2-га
КЊИГА
КОЛАРЧЕВОГ
ФОНДА
2-га
ОМЕР
ЧЕЛЕБИЈА
НАПИСАО
М
.
Ђ
.
МИЛИЋЕВИЋ
У
БИОГРАДУ
У
ШТАМПАРИЈИ
НАПРЕДНЕ
СТРАНКЕ
1886
„
Причање
је
души
посластица
“
Његуш
И
У
очиној
кући
Султанов
Мушир
,
Сердар-Екрем
,
Омер
-
Паша
,
године
1850
,
савлада
буну
босанске
и
херцеговачке
властеле
која
се
тада
,
ваљда
пошљедњи
пут
,
бијаше
дигла
да
брани
своју
предиону
автономију
од
стамболских
централистичких
рефорама
!
Поносити
Сердар
-
Екрем
,
Потурчењак
,
крьаше
,
једног
по
једног
,
најгласовитије
племиће
у
Босни
и
у
Херцеговини
;
савлађујући
њихову
силу
,
он
побијаше
и
њихов
глас
и
важност
у
народу
.
Силнога
Али-
Пашу
Сточевића-Ризванбеговића
освоји
и
зароби
,
па
га
посади
на
магарца
лицем
к
репу
;
и
тако
га
проведе
кроза
сву
Босанску
Крајину
!
У
оваком
свом
јаду
,
некада
бијесни
Ризванбеговић
викаше
:
—
Та
зар
нејма
ни
једнога
Турчина
,
да
ме
убије
:
да
ме
смрћу
избави
од
ове
бруке
?
—
Нејма
!
одговорише
му
војници
Омер
-Пашини
:
—
Од
нас
ни
један
није
Бошњак
ни
Херцеговац
а
,
по
твојој
памети
,
само
су
они
прави
Турци
!
По
што
га
је
обрукао
како
Турчин
никад
није
обрукао
Турчина
—
одузе
му
и
чемерни
живот
!
...
У
Подрињу
,
око
Зворника
,
Сердар
-
Екрем
похвата
35
бегова
,
окова
свакога
алком
око
врата
,
и
алку
свакоме
закова
за
један
жељезни
ланац
,
па
тако
наврстане
посла
,
преко
Србије
,
у
Цариград
,
у
заточење
.
Тај
низ
окованих
бегова
,
као
низ
ждралова
,
гледали
су
Срби
,
и
нису
могли
начудити
се
чуду
,
дотле
невиђеному
!
—
За
што
тако
немилостивно
поступаш
с
овим
Турцима
?
упита
Омера
један
његов
пређашњи
једновјерац
:
—
нијесу
зар
сви
толико
криви
?
—
И
да
нијесу
криви
ови
,
одговори
Омер-Паша
:
—
криви
су
њихови
стари
.
Шта
су
они
чинили
Хришћанима
(
својој
по
крви
браћи
,
ово
им
је
још
мало
.
И
ја
,
Потурчењак
,
хоћу
за
све
оно
да
им
платим
,
како
се
већ
,
послије
овога
,
никада
Хришћани
не
би
с
њима
кусурали
...
.
—
А
за
што
их
шаљеш
баш
преко
Србије
?
—
За
то
,
да
пјешице
пронесу
окове
кроза
Србе
,
да
се
ови
задовоље
те
да
...
.
Овдје
Мушир
махну
руком
за
знак
,
да
се
више
не
говори
о
том
.
И
разговор
се
прекиде
.
Бошњаци
Турци
,
гледајући
шта
чини
Омер-Паша
,
од
старих
силних
бегова
,
говораху
међу
собом
:
—
Није
ово
Турчин
!
Влах
је
он
;
и
име
му
је
Панто
!
Омер
,
дочувши
за
такав
говор
,
на
једном
великом
скупу
,
јавно
рече
:
—
Бре
,
ако
се
ви
не
смирите
онда
ћете
ме
одиста
памтити
,
док
сте
год
живи
!
...
Слушаоци
ником
поникоше
.
Тада
се
у
крви
утопи
мисао
о
босанској
предионој
независности
;
тада
султан
,
захваљујући
Потурчењаку
Србину
,
стеже
са
свим
у
своју
песницу
Босну
и
Херцеговину
,
ваљда
да
може
лашње
обје
те
лијепе
српске
земље
,
као
јабуку
из
њедара
,
једнога
јутра
пружити
своме
сусједу
од
Беча
Ћесару
!
...
У
то
,
злокобно
за
босанску
властелу
,
вријеме
,
у
Зворнику
живљаху
двоји
Видајићи
.
Пред
једнима
бијаше
Али-
Паша
Видајић
који
је
године
1831
био
с
Хусејин
-
Капетаном
,
„
Босанским
Витезом
“
,
против
Султана
:
а
пред
другима
—
Махмуд
-
Паша
Видајић
,
који
је
онда
држао
цареву
страну
.
Рођаци
овога
пошљедњега
Видајића
не
страдаше
од
Омер
-
Паше
онолико
,
колико
други
бегови
босански
и
херцеговачки
.
Истина
је
један
од
њих
био
прејурио
преко
Дрине
у
Лозницу
,
али
је
то
било
више
од
страха
него
од
праве
погибије
.
Онда
су
једни
говорили
,
да
Омер
-
Паша
штеди
Махмудове
Видајиће
за
то
што
је
Махмуд
први
одустао
од
„
Босанског
Витеза
“
,
и
прешао
на
цареву
страну
;
а
други
су
увјеравали
,
да
су
неки
Срби
ишли
Сердару
Екрему
,
као
некадашњем
свом
једновјерцу
,
и
подухватили
му
се
за
ове
Видајиће
?
...
Било
то
како
му
драго
,
нас
се
овдје
тиче
само
један
од
ових
Видајића
,
врло
удаљени
рођак
Махмудов
,
по
имену
Хамза
-
Бег
,
који
се
одавна
није
мијешао
не
само
ни
у
каку
буну
,
него
ни
у
какве
политичке
разговоре
.
Надгледајући
своје
земље
,
којих
је
имао
много
дуж
ријеке
Дрине
,
Хамза
-
Бег
је
махом
и
боравио
по
својим
селима
,
међу
сељацима
,
својим
чивчијама
.
У
Зворнику
пак
кућа
Хамза-Бегова
бијаше
на
најљепшем
мјесту
.
Са
своје
диванане
Хамза
је
,
по
вољи
,
могао
разгледати
и
чудну
сутјеску
,
кроз
коју
дере
брза
Дрина
између
Зворника
и
Сакара
,
и
лијепу
родну
раван
,
која
се
пружа
од
Зворника
доље
к
Јањи
и
к
Бијељини
...
.
У
оно
вријеме
,
у
које
се
почиње
ова
приповијетка
,
Хамза
-
Бег
бијаше
већ
човјек
стар
.
Шездесет
и
пет
година
могао
је
имати
,
као
једну
.
Он
се
и
носи
са
свим
старински
,
и
живи
како
су
му
живили
стари
.
На
глави
му
је
свакад
бијела
хамедија
;
на
леђима
љети
дугачко
непостављено
џубе
,
од
чохе
пепељаве
боје
.
Њим
обавија
доње
хаљетке
,
и
широке
димлије
од
црнога
памук-атлаза
:
на
ногама
носи
жуте
местве
,
и
по
врх
њих
црвене
јеменије
с
репићима
на
петама
.
Хамза
је
човјек
врло
космат
:
али
браду
и
брке
добро
поткресује
,
а
веђе
је
пустио
да
расту
по
вољи
.
С
тога
су
у
њега
веће
обрве
него
у
некога
брци
.
Сав
је
јако
просиједио
.
Кад
Хамза
иде
улицом
,
увијек
носи
у
руци
дуги
чибук
са
скупоцјеним
такумом
од
жутога
ћирибара
.
Некад
дође
те
посједи
на
дућану
свога
доброга
пријатеља
Муј
-
Аге
Приједорца
,
који
држи
велику
болту
,
баш
до
градских
врата
;
а
некад
оде
у
велику
кавану
,
до
Барјак-Джамије
,
у
коју
долазе
стари
Турци
те
сједе
,
пуше
,
и
по
мало
разговарају
.
Хамза
је
човјек
веома
ћутљив
;
готово
никад
ништа
и
не
говори
.
Једнога
дана
,
послије
по
дне
,
сједи
Хамза
на
дућану
својега
пријатеља
и
пуши
,
док
ће
му
Муј
-
Ага
рећи
:
—
Дина
ти
,
беже
,
не
одбиј
муштерије
,
ако
дође
,
док
ја
отпаднем
кући
,
да
нешто
донесем
!
—
Иди
!
рече
Хамза
,
и
пушаше
даље
.
Муј
-
Ага
измаче
,
а
два
странца
те
у
дућан
!
—
Ми
бисмо
жељели
,
рече
један
од
њих
:
—
купити
два
ћирибара
,
ено
од
оних
горе
!
И
показа
штапом
какве
ћирибаре
жели
купити
.
—
Не
браним
!
тромо
проговори
Хамза
,
и
малко
се
окрете
к
странцима
.
Онај
други
странац
који
је
дотле
ћутао
,
сада
срдито
рече
:
—
Зар
ми
од
вас
тражимо
допуст
,
те
нам
тако
одговарате
?
Какав
сте
ви
трговац
?
—
Остави
га
!
