штоје
одмах
ту
с
десне
стране
у
зиду
,
као
неки
казамат
.
Разводник
лупи
кундаком
у
врата
од
стражаре
и
викну
срдито
да
устају
.
Унутра
је
био
мрак
,
али
отуда
не
би
никаква
јава
.
—
Овде
се
морала
десити
кака
несрећа
—
рече
разводник
и
викну
да
когод
од
војника
укреше
ватру
.
Брзо
укресаше
труд
,
завише
то
у
гуку
сена
и
махањем
распирише
,
па
на
пламену
од
сена
запалише
зубље
луча
,
које
су
војници
носили
под
појасом
или
у
јанџику
.
Чим
плану
први
пламичак
,
Турци
угледаше
грозан
призор
.
Стражар
је
лежао
у
једном
углу
потрбушке
,
а
под
њим
се
усирила
читава
локва
крви
.
Главе
није
имао
и
нађоше
је
тек
после
,
откотрљала
се
чак
у
други
крај
.
Тако
исто
није
било
ту
ни
његове
стражарске
пушке
,
као
што
му
је
однесено
и
све
остало
оружје
,
па
чак
и
фишеклије
,
паласке
и
кресиво
.
Узвик
ужаса
оте
се
из
свију
уста
.
Јурну
у
стражару
.
Отуда
заудари
некакав
непријатан
,
веома
тежак
задах
,
од
кога
се
човеку
одмах
свест
мути
.
Из
стражари
,
је
куљао
љут
дим
,
који
уједа
за
очи
.
Четири
јаничара
лежала
су
по
патосу
,
али
у
таком
нереду
да
се
јасно
видело
,
како
су
се
у
сну
копрцали
и
превртали
.
Покушаше
да
их
избуде
,
али
ни
један
не
могаде
отворити
очију
ни
што
проговорити
.
Један
,
што
се
бејаше
откотрљао
чак
за
врата
био
је
хладан
,
а
кад
му
опипаше
срце
,
нађоше
да
се
једва
опажа
слабачко
куцање
.
Док
су
једни
ово
разгледали
по
стражари
,
други
јавише
да
градска
капија
стоји
отшкринута
и
да
се
познају
стопе
,
као
да
је
неко
скоро
из
тврђаве
изашао
напоље
—
и
таких
трагова
има
од
више
људи
.
Разводник
патроле
био
је
у
недоумици
?
Како
се
и
кад
се
могло
све
ово
десити
,
кад
је
тек
пре
два
сахата
он
сам
лично
био
овде
,
и
тада
је
још
све
било
потпуно
у
реду
.
Градска
капија
синоћ
је
као
и
обично
била
пажљиво
затворена
.
Најпосле
,
није
се
чуо
никакав
пуцањ
,
никаква
вика
,
никакав
шум
,
који
би
,
ако
нико
други
,
чули
бар
оближњи
стражари
,
којих
има
и
лево
и
десно
.
Па
онда
,
какве
су
ово
стопе
што
воде
из
града
напоље
?
!
Изгледа
као
да
је
непријатељ
био
унутра
у
тврђави
,
па
отуда
изашао
напоље
и
узгред
починио
ове
покоре
.
Ови
људи
у
стражари
изгледа
као
да
су
дављени
и
угушени
неким
димом
.
Разводник
патроле
пошље
војника
да
одмах
извести
о
томе
своју
надлежну
старију
власт
.
Капију
понова
закључа
,
остави
двојицу
да
ту
стражаре
,
а
унутра
у
стражари
наложе
велику
ватру
,
па
онда
пође
обилазити
друге
страже
.
Одмах
ту
код
Дунавске
капије
попење
се
уз
степенице
на
бедем
и
пође
да
прегледа
прво
сва
бедемска
шиљбочна
места
.
Кад
се
примаче
првом
бедемском
стражару
,
понови
се
иста
сцена
—
патроли
се
нико
не
јави
и
не
заустави
је
.
На
одређеном
месту
стражара
није
било
.
Зивкаше
га
,
тражише
,
палише
луч
,
загледаше
с
поља
и
изнутра
у
подножју
бедема
,
али
не
нађоше
нигде
трага
ни
јава
,
ни
од
жива
ни
од
мртва
човека
.
Разводник
и
ту
остави
два
стражара
па
пође
даље
.
И
треће
шиљбочно
место
било
је
пусто
,
али
кад
загледаше
с
поља
,
назреше
кроз
мрак
,
према
колебљивој
светлости
од
луча
,
да
се
на
леду
нешто
црни
.
Загледаше
боље
и
видеше
да
је
то
убијен
стражар
.
Лежао
је
ничице
,
а
пушка
му
одлетела
далеко
напред
.
И
овде
се
учини
што
треба
и
патрола
пође
даље
.
Даља
стражарска
места
по
бедему
била
су
исправна
као
и
обично
,
стражари
су
били
живи
и
здрави
,
и
на
питање
,
да
ли
су
што
ванредно
опазили
у
својој
околини
,
одговарали
су
одричући
.
Пошто
је
обишао
и
стражу
на
Су-капији
,
разводник
оде
да
обиђе
још
последњу
стражу
код
великог
барутног
магацина
,
што
је
лежао
мало
ниже
данашњега
градскога
хамама
.
Ади
и
ту
не
нађе
стражара
.
Потраже
у
наоколо
и
нађоше
га
мало
даље
у
снегу
,
с
располућеном
главом
.
Изгледало
је
да
је
остраг
ударен
секиром
по
глави
и
то
тако
јако
да
му
је
чак
и
врат
расечен
.
Међутим
у
тврђави
већ
беше
настала
узбуна
.
Извештен
о
извршеном
покољу
стража
,
командант
посаде
,
Сајиб
паша
,
одмах
заповеди
да
ударе
бубњеви
на
узбуну
и
да
војска
одмах
стане
под
оружје
.
Везира
је
међутим
већ
био
известио
о
догађају
.
Али
не
чекајући
његове
наредбе
,
он
изда
нужне
заповести
своме
вредном
ађутанту
,
младом
Вахти-Беју
.
Овај
одмах
предузме
опширне
мере
,
да
обезбеди
тврђаву
од
свију
могућих
изненађења
.
Јаке
коњичке
патроле
одмах
буду
послате
низ
Дунав
и
уза
Саву
.
Задатак
им
је
био
да
пажљиво
промотре
целу
околину
и
да
опколе
цео
Београд
,
па
они
што
су
изашли
на
Дунавску
капију
,
да
се
врате
кроз
Савску
,
а
они
што
су
изашли
на
Савску
да
се
врате
кроз
Дунавску
.
Орта
јаничара
одмах
изађе
те
,
као
ланац
,
опаше
београдску
тврђаву
свуда
с
поља
поред
бедема
,
а
таке
исте
густе
пешачке
страже
буду
пуштене
и
низ
Дунав
и
уза
Саву
,
јер
су
се
бојали
каквога
препада
с
аустријске
стране
.
Док
су
предузимане
ове
спољне
мере
,
бејаше
већ
устао
и
сам
везир
,
те
одмах
позва
к
себи
команданта
Сајиб
пашу
.
Пошто
је
од
њега
сазнао
шта
је
,
и
сњим
се
посаветовао
,
везир
нареди
да
се
на
три
четири
згодна
места
у
тврђави
наложе
велике
ватре
,
тако
,
да
се
осветли
цео
простор
.
Страже
,
што
су
до
овога
тренутка
биле
на
служби
,
одмах
да
се
смене
и
сви
ти
људи
,
да
не
би
причањем
ширили
страх
,
да
се
одвоје
у
засебну
одају
и
да
се
не
мешају
с
другима
.
Над
њима
да
се
предузме
строг
испит
.
Да
се
одберу
три
четири
отресита
чорбаџије
,
да
се
свакоме
да
извидница
од
двајестак
људи
,
с
којима
ће
изићи
да
прегледају
и
претресу
целу
тврђаву
,
да
обиђу
сва
важнија
места
,
да
загледају
сваки
угао
,
да
завире
код
свака
пролаза
,
нарочито
да
прегледају
подземне
пролазе
и
лагуме
,
а
на
барутни
магацин
,
где
је
погинуо
стражар
,
да
се
сврати
особита
пажња
,
да
мотре
на
траг
,
да
извиде
није
ли
где
год
подметнута
ватра
или
потурен
какав
фитиљ
.
Ако
се
нађе
ма
шта
сумњиво
да
се
јави
њему
.
Личности
,
на
које
би
пала
ма
и
најмања
сумња
,
одмах
да
се
затворе
и
да
се
ставе
под
јаку
стражу
.
Војска
да
буде
спремна
под
оружјем
,
али
из
одаја
својих
да
не
излази
.
„
Док
су
се
предузимале
оваке
мере
у
тврђави
,
изаслане
коњичке
патроле
крстариле
су
око
Београда
.
Одељење
што
бејаше
отишло
низ
Дунав
,
извршило
је
своју
задаћу
без
великих
незгода
,
и
после
једног
часа
,
обишав
цео
Београд
,
вратило
се
натраг
у
тврђаву
кроз
Су
канију
.
Није
тако
било
с
одељењем
што
је
пошло
уза
Саву
и
што
се
имало
вратити
натраг
у
тврђаву
кроз
Дунавску
капију
.
То
је
одељење
предводио
познати
Узун-Алија
,
прозвани
Рњави
,
зато
што
му
је
још
измалена
неко
био
ударцем
пребио
нос
,
те
је
целога
века
остао
ружно
ровашен
.
