онадебела
;
он
матор
,
она
матора
;
а
он
уз
то
још
и
пијан
,
трештен
пијан
.
Хајде
почесмо
.
Накриви
капу
старац
,
подбочи
се
у
десни
бок
,
куцну
петом
у
пету
,
зазвекташе
мамузе
,
те
један
пут
те
други
пут
,
а
ја
гледам
у
трепавице
младине
;
она
их
подиже
и
погледа
невесело
и
бојажљиво
горе
у
таваницу
,
а
ја
кроз
таваницу
у
облаке
,
одох
,
одох
у
облаке
,
залута
моје
ћемане
,
изгуби
се
Борчија
,
изгуби
се
чардаш
,
изгуби
старац
кораке
,
ударише
пијани
гости
у
смех
!
...
Расрди
се
старац
младожења
па
право
на
Борчију
да
га
рукама
удави
.
„
Нисам
ја
крив
,
милостиви
грофе
!
“
брањаше
се
Борчија
;
„
него
ето
та
слуга
,
или
је
пијан
или
луд
,
блене
у
младу
па
не
зна
шта
свира
!
"
—
„
Блене
у
младу
?
!
“
викну
старац
гњевно
;
„
ха
,
чекај
се
ти
што
твојим
циганским
очима
бленеш
у
моју
младу
!
Мартине
,
где
си
ти
Мартине
?
“
Дође
Мартин
,
надзорник
од
имања
.
„
Дај
неколико
момака
;
извуците
на
двориште
овог
безобразника
што
блене
у
моју
младу
,
и
опалите
му
врућих
четрдесет
батина
!
“
Пијани
гости
узеше
да
кликћу
од
радости
и
да
пљескају
.
А
млада
невеста
,
сва
пребледела
,
дркће
,
ломи
прсте
,
савија
руке
па
моли
младожењу
да
ми
опрости
.
Аја
!
неће
пијан
младожења
ни
да
чује
!
Она
паде
преда
њ
на
колена
,
склопи
руке
,
па
кроз
сузе
мољаше
за
мене
.
Аја
!
Не
да
се
старац
омекшати
.
Подиже
је
са
колена
,
па
је
пред
свима
нама
пољуби
и
само
рече
:
„
голубице
моја
,
тебе
ћу
да
љубим
,
а
Циганина
ћу
да
бијем
!
Како
сме
псина
једна
да
пиљи
у
твоје
лепо
лице
,
кад
је
само
моје
?
!
“
Сад
што
да
ти
дуљим
—
извукоше
ме
и
истукоше
ме
.
Кад
се
дигох
рекох
им
:
„
кажите
грофу
запамтиће
он
ово
!
“
Па
се
онда
Циганин
мало
устави
.
Наже
чутуру
и
опет
се
добро
напи
,
као
да
се
мало
поткрепи
,
после
оног
чуда
и
белаја
што
га
снађе
.
7
„
Одох
право
к
Турцима
!
“
причаше
Циганин
даље
.
„
Изађох
пред
пашу
,
повиках
:
„
Алах-ил-Алах
Мухамед
ресулах
!
“
потурчише
ме
;
поклони
ми
паша
неколико
кеса
сребрних
грошева
.
„
Не
треба
ми
то
!
“
рекох
му
,
„
него
дај
ми
чету
акинџија
,
да
се
осветим
моме
крвнику
!
“
Дадоше
ми
неке
љуте
арамије
.
Одјездисмо
преко
границе
,
и
ударисмо
ноћу
на
двор
Нађ-Бању
.
Старог
грофа
и
не
бејаше
дома
,
али
му
беше
млада
грофица
.
Кад
кошеви
и
сењаци
око
двора
букнуше
у
пламен
и
кад
ми
вичући
„
Алах—Алах
!
“
грунусмо
у
двор
,
она
пуцаше
на
нас
кроз
прозор
из
пиштоља
.
А
кад
разбисмо
врата
нађох
је
где
лежи
на
поду
;
обнезнанила
се
.
Скидох
јој
с
врата
црвену
свилену
мараму
,
везах
јој
руке
наопако
,
понесох
је
до
мога
коња
,
скочих
у
седло
,
привезах
је
мојим
каницама
за
себе
и
онда
бегај
преко
границе
.
Ето
је
од
тога
доба
моја
робиња
!
“
Овде
сад
беше
згодна
прилика
за
Бекри-Бекира
да
сухо
грло
овлажи
.
А
већ
више
и
не
мишљаше
да
нуди
чутуру
своме
ортаку
.
„
Могао
си
леп
новац
добити
,
да
си
је
њеном
господару
на
откупе
понудио
!
рече
Рајко
.
—
„
На
откупе
?
!
“
викну
Циганин
као
пун
пуда
.
„
Та
не
бих
ја
њу
дао
ни
за
какве
откупе
!
А
шта
мислиш
пошто
бих
је
могао
продати
?
!
“
„
Шта
те
ја
знам
!
“
одговори
Рајко
.
„
У
нас
се
крштене
душе
не
продају
,
а
слушао
сам
од
Турака
да
се
у
Стамбулу
најлепша
Ђурђијанка
робињица
може
да
купи
за
хиљаду
гроша
!
“
—
„
Охо
,
хо
,
хо
!
О
хо
,
хо
,
хо
!
А
ха
,
ха
,
ха
,
ха
!
“
смејаше
се
Циганин
.
„
А
знаш
ти
болан
...
"
па
поче
да
запиње
језиком
и
трепће
очима
;
„
а
знаш
ти
болан
...
.
да
је
мени
Халил-бег
Махмут-беговић
платио
овде
,
ево
...
виш
’
овде
на
ову
асуру
...
овде
,
двеста
сребрних
гроша
,
да
је
се
нагледа
кад
игра
велики
чардаш
?
!
“
„
Велики
чардаш
?
!
“
понови
Рајко
као
у
недоумици
шта
ће
то
да
значи
.
—
„
Ех
,
па
не
знаш
,
ја
како
!
“
рече
Циганин
,
па
узе
да
мига
и
да
се
криви
на
Рајка
,
као
да
му
тако
даде
разумети
шта
је
велики
чардаш
.
„
Него
,
како
ћеш
и
да
знаш
,
млад
си
!
И
после
то
се
само
у
конаку
Бекри-Бекира
може
да
види
!
А
?
Чујеш
ли
ме
бесна
Маџарице
,
хоћемо
ли
један
?
Хајде
да
ово
мајкино
момче
види
што
не
би
ни
у
сну
могло
снити
?
А
?
!
“
Она
не
рече
ни
речи
,
само
се
сва
стресе
као
да
јој
дође
наступ
од
грознице
,
и
окрете
главу
на
другу
страну
.
Циганин
устаде
па
већ
посрћући
отиде
те
из
једне
костретне
вреће
(
арара
)
у
сувом
куту
иза
мехова
извади
једно
ћемане
.
Враћајући
се
на
своје
место
запе
ногом
за
асуру
и
стропошта
се
на
Рајка
.
Гласно
се
сам
себи
насмеја
;
седе
,
нагну
чутуру
,
па
онда
узе
да
удешава
ћемане
.
У
том
послу
љуљаше
се
то
на
десно
то
на
лево
и
дуго
не
могаше
да
удеси
струне
како
му
уху
требаше
.
Најпосле
их
удеси
,
и
поче
да
гуди
неописано
жалостив
један
увод
,
који
мало
час
па
букну
у
пламенове
и
живо
кликтање
.
Изгледаше
Рајку
као
да
из
оног
ћеманета
,
које
мало
час
онако
тужно
плакаше
,
сад
све
саме
варнице
прште
.
Погледа
к
робињи
и
виде
како
јој
низ
образе
једна
суза
другу
стиже
.
Свираше
тако
Циганин
још
неколико
тренутака
,
па
се
онда
устави
да
рекне
:
„
Што
је
право
,
право
!
Дао
си
ми
ватре
ватром
од
ракије
;
треба
да
ти
вратим
ватру
ватром
од
њеног
чардаша
!
Него
велики
ћеш
да
видиш
кад
донесеш
...
.
знаш
оно
...
.
како
је
погодба
...
.
четвртину
...
.
половину
...
.
како
беше
?
!
А
сад
,
биће
ти
доста
да
видиш
и
мали
!
Хеј
,
Маџарице
бесна
!
Него
искај
,
млади
мој
ортаче
,
имаш
какав
кајиш
?
Стегни
њиме
главу
да
ти
се
мозак
не
преврне
.
Не
знаш
ти
какав
се
чардаш
овде
игра
!
Халил-бег
је
матора
,
хладна
дртина
,
па
кад
је
видео
,
он
полуде
,
полуде
,
у
мало
ме
ето
овде
на
овој
асури
не
удави
!
“
„
Ама
како
ти
то
говориш
?
!
"
питаше
Рајко
,
који
и
не
слућаше
о
чему
Бекир
мисли
.
—
„
Ето
како
:
за
мали
чардаш
Маџарица
мора
да
скине
јелек
и
кошуљу
до
појаса
,
а
за
велики
све
,
баш
све
,
ха
,
ха
,
ха
!
Хо
,
хо
,
хо
,
хо
!
Видим
ја
,
хоће
мој
ортак
одмах
велики
чардаш
!
Чујеш
,
Маџарице
бесна
?
