крозмрак
,
лупао
точковима
,
тресао
гвожђарију
и
хуктао
.
Уморан
од
свих
утисака
тога
вечера
,
Кремић
се
посади
у
коридору
на
место
које
је
одређено
за
кондуктера
,
и
загледа
се
у
ону
нејасну
лопту
светлости
што
се
видела
кроз
прозор
и
трчала
заједно
са
возом
.
Он
није
разазнавао
шта
је
то
.
Било
му
је
пријатно
да
је
тако
посматра
и
да
не
зна
одакле
она
долази
.
Његова
глава
се
одмарала
и
завијала
у
маглу
путничког
полусна
,
где
човек
зна
да
не
спава
,
али
није
сигуран
да
је
будан
.
Није
знао
колико
је
ово
трајало
,
кад
воз
стаде
.
Свуда
је
владао
апсолутан
мир
.
Милош
изиђе
на
врата
да
види
због
чега
се
воз
зауставио
.
То
је
била
некаква
станица
.
На
песку
пред
њом
светлуцала
су
два
фењера
.
Даље
од
станице
,
преко
нејасне
ограде
од
дебелих
греда
и
станичног
бунара
,
виделе
су
се
прве
силуете
кућа
некакве
паланке
која
је
спавала
спокојно
и
неосветљена
.
Тишина
је
владала
свуда
и
падала
на
душу
,
тешка
као
несрећа
.
ГЛАВА
ПЕТА
ЗАВИЧАЈ
Лак
шушањ
сукње
и
једва
чујно
притварање
врата
једва
пробуди
Милоша
.
Он
отвори
очи
и
зачуђено
погледа
око
себе
.
Изнад
њега
се
белила
таваница
,
скоро
окречена
.
Неки
нарочити
ваздух
,
чист
и
плав
,
лелујао
се
тамо
амо
.
Златно
сунце
продирало
је
кроз
застрте
прозоре
и
осветљавало
једно
парче
зида
.
У
углу
,
према
постељи
,
стајала
је
икона
светог
Николе
.
Пред
њом
је
висило
скромно
кандило
од
сребра
с
плавом
чашицом
за
зејтин
.
Иза
иконе
вирила
је
кита
лањског
босиљка
.
Соба
мирисала
на
тамјан
и
очишћене
ствари
.
Доле
,
са
улице
,
ћуло
се
неразумљиво
погађање
сељака
и
грађана
.
Разумевало
се
само
да
је
то
јужни
говор
.
Кремићу
је
то
све
било
познато
,
мило
,
пријатељско
,
али
далеко
од
њега
и
превучено
неверицом
и
сном
.
-
Колико
је
сати
?
...
Где
сам
ја
ово
.
-
питао
се
он
буновно
.
-
Ко
је
то
био
у
соби
?
...
Или
ја
то
само
сањам
?
Милош
затвори
очи
поново
.
Али
,
наједанпут
му
све
би
јасно
.
Лако
као
на
крилима
,
из
његових
груди
сама
излете
једна
реч
коју
није
био
тако
давно
изговорио
:
-
Мајка
!
У
ходнику
се
зачу
поново
шум
широке
сукње
.
Врата
се
отворише
,
и
у
собу
уђе
његова
мајка
.
Кремић
је
био
стигао
кући
око
поноћи
.
Уморан
од
неспавања
и
пута
на
поштанским
колима
од
Крагујевца
до
Ужица
,
он
није
добро
видео
ову
старицу
,
унезверену
од
радости
и
среће
.
Сад
ју
је
пак
посматрао
и
уживао
у
једном
благом
осећању
које
му
је
обузимало
душу
.
Мајка
је
била
у
цицаној
рекли
са
сивим
и
плавим
пругама
.
Под
црном
сомотском
крагном
стајао
је
старински
златан
брош
.
Главу
је
била
повезала
простом
повезачом
од
белог
платна
.
Испод
овога
се
делила
њена
ретка
смеђа
коса
у
две
плетенице
,
остављајући
између
себе
широку
белу
бразду
.
Време
је
било
посуло
по
овој
коси
,
некад
тако
бујној
,
прашину
седих
власи
.
По
челу
,
још
светлом
и
паметном
,
свирепо
се
скупљале
боре
.
У
устима
јој
недостајао
један
предњи
зуб
,
и
око
усана
се
хватао
горак
грч
старости
.
Али
,
у
њеним
свелим
образима
дубиле
се
још
оне
две
старе
слатке
рупице
које
су
издавале
њен
доброћудни
осмејак
.
Њена
снага
била
је
још
крепка
,
а
очи
,
те
очи
тако
благе
и
плаве
,
биле
су
пуне
живота
и
неке
дубоке
доброте
,
као
код
свију
жена
које
су
рано
остареле
због
много
деце
и
домаћих
брига
.
Стара
жена
је
гледала
Милоша
забринуто
,
плашљиво
и
пресрећно
:
-
Јој
,
нисам
хтјела
да
те
пробудим
!
-
извињавала
се
мајка
.
-
Још
није
вријеме
ручку
...
Могао
си
још
спавати
,
дијете
.
Дошла
сам
само
да
видим
е
да
ти
шта
требам
.
Прилегни
још
мало
.
Уморан
си
,
моје
дијете
.
Кремић
ју
је
слушао
и
мислио
.
-
Како
је
остарела
!
Још
коју
годину
па
може
свашта
бити
...
И
шта
је
она
имала
од
живота
?
Родила
се
овде
,
удале
се
у
истом
сокаку
,
никуд
се
није
макла
.
Њен
живот
је
био
једна
дуга
поларна
ноћ
,
пуна
брига
и
дужности
,
а
без
иједног
задовољства
и
права
.
Сваке
године
по
једно
рођење
или
смрт
.
Муж
осоран
,
мрзовољан
и
тиранин
.
Кућа
пуна
деце
.
С
радњом
се
пропало
.
Муж
пао
у
постељу
.
Несрећа
одбила
пријатеље
и
укинула
родбинске
везе
.
Требало
се
борити
сваки
дан
да
деца
имају
шта
јести
.
Кад
се
ручало
,
морало
се
бринути
за
вечеру
.
Огрлица
,
бунда
,
дијамантска
грана
,
тепелук
и
све
што
је
било
њено
и
тако
тесно
везано
за
њену
младост
,
отишло
је
у
мучним
тренуцима
.
Остао
јој
је
само
тај
брош
,
тако
познат
,
тако
мио
и
поштован
,
као
оно
сребрно
кандило
,
као
икона
светог
Николе
,
закићена
китом
лањског
босиљка
.
Па
ипак
,
Милош
ју
није
никад
чуо
да
се
вајка
на
Бога
,
да
рокће
против
живота
и
судбине
.
-
Хоћеш
ли
да
доручкујеш
?
Бојим
се
да
не
поквариш
ручак
.
Спремила
сам
ђувече
,
а
сад
мијесим
гибаницу
...
Знам
да
ти
то
волиш
.
Али
кафу
можеш
попити
.
Јуче
сам
је
пржила
,
мирише
као
измирна
.
Милош
ју
је
гледао
занесено
,
и
желео
да
јој
рекне
:
-
Не
,
мајко
;
остави
све
;
само
ти
остани
овде
и
гледај
ме
тако
тим
твојим
добрим
очима
.
Да
знаш
како
су
оне
благе
,
мајко
,
да
знаш
како
ме
то
лечи
.
Како
је
слатко
овако
гледати
те
,
овде
испод
ове
таванице
скоро
окречене
,
овако
пред
изрибаним
сребрним
кандилом
и
старинском
иконом
светог
Николе
;
овако
кад
је
сунце
тако
златно
и
кад
зид
игра
од
његових
вунастих
пламенова
.
Ах
,
мајко
,
да
знаш
како
је
тешко
бити
далеко
од
тебе
.
Али
га
она
не
би
разумела
,
па
би
је
било
срам
и
жао
,
те
Милош
одговори
:
-
Добро
.
Нисам
уморан
.
Ја
ћу
сад
устати
...
Има
ли
хладне
воде
?
...
Гле
,
тестија
?
Откад
је
нисам
видео
!
У
Београду
нема
тестија
.
Кремић
је
устао
и
полако
се
облачио
.
Чудан
осећај
му
је
обузимао
душу
.
Та
велика
соба
,
како
су
је
они
звали
,
изгледала
му
је
малена
као
кутија
.
Чист
убрус
,
проткан
свилом
,
који
је
нов
извађен
из
сандука
у
његову
почаст
,
чинио
му
се
сувише
рапав
.
Авлија
,
која
му
је
била
тако
пространа
кад
се
у
њој
играо
клиса
,
изгледала
му
је
сад
тесна
,
а
башта
,
у
којој
су
се
зелениле
старе
познате
шљиве
,
чинила
му
се
да
се
у
њој
човек
не
може
да
окреће
.
Па
ипак
,
та
велика
соба
,
застрвена
старинском
поњавом
,
била
му
је
баш
мила
што
је
тако
мала
;
убрус
му
је
пријао
што
је
рапав
;
авлија
и
башта
му
се
допадале
баш
због
тога
што
су
тесне
.
Изишао
је
у
ходник
и
посматрао
кроз
напрсли
прозор
ове
ствари
,
тако
старинске
,
тако
дубоко
урезане
у
његову
душу
и
живот
.
