријатељима
поверљиво
причао
Рајко
.
Међу
тим
Тома
се
није
више
враћао
Кантакузену
,
за
кога
се
могло
знати
да
ће
пропасти
.
Није
му
се
вратио
ни
онда
,
кад
је
он
био
постигао
тренутан
успех
,
наметнувши
се
за
намесника
малолетном
цару
византиском
Јовану
В
.
И
није
се
кајао
за
то
.
Кантакузен
је
свршио
свој
живот
као
збачени
царски
намесник
у
манастиру
,
а
лукави
Тома
Теологита
продужио
је
своје
напредовање
у
служби
деспота
Угљеше
,
где
се
после
дужег
лутања
по
српским
областима
на
послетку
скрасио
.
Са
свим
незнатног
рода
из
обичне
куће
цариградске
,
доживео
је
да
у
пуној
снази
свога
века
прими
управу
над
војском
чувенога
ћесара
драмског
Војихне
.
Враћајући
се
једне
вечери
са
малог
излета
на
коњима
Тома
је
био
добро
расположен
.
У
друштву
са
Љубојем
,
заповедником
градске
страже
,
Тома
бејаше
прилично
измакао
испред
осталих
пратилаца
својих
.
Дошавши
близо
драмског
подграђа
Тома
и
Љубоје
пустише
коње
ходом
,
па
наставише
раније
прекинут
разговор
.
—
А
војвода
ти
је
Гојко
добар
пријатељ
?
—
упита
Тома
Љубоја
.
—
Јесте
—
или
управо
био
.
Радо
признајем
,
да
је
у
почетку
још
при
првом
познанству
нашем
будио
у
мени
не
само
осећања
љубави
већ
и
поштовања
.
Он
је
у
речи
мудар
,
умом
окретан
,
његови
су
одговори
пуни
,
кратки
али
смишљени
.
А
нада
свим
му
је
мио
поглед
.
Око
његово
продире
,
чини
ми
се
,
у
свачију
душу
.
Ал
’
баш
тај
његов
поглед
мене
је
—
опрости
,
велможо
—
—
Говори
искрено
.
Ми
пријатељски
разговарамо
.
Зар
није
?
—
Тако
је
.
Мене
је
тај
његов
поглед
,
канда
,
стао
скупих
жртава
.
—
Не
разумем
те
,
—
притворно
рече
Тома
.
—
Хе
,
велможо
,
ал
’
ја
разумем
,
а
волео
бих
да
не
разумем
.
Него
на
што
крити
?
Добро
се
загрејасмо
винцем
,
и
почесмо
по
души
говорити
.
Ако
си
,
велможо
,
кадгод
имао
нада
,
жеља
и
снова
,
и
ако
си
за
њих
какве
лепе
и
благе
ноћи
мислио
,
да
ће
се
сви
испунити
док
сване
дан
—
онда
ћеш
разумети
јачину
мојих
надања
.
А
ако
си
после
тога
дочекао
мутан
и
облачан
дан
,
који
је
однео
собом
и
твоје
добро
расположење
—
онда
ћеш
појмити
и
мене
сада
.
Тома
се
осмехну
:
—
Ево
ти
руке
!
—
рече
као
у
шали
,
дижући
своју
десну
руку
.
—
Зашта
?
—изненађено
питаше
Љубоје
.
—
Да
постигнеш
срећу
,
за
којом
жудиш
,
—
рече
Тома
.
Љубоје
се
зарумене
:
—
А
од
куда
ти
,
велможо
,
знаш
,
у
чему
је
моја
срећа
?
—
Знам
,
јер
умем
читати
људска
срца
.
Ти
си
ме
чудно
погледао
у
једном
тренутку
,
кад
сам
стрељао
орла
пред
ћесаричином
љубимицом
.
Не
плаши
се
,
али
—
и
повери
ми
се
,
—
рече
Тома
,
смешећи
се
,
па
ободе
коња
.
