маритемного
за
светињу
,
с
којом
сте
се
мало
час
шалили
.
Кад
сам
вас
возио
у
варош
,
па
прођемо
поред
каквих
госпођа
,
а
ви
сте
из
стражњег
седишта
увек
подвикивали
на
коње
:
„
Лила
ђи
!
Цезар
,
свето
ти
твоје
!
“
А
коњи
онда
скачу
,
да
хоће
да
ме
избаце
из
шарага
.
Па
кад
онда
прођемо
поред
н
.
.
ске
попадије
,
па
Лила
неће
да
слуша
,
неће
да
скаче
,
ви
само
вичете
:
„
Свето
јој
њено
,
одмах
да
је
продамо
.
“
И
чим
стигосте
до
Гецина
салаша
,
а
ви
доплатисте
сто
двадесет
форината
и
изменусте
је
.
И
ја
сам
био
рђав
човек
,
не
кажем
.
Али
од
кад
се
позивам
на
еванђеље
и
на
духа
светог
,
не
срамотим
га
.
“
—
Сад
је
био
крај
мушкој
препирци
,
јер
је
реч
узела
жена
и
то
главом
супруга
поп-Јашина
.
„
Јао
,
Јашо
“
,
каже
,
и
то
каже
доста
јасно
,
„
боље
да
сам
умрла
,
но
што
сам
то
чула
о
вами
...
Дакле
баш
н
.
.
ској
попадији
за
љубав
убијате
ви
коње
,
јелте
?
“
За
тим
побледи
и
поче
да
се
хлади
марамом
.
„
Госпођи
је
позлило
“
,
рече
прота
,
„
дајте
,
да
је
однесемо
на
свеж
зрак
.
Воде
,
брзо
воде
!
“
Назарени
радосно
поустајаше
са
својих
места
,
јер
је
и
њима
мило
,
што
се
опростише
беде
,
па
донеше
и
воде
.
Они
се
разлазе
мирно
са
шапатом
,
али
њихови
гости
су
у
приличној
гунгули
.
Умирују
поп-Јашину
госпођу
,
износе
једно
другом
разлоге
против
Назарена
,
па
на
послетку
се
разиђоше
и
они
...
Уз
пут
беше
Светозар
врло
узбуђен
,
Јелачић
,
таст
његов
,
само
се
смејао
.
„
Баш
волим
“
,
вели
,
„
што
сам
отишао
.
Данас
сам
видео
у
истини
и
животу
оно
,
што
сам
до
сад
видео
толико
пута
из
историје
.
Свето
писмо
је
у
рукама
даровита
човека
оштар
мач
,
који
сече
с
две
стране
.
С
њиме
се
може
бранити
и
Пера
и
Паја
,
ко
га
дограби
у
руке
.
И
Лутер
и
Калвин
и
Социјус
и
Фрелих
и
како
се
зову
сви
ти
реформатори
били
су
ваљани
и
даровити
људи
и
сваки
од
њих
је
из
светог
писма
друго
шта
прочитао
.
Оне
речи
апостола
Павла
,
које
си
данас
навео
,
да
се
треба
клонити
зађевица
о
црквеном
закону
,
врло
су
значајне
.
Апостол
Павле
,
тај
најдаровитији
и
најинтелигентнији
међу
апостолима
,
добро
је
видео
,
куда
ће
то
одвести
,
ако
се
потегне
цепидлачење
на
основу
св
.
писма
.
И
збиља
и
Лутер
је
рекао
нешто
слично
.
Кад
га
је
неко
запитао
:
„
Шта
је
Бог
радио
у
бесконачности
пре
створења
света
“
,
рече
:
„
Секао
је
штапове
за
оне
,
који
измишљавају
тако
бескорисна
питања
.
“
Заиђоше
за
рогаљ
и
улица
,
у
којој
беше
назаренска
скупштина
,
празна
је
.
Ето
,
тако
се
свршило
оно
,
што
је
професор
Здравковић
назвао
:
Да
одемо
вуку
у
јазбину
и
тамо
да
га
нападнемо
.
Боривоје
је
био
међу
Назаренима
јунак
оног
дана
.
Кад
су
се
разлазили
,
жене
назаренске
трпале
се
око
њега
,
да
му
скину
перце
са
одела
и
наместе
поремећену
огрлицу
.
„
Господ
га
је
умудрио
“
,
шапћу
једна
другој
.
Кад
се
мушки
опростише
с
њим
,
много
му
јаче
стискоше
руку
,
но
што
је
то
међу
Назаренима
обичај
.
Професор
Здравковић
опет
није
сео
пре
за
ручак
,
док
не
посла
једном
великом
српском
листу
извештај
о
данашњем
дану
.
У
том
новинарском
извештају
написао
је
,
да
су
по
предлогу
честитог
професора
Здравковића
ишли
данас
у
назаренску
скупштину
,
тамо
се
дохватили
с
лажљивим
и
глупим
назаренским
апостолима
,
па
их
изобличили
.
Свршетак
извештаја
гласио
је
овако
:
„
Назарени
се
спремају
,
да
јатомице
напусте
своје
досадашње
коло
.
“
А
уредник
листа
додао
је
са
своје
стране
:
„
Слава
људима
,
који
су
као
наш
дични
професор
Здравковић
и
подобни
!
“
Успаљеници
и
успаљенице
.
У
недељу
,
која
је
ишла
,
нису
Назарени
из
Боривојевца
отишли
у
Лазаревац
на
молитву
.
Кад
се
вечерња
свршила
,
Милева
је
и
опет
била
тужна
,
нерасположена
,
па
се
завукла
у
собу
.
Лазар
је
отишао
,
да
надгледа
марву
,
па
онда
оде
у
башту
.
Ма
да
у
његовој
башти
нема
засађена
цвећа
,
но
само
поврће
,
ипак
је
цвеће
и
непозвано
никло
.
То
је
последње
—
јесење
.
Лазару
дође
мисао
у
главу
,
која
му
до
сада
још
никад
не
дође
.
Како
то
,
да
изиђе
из
земље
цвеће
,
незасађено
и
не
неговано
?
!
И
после
:
Не
бори
ли
се
он
против
божје
воље
,
кад
је
противан
цвећу
и
држи
за
излишно
оно
,
што
је
Бог
створио
?
Дође
у
крај
баште
,
у
онај
,
који
се
сучељава
са
Цветином
баштом
.
Она
је
и
данас
тамо
,
као
и
увек
недељом
.
Дође
му
у
главу
мисао
:
Неће
ли
отићи
?
Али
не
,
то
беше
само
у
почетку
,
сад
га
се
више
не
клони
.
Кад
јој
је
пре
некад
,
а
томе
је
доста
времена
,
свињче
разрило
ограду
и
ушло
у
Лазарево
двориште
,
онда
је
Лазар
први
пут
говорио
с
њоме
.
Отерао
јој
је
брава
натраг
и
није
јој
пребацивао
штету
,
коју
учини
њен
брав
,
но
ју
је
питао
,
где
да
га
затвори
.
Цвета
му
се
извинила
и
захвалила
на
помоћи
.
Говорила
је
брзо
и
гледала
да
сврши
с
њим
.
То
је
Лазару
упало
у
очи
,
па
и
заболело
га
.
И
до
сад
су
га
многи
предусретали
у
преко
због
тога
,
што
је
он
Назарен
,
али
га
не
заболи
.
На
за
што
га
боли
сад
?
Он
је
оне
остале
сажаљевао
,
али
сад
му
дође
мисао
,
не
мисао
,
него
жеља
,
да
ову
овде
преобрати
,
придобије
.
Он
је
тражио
згоду
и
приближио
јој
се
једаред
,
дваред
,
триред
,
десет
пута
,
али
све
у
залуд
.
По
речима
апостола
Павла
било
је
давно
време
,
да
је
се
мане
,
али
ово
није
обична
женска
.
У
селу
је
сви
поштују
,
па
чак
и
оне
језичне
жене
говоре
,
да
ни
грудви
није
тешко
,
по
којој
Цвета
гази
,
а
то
је
много
казано
.
Ако
таку
женску
придобије
за
„
свету
ствар
“
и
изведе
је
из
таме
у
светлост
,
то
више
вреди
,
но
да
је
стотину
других
придобио
.
И
Лазар
се
теши
,
да
би
у
таком
случају
чак
и
апостол
Павле
мало
попустио
од
правила
.
И
сад
јој
се
приближио
.
Наслонио
се
на
ограду
,
па
је
пита
:
„
А
зар
ви
,
Цвето
,
нећете
у
коло
?
“
„
Била
сам
прошле
недеље
“
,
каже
она
.
„
Шта
?
“
—пита
он
поплашено
.
„
Ви
сте
за
цело
играли
?
Не
шалите
се
?
“
Она
се
насмеши
.
„
Нисам
играла
,
не
мили
ми
се
;
само
сам
гледала
.
А
зар
би
био
грех
и
да
сам
играла
?