Онај
чудан
осећај
,
помешан
од
среће
и
жалости
,
кувао
му
се
у
грудима
,
обузимао
га
целог
и
разнежавао
га
дубоко
,
до
срца
,
да
је
млади
човек
био
готов
на
смех
и
на
плач
.
Тога
јутра
Кремић
није
био
узео
ништа
више
него
кашичицу
слатког
од
јагода
,
чашу
свеже
воде
и
шољицу
црне
кафе
,
али
му
је
грознице
нестало
као
руком
однесене
.
Он
је
дубоко
удисао
чист
ваздух
,
који
је
долазио
са
околних
брда
и
мирисао
на
покошену
ливаду
.
Слатко
је
пушио
цигару
за
цигаром
.
Није
хтео
да
смета
мајци
,
која
је
спремала
ручак
,
па
је
изишао
у
кафану
.
Та
се
кафана
звала
некад
код
Два
Багрена
,
али
кад
је
у
вароши
уведено
електрично
осветљење
,
багрени
су
посечени
,
те
су
мештани
прозвали
ову
кафану
код
Два
Пања
.
Свет
је
био
заузет
дневним
пословима
,
те
је
било
мало
гостију
:
неколико
пензионера
,
два
три
наставника
из
гимназије
,
један
беспослен
бакалин
и
два
пропала
трговца
.
Једни
су
играли
домина
,
други
су
читали
новине
,
а
сви
се
разговарали
о
политици
.
Међу
њима
је
седео
и
кафеџија
,
млад
човек
са
сивим
очима
и
ћелавим
теменом
.
Милош
се
осећао
у
неприлици
пред
тим
старијим
људима
који
су
га
познавали
још
као
дечка
у
шлофроку
,
те
се
повукао
у
дно
кафане
и
преко
једних
новина
посматрао
шта
се
ради
.
Али
га
људи
брзо
приметише
и
стадоше
га
да
запиткују
.
Морао
је
одговарати
те
о
овоме
те
о
ономе
,
о
новом
зајму
и
својој
служби
,
о
наследнику
престола
и
неком
Ужичанину
који
је
напрасно
умро
у
Београду
.
-
Ама
,
шта
ради
мој
Микић
?
-
упита
га
један
од
она
два
пропала
трговца
,
који
је
носио
жут
полуцилиндер
и
гладио
два
краја
своје
браде
à
la
Ристић
.
-
Који
Микић
?
-
зачуди
се
Милош
.
-
Па
мој
Микић
,
шта
се
чудиш
!
Бога
ми
,
њему
добро
упали
.
Жена
му
донела
као
ником
његовом
.
Кажу
,
пуна
му
кућа
као
сат
.
Јес
,
јес
...
и
ако
је
!
Ђидија
је
то
.
Алал
му
моје
ћајице
.
Судија
је
;
зимус
му
нудили
за
претседника
у
Алексинцу
,
али
он
неће
...
Неће
човек
из
Београда
.
А
и
куд
ће
...
ваљда
у
Ужице
,
међу
ове
споменике
.
Кремић
је
познавао
овог
старца
по
виђењу
,
али
није
знао
његове
синове
.
Ипак
му
би
жао
да
каже
како
не
познаје
његовог
Микића
,
те
му
рече
да
је
здраво
и
да
му
је
жена
к'о
грофица
.
-
Јес
'
...
јес
'
,
кад
иде
истури
се
као
стара
Книћанка
...
све
се
тресе
под
њом
.
После
је
разговор
отишао
на
другу
страну
,
на
неки
кулук
,
те
је
Милош
могао
мирно
посматрати
ове
заспале
паланачке
физиономије
.
Било
их
је
само
неколико
,
а
већ
су
претстављале
цело
Ужице
.
Као
у
свима
варошима
које
пропадају
,
живот
у
Ужицу
је
лако
схватити
.
Он
се
цео
садржи
у
четири
речи
:
споменици
,
деца
,
боранија
и
прогнаници
.
Споменици
су
та
два
пропала
трговца
и
остали
остаци
старе
гарде
ужичких
трговаца
која
изумире
из
године
у
годину
.
За
Лијевљанима
су
отишли
Јањићи
,
Каљевићи
,
Орловићи
,
Ускоковићи
,
Јевтовићи
и
многи
други
.
Још
се
само
држе
двојица
тројица
,
потпомогнути
синовима
.
Туга
обузима
човека
кад
види
ове
споменике
,
са
увек
чистом
и
укрућеном
кошуљом
од
шесетњака
,
увијеним
брковима
и
намрштеним
веђама
,
како
полагано
корачају
,
са
бројаницама
у
рукама
,
од
куће
у
кафану
и
из
кафане
кући
.
Тек
да
их
жеља
мине
,
они
би
заустављали
сељака
са
врећом
вуне
,
загледали
робу
и
цењкали
се
са
њим
,
иако
нису
намеравали
да
је
купе
.
Тај
бивши
човек
може
имати
да
поједе
и
попије
,
може
бити
у
свему
задовољан
,
али
је
он
већ
свршио
свој
живот
и
жали
за
старим
временом
,
кад
се
радило
с
Босном
и
кад
је
некако
све
другојачије
било
.
Он
је
тада
радио
као
галијаш
,
мучио
се
много
више
,
али
је
живио
од
својих
руку
и
био
свој
газда
.
И
у
тим
дугим
часовима
старчевог
,
ником
корисног
живота
,
он
претура
по
памети
и
осмехне
се
кад
се
сети
како
је
тада
било
:
оседла
свога
зеленка
,
припаше
пун
ћемер
,
задене
за
појас
пиштољ
,
мекинтош
метне
у
теркије
,
напуни
бисаге
пршутом
и
погачом
,
на
уши
натуче
астраганску
шубару
,
опкорачи
коња
,
баци
жени
и
деци
нешто
бакаруша
за
походњу
,
па
онда
заигра
коња
по
калдрми
све
до
Татинца
,
и
тек
ту
,
где
се
Ужице
губи
,
завијено
у
плаву
маглу
праскозорја
,
распали
из
пиштоља
и
запева
колико
га
грло
доноси
монотону
ужичку
песму
:
Равно
поље
жао
ми
је
на-а-а
те
,
Што
ми
драги
отиде
низа-а-а
те
!
-
Нек
се
зна
кад
газда
-Мјајло
иде
у
Биоград
.
А
сад
?
Они
ће
се
тешко
кад
пожалити
.
Тек
кад
попију
коју
више
ракију
,
протрљаће
своје
велике
меснате
носеве
и
прозборити
као
за
себе
:
-
Ех
,
тако
ти
је
то
,
мој
ђевер-Лако
,
уз
нешто
ти
долина
!
...
Ми
смо
ти
сад
они
споменици
...
оно
камење
на
Марковици
на
којем
пише
:
"
Стани
,
путниче
,
и
прочитај
.
Погибе
храбар
војник
!
...
"
Ко
зна
шта
би
било
од
њих
да
им
није
било
деце
.
Огорчени
на
трговину
,
која
их
је
без
њихове
кривице
избацила
на
улицу
,
очеви
нису
допуштали
својој
деци
да
се
њој
одаду
.
Све
су
их
давали
на
школе
.
Синови
ових
људи
мрка
погледа
и
огрнутих
капута
учили
су
како
је
ко
могао
,
и
по
свршеној
школи
школи
трчали
су
у
државну
службу
да
се
што
пре
дочепају
бела
хлеба
и
двадесетшестог
.
Отуд
толико
Ужичана
по
свима
гранама
државног
рада
,
од
одгајивача
пастува
па
до
министара
;
отуда
и
толика
повика
на
њих
.
Многи
од
те
деце
,
који
су
били
први
међу
својим
друговима
и
показивали
сјајне
способности
за
будућност
,
враћали
су
се
својом
вољом
овамо
у
ову
умрлу
паланку
,
далеко
од
таласа
живота
и
могућности
да
свој
таленат
претворе
у
вредност
.
Они
су
тако
извршивали
духовно
самоубиство
,
одрицали
се
своје
каријере
,
примали
очеве
дугове
и
родитељима
заслађивали
последње
дане
по
цену
своје
младости
.
Забачено
,
без
икаквих
савремених
саобраћајних
средстава
,
отсечено
од
својих
природних
путева
,
у
брдовитом
и
сиромашном
пределу
,
Ужице
је
осуђено
на
лагану
али
сигурну
смрт
.
Они
који
нису
имали
деце
или
их
ова
нису
могла
спасти
,
исељавају
се
,
да
бар
не
таворе
и
црвене
онде
где
их
цео
свет
познаје
.
Цифра
становништва
опада
стално
,
једно
због
великог
морталитета
,
којем
је
опет
узрок
оскудица
,
а
друго
због
овог
расељавања
.
Да
није
овог
последњег
узрока
,
опадање
се
не
би
приметило
,
јер
је
ретка
кућа
без
троје
четворо
деце
,
а
има
доста
примера
да
појединци
имају
деветоро
,
десеторо
,
па
и
више
деце
.
Ко
нема
порода
,
на
њега
се
указује
прстом
и
с
потсмехом
се
назива
огорео
пањ
.
Кремић
је
радознало
гледао
људе
и
ствари
око
себе
.
Све
их
је
познавао
.