“
„
Их
,
да
грдне
бруке
да
тако
и
говориш
а
некмо
ли
да
тако
и
радиш
!
“
рече
Рајко
сав
пренеражен
.
„
Комшија
,
тебе
канда
хвата
ракија
?
“
—
„
Јок
вала
;
него
ето
ухватио
ја
њу
па
не
пуштам
!
А
сад
,
Маџарице
,
устај
па
скидај
јелек
и
кошуљу
за
мали
чардаш
!
“
Па
Циганин
превуче
гудалом
по
струнама
.
„
Нећу
ти
ја
ноћас
пред
тим
младим
човеком
скинути
ни
јелек
,
а
камо
ли
кошуљу
до
појаса
,
па
ма
ме
убио
!
“
рече
млада
Маџарица
.
„
Нећеш
?
!
“
дрекну
Циганин
па
избуљи
очи
на
њу
.
„
Вала
ћеш
да
играш
и
мали
и
велики
па
још
маџарски
да
певаш
!
Знаш
,
ниси
хтела
ни
онда
,
па
си
морала
!
Хајде
,
одмах
,
брзо
,
скидај
се
до
појаса
!
“
„
Уби
ме
,
сеци
ме
,
пеци
ме
!
пред
тим
крштеним
човеком
нећу
ти
поиграти
ни
мали
а
још
мање
велики
!
“
говораше
она
упорно
и
са
свим
одсудно
.
—
„
Комшија
!
“
прихвати
Рајко
;
„
молим
те
остави
се
таквог
разговора
.
Сад
ће
ваља
да
већ
скорим
и
пола
ноћи
па
треба
наш
посао
да
гледамо
!
“
Али
Циганин
више
и
не
слушаше
шта
Рајко
говори
.
Диже
се
,
отиде
до
једног
корита
,
у
коме
беху
свакојаке
ковачке
алатке
,
пробра
двоје
клеште
па
,
мало
посрћући
,
отиде
те
их
завуче
у
жеравицу
.
„
Слободно
!
слободно
!
говораше
му
робиња
немарно
.
„
Нећу
ја
ноћас
ни
мој
врат
а
камо
ли
груди
обнажити
пред
тим
момком
тамо
,
па
ти
слободно
кидај
с
мене
месо
усијаним
клештима
.
Пекао
си
ме
пред
Халил-бегом
па
сам
зажмурила
;
али
ноћас
да
умрем
а
зажмурити
нећу
!
“
—
„
Устај
!
Не
треба
ми
више
мали
,
хоћу
сад
велики
!
“
дрекну
Циганин
па
већ
запенуши
.
Изгледаше
као
прави
нечастиви
;
избуљио
очи
па
их
све
у
ковитлац
окреће
,
дркће
му
црна
кожа
на
образима
,
искезио
зубе
,
па
режи
као
бесно
псето
.
Али
она
се
не
макну
с
места
.
„
Хоћеш
или
нећеш
?
!
“
цикну
он
опет
па
тресну
ногом
о
земљу
.
Она
ни
речи
не
проговори
нити
се
помаче
.
—
„
Е
,
валах
ћеш
сад
да
скочиш
!
“
рече
Циганин
,
па
из
једног
другог
корита
дохвати
неке
влажне
и
прљаве
крпе
,
обмота
у
њих
десну
руку
,
извуче
из
жеравице
већ
усијане
кљеште
,
па
онда
право
к
робињи
да
је
њима
за
мишицу
стегне
.
У
истом
тренутку
Рајко
једним
скоком
долети
те
стаде
између
робиње
и
Циганина
.
Гурну
Бекира
обема
рукама
те
овај
паде
на
земљу
,
а
клеште
му
одлетеше
под
мехове
.
Рајко
му
клече
на
прса
и
док
још
Циганин
не
дође
к
себи
од
чуда
,
скиде
му
с
руке
оне
влажне
крпе
и
напуни
му
њима
уста
као
чепом
,
те
сад
већ
не
могаше
ни
зуцнути
.
„
Брзо
отвори
оно
моје
сиџаде
и
додај
ми
из
њих
конопце
!
"
рече
Рајко
младој
Маџарици
која
већ
беше
скочила
на
ноге
,
па
збуњено
гледаше
шта
то
би
.
Циганин
беше
дошао
к
себи
и
напрезаше
се
силно
да
збаци
са
себе
Рајка
,
и
бацакаше
се
ногама
као
бесомучан
.
Али
му
то
ништа
не
поможе
,
и
само
га
брже
изнураваше
.
Рајко
га
је
држао
као
за
земљу
прикуцана
.
Маџарица
му
додаде
конопце
.
Беху
већ
на
замке
припремљени
,
те
у
њих
брзо
ухвати
и
стеже
ноге
Циганинове
.
Па
онда
једним
живим
напором
окрете
Циганина
на
прса
и
мало
по
мало
и
не
без
муке
,
веза
му
руке
на
леђа
!
Није
дуго
трајало
од
онога
тренутка
кад
оно
Циганин
приђе
с
усијаним
кљештима
да
кида
месо
с
робињице
,
а
он
већ
лежаше
као
пањ
на
земљи
.
Рајко
се
диже
и
гледаше
га
мирно
за
неколико
тренутака
,
па
онда
узе
још
конопаца
,
натопи
их
у
води
и
онда
увеза
чврсто
ноге
Циганинове
све
до
колена
,
а
руке
од
рамена
до
лаката
.
Требало
би
времена
док
би
га
и
ко
други
одрешио
,
а
већ
сам
да
се
из
тако
чврстих
веза
измигољи
није
било
ни
мислити
.
Кад
се
по
други
пут
од
њега
подиже
,
Маџарица
му
пружи
један
дугачак
нож
,
који
је
извадила
из
некаквог
зембила
,
па
му
једва
чујним
шапатом
рече
:
„
Закољи
га
!
“
—
„
Иди
жено
!
“
рече
јој
Рајко
изненађен
,
па
је
руком
тихо
од
себе
одгурну
.
„
Како
да
закољем
човека
и
пијана
и
везана
?
!
Не
може
то
.
Било
би
то
и
грехота
пред
Богом
и
срамота
пред
људма
!
Ово
је
овако
доста
за
нашу
потребу
!
“
„
0
ти
не
знаш
каква
је
то
гадна
звер
!
Да
си
ти
патио
хиљадити
део
онога
што
сам
ја
овде
препатила
,
та
клао
би
га
зубма
а
не
ножем
!
“
—
„
Махни
се
тога
!
Хвала
Богу
није
нам
невоље
да
крв
проливамо
.
Него
ево
у
моме
сиџадету
хаљина
за
тебе
.
Навуци
све
то
преко
твога
рува
,
па
да
у
име
божје
полазимо
!
“
Поможе
јој
да
навуче
неку
стару
антерију
,
опаса
је
брзо
широким
и
дугачким
једним
стамбулским
појасем
,
поможе
јој
обући
и
кафтан
од
зелене
чохе
,
намести
јој
на
главу
високи
сукнени
саркол
јаничарски
,
па
јој
онда
додаде
пар
црвених
а
широких
турских
чизама
да
их
навуче
.
Она
му
се
сад
у
свему
покораваше
као
дете
,
и
од
часа
на
час
би
га
тек
зачуђено
погледала
крупним
својим
очима
,
које
би
овда
и
онда
протрла
прстима
као
да
се
увери
да
не
снива
.
.
—
„
Имаш
ли
што
би
желела
одавде
собом
да
понесеш
?
"
„
Баш
ништа
!
Ах
,
чекај
!
Да
пустим
мога
славуја
из
кавеза
!
“
И
онда
отиде
у
одају
иза
ковачнице
,
извади
из
кавеза
птичицу
,
пољуби
је
и
пусти
је
кроз
врата
у
ноћ
.
„
Е
,
сад
у
име
божје
да
пођемо
!
“
рече
Рајко
.
„
Ево
ја
ћу
најпре
изаћи
да
видим
да
нема
кога
.
Ако
никога
нема
зазвиждаћу
,
а
ти
онда
изађи
па
журно
за
мном
!
“
То
рече
,
узе
чутуру
о
једно
раме
,
сиџаде
пребаци
преко
другог
,
па
полагано
изађе
.
Млад
месец
се
спушташе
к
западу
.
На
тамно
плавом
и
високо
издигнутом
небу
пуно
звезда
.
Свеж
поветарац
дуваше
од
Јастрепца
.
Нигде
никога
.
Рајко
зазвижда
.
Али
Маџарица
не
изађе
.
Звизну
и
други
пут
и
трећи
пут
.
„
Шта
је
сад
наопако
?
!
“
мишљаше
Рајко
у
себи
,
па
се
врати
к
Циганиновој
чатрљи
.
Кад
уђе
виде
у
оном
нејасном
и
несигурном
осветљењу
од
лојане
свеће
и
ватре
с
огњишта
како
Маџарица
стоји
поред
Циганина
,
ставши
му
једном
ногом
на
прса
.
„
Еј
,
злосрећнице
!
"
зајеча
Рајко
сав
пренеражен
.
„
Да
га
ниси
заклала
?
!
“
—
„
Хтедох
!