Узун-Алија
био
је
јаничарски
чорбаџибаша
.
То
је
био
човек
веома
дрзак
и
неустрашљив
,
али
зато
и
веома
свиреп
и
насртљив
.
Њега
је
знао
цео
Београд
и
цела
београдска
околица
.
По
Београду
он
је
ишао
од
каване
до
каване
,
заметао
кавгу
и
тражио
прилике
да
по
кога
хришћанина
испребија
на
мртво
име
,
па
још
да
тражи
откуп
од
њега
.
Он
је
обично
пратио
Сајиб
пашу
или
везира
,
кад
би
ови
излазили
куд
год
мало
даље
ван
Београда
на
теферич
.
Узун-Алија
поступао
је
у
таким
приликама
веома
свирепо
са
сељацима
,
који
су
морали
излазити
да
царске
људе
причекају
.
Истраживао
им
је
гозбе
и
части
,
каквих
у
селу
нема
,
и
нечовечно
их
тукао
и
мучио
,
кад
његове
ћуди
нису
могле
бити
задовољене
.
С
тога
,
докле
год
је
допирало
његово
име
ширила
се
и
мржња
против
њега
.
Изишав
са
својом
патролом
(
око
десетак
душа
на
броју
)
,
Узун-Алија
удари
узбрдо
,
све
поред
шанца
,
који
су
при
последњем
отимању
Београда
Немци
градили
,
као
опсадни
појас
око
Београда
.
Дошав
од
прилике
до
оне
раскрснице
,
где
се
сад
одваја
пут
што
иде
преко
брда
за
Топчидер
,
патрола
опази
кроз
мрак
неке
црне
људске
прилике
и
викне
за
њима
.
Те
утворе
ништа
не
одговорише
,
већ
штукоше
у
мрак
.
Ту
у
близини
био
је
тада
опширан
камени
мајдан
,
који
су
отворили
још
Немци
за
време
своје
двајестогодишње
владавине
у
Србији
,
но
који
је
под
турском
управом
био
запуштен
и
пренебрегнут
.
У
том
мајдану
биле
су
тада
огромне
урвине
и
велики
подземни
ходници
с
мрачним
пећинама
и
дубоким
узаним
јаругама
.
Изгледало
је
као
да
се
оне
мрачне
прилике
сакрише
у
овај
мајдан
.
Немогући
их
гонити
на
коњима
,
патрола
избаци
неколико
метака
онако
на
сумце
на
мајдан
,
па
хтеде
поћи
даље
.
Али
у
тај
мах
,
на
велико
изненађење
патроле
,
из
мрачна
мајдана
плану
неколико
пушака
,
и
један
коњаник
би
погођен
по
сред
чела
,
тако
,
да
на
месту
оста
мртав
.
Ово
веома
изненади
,
али
још
више
раздражи
и
наједи
џандрљива
Узун-Алију
.
Он
нареди
те
коњици
сјахаше
.
Повезаше
коње
за
оближња
дрвета
,
па
,
расути
у
ланац
,
пођоше
право
мрачном
мајдану
.
Но
тек
што
су
се
примакли
,
њих
дочека
ватра
из
пушака
,
нашто
и
патрола
одговори
пуцањем
.
Тако
се
заметну
читав
бој
.
Патрола
је
пуцала
на
сумце
у
онај
мрак
,
јер
је
цео
мајдан
изгледао
црн
и
једноставан
,
док
се
међутим
патрола
на
белом
снегу
лакше
дала
видети
из
мајдана
.
Палећи
,
патрола
се
нагонила
до
у
сами
мајдан
,
али
дубоко
унутра
није
смела
улазити
,
не
познавајући
ове
урвине
.
Међутим
,
тајанствени
нападачи
из
мајдана
енергично
су
палили
и
ватра
је
севала
час
из
једног
,
час
из
другог
угла
,
често
из
близине
од
десетак
корака
.
Један
патролџија
погибе
на
два
корака
од
Узун-Алије
.
Видећи
да
не
може
ништа
учинити
,
Узун-Алија
већ
је
помишљао
да
прекрати
ово
узалудно
пушкарање
,
и
још
је
пуцао
само
у
нади
да
ће
на
првој
стражи
код
Троката-чардака
ваљда
чути
ово
пушкарање
и
послати
му
поткрепљење
.
Али
баш
у
тај
мах
догоди
се
друга
несрећа
.
Турци
,
нападајући
на
мајдан
,
на
једаред
осетише
да
се
иза
њиних
леђа
нешто
комеша
,
освртоше
се
и
у
први
мах
нису
могли
распознати
шта
је
,
али
у
брзо
ствар
се
показа
,
и
патрола
виде
с
ужасом
,
где
се
неке
црне
незнане
прилике
дочепаше
њиних
остављених
коња
.
Према
светлацу
од
пушака
могло
се
видели
да
су
једни
већ
појахали
коње
,
док
су
други
журно
секли
уларе
,
дрешећи
коње
.
Патрола
потрчи
сад
тамо
;
Узун-Алија
први
исуче
јатаган
.
Ту
се
помешају
и
за
неколико
тренутака
радио
је
само
нож
и
сабља
,
и
само
се
чуло
страховито
:
„
пљес
,
шљеп
“
,
како
хладно
гвожђе
удара
по
кртини
и
руби
топло
,
крваво
месо
и
цепа
и
дроби
чврсте
јуначке
кости
...
Мрачних
незнаних
нападача
било
је
више
на
броју
:
њима
се
придружише
и
прискочише
им
у
помоћ
и
они
из
мајдана
.
Отвори
се
страшна
сеча
,
коју
је
тек
овда
онда
зачињавао
по
какав
пуцањ
пиштоља
.
Патрола
изгибе
скоро
сва
.
Узуну
неко
страшним
ударцем
бејаше
искројио
читав
ћулав
од
темењаче
,
тако
,
да
му
је
глава
изгледала
као
ћуп
без
поклопца
.
Сем
тога
на
њему
је
зјапило
још
неколико
рана
,
од
којих
је
свака
за
се
била
смртоносна
.
Од
целе
патроле
осташе
међу
живима
само
тројица
.
Двојица
,
што
се
рањени
бејаху
откотрљали
у
јендек
и
ту
остали
заклоњени
,
и
један
трећи
,
који
с
куршумом
у
леђима
бејаше
утекао
до
прве
стражаре
код
Троката-чардака
и
јавио
за
погибију
својих
другова
.
Брзо
се
сакупе
оближње
страже
и
поткрепљења
и
преко
сто
јаничара
потрче
у
помоћ
несретницима
.
Али
,
дошав
на
крваво
разбојиште
,
они
затекоше
само
онакажене
лешеве
,
комаде
поцепане
одеће
,
поломљено
оружје
и
једнога
рањенога
коња
,
који
је
стењао
у
снегу
.
При
светлости
упаљених
буктиња
,
Турци
покупе
своје
покојнике
и
однесу
их
.
За
чудо
да
од
противника
нико
не
бејаше
пао
;
ади
је
много
вероватније
да
су
они
можда
своје
мртве
и
рањене
уклонили
.
Јаке
потернице
буду
изаслане
у
свима
правцима
,
а
око
мајдана
поставе
стражу
,
која
ће
га
чувати
до
сванућа
.
Кад
су
јавили
везиру
за
ову
нову
погибију
био
је
ван
себе
од
љутине
.
У
необузданом
гневу
клео
се
прахом
предака
својих
,
да
ће
његова
освета
бити
страшна
.
„
Ово
је
права
вампирска
ноћ
.
Дрскост
хајдучка
прешла
је
већ
сваку
меру
.
Почињу
нас
клати
на
праговима
харема
наших
“
—
узвикнуо
је
везир
потресено
.
До
сванућа
он
више
није
ока
свео
,
ходао
је
узбуђено
пространом
одајом
и
мрачне
,
осветничке
мисли
,
као
мутни
облаци
,
пролазиле
су
једна
за
другом
кроз
узрујани
,
напрегнути
мозак
његов
.
У
свануће
дођоше
извиднице
које
су
биле
разаслане
на
разне
стране
да
гоне
дрске
ноћне
нападаче
.
Једна
од
тих
извидница
догнала
је
два
човека
од
којих
је
један
био
рањен
и
мислило
се
да
ће
они
бити
из
хајдучког
друштва
.
Везир
заповеди
да
се
баце
у
најдубљу
тамницу
:
желео
је
сам
лично
да
их
узме
на
испит
.
Сутрашњи
дан
освануо
је
красан
,
ведар
,
сунчан
.
Јасне
луче
сунчеве
одбијале
су
се
од
иглица
замрзнута
снега
и
искрило
се
као
да
се
просуло
растопљено
злато
,
а
непрегледно
бело
снежно
покривало
ширило
се
докле
год
оком
можеш
догледати
,
дајући
целокупној
природи
некакав
тих
,
величанствен
израз
мира
и
спокојства
,
што
је
чудно
контрастовао
с
хуком
протекле
ноћи
.
После
оне
бурне
и
крваве
ноћи
сваки
је
осећао
неко
унутрашње
задовољство
и
сигурност
кад
наста
јасан
дан
.
Изморени
бдењем
,
војници
су
прилегли
да
уграбе
бар
по
један
сан
.
Међутим
,
по
граду
већ
бејаше
пукао
глас
о
ноћашњем
крвопролићу
,
и
београдске
каване
биле
су
пуне
жагора
и
разговора
о
ноћашњим
несрећама
.