шану
му
на
ухо
другар
:
—
Ово
је
Турчин
,
и
још
Хамза
-
Бег
Видајић
:
од
њега
је
доста
и
оволико
...
.
Међу
тим
стиже
Муј
-
Ага
,
и
препазари
с
купцима
ћирибаре
.
Излазећи
из
дућана
,
странци
говораху
:
—
Јесте
овај
Турчин
чудноват
човјек
!
Не
ће
да
прекине
своју
немарну
госпоштину
ни
онда
,
кад
му
доносиш
злато
на
ноге
!
А
Хамза
,
оставши
с
Муј
-
Агом
,
шапће
сам
у
себи
:
—
Чудни
су
људи
ови
јабанци
!
Није
им
доста
што
им
се
даје
добра
роба
по
умјерену
цијену
;
него
још
траже
,
да
им
трговац
,
пазарећи
,
подскакује
као
ћочек
уз
даире
!
...
У
оно
вријеме
кад
се
у
свој
Босни
,
а
особито
дуж
Дрине
,
много
говорило
:
да
ће
Србија
,
ђоја
због
Малог
Зворника
,
завојштити
на
Босну
,
Хамза
-
Бег
,
једнога
дана
,
бијаше
сазвао
своје
чивчије
,
да
му
сијеку
баскије
за
неку
зграду
.
Изишавши
,
око
по
дне
;
да
види
како
радини
раде
,
Хамза
заста
посленике
на
ужини
под
,
великом
тополом
.
Против
својега
обичаја
,
сједе
и
он
у
хлад
,
код
њих
и
,
готово
нехотице
,
пусти
се
с
њима
у
разговор
.
Међу
радинима
бијаше
неки
Грбави
Трипко
,
велики
шаљивац
,
коме
су
Турци
обично
праштали
,
макар
што
да
рече
,
јер
је
својом
лијепом
шалом
и
њихову
суморност
много
пута
растјерао
.
Овај
Трипко
,
видећи
Хамзу
овако
добре
воље
,
ни
пет
ли
шест
,
него
правце
запита
:
—
Збиља
,
Беже
,
ако
нешто
Милошевић
пријеђе
Дрину
,
као
што
се
говори
,
шта
ћеш
онда
ти
?
—
Зар
ти
,
Трипко
,
мислиш
,
одговори
Хамза
:
—
да
је
крст
од
сто
ока
(
те
га
ја
не
могу
дићи
)
?
Ако
Милошевић
одиста
прихвати
Босну
,
ја
ћу
крст
на
се
а
прасе
преда
се
,
па
ћу
опет
бити
Бег
Видајић
,
а
Трипко
ће
му
сјећи
баскије
,
као
и
данас
!
...
Сељаци
се
згледаше
,
и
умукоше
.
Хамза
-
Бег
се
послије
тога
,
диже
и
оде
.
Сељаци
су
се
јако
чудили
Хамзиним
ријечма
;
али
стари
Чича
Стијепо
настави
овако
:
—
Море
нијесте
ви
знали
Бега
у
младости
његовој
;
није
он
био
овака
ћуталица
.
Он
је
,
једном
,
насред
чаршије
,
пред
толиким
Турцима
,
рекао
:
„
Вала
,
цар
гријеши
,
што
не
да
Босну
Коџа-
Милошу
;
њу
ће
му
,
бели
,
узет
’
неко
други
,
и
гори
и
јачи
од
Милоша
!
...
“
Доцније
помријеше
му
дјеца
,
па
га
уби
жалост
,
те
му
није
ни
до
чега
;
а
још
кад
Туркуше
сломише
босанске
бегове
,
он
умуче
са
свим
:
данас
ко
га
види
,
помислио
би
:
да
Хамза
-
Бег
уста
има
а
језика
нејма
...
Хамза
-
Бег
има
само
једну
жену
,
по
имену
Мелећу
(
Анђелију
)
;
више
жена
није
никад
ни
држао
.
Мелећа
је
,
у
младости
,
била
необично
лијепа
,
али
,
пошто
је
деветоро
дјеце
родила
,
и
од
њих
осморо
закопала
,
изгубила
је
,
јадница
,
и
љепоту
,
и
снагу
,
и
здравље
.
А
грдну
је
муку
потеглила
та
жена
око
толике
своје
дјеце
,
па
готово
све
узалуд
!
Кад
јој
се
нашло
прво
дјетенце
,
дозвала
је
хоџу
,
и
упитала
:
шта
да
чини
да
своје
чедо
сачува
од
каменица
вјештица
,
јер
је
вјеровала
,
као
и
све
њене
друге
у
Босни
,
да
вјештице
затиру
малу
дјецу
,
гдје
год
могу
.
Хоџа
је
наредио
те
се
дијете
,
још
неокупано
,
измјерило
на
кантар
.
Колико
је
оно
било
тешко
,
толико
ока
пшенична
брашна
да
даје
Хамза
којој
сироти
за
дванаест
година
.
Хамза
је
рекао
да
се
та
мјера
даје
четвороструко
.
Али
је
то
дијете
умрло
послије
пола
године
.
Нашло
се
друго
дијете
.
Мелећа
замоли
хоџу
за
какав
други
лијек
.
Хоџа
нареди
да
се
нађе
бијели
трн
самац
(
који
је
никао
сам
за
се
)
;
да
се
одсијече
,
и
да
се
забоде
дјетињој
бешици
у
шљеме
.
—
Ни
једна
каменица
,
вељаше
хоџа
:
—
ни
приступити
не
смије
овој
бешици
и
дјетету
у
њој
.
Све
је
учињено
како
је
рекао
,
али
је
и
то
дијете
умрло
послије
године
дана
.
Трећему
дјетету
хоџа
даде
овај
запис
:
—
Јемлиха
,
Меслина
,
Мекселина
,
Мернож
,
Дебернож
,
Сазенож
,
Китмир
.
—
То
су
,
рече
он
,
имена
седморице
есхабија
или
пророка
,
који
ће
доћи
да
суде
,
кад
буде
кијамет
(
страшни
суд
)
.
И
то
дијете
није
саставило
три
године
.
Четвртоме
дјетету
дао
је
хоџа
овај
запис
:
—
Сачувај
ме
Боже
од
ђавола
кога
су
убили
камењем
!
С
помоћу
Божјом
пишем
запис
:
Аранђео
Гаврило
,
Михаило
,
Серафим
,
и
Израиљ
.
Ово
дијете
није
саставило
ни
седам
дана
!
Петом
дјетету
хоџа
је
дао
овај
запис
:
—
Нејма
друге
помоћи
сем
помоћи
твоје
!
У
њу
се
уздам
дан
и
ноћ
.
А
тип
си
највећи
Бог
!
...
Осим
хоџа
и
њихових
записа
,
Мелећа
је
,
у
невољи
,
чинила
све
што
је
од
кога
чула
.
Једном
се
и
суморни
Хамза
-
Бег
насмијао
,
чувши
у
харему
ову
пјесму
:
„
Ој
,
на
дијелу
,
на
голему
,
боб
се
зелени
!
А
ко
га
је
посијао
те
се
зелени
?
Хамза
га
је
посијао
,
те
се
зелени
:
Мелећа
се
назобала
,
срце
је
боли
!
“
То
су
пјевале
оне
жене
које
су
чувале
породиљу
за
седам
дана
!
...
И
све
то
није
помогло
ништа
.
Мелећи
су
дјеца
умирала
,
које
прије
а
које
послије
,
докле
их
није
,
црна
мајка
,
осморо
закопала
!
Кад
је
осјетила
и
девето
чедо
под
појасом
,
Мелећа
се
нашла
у
великој
бризи
и
у
велику
страху
.
Бринула
се
и
за
овај
девети
род
срца
свога
;
а
и
страховала
је
да
Хамза
-
Бег
,
не
могући
с
њом
подићи
својега
порода
,
не
остави
њу
,
и
не
узме
другу
жену
!
Душа
ваља
,
никад
Хамза
ни
чим
није
показао
таке
намјере
;
али
је
Мелећа
знала
да
се
у
Мухамедоваца
не
каже
:
„
Жена
је
жељезна
кошуља
;
кад
је
човјек
једном
обуче
,
само
је
смрт
може
од
њега
раставити
“
него
се
вели
:
„
Жена
је
воће
које
се
једе
док
је
сочно
;
а
како
се
спари
,
баца
се
,
и
узима
се
друго
јаковно
“
!
...
За
то
смисли
да
ради
мало
другојаче
с
овим
деветим
дјететом
.
—
Ово
ћу
дијете
,
рекла
је
она
:
—
да
оставим
само
Богу
и
Божијим
служитељима
,
па
—
шта
буде
!
Кад
се
дијете
нашло
,
дозван
је
прво
хоџа
,
и
он
је
дао
овакав
вефк
(
запис
)
:
—
Предајем
се
Ђогу
,
и
од
њега
чекам
помоћи
.
Од
мене
је
само
вефк
(
запис
)
.
Послије
хоџе
дозван
би
српски
поп
,
и
од
њега
потражише
запис
.
Поп
се
стаде
бранити
,
да
не
умије
записа
писати
.
—
А
ти
дај
дјетету
молитву
и
благослов
по
закону
твојему
!
Поп
узе
хартијицу
и
записа
ове
ријечи
:
—
Крст
хранитељ
все
васељене
,
крст
је
...
.
и
твоја
снага
и
заштита
!
