!Шта
га
је
њих
које
би
сматрале
да
су
најсрећније
на
свету
,
да
им
се
и
десети
део
понуди
што
се
теби
нуди
...
А
ти
се
још
предомишљаш
!
Море
,
ноге
да
му
переш
,
па
воду
да
пијеш
,
еј
!
.
.
царица
да
будеш
!
...
.
а
она
се
смрзла
ка
да
ће
је
неко
на
вешала
водити
!
Баба
Ката
приђе
Јели
и
узе
је
гладити
руком
ко
глави
:
—
Моја
лепа
косица
!
Немој
ми
се
ти
кидати
,
ћеро
моја
,
но
ти
лепо
послушај
твоју
тетку
,
па
да
будеш
срећна
,
и
ти
...
и
сви
твоји
.
Јела
опет
дубоко
уздахну
,
скочи
са
столице
само
да
се
отресе
овога
досадног
милушења
,
оде
и
стаде
крај
другог
прозора
,
а
поглед
јој
се
опет
губио
кроз
прозор
некуд
у
даљину
.
Баба
Ката
опет
јој
приђе
.
—
Шта
да
му
кажем
?
—
Бога
ти
,
тетка
Като
,
остави
ме
.
—
Али
није
то
,
душо
,
„
остави
ме
“
,
но
ту
један
пут
треба
кидати
.
То
ни
какав
обичан
човек
не
би
толико
чекао
и
трпио
,
камо
ли
он
,
што
је
научио
да
куд
он
оком
,
туда
други
скоком
.
А
и
што
би
одуговлачила
?
Знаш
ли
,
лудо
моја
,
да
би
их
стотину
других
полетело
да
ти
то
преотму
,
само
,
само
кад
би
дознале
...
.
И
шта
ти
лепше
можеш
пожелети
?
Леп
,
млад
,
човек
два
ока
од
њега
да
не
одвојиш
.
Царева
му
ћерка
не
би
махне
нашла
...
.
Обућиће
те
у
свилу
и
кадиву
;
у
злато
ће
те
оковати
...
—
Видим
ја
моје
добро
јутро
—
рече
Јела
жалосно
и
климну
главом
,
пуна
очајања
,
па
пошто
је
мало
поћутала
,
она
додаде
:
—
Најпосле
,
нек
буде
што
буде
!
Бог
ми
је
сведок
да
нисам
могла
друкчије
.
Баба
Кату
обрадоваше
ове
речи
.
Ока
их
је
разумела
као
да
се
Јела
једном
већ
решила
,
најпосле
се
преломила
.
Баба
Ката
радосно
дочепа
столицу
,
примаче
је
Јели
,
седе
крај
ње
и
узе
је
за
руку
.
Јела
је
још
једнако
стајала
крај
прозора
.
—
Ама
тако
,
само
,
лепото
моја
,
реши
се
један
пут
јуначки
,
мајковићу
,
па
што
бог
да
!
-
Што
ту
ваздан
тењезгати
.
Море
,
да
ти
знаш
,
да
ти
знаш
само
!
Баба
Ката
успи
лолски
устима
.
Еј
,
леле
мени
старој
и
дртој
.
А
да
сам
нешто
ја
!
...
—
Она
се
пљесну
што
игда
може
с
обадве
шакама
по
коленима
,
—
да
сам
богдице
ја
млада
,
па
да
нешто
срећом
мени
когод
понуди
...
Пи
!
То
би
се
причало
на
далеко
!
...
Баба
Ката
узе
у
своје
сухе
,
коштуњаве
бапске
руке
лепу
,
белу
ручицу
Јелину
,
па
је
стаде
авољити
својим
рукама
и
загледати
у
Јелин
прс
кажипут
,
избоден
од
шивења
.
—
Јабогме
,
—
продужи
баба
Ката
—
прегни
тако
један
пут
,
а
слободно
,
ако
буде
греха
,
ево
ја
сав
грех
узимам
на
моју
душу
.
Ја
ћу
прва
богу
на
истину
,
па
кад
се
ја
не
бојим
,
шта
се
ти
бојиш
.
Јела
покуша
да
отргне
своју
руку
из
бабиних
,
но
баба
Ката
не
даде
...
—
Шта
се
отимаш
?
Гребу
те
моје
сухе
бапске
руке
...
Е
,
његове
су
мекше
,
од
њега
се
не
ћеш
отимати
...
Баба
је
постајала
све
нежнија
;
она
чисто
привуче
Јелу
к
себи
и
узе
јој
говорити
:
—
Чујеш
,
ћеро
,
ја
теби
да
кажем
.
Ти
се
сад
дусаш
с
тога
зашто
и
не
знаш
шта
је
и
како
је
то
;
ти
и
не
знаш
шта
је
то
мушка
страна
и
како
пуста
жена
после
заћори
и
гине
за
мушким
.
Али
само
док
један
пут
будеш
...
.
док
се
мало
познаш
и
ослободиш
код
њега
...