На
истините
догађаје
надовезивало
се
стотину
измишљотина
и
фантастичких
досетака
,
мрачне
слутње
и
неки
неодређен
,
злослутни
страх
полако
се
поткрадао
у
душу
Турака
;
свак
је
слутио
нешто
неочекивано
и
страшно
од
најскорије
будућности
.
Турци
су
се
куражили
,
претили
су
,
али
на
свакоме
се
познавало
да
се
страх
већ
увукао
дубоко
у
душу
њину
,
а
мрачне
слутње
,
као
огромне
црне
тичурине
,
већ
су
увелико
грактале
око
њих
.
ИX
У
пећини
Састанак
аустриског
цара
Јосифа
ИИ
.
са
славољубивом
руском
царицом
Катарином
ИИ
.
и
оне
силне
свечаности
,
којима
је
пропраћен
тај
састанак
у
Херсону
,
изазвали
су
зебњу
и
озбиљно
страховање
на
Порти
.
Русија
је
у
последње
доба
нанела
Турској
многе
и
тешке
ударце
.
Она
је
не
само
приграбила
многе
покрајине
,
које
су
улазиле
у
састав
турске
царевине
,
но
се
слободно
може
рећи
,
да
је
потисла
Турску
на
свима
линијама
,
и
у
дворским
руским
круговима
већ
се
отворено
говорило
о
наслеђу
турске
царевине
,
о
заузимању
Цариграда
и
о
прогонству
Турака
у
Азију
.
У
Херсону
,
при
последњој
свечаности
,
између
осталих
сјајних
припрема
,
била
је
подигнута
и
једна
триумфална
капија
,
на
којој
је
златним
словима
писало
:
„
Овуда
води
пут
за
Цариград
“
.
Оснивање
нове
грчке
царевине
на
Балкану
,
којој
би
Цариград
био
престоница
,
био
је
план
,
којим
се
руска
царица
озбиљно
бавила
,
и
,
као
што
смо
видели
,
већ
је
био
спреман
и
кандидат
,
унук
царичин
,
који
је
имао
сести
на
византиски
престо
старих
Палеолога
.
Зебње
Портине
биле
су
,
дакле
,
потпуно
оправдане
,
и
у
Цариграду
су
сасвим
правилно
рачунали
,
кад
су
царски
састанак
у
Херсону
узимали
као
крупан
политички
догађај
.
Било
је
сасвим
исправно
уверење
,
да
су
том
приликом
између
Русије
и
Ауструје
учињене
погодбе
на
рачун
Турске
и
да
ће
те
погодбе
у
скоро
доћи
на
извршење
.
Услед
свега
тога
,
на
Порти
су
се
надали
у
скоро
каквом
изненађењу
од
стране
Русије
или
Аустрије
,
с
тога
су
и
прионули
да
предузму
мере
,
како
их
догађаји
не
би
застали
неспремне
.
На
све
везире
и
управнике
по
големој
турској
царевини
разаслата
су
била
с
Порте
разна
упутства
,
шта
имају
радити
и
како
им
се
ваља
држати
,
да
их
каква
политичка
олујина
не
би
изненадила
.
Нарочито
везирима
и
пашама
,
што
су
били
на
међама
Русије
и
Аустрије
,
упућена
су
опширна
извешћа
о
свршеним
догађајима
и
упуства
за
даље
држање
.
Међу
свима
старешинама
турским
на
овим
крајевима
,
био
је
тада
најважнији
везир
београдски
.
С
тога
је
било
одлучено
на
Порти
,
да
му
се
,
поред
писмена
упутства
,
испрати
још
и
нарочити
чиновник
с
Порте
,
који
ће
му
усмено
допунити
важне
писмене
документе
,
и
који
ће
се
лично
уверити
о
стању
и
положају
амо
на
овим
крајевима
.
Та
важна
мисија
била
је
поверена
и
важноме
човеку
.
Један
од
љубимаца
султанових
,
његов
нећак
и
најугледнији
млађи
дворанин
Садулах-Беј
,
кренуо
се
за
Београд
баш
ове
ноћи
,
када
су
се
у
Београду
одиграли
ови
крвави
и
тајанствени
догађаји
,
где
су
погинули
толики
Турци
.
Садулах-Беј
имао
је
да
се
задржава
уз
пут
по
већим
градовима
а
да
сврати
и
у
дунавске
тврђаве
Исмаил
,
Галац
,
Силистрију
и
друге
,
тако
да
се
рачунало
како
ће
у
Београд
стићи
тек
после
месец
дана
.
Београдски
везир
зазирао
је
од
овог
доласка
,
у
толико
више
,
што
је
између
њега
и
једног
дела
београдских
угледних
Турака
владала
размирица
,
а
ово
је
сад
била
жива
згода
за
Београђане
,
да
га
оптуже
као
човека
попустљива
и
немарна
,
који
је
својом
млитавошћу
толико
напустио
хајдуке
,
да
по
сред
Београда
гомилама
кољу
правоверне
и
у
Београду
већ
више
не
господари
везир
,
но
хајдуци
.
Везир
је
знао
да
ће
његови
противници
код
царска
изасланика
у
томе
правцу
дејствовати
.
Да
би
ослабио
њин
утицај
,
он
се
био
решио
да
у
ово
последње
време
употреби
таку
строгост
и
неумитност
према
раји
,
како
ће
задрхтати
цео
пашалук
,
а
страх
и
ужас
испунити
све
душе
.
Под
утиском
тих
догађаја
београдски
Турци
мораће
занемити
.
Тако
ће
им
у
последњем
часу
бити
избијено
из
руку
најопасније
оруђе
и
они
у
брзини
неће
имати
кад
да
нађу
друго
,
које
би
им
тако
згодно
послужило
.
Услед
тога
везир
изда
наредбу
,
да
се
по
целом
београдском
пашалуку
прегледају
све
тавнице
и
где
год
има
затворен
какав
већи
зликовац
,
да
се
упути
њему
у
Београд
.
Тако
исто
издата
је
најстрожија
наредба
подручним
агама
и
муселимима
,
да
хватају
све
подозриве
људе
и
да
их
оковане
упућују
у
Београд
.
Намера
је
везирова
била
,
да
од
свију
тих
људи
после
пробере
најкривље
и
да
приреди
страшну
сечу
,
од
које
ће
сав
Београд
заударити
крвљу
.
Но
у
томе
срећа
се
осмену
на
везира
и
с
друге
стране
,
од
куда
се
није
ни
надао
.
Њему
на
једаред
допаде
шака
читава
једна
чета
хајдучка
,
која
је
бројала
преко
20
другова
.
А
што
је
најважније
,
рачунало
се
,
да
је
у
тој
чети
и
Црни
Ратник
,
који
је
сам
за
себе
вредио
колико
читава
једна
војска
хајдучка
.
„
Црни
Ратник
“
био
је
познат
код
Турака
под
именом
Кара-Јиђитлер
(
Црни
борац
)
или
Гјиџе
Дилавелери
(
Ноћни
ратник
)
,
и
овај
назив
био
је
донекле
оправдан
тиме
,
што
је
тај
тајанствени
јунак
све
своје
војничке
походе
махом
вршио
ноћу
.
Ноћу
је
нападао
,
ноћу
побеђивао
,
ноћу
је
освајао
и
ноћ
је
била
његов
елеменат
,
као
што
је
тици
ваздух
и
риби
вода
.
Чим
се
десила
у
београдској
тврђави
она
тајанствена
сеча
стражара
,
па
после
онај
ненадни
напад
и
сеча
на
Топчидерском
друму
,
одмах
се
почело
слутити
,
да
је
негде
у
близини
Црни
Ратник
и
да
ово
врше
какве
његове
извиднице
,
које
још
само
пипкају
и
покушавају
шта
се
може
учинити
,
а
њин
мрачни
вођа
јамачно
спрема
и
планира
какав
већи
,
крупнији
напад
.
Име
„
Црни
Ратник
“
,
које
се
у
последње
време
бејаше
почело
заборављати
,
сад
понова
искрсе
и
сад
је
опет
лебдело
у
свачијим
устима
.
И
Турци
се
нису
варали
.
Њине
слутње
било
су
оправдане
.
Црни
Ратник
доиста
је
био
у
околини
београдској
.
Рудниче
,
Рудниче
,
поносна
планино
српска
,
вековни
сведоче
наше
славе
и
величине
и
нашега
пада
и
страдања
,
верни
сапутниче
променљиве
судбе
племена
српскога
,
дично
боравиште
вила
српских
,
верни
чувару
слободе
српске
,
ризнице
и
хранилиште
дивне
песме
и
слатке
речи
српске
,
уточиште
слободна
духа
и
свете
вере
Србинове
,
драги
алеме
у
китњастој
круни
српских
планина
,
—
теби
приступамо
!
Имала
је
право
бујна
фантасија
народна
,
кад
је
изабрала
брегове
и
китњасте
планине
као
боравишта
старих
незнабожачких
Богова
и
светиња
.
Шуме
и
планине
збиља
су
уточиште
свега
,
што
је
једном
народу
мило
и
свето
,
и
то
се
најбоље
огледа
у
тешким
судбоносним
временима
,
кад
на
какав
народ
наиђу
мучна
историска
искушења
и
кад
у
питање
дође
сам
опстанак
његов
.
То
је
речито
посведочила
и
бурна
повесница
нашега
поносног
Рудника
,
који
би
у
историји
српскога
народа
могао
имати
своју
засебну
богату
историју
.