“
Сад
дозваше
фратра
,
те
и
он
даде
овај
запис
:
—
n
.
n
.
d
.
n
.
n
.
s
.
n
.
t
.
d
.
г
.
(
То
јест
Non
nobis
,
domine
,
non
nobis
sed
nomini
tuo
do
gloriam
)
.
Сва
ова
три
записа
зави
Мелећина
мајка
у
танку
воштану
крпицу
,
па
тај
завијутак
смјести
у
златну
хамајлију
,
коју
Мелећа
намаче
себи
на
врат
.
На
тај
начин
,
Мелећа
је
своје
девето
чедо
ставила
под
једину
заштиту
припознатих
служитеља
Божјих
од
три
босанске
вјере
.
Ничије
друге
помоћи
није
тражила
...
.
Ово
девето
дијете
бијаше
мушкарац
,
крепак
,
и
пун
здравља
и
живота
.
Надјенуше
му
име
Омер
.
Срећна
његова
мајка
чисто
се
поврати
и
подмлади
,
дојећи
и
негујући
својега
мезимца
.
И
готово
је
,
од
тога
доба
,
живила
само
за
Омера
.
А
шта
да
се
рече
за
Хамза
-
Бега
?
Не
напуштајући
своје
обичне
суморности
,
он
би
ипак
по
цијеле
сахате
проводио
у
соби
гдје
је
Омер
;
некад
,
док
дијете
спава
,
наднио
би
се
над
његову
бешику
,
и
не
би
умио
скинути
очију
с
њега
!
И
Омер
је
,
хвала
Богу
,
напредовао
како
се
само
пожељети
може
.
Свакад
здрав
,
свакад
весео
и
задовољан
,
растао
је
овај
мушкарац
и
развијао
се
на
велику
срећу
својим
родитељима
.
Хамза
-
Бегу
и
Мелећи
сада
су
дани
пролазили
врло
брзо
,
готово
неосјетно
.
Приписујући
ову
своју
нову
срећу
,
у
највећој
мјери
,
утицају
молитава
тројице
слуга
Божијих
,
Мелећа
и
Хамза
старали
су
се
,
још
од
почетка
,
упутити
својега
сина
да
поштује
те
три
вјере
,
и
троје
слуге
њихове
.
Не
може
се
рећи
да
су
они
све
друго
оставили
на
страну
,
па
се
старали
само
о
том
:
али
—
докле
други
о
тим
вјерама
нијесу
својој
дјеци
ни
помињали
или
,
ако
су
и
помињали
,
то
је
било
само
да
своју
похвале
а
туђу
да
нагрде
,
њих
двоје
су
Омера
учили
да
поштује
све
три
„
босанске
вјере
"
.
Тако
су
их
они
називали
!
...
Једнога
петка
,
послије
по
дне
,
Мелећи
бијаху
дошле
неке
познанице
на
посијело
.
Међу
гошћама
бијаше
и
Аџемова
Фата
,
велика
превијуша
и
каћиперка
.
С
њом
бијаше
и
синчић
јој
Мехо
,
Омеров
вршњак
.
Хануме
се
намјестише
на
чардаку
,
на
лијепу
погледу
у
природу
преко
кућа
и
преко
улица
.
Ту
сједе
,
преду
свилу
,
разговарају
се
,
и
шале
се
по
босанском
обичају
.
Омер
и
Мехо
спустише
се
,
кроз
градину
,
к
Дрини
.
Туна
узеше
„
преводити
бабу
преко
воде
“
,
то
јест
,
потезати
се
глатким
шкрињама
преко
ријеке
.
Оба
бијаху
већ
толико
јаки
и
вјешти
да
им
је
многа
шкриља
по
неколико
пута
одскочила
на
површини
,
па
тек
онда
бућнула
у
воду
;
али
ни
једна
није
могла
доспјети
Дрини
на
други
бријег
.
То
је
било
много
за
њихову
снагу
.
На
то
су
се
Омер
и
Мехо
и
смијали
и
срдили
,
што
ни
један
не
може
„
да
преведе
бабу
“
преко
Дрине
.
У
један
мах
,
и
Омер
и
Мехо
прнуше
као
преплашене
тице
,
дојурише
без
душе
на
чардак
,
и
падоше
сваки
својој
мајци
на
крило
.
—
Шта
је
?
Ода
шта
си
се
препао
?
пита
жустра
Аџемовица
.
—
Да
нијеси
кога
задијевао
?
вели
Мелећа
Омеру
.
Мехо
први
узе
казивати
да
озго
,
путем
низ
Дрину
,
с
товарним
коњма
,
иду
неки
људи
врло
страшни
.
—
Зар
од
Влаха
толико
да
се
препаднеш
,
никакав
сине
?
цикну
Фата
својему
синчићу
.
—
Страсни
су
,
нено
:
не
знас
како
су
страсни
,
тепа
преплашено
дијете
.
—
Гдје
Влах
море
бити
Турчину
страшан
?
пријекорно
запита
мајка
.
Па
ти
га
узе
под
пазухе
,
издиже
до
на
прозор
,
рекавши
му
да
гледа
онамо
на
пут
којим
иду
ти
људи
.
Дијете
је
послуша
;
али
,
угледавши
оне
сељаке
,
трже
се
к
матери
и
протепа
:
—
Ух
!
Ено
онијех
Влаха
!
Тада
га
мајка
шину
руком
по
образу
и
цикну
:
—
За
што
укћеш
од
рђаковића
Влаха
к
...
.
н
сине
?
реци
:
—
Пу
!
Власи
!
И
Мехо
,
макар
да
је
дрктао
од
страха
,
рече
што
му
заповједи
мајка
...
.
Пред
ноћ
,
гошће
се
разиђоше
,
свака
својој
кући
;
оде
и
Фата
с
Мехом
.
Оста
Мелећа
сама
с
Омером
.
Онда
ће
мајка
рећи
своме
сину
:
—
Омере
,
срце
моје
!
немо
’
ти
никад
онако
пљувати
на
људе
који
ти
ништа
нијесу
криви
!
—
А
за
што
,
нено
,
Меха
учи
његова
мајка
,
да
пљује
на
Влахе
?
—
За
то
што
јој
толико
доноси
памет
!
Сама
је
рођена
шћи
једнога
сељака
из
села
Дивича
,
па
се
потурчила
,
и
пошла
за
Аџема
,
и
сада
виђе
ли
шта
чини
?
„
Најела
се
гладница
,
па
мисли
да
је
баница
“
.
Онакав
наук
,
сине
мој
,
не
примај
никад
ни
од
кога
!
—
Одиста
,
причао
је
Омер
много
доцније
,
кад
је
већ
одрастао
:
—
у
онај
мах
,
и
ако
сам
био
дијете
,
моја
ми
је
нена
била
мила
као
какав
анђео
с
небеса
;
а
Мехова
мајка
бјеше
ми
мрзна
као
каква
каменица
што
се
прича
да
једе
живе
људе
!
...
Као
што
рекох
,
Мелећа
,
у
превеликој
бризи
за
својега
јединца
,
учи
га
да
никад
никога
не
вријеђа
;
да
се
,
сваком
приликом
,
уклања
од
свађе
и
зађевице
.
А
Хамза
-
Бег
,
са
своје
стране
,
мисли
да
се
и
до
свађе
може
доћи
па
,
за
сваки
случај
,
своју
поуку
своди
на
ово
:
—
Омере
,
моје
дијете
!
Не
чини
ником
никаква
зијана
;
а
догоди
ли
се
да
ком
што
учиниш
,
одмах
плаћај
!
Он
сину
не
закраћује
слободу
:
али
врло
често
понавља
:
—
Плати
,
и
преплати
сваку
штету
коју
учиниш
,
само
не
остај
ни
с
ким
у
омрази
!
...
Омер
уђе
у
двадесет
прву
годину
.
Момак
је
то
висок
,
стасит
:
косе
је
смеђе
,
а
очију
плавих
,
крупних
.
Омер
носи
јевропско
одијело
,
све
црно
,
и
закопчано
до
под
само
грло
.
На
глави
му
је
угасито
црвен
вес
,
с
малом
црном
кићанком
од
препредене
свиле
.
Да
му
није
тога
веса
,
какав
обично
носе
млађи
образованији
Турци
,
ни
по
чем
другом
не
би
се
могло
познати
да
није
Хришћанин
.
Сва
чаршија
не
зове
Омера
другојаче
него
:
Омер
Челебија
.
А
,
право
рећи
,
и
био
је
челебија
.
Племић
по
лози
;
син
богата
оца
;
јединац
у
ојађених
за
толиком
дјецом
родитеља
—
Омер
је
свакад
имао
да
подмири
сваку
жељу
своју
.
Кад
је
био
дијете
,
шипарац
,
дјетић
,
отац
му
је
пак
из
Цариграда
поручивао
мале
,
изучене
коњиће
за
јахање
;
за
Омерове
соколове
и
хртове
знао
је
и
Травник
и
Сарајево
,
а
одијело
му
је
сваки
дан
било
љепше
и
прикладније
од
одијела
пашинога
сина
о
курбан-барјаму
.
Поред
тога
,
Омер
је
прошао
и
доста
свијета
:
слазио
је
у
Шабац
и
у
Биоград
;
бивао
је
у
Сарајеву
,
у
Једренету
,
и
у
Стамболу
;
ишао
је
у
Загреб
,
у
Пешту
,
и
у
Беч
.