Шта
?
ни
с
пет
чивта
волова
после
те
не
извукох
;
нико
те
више
не
одвоји
од
њега
;
ти
ћеш
сама
трчати
за
овим
од
чега
сад
бегаш
...
Јадна
лудо
моја
!
Да
ти
знаш
само
што
ја
знам
...
Море
,
благосиљаћеш
ти
мене
,
еј
!
стопе
ћеш
ми
љубити
,
ја
ти
кажем
...
.
Да
се
чуваш
!
Не
знам
за
кога
?
Чудо
што
су
данашњи
младићи
момчад
заслужна
да
добију
девојку
...
.
Распадају
се
по
два-три
пут
док
дође
ред
да
се
жене
.
Па
шта
они
могу
да
изискују
од
жене
,
кад
су
сами
таки
...
.
Ја
!
ваљда
ћемо
ми
женске
довека
бити
луде
!
Чувај
се
,
снебивај
се
,
бежи
од
среће
своје
...
тако
ти
цео
век
пропада
,
не
знам
за
што
?
...
Овако
ти
лепо
,
па
код
имаднеш
пара
и
„
шмука
“
-
да
видиш
како
ће
облетати
око
тебе
.
Не
ће
ми
се
онда
овуд
вртети
које
какви
шугљанери
практиканти
,
но
ће
доћи
људи
,
људи
,
еј
!
секретари
,
начелници
-
ја
теби
кажем
...
Зна
Ката
шта
говори
,
море
,
зна
!
...
.
Јела
узе
плакати
,
она
отрже
руку
од
бабе
.
—
Ово
је
право
чудо
;
оваке
бруке
нигде
нема
!
Место
да
ме
склоне
и
сачувају
,
они
ме
сами
гурају
у
блато
.
Назвала
ми
се
бајаги
тетка
,
а
силује
ме
да
постанем
туђа
наложница
!
...
О
,
боже
,
има
ли
те
где
год
!
Једа
пређе
у
гласно
јецање
;
она
се
гушила
од
плача
,
она
утече
у
буџак
и
поче
на
глас
плакати
.
Баба
Ката
се
помами
.
Њене
мале
,
зелене
очи
,
утекле
у
главу
,
чисто
се
упалише
од
гнева
,
те
су
се
из
својих
дупаља
сијале
као
два
зажагрена
змијина
ока
.
Баба
Ката
скочи
,
притрча
Јели
и
обадвема
песницама
удари
је
у
главу
што
игда
може
.
Јела
оста
наслоњена
на
зид
,
с
поклопљеном
главом
на
рукама
и
продужи
своје
гласно
јецање
.
Кад
је
бабетина
удари
,
она
се
и
не
маче
,
само
уздиже
рамена
и
чисто
увуче
врат
па
продужи
јецати
још
гласније
.
Баба
је
удари
и
викну
:
„
јао
,
роспије
једне
“
;
па
се
окрете
и
пође
;
но
опет
се
врте
.
—
Јао
,
роспије
једне
,
јао
вашљивице
и
смрдљивице
,
—
рикну
бабетина
.
Она
опет
удари
Јелу
песницама
у
главу
,
па
је
онда
дочепа
за
кике
и
поче
је
дрмусати
.
—
Јао
,
лоћо
једна
,
где
ми
крв
попи
...
јао
шуго
смрдљива
...
на
,
на
,
на
,
—
рикала
је
бабетина
дрмусајући
Јелу
за
косу
.
Бабетина
ишчупа
пуну
шаку
косе
и
још
неколико
пута
удари
у
главу
ово
јадно
девојче
.
Кукавна
Јела
стропошта
се
на
колена
;
она
заби
главу
у
буџак
и
продужи
гласно
јецање
и
плач
.
Кад
девојка
паде
,
бабетина
је
рину
ногом
.
„
Цркни
!
стрвино
једна
!
“
Јела
је
лежала
у
ћошку
ничице
и
горко
,
горко
плакала
.
Бабетина
је
,
са
затуреним
рукама
на
леђа
,
ходала
по
соби
и
цалала
:
„
Погледај
ти
гадуре
једне
!
Што
ја
с
њом
,
лепше
и
боље
,
то
она
све
црње
и
горе
...
.
Срам
те
било
,
срам
те
било
,
роспијо
једна
!
За
то
сам
вукла
твоје
по
...
пелене
и
брисала
твоја
...
?
То
ми
је
сад
благодарност
!
То
ми
је
хвала
што
сам
туђе
радила
да
тебе
,
гада
,
отхраним
и
подигнем
...
Поштење
!
поштење
!
(
кривила
се
бабетина
)
и
ти
ми
знаш
шта
је
поштење
!
...
Чуваш
поштење
у
...
Ту
ти
је
поштење
!
О
,
жабо
једна
!
Бабетина
је
сиктала
најскаредније
речи
.
—
Поштена
!
умела
бих
и
ја
бити
поштена
,
да
не
треба
јести
.