Некада
извор
велика
богаства
са
обилних
руда
својих
,
које
су
се
,
тако
рећи
,
саме
помаљале
из
утробе
матере
земље
,
нудећи
вредне
руке
да
се
њима
користе
;
некада
жив
привредни
центар
,
у
који
се
из
далеких
крајева
цела
балканска
полуострва
стицали
путници
и
трговци
,
да
што
купе
,
продаду
и
препазаре
,
—
Рудник
се
за
два
три
последња
столећа
претворио
у
тихи
самостан
српске
побожности
и
у
тврди
оклоп
српске
слободе
—
у
уточиште
слободних
хајдука
,
који
су
по
пећинама
рудничким
уз
тужне
звуке
гусала
разбијали
јуначку
бригу
и
напајали
душу
слатким
скаскама
из
далеке
лепше
прошлости
.
Било
је
бурно
студено
зимско
доба
,
кад
снежне
вејавице
не
престају
по
недељу
дана
,
кад
страшне
зимске
олујине
по
читаве
дане
и
ноћи
неуморно
певају
своје
ледене
,
смртоносне
,
хучне
песме
,
од
којих
се
сама
душа
мрзне
.
Поред
разбуктана
огња
седео
је
у
скровитој
кућици
манастира
Благовештења
седи
архимандрит
Мелентије
и
,
гледајући
у
живу
жеравицу
која
се
јаглила
на
огњишту
,
бејаше
се
занео
у
дубоке
мисли
,
које
су
га
одводиле
далеко
,
далеко
од
овога
скромнога
огњишта
.
Сећао
се
Јерусалима
,
где
је
пре
три
године
дочекао
Сретење
Господње
.
Сећао
се
онога
велелепна
сјаја
,
с
којим
се
све
хришћанске
светковине
прослављају
у
овоме
далеком
светом
граду
.
Сећао
се
...
.
.
.
У
кућу
бану
крупан
,
космат
човек
,
у
дугачком
реснатом
црном
гуњу
,
с
големом
црном
јагњећом
шубаром
на
глави
,
с
пушком
о
рамену
а
с
пиштољима
и
јатаганом
за
појасом
.
Отац
Мелентије
се
прену
,
али
космата
људа
смерно
се
поклони
пред
њим
,
и
још
смерније
изусти
:
—
Благослови
,
свети
оче
!
—
Бог
благословио
,
синко
,
сваку
ришћанску
помисао
твоју
!
Наста
тренутно
ћутање
.
После
обојица
проговорише
у
исти
мах
:
—
Којим
добром
,
синко
?
—
Јуначка
невоља
,
оче
духовниче
!
Турске
поћере
с
једне
а
зима
и
глад
,
с
друге
стране
,
—
рече
незнани
дошљак
.
Отац
Мелентије
сав
се
прену
.
Он
брзо
устаде
и
рече
забринуто
:
—
Хајдуци
!
Ух
,
по
Богу
синко
,
а
ја
баш
сад
имам
овде
на
конаку
два
чауша
Сали-агина
са
седам
других
јаничара
!
—
Да
их
покољемо
као
штенце
—
рече
хајдук
.
—
Не
говори
то
,
по
Богу
син
да
си
ми
!
Лако
их
је
поклати
,
ту
би
им
љубав
могао
и
ја
сам
учинити
с
мојим
ђацима
,
али
куд
после
да
се
денемо
од
Сали-аге
!
Зар
да
се
попали
ово
,
што
се
вековима
збирало
камен
по
камен
!
—
Архимандрит
показа
руком
на
манастир
.
—
Не
говори
то
,
но
бежи
амо
у
мутвак
и
дај
некако
да
те
преобучем
па
да
видимо
шта
ћеш
...
Но
,
ваистину
,
од
које
си
браће
ти
?
Ко
ти
је
харамбаша
?
Милета
,
бој
се
?
Хајдук
се
поносио
испрси
:
—
Какав
Милета
,
оче
ладико
!
—
Ти
претера
,
синко
,
нисам
ја
владика
,
—
пресече
га
отац
Мелентије
.
—
Све
једно
!
Дај
боже
здравље
,
бићеш
и
то
.
Но
ти
шћедох
рећи
:
какав
Милета
!
Крупнија
су
наша
посла
.
Црни
Ратник
је
наш
војвода
.
—
Црни
Ратник
!
—
Отац
Мелентије
зажмури
а
лице
му
се
чисто
за
читаву
пед
издужи
:
—
Црни
Ратник
!
Па
то
је
онда
цела
ова
околина
пуна
хајдука
?
—
Нас
око
војводе
има
двадесет
и
седам
,
а
остали
су
у
мањим
и
већим
четама
прснули
по
цијелом
пашалуку
.
Неки
су
,
мислим
,
чак
под
Биоградом
.
—
Где
сте
на
конаку
?
Хајдук
се
обазре
,
примаче
се
оцу
Мелентију
и
прошапута
му
на
ухо
:
—
Орловска
пећина
,
више
мостовске
стијене
.
—После
додаде
гласно
:
—
Треба
нам
бар
три
брава
и
50—60
ока
хљеба
.
Ракије
и
вина
,
ако
има
.
Само
за
војводу
мораш
наћи
макар
било
једно
бардаче
.
Ја
имам
спремне
људе
,
који
ће
све
то
понијети
.
Они
чекају
доље
у
јазбини
.
Све
је
готово
,
само
ви
похитајте
.
—
Притаји
се
ти
туна
,
синко
,
очекни
,
дремни
мало
,
ако
хоћеш
,
само
закључај
врата
да
ко
не
тумарне
унутра
,
а
ја
ћу
наредити
све
што
треба
и
што
бити
може
,
а
чега
није
—
немојте
,
богме
,
ни
истраживати
.
—
Хљеб
је
најпречи
—
одговори
хајдук
,
познат
у
дружини
под
именом
Миљко
Бритва
или
,
како
су
га
обично
кратко
звали
—
Бритва
.
—Најпречи
,
али
је
и
најтежи
.
Брашна
ће
се
наћи
,
али
да
се
умеси
и
испече
50—60
ока
хлеба
,
треба
најмање
бар
три
сахата
.
Па
и
после
свега
тога
опет
вам
морам
дати
пресан
хлеб
,
а
њега
ваља
колико
толико
натрти
да
не
буде
сасвим
гњецав
.
—
Оче
ладико
,
да
се
мете
на
једну
камару
хљеб
,
што
сам
га
ја
до
данас
умјесио
,
би
била
већа
гомила
и
од
ове
свете
богомоље
,
боже
прости
.
Царска
би
се
војска
могла
нахранити
хљебом
колико
сам
га
ја
кроз
моје
руке
пропустио
.
Да
склоним
ђе
год
ово
оружје
,
дај
ми
какву
ђачку
антерију
,
пусти
ме
у
мутвак
па
ће
за
тили
часак
бити
хљеба
колима
да
га
вучеш
.
Имате
ли
само
пећку
за
хљеб
?
Није
прошло
ни
четврт
часа
а
у
мутваку
су
већ
одјекивала
два
сата
—
Бритва
и
још
један
ђак
манастирски
живо
су
сејали
брашно
.
Ноћ
се
већ
у
велико
била
ухватила
,
а
Бритва
је
још
седео
с
оцем
Мелентијем
у
манастирској
оџаклији
крај
лепа
огња
и
још
лепша
српска
разговора
.
Две
пуне
вреће
великих
хлебова
,
три
заклане
овце
јаловице
,
с
једним
повеликим
назиметом
и
с
два
меха
вина
и
великим
ђугумом
ракије
већ
су
одавна
били
отправљени
хајдуцима
у
пећину
.
С
тога
је
Бритва
могао
сад
на
тенане
ћеретати
с
оцем
Мелентијем
.
—
Није
ти
друге
,
оче
ладико
,
мораћеш
поћ
!
Сви
ће
бити
тамо
,
а
така
је
и
војводина
заповест
.
—
Ама
што
ти
мене
једнако
владикаш
,
кад
ја
владика
нисам
?
—
Право
да
ти
кажем
,
не
могу
једнако
да
ломим
језик
преко
онога
акримадрит
...
Ето
,
не
умијем
га
ни
изговорити
,
па
ти
волим
рећи
да
си
више
но
да
си
маље
.
—
Зови
ме
,
човече
,
просто
духовниче
.
—
Твоја
воља
,
али
духовник
је
и
онај
твој
Стеван
код
манастирских
говеда
.
Но
најпосле
све
једно
.
Од
мене
ти
је
једна
почаст
па
ма
како
те
звао
...
Већ
,
како
рекох
,
да
одбијемо
по
један
сан
,
па
да
се
кренемо
.
Углава
је
така
да
сви
људи
буду
тамо
акпоноћ
.
Ми
ћемо
одавде
слећети
за
часак
.
До
пред
зору
ви
ћете
површити
посао
,
па
се
ти
онда
врати
,
а
ми
?
...
.
—
хајдук
ућута
и
махну
руком
.
—
А
шта
мислиш
куда
ли
ћете
ви
?
—
То
један
Бог
зна
.
—
И
ваш
војвода
.
—
Не
зна
увек
ни
војвода
!
Колико
пута
цео
се
дан
спремамо
за
једну
страну
,
а
кад
буде
у
вече
ми
окренемо
сасвим
на
другу
.
