КАД
ШУМЕ
ТАЛАСИ
Сава
Дринчић
млађи
капетан
једног
већег
брода
с
Дунава
,
који
је
имао
у
задатку
да
превуче
неке
теретне
објекте
са
утока
Саве
на
горњи
Дунав
,
нагло
стаде
на
десном
крају
команде
,
баци
недогорелу
цигару
у
воду
и
сручи
се
на
једну
клупу
,
у
крају
капетанског
моста
,
где
му
се
оцепи
из
груди
један
дубок
уздах
,
—
који
је
тежином
и
бојом
морао
припадати
атмосфери
рђавих
времена
.
Подне
мартовског
дана
било
је
пуно
сунца
и
тихог
живота
,
који
се
лагано
будио
,
или
се
спремао
на
велико
и
опште
буђење
у
природи
.
Снажно
набујала
река
још
не
беше
прикупила
валове
,
разбацане
по
банатској
низији
,
којом
се
,
као
неким
недогледним
,
јасно
зеленим
морем
повијала
млада
и
набујала
косица
пољских
усева
.
Величанствени
поглед
с
брода
,
који
се
доста
оптерећен
вукао
сремском
страном
,
појио
је
око
,
али
га
је
напослетку
и
замарао
својом
бесконачношћу
и
једноликошћу
.
То
је
вероватно
и
био
разлог
што
стари
крмар
не
обрати
одмах
пажњу
на
овакав
поступак
свога
капетана
.
—
Заморио
се
мало
шетњом
по
команди
,
мало
посматрањем
те
зелене
пучине
,
—
мислио
је
он
.
А
нашта
би
требао
и
да
пази
,
кад
је
ту
он
,
стари
дунавски
крмар
,
коме
је
Дунав
,
са
свима
својим
спрудовима
и
брзацима
много
боље
познат
,
него
најревноснијем
београдском
шетачу
нова
калдрма
Кнежеве
улице
.
Али
опет
тај
уздах
старцу
не
беше
јасан
.
Да
уздише
,
кад
се
све
око
њега
смеје
,
по
логици
старог
крмара
било
би
ако
не
глупо
,
бар
бесмислено
.
Кад
је
неко
млад
,
а
при
том
има
леп
положај
до
зависти
,
(
јер
се
навикнутом
на
дисциплину
крмару
,
чињаше
положај
бродског
капетана
неприкосновеном
светињом
)
и
без
бриге
за
кућом
и
породицом
,
шта
га
може
гонити
на
такво
уздисање
,
после
кога
се
човек
јамачно
неможе
добро
осећати
?
Биће
да
је
ту
нека
љубавна
историја
по
среди
.
А
орај
нови
нараштај
,
па
баш
и
у
самим
капетанима
,
чудан
је
!
...
.
Ето
,
он
није
задовољан
што
је
тако
млад
постао
капетан
,
а
крмар
га
има
још
у
живој
успомени
,
где
као
најмлађи
мрнар
пере
ову
исту
команду
и
дрхће
од
студени
.
То
је
било
само
пре
неколико
година
.
До
душе
он
је
био
један
од
оних
«
квалификованих
»
,
али
је
ту
било
и
много
других
,
који
су
поцепали
целу
своју
младост
с
прљавим
мрнарским
блузама
,
а
понеки
је
само
од
њих
пробио
тек
тада
пут
каријери
!
И
он
сада
,
кад
треба
да
се
шета
горд
и
поносит
по
тој
истој
команди
,
уздише
ко
зна
за
ким
,
као
да
се
никад
неће
оженити
,
и
као
да
му
сад
само
то
недостаје
!
И
доброћудни
крмар
се
на
то
мораде
наљутити
,
и
треснути
свој
точак
од
крме
тако
јако
,
да
се
од
те
лупе
трже
и
капетан
,
који
за
то
време
беше
у
некој
врсти
мартовске
летаргије
.
Он
хитро
скочи
,
па
кад
спази
да
брод
не
мења
правац
пута
,
и
да
то
крмар
Лука
исписује
на
крми
тренутак
свог
расположења
,
пређе
једном
два
преко
моста
,
затим
се
наслони
на
крају
и
поче
посматрати
леву
обалу
,
на
којој
се
,
мало
на
мајестетичан
начин
,
пред
лицем
ћудљивог
Дунава
разливаше
плодни
Срем
.
Брод
је
савијао
малом
окуком
више
Земуна
,
и
слао
,
под
притиском
слабијег
ветра
,
кули
Хуњадија
у
њему
,
густе
облаке
несагорелих
гасова
из
свога
димњака
.
На
небу
је
било
час
и
боје
и
облака
у
свима
фигурама
,
а
час
је
остајало
мирно
и
безбојно
.
На
броду
се
особље
спокојно
одмарало
,
и
,
сем
лупе
точкова
,
жубора
распорених
и
издробљених
таласа
,
чуло
се
с
времена
на
време
учестано
падање
лопате
на
ложишта
код
казана
и
нервозно
затрчавање
точка
,
вечито
у
истом
кругу
на
крми
.
Све
је
спавало
на
том
великом
броду
,
у
природи
,
која
се
будила
,
док
је
он
издишући
вукао
велике
дрвене
лађе
и
тешко
натоварене
шлепове
,
који
су
слепо
јурили
за
њим
.
И
Дринчић
је
под
утисцима
ошите
хипнозе
сањао
будан
о
некој
чаробници
,
која
га
је
давно
хипнотисала
,
која
га
и
сад
,
овде
на
води
држи
у
власти
,
и
пружа
му
један
и
горак
и
сладак
,
и
сладак
и
горак
,
—
неодређен
сан
!
.
.
...
То
је
било
јуче
,
још
ове
исте
зиме
из
које
бежимо
,
једног
вечера
у
новембру
месецу
,
године
,
коју
смо
тек
сахранили
.
То
је
било
управо
тада
,
кад
је
он
и
по
трећи
пут
уверавао
самог
себе
,
да
с
човеком
живи
нешто
,
што
не
умире
,
нешто
што
са
смрћу
материје
не
мења
ни
правце
ни
облике
свога
постојања
.
А
то
је
и
последњи
пут
било
тада
,
кад
је
Дринчић
најтеже
жалио
,
што
је
његова
проширена
Отаџбина
изгубила
своје
приморје
,
дуж
кога
би
већ
данас
крстарила
једна
нова
флота
,
над
којом
би
он
,
извесно
у
најкраћем
времену
био
Главни
Заповедник
,
или
први
адмирал
.
Тада
му
се
чинило
да
би
само
на
тој
широкој
пучини
могао
загасити
своје
распаљене
амбиције
!
...
А
те
амбиције
,
рођене
и
запаљене
ту
,
на
саставу
тих
двеју
река
,
већ
су
биле
данас
ту
и
погашене
!
Дринчићу
се
чинило
да
је
и
он
негде
ту
удављен
,
у
сваком
другом
смислу
,
ако
не
и
физички
,
а
ово
постојање
и
садашњицу
је
сматрао
као
неку
врсту
механичког
,
принудног
кретања
.
Јер
он
,
као
бродар
,
никад
није
самог
себе
разумевао
.
Разумео
је
мало
живот
бродара
,
па
је
отуд
то
и
долазило
.
Живети
у
свом
елементу
,
љубити
га
и
душом
и
гелом
,
душом
му
и
припадати
,
и
опет
се
тако
јако
издвајати
,
тиштало
га
је
.
А
живот
бродарев
се
тешко
да
упознати
.
Они
,
који
га
гледају
споља
могу
имати
само
два
појма
:
један
је
глупо
идеалан
,
а
други
грубо
реалан
!
Први
код
младића
и
жена
,
а
други
код
свију
осталих
.
Једна
чудна
мешавина
,
у
којој
су
заступљене
све
друштвене
класе
,
свих
народности
,
са
свима
могућим
одликама
и
наравима
,
—
значи
једно
ма
и
најмање
речно
бродарство
.
Ако
се
у
ту
масу
угура
и
дивљак
,
брзо
се
култивише
,
а
културан
човек
још
брже
подивља
—
за
обичан
живот
.
И
једни
и
други
све
што
доносу
собом
и
у
себи
брзо
оставе
за
собом
,
и
просто
пригрле
драгу
масу
,
која
на
придошле
сањалице
или
гладнице
дејствује
свом
вредношћу
математичке
аксиоме
,
по
којој
се
позитиви
и
негативи
тесно
привлаче
и
потиру
.
И
придошлица
,
остављајући
све
своје
за
собом
,
просто
и
несвесно
подражава
,
и
почиње
живети
новим
животом
,
који
се
више
неда
сравнити
ни
са
ма
којим
другим
.
Свет
с
обала
вели
:
последње
уточиште
за
одбијене
из
друштва
,
са
сажаљењем
их
посматра
,
а
у
тренутку
борбе
с
елементом
диви
им
се
,
плаши
их
се
,
и
опет
их
жали
!
Извесно
жали
муку
и
труд
њихов
,
који
не
оставља
никаква
трага
на
брбљивим
и
брзим
таласима
.
А
разуман
бродар
,
ако
кад
и
прочита
на
лицу
ког
посматрача
такав
израз
,
увек
само
за
се
помисли
:
Ти
,
јадниче
,
који
у
својој
души
и
немаш
ничега
више
осим
сажалења
,
и
нисам
достојан
велике
борбе
.