Нема
,
ћерко
,
ту
поштења
,
кад
си
ти
голог
...
.
но
...
.
на
плац
,
кад
не
можеш
другим
чим
да
зарадиш
хлеб
.
Ваљда
је
мени
ласно
било
кад
сам
морала
сваког
гада
...
Али
,
шта
ћу
.
Боље
и
то
но
да
идем
гола
и
боса
,
гладна
и
жедна
...
Свет
!
П
...
ја
на
тај
свет
!
Он
ми
је
бајаги
поштенији
!
Последња
дроља
да
си
,
па
кад
имаш
,
свуда
те
примају
,
свуда
ти
одају
почаст
.
Обуци
се
,
накити
се
,
изађи
,
—
госпођа
!
.
Сви
капу
доле
.
А
да
си
најпоштенија
,
кад
си
гола
—
свак
те
презире
...
Мислиш
нисам
ја
то
пробала
.
И
сад
она
хоће
мене
да
учи
,
и
она
зна
боље
шта
ваља
,
а
шта
неваља
!
Гад
смрдљиви
!
...
Ал
ја
сам
крива
!
Знам
ја
ко
је
теби
напунио
главу
!
То
је
онај
шугљанер
правник
.
Ух
,
чуда
боже
!
...
поштење
!
А
сам
се
облизује
.
Ама
ће
да
сева
обрамица
.
Чек
само
,
нека
ми
још
једном
присмрди
овде
!
Правник
!
учеван
човек
!
...
О
!
п
...
.
ја
на
његову
науку
,
кад
он
учи
једну
оваку
вашљивицу
да
не
слуша
своје
старије
,
да
не
слуша
мене
,
која
сам
је
подигла
од
литре
меса
...
—
Јес
,
лепо
би
то
било
—
продужавала
је
баба
—
кад
6и
Ката
била
луда
и
од
сад
,
као
што
је
била
до
сад
;
трчи
дању
,
трчи
ноћу
,
јури
као
луда
,
само
да
се
заслужи
која
крајцара
.
Кирија
је
,
дрва
су
,
обући
се
треба
,
крвљосати
треба
,
и
све
се
то
Кати
бије
о
главу
,
а
фрајла
само
да
седи
,
да
чека
на
готово
и
да
чува
своје
поштење
.
Учуваћеш
се
,
док
се
намери
какав
шугљанер
писарчић
или
трговчић
,
или
какав
отрцани
наредник
—
и
то
је
сад
боље
но
први
човек
.
Нећемо
даље
описивати
ову
одвратну
сцену
.
Рећи
ћемо
само
укратко
неколико
речи
о
целој
овој
ствари
.
Баба
Ката
је
била
сиротна
жена
,
а
Јела
је
била
некаква
њена
суродица
,
сироче
без
оца
и
мајке
;
нашла
се
тако
код
ове
бабетине
и
живела
је
код
ње
,
радећи
дан
и
ноћ
.
Лепо
је
шила
и
прилично
је
зарађивала
,
али
се
све
трошило
у
кући
.
Кад
Јела
склони
и
приштеди
који
цванцик
,
баба
јој
чантра
дотле
,
док
и
то
не
узме
.
Баба
Ката
и
сама
је
одрасла
као
сироче
.
Она
се
од
рана
детињства
свикла
на
све
суровости
живота
и
схватала
је
свет
веома
реално
.
Имала
је
обичај
рећи
:
—
Прво
ваља
живети
,
то
ја
знам
!
Радила
је
све
за
што
се
могло
добити
пара
,
али
је
увек
некако
умела
пробрати
оно
што
је
лакше
.
Док
је
била
млађа
„
живела
је
“
—
као
што
је
она
то
звала
.
Од
кад
је
почела
старити
,
одала
се
на
свашто
;
трљала
је
жене
нероткиње
и
давала
им
нешто
да
пију
.
Напитци
су
били
скупи
,
али
бар
жена
је
била
сигурна
да
ће
родити
.
Потпасивала
је
струњене
.
Лечила
је
од
урока
,
заварчивала
је
децу
од
страве
;
знала
је
уврачати
да
ко
кога
заволе
или
да
ко
кога
омрзне
;
давала
је
девојкама
колачиће
којима
су
могле
обрнути
сваког
момка
да
за
њима
лудује
.
Но
као
главну
радњу
водила
је
сад
проводаџилук
и
подвођење
,
али
је
у
прошлости
својој
имала
и
нешто
страшно
.
Овде
,
у
овој
ствари
с
Јелом
,
баба
Ката
је
била
само
калауз
за
једну
„
високу
госпођу
“
,
која
је
опет
била
позната
као
„
лиферант
“
за
сву
„
отменију
класу
.
“
Ове
мрачне
фигуре
,
допуњене
још
другим
„
особама
“
истога
рувета
,
а
мушкога
пола
,
ми
ћемо
сретати
и
доцније
;
овде
ћемо
испричати
само
у
кратко
шта
је
даље
било
с
овом
јадном
девојком
.