Изађемо
,
пођемо
куд
смо
бајаги
испланирали
,
па
разговор
с
првим
чобанчетом
,
које
сретнемо
,
поквари
све
наше
планове
,
и
ми
окрећемо
другијем
правцем
.
Ми
смо
ти
,
оче
духовниче
,
као
тица
на
грани
.
—
Мучан
живот
и
пун
опасности
.
—
рече
отац
Мелентије
.
—
И
јес
и
није
,
оче
Мелентије
.
Како
се
узме
.
Умор
,
гладовање
,
несаница
,
тога
свуд
има
,
а
после
човек
се
на
то
све
и
научи
.
—
А
погибија
?
!
—
Она
нађе
човјека
и
у
постељи
,
кад
му
дође
суђен
дан
.
Ето
,
ја
отишао
по
овоме
злу
занату
и
досад
сам
бивао
бар
у
педесет
окршаја
,
па
ево
ме
,
хвала
Богу
!
Код
куће
ми
остане
млађи
брат
,
попне
се
на
грм
да
вади
неке
несретне
челе
,
стрмекне
одозго
и
остане
на
месту
мртав
.
Опет
дакле
излази
на
ону
народну
:
„
Нема
смрти
без
суђена
дана
!
“
—
А
и
кад
дође
суђени
час
,
бар
гинете
за
свету
веру
,
за
светли
образ
јуначки
,
за
лепо
име
српско
,
гинете
као
људи
,
као
јунаци
,
чије
ће
се
име
благосиљати
.
Хајдук
је
нетремице
гледао
у
жеравицу
,
док
је
отац
Мелентије
ово
говорио
.
За
тим
пљуцну
у
прпор
,
одби
два
дима
из
кратка
чибучића
с
црном
,
малом
лушом
,
подиже
веђе
,
махну
главом
и
рече
!
—
Гинемо
!
ко
ти
зна
зашто
гинемо
!
Ако
хоћеш
најправије
,
гинемо
за
свој
ћев
!
Ето
на
пример
,
узми
мене
.
Е
не
бих
ти
ја
трпео
силеџилук
и
обијест
онога
нашег
шилопајског
разметљивог
крвника
,
па
да
бих
знао
изгубити
обадва
свијета
!
И
ја
га
млатнем
будаком
ка
крме
међу
уши
,
па
гурнем
у
честу
.
Зар
сам
ти
ја
онда
помишљао
на
вјеру
,
на
српски
образ
и
на
друге
таке
ствари
!
Од
тога
доба
тумарао
сам
,
био
сам
прво
у
чети
пок
.
Гаврила
харамбаше
,
а
кад
он
,
Бог
да
га
прости
,
погибе
у
ђуревачком
гробљу
,
ја
сам
онда
тумарао
нешто
сам
,
нешто
с
другијем
новајлијама
,
док
се
не
намерим
на
хајдука
Тришу
из
Срема
.
С
њим
пређем
у
Ћесарију
.
Ту
у
Фрушкој
Гори
намерим
се
на
нашега
садашњег
војводу
и
од
тога
доба
од
њега
се
не
одвајам
.
Он
зна
шта
хоће
.
Он
има
велике
планове
,
а
ми
?
...
ми
идемо
за
њим
,
као
оно
ждралови
за
предводником
својим
,
идемо
за
то
,
што
нико
од
нас
не
зна
шта
би
имало
друго
боље
и
паметније
.
Ти
нешто
спомену
за
име
за
свијетао
спомен
.
Ђе
ти
је
хајдучки
спомен
?
Нема
га
,
ка
што
нема
ни
хајдучка
гробља
,
и
ако
је
до
сад
изгинуло
толико
хајдука
,
да
би
све
стазе
и
богазе
могли
окитити
својим
гробовима
.
Остаће
име
војводино
,
он
ће
се
помињати
,
а
ми
-
Бритва
махну
руком
.
А
и
која
вајда
!
Кад
се
легне
под
земљу
,
богме
ти
је
једнако
и
ономе
што
га
помињу
,
баш
ка
и
ономе
кога
се
нико
и
не
сјећа
.
Оно
истина
,
лијепо
је
кад
кога
браћа
и
дружина
и
потље
смрти
добријем
помене
.
Ама
који
ти
се
тога
сјећа
за
живота
и
рада
свога
,
да
бајаги
на
то
ствар
догони
.
А
од
стотине
што
их
пане
,
Бог
зна
да
ли
ће
се
и
један
помињати
.
Ето
мене
истога
,
како
ме
гледаш
,
оче
дуовниче
.
Богме
сам
ти
у
ватри
и
на
свакој
јуначкој
муци
ка
и
најбољи
међу
нама
.
А
сутра
да
где
год
заковрнем
,
ко
би
ме
се
сјетио
!
Каки
смо
ми
ваљастијех
другова
имали
и
погубили
:
па
кога
нема
,
без
њега
се
море
...
Тако
је
то
!
Па
и
опет
.
Ето
сад
ми
је
четрдесета
.
А
кад
би
се
нешто
могло
све
из
почетка
,
па
да
ме
ко
упита
шта
би
?
ја
бих
опет
пре
изабрао
ово
,
но
да
трпим
турску
објест
у
селу
ка
и
остала
раја
.
Па
које
вајде
тешкати
се
.
С
тога
,
оче
дуовниче
,
ја
богме
и
јесам
вазда
добре
воље
,
и
смијем
ти
се
и
на
најгрђу
невољу
.
По
ђекад
ме
дружина
и
кара
.
Веле
,
он
се
ни
за
што
не
брине
,
све
окреће
на
шегу
.
А
да
и
што
ти
је
овај
наш
живот
до
нека
луда
ђаволија
,
јал
сувише
мудра
шега
.
За
мој
рачун
човјек
ти
је
ка
и
ова
једна
пахуљица
снијега
,
што
се
сковитла
одозго
,
пане
и
нестане
је
.
Нити
знаш
од
куда
се
јавила
,
ни
ђе
се
изгубила
:
лећела
је
за
један
трен
ока
—
ето
то
ти
је
наш
живот
.
Шта
га
их
је
под
земљом
,
шта
га
их
је
што
ће
за
нама
доћи
...
Ко
ће
похватати
ракам
свему
овоме
!
-За
то
је
најбоље
и
не
лупати
много
главу
око
тога
.
Живи
доклен
се
море
,
буди
човјеку
човјек
,
а
врагу
туцај
рогове
.
Уз
добре
пријатеље
накрени
чутурицу
и
попјени
,
нека
се
срце
окупа
у
вину
и
у
пјесми
,
а
смрт
кад
дође
—
добро
дошла
,
понукаћемо
и
њу
.
Неће
ли
—
чутуром
ћемо
је
по
врх
главе
!
...
.
И
здрав
си
ми
,
оче
дуовниче
!
—
рече
Бритва
расположено
,
и
натеже
буклију
,
која
му
је
стајала
уз
колено
.
Отац
Мелентије
слушао
је
хајдука
с
големом
пажњом
.
Његов
говор
изненадио
га
је
.
Сад
примети
с
осмејком
.
—
Бога
ми
,
синко
Миљко
,
ти
говориш
као
да
си
ти
духовник
,
а
ја
хајдук
...
—
Не
дао
Бог
,
оче
!
Да
нисам
што
згријешио
јали
што
гођ
неупутно
рекао
?
—
Не
дао
бог
,
синко
!
Свака
ти
је
као
да
си
из
књиге
читао
.
Но
ја
се
ваистину
чудим
таким
мислима
код
чочека
који
је
пошао
по
таком
занату
ка
то
ти
.
Још
су
дугу
и
дуго
разговарали
горски
хајдук
и
смерни
служитељ
,
олтара
,
и
њихов
разговор
могао
би
се
продужити
и
до
зоре
,
да
Бритва
,
у
неко
доба
,
не
скочи
и
не
рече
:
—
Да
крећемо
,
оче
дуовниче
,
вријеме
је
!
Отац
Мелентије
устаде
и
дубоке
уздахну
.
—
Дакле
велиш
,
биће
и
Левајац
из
Доње
Гојковице
и
Ломо
из
Драгоља
и
остала
?
—
Биће
први
људи
из
цијела
краја
.
—
Онда
није
вајде
,
да
се
иде
.
Само
се
бринем
да
се
ови
моји
злосретни
гости
не
избуде
док
се
ја
вратим
.
Бојим
се
тражиће
ме
и
пашће
им
у
очи
да
ме
нема
око
поноћи
.
Истина
,
добро
су
се
ољољали
на
пивницама
,
али
бојим
се
истрезниће
се
до
мојега
повратка
.
—
Абер
да
немаш
ако
ти
је
само
то
брига
.
Идем
ја
да
их
малено
окадим
,
па
ти
неће
устати
ни
до
подне
ако
хоћеш
.
—
Бојим
се
да
им
што
не
буде
!
Рекли
би
после
потровали
их
калуђери
и
манастир
би
страдао
.
—
Не
бој
се
ништа
,
дуовниче
!
Не
бих
ја
ни
сам
да
те
бацам
у
каку
биједу
.
Неће
им
ништа
бити
,
колико
мени
и
теб
!
Но
дајде
ми
мало
жеравице
на
ватраљу
или
још
боље
на
каквој
црепини
,
па
ми
покажи
њину
одају
.
Отац
Мелентије
нађе
поклопац
од
ћерамиде
;
Бритва
нагрну
жеравице
,
извади
из
јанџика
нешто
црно
и
усукано
,
као
уплетена
гужва
сена
,
искрижа
га
ножем
и
баци
на
жеравицу
,
од
чега
се
диже
густ
,
али
прилично
пријатан
дим
.