Он
је
дубоко
осећао
како
се
сам
променио
из
основа
,
а
све
ово
остало
је
исто
и
на
своме
месту
као
да
га
је
јуче
оставио
.
Једно
тихо
сажаљење
обузимало
му
душу
према
тим
окамењеним
људским
приликама
и
тако
речитим
стварима
које
су
још
ту
стајале
од
његовог
раног
детињства
.
Он
пожеле
да
што
више
види
од
овога
,
свега
овога
што
је
био
давно
заборавио
а
што
је
ипак
ту
стајало
и
стрпљиво
га
чекало
да
се
врати
и
понуди
му
своје
старо
пријатељство
,
те
изиђе
из
кафане
на
пијацу
,
која
је
била
пуна
говеди
.
Извоз
стоке
,
џелеп
,
само
је
бледа
слика
некадање
ужичке
трговине
.
Пређашње
болте
,
с
највећом
поделом
рада
,
свеле
су
се
на
пиљарнице
,
где
се
може
купити
све
почевши
од
пола
кила
пасуља
до
анзихтскарти
.
Ове
радње
држе
нови
људи
,
ужурбана
лица
,
ситних
очију
и
са
шајкачом
на
глави
,
људи
дошли
са
села
,
боранија
како
их
стари
трговци
називају
,
нови
људи
који
једу
проју
,
вајкају
се
на
велику
порезу
и
купују
од
Управе
Фондова
имања
старих
газда
.
С
пијаце
се
Кремић
упути
у
парк
.
Ово
шеталиште
се
налази
ван
вароши
,
с
друге
стране
Ђетиње
,
на
једној
падини
дивљачног
Забучја
.
Њега
посећују
ђаци
и
чиновници
.
Државне
службенике
сачињавају
обично
ужички
синови
.
Ако
има
ко
са
друге
стране
,
није
дошао
овамо
својом
вољом
,
већ
по
казни
,
те
их
Ужичани
зову
прогнаници
.
Ови
прогнаници
вичу
прве
године
на
сва
уста
да
по
живу
главу
неће
остати
у
Ужицу
,
друге
године
стављају
примедбу
да
би
ово
или
оно
могло
боље
бити
,
а
треће
:
мешају
се
с
мештанима
на
славама
и
свадбама
,
играју
заједно
домина
и
не
мисле
више
да
траже
премештај
.
Како
дође
у
парк
,
Милош
пође
стазом
која
води
на
камену
терасу
у
врх
планине
.
Ова
тераса
му
је
била
фамилијарна
.
Он
је
ту
био
како
код
своје
куће
.
Ту
је
долазио
још
као
дете
,
а
после
као
младић
,
ту
се
спремао
и
за
испите
и
писао
прве
песме
.
Одатле
се
пружа
диван
изглед
,
који
по
својој
романтици
надмашава
и
изглед
који
се
показује
са
савске
терасе
на
Калимегдану
.
Висока
брда
,
обрасла
ситним
или
крупним
зеленилом
,
проширена
сивим
стенама
и
засађена
питомим
пропланцима
,
долине
,
клисуре
,
урвине
,
поља
,
реке
,
њиве
усред
шуме
,
шљиваци
,
белина
брезе
у
мркој
растовој
гори
,
пустиња
,
питомина
,
варош
,
растурено
село
,
све
то
вешто
измешано
међу
собом
руком
неког
тајанственог
уметника
,
даје
чудну
и
живописну
слику
која
се
ретко
другде
може
наћи
.
Више
Милоша
уздизао
се
намрштени
Грот
,
као
каква
горостасна
средњевековна
кула
;
на
западу
,
према
њему
равњао
се
Бисктош
;
а
према
овоме
чамио
је
,
на
једној
усамљеној
стени
,
разваљен
ужички
град
,
зачуђено
гледао
испод
себе
електричну
централу
и
није
разумевао
зашто
ће
му
ова
воденица
кад
ниједног
кириџиског
коња
нема
пред
њом
.
Север
образују
питоми
брежуљци
,
увек
обасјани
сунцем
,
Пора
,
Глуваћи
и
Бијели
Гроб
-
старинско
гробље
,
где
је
власт
одавно
забранила
мештанима
да
на
том
тихом
,
округластом
брегу
уживају
вечити
сан
под
густим
хладом
старих
ораха
,
вишања
и
дуња
.
Према
Бијелом
Гробу
,
на
истоку
,
подиже
се
Крушчица
,
са
остацима
Карађорђевог
шанца
,
који
је
надјачао
столетне
куле
Алтоманићевог
замка
.
Ову
котлину
,
тако
ревносно
ограђену
живописним
брдима
и
планинама
,
пресеца
валовита
Ђетиња
.
При
сунцу
,
које
је
благо
и
умиљато
,
река
се
беласа
у
врху
котлине
,
па
се
онда
губи
у
гране
непоткресиваних
врба
и
јова
,
провлачи
се
брзо
као
змија
,
долази
до
парка
,
и
ту
прескаче
једну
брану
и
,
сва
запенушена
,
пробија
кроз
ждрело
,
па
онда
даље
хита
у
равна
поља
Поморавља
.
Испод
грања
промиче
један
чун
;
из
њега
се
чује
тенор
неког
заљубљеног
гимназисте
:
Бледи
месец
зашо
за
гору
,
Само
један
гунић
плови
по
мору
!
...
На
Ђетињи
се
виде
неколика
идилична
моста
од
греда
,
међу
којима
се
поносно
издиже
камени
мост
,
старинска
грађевина
,
коју
је
обновио
некакав
Турчин
севапа
ради
.
Тај
мост
везује
главни
део
града
,
који
се
налази
с
леве
стране
реке
,
са
другим
делом
,
и
својом
поцрнелом
силом
и
озбиљном
орнаментиком
увеличава
романтику
ове
вароши
.
Одатле
Кремићу
паде
поглед
на
сам
град
,
који
је
мирно
лежао
у
котлини
и
готово
је
целу
испуњавао
.
Сунчеви
зраци
су
се
играли
са
златним
крстом
на
саборној
цркви
,
њеним
јединим
украсом
.
Око
цркве
су
се
црвенили
кровови
варошких
кућа
,
покривени
ћерамидом
.
Ови
скромни
станови
злопознатих
Ужичана
,
где
су
се
одиграле
толике
непознате
грађанске
трагедије
,
махом
су
двоспратне
и
практички
сазидане
.
Међу
њима
се
издиже
,
као
каква
орлушина
,
достојанствена
зграда
Кр
.
Срп
.
Реалке
-
како
на
њој
пише
златним
словима
.
Ова
кућа
са
својом
симетријом
,
очитом
солидношћу
,
озбиљним
и
пријатним
стилом
,
може
се
мерити
са
најлепшим
и
највећим
зградама
у
унутрашњости
Србије
,
па
и
у
Београду
.
Читав
њен
горњи
спрат
се
издиже
изнад
осталих
кућа
и
својом
израђеношћу
и
страначком
лепотом
одудара
чудновато
од
њих
.
Лево
од
Реалке
,
иза
зелене
гомиле
од
шљива
и
ораха
,
у
једној
правој
улици
,
која
води
на
Стари
Пијац
,
Милош
спази
два
бела
димњака
.
Срце
му
се
испуни
неком
сузном
нежношћу
.
То
је
његова
кућа
.
Он
је
добро
познавао
та
два
бела
димњака
,
покривена
са
по
две
поцрнеле
цигле
,
познавао
и
оне
испрскале
ћерамиде
по
крову
и
три
насмејана
прозора
,
обојена
избледелом
плавом
бојом
.
Кремић
је
био
готово
срећан
посматрајући
ову
белу
кућицу
у
сунцу
,
ове
зидове
на
којима
се
још
није
истрло
име
очеве
фирме
,
настрешице
од
дасака
,
обојених
фирнајзом
,
улупљени
олук
,
плаве
насмејане
прозоре
,
на
којима
стоје
завесе
уздигнуте
у
виду
звезде
,
плехану
вртешку
наврх
крова
и
баџу
.
Све
ове
мртве
ствари
,
до
јуче
заборављене
,
изазивале
су
му
најлепше
спомене
на
његово
детињство
.
Али
,
човек
никад
није
срећан
како
би
могао
бити
.
И
младом
песнику
склизну
мисао
,
даље
од
те
куће
,
даље
и
од
тих
познатих
брда
,
и
оде
,
брже
него
на
крилима
,
тамо
где
се
грле
две
велике
воде
,
и
пред
њим
пониче
велика
кућа
у
Банатској
улици
,
њена
гвоздена
капија
,
узак
ходник
,
наплочано
влажно
двориште
,
мрачне
степенице
,
необојен
дрвен
трем
који
води
у
Зоркину
собу
,
њену
собу
сасвим
белу
и
најзад
она
...
у
хаљини
циметасте
боје
,
с
пренераженим
очима
и
како
трчи
да
заустави
воз
.
Ах
,
како
је
у
том
тренутку
Милош
Кремић
зажелео
да
је
она
поред
њега
,
она
,
његова
драгана
,
та
мршава
девојка
с
бледоликим
лицем
и
очима
црним
као
таласи
Ђетиње
.
Он
је
хтео
да
јој
покаже
ову
мирну
паланку
,
ова
живописна
брда
,
своју
кућу
са
три
насмејана
прозора
,
и
да
јој
открије
све
те
нежне
осећаје
који
су
му
тада
наваљивали
на
душу
.