Јела
није
била
дете
;
она
је
већ
знала
шта
то
значи
.
Једног
дана
баба
Ката
јој
саопшти
„
радосну
вест
“
како
се
у
њу
загледао
један
„
врло
велики
,
врло
велики
господин
.
“
Видео
је
случајно
једног
празника
у
Јеленику
.
Јела
је
у
почетку
била
премрла
од
радости
,
али
њена
радост
није
била
дуга
.
Мало
после
,
из
бабина
разговора
,
Јела
дознаде
да
је
то
тако
висок
господин
,
да
ту
о
женидби
не
може
бити
ни
говора
;
но
Јела
може
онако
бити
срећна
с
њим
,
т
.
ј
.
може
се
добро
наплатити
.
Кад
је
видела
да
је
питање
просто
у
томе
да
постане
наложница
,
—
Јела
је
одбила
те
понуде
.
Баба
Ката
,
не
казујући
никако
ко
је
тај
високи
господин
,
продужила
је
своје
наваљивање
.
Окушала
је
све
,
пробала
је
лепим
,
најпосле
видели
смо
и
ону
сурову
сцену
,
кад
је
онако
немилостивно
изударала
Јелу
.
Од
тог
дана
баба
Катина
кућа
постала
је
за
Јелу
права
тавница
.
Баба
Ката
се
решила
да
од
сад
дејствује
само
насилним
мерама
.
На
три
дана
после
онога
боја
,
баба
Ката
објави
Јели
одсечно
,
или
је
мора
послушати
,
да
оде
с
њом
једној
госпођи
,
где
ће
прво
остати
два
три
дана
а
после
ће
се
већ
наредити
што
треба
,
или
слободно
нека
купи
своје
прње
па
нека
иде
.
-
Ја
више
не
могу
а
и
не
смем
да
те
држим
.
Што
ће
ми
тај
белај
на
врату
.
Иди
,
па
жад
ти
ја
не
ваљам
,
ти
тражи
где
има
боље
.
Јела
је
плакала
,
превијала
се
,
молила
,
но
све
то
само
је
још
више
срдило
баба
Кату
.
Њој
просто
није
ишло
у
главу
,
„
што
се
та
девојчура
толика
отима
“
.
Чудно
и
јесте
било
.
Особито
је
било
чудно
то
одупирање
код
девојке
,
одрасле
у
кући
такве
једне
жене
,
као
што
је
баба
Ката
.
Но
има
душа
тако
чистих
,
да
би
се
могле
назвати
златне
душе
.
За
њих
не
приања
порок
,
као
што
се
рђа
не
хвата
за
злато
.
Јела
је
одрасла
у
сред
мрака
и
разврата
,
а
остала
је
светла
и
чиста
.
Била
је
веома
стидљива
.
Стидљивост
је
често
врло
снажан
штит
против
зла
и
кварежи
.
Имао
је
још
један
јачи
узрок
—
Јела
је
волела
.
Она
је
имала
човека
,
кога
је
обожавала
.
Но
све
то
било
је
скривено
у
најдубљој
дубини
њене
душе
.
Али
нас
се
овде
мало
тиче
Јелина
љубав
.
Кад
је
баба
Ката
озбиљно
одлучила
или
да
преломи
Јелу
,
или
да
је
доиста
одјури
,
бар
на
време
—
Јела
је
мислила
шта
да
ради
.
Куда
ће
сама
у
свет
?
Шта
ће
бити
с
њом
?
Умела
је
мислити
.
Питала
се
,
зар
ће
други
бити
бољи
спрам
ње
,
но
што
је
баба
Ката
?
Не
ће
ли
на
крају
крајева
опет
изаћи
на
то
?
Падало
јој
на
памет
да
тумарне
куд
год
у
свет
,
да
оде
некуд
где
је
нико
не
познаје
,
па
тамо
што
буде
,
нек
буде
.
Долазило
јој
на
ум
чак
и
да
се
убије
.
Једном
се
беше
решила
да
се
исповеди
човеку
кога
је
волела
.
Но
то
је
смислила
ноћу
,
а
сутра
дан
видела
је
да
то
нипошто
не
сме
учинити
.
Најпосле
њене
се
мисли
почну
занимати
питањем
:
„
који
ли
је
тај
,
коме
хоће
да
ме
даду
“
.
Зачудила
се
,
како
јој
пре
није
пало
на
ум
да
о
томе
више
и
боље
промисли
.
Али
баба
Кату
није
смела
питати
ко
је
тај
?
После
дугих
размишљања
решила
је
да
то
мора
бити
добар
,
племенит
човек
,
кад
је
тако
висок
господин
.
Та
се
мисао
све
више
учвршћивала
;
најпосле
Јела
је
у
њу
тврдо
веровала
и
решила
се
да
се
преда
тетки
на
вољу
,
да
учини
све
што
ова
тражи
,
а
кад
се
једном
нађе
код
тога
високог
господина
,
да
му
исприча
све
и
да
апелује
на
његову
племенитост
.