Није
ни
мало
ударао
и
пре
би
се
могло
рећи
да
јако
мирише
.
Бритва
отшкрину
врата
,
и
утури
овај
кад
у
собу
,
где
су
по
патосу
спавали
разузурени
јаничари
,
после
опет
затвори
врата
и
рече
:
—
Нека
их
сад
тако
мало
,
па
ћемо
после
ући
да
видиш
какви
ће
ти
бити
.
—
Море
само
да
им
што
не
буде
—
вајкао
се
отац
Мелентије
.
После
добра
четврт
часа
Бритва
позва
Мелентија
да
види
своје
госте
.
Он
се
бранио
:
—
Море
,
мртве
их
гледали
,
нека
их
,
хајдемо
ми
сад
нашим
послом
.
Али
Бритва
никако
не
хтеде
.
Он
широм
отвори
врата
,
уђе
слободно
и
првога
јаничара
,
што
се
бејаше
разбалаћио
по
патосу
,
гурну
ногом
и
повика
гласно
:
—
Устај
,
аго
,
жалосна
ти
нена
твоја
!
Али
Турци
су
хркали
као
поклани
.
Дође
и
Мелентије
са
жишком
у
руци
.
Чудан
је
то
призор
био
.
Добро
натрескани
,
Турци
су
лежали
по
патосу
без
реда
и
размештаја
,
без
простирке
и
покривке
,
без
узглавља
и
без
икакве
постеље
.
Око
њих
и
преко
њих
стајали
су
разбацани
гуњеви
,
џоке
,
јелеци
и
друга
одећа
,
а
бело
реснато
ћебе
,
којим
се
један
од
чауша
јамачно
хтео
покрити
,
стојало
је
усукано
и
одгурнуто
,
чак
иза
врата
.
Турци
су
лежали
натрпани
и
згурани
један
крај
другога
и
један
преко
другога
,
као
да
су
вилама
набацани
,
или
као
да
су
из
каква
топа
избачени
.
Једни
су
лежали
полеђушке
,
други
потрбушке
,
трећи
згучени
у
клупче
—
да
их
је
човек
навлаш
преметао
не
би
их
горе
извршљао
.
Одаја
је
била
пуна
прокисла
винска
задаха
и
одвратна
заударања
од
зноја
и
нечистоће
,
а
уз
отужну
запарштину
мешали
су
се
досадни
звуци
хркања
,
рипања
и
шикања
.
—
Да
грдна
гада
,
рече
отац
Мелентије
.
—
Царски
синови
,
примети
подругљиво
Бритва
,
а
затим
их
узе
разгледати
.
Пипао
их
је
,
вукао
,
превртао
,
а
они
су
спавали
као
поклани
и
ниједан
се
није
могао
пробудити
.
—
Шта
га
сам
их
пута
гледао
овако
мртве
,
кад
их
тако
по
негде
згодно
затечемо
.
За
чудо
да
се
нађе
међу
њима
увек
и
по
какав
несретни
ришћанин
.
Јамачно
је
који
и
од
овијех
;
не
може
валити
.
Обично
се
познају
по
томе
,
што
им
се
нађе
на
тјелу
по
какав
крст
.
Говорећи
то
,
Бритва
је
раздрљивао
груди
једном
по
једном
Турчину
и
разгледао
их
.
—
Ево
,
на
!
—
рече
он
—
показујући
код
једнога
плав
крстић
,
уписан
у
кожу
,
управо
над
левом
сисом
.
—
Гле
,
истина
!
—
рече
отац
Мелентије
,
па
се
саже
и
сам
да
загледа
.
—
И
то
се
не
може
никад
избрисати
ни
изгладити
?
—
Никад
!
—
одговори
Бритва
.
После
настави
:
—
Сирота
његова
мајка
!
Шта
ли
је
она
јадна
мислила
,
кад
му
је
ово
градила
?
Можда
је
,
кукавица
,
рачунала
да
јој
син
некад
буде
неко
дуовно
лице
,
те
је
шћела
још
из
рана
да
га
осјени
крстом
светијем
.
Можда
је
и
друго
!
Можда
је
осјећала
опасност
која
пријети
вјери
њена
ђетета
,
те
је
хитала
још
из
ране
младости
да
га
стави
под
заштиту
света
крста
,
да
га
он
брани
и
заклања
од
невјерства
које
са
свијех
страна
на
њега
зија
.
Али
,
за
луду
ти
мука
,
ојађенице
!
Нијеси
га
спасла
!
Ево
га
,
на
,
међу
Турцима
ти
је
;
турски
се
носи
,
турски
збори
,
турски
се
Богу
моли
,
турски
ради
...
.
Бритва
је
ово
изговарао
чудним
неким
гласом
,
гледао
је
некуд
у
даљину
и
изгледало
је
као
да
сам
са
собом
говорио
.
Његове
крупне
,
црне
веђе
непрестано
су
се
мрштиле
.
—
Нар
то
жене
раде
?
—
упита
отац
Мелентије
.
—
Бритва
,
који
је
до
сад
чучао
крај
Турчина
,
устаде
,
усправи
се
и
рече
озбиљно
:
—
Не
знаш
ти
,
дуовниче
,
шта
пати
ови
наш
јадни
народ
!
Би
сте
овђе
још
заклоњени
;
села
су
чиста
српска
,
нема
мјешавине
,
нема
потурчењака
;
што
вас
је
,
сви
сте
своји
,
а
Турци
су
одозго
као
нека
скрама
,
коју
први
вјетрић
може
отпирити
.
Јади
су
онђе
,
ђе
су
Турци
као
жива
рана
озлиједили
цијело
тјело
,
ђе
су
прогризли
,
што
но
ријеч
,
до
костију
,
ђе
се
по
селима
смјешао
Турчин
и
Србин
,
па
Турчин
свуђер
јачи
.
У
сваком
селу
извило
се
по
једно
,
па
богме
и
више
мунарета
,
у
сваком
селу
пуно
отпадника
и
потурчењака
,
о
којима
се
знаде
,
да
им
је
вамилија
до
пре
двајестак
година
била
српска
,
а
пуно
их
је
који
се
и
сада
турче
.
До
јуче
био
Србин
,
данас
је
Турчин
,
и
гори
је
од
сваке
Туркуше
.
Да
може
утро
би
цело
Српство
да
му
не
боде
очи
,
да
га
не
подсјећа
на
његову
издају
,
да
га
не
кори
за
превјеру
вјере
прађедовске
...
.
Бритва
дубоко
уздахну
,
па
одмах
настави
:
—
Така
ти
је
наша
тужна
Босна
,
така
је
плачна
Стара
Србија
,
а
још
је
најцрња
робиња
Маћедонија
.
Све
сам
то
прошао
,
сво
виђео
,
15
је
година
како
се
бијем
по
хајдучији
од
немила
до
не
драга
,
и
виђех
већ
све
јаде
Србинове
,
а
понајвише
очи
ми
се
отворише
од
кад
сам
с
овијем
нашијем
војводом
.
Он
није
само
војвода
,
он
је
учитељ
,
он
је
дуовник
наш
.
—
Кад
он
сједне
,
кад
он
узме
говорити
и
казивати
шта
смо
били
из
старине
,
а
што
ли
смо
сад
,
мрки
горски
хајдуци
плачу
око
њега
као
слабе
жене
...
.
Отац
Мелентије
хтеде
нешто
рећи
,
али
му
реч
бејаше
засела
у
грлу
,
и
он
ућута
.
Бритва
продужи
.
—
И
овај
јадник
мора
да
је
отуда
од
некуд
из
Старе
Србије
,
или
из
Маћедоније
.
Тамо
је
овај
обичај
закршћавања
јако
раширен
.
Држе
га
као
неку
светињу
.
Мајка
вјерује
да
спасава
душу
свога
ђетета
,
ако
стави
на
њега
обележеје
света
крста
.
Гледао
сам
их
кад
то
раде
.
И
вавијек
ме
је
у
срце
дирало
кад
видим
мајку
с
каквом
вјером
и
побожношћу
она
то
врши
на
своме
рођеном
ђетету
.
—
То
се
боцка
иглама
,
па
се
после
чини
ми
се
,
трља
неком
водицом
?
—
упита
отац
Мелентије
.
—
Избоцка
се
иглом
и
натрља
барутом
;
после
се
барут
упали
,
а
на
кожи
остане
као
нека
рана
.
Кад
се
та
кожа
згули
,
онда
остане
на
телу
плав
крст
,
или
други
који
знак
.
—
Турчин
,
што
је
имао
овај
знак
на
грудима
,
био
је
млад
,
врло
угледан
момак
,
средња
раста
,
пун
,
развијен
,
с
великом
,
као
зифт
црном
брадом
.
—
Погледај
дер
га
,
оче
дуовниче
!
—
рече
Бритва
.
—-
Погледај
га
,
како
је
то
лијеп
,
отресит
човјек
;
у
свому
одвојио
од
осталијех
Турака
...
Српска
крв
,
српско
млијеко
,
—
познаје
се
:
али
разгубало
га
то
српско
млијеко
кад
га
је
тако
заборавио
...
.
...
Али
ко
зна
на
каквим
је
јадима
био
.
Можда
су
га
и
малена
потурчили
,
кад
није
ништа
ни
разбирао
—
додаде
Бритва
,
као
да
је
сам
себе
световао
.