Љубоје
се
пожури
,
да
не
изостане
за
њим
,
јер
их
и
пратиоци
бејаху
већ
сустигли
у
пролазу
кроз
подграђе
Драме
.
ВИ
У
Крстопољу
је
од
доласка
Гојковог
било
све
мирно
,
па
се
и
преплашено
становништво
по
ново
одало
своме
свакидашњем
послу
.
Али
у
души
Гојковој
није
било
мира
.
Без
поговора
послушан
покојном
ћесару
и
његовој
жени
Ани
,
Гојко
је
с
места
послушао
њену
наредбу
и
из
Драме
отишао
не
опростивши
се
добро
ни
с
Маром
,
која
је
за
његов
ненадни
и
брзи
полазак
сазнала
од
Видосаве
.
Једва
је
успела
да
га
причека
при
његовом
изласку
из
града
и
да
му
китом
цвећа
каже
,
да
ће
на
њега
непрестано
мислити
и
њему
се
надати
.
Гојко
је
њу
разумео
.
Али
га
је
мучила
неизвесност
послова
у
Драми
,
која
је
добила
новог
господара
,
па
је
страховао
и
за
своју
љубав
.
Често
је
са
високог
бедема
крстопољског
погледао
уз
пут
што
води
Драми
,
па
је
очекивао
гласове
ако
ни
од
кога
другог
а
оно
од
вернога
пријатеља
Рајка
.
Укаже
ли
се
на
далеко
прамен
магле
и
путне
прашине
,
у
њему
срце
силније
закуца
и
он
жудно
изгледа
гласника
из
Драме
.
Тако
је
проводила
своје
дане
и
Мара
у
Драми
,
а
Видосава
јој
је
била
једина
утеха
,
једина
душа
,
којој
се
могла
без
устезања
поверити
.
—
Ти
опет
тугујеш
?
—
питала
би
је
често
Видосава
после
одласка
Гојковог
.
—
Видо
,
ти
знаш
моје
мисли
,
моје
осећаје
.
Па
могу
ли
друкчије
?
—
Разуме
се
,
и
можеш
и
ваља
друкчија
да
будеш
.
Зашто
тужиш
?
Ваљ’да
зато
што
је
млади
војвода
Гојко
отишао
на
крваву
војну
?
Отишао
је
у
поверењу
светле
ћесарице
наше
,
а
кад
се
врати
она
ће
му
поверити
и
другу
дужност
.
Повериће
му
—
тебе
и
твоју
срећу
.
Мара
се
обично
на
таке
и
сличне
речи
зарумени
,
очи
јој
погледају
веселије
,
а
мисли
иду
далеко
,
сликајући
и
оживљујући
најлепше
снове
њене
млађане
душе
.
Али
не
мисли
о
њој
само
Гојко
.
Њена
је
лепота
занела
и
Љубоја
,
заповедника
градске
страже
и
ваљаног
момка
у
војсци
ћесаровој
.
Лагано
и
неопажено
љубав
је
освајала
срце
Љубојево
,
док
га
није
потпуно
освојила
.
Али
то
није
нико
знао
,
јер
је
Љубоје
и
самог
себе
обмањивао
уверавањем
,
да
је
то
тек
само
пошалица
срца
.
Па
ипак
је
неко
наишао
и
на
ту
тајну
стазу
сазнања
љубавних
снова
Љубојевих
.
А
то
је
био
главом
препредени
Тома
Теологита
.
Један
поглед
Љубојев
,
где
је
осећај
отео
узде
разуму
,
био
је
довољан
да
пробуди
сумњу
Томину
.
А
једна
ма
и
најмање
основана
сумња
кадра
је
била
привући
сву
пажњу
Томину
,
само
ако
би
била
у
опреци
са
његовим
жељама
.
Тома
је
мислио
,
да
је
Љубоје
већ
у
његовим
рукама
.
И
одиста
се
Љубоје
све
више
лепио
уз
тога
,
дотле
немилог
му
,
дошљака
.
А
пијући
у
друштву
са
њиме
,
Љубоје
је
бивао
све
ређе
са
старим
друговима
својим
.