“
Он
је
ћутао
.
„
Зар
ви
мислите
“
,
пита
она
мало
после
,
„
да
не
би
било
боље
и
по
мене
и
по
вас
,
кад
би
нам
се
милило
играње
?
Ја
кажем
само
толико
:
Благо
оном
,
ко
може
и
коме
се
мили
.
“
„
Цвето
“
,
каже
Лазар
,
а
глас
му
помало
дрхће
,
„
немојте
да
се
шалите
.
Говоримо
озбиљно
.
Ви
нити
се
лицкате
нити
играте
нити
се
успаљујете
,
па
шта
тражите
у
друштву
,
које
је
друкчије
од
вас
и
где
вама
нема
места
?
Не
би
ли
боље
било
...
“
Она
га
прекиде
.
„
Да
спасем
душу
своју
,
јелте
?
“
—
рече
смешећи
се
.
„
Све
је
бадава
,
не
иде
.
Казала
сам
вам
већ
,
да
ја
не
бих
могла
јавно
,
пред
свим
светом
у
вашој
скупштини
плакати
,
па
да
ме
одмах
убију
...
Бог
зна
,
плакала
сам
доста
у
мом
веку
,
али
нисам
излазила
на
сокак
,
нити
сам
ишла
у
цркву
да
плачем
.
Али
манимо
се
тога
.
Ви
знате
,
да
смо
се
погодили
,
да
ми
не
говорите
о
том
.
“
„
Жао
ме
је
вас
“
,
каже
он
.
„
Не
могу
,
а
да
вам
не
говорим
.
“
„
И
мене
је
вас
жао
,
Лазаре
“
,
рече
она
чисто
жалосно
.
„
Па
кад
већ
говоримо
о
тој
ствари
,
ево
кажем
и
ја
вами
озбиљно
:
Ви
нити
сте
подмукли
нити
претваралица
,
сви
кажу
да
сте
паметан
,
а
и
учили
сте
више
од
осталих
,
па
шта
ви
тражите
у
оном
друштву
,
које
је
друкчије
од
вас
и
у
коме
вама
нема
места
?
“
Он
се
као
расрђен
окрете
и
оде
,
па
се
онда
врати
и
рече
:
„
Остајте
здрави
!
“
За
тим
и
опет
пође
,
па
се
и
опет
врати
.
„
Изишла
вам
је
канда
погодба
за
земљу
?
Хоћете
ли
мени
дати
ваша
два
ланца
у
закуп
.
„
Нећу
“
,
каже
она
.
„
За
што
?
Зар
ја
не
бих
платио
као
и
други
или
бих
вам
упарложио
земљу
?
Дајте
ми
на
поле
.
Ја
ћу
је
радити
добро
и
ви
ћете
боље
изићи
на
крај
,
но
да
је
дајете
под
аренду
.
“
„
Нећу
никако
“
,
каже
она
.
„
Само
би
ми
још
то
требало
,
па
да
ме
разгласе
,
да
сам
Назаренка
.
“
Он
оде
од
ње
и
не
рече
збогом
.
Да
ли
,
што
се
расрдио
или
због
тог
,
да
може
пред
вече
и
опет
доћи
на
ограду
и
назвати
јој
:
Лаку
ноћ
...
Хеј
Лазаре
,
Лазаре
,
шта
ли
би
на
то
рекао
апостол
Павле
?
-
-
-
Тома
је
после
тога
још
једаред-дваред
говорио
на
само
Боривоју
,
каква
опасност
прети
Лазару
од
Цвете
,
али
нађе
Боривоја
и
сувише
уздржљива
и
расејана
.
Тада
се
окрете
на
другу
страну
,
Мирку
.
И
Мирко
му
је
одобрио
,
да
треба
не
само
Лазара
,
но
и
сву
осталу
омладину
женити
и
поудавати
.
Истина
,
то
је
ствар
,
с
којом
не
треба
журити
,
но
треба
чекати
,
док
се
младенци
не
пречисте
и
док
сотона
у
њима
не
изгуби
своју
власт
,
јер
наопако
,
ако
се
и
сотона
умеша
,
те
он
буде
у
браку
трећи
.
Но
кад
се
то
пречишћавање
сврши
,
онда
нека
буде
шта
ће
бити
,
што
пре
.
Не
треба
доводити
верне
у
искушење
,
да
се
успаљују
.
Сазваше
дакле
договор
својих
поузданих
и
угледних
људи
,
одбор
,
а
неке
од
њих
обавестише
још
у
напред
.
Но
Лазару
и
Боривоју
не
рекоше
ни
речи
о
оном
,
што
ће
се
расправљати
у
тој
седници
као
најглавније
.
Кад
свршише
ситније
ствари
,
узеће
реч
Тома
.
Каже
:
„
Баба
Стака
нам
се
све
већма
и
већма
приближује
.
Била
је
ономад
као
што
знате
и
у
скупштинском
дворишту
,
а
пре
неки
дан
потражила
ме
је
у
кући
.
Да
богме
,
опет
због
Гигине
женидбе
.
Ја
мислим
,
да
јој
се
може
учинити
,
време
је
,
момак
се
пречистио
.
И
ако
сад
баба
Стака
добије
згодну
снају
,
тешко
ће
проћи
месец-два
дана
,
а
да
и
она
не
повери
.
Сви
ви
знате
,
како
би
то
било
од
вредности
по
нас
,
кад
би
придобили
такву
жену
,
као
што
је
баба
Стака
.
Кућа
је
од
првих
,
момак
млад
и
ја
мислим
,
да
нећемо
наћи
баба-Стаки
бољу
снају
од
Милеве
.
Ја
мислим
,
овоме
неће
нико
замерити
.
И
ако
се
сложите
,
ја
ћу
говорити
баба-Стаки
,
а
брат
Мирко
Милеви
“
.
Браћа
Назарени
згледнуше
се
,
па
онда
климају
главама
у
повлад
.
„
Врло
добро
!
да
су
живи
и
здрави
!
“
Кад
чу
Боривоје
Милевино
име
,
поцрвени
,
обли
га
као
ватра
,
а
осећа
,
да
му
у
главу
удара
крв
.
Погледом
тражи
Лазара
,
од
њега
јединог
ишчекује
помоћи
,
али
га
не
види
.
Сви
ти
људи
,
што
седе
око
стола
,
дошли
му
,
е
се
окрећу
једно
преко
другог
,
као
да
их
је
сотона
измешао
великом
варјачом
.
У
ушима
му
лупа
,
не
чује
,
управо
звук
неки
допире
до
њега
,
али
не
разбира
смисла
.
Кад
се
разабрао
мало
,
а
оно
,
о
њему
је
реч
.
Управо
не
о
њему
,
него
о
његовој
деци
,
та
деца
требају
матере
.
Сад
се
још
боље
прикупи
и
већ
разабра
све
.
Мирко
говори
...
Каже
:
„
3наш
,
брат-Томо
,
не
треба
да
се
устручавамо
једно
од
другог
,
али
ја
мислим
,
да
би
баш
твоја
Варвара
пристала
за
брат-Боривоја
.
Она
и
тако
воли
децу
“
.
Боривоје
хтеде
да
рекне
нешто
,
да
захвали
,
није
још
достојан
да
се
ожени
,
но
му
се
језик
прилепио
за
непце
.
Али
Томин
није
:
„
Како
знате
“
,
каже
,
„
ја
у
томе
нећу
ни
ово
ни
оно
.
Ви
ћете
најбоље
пресудити
,
а
моја
Варвара
ће
послушати
.
“
И
већ
почеше
да
честитају
:
„
Е
,
па
нека
је
сретно
!
“
У
Боривоју
се
све
већма
развиђава
.
Изгледа
себи
као
човек
,
кога
хоће
да
прободу
,
а
он
се
не
миче
.
Дај
,
да
се
брани
!
Но
док
он
тражи
реч
,
које
у
овај
мах
не
може
да
нађе
,
пређоше
преко
њега
.
Тома
се
сетио
нечега
.
Пита
:
„
Шта
ће
нам
сад
Лазар
сам
,
без
Милеве
?
“
Но
Лазар
је
као
запета
пушка
.
Не
чека
,
да
други
одговара
,
но
говори
он
,
а
говори
,
као
да
се
месецима
спремао
на
одговор
.
Каже
:
„
Од
кад
је
поверила
моја
тетка
Макра
,
врло
зло
стоји
са
сином
и
снахом
.
Најбоље
јој
је
,
да
се
склони
к
мени
,
за
време
.
А
после
,
знате
,
да
треба
сад
о
новој
години
да
удесим
с
брат-Мирком
рачуне
,
па
онда
треба
да
испишем
наша
правила
.
Велики
је
посао
то
за
мене
,
који
сам
тек
мало
научио
владати
пером
и
мастилом
.
Молим
вас
лепо
,
браћо
,
да
одгодимо
мало
,
док
посвршавам
;
не
бих
рад
да
се
закасним
с
оним
,
што
ми
је
поверено
.