Јер
ти
ниси
никад
познао
сласти
недовршеног
одмора
,
и
чари
недоспаваног
сна
!
Дави
се
ти
и
даље
спокојно
у
гробљу
варошких
отпадака
и
сваковрсног
гада
,
заштићен
од
ветра
и
сунца
мрачним
и
влажним
зидинама
.
Живи
у
гробљу
,
у
гробљу
и
умири
,
а
ја
се
међу
својима
доста
добро
осећам
у
вечитом
покрету
,
на
здравим
плућима
наше
широке
реке
!
...
.
Тако
он
мисли
,
али
то
никад
не
каза
.
Нико
му
не
би
ни
веровао
,
јер
ко
би
данас
и
могао
сумњати
у
неопходну
потребу
што
отменијег
рада
,
што
масније
хране
и
што
удобније
постеље
.
Те
удобности
данас
и
одређују
вредност
и
положај
људима
.
То
тврди
и
само
наше
време
,
које
изгони
младе
девојке
из
домова
,
с
рођеног
огњишта
,
сабира
их
по
старим
канцеларијама
,
где
ће
их
кљукати
старим
актима
и
новом
прашином
,
док
се
на
њих
не
смилује
гробље
или
каква
чиновничка
гладница
.
Кујна
и
домаћи
посао
сад
се
намењује
само
оним
девојкама
,
које
немају
никаких
виших
способности
,
а
које
је
и
најјевтинија
игла
Сингерова
отурила
.
Друштвено
се
уређење
из
темеља
мења
.
Све
је
у
дивљој
борби
за
положајем
.
И
жена
тражи
право
гласа
!
!
.
.
А
бродар
га
се
добровољно
одриче
.
Његов
глас
се
не
чује
ни
кад
се
бори
,
ни
кад
умире
.
Све
то
бива
тако
често
у
највећој
тишини
.
Његова
је
трагедија
без
венца
и
без
парадокса
.
И
породничим
животом
бродар
се
издваја
.
Он
по
могућству
води
и
своју
породицу
са
собом
на
речну
ширину
,
где
је
храни
и
брани
својом
прегорелом
мишицом
,
и
воли
као
јужњак
своје
поднебље
.
Но
зна
он
и
пре
брака
волети
.
Ту
је
тек
он
највише
бродар
.
С
првим
сном
се
гаси
и
његова
прва
љубав
,
а
с
почетком
другог
обично
завршава
шеста
.
Широко
срце
има
за
жене
,
и
никад
се
само
ради
једне
не
би
убио
.
Путник
тражи
на
целом
путу
промене
.
Промену
,
просто
ради
промене
премда
никад
незаборавља
успомене
.
Казаће
вам
и
ону
најранију
,
одмах
после
прве
чаше
,
с
истим
болом
,
кога
је
и
некад
осећао
,
напуштајући
то
место
.
И
причаће
вам
дотле
,
док
се
неуморите
слушајући
га
,
у
свој
простоти
и
наивности
маторог
детета
...
Ту
је
,
ето
ту
је
лежао
бол
Саве
Дринчића
.
Ту
он
није
био
ни
најмање
бродар
.
Његова
је
љубав
била
љубав
човека
с
обале
,
сањалице
испод
цилиндера
и
рукавица
.
Узалуд
се
отимао
и
стресао
.
Она
се
разбуктавала
и
сагоревала
остављајући
за
собом
згариште
снова
једног
зачмалог
духа
!
.
.
И
.
Дан
се
мењао
,
као
да
је
време
боловало
.
И
што
се
више
ближила
ноћ
,
све
је
јачи
мах
узимала
мартовска
грозница
.
Дринчић
се
шетао
по
команди
стишаније
и
мирније
,
све
више
личећи
на
капетана
.
Промене
у
природи
су
увек
утицале
повољно
на
њега
,
јер
се
јако
плашио
мртвила
и
учмалости
.
Али
је
до
ноћи
било
још
доста
дуго
,
и
његова
смена
у
лицу
старог
капетана
могла
је
намерно
изостати
до
у
саму
ноћ
.
Па
ако
би
се
још
и
време
стишало
,
он
би
се
морао
разболети
.
Али
се
време
мењаше
,
и
он
биваше
све
ведрији
.
Могао
је
тако
и
до
зоре
бити
на
команди
,
а
да
не
осети
ни
терет
ни
умор
.
Маџарац
се
снажио
и
погонио
објекте
,
који
су
се
вукли
за
бродом
,
те
је
Дринчић
морао
на
њих
обраћати
пажњу
,
издавати
им
наредбе
на
трубу
,
и
полако
се
отресати
осећања
,
која
га
беху
почела
савлађивати
.
Но
тек
што
се
он
осети
мало
ослобођен
,
појави
се
на
команди
са
задњих
степеница
крупна
појава
заповедникова
.
Стари
капетан
беше
осетио
потребу
—
свог
присуства
на
њој
,
те
једним
покретом
даде
Дринчићу
на
знање
,
да
је
разрешен
од
службе
,
и
да
се
може
спустити
на
кров
и
одмарати
се
.
Он
се
спусти
низ
предње
степенице
и
оде
на
предњи
крај
брода
.
Ту
седе
на
једну
клупу
поред
ограде
и
поче
посматрати
брзе
таласе
,
које
је
лагано
порио
велики
брод
,
бацао
гњевно
под
своје
челичне
точкове
,
и
тамо
их
мрвио
.
Ветар
је
почео
дизати
таласиће
,
предочавајући
буру
у
предвечерју
.
Брод
и
објекти
одједном
оживеше
.
Глас
заповедников
,
појачан
трубом
,
чуо
се
до
последњих
објеката
,
и
свуд
се
осети
живост
припреме
.
Налазили
су
се
на
кривини
око
Белегиша
,
где
је
ветар
имао
слабијег
маха
,
и
вода
изгледала
нешто
бржа
,
кад
се
одједном
разлеже
вика
мрнара
.
Капетан
је
наређивао
машини
да
успори
,
а
мрнари
су
трчали
левој
галерији
с
чакљама
.
Вода
је
на
тој
страни
носила
леш
неког
дављеника
.
Дринчићев
се
поглед
закова
за
њега
,
а
мисао
зари
у
једно
од
вечних
питања
.
Мрнари
су
већ
били
у
чамцу
,
закачили
леш
чакљама
и
вукли
га
обали
,
док
се
с
његовог
натрулог
темена
расипала
коса
по
таласима
...
—
Ко
ли
је
био
сиромах
?
-
питао
се
Дринчић
.
Какав
ли
случај
ту
учини
изненадан
крај
свима
надама
и
сновима
,
и
од
живе
енергије
остави
безличну
и
непокретну
масу
.
Зашто
је
то
тако
грозно
морало
бити
?
!
.
.
И
,
напослетку
шта
је
и
он
сам
?
Живи
леш
,
који
животари
,
док
органи
правилно
раде
,
и
док
се
на
једном
од
њих
не
деси
знатнија
промена
.
Тек
се
тад
човек
осећа
,
како
је
близак
лешу
,
кад
постане
непокретан
или
мало
покретан
и
свом
снагом
нагона
зажели
живот
.
А
то
тако
траје
само
док
крвоток
ради
,
а
чим
он
стане
,
нерви
отупе
,
свест
се
угаси
и
то
се
зове
смрт
?
Тако
мру
сви
животи
без
разлике
.
И
шта
бива
даље
?
Једна
одвратна
радња
.
Мишићи
,
који
се
коче
,
после
четрдесет
часова
попусте
и
сасвим
олабаве
.
Онај
атомски
свет
се
осили
и
нагло
се
почне
развијати
без
препрека
,
док
не
успе
,
да
за
најкраће
време
разори
онај
организам
,
оно
савршено
дело
Вечнога
,
који
је
само
ради
лепота
и
хармоније
створен
,
и
који
је
свесно
и
несвесно
толике
животе
погасио
,
или
су
њега
ради
одузети
,
да
би
се
њему
прибавио
готов
сок
за
исхрану
!
То
се
дакле
зове
животом
!
А
шта
су
идеали
и
снови
?
Ако
не
истрчавање
мозга
,
као
једног
дела
у
служби
организма
,
онда
...
.
Шта
онда
?
!
.
.
И
шта
је
љубав
?
Узвишавање
над
несвесним
трајањем
.
Тражење
лепота
у
чему
и
непостоје
!
.
.
Дринчићу
поче
бивати
мучно
!
Његова
љубав
,
она
горка
,
она
црна
истина
,
зар
и
она
?
!
Лаж
је
!
грмну
он
у
себи
.
Љубити
жену
зар
не
значи
:
Љубити
опет
самог
себе
у
њој
,
и
што
ватреније
,
тим
луђе
.
Човек
љуби
само
из
чулних
и
инстиктивних
побуда
.
Све
је
грдна
самообмана
,
и
у
толико
је
боље
,
што
се
сваког
дана
милиони
утапају
у
океан
опште
смрти
и
непокушавајући
да
се
објасне
сами
са
собом
,
и
да
се
бар
последњег
часа
обазру
у
грдној
заблуди
.
И
према
свему
другом
љубав
,
лаж
је
.
Човек
воли
или
љуби
све
ради
самог
себе
,
из
задовољства
или
потребе
.