“
рече
она
мирно
;
„
али
бадава
,
не
могах
;
сетих
се
што
ти
оно
рече
да
је
и
грехота
и
срамота
;
него
му
стадох
чизмом
на
прса
и
рекох
му
:
„
ево
си
погана
звери
у
мојој
руци
!
могла
бих
ти
грло
овим
ножем
пресећи
,
али
нећу
нож
да
поганим
.
Пих
,
скоте
један
!
“
и
пљунух
му
три
пута
у
лице
!
Нека
га
!
Хајде
сад
,
јуначе
,
ја
ћу
с
тобом
и
за
тобом
!
“
И
пођоше
заједно
и
ћуташе
.
Мало
после
па
једна
сјајна
звезда
прелети
небо
,
као
да
јури
к
младом
месецу
на
западу
.
„
Виде
ли
ону
звезду
што
прелете
небо
?
“
питаше
је
Рајко
неким
радосним
трепетом
и
шапутом
.
„
Видех
је
!
“
одговори
она
.
—
„
То
си
ти
!
“
рече
јој
Рајко
.
„
Небо
тебе
види
,
па
звездом
звездама
јавља
да
се
роб
један
у
слободу
враћа
.
Хвала
Богу
на
добром
знамењу
!
“
И
онда
корачаше
даље
ћутећи
у
све
гушћи
мрак
неких
тесних
улица
на
крај
Крушевца
.
ДРУГИ
ДЕО
У
ШУМАДИЈИ
2
Ван
вароши
усред
једне
ливаде
под
старом
једном
липом
чекаше
их
човек
са
оседланом
ластавицом
.
„
Хвала
Богу
!
рече
тај
човек
Рајку
;
„
побојах
се
нећете
ни
доћи
и
ево
чак
узех
премишљати
да
ниси
погинуо
!
Гледај
па
хватај
пут
.
По
ноћи
је
превалило
.
Јевросима
ти
је
спремила
у
бисаге
нешто
рубља
,
а
наћи
ћеш
и
брашненица
и
још
понечега
чега
нам
је
Бог
дао
!
“
Рајко
разгледа
најпре
је
ли
седло
притврђено
како
треба
,
опипа
сваки
кајиш
својом
руком
,
а
млада
жена
тапкаше
ластавицу
по
врату
и
намешташе
јој
чупу
од
гриве
изнад
чела
и
тепаше
јој
нешто
маџарски
.
Кад
од
своје
кабанице
и
сиџадета
начини
што
ужи
свитак
и
кад
га
привеза
за
седло
Рајко
рече
Маргити
:
„
Хајде
сад
,
у
име
божје
,
у
седло
.
“
И
поможе
јој
да
се
намести
.
»
Да
ми
нису
ове
широке
турске
чизме
,
“
извињаваше
се
млада
Маџарица
Рајку
,
„
видео
би
ти
како
бих
се
ја
друкчије
винула
коњу
у
седло
.
Али
како
ћеш
с
оваким
чизмама
!
“
па
погледаше
са
седла
то
на
једну
то
на
другу
црвену
чизму
и
намешташе
их
у
широке
бакрачлије
.
„
Него
да
видиш
,
какве
су
такве
су
,
тек
добро
пристају
у
овакве
бакрачлије
!
“
„
Хвала
ти
брате
Јово
!
Поздрави
ми
Јевросиму
,
хвала
и
њој
!
У
здрављу
да
Бог
да
да
се
опет
видимо
!
"
рече
Рајко
,
пољуби
се
с
Јовом
,
који
му
бејаше
некаква
својта
,
па
онда
поведе
ластавицу
за
улар
.
Постало
је
много
мрачније
,
те
Рајко
мораде
изаћи
на
колски
пут
да
по
мраку
не
би
залутао
.
А
чим
поче
да
свиће
он
окрену
на
лево
и
подаље
од
колског
пута
те
кроз
њиве
и
поља
и
испод
дрвећа
жураше
се
напред
а
све
правцем
уз
Мораву
.
Целим
путем
до
сванућа
нису
ни
речи
говорили
.
Он
би
се
само
овда
и
онда
окренуо
да
погледа
да
ли
млада
Маџарица
није
у
седлу
заспала
,
и
увек
би
видео
њена
два
велика
ока
како
бистро
и
бодро
светлуцају
.
Кад
већ
беше
лепо
свануло
угледаше
један
чардак
поред
Мораве
и
на
води
испод
њега
скелу
.
„
Да
нису
тамо
господа
маџарска
?
"
запита
Маргита
.
—
„
Бог
зна
где
су
ти
сад
господа
маџарска
!
Може
бити
да
су
већ
у
Стамболу
!
одговори
јој
Рајко
.
Маргита
притегну
узде
па
устави
ластавицу
.
„
Шта
рече
?
!
“
питаше
га
сва
пренеражена
.
—
„
Не
знам
ти
ја
казати
где
су
сада
господа
маџарска
!
“
понови
Рајко
,
а
беше
га
мало
и
зачудило
што
га
она
тако
пита
.
„
Зар
ти
мене
не
водиш
к
њима
?
Зар
ти
ниси
од
њих
к
мени
послат
?
питаше
она
у
чуду
;
веђе
јој
се
саставише
и
очи
јој
засенуше
као
да
је
на
њих
пала
од
некуд
сенка
тешког
неког
облака
.
—
„
Е
,
моја
госпођо
!
Побојаше
се
они
да
се
због
тебе
не
заметне
кавга
с
Турцима
,
па
одоше
својим
послом
!
А
ја
рекох
да
огледам
да
ти
послужим
,
те
да
се
ропства
избавиш
,
ако
би
нам
Бог
помогао
!
"
говораше
Рајко
мирно
и
просто
као
о
нечем
што
је
са
свим
обично
.
Она
сеђаше
у
седлу
као
да
се
скаменила
,
па
га
гледаше
непомично
очима
ширимице
отвореним
.
„
Зар
си
се
збиља
,
“
поче
она
после
подужег
ћутања
,
„
зар
си
се
збиља
ти
сам
у
себе
поуздао
да
ми
помогнеш
да
до
слободе
и
завичаја
дођем
?
!
"
„
Не
бих
се
ја
смео
поуздати
у
се
да
се
не
поуздах
у
Бога
,
и
ево
се
у
њ
и
уздам
!
“
рече
он
скромно
.
Заћуташе
опет
обадвоје
.
Ластавица
погледа
у
Рајка
,
па
онда
сави
главу
на
десно
и
гледаше
у
црвену
чизму
у
широкој
бакрачлији
.
Маргита
не
знађаше
ни
шта
да
мисли
ни
шта
да
каже
,
него
онако
занемела
од
чуда
,
не
скидаше
својих
погледа
са
Рајка
.
„
Видим
!
узе
Рајко
снужден
да
говори
;
„
видим
немаш
вере
у
мене
!
Може
бити
баш
да
ме
се
и
побојаваш
!
А
тако
ми
образа
и
српског
поштења
ево
сам
те
узео
на
душу
као
свети
аманет
.
Могу
да
не
умеднем
да
те
послужим
и
подворим
како
треба
док
смо
заједно
,
али
се
не
бој
да
ћу
се
заборавити
ма
у
чем
.
И
да
ниси
госпођа
робиња
си
,
и
да
ниси
робиња
жена
си
,
жудиш
за
завичајем
и
за
слободом
својом
.
Вала
три
пута
си
ми
света
!
Не
бој
се
,
госпођо
;
не
сумњај
се
;
уздај
се
у
Бога
и
веруј
у
моје
српско
поштење
!
“
Ударише
Рајку
пламенови
у
образе
.
Очи
му
се
разгореше
топлом
ватром
.
Изгледаше
дивно
у
оном
јутарњем
зраку
онако
узбуђен
и
онако
поносито
стојећи
пред
оном
младом
и
лепом
женом
.
„
Како
ти
беше
име
?
“
запита
га
она
.
—
„
Рајко
,
“
одговори
он
;
„
зову
ме
и
„
од
Расине
Рајко
“
јер
ми
је
задруга
у
Расини
.
“
„
Рајко
,
“
поче
она
тако
милозвучно
,
да
се
младоме
човеку
први
пут
у
његовоме
животу
учини
да
у
његовоме
имену
има
као
почетак
од
некакве
песме
.
„
Рајко
!
Боље
од
твојих
речи
очи
ми
твоје
казују
да
поштено
мислиш
,
витешки
осећаш
и
искрено
говориш
.
Видим
те
много
млада
за
тешки
посао
кога
си
се
латио
;
али
осећам
,
ето
сад
овде
у
овоме
часу
,
на
овом
лепом
јутру
,
под
овом
првом
зраком
сунчаном
,
осећам
да
си
витез
.
Стављам
ево
сву
своју
веру
на
твој
српски
образ
!
Рајко
,
витеже
,
дај
ми
твоју
руку
!
“
Он
јој
пружи
своју
десну
руку
.
Она
је
стеже
у
својој
и
,
пустив
је
,
рече
:
„
сад
,
хајде
,
напред
,
води
како
знаш
!
“
„
Хвала
ти
,
госпођо
!
А
Бог
нек
нас
води
!
“
рече
Рајко
радосно
узбуђен
и
пође
напред
.
Сиђоше
ка
скели
.
Једно
младо
сељаче
чуваше
је
.
„
Камо
скелеџија
?
!
“
викну
Рајко
.