Знао
је
нешто
мало
њемачки
;
српски
је
говорио
као
најбољи
Србин
:
читао
је
и
писао
српски
:
а
и
турски
је
доста
разбирао
,
само
кад
му
је
требало
да
кому
пише
турско
писмо
,
писао
га
је
турским
словима
а
српским
ријечма
.
Једном
,
с
неким
Зворничанима
,
Омер
сиђе
у
Биоград
.
Зворничани
се
врате
,
а
он
остане
да
дуже
гледа
неки
врашки
„
циркус
“
,
у
ком
је
било
коња
веома
изучених
.
Послије
неколико
дана
,
чује
Омер
да
су
му
родитељи
у
бризи
,
јер
је
неко
разгласио
:
да
он
хоће
да
се
покрсти
.
Младић
онда
сједне
и
напише
својој
мајци
ево
овако
писмо
:
„
Од
Омера
Хамзинога
сина
,
Из
бијела
града
Биограда
,
Ова
књига
у
Босну
поносну
.
У
град
Зворник
,
у
крај
воде
Дрине
.
А
на
руке
његовојзи
мајци
.
Хвала
Богу
самостворитељу
!
Селам
теби
,
мила
моја
нено
!
Селам
шаљем
и
милом
бабајку
.
И
по
двору
,
великом
и
малом
.
Селам
шаљем
нашем
коншилуку
:
Ко
год
за
ме
хаје
и
упита
.
Ко
не
пита
?
За
њега
не
марим
!
А
ко
јоште
збори
и
додава
:
„
Да
је
Омер
образ
упрљао
“
,
Томе
гребем
и
оца
и
мајку
!
Није
Омер
дјете
аџамија
;
Знаде
Омер
куд
се
опасује
;
Омер
памти
наук
баба
свога
,
Памти
рјечи
миле
своје
мајке
.
То
ми
знади
,
мила
моја
нено
!
Па
не
бригај
за
Омера
свога
!
“
Ово
писмо
,
овакво
какво
је
,
нека
буде
свједочанство
колико
је
Омер
био
јак
у
српском
језику
и
у
писму
.
Рођен
међу
Србима
,
и
од
дјетинства
живећи
с
њима
,
Омер
се
толико
био
свикао
с
хришћанским
обичајима
,
да
се
,
готово
,
ни
тијем
није
разликовао
од
Хришћана
својих
вршњака
.
Њега
Срби
зову
на
свадбе
,
на
славе
,
на
села
,
и
на
друге
забаве
и
весеља
.
Он
игра
у
колу
,
пије
вино
,
и
влада
се
са
свим
онако
како
се
владају
младићи
Хришћани
и
Кршћани
.
У
то
вријеме
у
зворничком
гарнизону
бијаше
неки
јузбаша
Есад-Бег
,
из
Анадола
родом
.
Овај
Есад
-
Бег
,
дошавши
у
Босну
,
бијаше
научио
двије
ствари
нове
за
себе
:
говорити
српски
,
и
пити
турски
!
Њега
је
Омер
много
пута
добро
напојио
у
ардији
бакала
Митра
Цинцара
.
У
једној
такој
пијанци
,
гдје
бијаше
и
и
Срба
и
Турака
,
Есад
-
Бег
,
видећи
колико
Омер
пријатељски
другује
са
Србима
,
упита
:
откуда
је
то
?
—
Родио
сам
се
међу
Србима
,
одговори
Омер
:
—
и
одрастао
сам
с
њима
.
—
Па
и
други
су
се
Зворничани
родили
међу
Србима
,
и
одрасли
с
њима
,
као
и
ти
,
настави
Анадолац
:
—
и
ето
нијесу
таки
?
—
За
мојега
дјетињства
,
рече
Омер
даље
:
—
био
је
овдје
,
у
Зворнику
,
у
српској
школи
,
неки
учитељ
који
је
својим
ђацима
оставио
многи
добар
наук
.
О
том
се
учитељу
онда
причало
,
као
о
неком
особитом
човјеку
.
Оно
што
је
он
говорио
својим
ђацима
,
понављало
се
,
послије
,
по
дућанима
и
по
кућама
.
Тако
вељаху
да
је
једнога
дана
казивао
:
како
се
распознаје
биљка
од
биљке
,
а
како
човјек
од
човјека
.
—
У
биљака
има
више
знакова
за
разликовање
,
говорио
је
он
:
—
али
су
лист
и
цвијет
знаци
највиђенији
.
По
листу
,
по
цвијету
,
познаје
се
које
је
дрво
с
којим
својта
,
а
које
и
које
су
туђина
.
Људма
пак
,
говорио
је
тај
учитељ
даље
:
—
језик
је
то
што
су
дрвећу
лист
и
цвијет
.
По
говору
,
по
језику
,
познаје
се
који
су
људи
међу
собом
својта
,
а
који
су
јабана
.
Вјера
је
ту
нешто
са
свим
друго
.
Браћа
по
језику
,
браћа
су
и
онда
кад
један
иде
у
цркву
,
други
у
мису
,
а
трећи
у
џамију
.
И
тако
су
сви
Бошњаци
—
и
Хришћани
,
и
Кршћани
,
и
Мусломани
—
браћа
,
јер
сви
говоре
један
исти
језик
,
а
Туркуше
и
Бошњаци
нијесу
браћа
,
него
су
само
једновјерци
.
—
Аџаип
!
викну
Есад
-
Бег
:
—
Зар
ти
!
весео
био
,
ак-мусломан
,
примаш
одмах
све
што
чујеш
да
булазни
какав
влашки
даскало
?
—
Не
,
ефендија
!
одговори
Омер
:
—
нијесам
ја
таке
бесједе
слушао
само
од
тога
даскала
:
и
моја
мајка
говорила
ми
је
врло
често
,
да
са
свима
босанским
вјерама
лијепо
живим
;
а
реда
је
,
бива
,
своју
мајку
слушати
!
То
и
наш
коран
заповиједа
!
Есад
-
Бег
бијаше
прилично
напит
кад
је
Омер
понео
говорити
па
,
слушајући
шта
збори
младић
Мусломан
,
као
да
се
са
свим
истријезни
.
Он
поглади
своју
кратку
браду
и
,
као
у
неком
великом
јаду
,
викну
:
—
Вај
!
вај
!
вај
!
Наш
се
цар
само
узалуд
мучи
!
Босна
ће
,
а
прије
а
послије
,
с
оваким
синовима
бити
оно
што
сама
хоће
!
...
Једнога
дана
,
враћајући
се
из
лова
кући
,
Омер
срете
,
у
Муфтиној
улици
,
гомилу
српске
дјеце
која
бјежи
пред
гомилом
Турића
што
трче
за
српчићима
,
потежући
се
за
њима
камењем
и
дрвећем
.
—
Шта
је
то
?
упита
Омер
хромога
Хасу
Хаџи-
Риџалова
који
,
као
хромац
,
трчаше
назорице
за
другима
.
—
Они
поганац
,
Радојица
Маркићев
,
нагрдио
нашу
вјеру
!
—
Како
је
нагрди
,
болан
?
—
Ето
како
:
он
,
каурин
,
назвао
мераба
Ибру
Мехмед
-Агиному
!
—
А
зар
је
мераба
какав
руг
нашој
вјери
?
—
Руг
је
велики
,
кад
ту
ријеч
рече
Влах
Турчину
.
—
Прођите
се
ви
залуднице
!
А
куда
трчите
сада
?
—
Гонимо
их
доље
к
Дрини
;
и
,
ако
не
умакну
,
стјераћемо
их
у
воду
све
до
једнога
!
Чувши
то
,
Омер
окрете
коња
,
стиже
Туриће
,
привика
на
њих
,
и
врати
их
на
траг
.
Српска
дјеца
,
међу
тијем
,
измакоше
и
посакриваше
се
.
Може
бити
да
несташна
дјеца
не
би
Омера
ни
послушала
,
али
он
бијаше
на
коњу
,
и
с
керовима
,
који
су
их
за
час
могли
све
исцијепати
.
Турићи
,
преко
своје
воље
враћени
,
гунђаху
против
Омера
,
што
брани
„
Влахе
"
(
Србе
)
,
као
да
су
његова
вјера
?
!
А
Омер
опет
у
себи
мишљаше
:
—
Чудних
слијепаца
!
Љуте
се
и
бију
за
ријеч
,
која
ваља
да
мири
и
блажи
људе
!
...
До
куће
Хамза
-
Бегове
прва
је
кућа
богатога
и
чувенога
трговца
Павла
Тешњака
.
Овај
Павле
родом
је
из
Тешња
.
У
младости
својој
много
је
путовао
по
Јевропској
и
Азиској
Турској
.
Чак
је
био
и
у
мисирској
војсци
,
под
некаким
јунаком
пашом
.
Послије
се
одао
на
трговину
,
и
зарадио
је
лијепих
пара
.
Био
се
вратио
у
Тешањ
,
али
се
ондје
није
задржао
,
већ
се
из
Тешња
пресели
у
Зворник
,
да
је
ближе
к
Србији
,
куд
,
најпослије
,
и
мисли
пријећи
.
Тешњак
је
човјек
већ
стар
,
крезав
,
висок
,
сув
,
али
још
крепак
,
и
свакад
носи
пиштољ
сребрњак
за
појасом
.
Кад
га
,
од
Турака
,
не
смије
држати
напријед
,
онда
га
поздраво
држи
за
леђима
,
под
ћурчетом
.