Постоји
,
дакле
,
само
љубав
према
сопственом
себи
,
према
тој
,
тако
привременој
јединици
,
која
би
се
пре
могла
назвати
сажалењем
.
Па
и
само
то
узвишено
праштање
,
и
оно
је
лаж
!
Јер
од
куд
има
истине
у
њему
,
кад
се
чини
увек
само
с
допадањем
.
Човек
,
у
облику
у
каквом
је
,
у
опште
се
не
може
уздићи
до
божанства
.
Успева
кад
-
кад
да
се
мало
узвиси
изнад
самог
себе
,
понизи
животињу
у
себи
,
да
би
се
могао
пре
или
после
спустити
испод
ње
.
Цео
је
живот
гурање
,
стицање
и
судар
прилика
.
У
резултату
му
је
увек
траги-комика
.
Друштво
осуђује
на
презирање
и
чак
законом
гони
ниже
сталеже
,
где
се
људи
спарују
са
женама
у
облицима
најпростијег
допадања
,
и
на
много
природнији
начин
започињу
живот
.
То
се
назива
неморалом
,
а
високи
и
строги
морал
се
налази
у
једној
простој
законској
форми
,
у
самообмани
и
комици
,
којој
се
људство
од
свог
постанка
чак
и
диви
!
.
.
Дринчић
је
био
човек
,
који
би
био
у
стању
да
убије
човека
,
кад
га
поквасе
сузе
!
Њему
се
међутим
тако
радо
сада
плакало
!
Шта
ли
је
он
жалио
?
.
.
ИИ
.
Кад
у
агонији
бола
задрхте
слаби
органи
човекови
,
мозак
увек
највише
страда
.
Он
се
буни
,
брани
,
напада
и
одбија
.
А
то
бива
кад
унутрашњи
покој
заталасају
психички
ветрови
сумња
и
разочарење
.
Дринчић
је
био
сам
на
дасци
после
једне
жестоке
буре
и
катастрофе
сопственог
брода
на
пучини
,
и
нежелећи
спасење
,
мирно
је
чекао
на
талас
,
који
ће
и
њега
смлатити
.
Презирао
је
могућности
исхода
,
јер
није
више
ни
себе
познавао
.
То
је
било
јуче
,
још
ове
исте
зиме
,
из
које
бежимо
,
једног
вечера
у
новембру
месецу
,
године
,
коју
смо
тек
сахранили
.
Млади
капетан
Дринчић
био
је
први
пут
на
команди
малог
брода
,
који
се
од
раног
јутра
отискује
с
београдског
пристаништа
,
дошета
до
кеја
,
где
пригрли
своје
драге
госте
,
и
брзо
се
враћа
натраг
.
Ту
је
,
на
тој
малој
команди
он
правио
прве
пробе
свога
искуства
,
које
је
било
још
врло
младо
,
сањајући
на
саставу
тих
двеју
река
о
једној
великој
будућности
.
Тих
дана
су
се
журно
тискали
путници
с
обала
на
бродић
,
с
бродића
на
обале
.
Он
их
је
по
цео
дан
пребацивао
на
обе
стране
.
Тог
дана
се
више
није
могао
звати
шетним
бродом
,
већ
просто
транспортним
,
пошто
се
,
скоро
целог
дана
вршило
укрцавање
на
кеју
.
Свет
се
збирао
са
свих
страна
на
мост
,
а
највише
из
вароши
,
и
ако
се
тамо
свим
могућим
чудима
радило
на
томе
,
да
се
та
експедиција
смањи
.
Дотле
је
опет
на
противној
страни
врило
у
граду
,
који
се
тих
дана
хтео
прогласити
Вечитим
,
јер
ту
светковину
ни
његови
оснивачи
не
запамтише
.
Дуго
се
светковало
у
њему
тих
дана
,
кад
се
торањ
с
једне
његове
цркве
необично
високо
дизао
над
саставом
река
и
гордио
,
опомињући
саплеменике
и
с
оне
стране
великих
река
на
веру
отаца
,
док
уста
целог
човечијег
рода
непрестајаху
изговарати
име
,
једне
дотле
и
на
карти
сасвим
непознате
,
оријенталске
речице
!
Оба
пресека
земљина
,
и
уздужни
и
попречни
,
били
су
занимани
невероватном
причом
,
о
дивљем
загрљају
двеју
братских
раса
,
на
обалама
те
,
дотле
нечувене
,
а
од
тад
најпопуларније
под
сунцем
реке
,
од
кога
се
на
дуго
и
на
широко
тресла
земља
као
у
грозници
!
.
Једнокрвна
браћа
с
оне
стране
реке
су
хтела
да
се
забележе
на
тој
светковини
,
бар
у
сопственим
успоменама
,
кад
су
били
спречени
да
крвљу
забележе
време
тог
ужасног
загрљаја
,
у
коме
је
неверни
брат
удављен
.
Стога
су
просто
продирали
кроз
железна
крила
црножуте
орлушине
,
у
загрљој
браћи
,
којој
велики
словенски
Бог
досуди
свој
најстрашнији
мач
.
Мали
бродић
је
грцао
под
теретом
,
али
је
био
горд
,
што
жеље
његовог
капетана
пребапују
његову
снагу
.
Дубоко
заривен
у
дице
Дунава
,
ширио
је
на
јесенском
ветру
морем
племените
крви
освештану
тробојку
...
.
Био
је
последњи
одлазак
тог
дана
.
Бродска
је
машина
изнурено
клопарала
носећи
терет
повратка
.
Дринчићу
,
који
је
осећао
у
себи
расположење
брода
,
било
је
време
вечери
.
Он
предаде
команду
крмару
и
спусти
се
у
своју
одају
на
крову
,
где
се
јако
изненади
,
кад
је
нађе
пуну
гостију
,
где
их
је
вечерња
хладноћа
,
услед
недовољно
заклона
,
натерала
.
Његова
је
столица
била
до
душе
празна
,
али
је
око
ње
био
и
простор
запремљен
.
Он
се
хтеде
вратити
,
али
му
непознати
гости
не
дозволише
,
извињавајући
се
и
сами
за
своју
слободу
.
Он
уђе
и
поче
,
необраћајући
пажњу
на
госте
,
журно
јести
.
Гости
су
лагано
настављали
разговор
.
И
ту
се
реч
водила
о
свечаности
,
и
оном
страшном
загрљају
.
Две
младе
девојке
су
пажљиво
пратиле
разговор
,
и
Дричићу
се
одједном
учини
,
да
спази
у
очима
једне
од
њих
,
оне
што
је
седела
десно
,
с
велом
на
лицу
,
некакав
необичан
сјај
.
Ситни
огњеви
су
се
палили
и
гасили
,
остављајући
за
собом
мирне
и
провидне
дубине
равнодушног
мора
.
Неко
је
наставио
причу
о
ужасима
битке
с
,
кад
су
у
њеним
очима
биле
оне
дубине
.
Реч
се
говорнику
клизала
брзо
,
глатко
и
језовито
.
Он
је
новинарском
вештином
сликао
ток
крволочне
борбе
,
свирање
челичне
кише
и
урлик
гранате
,
прскање
мозгова
,
врисак
земље
и
ваздуха
и
команду
неустрашивих
војсковођа
,
—
као
да
је
и
сам
био
очевидац
свега
тога
.
Кад
он
нагласи
свршетак
битке
,
и
у
неколико
крилатих
речи
отпева
химну
непобедном
оружју
,
мала
гомила
слушалаца
кликну
хвалом
и
славопојем
.
Тад
из
оних
дубина
грунуше
мала
,
ватрена
сунца
,
чији
се
огањ
учини
Дринчићу
сувишан
за
простор
у
коме
се
родио
.
Дринчић
скочи
,
опрости
се
с
гостима
једним
поклоном
и
проби
се
још
једним
муњевитим
погледом
у
оне
дубине
.
Али
ту
више
није
било
ничега
;
мирно
и
мртво
све
.
Само
један
љубазан
осмех
заигра
у
крају
усана
и
пре
умре
,
но
што
звоно
с
команде
бесно
зацика
под
Дринчићевим
ногама
,
што
је
значило
да
се
смањује
снага
у
машини
...
Први
редови
путника
су
се
губили
у
вечерњој
помрчини
и
сенкама
младих
топола
на
кеју
,
а
последњи
су
још
извирали
с
брода
.
Пред
јасном
светлошћу
велике
лампе
с
кеја
учини
се
Дринчићу
,
који
је
наслоњен
на
ограду
команде
посматрао
,
да
још
једном
на
излазу
заигра
онај
кратки
осмех
,
и
плану
једна
жестока
варница
испод
шешира
с
великим
и
белим
пером
,
пре
но
што
он
исчезе
у
маси
путника
и
сенци
топола
на
кеју
...
.
ИИИ
.
Та
се
ноћ
свршила
на
последњој
Калимегданској
тераси
,
у
углу
до
старе
тврђаве
,
одакле
је
ванредно
леп
преглед
воденог
састава
,
Земуна
и
околине
.
Сунце
је
на
изгреву
најбесмртнији
сликар
за
сва
бића
,
чије
душе
имају
ма
и
најгрубља
платна
,
само
ако
могу
примати
боје
.
Његове
су
слике
вечно
постојане
,
оне
не
умиру
ни
са
смрћу
материје
.