—
„
Ама
ето
,
мало
час
отиде
с
весларима
у
брдо
у
виноград
!
“
рече
дечко
;
„
баш
говорише
нико
неће
тако
сабаиле
ударати
на
скелу
!
“
„
Где
је
виноград
?
"
питаше
Рајко
,
коме
нова
једна
мисао
сину
.
—
„
Ето
га
у
брду
!
Није
далеко
!
"
„
Чујеш
момче
,
није
мени
за
чекање
.
Него
ево
ти
сребрни
грош
,
да
потрчиш
у
виноград
да
зовнеш
скелеџију
,
и
ево
ну
носи
сребрн
талир
,
да
одмах
дође
да
нас
превезе
!
“
Сељаче
није
никада
видело
толико
благо
у
својој
руци
.
Узе
грош
и
узе
талир
па
без
речи
појури
к
брду
.
Чим
зађе
за
неко
дрвеће
,
Рајко
рече
Маргити
:
„
Одјахуј
,
па
хајдмо
у
скелу
!
“
Она
уведе
ластавицу
у
скелу
а
он
,
одрешив
уже
од
коца
,
отисну
је
,
скочи
у
њу
,
зграби
оба
весла
а
Маргити
рече
,
да
слободно
пусти
ластавицу
па
да
прихвати
крму
.
После
живог
веслања
,
не
без
силног
напрезања
,
сав
црвен
у
лицу
и
са
крупним
знојем
на
челу
,
Рајко
једним
скоком
искочи
на
леву
обалу
Мораве
,
привуче
скелу
конопцем
,
викну
ластавици
те
ова
сама
врло
пажљиво
,
али
са
свим
сигурном
ногом
,
изађе
на
суво
,
па
кад
за
ластавицом
и
Маргита
поред
свих
шалвара
,
кафтана
и
чизама
хитро
искочи
—
он
онда
пусти
скелу
низ
Мораву
.
Њих
двоје
одмах
се
прихватише
уз
једно
брдо
.
Кад
изађоше
на
врх
,
и
пре
него
ће
ући
у
густу
једну
шуму
растову
,
зачуше
како
од
скелеџијског
чардака
пушке
пуцају
.
Скелеџија
и
његови
људи
даваху
абер
сељанима
у
околини
,
да
им
је
нека
велика
невоља
.
„
Вала
,
госпођо
,
"
рече
Рајко
Маргити
;
„
ако
ти
Бог
помогне
те
стигнеш
у
свој
дом
,
да
пошљеш
скелеџији
паре
што
му
скелу
низ
воду
отиснусмо
.
Знам
ухватиће
је
,
али
ће
имати
штете
и
дангубе
.
Сад
смо
на
невољи
па
нек
нам
Бог
опрости
;
а
кад
будеш
у
срећи
и
у
господству
сети
се
на
ово
!
“
—
„
Та
само
да
стигнемо
у
Маџарску
!
"
рече
Маргита
;
„
видећеш
,
мој
старац
мене
толико
воли
,
да
ће
он
скелеџији
скелу
позлатити
.
Па
већ
видећеш
и
сам
!
“
2
Путовали
су
цео
тај
дан
скоро
без
одмора
,
јер
оно
нешто
мало
времена
што
проведоше
под
једним
грмом
,
заложивши
се
мало
хлебом
,
једва
да
се
могло
звати
одмором
.
Жураху
се
да
још
за
видела
изађу
на
један
вис
,
на
коме
из
далека
видеше
зидине
од
некаквог
старог
порушеног
града
.
Али
се
већ
мрак
ухватио
био
кад
изађоше
на
тај
вис
.
Под
самим
градом
опазе
једну
малу
ватру
.
Рајко
мишљаше
да
ће
је
бити
какви
козари
наложили
били
.
Али
кад
јој
приђоше
ближе
,
опазе
да
ватра
гори
пред
једном
пећином
,
у
стени
под
самим
некадашњим
градом
,
и
да
поред
ватре
седи
један
старац
са
дугом
белом
брадом
,
у
црној
ризи
до
земље
и
са
црном
камилавком
од
грубога
сукна
на
глави
.
Рајко
се
чисто
препаде
па
устави
ластавицу
,
а
руком
показа
Маргити
на
старца
.
Него
после
неколико
тренутака
,
и
више
да
би
Маргиту
ослободио
,
рече
јој
:
„
а
знаш
ко
ће
то
бити
?
Сад
се
сетих
да
сам
слушао
да
овде
негде
у
рудничким
планинама
има
неки
Светогорац
испосник
,
за
кога
народ
прича
да
чуда
чини
.
Не
знам
да
л
’
му
смемо
прићи
?
!
“
У
том
их
је
и
старац
опазио
.
У
место
да
као
какав
полудивљи
пустињик
,
светомрзац
,
бега
од
њих
у
пећину
,
он
их
мирно
посматраше
за
неко
време
,
па
кад
виде
да
се
устручавају
да
му
приђу
,
он
им
за
чудојасним
гласом
разговетно
викну
:
"
Не
бојте
се
децо
,
приступите
слободно
.
Ако
бисте
и
турске
вере
били
приступите
.
Уморни
путник
,
ма
које
вере
био
,
свуда
је
под
божјим
небом
добро
дошао
!
“
Било
је
тако
пуно
срдачности
у
том
поздраву
,
да
на
мах
неста
зебње
у
Рајка
и
у
Маргите
.
Он
одмах
скиде
шубару
и
приђе
к
руци
старчевој
.
Маргита
сјахав
,
застаде
за
неколико
тренутака
у
забуни
и
нерешљивости
,
па
онда
и
сама
приђе
к
руци
која
и
њу
,
као
оно
и
Рајка
,
живо
благослови
.
Беше
то
некакав
жив
и
крепак
старац
,
са
бистрим
очима
испод
густих
веђа
и
руменим
образима
.
„
Куд
сте
ви
двоје
млади
овако
позно
залутали
на
овај
вис
?
"
проговори
старац
,
погледајући
час
на
Рајка
час
на
Маргиту
,
па
му
се
најпосле
на
овој
очи
зауставише
.
„
Или
ме
старе
моје
очи
варају
,
или
баш
никад
не
видех
тако
младоликог
јаничара
!
Добро
си
ми
дошао
,
аго
!
“
Њих
се
двоје
насмејаше
а
Рајко
прихвати
:
„
причаћемо
ти
све
по
реду
оче
.
Није
ово
младолики
јаничар
,
већ
је
ово
млада
једна
госпођа
из
земље
маџарске
,
која
бега
из
турскога
ропства
,
да
се
спасе
ако
буде
воља
божја
!
Причаћемо
ти
све
по
реду
,
само
ако
нас
пустиш
да
се
гдегод
овде
преко
ноћ
склонимо
!
"
—
„
У
добри
час
да
Бог
да
!
“
узвикну
старац
;
„
добар
је
Бог
децо
!
Камо
да
те
боље
видим
кћери
моја
!
“
па
је
узе
за
обе
руке
и
окрену
лицем
к
ватри
,
те
је
са
пуно
очинског
саучешћа
гледаше
,
па
гледајући
је
збораше
више
као
самом
себи
:
„
кћи
земље
маџарске
!
...
.
госпођа
!
...
.
робиња
!
...
.
турска
робиња
!
...
.
да
сам
јуче
умр’о
,
умр’о
бих
не
видев
тако
чудо
,
све
то
троје
заједно
,
па
још
све
то
троје
под
рувом
јаничарским
!
“
Па
онда
је
посади
поред
ватре
,
изнесе
јој
у
једној
заструзи
млека
,
у
другој
дрвеној
здели
сат
меда
,
изнесе
једну
костретну
врећицу
старих
ораја
и
лешника
и
другу
једну
сељачку
шареницу
пуну
јабука
.
Изнесе
некакве
мале
и
велике
чутуре
.
Све
то
метну
пред
њу
и
око
ње
и
наваљиваше
на
њу
да
се
прихвати
.
Она
се
жудно
напи
млека
,
одломи
један
комадић
погаче
,
па
поче
да
једе
с
њоме
липов
мед
.
„
А
,
“
рече
она
са
несташним
осмехом
на
уснама
и
у
онима
,
„
па
са
медом
овако
мирисним
,
и
млеком
тако
слатким
,
и
погачом
овако
белом
,
и
са
овако
пуно
добрих
ствари
,
па
са
пуном
слободом
,
и
са
слатком
тишином
,
и
са
овако
свежим
поветарцем
,
који
оживљава
и
умор
односи
,
није
тешко
бити
испосник
,
и
баш
је
слатко
бити
пустињик
!
“
"
Дете
моје
,
“
узе
старац
благо
да
говори
,
„
има
сладости
у
сваком
животу
,
само
кад
човек
уме
да
се
удуби
па
да
је
нађе
.
Зар
пчела
само
са
руже
и
крина
мед
купи
?
А
пустињаштво
има
пуно
сладости
и
без
тога
млека
,
које
ја
добивам
за
једнога
мога
горског
пријатеља
,
кога
ћу
ти
може
бити
сутра
и
показати
,
и
без
тога
меда
,
који
ја
за
горске
пчеле
чувам
,
и
без
тих
ораха
,
које
ја
с
веверицама
делим
.