“
Лазарев
је
углед
од
више
велики
,
а
да
наваљују
на
њега
.
Већина
клима
главом
у
повлад
и
вели
:
„
Хајде
,
на
послетку
,
како
знаш
.
“
Други
ћуте
,
а
Тома
нема
куд
.
Он
тек
не
може
предлагати
своју
блиску
својту
,
Рахилу
.
Јова
,
који
је
требао
то
учинити
,
попустио
је
и
умуче
.
Но
проводаџилук
пређе
сад
на
остале
.
То
је
као
зевање
.
Чим
видиш
од
другог
,
дође
и
на
тебе
.
Мија
Албунов
,
пре
но
што
је
поверио
,
учинио
је
свако
могуће
зло
,
само
није
никад
наговарао
кога
од
омладине
,
да
се
жени
и
удаје
,
а
данас
се
даде
у
проводаџилук
.
„
Кад
смо
већ
код
тога
посла
“
,
каже
,
„
ја
мислим
,
да
би
Влада
Милин
и
Стана
Павлова
баш
пристали
једно
за
друго
.
Време
је
.
“
_
За
Тому
беше
то
као
за
мачку
залогај
,
одмах
се
уплете
.
„
Наравно
да
је
време
,
крајње
је
време
“
,
каже
,
„
зар
да
чекамо
,
да
се
почну
успаљивати
?
“
и
испод
ока
погледа
на
Лазара
.
Но
Лазара
ни
бриге
,
он
не
хлади
,
где
га
не
пече
,
али
се
умеша
Боривоје
.
„
Полако
,
браћо
“
,
каже
он
,
„
ми
то
удешавамо
као
да
се
пита
:
Ко
ће
седети
једно
до
друго
за
ручком
при
трпези
?
Ово
није
за
сахат-два
,
ово
је
за
век
.
Треба
да
видимо
,
шта
ће
они
казати
...
За
ту
везу
треба
и
љубави
.
Апостол
Павле
у
својој
посланици
Ефесцима
,
у
глави
петој
,
стиху
двадесет
другом
не
прописује
баш
изречно
љубави
женама
,
јер
каже
:
„
Жене
,
слушајте
своје
мужеве
као
Господа
!
“
Али
човеку
прописује
љубав
,
јер
вели
:
„
Мужеви
,
љубите
своје
жене
,
као
што
и
Христос
љуби
цркву
и
себе
предаде
за
њу
.
Сваки
дакле
да
љуби
своју
жену
као
самог
себе
,
а
жена
да
се
боји
мужа
својег
.
“
У
мушком
дакле
мора
бити
љубави
,
а
љубити
се
не
може
силом
,
но
срцем
,
не
по
заповести
,
но
по
слободној
вољи
.
Вез
љубави
ништа
не
вреди
,
па
ни
брак
,
јер
силу
љубави
најбоље
показује
апостол
Павле
у
својој
првој
посланици
Коринћанима
,
у
глави
тринаестој
,
стиху
првом
до
осмог
.
Он
каже
:
„
Ако
све
језике
човечје
и
анђелске
говорим
,
а
љубави
немам
,
онда
сам
као
звоно
,
које
звони
или
прапорац
,
који
звечи
,
и
ако
имам
пророштва
и
знам
све
тајне
и
сва
знања
и
ако
имам
сву
веру
,
да
и
горе
премештам
,
а
љубави
немам
,
ништа
нисам
.
И
ако
раздам
све
имање
своје
и
ако
предам
тело
своје
,
да
се
сажеже
,
а
љубави
немам
,
ништа
ми
не
помаже
.
Љубав
дуго
трпи
,
милокрвна
је
,
љубав
не
завиди
,
љубав
се
не
велича
,
не
надима
се
.
Не
чини
,
што
не
ваља
,
не
тражи
свога
,
не
срди
се
,
не
мисли
о
злу
.
Не
радује
се
неправди
,
а
радује
се
истини
.
Све
сноси
,
све
верује
,
свему
се
нада
,
све
трпи
.
Љубав
никад
не
престаје
,
па
ако
ће
и
пророштво
престати
,
језици
ако
ће
умукнути
,
разума
ако
ће
нестати
“
.
Љубав
је
била
,
која
је
подсетила
и
Боривоја
на
ове
еванђелске
речи
и
он
их
је
под
утиском
љубави
изговорио
таким
жаром
и
ватром
,
да
је
занео
чак
и
оне
охладнеле
старце
.
Лазар
у
један
мах
хтеде
да
скочи
и
да
га
загрли
,
али
се
уздржа
.
Но
ако
је
Боривоју
шапутала
љубав
,
Томи
је
шапутала
себичност
.
Па
и
себичност
нађе
одговора
.
„
У
кога
има
љубави
“
,
каже
он
,
„
еванђеоске
љубави
,
тај
ће
део
те
љубави
пренети
и
на
жену
.
Та
,
ми
смо
дужни
љубити
сваки
божји
створ
,
и
рибу
у
води
и
птицу
у
ваздуху
,
чак
и
оног
црвка
,
што
пузи
по
прашини
.
Па
како
не
би
љубили
друга
свога
,
жену
?
Друго
је
љубав
,
а
друго
успаљивање
.
Ми
не
силимо
никог
нити
га
смемо
силити
,
ми
само
саветујемо
и
предлажемо
.
Благо
оном
,
ко
послуша
старије
,
јер
млађи
не
знају
,
кога
треба
волети
.
Како
се
треба
женити
и
удавати
,
о
томе
нам
је
забележено
у
старом
завету
у
Мојсејевој
И
.
књизи
,
глава
28
.
Кад
је
Јакову
дошло
време
да
се
ожени
,
његов
отац
Исак
није
му
казао
:
Узми
коју
хоћеш
,
но
му
је
прописао
,
из
које
ће
куће
узети
жену
“
.
Уплео
се
и
брат
Мија
.
Каже
:
„
Да
,
да
,
успаљивање
само
на
зло
наводи
човека
.
Ето
,
ја
сам
се
у
мојим
младим
годинама
успалио
,
па
онда
кад
девојка
пође
за
другог
,
ја
већ
брз
на
покор
.
Кад
су
сватови
седели
за
вечером
,
напунио
сам
рукаве
и
шпагове
каменицама
,
те
удри
у
прозоре
.
Пршти
стакло
и
дрво
на
све
четир
стране
,
а
свекар
само
виче
:
„
Под
сто
куме
,
под
сто
попо
,
под
сто
!
“
Ух
,
ух
,
да
грешан
ли
сам
човек
био
—
ух
“
!
Мирко
устаде
,
захвали
у
кратко
Богу
,
што
је
одбор
свршио
посао
и
разиђоше
се
.
И
опет
прођоше
три
недеље
.
Прођоше
као
три
сата
,
тако
се
бар
Боривоју
чинило
.
А
опет
колико
бола
,
колико
потреса
друштвених
поднесе
за
то
време
.
Па
онда
оне
ужасне
мисли
!
Боривоје
је
мислио
,
да
је
пречишћен
,
умирен
и
обезбеђен
од
искушења
сотонина
.
И
гле
већ
на
првом
кораку
,
како
се
љуто
превари
!
Сад
види
,
да
се
сотона
у
њему
само
притајио
,
а
не
смирио
.
У
њему
—
кува
и
ври
.
Као
што
вихор
здере
паучину
са
зида
,
те
је
носи
Бог
те
пита
куда
,
тако
вихор
у
његовој
души
дочепа
његове
мисли
,
те
јури
с
њима
сад
горе
сад
доле
.
Некада
их
сроза
у
такав
понор
,
да
мислиш
,
сад
је
крај
и
никад
из
те
очајне
таме
на
поље
.
Мало
после
их
,
хвала
Богу
,
опет
изнесе
на
зрак
,
да
их
доцније
и
опет
стрмоглави
.
Боже
мој
,
како
ли
ће
се
свршити
?
Кад
Гиги
споменуше
о
Милеви
,
он
се
зажари
радосним
руменилом
.
Та
,
да
обиђеш
Назарене
целог
света
,
не
можеш
наћи
таке
девојке
као
што
је
Милева
.
Давно
је
њему
око
запело
за
њу
,
али
се
слабо
надао
.
Сад
му
је
тако
рећи
нуде
.
Браћа
су
пронашла
,
да
је
он
ње
најдостојнији
.
И
Милева
се
зажарила
,
кад
јој
споменуше
о
Гиги
,
заболи
је
нешто
,
али
не
знађаше
управо
шта
.
Саслушала
је
мирно
,
да
је
и
женидба
њена
брата
на
прагу
,
а
кад
јој
споменуше
,
да
ће
и
Варвара
отићи
Боривоју
,
онда
се
савила
као
оно
танко
дрво
,
кад
удари
по
њему
секира
.
У
оном
тренутку
познаде
тајну
своје
душе
,
поста
јој
оно
јасно
,
што
је
до
сад
само
назирала
и
што
не
хтеде
признати
у
себи
.