ГЛАВА
ВИИ
.
Шамар
На
саборној
цркви
откуда
11
часова
у
вече
.
Лепа
,
затворена
,
господска
кола
стадоше
пред
кућу
отмене
госпође
,
о
којој
смо
напред
спомињали
да
је
била
позната
као
„
лиферант
“
за
„
отмјену
класу
“
.
Не
потраја
дуго
,
отвори
се
кућна
капија
и
на
њој
се
указаше
три
женске
прилике
,
увијене
у
огртаче
и
забуљене
.
Две
су
водиле
трећу
под
руку
.
Кочијаш
слете
те
отвори
врата
.
Оне
две
женске
чисто
утурише
ову
трећу
у
кола
:
за
тим
се
попе
и
једна
од
њих
две
(
друга
се
врати
)
,
кочијаш
залупи
врата
на
колима
,
скочи
на
козла
и
ошину
добре
коње
.
Калдрма
загрме
под
колима
и
жустрим
ударима
коњских
копита
.
Окупана
,
намирисана
,
лепо
обучена
,
увијена
у
огртач
,
прекриљена
великом
свиленом
марамом
,
која
јој
је
покривала
целу
главу
и
падала
чак
до
појаса
,
седела
је
у
колима
—
Јела
.
Завесе
на
прозорима
биле
су
спуштене
,
у
колима
је
било
мрачно
као
у
паклу
.
Јела
се
стресе
.
Прође
је
нека
језа
.
Женска
,
што
је
седе
а
до
ње
,
била
је
такође
увијена
у
велики
вунени
огртач
,
а
преко
главе
пребацила
велику
свилену
мараму
од
чипака
.
Не
ћемо
дизати
ту
мараму
да
завирујемо
која
је
ово
женска
.
Доста
нам
је
то
што
је
видимо
где
прати
Јелу
на
овај
пут
.
Кад
се
Јела
стресе
,
ова
је
женска
загрли
руком
око
паса
,
привуче
је
к
себи
и
упита
:
„
Шта
ти
је
“
?
Јела
не
одговори
ништа
,
али
се
поново
стресе
и
увуче
врат
У
рамена
.
Непозната
женска
приљуби
се
уз
њу
и
прошапута
полако
:
„
Видиш
,
каква
сад
изгледаш
?
како
си
сад
намирисана
,
окупана
,
обучена
,
спремљена
!
.
.
—
Јес
,
тако
спремају
мртваца
,
примети
Јела
.
—
—
Којешта
,
све
ти
којешта
пада
на
памет
!
Како
би
ти
себе
сравњивала
с
мртвацима
!
Јела
је
ћутала
.
Заћута
и
непозната
жена
у
колима
наста
нема
тишина
.
Јела
се
по
кад
кад
само
стресала
,
осећала
је
како
јој
хртењачом
пролазе
жмарци
.
Кола
су
тутњала
,
све
даље
и
даље
,
све
даље
и
даље
.
На
један
пут
осети
се
где
коњи
успорише
ход
;
не
потраја
дуго
,
кола
стадоше
.
Јелу
парну
као
ножем
по
срцу
,
она
сва
уздрхта
.
„
Ту
смо
“
,
—
протепаше
механички
њене
усне
.
Искусна
пратиља
њена
знала
је
какав
је
овај
тренутак
код
женске
.
Она
прихвати
Јелу
под
руку
,
притиште
је
уза
се
,
и
тихо
јој
прошапута
:
„
Ништа
се
не
бој
—
ја
сам
уза
те
;
куражно
само
,
голубице
моја
“
.
Јела
се
још
боље
уви
у
своју
огромну
мараму
.
Врата
се
на
колима
широм
отворише
—
прво
изађе
она
друга
женска
;
она
прихвати
Јелу
,
узе
је
под
руку
и
брзо
поведе
,
прво
преко
2—3
степена
,
па
кроз
мали
трем
,
па
кроз
велико
предсобље
,
из
кога
поврнуше
у
десно
,
кроз
једну
собу
,
кроз
другу
,
кроз
трећу
,
у
четвртој
стадоше
.
Лакеј
,
што
је
непрестано
трчао
пред
дамама
,
показивао
им
руком
пут
и
отварао
врата
пред
њима
,
овде
застаде
,
показа
руком
госпођама
да
седну
,
па
се
брзо
повуче
.
Госпођа
,
која
је
све
довде
водила
Јелу
под
руку
,
овде
је
пусти
,
или
управо
спусти
је
на
укусан
,
свилени
диван
,
и
прошапута
:
„
Ту
смо
!
После
додаде
!
„
сад
се
мало
раскомоти
“
.
Јела
је
све
дотле
ишла
као
слепа
.
Бојећи
се
да
је
не
познаду
,
она
се
толико
била
увила
у
мараму
,
да
ништа
није
видела
куда
управо
иде
.
Сад
збаци
мараму
и
погледа
око
себе
.