—
Јадан
ти
је
и
ово
живот
.
Ништа
нису
утекли
од
нас
хајдука
.
И
ово
ти
живи
од
данас
до
сутра
,
и
ово
ти
је
као
тица
на
грани
,
без
куће
,
без
кућишта
,
без
родбине
,
без
пријатеља
,
без
игде
икога
свога
.
Док
дура
вура
!
бије
се
и
гине
,
а
ни
сам
не
зна
ни
за
што
ни
за
кога
...
Но
да
грабимо
ми
,
оче
дуовниче
—
поноћ
је
ту
.
Док
је
Бритва
ово
говорио
жижак
догоре
,
угаси
се
,
њих
двојица
остадоше
у
мраку
,
а
у
соби
се
само
чуло
хртање
пијаних
Турака
!
Ветрина
се
бејаше
прилично
утишала
,
али
снег
је
још
вејао
,
кад
се
архимандрит
Мелентије
и
хајдук
Бритва
кретоше
за
Орлову
пећину
,
где
је
био
на
конаку
чувени
Црни
ратник
с
осталом
дружином
својом
.
Бритва
је
свуда
ишао
напред
,
указујући
оцу
Мелентију
куда
може
згодније
проћи
.
Мелентије
се
бејаше
прерушио
у
проста
сељака
,
осећао
се
лак
,
без
дуге
калуђерске
одеће
и
корачао
је
живо
и
лако
.
Видећи
Бритву
,
како
с
поузданошћу
грува
кроз
планину
завејану
снегом
,
Мелентије
му
примети
:
—
Рекао
би
човек
да
знаш
овуда
све
стазе
и
богазе
.
Бритва
одговори
да
познаје
,
што
но
реч
,
сваку
букву
,
и
сваку
стену
,
а
из
даља
разговора
изађе
да
је
он
родом
из
Качера
,
и
то
местимице
из
села
Шилопоја
,
где
и
сада
има
велику
родбину
.
У
хајдуке
је
отишао
још
пре
15
година
,
и
од
тога
доба
изходио
је
све
српске
земље
—
од
Видина
до
Солуна
и
од
Витоша
до
Јадранскога
мора
и
Мухача
.
Нису
дуго
ишли
а
већ
почеше
наилазити
на
хајдучке
страже
.
Мелентије
се
чудио
толикој
опрезности
.
И
ако
су
у
сред
пусте
планине
,
и
ако
је
студена
зимска
ноћ
тако
опака
да
Турчин
не
сме
носа
помолити
ван
својих
тврдих
караула
,
Црни
Ратник
ипак
бејаше
предузео
опширне
мере
да
ничим
не
буде
изненађен
.
Страже
су
биле
истакнуте
на
читав
сахат
далеко
од
пећине
.
Бритва
је
давао
лозинку
хучући
као
јеина
,
и
хајдучке
страже
на
тај
глас
пропуштале
су
га
.
Најзад
,
кроз
пусту
ноћ
одјекну
гласна
песма
косовића
.
—
Ту
смо
!
—
рече
Бритва
,
јер
ова
слатка
песма
значила
је
да
је
пећина
на
догледу
.
Мелентије
се
чудио
како
човек
подешава
глас
као
истоветни
кос
,
а
Бритва
му
примети
.
—
Таки
нам
је
руфет
оче
!
Морамо
да
научимо
све
животињске
гласове
.
Морамо
с
тицама
да
певамо
,
с
вуцима
да
арлучемо
,
с
псима
да
лајемо
.
Колико
сам
пута
њиском
као
ждребац
намамљивао
грабљиве
Арнауте
,
који
се
полакоме
и
потрче
на
моје
хрзање
,
мислећи
да
ће
наићи
богату
ергелу
и
лијепе
хатове
,
а
забасају
само
у
засједу
,
ђе
главом
плате
.
Шта
га
пута
кроз
тиху
ноћ
одјекне
за
шумарком
јасан
звук
овчарске
мједенице
,
чује
се
блејање
јагањаца
и
мркање
оваца
,
чује
се
оно
поћеривање
и
погоњење
чобанско
р
.
.
р
.
.
р
.
!
р
.
.
р
.
!
,
—
лоповски
Татарин
већ
се
прикрада
и
вреба
да
уграби
,
не
овцу
и
двоје
,
већ
цијело
стадо
.
Али
кад
је
звјере
већ
готово
да
наскочи
на
свој
плијен
,
оно
пада
пронизано
врелијем
пурком
или
оштријем
врхом
ханџара
,
а
мјеште
онијех
јањаца
,
што
су
мало
час
блејали
,
ти
зачуђено
гледаш
пред
собом
мрке
горске
хајдуке
.
Што
ће
се
!
Такав
нам
је
занат
!
Довијају
се
људи
како
ће
један
другом
појести
главу
—
заврши
Бритва
свој
говор
.
Овчар
и
Каблер
!
Јесте
ли
чули
за
ова
два
звучна
имена
,
јесте
ли
гледали
ова
два
поносна
брега
српска
,
што
као
два
нема
стражара
вековима
чувају
улаз
у
узано
и
кршно
ждрело
бурне
Мораве
,
и
стварају
такозвани
теснац
кабларски
.
Кроз
тај
теснац
јури
хучна
Морава
,
и
,
као
оно
бесна
лавица
,
с
разбарушеном
гривом
,
тако
њени
запенушени
таласи
скачу
са
стене
на
стену
и
јуре
кроз
поноре
и
провалије
,
док
не
доспеју
до
пространих
равница
,
кроз
које
после
теку
тихо
и
глатко
,
да
се
код
Камиџоре
загрле
с
бурним
Ибром
,
с
другом
поносном
реком
српском
,
која
нам
с
југа
доноси
своје
бујне
воде
.
У
томе
кршном
ждрелу
моравском
,
у
тој
немој
самоћи
и
пустоши
планинској
уздиже
се
читав
низ
богомоља
,
читав
низ
манастира
,
склоњених
ту
од
мрских
погледа
насилничких
турских
освајача
.
Као
што
казују
сами
натписи
на
тим
богомољама
,
оне
су
постале
„
у
времена
тешка
и
нуждна
“
,
а
дизане
су
да
из
општега
мрака
,
бар
као
слабачки
жижак
,
светле
уморној
души
Србиновој
и
да
је
чувају
да
не
залута
сасвим
у
страшној
ноћи
,
која
траје
већ
неколико
векова
.
Ти
су
манастири
махом
у
камењару
и
стоје
ту
прилепљени
уза
стене
као
ластавичина
гнезда
.
Ту
долази
прво
манастир
Никоље
на
левом
брегу
Мораве
,
баш
уз
реку
,
под
Кабларом
.
Но
сахата
ниже
Никоља
диже
се
манастир
Јовање
,
а
око
по
сахата
више
лежи
манастир
Преображење
.
Мало
више
Преображења
диже
се
Благовештење
.
Али
и
поред
оволиких
манастира
,
у
овим
кршевима
има
места
тако
пустих
и
дивљачних
,
бих
се
заклео
,
да
ту
нога
човечија
није
крочила
од
створења
света
.
Ту
је
пуно
ждрала
,
провалија
и
мрачних
понора
,
из
којих
зија
мрак
и
студен
.
Ту
има
и
много
пећина
,
нарочито
у
оним
крајевима
,
где
су
планине
од
самог
кречњака
.
Особина
је
ове
стене
да
се
у
њој
стварају
шупљине
,
које
често
узимају
огромне
размере
по
обиму
и
дубини
.
Ти
отвори
у
рапавим
грудима
ове
старе
земље
,
трају
од
кад
и
она
траје
,
и
у
раша
доба
повеснице
земљине
,
њина
је
улога
била
разна
.
У
прастаро
предисторијско
доба
,
ту
у
шупљој
утроби
кречне
планине
боравио
је
гломазни
пећински
медвед
и
водио
непрекидну
борбу
с
опаком
пећинском
мачком
,
отимајући
се
о
плен
.
Ту
је
био
и
првобитни
предисторијски
човек
,
ратоборан
и
страшан
са
својим
каменим
оружјем
.
Он
се
тада
борио
о
превласт
са
осталим
животињама
,
и
у
дугом
и
дугом
низу
векова
он
их
је
савладао
.
Вечити
мир
у
овом
подземном
мрачном
царству
тада
је
прекидао
само
урлик
побеђене
животиње
,
а
влажни
сводови
пећински
обасјавани
су
само
разбуктаном
ватром
,
коју
су
наши
дивљи
предисториски
претци
палили
,
тарући
брзо
дрво
о
дрво
.
Сада
,
после
много
хиљада
година
,
свуда
у
другом
напреднијем
и
слободнијем
свету
,
ове
пећине
постале
су
само
предмети
интересних
научних
испитивања
.
Али
у
Србији
,
и
у
овом
добу
о
којем
говоримо
,
оваке
пећине
постајале
су
уточиште
слободе
и
хајдучки
логори
.
Таква
једна
огромна
пећина
била
је
и
више
манастира
Преображења
и
тада
се
звала
„
Орловска
пећина
“
.
У
тој
је
пећини
био
ноћас
на
преноћишту
„
Црни
ратник
“
,
и
отац
Мелентије
с
хајдуком
Бритвом
тамо
су
хитали
.
Пећини
се
прилазило
узаном
,
веома
стрмом
и
опасном
стазом
,
па
и
њу
су
људи
„
Црнога
Ратника
“
тек
синоћ
прокрчили
,
иначе
приступ
у
пећину
био
је
скоро
немогућан
.