Познала
је
тек
сад
,
каквом
дивљом
страшћу
воли
Боривоја
,
кад
га
је
изгубила
.
Отишла
је
у
собу
,
па
се
затворила
.
Те
ноћи
се
два-триред
будио
Лазар
.
До
ушију
му
долазаше
неки
шум
,
као
кад
оно
ветар
зајауче
по
тихој
ноћи
.
Али
он
увек
и
увек
заспа
,
јер
мишљаше
доиста
—
ветар
је
.
Тек
кад
је
други
дан
сагледао
сестрино
лице
,
онда
и
њему
поста
оно
јасно
,
што
је
слутио
,
и
—
од
срца
зажали
сестру
.
Зажали
је
,
али
јој
не
поможе
.
Пољубио
ју
је
у
чело
,
уздахну
,
а
она
се
отрже
од
њега
и
побеже
у
своју
собу
;
за
тим
му
и
опет
допре
до
ушију
шум
,
као
кад
оно
ветар
зајауче
;
и
опет
уздахну
,
али
слеже
раменима
.
„
Боривоје
се
предао
,
“
помисли
он
у
себи
,
„
како
ћу
ту
ја
онда
помоћи
?
“
А
Варвара
?
Она
кад
чу
свршену
ствар
,
три
ноћи
није
спавала
—
од
радости
.
Тако
су
прошле
оне
три
недеље
и
дође
повечерње
дана
,
кад
ће
Боривоје
и
Варвара
,
Гига
и
Милева
изјавити
у
скупштини
,
да
ће
се
удружити
и
постати
једно
тело
,
муж
и
жена
.
Већ
се
спустило
вече
,
а
на
пољу
веје
снег
као
да
не
мисли
скоро
престати
и
као
да
хоће
да
употреби
до
краја
оно
право
,
које
му
даје
српска
пословица
,
која
каже
:
Мера
му
стреја
,
рок
му
Ђурђев
дан
.
Боривоје
је
у
својој
соби
.
Угасио
је
жижак
,
који
му
је
запалила
рођа
његова
,
светлост
му
је
несносна
,
њему
да
је
ноћ
,
помрчина
или
најбоље
,
Боже
ми
прости
—
пакао
.
Нешто
се
кува
у
њему
,
али
још
не
зна
шта
.
Тада
се
подиже
,
изиђе
у
двориште
,
за
тим
на
улицу
,
па
онда
у
мрак
.
Снег
је
завејао
путеве
,
али
му
то
баш
годи
.
Што
му
нога
по
кад-кад
дубље
западне
у
јендек
,
тим
боље
;
кад
се
извлачи
из
оног
глиба
,
напрегне
се
,
па
му
је
онда
чисто
лакше
.
Он
ће
Милеви
.
Мора
!
Као
што
снага
месечева
вуче
месечаре
,
тако
вуче
та
девојка
њега
.
Његове
мисли
нису
са
свим
јасне
.
Али
њему
шапће
неки
потајни
глас
,
извире
нека
потајна
мисао
:
„
Она
сад
мисли
на
мене
,
чека
ме
.
“
И
он
оде
...
Дође
према
риту
и
учини
му
се
у
један
мах
,
да
чује
урлање
курјака
.
За
часак
хтеде
да
скрене
онамо
.
„
Чак
и
ти
тамо
имају
више
срца
,
но
они
у
одбору
“
—
повикну
и
стисну
песницом
.
И
дође
му
на
памет
реч
,
коју
је
чуо
од
оне
испребијане
жене
,
онда
,
кад
је
први
пут
ступио
у
назаренску
скупштину
.
Како
ли
рече
само
она
жена
?
!
Ах
да
!
„
Еванђеље
је
само
у
вашим
рукама
,
али
у
срцима
вашима
су
—
тророге
виле
.
“
И
он
поче
да
мисли
,
мисли
...
У
оном
тренутку
није
више
био
Назарен
,
јер
оно
,
што
му
долазаше
на
памет
,
била
је
—
јерес
.
Тада
чу
,
где
залану
вашка
.
Био
је
под
селом
.
Дође
до
куће
,
којој
га
је
срце
вукло
и
застаде
да
се
одува
.
Али
само
за
часак
.
Обазре
се
око
себе
као
лопов
,
па
се
докраде
до
крајњег
прозора
.
Тамо
је
Милевина
собица
.
На
прозору
нису
спуштене
завесе
ни
мало
,
те
се
види
у
соби
све
са
свим
јасно
,
па
и
то
,
за
што
су
завесе
остале
незастрте
.
Види
се
,
да
Милева
има
крупнијих
брига
.
Главу
је
заронила
у
руке
и
не
миче
се
.
Један
крај
од
образа
њена
види
јој
се
према
светлости
од
жишка
,
тај
је
крај
блед
као
да
је
умрла
.
Али
не
,
није
умрла
.
Чим
он
закуца
на
прозор
,
тихо
,
једва
приметно
,
она
се
трже
.
„
Ко
је
?
“
„
Ја
,
отвори
...
“
Али
то
Боривоје
не
иште
као
Назарен
,
који
је
на
путу
,
те
тражи
конака
,
нити
она
њему
отвара
као
Назарену
,
брату
.
Најпре
застре
прозор
.
Онда
изиђе
на
врата
и
пропусти
га
тихо
,
нечујно
као
што
пропушта
драга
драгана
.
Кад
га
уведе
у
собу
,
тада
по
други
пут
залану
вашка
.
Нити
јој
он
назва
Бога
нити
га
она
понуди
да
седне
.
Нити
га
она
пита
откуда
нити
јој
он
казује
шта
ће
.
За
дуго
не
изговорише
ни
речи
,
али
се
јасно
чује
тешко
дисање
њих
обадвају
.
На
једном
он
проговори
,
управо
прошапута
:
„
Кад
се
човек
убије
,
грех
је
;
је
ли
?
“
„
Грех
“
,
каже
она
.
„
Ето
,
ја
цео
дан
мислим
о
томе
.
Поп-Миле
је
придиковао
о
самоубиству
;
давно
,
кад
сам
још
ишла
у
цркву
.
Каже
:
„
Бог
пита
самоубицу
,
за
што
си
дошао
овамо
,
кад
те
ја
нисам
звао
...
“
И
опет
наста
ћутање
.
Од
једном
се
Боривоје
нагло
исправи
.
„
Па
шта
ћу
онда
ја
?
“
пита
очајно
и
паде
јој
код
ногу
...
Сети
се
оног
првог
састанка
,
кад
га
је
она
питала
.
„
Опрашташ
ли
ми
?
“
И
онда
је
хтео
да
јој
падне
крај
ногу
,
али
опет
не
овако
.
Сад
јој
љуби
крајеве
ципела
њених
,
а
руке
му
обухватају
колена
њена
.
„
Ја
...
ја
ћу
“
,
каже
он
,
„
гледати
,
да
се
промени
ствар
.
“
Она
га
разумеде
и
рече
уздрхталим
гласом
само
толико
:
„
Гледај
...
“
Колико
је
тако
лежао
крај
ногу
њених
,
грлио
кољена
њена
,
не
зна
ни
сам
.
Од
једном
осети
,
где
му
она
додирује
руком
чело
.
„
Молим
те
,
иди
!
“
Он
као
да
хтеде
устати
,
али
не
мога
.
Лежао
јој
и
даље
код
ногу
,
непомично
.
Само
кад
и
кад
шапне
:
„
Удесићу
ја
то
“
.
„
Удеси
“
,
каже
она
и
опет
,
па
онда
увек
додаје
:
„
Молим
те
,
иди
“
.
Он
или
не
чује
или
не
може
да
устане
.
Тада
закукурекне
петао
и
у
Боривоју
се
обрнуше
мисли
.
Он
ухвати
сам
себе
на
кривом
путу
,
дође
сам
себи
као
оно
Петар
,
кад
се
одрекао
Христа
.
Скочи
као
махнит
и
оде
.
Оде
онако
,
како
она
није
хтела
.
И
без
речи
и
без
опроштаја
,
без
пољупца
и
без
загрљаја
.
Испрва
није
имао
снаге
да
устане
,
али
кад
је
устао
—
побеже
.
На
пољу
још
једнако
веје
снег
.
Он
стао
на
сред
друма
и
промишља
.
Шта
ће
?
Да
ли
су
још
и
сад
они
вуци
у
риту
?
Или
да
буди
Лазара
?
Срамота
га
.
Или
оне
остале
?
Мрзи
их
.
А
да
шта
би
му
они
и
рекли
друго
,
до
то
,
да
се
успалио
.
Пође
напред
.
Да
ли
намерно
,
да
ли
случајно
,
не
зна
ни
сам
,
доста
да
стоји
пред
кућом
Гигином
.
Сутра
у
ово
доба
биће
му
тамо
Милева
,
онај
деран
љубиће
прах
са
ногу
њених
,
као
што
је
љубио
он
.