Кад
се
нагутао
влажног
ваздуха
и
напио
боја
,
Дринчић
се
спусти
лагано
на
Саву
,
несумњајући
у
то
:
да
му
је
неки
чудан
случај
тог
вечера
исписао
у
души
редове
,
којих
се
озбиљан
човек
по
мало
стиди
.
Одмереним
корацима
,
нешто
брижан
,
корачао
је
Савом
.
Сетан
и
помало
весео
дође
на
брод
,
уђе
у
своју
одају
и
стаде
пред
огледало
,
које
се
пожури
да
му
се
на
уранку
доста
дрско
наруга
.
Целог
се
тог
дана
одмарао
,
али
се
за
чудо
није
могао
одморити
.
Управо
он
није
ни
био
уморан
,
али
није
био
ни
одморан
.
Био
је
доста
јак
,
да
би
могао
предузети
одмах
путовање
,
и
слаб
,
да
би
могао
десетак
речи
измењати
са
крмарем
,
који
већ
трећи
пут
долази
од
куће
,
да
би
чуо
наредбу
.
Онај
,
ко
своје
очи
уставља
на
свему
,
ретко
кад
све
може
и
распознати
,
а
онај
,
на
кога
је
сва
пажња
управљена
,
увек
бива
доста
тачно
испитан
.
Да
се
тога
Дринчић
сетио
,
његовом
чуђењу
не
би
било
места
,
кад
га
је
закупац
кујне
на
његовом
броду
,
стара
госпа
Лена
,
пореклом
пречанка
,
упитала
с
неким
брижним
осмејком
,
који
је
долазио
испод
широког
рукава
:
—
А
зар
господин
капетан
неће
данас
ручати
?
!
.
Сад
је
већ
био
љут
и
на
самог
себе
.
Заборављати
се
није
смело
ни
на
ситницима
.
Крајња
озбиљност
и
савршена
тачност
могле
су
само
за
неколико
година
избацити
најмлађег
мрнара
са
палубе
на
команду
!
А
сад
пред
новим
,
и
за
његове
године
доста
ласкавим
задатком
,
одступити
само
корак
,
зар
не
значи
компромитовати
поверење
.
А
данас
још
има
људи
,
који
у
таквим
приликама
претпостављају
смрт
срамоти
.
И
њих
је
Дринчић
волео
...
.
Пред
вече
се
обукао
и
изашао
на
шеталиште
.
Шарена
се
гомила
тискала
у
дугим
редовима
без
поретка
,
а
јако
осветљени
излози
Кнежеве
улице
су
дражили
очи
.
Лагано
корачајући
,
он
се
упијао
погледом
у
сваки
шешир
с
пером
,
верујући
да
ће
под
њим
наћи
оно
,
чега
се
већ
почињао
бојати
.
Вратио
се
затим
на
Калимегдан
и
с
последње
терасе
посматрао
обасјан
месечином
и
безбројним
светиљкама
састав
речни
,
над
којим
је
ћутао
,
давно
заборављен
од
оснивача
град
.
С
леве
стране
се
у
дугачком
луку
преливало
хиљаде
светиљки
,
које
су
бацале
на
Саву
дуге
,
црвенкасте
појасиће
.
Дуж
целог
пристаништа
је
лежала
маса
згурених
објеката
,
разнобојно
осветљених
.
Један
]
е
велики
путнички
брод
бректао
,
избацујући
остатак
паре
,
по
свршетку
путовања
,
као
ухрањен
,
џиновски
вепар
,
после
успешног
бегства
испред
секире
.
У
средини
реке
,
у
правцу
нове
царинске
зграде
,
укочених
црта
и
саркастичног
осмеха
,
висила
је
глава
пуног
месеца
.
Град
је
на
десној
страни
затварао
видик
,
и
сав
се
губио
у
ћутљивом
посматрању
широке
сремске
пучине
.
Са
Земунске
стране
су
пливали
слаби
кончани
зракови
.
Маса
малих
светиљки
палила
се
и
умирала
у
даљини
,
а
само
једна
,
велика
као
одрубљена
глава
,
бацала
је
свој
зрачни
појас
поред
острва
,
до
самог
састава
.
Тамо
је
у
правцу
Земуна
спавало
једно
мало
село
,
чије
је
име
Дринчић
први
пут
чуо
пре
два
вечера
.
За
то
су
село
биле
приковане
његове
мисли
,
и
он
је
почињао
горети
једном
,
дотле
непознатом
жудњом
.
Страсне
жеље
једна
за
другом
,
са
све
мање
смисла
,
рађале
су
се
и
брзо
одлазиле
,
погађајући
свом
тежином
своје
бесмислености
.
И
њему
се
учини
да
треба
већ
да
се
јави
лекару
,
јер
су
му
органи
,
по
свему
судећи
,
боловали
од
неког
запалења
.
Али
он
то
није
учинио
.
Било
је
у
том
болу
и
нечега
слатког
.
Јесте
ли
кад
питали
дављеника
,
како
се
осећао
кад
му
је
вода
пунила
стомак
и
напрезала
артерије
?
Ако
јесте
,
морали
сте
чути
лепих
ствари
.
То
је
једина
смрт
у
бојама
,
без
грча
и
ропца
,
у
кипећој
сладострасти
.
И
у
том
тренутку
,
кад
не
би
било
ничега
нагонског
за
одржањем
,
тешко
да
би
се
и
један
дављеник
спасао
.
А
сва
је
ствар
у
томе
,
што
га
инстикт
гони
да
се
хвата
и
за
сламку
,
коју
талас
крај
њега
пијаног
пронесе
.
Нешто
слично
бива
и
са
најозбиљнијим
људима
,
кад
добију
срчана
запалења
.
Подетиње
се
,
и
кад
их
не
би
било
срамота
,
били
би
способни
за
најгенијалније
глупости
и
бесмислице
,
а
при
јачем
запалењу
не
би
се
задржали
ни
на
будалаштинама
!
Дринчић
се
вратио
на
брод
у
освитак
,
кад
га
је
већ
он
очекивао
под
паром
,
готов
за
полазак
.
Требало
је
тог
дана
локалити
,
и
мали
бродић
је
бректао
с
набијеним
цилиндерима
паром
.
Он
се
тог
дана
особито
јако
журио
,
откачујући
се
од
београдског
штека
,
као
да
је
био
губав
.
На
противној
страни
се
редовно
закашњавао
по
коју
минуту
.
У
један
мах
је
и
протрчао
свој
штек
,
и
преко
кеја
хтео
у
улице
,
али
му
капетан
прозре
намеру
и
брзо
скрати
то
задовољство
.
Дан
је
текао
врло
споро
,
и
био
је
ћутљив
и
мртав
.
У
то
није
сумњао
ни
стари
крмар
,
па
ни
добра
газдарица
Лена
,
јер
је
за
цео
дан
послала
на
команду
само
десет
шољица
куване
кафе
...
Једног
вечера
се
Дринчић
раније
врати
и
опрезно
уђе
на
брод
,
непримећен
од
мрнара
,
који
је
био
на
стражи
.
Овај
је
спокојно
седео
на
казану
,
верујући
да
ће
небо
боље
чувати
брод
од
њега
,
у
друштву
келнера
,
који
је
нешто
весело
брбљао
.
Кад
је
Дринчић
пришао
ближе
,
он
је
баш
довршивао
причу
о
томе
:
како
је
њиховом
капетану
однела
срце
у
свиленој
марамици
једна
госпођица
„
из
прека
“
,
која
има
врло
лепе
очи
.
Нагласио
је
:
да
он
у
то
не
би
веровао
,
да
му
то
није
у
поверењу
причала
главом
газдарица
Лена
.
Мрнара
је
занимала
прича
,
али
није
пропустио
да
њен
свршетак
не
испрати
љутњом
.
Није
могао
ни
остати
равнодушан
према
тој
госпођици
«
из
прека
»
,
која
се
може
похвалити
на
штету
достојанства
његовог
капетана
...
Дринчић
се
насмејао
,
отишао
у
своју
одају
и
легао
,
не
да
спава
,
већ
да
размишља
.
И
размишљао
је
дуго
само
о
томе
,
како
је
он
једини
још
увек
чувао
своју
тајну
.
Затим
је
заспао
и
спавао
дуго
.
Кад
је
у
подне
устао
,
обуче
се
и
пређе
у
Земун
,
устави
првог
кочијаша
и
викну
:
—
У
Б
!
...
Шта
је
тамо
било
,
он
се
баш
ни
мало
не
сећа
,
и
кога
је
тамо
тражио
,
кад
није
знао
у
ствари
ни
ко
је
тај
,
ни
где
ће
га
наћи
!
А
било
је
тамо
свега
.
Кроз
мутну
атмосферу
сећања
и
збрку
од
осећања
,
појављује
му
се
данас
само
лик
једног
,
врло
услужног
чичице
крчмара
,
који
је
обратио
на
њега
нарочиту
пажњу
,
водио
га
у
«
засебну
салу
»
за
госте
,
једину
у
том
месту
.
Тај
је
чичица
имао
подсмешљив
нос
и
врло
лукаве
очи
,
као
у
Додеовим
причама
нормандски
бирташи
.
Он
му
је
,
само
после
неколико
минута
погађао
и
мисли
и
душу
,
као
из
француског
топа
.