Али
...
И
Милош
,
каогод
Зорка
једном
у
првим
тренуцима
њиховог
познанства
,
уздахну
:
-
Зашто
је
старија
од
мене
!
ГЛАВА
ШЕСТА
НА
ТЕБИ
ЈЕ
САД
...
"
3
.
јула
,
недеља
после
подне
.
Мој
драги
Миле
,
моја
радости
,
срећо
моја
и
утехо
,
мој
Еро
врло
вољени
,
ја
те
волим
.
-
Ја
ти
шаљем
моје
најслађе
и
најдубље
мисли
,
и
желим
да
имам
крила
да
полетим
к
теби
за
један
тренутак
и
измамим
један
осмејак
на
твојим
љубљеним
уснама
.
Надам
се
да
ће
ово
писмо
радосно
запалити
твој
поносан
поглед
,
јер
оно
долази
са
три
дана
путовања
од
оне
која
је
остала
овде
где
нам
се
срећа
смешила
пуних
пет
месеци
.
Јутрос
сам
добила
карту
.
Хвала
,
драги
.
Мило
ми
је
што
ти
се
допада
тамо
.
Ах
,
да
знаш
,
моја
радости
,
како
те
волим
,
како
сам
жељна
тебе
,
али
ипак
,
остани
код
својих
све
дотле
док
ти
буде
пријало
,
и
врати
ми
се
здрав
и
чио
.
Знам
да
ниси
весео
и
да
ти
је
време
дуго
.
Зато
сам
се
одмах
по
ручку
затворила
у
моју
собу
.
Хоћу
да
ти
пишем
много
,
да
имаш
шта
да
читаш
.
Села
сам
на
једну
фотељицу
-
ти
је
знаш
-
она
плава
.
Метнула
сам
једну
књигу
на
колена
.
И
тако
ти
пишем
,
мој
Милошу
.
Мајка
мисли
да
се
одмарам
,
јер
су
овамо
велике
врућине
.
Осећам
се
врло
добро
у
овој
фотељи
где
смо
толико
пута
заједно
седели
,
једно
до
другог
.
Све
је
мирно
око
мене
,
те
сам
у
мислима
сва
с
тобом
.
Ја
сам
здраво
и
добро
,
што
и
теби
желим
.
Кад
се
изгубио
онај
неваљали
воз
који
те
је
однео
,
ја
сам
се
вратила
кући
с
Ранковићем
.
Он
је
био
добар
,
и
тешио
ме
.
Можеш
мислити
како
сам
плакала
.
Допратио
ме
је
до
саме
куће
.
Мајка
ме
није
грдила
.
Напротив
,
откако
си
отишао
,
она
се
помирила
са
мном
и
врло
је
љубазна
.
Твоју
слатку
фотографију
метнула
сам
више
моје
постеље
.
Шта
ме
се
тиче
ако
је
ко
види
.
Успели
су
да
нас
одвоје
телом
,
али
духом
никада
.
Ја
увек
могу
видети
твоје
мило
лице
,
које
ми
се
смеши
.
Изјутра
,
кад
се
пробудим
,
оно
је
прво
...
а
увече
,
оно
је
последње
што
видим
.
Да
знаш
како
је
леп
рам
у
који
сам
те
урамила
.
Платила
сам
га
осам
динара
.
То
ти
кажем
само
да
видиш
како
је
скупоцен
и
леп
...
тај
рам
у
којем
је
слика
мога
драгана
.
Јеси
ли
задовољан
,
драги
,
што
сам
те
урамила
у
злато
?
Ти
си
тако
леп
ту
;
ја
те
гледам
и
шапућем
ти
:
Драги
и
мили
,
мој
мали
Мико
,
Микице
,
ја
хоћу
да
плачем
мислећи
на
ово
слатко
име
које
ти
сад
не
можеш
чути
из
мојих
уста
.
Ти
ми
се
осмехујеш
и
гледаш
ме
с
толико
љубави
.
Ох
,
како
те
ја
волим
,
Милошу
драги
,
дај
да
ти
дам
један
дуг
,
дуг
и
сладак
пољубац
.
Сећаш
ли
га
се
још
?
Ах
,
како
је
тешко
бити
далеко
од
тебе
.
Сад
,
драгане
,
већ
је
четири
сата
.
Ја
сам
обећала
мајци
да
изиђемо
заједно
у
шетњу
.
Треба
дакле
да
свршим
ово
писмо
.
Ранковић
ће
ми
га
однети
у
пошту
,
тако
да
још
данас
оде
,
јер
поштар
недељом
после
подне
не
купи
писма
по
Дорћолу
.
Ја
те
грлим
целим
својим
срцем
,
и
увек
сам
у
мислима
с
тобом
.
Ја
те
стежем
на
моје
груди
и
дајем
ти
један
дуг
пољубац
,
који
ти
осећаш
...
реци
докле
?
...
Збогом
,
драгане
,
збогом
!
До
виђења
!
Буди
здрав
и
срећан
!
Милошу
драги
,
не
буди
тужан
,
и
напиши
ми
једно
дугачко
писмо
.
Оно
ће
утешити
и
тебе
и
мене
.
Твоја
за
навек
Зорка
.
"
Среда
,
6
.
јуна
.
Подне
.
Драги
Миле
,
само
две
три
речи
да
ти
се
извиним
што
ти
досад
не
писах
.
Моја
мајка
је
болесна
.
Назебла
је
у
недељу
кад
смо
изишли
у
шетњу
.
Била
је
велика
врућина
.
Ево
већ
три
ноћи
како
не
спавам
.
Вечерас
ће
остати
поред
ње
једна
жена
из
комшилука
.
Надам
се
да
ће
јој
скоро
боље
бити
.
Сутра
ћу
ти
писати
опширно
.
Сад
,
извини
.
Ова
је
карта
само
да
не
бринеш
ништа
.
Она
ће
доћи
у
петак
изјутра
.
Надам
се
да
ће
те
одобровољити
за
цео
дан
.
Хиљаду
пољубаца
.
Зорка
.
"
П
.
С
.
Спава
ми
се
да
једва
отварам
очи
.
Још
један
пољубац
.
"
"
Петак
,
8
.
јуна
.
11
часова
пре
подне
.
Драги
Милошу
,
моја
мајка
је
озбиљно
болесна
.
Лекар
нема
много
наде
,
а
ја
нимало
.
Ја
сам
као
сломљена
и
не
могу
да
пишем
.
Ја
те
волим
из
свег
срца
,
али
,
драги
,
моје
време
и
моја
глава
припада
мојој
мајци
за
овај
тренутак
.
Знам
да
ћеш
ме
разумети
.
Молим
те
,
не
жалости
се
.
То
је
морало
доћи
једанпут
.
Мада
ми
нисмо
увек
били
истог
мишљења
,
а
нарочито
наше
последње
свађе
,
ипак
,
Миле
,
она
је
моја
мајка
и
ја
патим
кад
она
пати
.
Срећом
,
она
спава
много
.
Сутра
ћу
ти
писати
једном
картом
.
Могућно
да
ће
јој
сутра
бити
боље
,
али
ја
не
верујем
.
Ах
,
Миле
драги
,
како
бих
ја
желела
да
ме
ти
утешиш
.
Па
опет
,
боље
што
ти
ниси
засад
овде
.
Ја
не
бих
сад
,
поред
свега
,
могла
бити
с
тобом
.
Драги
,
пази
на
себе
,
мисли
на
мене
,
али
не
буди
невесео
,
преклињем
те
.
-
Ја
сам
врло
уморна
.
Ноћас
сам
нешто
мало
спавала
,
јер
је
једна
комшинка
бдила
над
мајком
.
Она
много
бунца
,
јер
је
у
ватри
.
Јадна
мајка
,
шта
ћу
радити
без
ње
.
Ах
,
Мико
,
како
ми
је
тешко
.
Збогом
,
Милошу
.
До
виђења
!
Ја
те
љубим
из
свег
срца
.
Опрости
ми
што
те
сад
запостављам
.
Теби
увек
искрена
Зорка
"
"
9
.
јула
.
Милошу
,
Моја
мајка
је
умрла
јутрос
у
8
сати
.
Ја
сам
врло
несрећна
.
Зорка
.
"
"
13
.
јула
.
Увече
.
Добро
вече
,
Миле
.
Нисам
болесна
,
не
брини
се
.
Наравно
да
сам
врло
тужна
.
Руке
су
ми
пуне
посла
.
Нарочито
ми
досађују
посете
и
изјаве
саучешћа
.
Досад
нисам
знала
да
имамо
оволико
познаника
.
Опрости
ако
на
те
не
обраћам
довољно
пажње
,
али
ја
те
не
заборављам
.
Сутра
ћу
ти
писати
опширно
.
Твоја
искрена
Зорка
.
"
"
14
.
јула
.
Опрости
ми
,
Милошу
,
што
ти
још
опширно
не
писах
.
Почела
сам
писмо
,
али
је
немогућно
завршити
га
.
Ове
посете
и
друге
ствари
стално
ме
прекидају
.
Са
здрављем
сам
добро
,
али
ми
је
срце
жалосно
.
Милошу
,
пази
на
себе
и
мисли
на
мене
.
Сутра
ћу
ти
писмо
свршити
.
Оно
ће
бити
дугачко
.