Чак
и
слободу
делим
с
орловима
,
који
изнад
овог
виса
воле
да
се
носе
,
и
тишину
делим
с
овим
стенама
и
зидинама
.
Нема
пустињиштва
које
пустињик
не
би
могао
с
ким
да
подели
,
и
оно
може
да
се
сноси
баш
за
то
,
што
може
тако
да
се
дели
!
“
„
Како
лепо
говориш
!
Слађе
ми
је
да
те
слушам
него
да
овај
мед
у
устима
топим
!
“
рече
Маргита
,
па
јој
онако
уморној
очи
затрепташе
топлом
ватром
,
а
лице
јој
се
озари
новим
осмехом
.
—
„
Хе
хе
хе
!
“
насмеја
се
старац
срдачно
;
„
а
ко
то
тако
из
тебе
говори
?
да
ли
је
то
госпођа
,
или
робиња
,
или
кћи
земље
маџарске
?
!
“
„
Кћи
земље
маџарске
!
"
рече
она
мирно
али
и
свечано
.
Рајко
је
међу
тим
био
скинуо
седло
и
узду
са
ластавице
,
протро
је
мало
рукама
својим
и
чешагијом
и
одвео
је
на
једну
ледину
у
присоју
испод
града
.
Кад
се
врати
к
ватри
,
нађе
старца
и
Маргиту
како
ћеретају
као
да
су
пријатељи
од
вајкада
.
"
„
Заповеди
јој
оче
,
“
рече
Рајко
,
„
заповеди
јој
да
иде
да
се
испава
.
Уморна
је
.
Није
чудо
,
од
кад
се
то
путује
!
А
сутра
опет
ваља
рано
ранити
;
далеко
је
тиха
вода
Дунаво
!
"
Маргита
отиде
у
пећину
те
по
мирисном
сену
,
што
у
једном
куту
беше
положено
,
разастре
црвени
плашт
Рајков
и
на
њему
убрзо
заспа
слатко
,
како
можда
још
никада
у
своме
младом
животу
заспала
није
.
Старац
и
Рајко
остадоше
да
преноће
поред
оне
ватрице
испред
пећине
.
Рајко
је
испричао
старцу
све
како
је
било
у
Крушевцу
,
а
после
и
све
што
је
по
Београду
слушао
о
последњем
рату
између
султана
и
ћесара
.
А
старац
њему
причаше
о
српским
манастирима
на
Св
.
Гори
и
о
светогорским
испосницима
.
Разговараху
се
тако
скоро
сву
ноћ
.
3
Кад
је
јутро
освануло
не
даде
им
старац
да
се
крену
.
„
Причекајте
,
"
рече
им
;
„
ја
сам
већ
ударио
белеге
које
ће
сељаци
оздо
из
села
видети
и
разумети
.
Кроз
сат
или
два
доћи
ће
двојица
да
вас
пропрате
кроз
Венчац
.
Има
тамо
сад
хајдука
,
који
ће
да
пуцају
на
саркол
јаничарски
чим
га
из
далека
угледају
.
Ваља
да
пошљем
испред
вас
људе
који
ће
дати
знак
да
сте
наши
!
“
Маргита
се
била
умила
на
бистром
планинском
извору
испод
града
,
па
се
осећаше
хитра
као
срна
и
свежа
као
тица
на
грани
.
Вераше
се
по
рушевинама
од
града
као
веверица
;
час
би
се
дрско
успела
на
највиши
зид
па
се
усправила
да
стоји
као
кип
,
и
са
усхићењем
погледала
би
по
таласима
од
зелене
горе
,
који
се
пружаху
на
све
стране
докле
око
допираше
;
час
би
опет
скочила
у
остатак
од
градскога
рова
,
па
по
њему
тражила
комадиће
од
горског
кристала
.
„
Умориће
се
те
нећемо
моћи
путем
одмицати
;
него
да
је
зовнемо
да
седи
с
нама
на
миру
док
твоји
људи
не
дођу
,
“
рече
Рајко
старцу
,
па
је
онда
викнуше
.
„
Какве
су
оно
оловне
цеви
што
на
два
три
места
стрче
кроз
зидине
и
из
рушевина
?
“
питаше
она
старца
,
седајући
поред
њега
,
—
„
Ене
сад
,
зар
си
и
то
видела
?
“
прихвати
старац
очевидно
изненађен
онаким
питањем
,
па
онда
одмах
мирно
настави
:
„
биће
да
су
то
цеви
од
каквог
старог
водовода
.
Него
ето
ћемо
се
скоро
и
растати
,
а
ништа
нам
ниси
причала
о
твоме
робовању
у
Турака
!
Дед
’
нам
причај
што
!
“
„
0
,
грозим
се
и
да
погледам
натраг
!
“
рече
Маргита
,
па
се
сва
стресе
.
„
Ово
ми
је
први
дан
среће
после
тако
дуге
,
дуге
,
и
тако
страшне
несреће
!
...
А
шта
да
вам
причам
?
!
...
Ко
+
није
сам
патио
што
сам
ја
патила
,
или
ко
није
очима
гледао
моје
муке
,
тај
не
може
да
замисли
сву
страхоту
њихову
...
.
Речима
се
то
не
да
описати
...
.
Чудим
се
како
нисам
полудела
.
Кад
ме
је
Бекри-Бекир
унео
везану
у
ону
мрачну
и
прљаву
јазбину
своју
у
Крушевцу
,
и
кад
помислих
у
каквом
сам
добру
и
на
каквој
нези
одрасла
,
каква
сам
госпођа
била
и
куда
ето
доспех
,
ја
падох
на
земљу
као
мртва
.
Једног
се
дана
хтедох
заклати
,
па
ми
он
истрже
нож
из
руку
.
Другог
једног
дана
утекох
,
али
ме
Турци
ухватише
још
у
самом
Крушевцу
и
доведоше
њему
натраг
.
Избише
ме
љуто
камџијом
док
опет
не
обамрех
.
Кад
дођох
к
себи
нађох
се
у
некаквом
гвозденом
кавезу
,
па
још
окована
у
ланце
по
ногама
и
по
рукама
.
Молила
сам
се
по
цео
дан
и
по
целу
ноћ
Богу
из
гласа
и
на
коленима
,
купала
сам
се
у
сузама
,
па
ништа
,
и
никакве
помоћи
.
Неколико
сам
пута
покушавала
да
се
глађу
и
жеђу
уморим
,
али
кад
већ
клонем
и
обамрем
Бекри-Бекир
доведе
жене
,
те
ми
силом
сипљу
млеко
у
уста
и
ко
зна
шта
још
те
ме
поврате
.
Нит
’
могу
да
утечем
,
нит
’
могу
да
се
убијем
;
узела
сам
се
онда
молити
Богу
,
нека
ми
бар
памет
преврне
,
те
да
у
лудилу
и
не
знам
ништа
и
не
осећам
ништа
.
Па
као
у
инат
онда
ми
тек
долажаше
,
да
све
то
с
већим
болом
осећам
сву
грозност
свога
положаја
,
све
своје
и
телесне
и
душевне
муке
.
Видех
,
бадава
све
,
нема
ту
помоћи
ни
ослобођења
.
Рекох
Бекри-Бекиру
:
„
ево
дајем
ти
реч
нећу
бегати
,
пристајем
да
те
служим
,
да
носим
воду
,
да
цепам
дрва
,
да
ложим
ватру
,
да
чистим
ковачницу
,
да
перем
и
да
кувам
,
да
чекићем
кујем
потковице
и
клинце
,
само
—
не
тражи
ништа
више
од
мене
и
не
ударај
ме
камџијом
кад
ми
дође
да
се
заплачем
.
"
Он
тобож
пристаде
.
Откова
ме
,
пусти
ме
из
кавеза
.
Узех
радити
по
ковачници
као
да
сам
се
у
циганској
черзи
и
родила
.
Од
тешких
мука
у
оковима
била
сам
стала
сама
кожа
и
кост
.
Он
навали
да
ме
храни
сутлијашем
.
На
моју
несрећу
дођох
к
себи
и
поправих
се
,
а
он
онда
поново
побесни
.
Уз
то
се
био
пропио
,
па
кад
је
пијан
онда
је
прави
сотона
.
Кад
не
бих
хтела
да
му
играм
што
он
прозва
малим
и
великим
чардашем
,
он
би
ме
најпре
хладним
клештима
штипао
,
а
кад
ја
упорно
нећу
него
стегнем
срце
и
стиснем
зубе
па
и
не
јаукнем
,
он
метне
клеште
у
ватру
па
ми
онда
,
кад
се
усијају
,
месо
са
мишица
и
плећа
живој
хоће
да
откида
!
“
Маргита
се
ту
устави
па
се
сва
стресаше
као
да
је
грозничава
језа
ухватила
.
„
Ја
да
скота
једног
!
“
викну
старац
сав
поражен
;
„
да
Бог
да
га
вуци
живог
растрзали
,
а
већ
тамо
ће
га
сотоне
усијаним
клештима
вући
по
паклу
!
О
јадна
кћери
,
како
си
од
таког
чуда
жива
остала
?
!
“
—
„
Па
и
не
могу
све
да
вам
причам
.
Не
можете
ви
замислити
ни
стотинити
део
оних
грозних
мука
што
сам
ја
у
оној
зверској
јазбини
претрпела
!