Казао
је
«
збуњеном
господину
»
,
с
пуно
учтивих
речи
у
име
извињења
,
све
,
ко
је
он
,
и
зашто
је
овде
дошао
!
—
«
Сасвим
је
разумљиво
»
—
завржио
је
услужни
крчмар
,
—
«
госпођица
нотарева
има
тако
лепе
очи
,
као
плаво
море
,
и
господин
капетан
,
као
мрнар
,
морао
се
у
њима
утопити
»
...
После
је
тај
чича
—
Лехид
Додеов
хитро
довео
једног
господина
,
кога
је
,
у
први
мах
,
једва
Дринчић
познао
.
До
душе
,
тешко
би
он
и
себе
тада
познао
,
да
је
од
куд
погледао
на
старо
огледало
,
у
реновираном
салону
услужног
бирташа
.
Затим
су
он
и
тај
господин
ишли
некуд
даље
,
до
четврте
или
пете
куће
у
истом
реду
,
ушли
унутра
,
и
...
.
Сад
долазе
без
реда
некакве
блештеће
слике
,
од
којих
се
Дринчићу
мозак
претура
а
крв
у
жилама
лагано
смрзава
!
—
Кроз
кишу
ласкавих
речи
и
комплимената
,
збуњени
и
престрављени
Дринчић
,
видео
се
у
друштву
тога
господина
и
две
младе
и
познате
му
девојке
,
у
једном
малом
салону
,
после
неколико
минута
.
Покушавао
је
да
се
прибере
;
али
је
свест
била
у
дугом
осуству
.
А
кад
му
је
свест
мало
засветлила
у
мозгу
,
тражио
је
очи
,
чијим
је
пламеном
горео
,
али
њих
није
било
.
Једновремено
су
га
двоја
прекрасна
уста
духовитим
речима
забављала
и
збуњивала
,
и
два
пара
лепих
,
плавих
очију
подсмешљиво
снимала
!
.
.
Господин
,
који
је
целим
својим
бићем
могао
изврсно
представити
старијег
брата
госпођицама
,
био
је
врло
духовит
,
љубазан
и
узнемирен
.
Најзад
су
њих
два
насамо
дуго
и
услужно
један
другом
припаљивали
цигарете
,
пушили
их
и
бацали
.
У
облаку
раздражљивог
никотинског
дима
,
пред
празним
шољицама
од
кафе
,
и
тањирићем
за
пепео
пуним
пухора
од
сагорелог
дувана
,
њих
два
су
дуго
заузимали
разне
душевне
позитуре
.
Бродар
је
све
дотле
полагао
права
на
своје
воде
,
док
је
сопственик
скупоценог
бисера
сумњао
у
њихове
буре
,
и
док
вечерњи
сумрак
није
без
решења
опоменуо
насртљивог
госта
на
пристојност
...
После
осам
дана
дошло
је
на
Дринчићеву
адресу
једно
мало
,
бело
писамце
,
које
је
говорило
много
између
уских
редова
,
због
кога
се
Дринчић
јавио
лекару
,
и
,
пошто
су
већ
бродови
,
терани
ледом
почели
улазити
у
зимовник
,
он
је
изненада
отпутовао
негде
у
Нове
Крајеве
...
ИВ
.
Дивно
је
путовати
моравском
долином
нашим
брзим
возом
,
јер
је
он
ту
у
истини
брз
.
Изузетно
можда
ни
ту
не
иде
довољном
брзином
за
оне
путнике
,
који
беже
сами
од
себе
,
али
пред
њима
возовођа
не
може
одговарати
.
Као
огромна
бела
змијурина
са
модро-седефастим
крљуштама
,
увија
се
Морава
око
пруге
,
доста
пространом
долином
,
која
има
за
оквир
високе
и
модре
висове
.
Овај
брзи
пут
траје
до
Сталаћа
,
а
одатле
се
иде
као
уз
брдо
,
кроз
још
лепшу
панораму
природних
лепота
,
али
доста
теже
и
несигурније
,
јер
се
ту
негде
брдни
оквир
стеже
,
завршавајући
моравску
долину
,
управо
обележавајући
њен
почетак
.
Но
воз
се
зове
и
даље
„
брзим
возом
“
,
иако
прави
чисто
мањи
пренос
од
обичног
.
Ту
она
лепа
понорама
забавља
путника
,
пуни
му
душу
лепим
дивљим
сликама
,
истискујући
осећање
умора
из
ње
.
Путник
се
не
буни
,
и
врло
често
прекида
најслађе
залогаје
,
или
спушта
принету
устима
чашу
,
да
му
не
би
која
клисура
или
урвина
промакла
неопажена
.
Али
се
опет
бунио
један
младић
у
плавој
бродарској
униформи
,
једног
снежног
децембарског
јутра
,
кад
су
тако
игличасти
пахуљи
вејали
косо
испод
облака
,
и
нечујно
се
слагали
на
предмете
.
Бунио
се
Дринчић
,
као
да
је
навикао
,
на
ненадмашну
брзину
свог
малог
бродића
,
који
је
једва
прелазио
пет
километара
за
пола
сата
.
Он
је
собом
прелазио
времена
и
светове
,
па
му
је
морала
вожња
изгледати
сувише
спора
,
упоређена
с
муњом
помисли
.
Бунила
га
је
и
грозна
празнина
,
која
му
је
сваког
часа
завлачила
своје
тучане
канџе
дубоко
у
душу
.
Није
се
радовао
ни
циљу
,
премда
је
знао
да
га
само
десетина
часова
раздваја
од
Велеса
.
Знао
је
да
ће
се
и
тамо
бунити
,
и
ако
ће
га
раширених
руку
дочекати
његови
стари
и
добри
учитељи
и
радовати
му
се
,
као
првој
ласти
на
старом
огњишту
...
.
Ниш
!
...
Лесковац
!
...
Врање
!
...
Кола
пуна
дима
и
паре
,
плишана
седишта
утрвена
и
угажена
,
—
сјајна
слика
тек
за
брдо
зашлих
дана
исполинског
саобраћаја
.
Путници
улазе
и
излазе
свуд
са
уобичајеним
поздравима
...
Ристовац
!
...
дречи
мршави
и
неиспавани
кондуктер
.
Дринчић
се
трза
,
доња
му
усна
игра
,
а
лицем
му
се
исписује
свечани
вео
сете
!
И
ако
је
пролазио
и
раније
овуда
,
одмах
после
велике
Кумановске
драме
,
ипак
га
целог
напреже
један
простран
осећај
бола
.
Воз
лагано
оставља
старе
границе
,
а
он
тражи
очима
по
пољу
замрзле
лешеве
првих
жртава
,
њихове
гавране
и
разорна
зрна
,
док
му
целим
бићем
звони
,
гласом
последњег
опроштаја
,
Пандуровићева
строфа
:
Нашој
мајци
јави
да
одосмо
,
вране
!
Нас
ће
тући
огањ
,
снегови
и
кише
.
Вратићемо
се
у
пролетње
дане
.
Вратићемо
се
с
венцима
на
глави
,
Или
никад
више
,
ил
’
никада
више
!
Нашој
мајци
,
вране
да
одосмо
,
—
јави
!
Воз
се
лагано
пењао
уз
Кумановске
висове
,
с
којих
се
лепо
види
и
Куманово
и
Нагоричино
.
Снег
је
завејавао
позорницу
великих
догађаја
,
а
таласи
осећања
душу
.
Пролази
и
Куманово
.
Ни
разорена
до
темеља
,
огњишта
дивљих
Арнаута
око
пруге
,
ни
бела
котлина
царског
града
Скопља
,
у
коме
ничега
царског
сем
споменика
више
нема
,
не
изазивају
му
у
души
нова
осећања
.
Најзад
га
брзи
и
речити
Вардар
буди
и
опомиње
да
ни
Велес
није
далеко
.
Само
неколико
десетина
километара
више
утока
оне
,
данас
целом
свету
познате
реке
.
Он
је
знао
топлину
душа
,
које
ће
умети
запливати
у
радости
око
њега
,
чим
испадне
пред
њих
,
али
себе
никако
није
умео
довести
међу
своје
.
У
једном
тренутку
помисли
да
се
неопажен
врати
,
у
другом
да
прође
Велес
,
али
ни
у
последњем
неодлучи
ни
једно
ни
друго
.
У
том
се
,
тешко
дишући
поче
устављати
лакомотива
на
велешкој
станици
,
кад
га
одједном
две
руке
чврсто
стегоше
око
врата
,
и
паде
му
један
очински
пољубац
на
таласе
плаве
,
расуте
косе
.
.
,
.
Дринчић
је
имао
право
,
јар
га
овог
пута
нису
имали
његови
учитељи
,
што
су
му
се
толико
радовали
.
Панорама
лепог
Велеса
је
пропала
на
рђавом
објективу
.
И
Дринчић
је
већ
трећег
јутра
остављао
поново
старе
границе
за
леђима
.
У
једној
великој
паланци
у
унутрашњости
,
на
једној
малој
речици
,
шетао
се
њеним
обалама
,
после
тога
на
неколико
дана
,
Сава
Дринчић
.
Нашао
је
мира
код
старих
пријатеља
,
јер
му
нису
досађивали
новим
познанствима
становници
те
вредне
паланке
,
занимајући
се
својим
обичним
пословима
.