Стреса
се
.
Од
чега
?
Од
те
помисли
или
што
је
осетио
,
да
у
онај
мах
оде
од
њега
анђео
и
уз
њега
остаје
само
—
сотона
?
Погледа
на
ту
мрску
кућу
и
прозоре
:
Све
је
мирно
,
сви
спавају
.
Таман
згода
,
да
се
он
увуче
у
кућу
и
удави
оног
дерана
.
За
часак
као
да
се
поплашио
од
те
помисли
.
Али
не
,
то
није
више
мисао
,
то
је
већ
нешто
више
,
то
је
тврда
намера
...
Како
је
поникла
,
како
се
учврстила
,
не
питајте
.
Од
варнице
до
пламена
често
не
треба
више
до
ли
један
тренутак
,
само
ако
је
ветра
.
А
у
Боривојевим
грудима
је
бура
...
Кад
приђе
капији
,
осетише
га
пси
и
залајаше
.
Ама
какви
пси
,
подавиће
он
и
њих
.
Био
је
можда
већ
изгубљен
,
када
чу
кораке
.
Иде
неко
.
Он
се
крену
и
-
побеже
.
Куда
?
Не
зна
ни
сам
;
изгубио
се
;
заишао
је
у
улице
,
које
не
познаје
.
И
дуго
мора
да
је
ишао
,
дуго
,
јер
кад
се
заморио
,
поче
да
свиће
.
Снег
се
стишава
,
ветар
се
променуо
у
топлу
југовину
;
петли
поју
,
с
торња
ударише
звона
на
молитву
.
Стишало
се
и
у
Боривоју
...
Њему
је
само
у
пола
јасно
,
где
је
био
и
шта
је
све
хтео
оне
ноћи
,
па
се
од
тог
згрозио
.
„
Ја
сам
се
успалио
...
успалио
“
,
говори
у
себи
.
Не
иде
,
но
бега
у
своје
село
.
„
Боже
,
каква
је
то
крв
у
мени
?
“
пита
и
по
десет
пута
.
Стигне
кући
,
отвори
комору
и
забрави
за
собом
врата
.
Тамо
је
мрак
.
У
оном
мраку
напипа
крајњи
крај
одаје
и
паде
на
земљу
,
паде
,
као
што
мало
пре
лежаше
пред
ногама
Милевиним
.
Сад
лежи
пред
ногама
Свевишњега
.
Осетио
је
сву
ништавост
човечју
и
дође
му
као
гадно
фарисејство
оно
досадашње
назаренско
уздање
,
да
је
пречишћен
од
греха
,
прекаљен
и
обезбеђен
од
странпутице
.
„
Воже
“
,
моли
се
уздрхталим
гласом
,
„
Боже
,
немој
ме
оставити
,
јер
ако
ме
оставиш
,
продаћу
те
онако
исто
,
као
што
те
је
продао
Јуда
и
погазићу
све
заповеди
твоје
.
“
Дуго
је
клечао
и
плакао
,
а
кад
се
подиже
,
био
је
оснажен
.
Дође
са
свим
к
себи
и
лафе
,
да
му
се
и
опет
променуле
мисли
.
„
Нећу
се
више
успаљивати
“
,
говори
у
себи
и
поче
да
се
облачи
у
свечано
недељно
рухо
.
У
њему
је
сад
енергија
—
она
енергија
,
коју
је
познао
у
себи
још
из
детињства
свога
,
кад
га
истераше
из
школе
и
он
виде
своју
мајку
у
оном
неизмерном
очајању
;
у
њему
је
сад
она
енергија
,
која
овлада
њиме
,
кад
се
решио
,
да
иде
у
Јерусалим
,
те
је
издржао
онај
тежак
пост
;
у
њему
је
сад
она
енергија
,
с
којом
се
бацио
на
назаренско
веровање
...
„
И
нећу
скретати
с
овог
пута
“
,
мишљаше
у
себи
,
„
па
ма
ме
моја
крв
свега
расула
...
“
Неколико
сахата
доцније
држао
је
Боривој
у
скупштини
Варвару
за
руку
и
изговорио
јасним
гласом
:
„
Хоћу
да
узмем
Варвару
за
жену
своју
и
хоћу
да
је
љубим
,
као
што
нам
заповеда
Господ
и
прописује
апостол
Павле
,
а
то
је
:
Хоћу
да
је
љубим
више
од
себе
самога
,
као
што
је
Христос
љубио
цркву
и
себе
предаде
за
њу
...
“
Старицама
назаренским
дође
мило
,
где
се
Боривоје
овако
китњасто
исповеда
,
а
старцима
назаренским
,
онима
који
су
у
одбору
,
учини
се
,
као
да
их
тим
речима
моли
Боривоје
за
опроштај
,
што
је
пре
три
недеље
онако
слободно
и
против-назаренски
тумачио
свето
писмо
,
кад
беше
реч
о
љубави
.
Кад
је
Боривоје
изговорио
овоју
исповест
,
није
хтео
или
није
смео
да
погледа
у
Милеву
,
која
му
је
стојала
за
леђима
.
Тек
кад
чу
,
њене
речи
,
управо
њен
уздрхтали
шапат
,
да
хоће
да
буде
жена
Гигина
,
он
је
погледа
.
Била
је
бледа
као
мртвац
.
„
Она
је
за
мене
доиста
умрла
“
,
помисли
у
себи
.
Није
умрла
.
Кад
је
идућих
дана
мислио
на
десето
,
осети
неки
бол
,
као
да
га
је
ударио
нож
.
И
он
зна
,
са
чега
је
тај
бол
.
Мал
’
,
мал
’
,
па
га
подухвата
нека
топлота
,
сваки
час
пије
воде
,
а
непрестано
је
жедан
.
Где
кад
га
у
сред
посла
или
разговора
облије
румен
.
Стид
га
је
...
Мучи
га
мисао
:
Шта
она
мисли
о
њему
?
Зар
се
он
ње
није
одрекао
?
Зар
је
он
није
преварио
?
Да
ли
је
дошла
к
себи
те
разуме
његов
корак
или
је
још
увек
успаљена
?
Треба
ли
да
говори
с
њом
,
да
јој
протумачи
?
Али
не
,
не
,
то
би
било
ново
успаљивање
.
Кад
прође
четрнаест
дана
,
те
дође
недеља
,
које
му
је
требало
ићи
у
Лазаревац
на
скупштину
,
где
ће
и
Милеву
видети
,
не
смеде
отићи
,
би
му
зло
.
Отправио
је
Варвару
саму
,
а
он
се
опет
затвори
у
ону
мрачну
комору
и
горко
плакаше
.
Осетио
је
,
да
је
над
собом
изгубио
власт
.
Он
није
више
свој
...
До
сад
,
кад
је
плануо
,
занео
се
,
било
је
само
за
тренут
,
после
се
умирио
и
беше
по
ново
господар
над
собом
,
сад
је
скренуо
с
пута
не
само
за
тренутак
,
но
је
залутао
далеко
у
пустињу
,
где
све
дубље
у
њу
улази
и
не
види
краја
.
А
краја
мора
тек
бити
свачему
,
па
и
овоме
.
Милевина
страдања
.
Милевин
отац
,
чича
Срдан
опет
се
успалио
и
то
успалио
већма
но
игда
.
Никако
не
може
да
отрпи
,
што
му
је
кћи
невенчана
.
Каже
:
„
Не
могу
ја
допустити
,
да
моја
кћи
живи
као
патка
,
без
свештеничког
благослова
.
“
Чује
се
,
да
га
Светозар
свакојако
умирује
,
али
ко
ће
Срдана
умирити
.
Назарени
га
знају
,
па
се
побојавају
каква
чуда
.
И
нису
се
убојали
.
Чича-Срдану
је
тешко
и
он
оде
оне
недеље
по
подне
у
крчму
.
Ми
Срби
за
све
тражимо
вина
.
Ако
нам
је
што
добро
,
дај
,
пиј
од
радости
,
те
градимо
од
добра
зло
.
Ако
нам
је
што
тешко
,
дај
опет
пиј
,
градимо
од
зла
горе
.
Чича
Срдан
се
нашао
у
крчми
са
својим
пријатељем
Гајом
,
чији
је
син
такође
поверио
,
те
почеше
старци
да
се
јадају
.
Кад
су
се
добро
изјадали
,
а
још
боље
поднапили
,
почеће
чича
Срдан
:
„
Нема
ту
ништа
,
мој
прико
.
Све
су
то
празни
разговори
.
Слушам
данас
мог
Светозара
у
цркви
,
оно
није
да
није
,
лепо
говори
,
али
шта
може
реч
.
Све
док
неко
не
упадне
у
то
зољино
гнездо
и
не
разметне
га
,
неће
бити
добро
.
“
„
Сад
си
казао
паметну
реч
“
,
одобрава
му
Гаја
,
„
вреди
десет
...