У
Павла
Тешњака
,
који
се
подоцкан
и
оженио
,
има
само
једна
шћи
,
по
имену
Пава
.
Цури
је
управо
17
година
.
Љепоте
Павине
ја
не
умијем
описати
.
Могу
казати
:
каке
су
јој
очи
,
каке
обрве
,
чело
,
образи
,
нос
,
уста
,
зуби
,
брада
,
и
бијело
грло
,
а
особито
медено
грьоце
;
али
све
то
не
би
могло
показати
цијеле
љепоте
ове
необичне
дјевојке
.
Ако
сте
кад
,
на
каку
велику
сабору
,
гледали
више
лијепих
дјевојака
,
и
за
сваку
,
на
по
се
,
нашли
сте
да
је
баш
лијепа
;
па
би
,
послије
свих
тих
љепотица
,
дошла
Пава
:
ви
бисте
је
погледали
и
—
занијемили
бисте
од
чуда
;
заборавили
бисте
све
оне
љепотице
пред
њом
,
и
само
бисте
се
дивили
неисказаној
мјери
њене
лепоте
.
Ето
така
вам
је
Тешњакова
шћи
!
Омер
и
Пава
,
блиски
сусједи
,
расли
су
једно
на
друго
гледајући
.
Јер
,
макар
да
се
српске
дјевојке
у
Босни
чувају
готово
као
и
турске
,
ово
двоје
младих
виђали
су
се
често
још
од
дјетињства
.
А
што
год
су
се
чешће
виђали
:
све
више
су
жељели
да
се
виде
!
Једнога
тихога
вечера
,
кад
блиједи
мјесец
бијаше
обасјао
и
Зворник
и
Сакар
,
из
Тешњакове
градине
струјаше
оваква
пјесмица
:
„
Видајићу
!
у
Босни
пашићу
!
Ил
’
ме
проси
,
ил
’
ћу
сама
доћи
?
На
тај
глас
,
из
Хамза
-
Бегове
баште
одазва
се
овај
одјек
:
„
Просићу
те
;
не
долази
сама
!
Знаш
ми
баба
,
а
знам
ти
бабајка
:
Тешко
нама
са
вјерама
двјема
!
“
Већ
није
било
ни
најмање
двоумице
:
Омер
је
био
замиловао
Паву
;
Пава
је
боловала
за
Омером
.
То
су
најприје
осјетиле
дјевојке
и
момци
,
врста
Омерова
и
Павина
;
послије
то
дође
до
ушију
Мелећи
,
Омеровој
мајци
,
и
Деспини
—
мајци
Павиној
.
Најпослије
то
поста
јавна
тајна
и
за
оштрога
Тешњака
и
за
суморнога
Хамза
-
Бега
.
Павле
Тешњак
један
је
од
оних
богатих
људи
који
су
,
по
нарави
,
врло
плахи
,
али
нестални
у
својим
расположењима
.
Оваке
људе
околина
њихова
,
имајући
интереса
не
вријеђати
их
,
изучи
добро
па
,
послије
,
управља
њима
по
својој
вољи
.
Она
се
свакад
,
без
и
једне
ријечи
отпора
,
тренутно
покорава
свакој
заповијести
овако
плаха
господара
а
,
доцније
,
кад
се
он
стиша
,
чини
што
је
њојзи
воља
!
Људи
оваки
,
као
Тешњак
,
не
сретајући
никака
отпора
у
тренутак
своје
срдње
,
мисле
да
се
њихова
воља
врши
и
ондје
гдје
не
допиру
очи
њихове
.
У
таком
вјеровању
.
,
и
Тешњак
држи
да
његова
шћи
не
смије
ни
погледати
у
некрштена
Омера
,
кад
зна
да
би
отац
њен
прије
главу
дао
,
него
ли
би
пристао
да
буде
таст
Турчину
!
За
то
,
чувши
од
своје
жене
Деспине
,
да
су
се
завољели
Пава
и
Омер
,
само
рече
:
—
Гле
!
Гле
!
А
ко
то
каже
?
Зар
они
не
знају
да
је
Тешњак
жив
?
Море
!
Још
пали
мој
сребрњак
!
...
Рекавши
то
,
Тешњак
је
мислио
да
је
саму
ствар
пресјекао
,
и
разбио
са
свим
!
...
Хамза
-
Бег
пак
,
на
да
и
сам
није
био
рад
томе
миловању
,
ипак
је
мислио
другојаче
.
Кад
му
Мелећа
каза
да
је
Омер
од
збиље
завољео
Паву
,
он
јој
одговори
:
—
У
младића
је
крв
врела
;
њему
је
свака
цура
лијепа
;
чак
му
је
лијепа
и
она
од
које
ће
се
доцније
ратосиљати
!
Омер
је
завољео
Паву
што
је
прво
њу
видио
,
и
што
је
виђа
често
.
Доведи
му
другу
—
замиловаће
и
другу
.
Него
ти
гледај
да
ми
Омера
оженимо
Бећир
-Агином
шћерком
Ђулијом
.
Њих
двоје
су
,
чини
ми
се
,
једно
према
другому
!
Сад
је
требало
наћи
прилику
да
се
виде
и
састану
Омер
и
Ђулија
,
а
то
бијаше
врло
тешко
,
нарочито
послије
случаја
који
ћу
сад
испричати
.
Ђулији
је
доходио
на
ашиковање
,
и
мамио
ја
за
себе
,
Мустафа
Шабан
-
Агић
,
млад
,
лијеп
и
богат
трговац
,
који
је
већ
имао
једну
жену
.
У
Босни
момци
ашикују
с
дјевојкама
готово
усред
по
дне
.
Ашик
,
на
прилику
,
дође
пред
кућу
,
лупне
звекиром
у
врата
;
дјевојка
,
чувши
то
,
приђе
к
прозору
:
ту
се
виде
,
стоје
,
и
разговарају
се
.
То
ником
није
зазорно
;
то
је
онако
исто
као
што
се
у
Хришћана
,
на
игранкама
,
разговарају
момци
и
дјевојке
,
шетајући
под
руку
једно
с
другим
.
Мустафа
је
тако
доходио
Ђулији
много
пута
,
и
свакад
је
је
мамио
да
пође
за
њега
.
Једном
,
кад
јој
понови
ту
жељу
,
одговориће
му
она
:
—
Море
,
што
ћу
ти
ја
?
Ти
једну
жену
већ
имаш
?
—
Дјевојко
,
вило
бијела
!
рећи
ће
он
:
—
не
збори
тако
!
А
гдје
си
ти
,
душо
драга
,
видјела
сокола
да
једним
крилом
лети
?
Баш
на
те
ријечи
,
рупи
Бећир-Ага
,
и
страшно
плану
,
што
се
толико
слади
многоженство
којега
нејма
много
у
Босни
.
Од
тога
доба
,
своју
је
шћер
тако
затворио
да
није
видјела
,
што
оно
ријеч
,
сунца
ни
мјесеца
.
Ето
с
тога
Омеру
је
било
тешко
видјети
Ђулију
.
Али
се
нађоше
вјерни
људи
који
њега
,
у
пркос
свим
бравама
,
резама
и
катанцима
,
уведоше
у
харем
,
ни
кроз
врата
,
нити
кроз
прозоре
,
већ
кроз
ону
вртијељку
кроз
коју
се
пушта
јело
из
кујне
у
харем
.
И
тако
Омер
видје
Ђулију
,
разговора
се
с
њоме
,
прошали
се
мало
,
па
излазећи
од
ње
—
рече
сам
себи
:
—
Добра
цура
!
Нека
јој
Алах
сваку
срећу
даде
;
али
није
моја
прилика
!
...
С
овога
састанка
,
који
га
је
могао
и
главе
стати
,
Омер
се
вратио
кући
доцкан
у
вече
.
Одмах
је
легао
у
постељу
намјеран
да
сјутра
каже
мајци
,
да
се
прође
даљега
разговора
о
дјевојци
коју
он
не
ће
никад
узети
.
Кад
би
други
дан
,
њега
рано
пробуди
отац
,
и
рече
му
врло
озбиљно
:
—
Омере
!
доље
су
коњи
осједлани
;
момци
су
готови
;
само
чекају
тебе
.
Опреми
се
,
јаши
и
,
без
обзира
,
измичи
у
село
Н
.
Тамо
надгледај
радине
,
и
увијек
уза
се
води
од
момака
или
Спасоја
Зекавицу
,
или
Ахмета
Пржуља
.
Овамо
не
долази
,
докле
ти
не
поручим
!
—
За
Бога
,
шта
је
то
тако
изненада
?
—
Ништа
!
Твоја
дјетињаста
игра
с
кућом
Бећир
-Агином
док
се
обазна
,
а
обазнаће
се
можда
још
данас
,
дићи
ће
на
те
сав
Зворник
.
За
то
је
боље
да
се
раније
уклониш
одавдје
.
Нити
је
Омер
имао
навике
поговарати
,
нити
Хамза
воље
трпјети
поговора
.
Те
тако
,
у
један
мах
,
неста
у
Зворнику
Омера
,
као
да
пропаде
у
земљу
.
А
ваља
казати
право
,
не
само
Бећир
-
Ага
који
је
,
као
што
видјесмо
,
имао
рашта
срдити
се
на
Омера
,
него
и
многи
други
Зворничани
Турци
гледаху
попријеко
овога
младића
Мусломанина
који
се
толико
много
дружи
с
Хришћанима
.