Било
је
мразно
вече
.
Под
ногама
му
је
прскао
чист
и
сув
снег
.
Малу
речну
површину
је
стезало
јако
,
и
на
местима
чисто
ледено
огледало
.
Ту
му
се
одједном
пробуди
дивља
чежња
за
водом
.
Без
сумње
су
већ
и
највеће
реке
биле
залеђене
,
јер
ту
хладноћу
на
деценије
забележавају
само
стари
бродари
.
Према
томе
су
и
оне
две
велике
реке
на
северу
морале
бити
залеђене
,
а
он
кукави
бродар
,
није
имао
времена
до
сад
на
то
ни
да
помисли
.
А
од
кад
је
бродар
није
имао
срећу
да
види
велики
речни
састав
потпуно
залеђен
.
Слабе
душе
,
које
су
само
толике
јаке
,
што
верују
у
своју
вредност
и
потребу
,
кад
се
у
великим
тренутцима
огледају
и
увере
,
да
су
увек
само
атомске
маленкости
,
враћају
се
увек
,
погођене
болом
,
своме
елементу
.
И
тамо
сад
тек
не
учине
ништа
,
јер
ни
Дринчић
није
ништа
учинио
,
што
је
,
још
идућег
вечера
,
згазио
једну
стару
,
сироту
жену
,
и
претурио
два
претоварена
носача
,
на
перону
београдске
станице
,
журећи
се
смрзнутом
пристаништу
!
.
Али
тамо
није
било
ничега
.
Ледене
санте
су
лежале
као
набацане
у
свима
правцима
.
Маса
стакластих
пирамида
је
преламала
светле
,
кончане
зракове
велике
пристанишне
лампе
,
а
целом
дужином
и
ширином
речног
корита
био
се
зацарио
,
у
најдубљем
смислу
,
мразни
сан
.
Земунска
су
светлила
и
даље
трнула
,
само
мало
блеђе
и
слабије
,
а
црна
шупљина
Срема
је
исто
као
и
пре
зјапила
на
миран
и
посматрачки
град
.
У
тим
чељустима
су
била
она
два
дивна
ока
,
а
у
њими
...
.
Ко
зна
ко
се
тад
огледао
?
.
.
В
.
Да
ли
је
ко
могао
веће
глупости
учинити
од
природе
,
која
је
досудила
живим
воденим
капљама
временску
укоченост
?
Зашто
је
био
потребан
тај
мир
,
немирном
безброју
,
који
има
тако
идеалан
задатак
преображавања
?
Или
је
природа
хтела
да
се
мало
наруга
амбицијама
свога
љубимца
,
кад
му
с
времена
на
време
одједном
тако
запечати
путе
?
И
да
Дринчић
није
имао
право
,
тај
би
закон
био
ивиша
воља
.
Али
,
—
у
осталом
нико
и
не
тражи
свом
болу
праве
узроке
,
јер
он
боли
и
пече
ма
од
куд
,
и
ма
како
долазио
.
Његова
одједном
рођена
жеља
,
да
се
догура
са
својим
бродићем
до
кеја
,
била
је
сад
само
жеља
,
и
то
у
најширем
смислу
,
јер
се
на
двадесет
степена
под
нулом
може
само
сањати
о
бродарству
,
и
о
путовању
.
А
он
би
само
да
дође
до
кеја
,
да
осети
мирис
оних
топола
,
у
тој
мразној
ноћи
.
Чинило
му
се
да
ће
се
заблистати
испод
њихових
,
снежним
леденицама
опточених
круна
,
оне
чудне
,
оне
лепе
,
плаве
или
безбојне
очи
.
.
Некад
су
се
оне
ту
,
за
те
тополе
загубиле
,
и
он
верује
да
су
још
увек
ту
,
и
ако
се
давно
уверио
да
су
оне
само
промакле
испод
њих
.
Где
?
То
је
и
знао
и
није
.
Није
га
се
у
осталом
то
више
ни
тицало
,
па
није
хтео
на
то
ни
да
помишља
...
Вратио
се
Сава-малом
у
стан
и
ако
му
је
то
био
заобилазан
пут
.
Хтео
је
да
види
чиме
се
занима
,
у
часовима
досадног
одмора
,
тај
вредни
водени
свет
.
Знао
је
где
ће
му
наћи
представнике
.
На
чиновнштво
није
ни
мислио
,
оно
тражи
забаве
по
салонима
,
чији
су
патоси
добро
изгланцовани
,
а
зидови
закићени
великим
,
златним
огледалима
.
То
је
тамо
под
крововима
,
који
тако
јако
заударају
на
културу
и
цивилизацију
.
Он
је
хтео
на
периферију
,
маси
радног
и
патничког
света
,
у
њихове
заједничке
домове
,
у
заједничке
локале
за
забаву
.
А
они
су
сви
ту
,
готово
један
на
другог
наслоњени
,
дуж
целог
пристаништа
.
„
Мали
Крагујевац
“
,
«
Јеротије
»
и
„
Савска
Касина
“
су
зборнице
,
а
„
Златна
Лађа
“
,
извесно
од
постанка
Сава—мале
поприште
,
на
ком
су
се
укрштале
и
сударале
две
,
увек
противне
струје
,
—
приватских
радника
(
лађара
)
и
друштвених
—
привилегованих
бродара
.
И
једни
и
други
су
сматрали
своје
право
за
јаче
и
старије
.
Привилеговани
су
се
поносили
својим
гарантним
,
уредбеним
системом
,
називајући
противнике
просто
:
лађарима
,
док
су
ови
доказивали
да
њима
,
управо
њиховим
претцима
и
припадају
заслуге
за
то
модерно
бродарство
,
јер
да
није
било
лађара
,
не
би
било
данас
ни
бродара
на
свету
,
са
њиховим
брзим
и
белим
парабродима
...
Било
је
око
десет
часова
у
ноћи
,
време
,
кад
се
окупљају
са
дневних
одморишта
.
Дринчић
застаде
пред
једном
кафаницом
,
у
којој
је
врило
,
као
у
некој
људској
кошници
,
у
којој
би
,
место
пчела
сваки
човек
,
у
исто
време
по
нешто
за
се
говорио
.
Слаба
светлост
једне
лампе
,
која
се
жалосно
клатила
са
средине
црне
,
и
дебелом
мрежом
од
паучине
покривене
таванице
,
паде
једним
широким
појасом
преко
прага
,
кад
Дринчић
отвори
врата
,
а
с
њом
заједно
покуља
и
притисак
од
целе
две
атмосфере
дуванског
дима
,
спареног
одела
,
наркотичног
кафеина
и
свих
могућих
киселина
.
У
полу-мраку
су
седели
за
столовима
обалски
радници
,
мрнари
и
ложачи
и
понеки
радник
с
приватских
дрварица
.
Свако
је
говорио
за
се
и
у
исто
време
слушао
.
Расправљала
се
нека
ствар
,
у
којој
су
сви
узели
највиднијег
учешћа
.
Млатарало
се
и
рукама
и
ногама
у
потврду
исказа
,
а
било
је
и
других
покрета
,
јер
су
сви
доказивали
,
и
сви
се
љутили
.
О
чему
се
водила
реч
,
Дринчић
није
могао
сазнати
,
јер
се
ништа
није
могло
ни
разабрати
.
Његова
појава
одједио
све
смири
.
Био
је
то
читав
догађај
,
о
коме
ће
се
тек
расправљати
.
Капетан
је
улазио
у
пивницу
радничког
света
,
а
то
се
досад
није
догађало
.
И
ако
је
био
лепо
поздрављен
,
с
оним
истим
поштовањем
,
које
наш
радник
увек
чува
само
за
свог
чиновника
,
Дринчић
ипак
прочита
на
свима
лицима
без
изузетка
израз
питања
,
чуђења
и
неповерења
!
То
га
збуни
.
Он
корачи
неколико
пута
до
средине
пивнице
,
с
које
се
димила
једна
широка
,
најстарије
конструкције
пећ
,
која
је
била
и
једини
намештај
њен
,
сем
столова
,
столица
и
келнераја
,
кога
је
у
осуству
заступао
на
дужности
један
велики
сандук
од
трговачке
робе
.
Ту
је
притисак
био
толико
јак
,
да
Дринчић
осети
како
га
гуши
,
и
удари
—
пуном
снагом
назад
!
Напољу
се
освежи
и
пође
лагано
даље
,
с
гађењем
и
сажалењем
у
души
.
У
«
Савској
Касини
»
се
прости
дрекало
,
а
кроз
дреку
се
чуло
тешко
скакање
билијарских
лопти
.
Кроз
прозор
се
није
могло
видети
ништа
,
а
да
уђе
унутра
није
имао
довољно
куражи
.
Пође
навише
,
промаши
«
Венецију
»
,
која
је
изгубила
сав
свој
значај
,
од
кад
је
добила
«
мебл
»
и
„
лагиран
“
патос
,
удари
Марковом
улицом
и
стаде
пред
„
Златну
Лађу
“
,
у
којој
се
сав
живот
беше
слио
у
нешто
,
налик
на
далеки
тутањ
,
који
је
секла
очајна
писка
отупелих
жица
неког
инструмента
,
и
скроз
промукла
дерњава
,
неке
бесомучне
жентурине
!