“
За
тим
је
дошла
још
једна
литра
и
та
им
је
шапутала
,
да
не
чекају
дуго
,
а
она
трећа
литра
саветовала
је
старце
и
храбрила
их
,
да
не
говоре
на
празно
,
но
да
и
учине
што
мисле
—
одмах
.
А
баш
и
јесте
тако
,
Назарени
су
баш
сад
на
својој
вечерњој
молитви
.
И
таман
Назарени
свршавају
,
па
да
се
разилазе
,
кад
упадоше
међу
њих
Срдан
и
Гаја
.
У
рукама
им
батине
,
у
очима
нешто
,
што
те
подсећа
на
подрум
.
Срдан
први
узе
реч
.
Куцну
батином
по
оном
сату
,
што
висаше
на
зиду
и
рече
:
„
Баците
га
на
поље
!
Не
показује
добро
.
“
Сестра
Маца
узе
га
умиривати
.
За
младости
њене
хватао
се
Срдан
радо
до
ње
у
коло
,
ваљда
ће
је
послушати
.
„
О
,
браца
Срдане
,
баш
сте
нас
поплашили
“
,
каже
.
„
Једва
вас
познадох
оваког
...
“
„
Ћути
,
квочко
матора
!
“
продера
се
Срдан
на
њу
.
„
Шта
си
узела
успијати
,
као
да
је
још
и
сад
оно
време
,
кад
си
ме
ноћу
пропуштала
кроз
прозор
.
“
Маца
као
да
поклекну
мало
,
побледи
,
па
онда
рече
једва
чујно
:
„
Истина
,
била
сам
рђава
...
“
Чича
Срдан
не
пази
на
њу
,
но
се
и
даље
размахује
:
„
Овај
сахат
,
кажем
,
баците
на
поље
.
Показује
три
и
по
сата
,
а
то
није
истина
,
јер
вам
је
већ
дванаести
час
куцнуо
.
Ово
гнездо
ја
ћу
разорити
.
“
При
тим
речима
удари
батином
по
сату
,
који
се
разби
и
паде
на
патос
.
Онда
се
окрете
својој
кћери
,
стаде
пред
њу
и
рече
:
„
Устани
и
хајде
кући
!
“
Она
устаде
,
али
се
не
помиче
напред
.
„
Кући
матери
,
кажем
ти
!
“
Она
проговори
мирно
:
„
У
светом
писму
пише
:
Жена
треба
да
остави
оца
и
матер
,
па
да
иде
за
мужем
.
“
„
Ко
ти
је
муж
?
“
„
Ево
га
!
“
и
она
показа
на
Гигу
,
који
стојаше
не
далеко
од
ње
,
али
одмах
за
тим
обори
очи
.
„
Шта
?
Муж
!
?
“
виче
чича
Срдан
.
„
Тога
нема
код
нас
!
Ти
си
блудница
,
јер
живиш
невенчана
.
Ти
немаш
мужа
.
Знај
,
да
ћу
те
пре
убити
,
но
оставити
овде
.
Полази
!
...
“
Сад
се
деси
нешто
,
што
нико
не
очекиваше
.
Милева
се
усправи
и
проговори
нежним
гласом
,
чисто
улагујући
се
:
„
Не
могу
ићи
с
тобом
оче
,
него
те
и
ја
молим
,
уби
ме
,
нека
ти
је
просто
.
“
Свакога
прође
језа
,
само
чича-Срдана
не
.
У
њему
је
сотона
или
бар
вино
,
а
то
је
од
прилике
све
једно
.
И
он
дивљом
руком
зграби
кћер
своју
за
главу
,
раздере
мараму
,
којом
беше
повезана
и
дохвати
јој
дуге
,
лепе
курјуке
.
Поводи
се
глава
у
кукавне
жене
то
напред
,
то
натраг
,
а
из
тога
се
потресања
могло
закључити
,
коликом
снагом
чича
Срдан
напаствује
дете
своје
.
Но
Милева
је
мирна
.
Без
писка
и
речи
трпи
,
али
место
ње
вриште
остале
жене
у
један
глас
.
Мирко
,
Тома
и
остали
старији
људи
догурали
се
до
Срдана
,
умирују
га
речма
,
моле
и
опомињу
,
а
по
мало
се
ребре
око
њега
,
те
га
раменима
отискују
.
Рукама
га
се
ни
један
не
дохвата
.
Лазар
стоји
на
своме
месту
као
окамењен
;
Гига
је
блед
,
крши
руке
,
а
у
лицу
му
неисказан
бол
и
очајање
.
Но
Срдан
не
долази
к
себи
.
Гаја
опет
стао
батином
на
сред
собе
,
те
га
храбри
.
„
Добро
си
је
ухватио
“
,
каже
,
„
сад
је
само
води
кући
из
овог
пакленог
гнезда
.
“
Срдан
трже
још
једном
,
а
Милева
посрну
и
паде
на
колена
.
У
тај
зачу
се
тутањ
,
као
да
се
поломила
таваница
и
подиже
се
дебела
прашина
.
Жене
још
јаче
зацикаше
,
мисле
дошао
је
страшни
суд
,
јер
ломњава
једнако
траје
.
То
ради
Боривоје
.
Кад
виде
,
где
Милева
поклече
од
бола
,
удари
му
крв
у
главу
и
у
истом
тренутку
прескочио
је
био
две-три
скамије
,
које
се
поломише
;
оборио
је
неколико
жена
и
у
пуном
смислу
речи
погазио
Гају
,
који
још
једнако
стојаше
уздигнутом
батином
.
Онда
разгрну
оне
,
који
стојаху
око
Срдана
и
шчепа
старца
снажном
руком
за
прса
тако
,
да
Срдан
испусти
све
,
што
му
беше
у
рукама
:
Штап
и
Милеву
,
те
поклече
на
земљу
.
Све
то
беше
за
неколико
тренутака
.
Сад
се
прибраше
и
остали
,
виде
да
нема
шале
,
те
неколико
њих
,
који
беху
нај
јачи
,
навалише
на
Боривоја
и
отргоше
старца
од
њега
.
Боривоје
је
у
лицу
црвен
као
крв
,
његово
тешко
дисање
чује
се
јасно
и
у
оном
метежу
и
он
се
повуче
у
крај
.
Гаја
се
у
оном
комешају
подиже
с
патоса
као
испребијано
псето
и
извуче
се
на
поље
.
Срдан
је
клонуо
на
клупу
.
Назаренке
му
носе
воде
,
људи
га
умирују
,
али
њега
као
да
је
вино
тек
сад
стигло
.
Говори
о
некој
њиви
и
неким
кукурузима
.
Тако
се
ухватио
већ
и
мрак
.
Боривоје
се
мало
умирио
и
отишао
кући
и
за
мало
,
па
ће
одвести
оданде
и
Срдана
.
Водиће
га
Тома
и
још
друга
двојица
.
Кад
изиђоше
на
улицу
—
пуста
је
.
Поред
пута
је
јендек
,
од
прилике
до
колена
дубок
,
а
пун
воде
.
Тома
шчепа
Срдана
испод
руке
и
поче
да
га
води
оним
јендеком
.
Други
прискочи
,
да
му
помогне
.
„
Остави
“
,
каже
Тома
,
„
нека
га
туда
,
да
се
мало
расхлади
“
.
Срдан
иде
оним
јендеком
и
све
болно
стење
;
она
студена
вода
у
сред
зиме
и
сувише
га
расхлађује
.
Кад
је
Тома
дошао
до
Срданове
куће
,
закуца
на
прозор
и
предаде
га
домаћици
.
Она
се
сирота
згранила
,
кад
га
виде
.
Како
се
вукао
оним
јендеком
,
дошао
сав
укаљан
,
а
по
чакширама
му
се
замрзла
вода
и
нахватао
се
лед
.
Сместила
га
у
постељу
,
из
које
се
ни
трећег
дана
не
разабра
.
Мори
га
љута
грозница
,
а
мал
’
те
није
и
врућица
.
Кад
се
Тома
враћао
кући
,
сврне
Лазару
,
где
затече
пуно
браће
.
„
Ох
,
ох
“
,
рече
тужним
гласом
,
„
видесте
ли
Боривоја
?
Тако
је
био
неукроћен
,
као
да
су
три
сотоне
у
шему
“
.
И
доиста
,
Боривоје
се
није
разумевао
у
оном
„
голубијем
послу
“
,
да
по
„
хришћанској
дужности
“
води
пијана
човека
кући
,
а
да
га
води
јендеком
,
који
је
пун
студене
воде
.
Он
,
Боривоје
није
знао
друкче
да
се
освети
човеку
,
до
ли
да
га
ухвати
за
прса
.
Код
Милеве
се
опет
искупиле
жене
.
Жале
је
и
теше
,
блаже
је
и
храбре
.
Но
она
као
да
не
чује
.
Пред
очима
јој
је
и
сад
чича
Срдан
,
како
је
вуче
за
курјуке
,
она
види
Гигу
,
како
крши
руке
,
а
на
лицу
му
неисказани
бол
.