Али
,
у
овај
мах
,
сви
они
имађаху
много
пречег
посла
.
Гроф
Самарија
,
са
својом
дивизијом
,
идући
на
Зворник
,
већ
се
бијаше
примакао
к
Тузли
.
Турци
Бошњаци
,
не
хотећи
кукавички
уступити
Босне
,
коју
су
толико
пута
и
од
самих
султана
сабљом
бранили
,
спремаху
се
на
крвав
отпор
аустријској
окупацији
.
С
тога
се
није
имало
кад
мислити
о
несташној
игри
Омеровој
,
те
би
Омер
могао
и
у
Зворнику
остати
на
миру
;
али
Хамза
-
Бег
,
као
смотрен
отац
,
који
има
јединца
сина
,
желио
је
да
га
што
прије
уклони
с
очију
увријеђених
и
срдитих
Турака
.
Код
Доње
Тузле
би
крвав
бој
.
Турци
Бошњаци
,
у
три
маха
,
јуначки
сузбише
Ђенерала
Самарија
.
Муфтија
,
устаначки
вођ
,
бијаше
у
тој
битци
прави
витез
.
Пролетајући
кроз
редове
бораца
,
Муфтија
сокољаше
своје
земљаке
ријечма
:
—
Ха
,
Турци
!
Ха
,
браћо
моја
!
Покажите
се
данас
!
Овај
дан
чекали
смо
ми
одавно
!
Данас
су
на
рају
врата
широм
отворена
.
Гинимо
овдје
јуначки
,
да
у
рају
живимо
светитељски
;
промучимо
се
за
један
дан
,
да
благујемо
до
вијека
!
И
одиста
честити
синови
поносне
Босне
бише
се
као
прави
јунаци
,
али
бројна
сила
надвали
,
и
—
ћесаровци
освојише
све
,
па
и
Зворник
.
Послије
тога
,
Омер
се
врати
к
родитељима
,
и
затјече
их
у
новој
муци
и
невољи
.
Старац
Хамза-Бег
није
вјеровао
да
султан
може
овако
пустити
поносну
Босну
и
кршну
Херцеговину
;
није
вјеровао
ни
да
ће
се
Швабо
скрасити
у
овим
земљама
,
па
сада
,
кад
видје
што
се
зби
,
идаше
сиромах
,
као
риба
отрована
.
Сада
од
све
збиље
помињаше
да
се
сели
из
Босне
!
...
Мелећа
пак
,
и
онако
одавно
слаба
,
чујући
да
Хамза
намјерава
ићи
из
Босне
,
и
оставити
гробове
својих
;
предака
,
а
особито
гробове
толике
дјеце
своје
,
сиротица
,
што
оно
веле
,
премрије
жива
.
Не
прође
много
,
а
она
паде
у
праву
болест
.
И
тако
је
венула
и
губила
се
сваки
дан
;
тако
је
копнила
као
снијег
на
југовини
.
По
свем
се
опажало
да
јој
нејма
дуга
вијека
.
Баш
пред
саму
смрт
,
Мелећа
зовну
Омера
,
посади
га
на
постељу
,
крај
себе
,
и
хтеде
му
нешто
рећи
,
па
се
загуши
плачем
и
сузама
.
—
Омере
,
очи
моје
!
рече
она
опоравивши
се
:
—Дође
вријеме
да
се
растајемо
.
Ја
умирем
а
ти
остајеш
.
Не
жали
мене
,
чедо
моје
;
ја
за
самрт
и
јесам
;
него
мислио
себи
што
остајеш
.
У
Зворнику
,
у
свој
Босни
,
ето
се
све
тумбе
окренуло
!
Сам
Бог
зна
што
ће
бити
најпослије
!
.
.
Заста
.
Дуго
диха
,
прибирајући
снагу
,
па
ће
опет
почети
:
—
Пре
него
што
умрем
,
остављам
ти
пошљедњу
препоруку
,
пошљедњу
молбу
...
Слушао
си
да
је
мени
,
до
тебе
,
осморо
дјеце
умрло
.
Алах
ми
поклони
јединога
тебе
,
да
заклопиш
очи
моје
.
Не
знам
чим
сам
заслужила
ту
милост
,
али
сам
се
за
њу
молила
и
хоџи
,
и
попу
,
и
фратру
.
Они
су
ми
своје
молитве
дали
;
ево
их
у
овој
хамајлији
!
Чија
ми
је
молитва
помогла
,
ја
не
знам
:
али
знам
да
сам
се
сваком
од
те
тројице
свјештеника
обраћала
свијем
срцем
својим
.
Право
је
,
чедо
моје
,
и
ти
то
да
знаш
!
...
Сад
се
упе
,
те
слабачком
руком
скиде
с
врата
златну
хамајлију
,
и
дајући
је
Омеру
,
рече
:
—
У
тој
су
хамајлији
записи
и
молитве
што
су
ми
дали
:
хоџа
,
поп
,
и
фратар
.
Ја
сам
увијек
држала
да
су
ми
тебе
те
молитве
очувале
.
Према
томе
смо
ја
и
бабо
ти
тебе
и
упућивали
и
учили
,
да
гледаш
с
поштовањем
на
све
три
вјере
у
Босни
.
Ја
бих
жељела
да
ти
,
и
од
сада
,
тијех
вјера
и
њихових
свјештеника
никад
не
вријеђаш
!
Закуни
ми
се
,
срце
моје
!
...
—
Кунем
ти
се
,
нено
,
љубављу
твојом
,
рече
Омер
плачан
,
љубећи
је
у
руку
,
и
примајући
хамајлију
!
—
Нека
те
Алах
чува
,
радости
моја
!
прошапта
Мелећа
.
.
и
...
издахну
!
.
.
Хамза
-
Бег
оста
без
своје
добре
Мелеће
са
сином
Омером
.
За
Мелећом
,
с
којом
је
провео
свој
вијек
,
старац
је
жалио
јако
;
некад
би
,
сам
у
соби
,
видјевши
какав
њен
хаљетак
,
или
ма
што
њезино
,
бризнуо
плакати
као
мало
дијете
.
Поред
те
туге
,
Хамзу
је
гризла
и
несрећа
која
снађе
цијелу
Босну
.
Сад
је
све
озбиљније
мислио
да
се
сели
из
Босне
.
Очекивао
је
само
,
да
му
се
малко
стиша
жалост
за
Мелећом
,
и
да
своје
имање
понајлак
уреди
.
Једном
,
прије
по
дне
,
пошто
је
провео
неколико
несаних
ноћи
,
сјеђаше
Хамза
и
на
својој
ћошци
и
пушаше
.
Бијаше
јако
замишљен
,
а
у
лицу
блијед
,
готово
модар
.
Призвавши
к
себи
Омера
,
рече
му
да
сједне
:
—
Омере
,
дијете
!
поче
Хамза
,
а
језик
му
се
једва
креташе
у
вилицама
:
толико
бијаше
човјек
изнемогао
:
—
Омере
,
дијете
!
Алах
се
расрдио
на
Босну
и
на
Бошњаке
.
.
.
Диље
ја
у
Босни
не
могу
остати
,
ни
гледати
очима
ово
чудо
(
окупацију
)
.
Идем
у
Стамбол
,
а
оданле
ћу
,
иншалах
,
на
ћабу
.
Пођи
са
мном
и
ти
,
сине
мој
!
Почувај
ме
у
путу
:
поразговарај
ме
у
туђини
,
докле
узаживим
;
а
кад
умрем
,
заклопи
ми
очи
:
укопај
ме
међу
правовјернима
,
па
онда
чини
од
себе
што
знаш
!
Ти
се
мореш
и
у
Босну
вратити
;
твоје
је
друго
,
а
моје
је
друго
.
.
.
Ту
заћута
за
неколико
минута
,
па
ће
наставити
нижим
гласом
:
—
Омере
,
сине
!
Наши
су
стари
,
бирземаниле
,
били
крштени
:
у
нашој
кули
,
на
тавану
,
биће
зар
и
данас
који
лонац
у
ком
су
они
варили
свињетину
,
тек
ја
крста
на
се
никада
нијесам
турио
...
Али
,
синко
,
што
је
бивало
некад
прије
нас
,
зашто
не
би
могло
бити
опет
,
послије
нас
?
...
Па
—
свака
вјера
учи
људе
на
добро
;
зле
вјере
ја
не
познајем
;
него
познајем
у
свакој
вјери
злих
људи
!
...
Ето
,
у
Босни
и
у
Херцеговини
,
право
говорећ
’
,
и
Хришћани
,
и
Кршћани
,
и
ми
Мусломани
—
народ
смо
са
свим
један
...
Рекавши
то
,
старац
се
појми
руком
да
принесе
к
устима
чибук
,
да
одбије
који
дим
,
али
му
рука
на
један
мах
висну
,
чибук
паде
на
ћилим
,
и
Хамза
се
извали
на
јастук
којим
се
бијаше
подбочио
.
Докле
Омер
стиже
да
га
прихвати
,
да
га
подигне
—
Хамза
бијаше
већ
мртав
:
умрије
,
управо
,
и
не
зијенувши
!
.
.
.
Оста
Омер
сам
самцит
у
богату
двору
Видајићеву
,
на
великом
имању
Хамза
-Беговом
:
свега
имаше
,
свега
изобилно
;
само
нејма
радости
,
нејма
весеља
—
нејма
среће
.