Међу
тим
ни
сам
Тома
Теологита
није
био
слеп
према
сјају
Мариних
врлина
,
и
ако
његове
мисли
не
идоше
нити
+
могаху
ићи
тако
далеко
као
сањалачке
жудње
Љубојеве
.
—
Она
је
играчка
за
забаву
у
овом
граду
,
међу
овим
дивљим
створовима
.
Тако
је
кадшто
мислио
Тома
.
—
Играчка
се
и
не
узима
у
руке
са
другом
намером
но
да
нас
забави
,
а
последња
забава
,
коју
нам
може
дати
,
то
је
њено
кршење
.
То
је
други
пут
мислио
.
—
А
не
би
,
на
послетку
,
било
на
одмет
и
да
се
једном
скрасим
после
толиког
лутања
.
Та
ја
бих
се
могао
и
оженити
и
бити
ћесар
у
Драми
.
Има
у
овим
земљама
и
злата
и
блага
свакојака
,
и
вина
и
понуде
,
и
господства
—
па
опет
шта
је
све
то
!
Играчка
,
наивна
или
злобна
игра
—
свеједно
!
На
то
су
се
сводиле
мисли
Томе
Теологите
.
У
томе
се
било
већ
у
велико
зашло
у
јесен
.
Деспотица
Љуба
очекивала
је
Угљешу
,
да
је
врати
у
Сер
.
А
кад
се
чуло
да
ће
Угљеша
за
кратко
време
и
доћи
,
почеле
су
се
чинити
велике
припреме
за
његов
дочек
.
Кад
труба
са
градског
бедема
огласи
долазак
високога
госта
велика
се
градска
врата
отворише
широм
а
звона
са
градске
цркве
зазвонише
.
У
Драми
наста
свечан
тренутак
.
Деспот
Угљеша
долазио
је
у
походе
својој
ташти
ћесарици
Ани
,
долазио
је
да
води
своме
двору
своју
љубу
,
па
је
,
на
послетку
,
и
као
врховна
поглавица
обилазио
потчињену
му
Драму
и
њену
област
.
Ћесарица
Ана
изишла
је
са
свитом
својом
до
самог
уласка
у
град
.
Свештеници
и
духовници
стајали
су
у
одеждама
а
градска
посада
са
својим
војводама
у
ратној
спреми
свечанога
изгледа
.
Угљеша
је
ишао
на
коњу
сам
.
Испред
њега
јахала
су
два
копљаника
а
по
зади
њега
била
је
његова
остала
пратња
,
пред
којом
је
био
Тома
Теологита
.
Кад
пређе
велики
мост
на
јарку
,
што
са
стране
главних
врата
одваја
цео
град
од
западне
стране
градског
подграђа
,
Угљеша
се
упути
право
великим
вратима
,
на
којима
је
још
стајао
превес
,
што
је
покривао
грб
Војихнине
куће
.
Ћесарица
Ана
држећи
деспотицу
Љубу
за
руку
изиђе
два
,
трн
крока
напред
,
а
Угљеша
скочи
са
свога
коња
.
Један
копљаник
из
пратње
прихвати
узде
од
Угљешиног
коња
,
који
је
на
мах
стао
као
укопан
.
—
Поздрављам
те
,
господару
наш
и
мили
зете
мој
!
Буди
скромном
дому
нашем
милостиви
господар
и
драги
гост
!
—
поздрави
Ана
Угљешу
,
па
се
окрете
и
са
сребрног
служавника
,
који
принесе
један
дворанин
,
узе
со
и
хлеб
,
подносећи
их
Угљеши
.
—
Здрава
нам
буди
,
узвишена
ћесарице
и
драга
нам
мајко
миле
љубе
наше
!
—
отпоздрави
је
Угљеша
узевши
хлеб
и
со
.
За
тим
се
са
њом
загрли
,
па
се
пољубише
у
лице
,
а
кад
је
Угљеша
са
искреним