Мало
по
мало
па
осећах
како
се
и
сама
претварам
као
у
неку
звер
.
Завадих
се
с
Богом
.
.
“
„
Како
јадна
да
се
завадиш
с
Богом
?
!
“
прекиде
је
старац
запрепашћен
.
—
„
Па
тако
;
дуго
би
било
да
вам
то
причан
;
уверих
се
да
њега
или
и
нема
,
или
да
баш
неће
да
чује
моје
молитве
,
нити
да
види
моје
муке
и
моје
сузе
;
он
се
окренуо
од
мене
,
ја
се
окренух
од
њега
.
Кад
Бекри-Бекир
узе
да
ме
усијаним
клештима
наморава
да
пред
Турцима
играм
...
.
ех
,
не
могу
вам
од
зазора
ни
казати
како
...
.
ја
онда
опет
једне
ноћи
кад
он
беше
трештен
пијан
,
покушам
поново
срећу
да
бегам
.
Ишла
сам
целу
ноћ
,
нисам
ни
сама
знала
куда
.
Гладна
,
жедна
,
прашњава
,
посрћући
од
умора
,
стремила
сам
само
даље
и
даље
.
Сунце
је
већ
било
прилично
одскочило
кад
угледах
реку
.
„
'
Го
ће
бити
Морава
!
“
рекох
,
„
ах
,
да
ли
ћу
наћи
какав
чун
,
па
да
се
њиме
низ
реку
пустим
!
“
Тек
то
рекох
а
учини
ми
се
да
чујем
вику
неку
и
лавеж
паса
у
даљини
.
Окренух
се
и
имадох
шта
да
видим
!
Чета
Турака
на
коњма
и
читава
руља
самсова
испред
њих
јуре
право
к
мени
!
...
.
Стадох
,
скамених
се
!
Шта
ћу
сад
јадна
!
...
Гледах
их
како
јуре
као
да
су
се
помамили
;
засукали
рукаве
до
рамена
,
завалили
турбане
и
сарколе
,
витлају
дугачким
татарским
камџијама
,
напуцкавају
самсове
а
сами
урлају
;
самсови
јуре
њушкајући
све
мојим
трагом
,
па
кад
ме
из
далека
опазише
ударише
у
лавеж
,
који
се
помеша
с
оним
халакањем
Турака
,
да
ме
језа
подухвати
и
сва
се
стресох
!
Шта
ћу
јадна
и
кукавна
!
Ох
,
не
желим
ни
свом
душманину
да
прође
кроз
онакве
тренутке
,
кроз
какве
сам
у
оном
часу
ја
душом
својом
пролазила
!
...
“
„
Па
онда
...
од
једанпут
као
да
нека
невидљива
рука
откова
срце
моје
од
окова
у
које
га
је
страх
везао
био
;
моја
памет
,
која
мало
час
хтеде
да
прсне
,
нађе
опет
своју
присебност
.
Моје
очи
мирно
погледаше
на
реку
,
која
тако
бистра
,
тако
тиха
,
нешто
канда
мени
шапуташе
.
И
што
урлање
и
лавеж
све
то
ближе
долажаху
,
све
то
разговетније
чух
шапат
Мораве
:
„
грофице
од
Нађ-Бање
,
кћери
земље
маџарске
,
кад
си
се
ти
још
смрти
бојала
?
Зар
је
ниси
толико
пута
преклињала
да
ти
дође
па
да
те
избави
?
Зар
да
те
самсови
вуку
у
јазбину
оне
црне
звери
?
!
Предај
се
мојим
бистрим
таласима
,
пусти
нека
те
загрле
,
нека
те
својим
шапутом
успавају
,
нека
те
успавану
љубе
,
нека
те
нежно
миловану
однесу
старом
Дунаву
,
Дунаво
ће
те
изнети
на
песак
земље
маџарске
,
и
предаће
те
твоме
роду
и
твом
завичају
!
“
“
„
Кад
разабрах
тај
шапут
,
ударише
ми
сузе
од
милине
.
Верујте
ми
од
милине
,
а
не
од
страха
.
Зајецах
гласно
,
раширих
руке
,
потрчах
и
—
скочих
у
Мораву
!
"
Маргита
се
ту
устави
.
Ћуташе
и
гледаше
озбиљно
и
невесело
преда
се
;
бејаше
мало
побледела
а
углови
од
усана
грчевито
задрхтаваху
,
као
оно
у
деце
кад
хоће
да
бризну
у
плач
.
Ал
’
се
још
не
заплака
него
настави
:
„
Кад
ме
вода
изнесе
горе
,
два
ме
самсова
дохватише
.
На
левој
мишици
и
сад
ми
се
познаје
где
ме
је
један
зубима
докопао
.
Извукоше
ме
на
обалу
!
...
Еј
,
грофице
од
Нађ-Бање
,
еј
госпођо
од
толиких
баштина
,
еј
девојко
око
које
су
се
највећа
господа
маџарска
и
највећи
наши
јунаци
купили
,
да
им
траке
на
застави
везује
,
или
да
им
пољупцем
једним
на
балчак
од
сабље
,
сабље
посвећује
,
—
шта
си
ти
тако
тешко
Богу
згрешила
да
те
пси
као
јареб
гоне
и
да
те
самсови
као
мрцину
вуку
?
!
...
Ах
!
“
јекну
Маргита
и
онда
оно
севање
од
узбуђености
око
лепо
срезаних
усана
прсну
у
дажду
од
крупних
суза
из
крупних
очију
и
у
гласно
јецање
.
Старац
и
Рајко
беху
и
сами
дубоко
узбуђени
и
погледаху
један
у
другога
,
не
знајући
шта
да
почну
.
„
Госпођо
,
"
поче
Рајко
;
„
док
си
причала
ја
све
себе
питах
:
„
кад
је
ова
жена
такав
јунак
,
ја
какви
су
јунаци
људи
у
њеној
земљи
?
!
“
А
сад
видим
,
да
ако
у
вас
и
има
много
срчаности
још
више
има
суза
.
Никада
ја
не
видех
нашу
Српкињу
да
такве
сузе
лије
!
Немој
,
госпођо
;
пусти
нека
опет
сине
јуначко
срце
и
нека
одгони
тај
облачак
!
“
„
Немој
кћери
моја
!
“
прихвати
старац
;
"
ево
ми
је
сад
тешко
што
те
наведох
да
причаш
!
“
„
Немој
да
ти
је
тешко
,
добри
оче
;
ево
ће
ми
одмах
лакнути
!
Него
...
шта
је
то
?
!
“
рече
Маргита
сва
усплахирена
,
па
сави
главу
мало
на
десно
,
као
да
левим
ухом
боље
чује
.
Подиже
се
са
камена
на
коме
сеђаше
,
пође
два
три
корака
низ
косу
,
устави
се
и
опет
ослушкиваше
.
Па
се
онда
окрете
према
старцу
и
Рајку
,
бледа
као
крпа
,
отворила
уста
,
разрогачила
очи
,
изгледаше
престрављена
као
да
је
авет
неку
угледала
.
Посрћући
пође
к
њима
,
удари
се
руком
у
чело
,
стропошта
се
поред
старца
и
просто
цикну
:
„
Ах
,
авај
мени
!
...
Ево
Турака
!
...
Ево
самсова
!
“
4
Рајко
јој
приђе
ближе
,
а
старац
је
узе
за
обе
хладне
руке
па
је
дрмаше
,
као
да
хоће
да
је
из
заноса
разбуди
.
„
Какви
самсови
,
кћери
моја
?
Мало
час
си
о
њима
причала
,
па
ти
се
причињава
да
их
чујеш
!
“
рече
јој
старац
.
—
„
Није
,
није
оче
!
Чула
сам
,
ево
и
сад
чујем
лавеж
и
скамукање
њихово
!
Еј
тешко
мени
!
Шта
ћемо
сад
јадни
Рајко
?
“
И
онда
се
опет
подиже
,
склопи
руке
и
ослушкиваше
.
Ослушкиваше
и
Рајко
,
ослушкиваше
и
старац
.
Њих
се
двоје
погледаше
,
а
Рајку
се
промени
боја
у
лицу
.
„
Бога
ми
,
ово
иде
нека
ломњава
оздо
уз
планину
!
“
рече
он
.
„
Јесте
,
синко
!
Баш
као
да
је
хајка
!
На
звериње
нема
за
што
да
је
,
а
није
ни
на
хајдуке
,
јер
их
овуда
нема
.
Чудо
ми
је
да
ми
сељаци
ништа
не
јавише
!
“
говораше
старац
и
сам
беше
очевидно
узбуђен
и
збуњен
.
У
том
се
доста
разговетно
зачу
вика
једног
громогласног
сељака
:
„
ој
,
хој
,
хој
,
Јоване
...
море
Јоване
...
ој
,
чујеш
ли
Јоване
!
Моли
бега
да
савијемо
у
лево
да
не
удара
хајка
на
свечеву
пећину
!
Немој
,
беже
...
немој
амана
ти
!
...
Неће
нам
се
на
добром
проћи
ако
тамо
ударимо
!
“
„
Рекао
бих
да
је
глас
Милисава
кнеза
из
Доње
Букве
!
Баш
је
он
!