Била
је
у
маленом
али
врло
укусном
будоару
.
Јела
никад
није
виђала
таке
дивне
одаје
;
али
кад
је
понекад
сањала
на
јави
да
је
царска
кћи
;
па
замишљала
како
би
наместила
своју
собу
,
онда
јој
је
овако
нешто
излазило
пред
очи
.
Гледала
је
свуда
по
соби
убезекнуто
.
Нови
,
дивни
предмети
толико
су
јој
привукли
пажњу
,
да
је
за
тренутак
била
заборавила
где
је
,
заборавила
је
и
цело
стање
своје
—
Но
она
се
брзо
трже
из
тога
заноса
.
Њена
пратиља
опомену
је
да
се
прибере
,
„
Он
ће
скоро
доћи
“
.
Прошло
је
десетак
минута
;
подводница
се
уклонила
.
У
плавом
,
мирисном
будоару
остала
је
сама
Јела
,
узбуђена
,
уздрхтана
,
збуњена
.
Не
потраја
дуго
,
на
један
пут
отворише
се
побочна
врата
,
која
су
била
заклоњена
ћилимом
тако
,
да
се
готово
нису
ни
распознавала
.
На
вратима
се
указа
млад
,
пун
,
угледан
човек
,
у
лаком
летњем
оделу
.
Он
уђе
нагло
,
с
осмејком
на
уснама
.
Јела
скочи
с
дивана
,
крочи
један
корак
на
страну
,
стаде
,
обори
главу
;
сва
је
дрхтала
.
Млади
господин
приђе
јој
одрешито
,
весело
.
Иначе
он
је
пред
женскима
обично
бивао
збуњен
и
неспретан
.
Али
овде
он
је
имао
пред
собом
збуњено
,
невино
девојче
,
с
тога
је
осећао
неку
слободу
и
одрешивост
у
понашању
,
али
то
му
је
уједно
будило
страховит
апетит
.
„
Она
,
ништа
не
зна
“
—
у
тим
речима
било
је
за
њега
неке
особите
дражи
и
насладе
.
Замишљао
је
разне
позе
,
у
којима
је
он
учитељ
.
Једном
руком
он
ухвати
Јелу
за
руку
,
другом
руком
,
с
два
прста
,
узе
је
за
лепу
,
белу
брадицу
,
наже
се
к
њој
и
нежно
јој
загледа
у
лице
.
Јела
је
дрхтала
као
прут
.
—
Драга
госпођице
,
ви
сте
узбуђени
.
Будите
слободни
.
Ја
вас
волем
,
с
тога
сам
и
тежио
толико
да
вас
видим
овде
.
Јела
је
само
дрхтала
и
гледала
у
земљу
.
Њени
млађани
,
свежи
обрашчићи
час
су
руменили
,
мислиш
крв
ће
из
њих
канути
,
час
су
опет
бледили
као
крпа
.
—
Немојте
се
плашити
.
Не
мислите
ваљда
да
ћу
вам
ја
како
зло
учинити
.
Млади
господин
обгрли
Јелу
око
паса
,
прижма
је
к
себи
и
повуче
је
на
диван
,
где
седоше
заједно
,
управо
падоше
.
Он
је
хтеде
наместити
да
му
седне
на
колено
,
но
она
се
изви
и
седе
крај
њега
на
диван
.
И
он
је
био
узбуђен
.
—
Моје
јагњешце
,
рече
јој
он
и
хтеде
је
пољубити
у
уста
.
Она
окрете
главу
и
он
је
пољуби
у
потиљак
.
То
је
био
дуг
,
сладак
пољубац
.
—
Чудна
ствар
—
рече
млади
господин
!
...
Ти
(
он
је
већ
поче
тикати
)
ти
ваљда
и
не
знаш
кад
сам
те
ја
први
пут
видео
.
То
је
било
у
Јеленику
.
Ти
си
пре
тога
нешто
играла
с
неким
твојим
другарицама
.
Била
си
уморна
,
зајапурена
.
Баш
кад
си
дошла
код
чесме
и
ту
се
напила
воде
из
шака
,
ја
случајно
ударим
одозго
—
био
сам
с
неким
пријатељима
да
гледамо
младе
јелене
—
и
ту
те
видим
...
.
Допала
ми
се
одмах
твоја
свежина
,
твоја
детињска
веселост
и
безбрижност
.
Гледао
сам
те
како
си
стала
код
чесме
,
опрала
руке
,
умила
се
и
испљускала
по
лицу
па
се
онда
брисала
с
твоје
марамче
.
Oh
,
mon
ange
!
—
млади
господин
опет
је
пољуби
.
Сад
је
пољубац
пао
на
образ
.
Јела
заусти
да
нешто
рекне
,
али
јој
реч
застаде
у
грлу
.
—
Ти
си
одавде
из
Звониград
,
продужи
млади
господин
,
али
,
како
сам
чуо
,
немаш
родитеље
.
Имаш
тетку
,
кажу
разумна
жена
.