Осећа
,
зна
,
уверена
је
,
да
би
тај
човек
сваког
часа
умр’о
место
ње
и
то
радо
.
Али
јој
се
показује
и
друга
слика
,
па
јој
у
ушима
још
и
сад
онај
ужасни
лом
,
када
се
крјаху
клупе
...
Види
Боривоја
,
који
не
уме
да
гледа
,
како
она
страда
и
бори
се
за
њу
.
Коме
ће
се
приволети
царству
?
Затворила
је
очи
и
—
мислила
је
.
У
оном
тренутку
није
ју
ништа
више
болело
.
„
Спава
...
спава
...
“
,
шапутале
су
полако
Назаренке
.
„
Лаку
ноћ
!
“
Овај
последњи
догађај
врло
је
узнемирио
Назарене
.
Од
кад
дође
поп
Светозар
,
мало
се
утишао
свет
против
њих
,
не
нападају
их
више
на
улици
,
а
гле
сад
шта
је
.
Син
проповеда
мир
,
у
цркви
проповеда
против
Назарена
борбу
делима
,
речима
,
духом
,
а
отац
долази
у
назаренску
скупштину
буџом
,
да
дели
мегдане
.
Како
ће
се
свршити
то
?
Но
опет
за
то
нико
не
мисли
,
да
тужи
Срдана
.
Милева
неће
и
не
сме
,
отац
јој
је
,
а
и
остали
не
чине
то
већ
због
Лазара
.
Па
онда
,
Срдан
је
болестан
,
још
се
не
диже
из
постеље
,
а
једва
се
четвртог
дана
мало
разабрао
.
Тако
прође
и
опет
четрнаест
дана
и
дође
опет
време
заједничкој
скупштини
.
Боривоје
дође
тога
дана
мало
раније
у
село
,
мора
да
оде
Лазару
,
да
му
се
извини
како
год
за
онаки
насртај
.
Кад
уђе
у
собу
,
изненади
се
.
Застао
је
Милеву
.
Она
је
дошла
брату
неким
послом
,
па
ће
с
њим
заједно
у
скупштину
.
Лазар
је
у
овај
мах
отишао
у
кошару
,
да
обиђе
марву
.
Боривоје
је
био
изненађен
и
не
сећа
се
,
како
се
поздравио
с
Милевом
.
Зна
тек
толико
,
да
га
је
понудила
да
седне
.
Ко
зна
,
кад
би
проговорио
и
да
ли
би
проговорио
речи
,
да
га
она
прва
не
запита
:
„
Како
ваши
на
дому
“
?
„
Хвала
,
“
каже
он
,
„
остали
су
здрави
.
“
(
Назарен
неће
никад
казати
:
Здрави
су
,
јер
он
то
не
зна
,
већ
увек
вели
:
„
Остали
су
здрави
,
“
или
:
Оставио
сам
их
здраве
“
)
.
Сад
је
и
Боривоје
осећао
,
да
треба
коју
да
рекне
.
Али
и
он
не
говори
о
оном
,
што
му
је
на
души
,
но
потеже
обична
назаренска
питања
.
„
Шта
сте
читали
из
светог
писма
?
“
пита
је
.
Милеви
прелети
за
часак
тужни
осмех
преко
лица
.
Она
и
свето
писмо
!
Не
сећа
се
више
,
кад
га
је
читала
,
а
кад
га
је
и
узимала
у
руке
,
онда
је
само
гледала
по
њему
.
„
Читам
,
“
каже
она
збуњено
,
„
овај
...
последњи
пут
сам
читала
о
створењу
света
.
“
„
Па
какве
вас
мисли
обузимају
при
том
читању
?
“
пита
је
опет
Боривоје
.
„
Ја
мислим
и
мислим
,
да
би
боље
било
,
да
Бог
није
света
ни
створио
“
,
рече
она
ненадно
,
па
се
онда
и
сама
трже
од
тог
безбожничког
одговора
,
поцрвени
и
занеми
.
Јасно
је
,
што
рекли
Назарени
,
да
је
била
у
оном
тренутку
успаљена
,
а
био
је
успаљен
и
Боривоје
.
„
Милева
“
,
пита
он
мало
после
,
„
јесте
ли
задовољни
у
новој
кући
?
“
Она
подиже
главу
и
погледа
га
тако
тужно
,
као
голубица
кад
изгуби
свог
голуба
или
кад
јој
секу
врат
.
После
се
мало
насмеши
.
Било
је
у
том
осмеху
нечег
враголастог
.
„
А
ви
?
Како
сте
ви
задовољни
?
“
пита
она
њега
у
место
да
одговара
.
„
Зар
с
Варваром
?
“
пита
је
он
отворено
.
„
Па
да
!
“
„
Како
ћу
да
вам
кажем
.
У
откровењу
Јованову
глава
трећа
,
има
нешто
што
приличи
и
на
њу
.
Анђелу
лаодикиске
цркве
говори
дух
:
„
Знам
твоја
дела
,
да
ниси
ни
студен
,
ни
врућ
.
О
,
да
си
студен
или
врућ
...
Но
будући
млак
,
ниси
ни
студен
ни
врућ
...
“
Да
судимо
по
Милевину
лицу
,
рекли
би
,
да
јој
је
годио
тај
одговор
.
„
Воли
децу
“
,
рече
она
на
послетку
лагано
.
„
Не
бије
их
,
али
не
бих
рекао
ни
то
,
да
их
воли
.
Да
истински
,
по
срцу
воли
децу
,
запазио
бих
,
јер
би
деца
онда
волела
и
њу
.
“
Наста
мало
ћутање
.
„
А
ви
Милева
?
“
пита
он
опет
.
Сад
пређе
преко
њена
лица
болни
осећај
.
„
Ја
не
могу
да
се
тужим
,
не
смем
да
се
тужим
,
немам
права
да
се
тужим
“
,
вели
,
„
он
је
светац
и
то
је
најстрашније
.
Хеј
,
да
могу
да
ишчупам
из
груди
оно
,
што
ме
мучи
,
па
да
бацим
у
јендек
.
Грешна
сам
ја
,
врло
сам
грешна
,
Боривоје
.
“
Боривоје
би
тако
узбуђен
,
да
не
мога
остати
на
месту
,
но
устаде
и
оде
до
прозора
.
Милева
га
погледа
испод
ока
.
Да
је
у
оном
тренутку
казао
:
„
Жено
,
хајде
са
мном
,
хајде
у
пустињу
,
где
нема
Назарена
,
ни
ове
муке
“
,
она
би
пошла
.
Али
њему
не
дође
то
у
онај
мах
на
памет
,
он
само
хукну
и
рече
:
„
Ми
ћемо
пропасти
обадвоје
.
“
И
онда
занеми
.
Милева
је
оборила
главу
,
уздану
и
изиђе
на
поље
.
Мало
после
дође
Лазар
.
А
онда
,
кад
у
скупштини
забруја
песма
у
славу
Христову
,
погледа
Боривоје
на
Милеву
и
дође
му
на
памет
оно
,
што
му
је
требало
пасти
на
памет
пре
по
сата
.
Затвори
песмарицу
,
саже
главу
на
груди
и
поче
у
сав
глас
јецати
.
Ни
по
покрету
ни
по
жубору
не
би
могао
опазити
,
да
су
Назарени
изненађени
овим
неочекиваним
догађајем
,
али
су
изненађени
,
па
и
узнемирени
,
јер
песма
запиње
,
сваки
вуче
глас
на
другу
страну
.
Шта
је
то
,
да
Боривоје
плаче
?
Крштен
,
пречишћен
,
па
опет
?
Зар
се
сотона
и
опет
појавно
у
њему
?
Кад
се
свршила
молитва
,
устадоше
неки
да
га
теше
.
Варвара
је
тумачила
,
да
је
он
болестан
.
Други
су
тумачили
,
да
је
то
због
оне
његове
наглости
с
чича-Срданом
.
И
Лазар
му
приђе
и
умириваше
га
.
„
Проћи
ће
.
Велико
је
искушење
било
“
,
каже
му
.
Само
је
Милева
знала
,
за
што
је
плакао
Боривоје
.
Није
умео
да
дела
,
па
сад
сузи
.
Не
знаде
да
буде
човек
,
па
је
сад
жена
.
Она
га
погледа
са
стране
и
кад
виде
,
где
га
старци
и
бабе
тапшу
по
раменима
као
жену
,
он
јој
дође
сад
на
једаред
тако
мали
,
мали
.
Кад
је
Боривоје
дошао
кући
,
никако
да
се
умири
.
Доцније
се
и
опет
забравио
у
комору
и
молио
се
дуго
Богу
.
Дуже
но
икад
пре
,
али
му
сада
више
не
одлану
.
Кад
је
изишао
из
коморе
,
шетао
је
крупним
корацима
по
соби
и
говорио
као
себи
,
али
опет
на
глас
:
„
Ја
морам
од
сад
сести
међу
пријатеље
у
скупштини
,
ја
нисам
вредан
да
седим
међу
браћом
.