“
говораше
старац
више
сам
себи
;
„
он
то
довикује
Јовану
кнезу
од
Богдања
!
Није
друго
иду
с
неким
Турцима
!
А
ето
сад
опет
ударише
пси
у
лавеж
!
Децо
,
да
нам
сам
Бог
помогне
,
ово
се
ваља
на
нас
мука
и
невоља
!
“
„
Рајко
,
хајде
да
бегамо
!
Где
ти
је
ластавица
?
!
Оче
,
нема
ли
где
да
се
сакријемо
у
овим
урвинама
?
"
питаше
Маргита
па
дркташе
као
прут
,
и
грчевито
крхаше
прсте
своје
.
А
кад
ветар
донесе
нов
талас
од
лавежи
паса
,
она
као
преплашена
срна
утече
у
пустињакову
пећину
.
Рајку
се
за
неколико
тренутака
било
смркло
пред
очима
,
као
да
га
је
неко
буздованом
у
главу
ударио
.
Не
могаше
ни
да
мисли
ни
да
осећа
.
Беше
се
као
скаменио
.
Али
кад
Маргита
хитро
скочи
унутра
у
пећину
,
он
пође
за
њом
а
за
њиме
и
старац
.
„
Госпођо
,
"
узе
Рајко
да
говори
као
из
сна
пробуђен
и
тек
осетивши
да
има
и
срца
и
памети
;
„
госпођо
,
док
бих
ја
нашао
и
довео
ластавицу
,
дотле
би
и
Турци
са
самсовима
,
или
бар
самсови
без
Турака
,
стигли
овамо
.
Ако
нам
свети
отац
не
зна
показати
каква
сигурна
склоништа
у
овим
урвинама
,
онда
нас
само
Бог
једини
чудом
каквим
спасти
може
,
а
друкчије
ил
’
се
ваља
предавати
,
или
—
мрети
!
"
Овај
мирни
говор
поврати
мир
у
душу
Маргитину
,
и
куцање
њеног
бурно
узбуђеног
срца
поче
да
се
стишава
.
—
„
Ако
нас
свети
отац
нема
где
да
сакрије
,
онда
ваља
мрети
,
—
јер
ја
се
Турцима
жива
не
предајем
!
“
рече
Маргита
.
Усправила
се
,
подигла
главу
у
вис
,
лице
јој
пуно
озбиљности
,
али
и
пуно
мирне
одважности
.
Сад
се
тек
Рајку
учини
да
је
дивно
лепа
.
„
Децо
,
у
урвинама
и
што
би
било
склоништа
од
погледа
људских
,
нема
склоништа
од
њушкања
самсовског
.
Доиста
,
само
једини
Бог
чудом
својим
може
да
вас
спасе
!
О
Господе
,
"
узе
старац
гласно
да
виче
Бога
,
па
се
прекрсти
неколико
пута
;
„
о
,
Господе
,
који
си
и
милостив
и
свесилан
,
смилуј
се
на
ову
децу
!
Смилуј
се
и
на
моју
грешну
старост
,
отвори
ми
очи
да
у
овоме
тешком
часу
видим
шта
је
твоја
света
воља
!
“
И
старац
се
онда
спусти
на
колена
пред
један
у
стени
грубо
урезани
крст
и
шапуташе
још
некакве
молитве
за
неколико
тренутака
,
па
се
онда
диже
и
окренув
се
Рајку
и
Маргити
запита
их
:
„
шта
мислите
?
“
„
Ја
сам
се
смислила
!
“
рече
Маргита
мирно
и
готово
хладно
.
„
Рајко
,
који
ми
се
довде
показао
као
витез
,
нека
ми
у
овоме
часу
буде
као
брат
рођени
,
па
нека
ми
позајми
свој
нож
.
Ти
,
оче
,
и
Рајко
изиђите
овога
часа
у
гору
и
склоните
се
мало
.
Кад
турски
самсови
дојуре
у
пећину
,
наћи
ће
Маргиту
с
ножем
у
срду
!
А
кад
Турци
виде
да
је
са
мном
свршено
,
неће
марити
да
вама
зло
какво
чине
!
“
„
Није
право
што
говориш
,
госпођо
!
“
рече
Рајко
;
„
ја
те
наведох
да
бегаш
,
ја
те
доведох
у
ову
клопку
,
па
зар
ја
да
останем
да
жив
тебе
мртву
на
души
носим
?
!
...
Не
може
тако
!
...
Ако
се
не
мислиш
жива
предавати
,
онда
...
ево
ти
мој
мали
пињал
;
оштар
је
као
гуја
.
Седи
тамо
у
дно
пећине
,
па
кад
видиш
да
Турци
преко
мене
мртва
к
теби
скачу
,
ради
како
ти
Бог
кроз
то
твоје
срце
казао
буде
.
“
Рајко
је
говорио
мирно
али
с
потресеним
гласом
.
Био
је
блед
;
у
очима
му
збиља
и
туга
уједно
;
обрве
саставио
,
чело
наоблачио
.
Дохвати
своју
арнаутку
,
огледа
јој
кремен
,
подасу
јој
чанак
,
подасу
оба
пиштоља
,
па
их
онда
намешташе
по
земљи
једно
поред
другог
на
самом
уласку
од
пећине
.
Старац
изашао
беше
мало
пред
пећину
,
али
се
одмах
врати
.
„
Примичу
се
скотови
!
“
рече
он
не
толико
уплашен
колико
љутит
,
и
шкргутну
зубма
као
да
кроз
њих
меље
не
више
какву
кратку
молитву
,
него
неку
крупну
псовку
.
Лавеж
паса
и
вика
од
људи
све
се
јасније
чујаше
.
„
Ама
немојте
тамо
,
ако
Бога
знате
!
Немојте
на
свечеву
пећину
,
хоће
нас
белај
снаћи
!
Аман
беже
да
скренемо
у
лево
!
“
викаше
опет
онај
сељак
којега
глас
сад
већ
беше
орапавио
од
многе
вике
.
„
Примичу
се
скотови
!
“
промумла
опет
старац
;
„
вала
,
Господе
Боже
мој
,
сад
ил’никад
;
умудри
ме
шта
да
радим
с
ово
двоје
младих
да
у
лудо
главе
не
изгубе
!
“
—
„
Оче
!
“
прихвати
Рајко
смерно
скинув
шубару
.
„
Опрости
ми
!
...
Ја
из
ове
пећине
жив
изаћи
нећу
,
а
ти
ако
жив
останеш
,
сахрани
ме
негде
овде
у
планини
,
па
ми
обиђи
гроб
молитвом
и
поменом
.
А
јави
мојима
у
Расини
!
“
Саже
се
па
с
пуно
побожности
пољуби
старца
у
руку
.
Па
онда
приђе
гологлав
к
Маргити
,
метну
руку
на
срце
,
поклони
јој
се
смерно
и
говораше
мирно
али
са
уздрхтаним
гласом
:
"
Госпођо
,
опрости
ми
!
Хтедох
да
ти
послужим
,
али
ето
није
тако
воља
божја
!
...
Опрости
ми
твоје
муке
ако
узживиш
...
опрости
ми
рану
смрт
своју
,
ако
им
се
жива
нећеш
да
предаш
!
"
Маргита
,
која
је
мало
час
села
на
земљу
,
диже
се
сад
у
висину
.
Приђе
к
Рајку
,
положи
му
обе
своје
руке
на
рамена
,
загледа
се
неколико
тренутака
својим
крупним
очима
у
његове
очи
,
и
онда
доче
полагано
а
пуним
милозвучним
својим
гласом
да
говори
:
„
О
витеже
,
од
Расине
Рајко
,
—
хвала
теби
на
витештву
твоме
!
Не
пада
смрт
моја
на
твоју
душу
,
али
пада
на
моју
душу
,
што
због
мене
тако
млад
гинеш
.
Немам
шта
ја
теби
да
праштам
и
опет
ћу
да
кажем
:
нека
ти
је
просто
!
А
прости
ти
мени
што
ће
младост
твоју
прерани
гроб
у
овој
гори
да
покрива
!
"
И
онда
му
се
примаче
још
ближе
и
—
пољуби
га
у
уста
!
Као
да
је
из
Маргите
муња
севнула
,
и
као
да
је
гром
поред
њега
пукао
,
тако
Рајко
беше
заглунуо
,
занемео
и
задрхтао
.
За
неколико
тренутака
није
ништа
ни
мислио
;
заборавио
Турке
и
самсове
;
заборавио
и
живот
и
смрт
.
Знао
је
само
да
пред
њим
стоји
Маргита
,
и
да
га
својим
лепим
очима
кроз
сузе
гледа
.
—
„
Ама
,
луда
децо
,
зар
не
чујете
да
вас
вичем
?
Што
сте
се
обадвоје
скаменили
,
Бог
вас
видео
?
!
Овамо
,
брзо
овамо
!
“
викаше
стари
пустињак
,
па
их
крепко
дохвати
обадвоје
за
руке
и
повуче
—
к
једном
отвору
у
стени
од
пећине
.
5
Онај
део
стене
,
на
коме
је
био
урезан
крст
,
нагнуо
се
у
пећину
као
да
је
био
на
каквој
осовини
.
Испод
ње
се
могао
човек
ниско
погнут
провући
некуда
унутра
у
мрак
.