Дринчић
хтеде
да
уђе
у
тај
„
Дом
Љубави
“
,
кога
се
сад
стидео
,
а
у
коме
је
и
он
,
само
пре
неколико
година
,
бар
једанпут
месечно
сахрањивао
свој
одмор
и
снагу
и
куповао
најјевтинију
женску
љубав
.
Било
му
је
то
све
тако
познато
.
Он
се
додуше
,
и
пре
тога
гадио
,
али
је
морао
бити
међу
својим
.
А
друго
место
није
тако
отварало
своја
недра
мрнарима
за
провод
.
Да
би
допунио
свој
ужас
,
опет
је
хтео
унутра
да
још
једном
свом
душом
зажали
дивно
развијене
младиће
,
што
ту
,
на
тако
одвратне
начине
испољавају
своје
расположење
,
купујући
јевтине
наклоности
тих
пијаних
девојчура
,
за
мучно
зарађен
грош
!
Ипак
ни
ту
,
после
дужег
колебања
не
уђе
.
Извесно
је
тад
први
пут
у
животу
добро
измерио
своју
истрајност
!
Прогура
се
лагано
кривом
улицом
па
преко
Венца
испаде
пред
Кнежев
Споменик
!
Крупне
снежне
пахуљице
су
се
слагале
на
кровове
кућа
и
прљаве
улице
,
засипајући
собом
и
понеког
пролазника
.
Улична
шетња
ако
није
освежавала
,
није
ни
замарала
,
јер
није
било
оног
помамног
ветра
да
заурла
са
Авале
,
и
потера
улицама
облаке
прашине
и
читаве
сметове
свелог
и
опалог
листа
.
Београд
се
одмарао
у
своме
снежном
белилу
...
.
ВИ
.
Идући
дан
као
да
није
ни
освануо
.
Било
је
мало
видније
,
али
то
као
да
је
долазило
од
чисте
снежне
белине
,
коју
није
више
помрачавало
градско
осветлење
,
јер
је
било
погашено
.
Време
је
било
тмурно
,
атмосфера
тешка
,
а
из
облака
је
падао
сасвим
проређен
,
у
крупним
пахуљицима
снег
.
У
свом
је
стану
ручао
Дринчић
нешто
раније
него
обично
.
Ручак
је
почео
и
свршио
супом
,
јер
се
десило
тако
,
кад
је
уносила
газдарица
чинију
с
говеђином
и
поврћем
,
да
промаја
обори
с
полице
једну
дописницу
,
која
паде
право
пред
њега
на
сто
.
Он
се
загледа
у
њу
и
спусти
кашику
.
То
је
била
сасвим
обична
дописна
карта
с
потретом
неке
младе
девојке
,
којој
се
на
уснама
одмарао
осмех
а
у
крају
трепавица
сан
.
Дринчић
ју
је
видео
у
излогу
једне
радње
у
улици
,
још
пре
пута
у
Нове
Крајеве
и
купио
,
незнајући
ни
сам
зашто
.
Веровао
је
да
је
случај
послао
ту
фотографију
у
промет
,
да
би
само
њему
могао
дотући
остатак
спокојства
,
о
коме
одавно
код
њега
није
могло
бити
ни
речи
...
Он
се
загледа
у
њу
и
одједном
се
гласно
насмеја
,
згужва
карту
и
скочи
од
стола
.
У
очима
му
је
севало
,
на
ушима
звиждало
а
у
души
цикао
оркан
.
Није
се
могао
више
савлађивати
од
осуде
,
јер
су
се
морали
једном
полагати
рачуни
,
а
он
је
био
жесток
судија
.
—
Ко
је
та
жена
,
што
ме
избезуми
?
—
праскао
је
у
себи
.
Или
је
ово
лудило
беспослице
,
у
недостатку
озбиљног
рада
,
или
сам
баш
ја
осуђен
да
бедно
скончам
међу
озбиљним
бродарима
,
да
бих
могао
својим
падом
потврдити
озбиљност
свога
положаја
и
задатка
.
Крв
му
је
горела
и
он
излети
на
улицу
,
случај
је
хтео
у
правцу
Калимегдана
.
Није
видео
ни
како
јури
,
ни
где
јури
,
јер
га
је
целог
тресла
грозница
.
Ништа
више
није
осећао
до
грубе
одвратности
према
свему
,
а
нарочито
према
жени
у
опште
.
Ноге
су
носиле
,
глава
је
севала
а
у
души
су
се
крхали
громови
двадесет-четвртих
година
.
Кад
се
окренуо
лицем
Сави
са
последње
терасе
на
Калимегдану
,
у
мало
се
није
својевољно
стрмоглавио
с
ње
!
Није
се
питао
како
је
ту
дошао
,
већ
је
беснео
,
зашто
је
и
сад
ту
дошао
,
кад
му
је
најмање
требало
,
да
се
пробија
погледом
кроз
кишу
снежних
похуљица
,
у
правцу
кеја
,
и
тражи
снегом
покривене
тополе
!
...
Снажан
ветар
заурла
с
мађарских
пустара
и
натера
му
снег
право
у
очи
,
који
му
влагом
и
хладноћом
расхлади
чело
,
и
врати
присебност
.
Тај
је
ветар
долазио
преко
Земуна
.
Био
је
зато
тако
смушен
,
што
је
носио
у
себи
бес
силних
и
понос
потиштених
.
У
души
му
нагло
поче
свитати
,
као
тихо
и
меко
јутро
у
пролећу
.
Прво
пукоше
поља
и
засејане
њиве
,
па
се
онда
појавише
нејасне
контуре
градске
и
малог
села
Б
.
и
најзад
лепо
изниче
бела
кућа
,
са
три
плаво
обојена
прозора
!
Он
напреже
очи
да
боље
види
,
али
се
слика
угаси
,
и
он
остаде
сам
,
потпуно
сам
,
с
недогледном
пустаром
у
души
...
Лагано
је
газио
снег
терасом
,
кад
му
се
учини
да
долази
неки
шум
,
који
је
јако
потсећао
на
оне
тополе
,
оне
чудне
тополе
с
очима
,
које
су
га
мамиле
под-а-се
!
.
Он
плану
жељом
да
их
види
,
да
им
се
приближи
,
да
их
за
тренутак
посматра
и
још
једном
се
увери
,
да
није
ту
оно
,
чега
ради
оне
и
постоје
!
Поглед
му
залута
преко
састава
.
На
ширини
од
пет
километара
је
ћутао
чврст
и
непомичан
ледени
покривач
,
који
је
гвозденом
руком
притискивао
таласе
,
преко
којих
се
плови
.
Град
није
био
још
стекао
аеропланску
станицу
,
а
прелаз
преко
леда
сумњичи
.
Никако
се
није
могло
тамо
,
где
је
целим
бићем
хтео
,
само
за
једну
минуту
,
бар
до
места
на
коме
је
пре
леда
штек
стајао
.
.
Он
се
наслони
на
градски
зид
и
луташе
очима
.
Па
на
једном
као
срна
,
коју
је
из
заседе
погодио
рђав
ловац
,
скочи
и
појури
!
...
На
станици
је
ударило
звоно
,
и
свирао
брзи
путнички
воз
за
одлазак
преко
Саве
.
Дринчић
стиже
и
ускочи
у
последња
кола
,
без
карте
и
без
полицијске
објаве
,
и
свали
се
на
једну
клупу
,
чудећи
се
;
како
се
тога
још
синоћ
није
сетио
?
И
док
су
гвоздени
стубови
савске
ћуприје
подрхтали
под
стопама
гвозденог
џина
,
дотле
су
Дринчића
сагоревали
тренутци
испуњавајуће
жеље
.
Воз
свирну
и
стаде
пред
станицом
.
Он
скочи
и
отвори
врата
на
колима
.
На
пољу
је
снег
и
даље
падао
онако
исто
тих
и
досадан
,
као
јутрос
,
синоћ
и
јуче
.
Није
се
видело
ни
на
двеста
корака
.
Пре
свих
путника
,
Дринчић
утрча
у
станицу
,
прође
кроз
прегледаоницу
,
где
га
нико
незадржа
,
и
готово
истрча
на
пут
,
где
су
стајали
неколико
кочијаша
са
својим
колима
.
Пред
њега
потрчаше
неколико
њих
,
али
се
један
истаче
и
викну
:
—
Ево
мене
,
г
.
капетане
.
Заповедате
ли
да
возим
код
Б-ског
нотара
?
Дринчић
се
стресе
,
подиже
главу
,
и
кад
познаде
кочијаша
,
усне
му
се
развукоше
у
нешто
налик
на
осмех
.
Беше
му
врло
тешко
.
Село
Б
.
више
није
постојало
за
њега
,
и
ако
је
знао
,
да
је
и
сад
тамо
оно
,
што
га
тако
силно
,
попут
фата-моргане
вуче
под
лажне
и
замрзле
тополе
.
Није
му
било
лако
одговорити
кочијашу
,
који
је
чекао
,
док
се
остали
повратише
својим
колима
.
Поглед
му
пређе
преко
кочијаша
,
и
устави
се
на
његовом
озеблом
и
мршавом
коњу
и
колима
.
У
глави
му
засветли
једна
срећна
идеја
,
те
му
брзо
рече
,
како
се
он
жури
,
врло
жури
,
те
је
принуђен
да
узме
кола
с
два
коња
.