До
виђења
!
Твоја
Зорка
"
"
Четвртак
,
после
подне
.
4
сата
.
Мој
драги
Миле
,
Извини
ме
што
сам
те
толико
оставила
без
новости
и
појединости
.
Ја
знам
да
си
ти
у
мислима
поред
мене
и
да
ме
разумеш
.
Ја
сам
провела
поред
моје
мајке
30
година
свога
живота
.
Делила
сам
с
њом
њене
бриге
као
и
њена
задовољства
.
Ми
смо
се
увек
слагали
у
главним
стварима
.
Она
је
била
често
пута
уморна
,
слаба
,
али
никад
озбиљно
болесна
.
Изненадно
прошлог
понедељника
оста
у
постељи
и
рече
ми
да
је
назебла
.
Лекар
,
који
је
дошао
после
подне
,
виде
да
јој
је
срце
слабо
,
те
га
то
више
забрину
него
назеб
.
Сутрадан
,
он
ми
рече
да
јој
је
срце
боље
,
али
да
бронхит
напредује
.
То
ме
јако
забрину
.
У
среду
,
мајка
пропљува
крв
.
Много
је
крви
изгубила
из
левог
плућног
крила
.
То
ју
је
јако
ослабило
,
али
и
олакшало
.
Била
је
толико
изнурена
да
није
могла
метнути
кашику
у
уста
.
Ја
сам
била
око
ње
и
дан
и
ноћ
,
и
неговала
је
као
мало
дете
.
То
је
велика
утеха
за
мене
.
У
четвртак
,
доктор
ми
рече
да
ће
пре
48
сати
наступити
промена
,
врло
брза
,
и
да
не
треба
болесницу
да
остављам
саму
.
Твоја
газдарица
ми
је
помогла
те
ноћи
.
Сутрадан
,
у
петак
,
био
је
конзилијум
.
Лекари
ми
не
оставише
много
наде
,
али
ми
један
од
њих
рече
да
опасност
не
мора
тако
брзо
наступити
.
Ја
сам
била
тако
уморна
,
и
да
не
би
мајка
опазила
како
је
озбиљно
болесна
,
ја
примих
понуду
једне
Јеврејке
из
комшилука
да
проведе
ноћ
поред
ње
.
У
десет
сати
увече
,
ја
оставих
мајку
и
легох
да
се
одморим
.
Спавала
сам
до
седам
сати
изјутра
.
Пробудих
се
сва
уплашена
,
јер
сам
преспавала
целу
ноћ
не
мрднувши
сместа
.
Јеврејка
ми
рече
да
ми
је
мајци
много
боље
,
да
спава
и
никако
се
не
буди
.
Још
ми
рече
да
је
нешто
говорила
,
али
у
ватри
,
и
да
је
рекла
:
"
Ја
знам
да
ме
ти
волиш
,
Зорка
.
"
Кад
се
приближих
њеној
постељи
,
ја
је
зовнух
.
Али
ми
она
не
одговори
ништа
.
Дисање
јој
је
било
као
и
раније
,
кратко
али
правилно
.
Хтедох
јој
дати
медицину
,
али
она
не
могаде
да
прогута
,
и
,
на
мој
ужас
,
не
отвори
очи
.
Ја
се
утеших
да
је
то
само
слабост
,
и
хтедох
да
јој
поново
пружим
ту
медицину
што
поткрепљује
,
али
мајка
не
могаде
поново
ништа
узети
.
Ја
разумех
одмах
да
све
иде
на
горе
,
вратих
се
у
собу
,
те
се
брзо
спремих
.
Око
осам
сати
твоја
газдарица
,
која
ми
се
опет
нађе
на
руци
око
мајке
,
позва
ме
.
Мајка
је
дисала
тешко
.
Ја
видех
да
више
нема
спаса
.
Узех
је
за
руку
.
Она
јако
уздахну
два
три
пута
,
не
будећи
се
.
Затим
,
све
би
свршено
.
Сутрадан
,
по
подне
.
Драги
Миле
,
не
могу
да
напишем
две
речи
а
да
ме
ко
не
прекине
.
Увек
се
понешто
нађе
.
Ја
сам
здраво
,
али
сам
жалосна
и
утучена
.
Драгутин
ми
се
нашао
на
руци
.
Био
је
врло
добар
у
овим
тренуцима
.
Морам
ти
признати
,
Милошу
,
да
је
боље
што
ти
ниси
овде
за
ово
време
.
Имала
сам
могућности
да
се
објасним
с
мајком
.
Ми
смо
се
поново
сложиле
,
и
она
је
отишла
Богу
на
истину
с
уверењем
да
је
ја
волим
.
Њена
смрт
је
била
тако
лепа
,
Милошу
,
не
можеш
замислити
.
Без
муке
и
мирно
,
она
је
заспала
занавек
.
Чак
није
могла
ни
наслутити
озбиљност
своје
болести
.
У
свој
својој
жалости
,
ја
сам
ипак
мирна
,
јер
ја
знам
,
поред
свега
,
све
што
сам
радила
у
животу
било
је
да
усрећим
и
утешим
своју
мајку
.
Ако
смо
се
понекад
посвађале
,
то
је
она
радила
само
за
моје
добро
,
јер
се
она
плашила
да
ми
се
што
рђаво
не
деси
.
Остало
је
све
заборављено
.
Остаје
ми
само
дубока
туга
што
знам
да
сам
занавек
одвојена
од
ње
.
Драга
мајко
,
ја
ћу
те
волети
увек
.
Не
буди
љубоморан
,
Миле
,
на
мој
бол
,
разуми
ме
и
опрости
што
ми
је
у
мом
срцу
вечити
растанак
с
мојом
мајком
тежи
него
жалост
што
смо
се
нас
двоје
растали
.
Ја
осећам
како
ми
се
срце
кида
и
ја
сам
се
цела
предала
своме
болу
.
Остави
времену
ову
отворену
рану
.
Разуми
ме
ако
те
запостављам
и
ако
моја
писма
нису
више
љубазна
.
Ипак
,
ти
ниси
мање
мој
најбољи
пријатељ
у
овоме
свету
.
У
моме
сломљеном
срцу
има
сада
места
само
за
пријатеље
.
Ти
си
мој
пријатељ
,
Милошу
,
мој
драги
Милошу
.
Опрости
ми
што
ти
више
не
шаљем
пољупце
.
Ја
сам
искрена
,
ја
ти
их
сад
не
бих
могла
дати
.
Разуми
ме
,
Мико
.
Треба
да
прекинем
писмо
.
Пиши
ми
,
много
и
често
.
На
теби
је
сад
да
покажеш
колико
ме
волиш
.
И
ако
ме
волиш
,
ти
ћеш
ме
разумети
и
дати
ми
сву
твоју
наклоност
,
остављајући
на
страну
оно
што
је
у
љубави
материјално
.
Оно
ме
сад
вређа
.
Миле
,
твоје
очи
за
тренутак
да
пољубим
.
Погледај
ме
.
Ти
си
ме
разумео
.
До
виђења
,
Милошу
.
Уживај
код
своје
куће
,
али
буди
паметан
,
јер
је
моја
црнина
донекле
и
твоја
.
Не
брини
се
за
мене
.
Све
ће
бити
боље
.
Пази
на
своје
здравље
,
узимај
оно
што
сам
ти
препоручила
,
и
не
буди
жалостан
.
Ја
ти
стежем
руку
и
наслањам
своју
уморну
главу
на
твоје
раме
.
За
те
увек
нежна
и
искрена
Зорка
.
"
Београд
,
21
.
јула
.
Драги
Милошу
,
не
мисли
што
ти
ја
не
пишем
тако
често
да
те
заборављам
или
да
те
волим
мање
.
Не
мисли
тако
,
мој
пријатељу
.
Али
,
удар
је
био
тако
брз
и
суров
за
мене
,
и
ја
сам
понекад
тако
уморна
и
очајна
!
И
затим
,
све
ове
бриге
,
ово
трчање
тамо
амо
,
и
ова
самоћа
притискују
ме
,
и
ја
патим
,
мој
Миле
.
Да
знаш
како
је
без
мајке
!
Не
,
то
није
ништа
одвојити
се
од
ње
за
неко
време
,
али
овако
знати
да
је
никад
нећу
видети
,
да
смо
се
растали
занавек
...
Ох
,
како
бих
хтела
да
је
она
поред
мене
,
да
ми
да
храбрости
,
снаге
кад
ми
то
затреба
!
Ти
ме
тешиш
...
да
,
треба
бити
храбар
.
Против
смрти
не
може
се
ништа
.
За
мене
је
велика
утеха
што
је
моја
мајка
отишла
на
онај
свет
помирена
са
мном
и
уверена
да
је
ја
волим
.
Мислим
да
сам
ти
писала
како
смо
прве
недеље
по
твом
одласку
изишле
заједно
у
шетњу
.
Мада
тужна
због
твог
одласка
,
ја
бејах
готово
срећна
,
јер
мама
беше
весела
и
добре
воље
.
Било
је
четири
сата
када
смо
изишле
.
Напољу
је
била
велика
врућина
.
Изишле
смо
до
Калимегдана
и
узеле
по
један
сладолед
пред
киоском
.
При
повратку
ударили
смо
преко
Панчићевог
парка
.
Мајка
седе
на
једну
клупу
.