Кад
их
старац
доведе
пред
тај
отвор
,
дубоко
узбуђен
и
сав
блед
,
подиже
у
вис
обе
руке
,
које
дрхтаху
као
прут
,
па
им
свечано
рече
:
„
закуните
ми
се
свим
што
вам
је
на
овоме
свету
свето
,
да
никада
и
никоме
казати
нећете
ако
што
будете
видели
!
“
„
Заклињем
се
,
тако
ми
Бог
на
страшном
суду
милостив
био
!
“
викну
Рајко
тако
исто
свечано
.
—
„
Гробом
моје
мајке
...
небом
и
земљом
моје
отаџбине
...
.
заклињем
се
!
“
говораше
Маргита
мирно
,
озбиљно
и
свечано
.
Учини
се
Рајку
да
јој
глас
никада
није
био
тако
сладак
,
тако
мек
и
опет
тако
јасан
.
„
Улазите
унутра
и
не
бојте
се
!
“
рече
им
старац
.
Рајко
уђе
први
,
провукав
се
готово
на
коленима
испод
огромне
камене
плоче
што
изнад
њега
висаше
.
За
њим
уђе
Маргита
.
Плоча
се
вину
на
својој
осовини
и
затвори
пећину
.
Њих
двоје
беху
у
једном
мрачном
узаном
ходнику
.
Мрак
бејаше
тако
густ
и
црн
да
не
могаху
једно
друго
видети
.
—
„
Рајко
!
“
дозиваше
га
Маргита
шапутом
;
„
Рајко
,
где
си
?
Дај
ми
руку
твоју
.
Страх
ме
је
!
Ово
је
канда
нека
гробница
.
Чини
ми
се
да
миришем
кости
мртвачке
!
“
Рајко
јој
пружи
руку
те
дохвати
њену
,
која
беше
хладна
као
иста
стена
.
А
стена
се
опет
пови
на
осовини
.
Један
сутоњски
прамен
паде
из
пећине
унутра
у
мрачни
ходник
а
с
њиме
и
глас
старог
пустињика
:
„
Рајко
,
брзо
хватај
твоје
оружје
да
га
Турци
овде
не
нађу
.
Тако
...
На
,
хватај
и
овај
зембил
...
и
ову
тикву
с
водом
...
Дед
’
,
дед
’
брзо
само
!
Слушај
,
корачај
на
десно
док
не
видиш
светлост
!
и
сад
нека
је
Бог
с
вама
!
“
Зачуше
и
лавеж
паса
и
вику
од
људи
са
свим
близу
пећине
.
Стена
се
опет
окрете
и
паде
на
земљу
са
већом
силином
но
пре
,
као
да
хоће
да
згњечи
онај
прамен
сутона
,
што
је
из
пећине
дрзнуо
да
завири
у
ону
црну
гробницу
,
или
—
као
да
се
журила
да
заклони
велику
једну
тајну
од
турских
погледа
.
И
ништа
се
више
не
зачу
.
Маргита
се
приљубила
беше
уз
Рајка
и
чврсто
се
држаше
једном
руком
за
његову
руку
а
другом
за
раме
његово
.
Обадвоје
стојаху
позадуго
пред
стеном
,
која
их
раздвајаше
од
пећине
и
ослушкиваху
не
би
ли
што
чули
.
Мало
час
па
она
поче
грчевито
да
притискује
руку
његову
,
као
да
му
тиме
обрати
пажњу
на
страхоте
које
види
и
од
којих
стрепи
.
„
Чујеш
ли
самсове
?
"
питаше
га
тихим
и
устрептаним
шапутом
на
ухо
.
—
„
Не
чујем
?
“
одговори
он
тако
исто
шапутом
.
„
О
,
ја
их
чујем
!
Ето
их
с
ону
страну
ове
стене
.
Гребу
и
скачу
уз
њу
скамучући
!
Молим
те
метни
ухо
на
сам
камен
па
слушај
!
“
Рајко
прислони
ухо
к
стени
и
после
неколико
тренутака
рече
:
„
.
јест
,
гребу
ову
стену
и
лају
помамно
.
Велика
је
вика
у
пећини
.
Рекао
бих
да
се
свађају
ако
се
још
и
не
бију
!
“
И
онда
опет
обадвоје
мирно
а
радознало
ослушкиваху
.
Од
часа
на
час
Маргита
би
грчевитим
притискивањем
својих
танких
прстију
у
руку
Рајкову
давала
му
на
знање
,
кад
год
би
појачана
вика
у
пећини
одјекнула
у
јачем
куцању
срца
њеног
.
И
Рајко
се
беше
сав
претворио
у
слух
.
Већ
је
и
напустио
био
сваку
наду
,
да
може
што
разабрати
у
оној
потмулој
и
неразговетној
вици
.
Тек
опет
ослушкиваше
да
ли
ће
и
кад
ће
онај
жубор
престати
.
Па
дође
нас
кад
престаде
.
Изгуби
се
и
последње
неразговетно
одјекивање
говора
људског
у
даљини
.
Савршена
тишина
,
у
којој
он
само
лупање
свога
срца
чујаше
,
казиваше
му
да
у
пећини
нема
више
никог
живог
.
Тада
прва
мисао
Рајкова
беше
:
"
ако
су
Турци
убили
старца
,
па
нема
ко
да
отвори
ову
гробницу
,
шта
ће
да
буде
од
ове
јадне
жене
поред
нене
?
!
“
Сав
се
стресе
од
ужаса
,
али
не
рече
ни
речи
.
„
Што
ти
је
од
једанпут
рука
тако
хладна
?
"
шапуташе
Маргита
својим
топлим
дахом
.
—
„
Ваља
да
од
ове
хладне
стене
.
А
и
твоја
је
рука
хладна
!
“
рече
он
.
„
О
,
мене
је
страва
нека
ухватила
.
Као
да
ми
неко
на
ухо
шапуће
,
да
сам
жива
у
гроб
закопана
!
Чини
ми
се
свисла
бих
од
страха
да
нисам
поред
тебе
!
“
—
„
Не
бој
се
!
“
рече
јој
Рајко
,
па
узе
и
даље
да
ослушкује
.
Али
га
сад
нов
ужас
обузе
.
Десило
му
се
нешто
што
никада
дотле
у
животу
.
Учини
му
се
као
да
му
се
душа
поделила
у
двоје
.
Једна
половина
слушаше
кроз
ухо
уз
стену
прислоњено
,
да
ли
се
тамо
иза
стене
што
збива
;
друга
половина
слушаше
истом
таквом
жудном
пажњом
један
тихи
гласић
,
који
у
њему
самом
и
од
њега
самог
тихо
шапуташе
.
Да
ли
тај
шапут
долажаше
из
срца
његова
,
или
са
лева
рамена
његова
,
то
не
знађаше
ни
сам
;
али
знађаше
да
није
са
десна
рамена
,
јер
је
ту
лежала
њена
рука
,
на
коју
она
баш
мало
час
наслони
лице
своје
.
Тек
онај
тајни
тихи
гласић
шапуташе
:
„
Како
оно
сину
муња
кад
се
њене
усне
дотакоше
твојих
усана
!
како
дивне
беху
оне
сузне
очи
...
како
је
топао
дах
усана
њених
...
како
је
пуно
милине
у
гипкости
овог
вилинског
стаса
,
што
се
тако
поверљиво
уза
те
приљубљује
...
шта
ли
је
слађе
:
живети
па
љубити
онако
слатка
уста
,
или
упрети
љубећи
их
?
...
Лудо
једна
!
је
л
’
ти
она
род
какав
?
Није
ти
сестра
,
није
ти
посестрима
;
какав
су
ти
род
њена
младост
,
њена
лепота
и
њена
милина
?
!
За
што
да
ти
не
буде
присна
и
најприснија
,
рођена
и
најрођенија
...
за
што
да
је
јаком
својом
мишицом
не
загрлиш
и
на
мушка
своја
прса
не
пригњечиш
...
“
На
ове
последње
речи
Рајку
срце
бурно
закуца
.
Он
се
препаде
од
самога
себе
.
Трже
десну
руку
своју
из
деснице
Маргитине
,
скиде
њену
руку
са
рамена
свога
,
одгурну
је
обема
рукама
својим
,
али
тихо
,
од
себе
,
и
крочи
неколико
корачаја
сам
за
себе
у
мрак
,
као
да
хоће
да
бега
од
ње
.
„
Не
,
Рајко
!
...
не
остављај
ме
саму
у
овој
гробници
!
"
цикну
Маргита
;
„
где
си
?
!
...
Шта
,
ти
би
?
!
...
О
,
дај
ми
да
чујем
глас
твој
!
Дај
ми
опет
руку
твоју
!
“
Рајко
се
у
мраку
три
пута
беше
прекрстио
,
и
одмах
дође
к
себи
.
Сад
га
гану
њен
жалостив
глас
.
„
Не
бој
се
,
госпођо
!
“
рече
јој
;
„
ево
мене
!
Нешто
ми
се
смучило
.
У
души
ми
беше
помрчало
,
али
је
хвала
Богу
сад
опет
све
светло
преда
мном
.
Не
бој
се
;
ево
моје
руке
!
“
У
мраку
наиђоше
једно
на
друго
.
Обема
рукама
својим
обеси
му
се
она
о