Куд
се
год
окрене
,
свуд
је
пуно
,
само
његово
срце
увијек
празно
.
Његова
добра
нена
:
његов
анђео
чувар
,
умрла
је
послије
неколико
дана
правога
боловања
:
а
отац
му
,
неподворен
,
непонуђен
,
оде
,
на
његове
очи
;
отрже
му
се
из
наручја
,
као
да
га
стријела
устријели
!
Одоше
му
,
дакте
,
и
отац
и
мајка
оставивши
њега
сама
међу
несвојтљивим
рођацима
,
међу
срдитим
сусједима
,
међу
немоћним
пријатељима
,
под
неком
новом
врло
ревњивом
влашћу
,
под
туђинском
силом
!
И
преко
свих
тих
јада
,
судбина
Омеру
спремаше
један
нови
,
тешки
удар
!
Једнога
вечера
,
у
први
сутон
,
послије
дугог
тумарања
,
колико
да
разбије
сјету
,
Омер
се
враћаше
кући
.
Дошавши
до
Тешњакових
авлиских
врата
,
опази
неку
журбу
у
авлији
:
момци
нешто
везиваху
,
спремаху
,
као
да
хоће
да
товаре
.
Омеру
срде
закуца
брже
.
—
Шта
је
ово
сад
?
упита
он
сам
себе
.
У
тај
мах
Тешњаков
момак
Петроније
изиде
на
улицу
.
—
Шта
ви
то
радите
?
упита
га
Омер
.
—
Спремамо
да
товаримо
,
одговори
Петроније
,
и
упињаше
се
да
некога
сагледа
кроз
сутон
дубоко
у
улици
.
—
Ако
Бог
да
?
упита
Омер
даље
.
—
Газда
-
Пајо
се
сели
.
.
.
Још
мало
па
ће
овдје
остати
сама
сиротиња
,
рече
Петроније
и
не
гледећи
у
Омера
...
—
А
куд
мисли
Газда-Пајо
?
—
Одавдје
ће
у
Лозницу
;
из
Лознице
у
Шабац
,
а
из
Шапца
у
Биоград
,
куд
тегле
сви
богати
људи
.
Омер
хтеде
питати
још
нешто
,
али
му
,
лијепо
,
ријеч
заста
у
грлу
:
укочи
се
,
и
стајаше
као
какав
безјак
.
У
тај
пар
наиђе
Павина
тетка
Смиљана
,
која
је
знала
како
се
гледају
Омер
и
Пава
па
,
прилазећи
,
кроз
мали
осмијех
,
рече
:
—
Немој
се
,
ти
коно
,
сада
убити
од
плача
?
—
Зашто
Смиљо
,
упита
Омер
неким
молбаним
гласом
?
—
Та
,
знаш
,
зет
Пајо
се
сели
у
Биоград
,
па
ће
теби
,
бој
се
,
бити
жао
комшилука
!
Рекавши
то
,
Смиљана
кресну
лијевом
трепушом
,
али
Омер
то
не
видје
једно
што
је
већ
био
мрак
,
а
друго
што
бијаше
јако
узбуђен
.
—
Кад
полази
Газда-Пајо
?
—
Ако
хоће
Бог
,
сјутра
!
Ноћ
јо
тамна
;
мјесечине
нејма
;
само
ријетке
звијезде
бацају
слабачку
свјетлост
на
Зворник
и
на
његову
околину
.
Дрина
,
прељевајући
се
преко
својих
каменитих
прагова
,
јечи
да
се
брда
разлежу
.
Омер
,
у
тузи
својој
,
сишао
низ
градину
води
на
обалу
;
наслонио
сјетну
главу
своју
на
своје
дланове
;
лактове
побоо
у
кољена
,
и
дао
се
у
тужне
,
тужне
мисли
.
Не
гледа
он
звјезданога
неба
;
не
осјећа
ноћне
тајнене
тишине
;
не
чује
јека
дринских
вода
,
које
се
цијепају
преко
прагова
,
као
да
се
каке
хале
боре
;
него
...
.
—
Не
мисли
ништа
,
него
да
скачемо
обоје
у
Дрину
,
рече
неко
иза
његових
леђа
,
и
нечија
рука
спусти
му
се
лагано
на
раме
!
Омер
се
трже
,
погледа
,
а
пред
њим
,
о
велики
Боже
,
стоји
Пава
,
и
лије
сузе
низа
своје
бијело
лице
.
—
Омере
,
соколе
сиви
!
настави
она
:
—
искрала
сам
се
од
свачијих
очију
,
да
те
још
једном
видим
прије
поласка
.
Нама
не
дају
узети
се
:
ти
си
Мухамедовац
а
ја
Хришћанка
!
Ко
мари
за
наша
срца
?
Мој
отац
се
сели
одавдје
највише
за
то
да
се
прекине
наше
вољење
.
Али
сам
се
ја
заклела
тешком
клетвом
,
својим
очним
видом
,
да
се
не
удам
,
докле
год
не
дознам
да
си
се
ти
оженио
!
...
—
Оженио
?
упита
Омер
заталасаним
гласом
:
—
Прије
би
ова
Дрина
потекла
на
више
;
прије
би
ова
зова
заборавила
листати
,
и
ова
ружица
цвасти
:
него
што
он
Омер
заборавио
Паву
...
.
Та
ти
си
душа
моја
;
ти
си
сунце
моје
,
рај
мој
!
Све
,
све
што
ми
је
досада
могло
бити
радост
,
знаш
да
сам
изгубио
:
једина
ти
бијаше
ми
остала
...
Сад
и
ти
одлазиш
!
...
Али
...
али
...
мањ
да
жив
не
будем
,
тако
те
не
ћу
наћи
,
гдје
било
да
било
!
.
.
.
—
Омере
?
—
Да
!
Наћи
ћу
те
!
То
знај
,
и
Омеровој
ријечи
вјеруј
!
Загрлише
се
,
заплакаше
се
,
ижљубише
се
и
,
ух
—
расташе
се
!
...
.
Тешко
је
описати
како
је
било
Омеру
у
Зворнику
,
пошто
и
Пава
оде
.
Мјесто
у
ком
га
је
први
пут
огријало
јарко
сунце
:
у
ком
се
је
заиграо
прве
дјетиње
игре
;
у
ком
је
први
пут
појездио
на
коњу
витезу
;
гдје
је
први
пут
припасао
сабљу
—
јуначку
прилику
;
гдје
је
први
пут
окусио
драж
женскога
лица
и
силу
дјевојачких
очију
:
то
мјесто
сада
му
се
је
претворило
у
тамницу
,
готово
у
пакао
.
Што
је
год
за
њега
некад
било
радост
,
сада
му
је
изазивало
сузе
на
очи
!
Дуго
је
ходао
,
као
да
је
и
глух
и
нијем
,
не
находећи
нигдје
мира
нити
станка
.
Ишао
је
замишљен
,
сједио
је
брижан
и
зловољан
,
не
говорећи
готово
ником
ни
ријечи
.
Тако
мисаон
и
брижан
,
сјеђаше
Омер
,
једнога
дана
,
у
својој
соби
оружници
.
Даде
му
се
нешто
погледати
на
оружје
,
које
виси
још
онако
како
га
је
Пржуљ
очистио
и
повјешао
.
Очи
му
се
уставише
на
малим
пушкама
које
је
носио
као
дијете
;
сјети
се
оне
своје
радости
када
је
њих
задијевао
за
листове
па
,
не
мислећи
много
,
диже
се
,
скиде
с
клина
једну
,
разгледа
је
,
окрете
к
отворену
прозору
и
,
као
од
шале
,
напери
на
једнога
голуба
у
јату
,
које
се
сунчало
на
великом
дуду
пред
кућом
.
Пушка
груну
,
голубови
прнуше
,
перје
се
разлети
по
ваздуху
,
а
мртав
голубак
спадаше
с
гране
на
грану
доље
к
земљи
.
Тек
тада
Омер
видје
да
је
,
онако
замишљен
,
и
запео
и
окинуо
обарач
у
пуној
пушци
!
...
Не
прође
много
,
а
жандар
те
к
њему
:
—
Ко
је
пуцао
овдје
у
сред
вароши
?
—
Ја
,
нехотице
,
изметнух
малу
пушку
,
одговори
Омер
.
—
Хајде
са
мном
у
Уред
?
—
Сад
ћу
доћи
!
—
Не
ћеш
?
Не
слушаш
?
Противиш
се
?
—
Није
,
него
ми
је
кућа
сама
:
морам
позаклапати
одаје
,
па
ћу
доћи
одмах
.
Оде
.
Мало
час
,
ево
их
петорице
.
—
Напријед
!
викну
каплар
:
—
пред
нама
да
идеш
у
Уред
,
г
.
предстојнику
!
—
Ићи
ћу
,
људи
Божји
,
само
док
затворим
све
одаје
...
Дошавши
у
Уред
,
жандари
уведоше
Омера
у
собу
чекаоницу
,
докле
г
.
предстојник
могне
да
га
прими
.
У
чекаоници
бијаше
и
један
Зворничанин
Турчин
,
који
је
добро
живио
с
господом
официрима
.
Он
се
наже
Омеру
на
ухо
,
и
шану
му
:
—
Спрема
ти
се
неки
белај
:
бој
се
,
иструнућеш
у
казаматима
;
него
се
одмах
понуди
да
будеш
војник
.