Било
јој
је
тешко
.
Рече
ми
да
је
назебла
и
да
јој
није
добро
.
Дисала
је
доста
тешко
.
Али
,
ја
сам
мислила
да
то
долази
од
њене
нервозе
.
Како
је
после
било
,
ти
већ
знаш
:
сутрадан
је
остала
у
постељи
.
Али
,
ја
сам
тако
срећна
што
сам
с
њом
изишла
овај
последњи
пут
,
јер
је
она
волела
увек
да
се
шета
са
мном
.
Када
ми
доктор
рече
да
може
свашта
бити
,
у
четвртак
увече
,
ја
не
могадох
зауставити
сузе
,
и
седећи
поред
ње
ја
бризнух
у
плач
.
Она
је
била
већ
у
ватри
,
али
кад
ме
виде
како
плачем
,
она
се
освести
,
метну
ми
руке
око
врата
и
рече
ми
како
је
срећна
што
је
толико
волим
и
да
је
треба
добро
да
негујем
,
дајем
јој
лекове
који
поткрепљују
,
па
ће
брзо
оздравити
.
Само
,
вели
,
треба
да
је
добро
пазим
.
Ја
је
запитах
хоће
ли
заборавити
све
жалости
које
сам
јој
чинила
.
Она
ми
рече
да
никад
ништа
није
имала
против
мене
и
да
је
срећна
што
ме
види
тако
близу
поред
себе
.
Ја
јој
тада
рекох
:
-
Да
господин
Кремић
зна
да
си
ти
тако
болесна
,
њему
би
било
врло
жао
.
Хоћеш
ли
му
опростити
ако
те
је
што
увредио
?
Она
ми
одговори
:
-Да
,
он
је
добар
,
он
има
добро
срце
,
али
ти
нећеш
бити
срећна
с
њим
.
То
је
било
све
.
Више
је
нисам
смела
питати
,
бојећи
се
да
не
разуме
како
се
плашим
за
њен
живот
.
Милошу
,
у
несрећи
,
као
и
у
срећи
,
човек
је
саможив
.
Да
,
и
ја
сам
врло
саможива
,
ја
говорим
само
о
себи
и
ономе
што
ме
боли
.
Лакше
ми
буде
кад
ти
се
овако
изјадам
.
Веруј
ми
,
ја
мислим
на
тебе
без
престанка
,
али
ме
спречавају
ови
послови
којих
има
тушта
и
тма
после
оваквог
случаја
.
Има
ваздан
формалности
да
посвршавам
.
Где
се
окренем
,
свако
ми
држи
по
један
говор
.
Сита
сам
тих
изјава
сажаљења
.
Да
знаш
како
ти
намештени
уздаси
и
лепо
склопљене
реченице
падају
тупо
на
ожалошћено
срце
.
Затим
има
толико
да
шијем
.
Све
хаљине
треба
променити
.
Ранковић
је
био
врло
добар
према
мени
.
Он
се
спрема
за
испите
и
јуче
ми
рече
да
те
много
поздравим
.
За
ово
време
био
је
често
поред
мене
и
трчао
по
вароши
те
за
ово
те
за
оно
што
ми
је
требало
.
Он
је
метнуо
један
велики
венац
природног
цвећа
на
крст
мојој
мајци
.
Пиши
ми
шта
ти
сад
радиш
.
Пази
на
тај
кашаљ
,
бар
из
љубави
према
мени
.
То
није
добар
знак
у
ово
доба
године
.
Хвала
ти
на
јутрошњој
карти
.
Како
бих
ја
хтела
бити
у
тој
тихој
улици
чију
ми
слику
шаљеш
.
Ох
,
Милошу
,
да
знаш
како
ми
је
понеки
пут
живот
досадан
,
како
бих
желела
да
се
једном
и
са
мном
сврши
!
Како
се
осећам
усамљена
.
Ова
велика
кућа
,
па
ови
људи
...
Да
знаш
само
како
сам
жедна
једног
пољупца
,
не
љубавног
већ
пријатељског
,
пољупца
који
даје
утехе
и
храбрости
,
пољупца
наде
.
Збогом
,
Милошу
,
твоја
Зорка
.
"
ГЛАВА
СЕДМА
.
СФИНКС
.
У
соби
је
било
тихо
.
Сунце
је
пробијало
кроз
жуте
пруге
на
ланеним
завесама
и
позлаћивало
старински
орахов
орман
у
углу
.
Једна
велика
плава
мува
зујала
је
и
лупала
крилима
по
зидовима
.
-
Јест
,
ја
сам
то
само
сањао
,
-
радосно
уздахну
Кремић
.
Он
склопи
очи
да
поново
заспи
.
Али
су
се
капци
отварали
против
његове
воље
,
очи
гледале
укочено
у
окречен
плафон
,
и
срце
лупало
узбуђено
.
-
Шта
је
ово
мени
!
Као
да
сам
још
деран
.
Шта
сам
ја
то
сањао
?
Богдан
Васић
је
писао
дневне
вести
на
моме
месту
у
Препороду
и
рукопис
крио
од
мене
.
То
је
било
све
,
али
откуда
ми
овај
страх
?
Милошу
није
било
пријатно
мислити
на
свој
сан
и
покуша
поново
заспати
,
али
се
само
претурао
по
постељи
,
обузет
мрачним
унутрашњим
мукама
,
које
нас
тако
покаткад
обузму
изненадно
и
без
икаквог
нарочитог
разлога
.
-
Да
,
да
,
Васић
је
писао
дневне
вести
...
на
немачком
језику
.
Затим
су
дошла
некаква
кола
...
фијакер
;
да
ли
је
био
фијакер
?
...
Не
фијакер
него
она
затворена
болничка
кола
са
белим
крстом
позади
.
На
боку
је
седео
уредник
...
Да
,
добро
га
се
сећам
,
с
томпусом
у
зубима
,
и
...
госпа
Селена
...
је
ли
то
баш
била
госпа
Селена
?
...
Кукала
је
акцентујући
по
нишки
.
Из
кола
је
висила
једна
мртва
женска
глава
,
пуна
блата
и
речне
травуљине
.
Али
,
то
није
била
Зорка
,
-
задрхта
Милош
и
стаде
се
уверавати
свима
силама
.
-
Јест
,
јест
,
то
није
била
Зорка
,
знам
добро
...
то
је
била
мала
радница
из
Официрске
Задруге
,
она
Анђа
...
-
Ти
си
будан
?
-
упита
га
мајка
која
уђе
у
тај
тренутак
.
-
Још
је
рано
;
што
не
спаваш
?
...
Ево
имаш
једно
писмо
.
То
је
било
Зоркино
писмо
од
21
.
текућег
месеца
.
-
Кад
хтједнеш
устати
,
само
ме
викни
.
Ја
сам
доље
у
авлији
.
Имам
нешто
да
проперем
,
-
рече
му
мајка
и
дискретно
се
удаљи
из
собе
.
Чим
мајка
изиђе
,
Милош
грчевито
дохвати
писмо
и
стаде
га
отварати
.
Као
у
инат
,
хартија
је
била
јака
,
те
се
измицала
прстима
,
и
писмо
се
није
дало
лако
отворити
.
Да
је
то
било
писмо
ма
од
кога
другог
,
Кремић
би
зацело
исцепао
завој
.
Али
,
све
што
је
долазило
од
Зорке
он
је
поштовао
као
неки
фетиш
,
као
светињу
.
Ово
писмо
му
се
чинило
као
свети
запис
,
који
треба
пажљиво
чувати
,
те
је
млади
човек
савлађивао
узбуђење
и
са
једном
врстом
страхопоштовања
отварао
завој
.
У
писму
није
било
ничега
нарочитог
.
Зорка
је
била
жалосна
-
што
је
природно
,
и
молила
га
да
је
за
тренутак
поштеди
од
излива
љубави
и
нежности
.
Милош
прочита
писмо
пажљиво
још
по
један
пут
.
Да
,
Зорка
се
цела
предавала
своме
болу
,
али
је
свака
њена
реч
дисала
љубављу
за
њим
.
И
Кремић
врати
писмо
у
коферт
,
принесе
папир
уснама
и
пољуби
ове
читке
редове
,
побожно
као
јеванђеље
.
Зоркино
писмо
му
разби
нерасположење
од
рђавог
сна
.
Милош
се
осети
потпун
,
весео
и
чио
.
Пун
овог
унутрашњег
задовољства
,
које
није
откривао
ником
,
он
се
обуче
упола
и
сиђе
да
потражи
мајку
.
-
Је
ли
још
шта
дошло
,
мајко
?
-
упита
је
он
кад
је
нађе
.
-
Ништа
!
-
одговори
му
она
ужурбано
.
-
Причекај
ме
мало
.
Сад
ћу
те
ја
посути
.
Вода
је
тазе
...
тек
што
сам
је
донијела
са
чесме
.
Само
да
оциједим
ову
Добринкину
хаљиницу
.
-
Замисли
дрскости
!
-
одговори
он
увређено
,
сетивши
се
једне
ствари
.
-
И
писао
сам
им
још
.
А
они
ни
да
мрдну
.
Данас
ми
је
требао
да
стигне
или
број
или
одговор
.
Та
...
најобичнија
учтивост
налаже
да
се
сараднику
шаље
број
када
је
у
отсуству
.