Кад
Бритва
и
отац
Мелентије
наиђоше
на
ову
стазу
,
у
један
мах
зачу
се
с
лева
и
десна
тихо
:
„
пст
“
!
Обојица
стадоше
.
То
су
биле
хајдучке
страже
.
Превијен
преко
два
јатагана
,
што
су
му
у
груди
опирали
,
Бритва
им
пришапута
на
ухо
одзив
,
па
пођоше
даље
.
На
уласку
у
пећину
нађоше
таку
исту
стражу
.
Пошто
су
и
ту
казали
оздив
пропусте
их
у
пећину
.
Пећина
је
била
мрачна
и
нема
.
Само
на
махове
,
од
некуда
далеко
из
дубине
,
допирао
је
по
који
прамичак
нејасне
,
мутне
светлости
,
која
се
брзо
губила
.
Пођоше
напред
.
С
почетка
узана
,
пећина
се
све
више
ширила
,
и
што
су
дубље
залазили
,
тама
се
све
више
разбијала
,
мрак
се
претварао
у
сумрак
,
а
сумрак
је
поступно
бивао
све
ређи
и
пећина
се
полако
осветљавала
.
Отац
Мелентије
радознало
је
загледао
ове
огромне
камене
сводове
,
који
су
се
над
њим
уздизали
.
Пећина
је
била
голема
.
Пет-шест
хвати
у
ширину
,
она
се
ваљда
два
пут
толико
дизала
у
висину
,
и
изгледала
је
као
горостасан
величанствен
црквени
свод
.
Ишли
су
неком
меком
путањом
,
а
одозго
,
с
влажних
сводова
,
из
огромне
висине
,
падала
је
кап
по
као
.
Узнемирени
присуством
необичних
гостију
,
огромни
пећински
љиљци
кружили
су
над
главама
наших
путника
и
прелетали
тамо
амо
кроз
беличаст
сумрак
.
Цика
ових
љиљака
,
шум
њиних
свилених
крила
и
нејасни
одјеци
водених
капљица
били
су
још
једини
звуци
који
су
се
чули
у
овим
горостасним
подземним
дворима
.
Што
су
залазили
дубље
,
светлост
је
бивала
све
јача
,
а
пећина
све
величанственија
.
Зидови
пећине
сијали
су
се
као
да
су
обложени
белим
атласом
и
на
мало
јачој
светлости
преливали
се
у
безброј
сјајних
боја
.
Лево
и
десно
отварале
су
се
друге
шупљине
,
што
изгледају
као
побочне
галерије
.
У
овим
галеријама
видели
су
се
читави
низови
стубова
,
витких
,
укусно
срезаних
,
би
рекао
да
их
је
изводила
највештија
рука
уметничка
.
Имало
је
места
која
тако
личе
на
олтар
,
да
је
отац
Мелентије
зачуђено
застајао
и
сам
се
питао
,
је
ли
могуће
да
оно
није
створила
рука
човечија
.
Најзад
стигоше
до
једне
мале
узбрдице
.
Ту
се
пећина
на
једаред
тако
сужавала
,
да
је
изгледало
као
да
је
зидом
преграђена
.
Остајао
је
само
један
отвор
,
који
је
личио
на
велике
сведене
двери
.
До
тих
двери
пело
се
преко
двајестак
степеница
,
урезаних
у
дивни
сталагмит
плавкасто-жуте
боје
.
На
те
двери
просипала
се
доста
јака
светлост
.
На
улазу
стајала
су
два
стражара
,
увијена
у
дугачке
црне
гуњеве
,
с
огромним
црним
шубарама
на
глави
.
Изнутра
чуо
се
потмуо
жагор
од
више
људских
гласова
.
—
Ту
смо
—
рече
Бритва
Мелентију
.
X
„
За
веру
и
отаџбину
.
“
Испод
огромна
свода
,
који
је
изгледао
као
какво
горостасно
црквено
кубе
,
буктала
је
велика
ватра
.
С
овога
големог
огњишта
дим
се
дизао
у
вис
,
скупљао
се
горе
у
кубе
,
а
одатле
се
после
одливао
полако
низ
пећину
као
каква
мутна
беличаста
река
.
Око
ватре
по
наваљаним
кладама
и
пањевима
седело
је
десет
—
петнајест
људи
,
махом
средовечних
,
а
мећу
њима
је
било
и
младића
и
нека
два
свештена
лица
,
по
прилици
калуђери
.
Сви
ови
људи
били
су
оружани
и
махом
добро
одевени
.
Кад
приђе
ближе
,
отац
Мелентије
загледа
их
многе
одмах
познаде
и
некима
приђе
да
се
поздраве
.
Но
они
њега
као
да
не
познадоше
одмах
с
почетка
овако
прерушена
у
сељачко
рухо
,
али
чим
отвори
уста
сви
му
радосно
прихватише
поздрав
.
—
Што
се
човече
тако
накаради
—
рече
један
од
духовника
?
—
Не
дао
бог
да
је
накарада
метути
на
се
оно
што
народ
носи
—
примети
други
духовник
.
Отац
Мелентије
додаде
:
—
лако
је
теби
оче
Максиме
,
—
то
је
био
игуман
из
Никоља
,
—
тебе
неће
нико
пресретати
кад
се
вратиш
,
али
ја
сам
оставио
пуну
кућу
пексијана
и
горим
на
две
ватре
.
Направише
му
место
и
отац
Мелентије
седе
кра
лепе
ватре
.
Сем
ових
људи
што
су
седели
око
ватре
,
било
је
још
и
других
,
који
су
се
видели
даље
у
пећини
.
Пећина
се
вијугала
и
савијала
,
а
иза
тих
савијутака
,
дубље
унутра
,
виделе
су
се
још
две
три
омање
ватре
,
око
којих
су
лежали
неки
људи
.
Од
времена
на
време
долазили
су
све
нови
и
нови
гости
,
и
заузимали
место
међу
онима
,
што
седе
ту
напред
око
првог
огња
.
Ту
је
било
и
људи
из
разних
нахија
који
се
међу
собом
нису
познавали
,
и
могао
се
чути
шапат
како
један
за
другога
питају
.
Прошао
је
читав
сахат
од
кад
је
отац
Мелентије
дошао
,
кад
у
дубини
наста
неки
покрет
,
међу
присутнима
прође
шапат
:
„
Устао
је
војвода
,
ето
војводе
!
“
И
доиста
,
из
позадна
,
слабије
осветљеног
деда
пећине
појави
се
висока
,
крупна
људска
прилика
,
за
којом
су
,
на
два
корака
растојања
,
ишла
два
човека
с
пушкама
у
руци
.
Висока
прилика
корачала
је
право
великој
ватри
,
а
чим
је
угледаше
људи
,
што
су
ту
у
наоколо
седели
,
поскакаше
и
малко
стукоше
од
ватре
.
Висока
прилика
приђе
и
назва
бога
.
Људи
га
отпоздравише
,
скидајући
при
том
капе
,
а
он
зађе
редом
од
човека
до
човека
,
и
са
сваким
се
здравио
и
питао
.
Неке
није
познавао
и
ту
примети
:
—
„
Овога
брата
не
знам
“
,
на
што
су
други
хитали
да
му
кажу
ко
је
то
и
одакле
је
.
Кад
се
сврши
поздрављање
,
војвода
понуди
људе
да
седну
.
Одмах
му
примакоше
један
пањ
и
он
седе
и
сам
крај
лепе
ватре
.
То
је
био
висок
,
још
млад
човек
,
јер
једва
ако
је
имао
тридесет
и
пет-шес
година
.
Био
је
црномањаст
,
али
му
је
лице
било
ванредно
бело
и
тако
фино
и
глатко
,
да
бих
се
заклео
,
е
је
од
мрамора
изрезано
!
Имао
је
густу
,
црну
али
веома
кратку
браду
,
а
црни
,
згодно
повијени
брчићи
,
веома
су
лепо
доликовали
на
оном
глатком
,
бледом
дицу
.
Уста
су
му
била
танка
,
сразмерна
,
усне
припијене
и
веома
дево
скројене
.
На
овом
лепом
,
господском
лицу
нарочито
је
падао
у
очи
израз
некакве
болне
,
дубоке
озбиљности
,
израз
који
је
наткриљавао
све
друге
особине
и
био
нарочита
карактеристика
овог
чудног
лица
.
Очи
су
биде
црне
а
поглед
на
махове
веома
оштар
,
нарочито
кад
погледа
испод
ока
.
Ово
лице
,
које
би
иначе
подсећало
више
на
женску
лепоту
,
да
на
њему
није
лебдио
онај
израз
неке
необичне
збиље
,
ово
лице
имало
је
чудну
снагу
да
осваја
правце
саму
душу
човекову
и
да
буди
неограничено
поверење
и
преданост
,
која
тера
до
самопрегорења
и
пожртвовања
.
И
ако
је
био
снажан
и
развијен
,
руке
су
му
биле
суптилне
,
беле
,
меке
;
у
опште
цела
појава
овога
човека
правила
је
утисак
да
је
ово
потомак
господскога
рода
и
колена
,
и
да
није
рођен
да
као
хајудук
тумара
но
планинама
и
пећинама
.
Као
што
је
био
телом
исто
је
тако
био
и
оделом
отмен
и
госпоствен
.
Све
на
њему
било
је
од
чохе
,
од
свиле
и
кадиве
.
На
глави
је
имао
калпак
од