Њима
сад
врло
годи
да
се
који
Турчин
оџаковић
,
драге
воље
,
пише
у
војнике
!
...
У
том
Омера
зовнуше
г
.
предстојнику
,
који
га
,
прво
,
испита
за
недолазак
на
,
позив
па
,
послије
,
што
је
пуцао
у
вароши
?
На
завршетку
,
као
форме
ради
,
рече
:
—
Имаш
ли
још
што
да
кажеш
?
—
Имам
,
одговори
Омер
,
а
глас
му
дркташе
у
грлу
.
—
Кажи
што
имаш
!
—
Желим
се
уписати
цару
у
војнике
!
рече
Омер
.
—
Збориш
ли
од
збиље
?
—
Са
свим
од
збиље
!
—
Das
ist
gut
!
(
то
је
добро
)
рече
задовољно
г
.
предстојник
:
—
онда
ћу
те
послати
г
.
мајору
!
ИИ
Ондје
гдје
се
нијесам
надао
С
писмом
г
.
предстојника
,
и
с
једним
жандаром
,
прича
Омер
-
Челебија
,
кога
ћемо
одсада
дуго
слушати
:
—
одох
г
.
мајору
који
,
прочитавши
писмо
,
промјери
ме
од
главе
до
пете
,
и
узе
ме
и
сам
питати
:
ко
сам
,
одакле
сам
,
од
којих
сам
људи
,
са
шта
хоћу
у
војнике
и
,
кад
му
на
сва
питања
дадох
одговоре
,
рече
:
—
Дођи
у
понедјељник
,
у
9
сахата
,
прије
по
дне
;
а
дотле
уреди
своје
послове
,
ако
каких
имаш
.
Изишавши
од
мајора
,
правце
одох
к
Муј
-
Аги
Приједорцу
,
добру
досту
мога
раметли
оца
,
и
рекох
му
:
—
Амиџа
!
Ја
даље
не
могу
остати
у
Зворнику
;
од
велике
жалости
,
и
од
неких
других
јада
,
све
ми
је
црно
пред
очима
.
Узми
,
молим
ти
се
,
и
моје
имаће
у
своје
руке
;
за
свој
труд
тражи
колико
хоћеш
,
а
што
преко
тога
претече
,
слаћеш
мени
.
—
А
куд
Бог
да
,
ти
Омере
,
упита
Муј
-
Ага
?
—
Хоћу
(
немој
ми
се
ни
чудити
ни
ругати
)
од
своје
;
драге
воље
да
се
пишем
у
војнике
,
и
молићу
:
да
ме
пошљу
куд
даље
од
Зворника
,
не
бих
ли
поборавио
своју
велику
тугу
.
И
ако
одиста
одем
куд
даље
,
а
новаца
ми
затреба
,
телеграфисаћу
ти
овако
:
„
Амиџа
!
Шаљи
пара
!
Хасан
“
.
Буде
ли
ми
велика
невоља
за
паре
,
телеграфисаћу
овако
:
„
Марве
лијепе
доста
;
пара
!
Хасан
.
Кад
би
ти
дошла
овака
депеша
,
и
продај
што
од
мога
имаћа
,
па
ми
новаца
нађи
и
пошљи
!
—
Пеки
,
Омере
;
примићу
се
,
ма
да
сам
и
за
своје
отежао
!
—
Ејвала
ти
Амиџа
,
као
оцу
својему
!
Предавши
имање
у
руке
тако
поштену
човјеку
,
прича
Омер
даље
:
—
јавих
се
,
у
понедјељник
,
г
.
мајору
.
Г
.
мајор
се
нешто
чуђаше
:
што
је
мени
да
се
пишем
у
војнике
,
па
,
најпослије
,
упита
:
—
Пристајеш
ли
,
да
те
ставим
у
ону
врсту
војске
,
у
којој
ја
држим
да
ћеш
бити
од
највеће
користи
?
—
Како
год
нареди
ваше
господство
,
мени
ће
бити
право
,
рекох
ја
;
пошто
сам
већ
смислио
да
тим
путем
идем
к
својој
жељи
.
—
Онда
си
од
овога
часа
војник
,
заврши
мајор
и
,
са
својим
ордонанцем
,
упути
ме
у
жандарску
касарну
.
Тада
је
већ
био
угушен
отпор
Бошњака
Турака
против
окупације
,
и
власт
аустриска
,
да
би
Босну
држала
тврђе
,
одузимаше
оружје
од
Бошњака
.
Мене
уврстише
у
једну
жандарску
чету
,
која
је
била
одређена
да
узме
оружје
од
неколиких
чувенијих
босанских
племића
.
У
овој
служби
видио
сам
:
колико
страховита
,
колико
опасна
може
да
буде
збирна
људска
рука
,
кад
је
никаква
узда
не
устеже
!
Та
сила
,
уређена
да
држи
ред
,
и
да
казни
нереднике
,
ако
сама
нема
запта
,
ако
нема
стеге
,
може
да
се
изметне
баш
у
оно
против
чега
је
саздана
.
И
тада
тешко
побеђенику
!
Тешко
сваком
слабијем
!
Не
могу
ја
овдје
помињати
ситнијих
беспутности
које
су
весели
Бошњаци
трпили
од
нас
који
смо
уводили
ред
међу
њих
;
нити
ћу
набрајати
колико
је
пљеснуло
шамара
,
колико
је
бубнуло
буботака
,
звизнуло
камџија
,
или
фиснуло
сабљених
тилућа
;
не
ћу
ређати
насртања
на
женски
рз
,
на
светињу
вјере
,
на
богомоље
и
гробља
:
све
то
ваља
ставити
под
онај
једини
узвик
:
Тешко
земљи
куда
војска
прође
!
Али
два
(
случаја
морам
испричати
.
Њих
два
доста
су
да
се
види
каквим
се
је
путем
и
начинима
уводила
и
утврђивала
нова
власт
у
Босни
и
Херцеговини
!
Бејаше
дошао
ред
да
се
узме
оружје
од
Мурат
-
Бега
Соколовића
.
Бег
Соколовић
на
гласу
је
и
по
старини
своје
лозе
,
и
по
величини
својега
богаства
,
и
по
мноштву
својих
слуга
и
својих
људи
.
За
то
наш
мајор
одреди
Лаћмана
Шецка
,
с
читавом
четом
војника
,
на
бегову
кућу
.
К
беговој
кући
приступисмо
рано
из
јутра
.
Вођ
наш
,
Хришћанин
,
који
нам
је
казивао
пут
,
рече
:
—
Уђите
најприје
у
ахар
,
па
ћете
послије
бегу
у
кућу
!
—
Какав
ахар
?
продера
се
лаћман
:
—
не
идем
ја
тимарит
’
бегових
коња
:
мени
треба
бегово
оружје
!
—
Вољан
ми
буди
на
бесједи
,
лијепи
господине
,
смјерно
вели
вођ
:
—
Није
то
бегова
коњушница
,
него
ачик-ахар
,
или
ти
отворени
конак
,
двор
за
госте
,
за
путнике
и
намјернике
!
У
том
говору
,
већ
избисмо
пред
високу
,
лијепу
,
и
пространу
кућу
,
пред
којом
се
вала
око
двије
стотине
коња
,
готових
за
полазак
,
а
коњици
се
сачекавају
,
да
сви
у
један
мах
појашу
.
—
Каква
је
оно
војска
?
цикну
лаћман
:
—
да
није
ту
какве
пријеваре
?
—
Нејма
пријеваре
,
лијепи
господине
,
опет
вели
вођ
:
—
оно
су
сватови
Бега
Серезлића
;
пали
су
на
конак
на
ахар
Бега
Соколовића
:
сад
се
спремају
да
иду
.
И
одиста
појахаше
,
и
одоше
на
нас
и
не
погледавши
!
...
Приступисмо
к
ахару
.
Као
што
рекох
,
то
је
зграда
велика
,
висока
,
подигнута
од
земље
за
два
метра
од
прилике
.
Није
ограђена
никаквом
оградом
.
С
поља
,
уза
стубе
,
пење
се
у
велики
и
пространи
хајат
(
тријем
)
,
који
је
отворен
према
завјетарју
.
У
тријему
,
на
оба
му
краја
,
јазлуци
су
,
застрти
црном
чохом
и
оивичени
јастуцима
који
су
ишарани
бијелим
шарама
,
а
сваки
има
у
средини
Соломуново
слово
✡
.
Ту
,
на
тијем
јазлуцима
,
гости
сједе
,
пуше
,
тефериче
,
једу
и
одмарају
се
.
По
поду
,
у
тријему
,
прострте
су
постећије
за
клањање
,
а
у
крају
је
авдесхана
,
гдје
се
Турци
умивају
пред
клањање
.
Из
тријема
иде
се
у
разне
собе
,
које
су
застрте
и
нагиздане
што
се
љепше
може
.
Доље
под
тријемом
,
при
земљи
,
собе
су
за
оставе
,
за
слуге
,
и
одељења
за
амбаре
.
За
коње
су
одјелите
зграде
,
које
се
зову
подруми
.
У
овом
ахару
добива
дворбу
и
угодбу
сваки
путник
и
сваки
намјерник
,
ма
од
куд
ишао
,
ма
које
вјере
био
,
и
ма
колико
хтио
задржавати
се
.
Њему
,
његову
коњу
,
и
пратиоцу
(
ако
га
има
)
,
даје
се
,
на
вријеме