Треба
њу
да
слушаш
...
.
Млади
господин
опет
узе
Јелу
за
руку
и
поче
је
миловати
,
час
по
глави
,
час
по
леђима
,
прислањајући
се
све
ближе
и
ближе
уз
њу
.
Јела
је
ћутала
;
она
је
трпела
она
нежна
миловања
,
а
и
самој
јој
се
чинило
чудно
што
то
трпи
,
и
како
може
то
трпети
.
То
јест
та
јој
се
мисао
јављала
,
али
не
овако
јасно
—
У
том
тренутку
у
њеној
глави
у
опште
није
било
ничега
јасног
.
Нека
неодређена
збрка
од
мисли
и
осећаја
,
као
беличаста
пара
,
вртела
јој
се
по
глави
.
То
је
био
некакав
дим
!
И
тај
дим
непрестано
кружи
,
непрестано
се
окреће
и
једнако
мења
свој
облик
...
Она
је
хтела
да
што
помисли
,
но
а
она
да
прибере
ту
мисао
,
ње
нестане
,
а
на
њено
место
,
дође
друга
,
исто
тако
мутна
и
нејасна
.
И
то
се
непрестано
тако
мења
.
Она
би
хтела
да
што
рекне
,
али
речи
редом
долазе
једна
по
једна
на
језик
,
али
пре
но
што
се
језик
и
макао
да
их
изусти
,
њих
је
опет
нестало
,
изгубиле
се
,
и
она
управо
не
зна
шта
је
хтела
рећи
.
Ускључала
крв
јури
јој
кроз
жиле
и
шушти
,
у
слепим
очима
дамари
бију
као
два
чекића
,
а
срце
тако
лупа
,
да
при
сваком
удару
Јела
осети
како
јој
клопну
зуби
.
Она
је
била
у
будном
заносу
.
Шта
је
дотле
радио
млади
господин
,
док
се
она
у
овој
магли
борила
сама
са
собом
—
она
то
није
умела
никад
рећи
,
ни
тада
ни
потада
.
Ти
тренутци
остали
су
за
њу
вечито
мрачни
.
Знала
је
само
толико
,
да
ја
он
живо
покретао
руком
,
да
је
јако
дувао
,
да
је
нешто
вукао
.
Сећала
се
доцније
толико
,
да
је
на
један
пут
осетила
по
снази
неко
голицање
,
некакву
топлоту
.
А
за
тим
?
Као
оно
човек
коме
би
ненадно
пао
у
руку
зелембаћ
,
или
друга
каква
гадна
животиња
таква
облика
,
Јела
на
једаред
трже
руке
себи
и
жестоко
скочи
...
Она
скочи
тако
нагло
,
и
с
таквом
снагом
,
да
се
млади
господин
сустури
и
добро
удари
главом
о
сточић
до
дивана
.
Овај
помамни
ђипај
њен
чисто
је
освести
.
Она
се
на
један
пут
нађе
на
сред
собе
и
грдно
се
запрепасти
кад
виде
да
јој
је
хаљина
на
прсима
сва
раскопчана
.
Није
могла
појмити
како
се
то
могла
преварити
да
пође
од
куће
с
откопчаном
хаљином
.
После
се
сети
да
ће
то
бити
друго
,
да
јој
је
хаљина
овде
откопчана
.
Једном
руком
брзо
намаче
мараму
на
груди
,
и
узе
се
закопчавати
,
а
другу
диже
према
младом
човеку
,
који
јој
,
сав
зајапурен
,
иђаше
на
сусрет
.
—
Не
,
не
,
не
!
—
рече
Јела
у
страху
,
бранећи
се
руком
од
господина
,
који
већ
беше
уз
њу
.
Но
кад
виде
,
да
јој
је
онака
одбрана
слаба
помоћ
,
она
се
окрете
и
хтеде
побећи
у
један
угао
.
Млади
господин
погна
се
за
њом
и
у
скоку
,
нехотице
,
стаде
јој
на
хаљину
.
Читава
једна
пола
опори
се
од
појаса
...
.
Обоје
застадоше
.
Јела
је
била
збуњена
,
али
ово
је
наљути
.
„
Та
шта
је
ово
?
Та
ја
ћу
најпосле
изгледати
као
право
чудо
,
сва
подерана
.
“
То
јој
сену
кроз
главу
.
—
Међу
тим
млади
господин
стајао
је
пред
њом
скоро
ван
себе
од
узбуђења
.
Црвен
као
рак
,
с
разрогаченим
очима
,
с
усијаним
челом
,
по
коме
бејаху
поискакале
крупне
капље
зноја
,
разбарушен
,
раскопчан
,
он
је
изгледао
као
прегладнели
тигар
,
пред
којим
је
замирисало
парче
свежа
,
крвава
меса
.
Он
јој
пође
;
она
се
узе
бранити
рукама
,
али
ту
су
нехотице
радиле
и
ноге
.