Говорећи
то
,
прође
поред
кочијаша
,
једва
се
држећи
на
ногама
,
и
уђе
у
најближа
затворена
кола
.
Кочијаш
један
од
оних
,
који
су
излазили
пред
њега
,
скочи
на
бок
и
оплете
бичем
...
Дринчић
,
како
паде
на
седиште
,
осети
свирепи
бол
раскрвављене
ране
.
Кола
су
одскакала
од
ситног
камена
насутог
путем
,
а
на
прозору
су
промицала
дрвета
и
понеки
пешак
назад
станици
.
Помисао
,
да
ће
ускоро
под
тополе
,
поче
га
оживљавати
.
Он
их
је
лепо
видео
,
и
стаде
им
се
радовати
као
дете
играчки
,
као
уморан
сну
.
Тад
му
се
учини
да
дуже
траје
вожња
,
но
што
би
требало
,
и
већ
хтеде
звати
кочијаша
,
кад
се
сети
,
да
то
досетљиви
кочијаш
вози
заобилазним
путем
,
да
би
зарадио
коју
крајцару
више
,
за
ове
мршаве
зимске
дане
.
Не
хтеде
се
љутити
,
већ
утону
полако
у
сањарије
.
У
њима
је
већ
био
угледао
тополе
иза
градских
улица
,
кад
се
кола
нагло
уставише
,
кочијаш
скочи
и
отвори
врата
.
Дринчић
скочи
и
,
гурајући
руке
у
џепове
да
награди
кочијаша
,
баци
један
врео
поглед
на
поље
,
сав
се
стресе
,
и
руке
му
излетеше
из
џепова
,
а
на
њима
заиграше
прсти
,
као
голо
пруће
под
новембарским
ветром
.
И
док
услужни
кочијаш
придржаваше
врата
,
он
зажмури
и
баци
још
један
напрегнут
поглед
на
поље
,
па
као
несвесна
свећа
паде
натраг
на
седиште
!
...
Напољу
више
није
падао
снег
.
Дувао
је
мало
ветар
и
разгонио
ону
тмору
дана
,
а
овде-онде
кроз
мрке
облаке
продираше
бела
светлост
,
тужно
сенчећи
мале
кућице
села
Б
.
!
...
Знојави
коњи
се
почеше
отресати
од
зноја
,
снега
и
умора
,
предосећајући
кратак
одмор
,
док
је
кочијаш
брисао
промрзли
нос
голом
руком
,
задржавао
леђима
колска
врата
,
и
чекао
на
госта
,
који
се
није
журио
.
Два
минута
прођоше
.
Један
грлат
певац
дрекну
свом
снагом
иза
самих
кола
.
Дринчићу
та
дрека
запара
мозак
.
Сети
се
да
му
је
нека
стрина
,
која
живи
у
унутрашњости
,
још
као
дечаку
причала
,
да
петао
увек
објављује
с
капије
долазак
изненадних
гостију
...
.
Као
да
му
усијана
кугла
паде
кроз
теме
у
мозак
,
тако
му
засветли
једна
страшна
помисао
!
—
Он
се
није
ни
сетио
да
каже
кочијашу
где
ће
возити
,
а
он
је
возио
право
тамо
,
где
је
његов
предходник
нудио
своја
кола
,
која
су
,
чуо
је
и
он
,
одбијена
само
зато
,
што
су
била
с
једним
,
и
то
слабим
коњем
!
И
он
је
стао
пред
кућу
бележникову
,
чија
су
три
плаво
-
обојена
прозора
,
радознало
завиривала
у
његова
кола
,
а
кроз
њих
извесно
и
...
Њему
снова
помрче
свест
;
глава
паде
на
наслон
,
кад
се
завуче
у
кола
смрзнутих
чекиња
глава
кочијашева
,
из
које
се
исцеди
:
—
Ту
смо
,
господине
!
...
ВИИ
.
Херкулу
је
извесио
било
лакше
одржати
небо
на
раменима
,
док
му
се
пријатељ
из
подземног
света
врати
са
Кербером
,
него
Дринчићу
притисак
спољне
атмосфере
на
теме
,
заштићено
зимском
шапком
!
Као
паклене
муње
,
севала
су
његовим
изгубљеним
мозгом
питања
:
шта
ће
ту
,
и
куд
ће
одатле
,
—
док
су
она
три
плаво
обојена
прозора
,
све
радозналије
загледала
у
кола
!
Из
њих
није
било
могуће
изаћи
,
а
да
се
моментално
натраг
врати
,
значило
би
огласити
се
лудим
.
Он
напреже
остатке
измрвљене
снаге
,
скочи
из
кола
с
погледом
закованим
за
земљу
,
и
бојом
у
лицу
,
која
је
јако
потсећала
на
влажну
иловачу
.
Брзо
претрча
преко
малог
моста
до
капије
,
и
свом
снагом
се
баци
на
њу
.
Капија
се
отвори
,
он
упаде
у
двориште
и
спасе
се
сокачких
погледа
.
Али
се
даље
није
могло
.
Он
у
свом
ужасу
подиже
леву
руку
и
махнито
зари
зубе
у
кажипрст
,
услед
чега
у
мало
на
глас
не
јаукну
.
Уверио
се
да
не
сања
,
и
да
се
мора
напред
.
Али
куда
и
коме
?
!
Већ
после
оног
малог
белог
писма
су
ова
врата
била
за
увек
од
њега
закључана
,
а
после
његовог
одговора
,
који
је
одмах
следовао
том
писму
,
овоме
,
што
се
сад
с
њим
догађа
,
није
било
места
ни
у
фантазији
.
Усне
му
се
искривише
,
и
он
целим
својим
бићем
зажели
да
се
претвори
у
један
камен
,
што
је
лежао
под
његовим
ногама
!
Али
се
морало
напред
,
јер
би
стајање
за
туђом
капијом
могло
још
маскирати
положај
!
И
душом
и
телом
је
дрхтао
,
као
у
најљућој
грозници
,
при
помисли
на
сусрет
,
који
је
као
смрт
неминован
,
још
тог
истог
часа
.
Клецајући
пође
у
ходник
,
у
коме
је
било
све
мирно
.
С
десне
стране
му
је
долазио
у
сусрет
један
огроман
мачак
,
као
жеравице
пламтећих
очију
.
Дринчић
дође
до
врата
,
на
која
је
једном
већ
улазио
,
напреже
умируће
жиле
на
десној
руци
,
подиже
је
,
и
лагано
куцну
.
Слаб
звук
одјекну
као
у
празном
простору
и
умре
.
Напрезању
је
долазио
крај
и
он
поче
малаксавати
.
Закуца
још
једном
.
Нико
није
одговарао
!
Дринчић
стеже
песницу
и
поче
бесно
ударати
.
Чинило
му
се
,
ако
се
не
појави
нико
,
да
ће
тог
тренутка
умрети
ту
,
пред
туђим
вратима
,
кад
се
чу
слаб
шум
с
противне
стране
,
и
с
врата
,
што
су
му
гледала
у
десно
раме
,
подиже
се
ручка
!
Дринчићу
пуче
нешто
тамно
пред
очима
,
и
он
,
придржавајући
се
за
зид
,
окрете
се
тим
вратима
,
која
су
требала
сад
да
избљују
страшног
домаћина
или
домаћицу
.
Врата
се
опрезно
и
безгласно
отворише
,
а
на
њима
се
појави
главом
и
грудима
сањиво
,
с
крупним
витицама
преко
леђа
девојче
,
које
се
од
појаве
госта
толико
препаде
,
да
у
страху
загрли
врата
муцајући
нешто
,
што
ни
само
није
разумевало
.
Дринчић
удари
корак
назад
,
кад
разабра
мало
познат
глас
:
—
»
Ух
!
...
Извините
,
господине
!
...
Тата
и
мама
нису
...
.
отишли
су
...
.
али
извол’те
...
.
доћи
ће
...
.
Ја
ћу
звати
...
Извол’те
...
.
«
Он
остаде
миран
за
цео
један
тренутак
,
па
несвесно
гурну
напред
,
сад
већ
на
широм
отворена
врата
,
кроз
предсобље
у
собу
,
стаде
код
стола
,
и
придржа
се
за
једну
тешку
столицу
.
У
глави
му
се
поче
одједном
ведрити
и
мисли
му
сасвим
изумреше
.
Ништа
га
више
није
мучило
,
нити
се
он
шта
више
питао
.
Осетио
се
изгубљеним
,
и
одједном
му
беше
свеједно
шта
ће
даље
бити
.
Споља
се
чуо
дрхтав
глас
мале
домаћице
,
која
је
звала
некога
,
шаљући
га
журно
негде
,
извесно
по
оца
.
Али
шта
ће
он
казати
домаћину
,
кад
он
буде
затекао
овог
,
сасвим
неочекиваног
госта
у
својој
кући
?
—
опет
се
помоли
из
мрака
питање
,
и
поче
као
туп
сврдао
бушити
по
лобањи
,
на
којој
већ
десетак
минути
свака
длака
косе
стоји
у
војничком
ставу
:
мирно
!
Казаће
му
...
Он
ће
му
казати
кратко
и
јасно
:
—
„
Господине
,
ја
сам
изгубио
компас
од
главе
,
па
сам
мислио
да
је
остао
овде
!
Извините
!
...
И
свеједно
је
,