-
Не
љути
се
,
Мико
.
Људи
имају
посла
,
-
разумеде
мајка
на
шта
Милош
мисли
,
и
простре
једну
дечју
хаљиницу
од
шареног
цица
на
плот
.
-
То
не
иде
тако
брзо
.
Можда
ћеш
сутра
добити
.
-
Није
мени
,
мајко
,
до
читања
Препорода
.
Кад
све
новине
читам
у
кафани
,
могу
и
то
.
Али
ме
љути
тај
простаклук
...
то
што
ме
занемарују
,
заборављају
.
Ја
то
нисам
заслужио
,
веруј
ми
!
...
Шта
би
тек
радили
да
сам
им
тражио
нешто
више
?
-
Е
,
моје
дијете
.
Шта
ћеш
...
тако
је
то
!
Треба
трпјети
!
-
Треба
трпети
,
-
понови
у
себи
Милош
,
и
хтеде
доказати
мајци
да
не
треба
трпети
,
да
треба
тражити
своје
право
и
отимати
се
,
борити
се
за
њега
.
Али
,
мајчине
очи
беху
тако
плаве
и
благе
да
он
заћута
и
окрену
разговор
на
другу
страну
.
Из
куће
је
изишао
,
по
обичају
,
право
у
кафану
на
кафу
.
Прочитао
је
све
новине
изузев
Препорода
,
који
је
срицао
један
омален
,
пун
пензионер
,
ниског
чела
и
отворених
уста
као
у
телета
.
Већ
Милош
хтеде
да
изиђе
,
кад
пензионер
остави
новине
.
Са
штапом
под
пазухом
,
Кремић
узе
Препорода
само
да
га
прегледа
,
јер
од
дугог
чекања
био
је
изгубио
вољу
да
га
чита
.
У
дну
Дневних
Вести
стајала
је
белешка
:
Новинарске
Вести
:
Г
.
Милош
Кремић
престао
је
бити
сарадник
Препорода
.
Кремић
ово
није
никако
очекивао
,
те
у
први
мах
прими
новост
тако
хладно
као
да
се
није
тицала
њега
.
Тек
кад
остави
новине
и
махинално
се
упути
низ
Стару
пијацу
у
парк
,
он
осети
како
му
се
срце
стеже
и
један
физички
бол
притискује
га
у
врху
груди
.
Он
се
сети
како
је
скупо
био
платио
ово
место
.
Био
је
свршио
гимназију
и
уписао
се
на
правни
факултет
.
Прилике
су
се
биле
измениле
.
На
универзитету
није
било
благодејања
.
Почетком
године
кондиције
се
нису
могле
наћи
.
Кући
се
није
хтео
обраћати
.
Живело
се
од
старог
кредита
.
Али
је
газдарица
почела
да
гунђа
,
а
ашчија
да
приговара
.
Непознат
и
потребит
,
Милош
је
обијао
прагове
свуда
где
се
може
шта
наћи
да
се
заради
,
али
је
на
свима
местима
наилазио
на
слегање
рамена
.
Нарочито
је
долазио
у
Министарство
Унутрашњих
Дела
,
где
је
неколико
његових
другова
добило
места
за
практиканта
.
Инспектор
је
био
неки
болећив
чичица
,
коме
су
сва
деца
поумирала
.
Примао
га
је
лепо
,
дивио
се
његовој
одличној
дипломи
са
испита
зрелости
,
храбрио
га
да
не
очајава
и
обећавао
му
место
за
практиканта
чим
се
које
упразни
.
Једног
дана
умре
неко
од
Милошевих
другова
.
Кремић
није
био
с
њим
ни
најмање
интиман
,
једва
га
је
и
познавао
,
али
немајући
друга
посла
,
оде
му
на
пратњу
.
Већ
је
спровод
био
дошао
до
Теразија
,
кад
Милош
дочу
да
је
покојник
био
практикант
у
Министарству
Унутрашњих
Дела
,
те
остави
пратњу
и
мртвачка
кола
,
па
право
у
Министарство
.
"
Господин
-
инспекторе
,
упразнило
се
једно
место
!
"
"
Које
?
"
"
Тај
и
тај
...
сад
га
баш
опојасмо
"
.
Инспектор
га
је
погледао
једним
дугим
,
зачуђеним
погледом
,
којим
се
посматрају
Горкијеви
типови
,
па
се
после
насмејао
.
"
Добро
,
поставићу
те
,
али
никоме
не
говори
,
јер
ће
их
се
пријавити
још
двадесет
"
.
И
таман
,
после
три
дана
,
кад
послужитељ
изнесе
потписан
акт
да
је
Кремић
постављен
,
уђе
у
Министарство
један
угледан
владин
човек
са
својим
синовцем
,
који
је
такође
мислио
на
ово
место
.
Али
је
било
доцкан
,
министар
је
био
потписао
акт
о
постављењу
,
и
Кремића
свечано
уведоше
у
собу
за
препис
.
Четири
пунокрвна
практиканта
,
који
имају
фикс-идеју
да
се
организују
и
који
залажу
зимске
капуте
чим
пукне
први
зрак
пролећа
,
дочекаше
га
лепо
и
посадише
на
покојниково
место
.
Дадоше
му
и
његову
држаљу
;
само
му
променише
перо
,
тек
да
не
буде
његове
судбине
.
У
овој
мемљивој
соби
,
где
су
пет
пера
резигнирано
шкрипала
по
читав
дан
,
Милош
је
провео
две
године
,
бојећи
се
сваког
првог
у
месецу
да
не
буде
истеран
у
интересу
штедње
.
Ту
је
постао
бесплатан
сарадник
Препорода
за
патриотизам
и
уметност
.
Колико
је
морао
потрошити
државне
концепт-хартије
пишући
измишљене
дописе
из
Сереза
и
оцене
француских
драма
,
посматраних
са
треће
галерије
,
док
се
уредник
није
најзад
одлучио
да
му
одреди
плату
,
узме
га
за
сталног
сарадника
и
извуче
из
преписа
.
На
листу
је
радио
ревносно
као
за
себе
самога
.
Препород
је
био
још
млад
.
Требало
је
запирати
на
све
стране
док
лист
не
освоји
публику
.
И
сад
,
кад
се
број
штампа
у
дванаест
хиљада
примерака
,
у
чему
има
много
Милошеве
личне
заслуге
,
Милош
је
свршио
,
Милош
може
ићи
.
Кремић
није
жалио
изгубљену
плату
од
150
динара
месечно
.
Љутила
га
је
само
неправда
што
је
тако
отпуштен
,
цинички
као
покућар
.
Дисао
је
дубоко
и
корачао
оштро
као
човек
који
се
спрема
да
се
с
неким
бије
.
Али
,
постепено
,
он
покуша
да
разуме
уредника
.
Овај
човек
,
који
је
господарио
јавним
мнењем
у
Србији
,
посматрао
је
људе
као
послове
.
Све
разумети
значи
све
опростити
.
И
љутина
се
претвори
у
широк
бол
који
тишти
,
бол
што
је
тако
,
бол
што
се
ту
не
може
ништа
помоћи
и
изменити
.
У
тим
мислима
дошао
је
у
парк
.
Дивље
брдо
,
које
је
општина
помало
облагорођавала
садећи
по
њему
воћке
и
просецајући
стазе
,
било
је
готово
пусто
.
Тек
овде
онде
сусрео
би
се
понеки
ђачић
у
везеним
чарапама
и
црвеним
опанцима
,
који
се
спрема
за
поновни
испит
.
Шљиве
су
рудиле
по
младим
шљивицима
.
Сагорела
трава
се
белила
.
Однекуд
је
пиркао
поветарац
.
У
хладу
од
багренова
шумила
је
једна
планинска
чесма
.
Пегаво
опало
лишће
,
још
живо
,
лепршало
се
по
путу
.
Тице
су
ћутећи
скакале
с
гране
на
грану
.
Сунце
више
није
пекло
.
И
у
бистром
ваздуху
се
осећао
први
дан
јесени
,
иако
је
још
увелико
било
лето
по
календару
.
Милош
се
поново
обре
на
својој
тераси
од
камена
.
Крај
њега
је
била
дугачка
клупа
,
поцрнела
од
кише
и
времена
.
Али
,
он
претпостави
да
се
извали
у
суву
сагорелу
траву
.
Тако
лежећи
у
трави
,
он
је
слушао
шушкање
лишћа
и
посматрао
Ужице
,
чији
су
се
једнолики
кровови
црвенили
дубоко
испод
очију
младог
песника
.
На
крају
хоризонта
примећивале
се
планине
,
још
кршевитије
,
тешке
и
сиве
као
олово
.
Он
поново
распозна
два
бела
димњака
и
плаве
прозоре
своје
куће
.
Али
,
сада
му
ова
кућица
није
више
изазивала
лепе
спомене
из
детињства
.
Мисли
које
су
га
сад
обузимале
биле
су
тешке
и
сиве
,
као
те
планине
на
крају
хоризонта
.
Млади
човек
се
осећао
далеко
од
оне
наивне
среће
коју
је
познао
првог
дана
кад
је
по
повратку
из
Београда
посматрао
са
овог
места
ове
димњаке
и
прозоре
.
На
ум
су
му
долазили
спомени
које
дотле
није
ником
говорио
.