Треба
по
ново
старешинама
да
се
исповедим
“
.
Варвара
га
је
преплашено
слушала
,
па
му
онда
пришла
.
Он
је
био
сатрвен
,
а
она
,
жена
за
часак
га
је
искушала
;
он
јој
се
повери
и
откри
јој
сву
тајну
срца
свога
...
Налицкана
војска
.
Док
је
овако
бивало
код
Назарена
,
на
другој
страни
нису
спавали
.
Чинили
су
све
,
што
год
су
знали
и
умели
,
да
најпре
зауставе
продирање
назаренско
,
па
онда
и
освоје
их
.
Поп
-
Светозар
је
вредно
придиковао
у
цркви
и
његове
придике
бивале
су
све
то
вештије
,
лепше
и
језгровитије
.
А
ни
стари
свештеник
није
хтео
да
изостане
.
Био
се
мало
запустио
с
придикама
;
што
јесте
,
јесте
,
али
кад
сад
узме
крст
у
десницу
и
попне
се
на
амвон
,
можеш
му
слободно
сваку
реч
штампати
у
„
Српском
Сиону
“
.
Но
то
је
у
цркви
.
Али
ни
оно
,
што
је
закључено
на
збору
о
Великој
Госпођи
,
није
остала
празна
реч
.
Пустише
,
да
народ
мало
преради
послове
,
па
онда
почеше
недељом
по
подне
с
народним
предавањима
у
школи
.
Здравковић
први
ће
почети
,
а
и
право
је
.
Његова
је
то
мисао
,
а
после
,
он
је
најзаузимљивији
и
највештији
.
Он
је
оног
дана
на
вечери
одмах
казао
,
да
неће
од
целог
посла
бити
ништа
,
ако
се
сеоска
интелигенција
извуче
и
остави
народ
сам
на
тим
предавањима
.
И
поп
и
учитељ
и
трговац
и
доктор
и
гости
из
вароши
треба
да
буду
на
тим
предавањима
.
Они
и
ако
неће
чути
ничег
новога
,
треба
да
су
тамо
,
да
их
види
народ
,
па
ће
онда
и
он
за
њима
.
„
Пример
,
пример
и
опет
пример
“
,
рече
он
.
Сви
су
му
одобравали
и
сви
обрекли
,
да
ће
бити
на
месту
.
Дође
и
та
недеља
.
Свештеници
су
оног
јутра
у
цркви
са
амвона
упутили
народ
на
та
предавања
и
кад
би
по
подне
,
школа
је
била
дупком
пуна
,
милина
ти
је
гледати
.
Ту
је
мушко
и
женско
,
старо
и
младо
.
Ту
је
ратарка
и
попадија
,
ту
доктор
и
ковач
,
ту
неколико
гостију
са
стране
,
па
и
госпођа
Здравковићка
с
још
две
другарице
.
Лепа
је
жена
та
госпођа
Здравковићка
.
Висока
стаса
,
голубија
погледа
,
а
непрестано
се
врзе
око
свога
мужа
.
Њена
,
што
би
рекли
,
елегантна
појава
обучена
је
у
најелегантније
одело
.
О
врату
су
јој
дивна
три
реда
бисера
,
нека
се
не
каже
,
да
она
овај
народ
презире
и
да
се
само
онда
свечано
облачи
,
кад
иде
међу
господу
на
бал
.
Док
јој
муж
предаје
,
она
му
је
скоро
увек
за
леђима
.
Њено
је
место
до
душе
у
првој
клупи
,
међу
другим
госпођама
,
али
час
по
час
устаје
,
нуди
свом
мужу
воде
или
му
пружа
мирисаву
мараму
,
да
утре
зној
с
чела
или
му
дошапне
,
Бог
да
је
знаде
шта
,
а
увек
му
онда
постоји
час-два
за
леђима
и
гледа
га
тако
мило
и
нежно
.
Здравковић
говори
о
моди
и
луксузу
.
Сви
нађоше
,
да
му
је
говор
темељан
,
научан
,
згодан
за
наше
прилике
.
Навео
је
чак
и
оно
,
што
су
писали
Грци
и
Римљани
од
пре
Христа
против
гиздања
и
раскоша
,
па
дошао
до
данашњег
дана
.
И
она
се
најсиротија
лицка
као
нека
грофица
,
јер
каже
:
„
Ја
ћу
зарадити
,
заслужићу
мотиком
,
па
ћу
се
обући
.
“
А
оне
друге
веле
опет
:
„
Не
могу
ваљда
ни
ја
да
будем
гора
и
од
оне
најсиротије
.
“
Говорио
је
,
од
каквих
је
штетних
последица
по
здравље
и
благостање
то
непаметно
кинђурење
и
већ
тако
даље
.
И
све
би
било
лепо
,
само
да
му
увек
не
стоји
за
леђима
његова
накинђурена
жена
.
Али
као
да
ју
је
сотона
,
наместио
тамо
,
да
својом
појавом
исмеје
и
изобличи
сваку
његову
реч
.
И
кад
поче
да
говори
о
белењу
,
навео
је
,
шта
је
једном
учинио
покојни
жабаљски
прота
Папић
.
Баш
на
један
од
највећих
светаца
даде
изнети
на
средња
црквена
врата
,
куда
улазе
женске
,
велики
котао
воде
.
И
сваку
,
која
хтеде
да
уђе
набељена
у
цркву
,
заустави
код
врата
и
рече
јој
:
„
Уми
се
најпре
,
ћерко
;
овде
ти
белило
није
потребно
;
Бога
не
можеш
преварити
.
“
Многи
стари
људи
одобравају
,
а
Здравковић
се
окреће
свештеницима
,
који
су
тамо
били
и
вели
им
:
„
Ето
вам
,
господо
,
примера
,
следујте
му
!
“
И
све
би
се
свршило
које
како
,
да
се
и
опет
не
истаче
Шандор
ковач
.
Кад
виде
,
како
се
госпођа
Здравковићка
устумарала
по
школи
тамо
амо
и
не
уме
и
неће
да
седи
мирно
на
свом
месту
,
њему
ускипи
и
већ
је
два-триред
хтео
да
устане
и
оде
.
Но
уздржавао
се
,
док
је
могао
,
па
онда
му
прекипи
.
Устаде
и
пође
.
То
је
било
баш
у
онај
мах
,
кад
је
госпођа
Здравковићка
стојала
за
леђи
мужевљеви
и
нудила
га
,
да
пошље
у
крчму
по
чашу
лимунаде
,
а
Здравковић
предлагао
свештеницима
,
да
следују
примеру
проте
Папића
.
Шандор
ковач
застаде
код
врата
и
рече
доста
гласно
:
„
Таман
,
свештеници
ће
му
умити
цело
седо
,
а
он
не
уме
да
умије
своју
рођену
накинђурушу
“
.
Здравковић
пребледи
,
госпођа
седе
на
своје
место
,
а
остали
су
грискали
усне
.
Мало
за
тим
би
крај
предавању
.
Нико
Шандору
ковачу
ни
речи
,
као
да
су
пречули
.
Кад
су
се
разилазили
,
ослушкивао
је
Здравковић
,
шта
говори
свет
и
шта
суди
о
његову
предавању
.
Не
чу
ништа
друго
осим
оно
,
што
је
говорила
гомила
девојака
.
А
те
као
да
његова
предавања
нису
ни
чуле
,
оне
су
виделе
само
његову
жену
.
„
Али
баш
све
једнако
на
њој
“
,
каже
нека
.
„
И
хаљине
и
огртач
и
ципеле
и
шешир
и
кишобран
,
па
јеси
ди
видела
чак
и
марамица
од
једне
боје
“
.
„
Шта
могу
вредити
они
низови
бисера
?
“
пита
друга
.
„
Ја
сам
све
чула
још
јутрос
“
,
хвали
се
трећа
.
„
Мамика
“
,
тако
су
звали
у
селу
Чивуткињу
трговкињу
,
„
видела
ју
је
,
кад
је
излазила
из
цркве
“
.
Каже
:
„
Одело
једнаке
боје
зове
се
егал
,
онај
прашак
на
њеном
лицу
„
пудер
“
,
а
онај
мирис
„
пачули
“
.
Хај
,
Бого
,
ада
то
мирише
!
То
није
ружина
вода
,
него
као
тамјаника
,
шта
ли
.
Јао
,
часни
је
потр’о
,
баш
лепа
жена
“
.
Здравковићу
се
овог
пута
није
допало
,
што
му
хвале
жену
,
он
би
волео
,
да
су
хвалиле
њега
.
Тога
вечера
били
су
сви
гости
код
поп-Светозара
на
вечери
и
наздрављали
су
до
по
ноћи
сретном
успеху
.
После
четрнаест
дана
држао
је
предавање
сеоски
лекар
о
умерености
.
Говорио
је