Сећао
се
мрачне
фигуре
свога
оца
.
Сад
је
разумевао
оне
његове
три
дубоке
боре
које
су
му
стајале
између
веђа
и
кад
се
смеје
.
Сети
се
невеселих
слава
,
оскудних
Божића
и
постова
за
време
мрска
.
Сети
се
свог
првог
одласка
у
Београд
,
по
ноћи
и
пешке
.
Једна
тица
пролете
поред
њега
.
-
Кажу
,
-
помисли
Милош
,
-
да
,
кад
тићи
излазе
из
гнезда
,
ако
који
не
може
летети
,
мајка
га
помаже
својим
крилима
...
Ко
је
мене
помогао
кад
сам
полетео
у
свет
?
Тада
Милошу
падоше
на
ум
рећи
његовог
старијег
брата
,
полицијског
писара
,
кад
му
је
млади
песник
замерио
што
се
не
жени
?
-
Није
брак
што
и
песма
,
где
је
сва
мука
да
се
ум
сликује
са
друм
,
-
одговорио
му
је
он
.
-
Поред
љубави
има
и
дужности
,
поред
драгане
постоји
породица
.
Ми
смо
сви
били
песници
,
али
...
Видећеш
,
после
заноса
долази
доба
кад
је
човеку
потребно
да
заузме
једно
озбиљно
место
и
да
буде
уважен
.
Те
речи
су
биле
пропраћене
једним
киселим
осмехом
,
који
је
говорио
оно
што
уста
нису
хтела
да
кажу
:
-
Зар
ти
мислиш
да
под
полициском
блузом
не
сме
куцати
једно
човечје
срце
?
И
ја
сам
волео
и
имао
узвишених
жеља
.
Зар
ја
не
бих
марио
бити
учен
правник
,
начелник
министарства
,
професор
универзитета
,
финансиски
експерта
или
конзул
?
Сви
ми
волимо
ствари
лепе
и
угодне
.
Али
,
требало
је
спасти
кућу
,
требало
је
да
онај
старац
,
који
сад
спава
у
Доварју
,
не
остане
без
крова
над
главом
,
требало
је
спасти
ову
децу
.
Теби
је
било
лако
...
Имао
си
већ
шеснаест
година
кад
си
кућу
остављао
.
Како
је
пак
Кремић
друкчије
говорио
Зорки
о
свему
што
се
налази
испод
та
два
бела
димњака
.
Он
је
био
заборавио
на
мрачне
дане
кризе
.
Није
се
сећао
жандарма
и
окружног
инжињера
,
који
су
премеравали
ту
кућицу
са
три
плава
прозора
,
да
је
спреме
за
јавну
лицитацију
.
У
његовим
причама
није
било
ни
сенке
од
драме
;
приче
су
биле
идиле
,
где
отац
сече
бадњак
,
мајка
риба
тепсије
за
медене
колаче
,
снег
се
крави
,
потоци
жуборе
,
и
чује
се
песма
попаца
сребренастог
звука
.
Милош
се
маши
у
џеп
,
да
нађе
ма
шта
чим
би
се
забавио
и
отерао
ове
црне
мисли
.
Он
нађе
два
последња
Зоркина
писма
и
стаде
их
читати
поново
.
Тек
сад
,
рањен
својим
сопственим
болом
,
Милош
схвати
сву
ширину
ране
коју
је
смрт
задала
његовој
драгани
.
Пре
тога
,
он
је
из
њених
крика
чуо
једино
тонове
који
су
одисали
само
љубављу
према
њему
.
Он
није
поимао
шта
значи
изгубити
последњег
сродника
,
изгубити
мајку
и
остати
сам
у
свету
,
без
икога
на
кога
се
човек
може
отворено
и
с
правом
наслонити
.
Сад
је
пак
тим
јасније
видео
сву
беду
своје
драгане
и
дубоко
разумео
како
се
ово
срце
,
које
је
он
толико
волео
,
неутешно
кида
и
крвари
.
То
је
један
жив
човек
викао
за
помоћ
:
"
Ја
сам
здрава
,
али
утучена
.
Ја
осећам
како
ми
се
срце
кида
и
ја
сам
се
цела
предала
своме
болу
.
Остави
времену
ову
отворену
рану
.
Разуми
ме
ако
те
запостављам
и
ако
моја
писма
више
нису
љубавна
.
Ипак
,
ти
ниси
мање
мој
најбољи
пријатељ
.
У
мом
сломљеном
срцу
има
сад
места
само
за
пријатеље
...
На
теби
је
да
покажеш
колико
ме
волиш
;
и
ако
ме
волиш
,
ти
ћеш
ме
разумети
и
дати
ми
сву
твоју
наклоност
.
"
"
Ох
,
Милошу
,
да
знаш
како
ми
је
живот
понеки
пут
досадан
,
како
би
желела
да
се
једном
и
са
мном
сврши
.
Како
се
осећам
усамљена
.
Да
знаш
само
колико
сам
жедна
једног
пољупца
,
не
љубавног
већ
пријатељског
,
пољупца
који
даје
утехе
и
храбрости
,
пољупца
наде
.
"
Све
је
било
тихо
око
њега
.
С
часа
на
час
ветар
би
благо
покренуо
лишће
,
и
оно
би
зажуборило
готово
нечујно
.
Ужице
је
лежало
поред
Ђетиње
мирно
и
умиљато
.
Сунце
се
примицало
зениту
и
краљевском
раскоши
просипало
сјајну
срму
својих
зрака
на
овај
извикани
град
.
У
тој
сребрнастој
светлости
све
је
постајало
јасније
:
црква
у
средини
,
велика
зграда
Реалке
,
артиљериски
круг
и
просјачке
кровињаре
око
Бијелог
Гроба
.
Слично
томе
,
у
овом
тренутку
,
јака
светлост
сазнања
је
продирала
у
Милошеву
душу
и
осветљавала
му
и
најзабаченији
кут
.
-
Ја
сад
тек
видим
шта
сам
радио
,
-
мислио
је
он
.
-
Ја
сам
радио
као
дете
које
пружа
своју
руку
за
све
што
угледа
:
своју
играчку
или
месец
.
До
овог
тренутка
,
он
је
веровао
да
је
добро
све
што
је
желео
,
да
је
тачно
све
што
је
радио
.
Али
,
сад
за
први
пут
,
кад
се
ова
изненадна
светлост
просу
по
његовој
души
и
осветли
све
,
пред
њим
се
живот
појави
као
загонетка
.
Требало
ју
је
решити
да
би
се
могло
живети
.
Бити
моћан
значило
је
заборавити
на
друге
,
бити
човек
значило
је
заборавити
на
себе
.
Бити
и
једно
и
друго
крило
се
у
магли
загонетке
.
Млади
човек
подупре
се
на
лактове
и
загледа
се
у
плав
ваздух
који
је
треперио
испод
њега
.
Он
осети
да
ће
овај
тренутак
,
проведен
на
каменитој
тераси
,
имати
одлучан
утицај
на
његов
живот
.
-
Шта
да
радим
?
-
питао
се
он
.
У
једном
човеку
сакривено
је
више
људи
.
-
Требало
је
остати
овде
,
не
ићи
даље
,
живети
онако
како
је
твој
отац
живео
,
радовати
се
његовим
жалостима
,
-
говорио
је
један
човек
у
Милошу
.
-
Шта
си
ти
сад
?
Оставио
си
оно
што
си
имао
,
а
шта
си
нашао
тамо
где
си
отишао
?
...
Остао
си
дошљак
,
човек
који
иде
с
трбухом
за
крухом
,
човек
који
хоће
да
заузме
туђе
место
,
пас
који
отима
комад
меса
из
уста
другог
пса
.
И
тамо
је
сиротиња
као
и
овде
.
Земља
је
свуда
једна
.
Само
,
ти
си
тамо
туђ
,
непознат
,
без
средстава
и
потпоре
.
Против
тебе
су
сви
,
а
ти
си
против
свих
.
Требало
је
...
-
Шта
:
требало
је
!
...
-
чуо
се
други
човек
,
рапавији
и
себичнији
.
-
Што
је
учињено
више
се
не
да
изменити
.
Зар
се
можеш
вратити
назад
у
овај
замрли
град
,
међу
ове
споменике
,
где
људи
не
живе
већ
труну
?
Треба
напред
!
-
Куда
напред
?
-
питао
је
први
човек
.
-
Окупи
око
себе
оно
што
волиш
,
и
живи
за
њега
.
Да
знаш
каква
је
сласт
чинити
добра
другоме
,
како
је
слатко
живети
за
другог
!
Човек
не
осећа
увреде
назадовољеног
славољубља
ни
муке
од
немања
средстава
.
Задовољан
је
са
оним
што
ради
,
са
оним
што
може
.
Он
пред
собом
види
јасно
плодове
свога
дела
и
ужива
што
је
његов
живот
неузалудан
.
-
Али
,
то
је
живот
ситних
људи
,
-
одговори
други
човек
.
-
Њиме
би
се
исцелиле
ситне
ране
човечанства
,
а
угушили
сви
велики
плодови
ове
огорчене
утакмице
у
животу
.
Велика
дела
измичу
се
ситним
обзирима
.
За
велике
махове
треба
и
велике
слободе
.
Косач
не
жали
за
булком
коју
покоси
.
Ти
ниси
за
ситан
живот