Једним
измахом
ноге
она
га
удари
врхом
своје
шиљате
ципеле
по
сред
цволике
.
Она
то
није
хтела
;
удар
је
био
случајан
,
но
опет
за
то
бол
је
био
толико
јак
,
да
млади
господин
викну
,
и
ухвати
се
руком
за
болно
место
.
—
Извините
,
нисам
хтела
—
рече
Јела
збуњено
и
поуми
да
се
и
сама
сагне
,
да
види
где
је
ударила
господина
и
где
га
то
боле
—
но
опет
се
трже
.
Међу
тим
млади
господин
као
да
је
још
више
био
раздражен
овим
пролазним
болом
.
Он
се
рину
на
Јелу
,
дохвати
је
оберучке
по
средини
,
и
,
као
оно
кобац
пиле
,
понесе
је
преко
собе
.
Ово
снажно
стезање
,
ова
близина
и
топлина
,
све
то
само
га
још
више
острви
.
—
Он
је
понесе
канабету
.
Јела
се
копрцала
и
бранила
.
Она
му
у
отимању
откиде
мараму
с
врата
и
једно
дугме
с
прслука
...
.
Он
је
донесе
до
дивана
,
и
спусти
је
,
па
јој
онда
разапе
и
притиште
обадве
руке
.
—
Тако
,
сад
ћемо
бити
мирни
,
рече
он
у
шили
,
али
као
мало
заједљиво
,
и
притиште
је
одозго
.
Јела
је
покушала
да
се
отме
—
али
,
сем
покрета
у
раменима
,
није
ништа
више
могла
учинити
,
руке
су
биле
снажно
притиснуте
.
Пошто
је
тако
продржа
неколико
секунада
,
гледајући
жудно
у
њено
лепо
,
зајапурено
лице
,
он
јурну
главом
страсно
,
слепимице
и
чисто
зарежа
као
оно
острвљен
пас
,
па
је
узе
љубити
и
уједати
по
врату
,
по
образу
,
по
раздрљеним
грудима
—
свуд
!
.
.
Његова
стега
олабави
.
Јела
изви
десну
руку
,
и
у
који
мах
он
поуми
понова
да
се
сагне
да
је
опет
љуби
и
угризе
,
она
махну
руком
одоздо
,
и
онако
измаушке
,
тако
га
удари
шаком
по
образу
да
му
ухо
запева
,
а
на
очи
му
сенуше
светлаци
.
Ово
је
био
прави
мушки
шамар
.
Млади
господин
стукну
и
скочи
с
Јеле
.
Он
опсова
врло
ружно
француски
.
—
Но
,
ово
ми
још
никад
није
пасирало
—
рече
он
јетко
,
па
,
трљајући
ошинути
образ
,
стаде
пред
огледало
и
погледа
се
.
На
образу
се
црвенило
пет
прстију
.
—
Quelle
honte
!
(
Каква
срамота
)
рече
млади
господин
,
и
пође
полако
преко
собе
,
па
онда
на
један
пут
плану
.
—
Но
,
чекај
да
видиш
,
дете
,
—
рече
он
одлучно
и
опет
јурну
на
Јелу
.
Она
бејаше
устала
е
дивана
,
и
,
сва
збуњена
,
покушаваше
да
поправи
своју
хаљину
.
Млади
господин
дочепа
је
оберучке
за
врат
,
загрли
је
и
стиште
јој
главу
у
своје
наручје
,
па
је
хтеде
тако
стегнуту
опет
обалити
на
диван
.
Бранећи
се
рукама
Јела
је
млатарала
и
лево
и
десно
.
На
један
пут
млади
господин
одскочи
.
Стискујући
Јелу
за
главу
,
он
се
беше
жестоко
начапарио
на
некакву
њену
иглу
у
глави
.
Игла
се
беше
дубоко
забила
у
дебело
месо
на
длану
.
Он
узе
цедити
крв
из
убодена
места
.
—
Ово
је
доиста
брука
—
рече
он
срдито
.
C'est
une
chose
inonie
!
...
.
Збиља
,
госпођице
,
познајете
ли
ви
мене
?
Е
?
познајете
?
а
?
за
што
не
говорите
?
Јела
је
до
сад
ћутала
;
сад
узе
полако
плакати
.
Млади
господин
опсова
опет
врло
ружно
француски
,
а
за
тим
крупним
корацима
пређе
преко
собе
,
дочепа
се
врата
,
тресну
их
за
собом
и
љутито
изађе
из
одаје
.
Јела
остаде
сама
.
Она
је
била
као
омађијана
.
Нашла
се
у
голему
чуду
.
Као
кроз
неки
мрак
,
долазило
јој
је
на
ум
нејасно
сећање
како
се
била
решила
да
све
каже
овом
високом
господину
,
и
како
се
надала
да
ће
он
појмити
њен
положај
,
и
да
ће
је
оставити
на
миру
,
ако
је
доиста
поштен
човек
.
А
сад
?
Чиме
се
све
то
завршило
?
И
шта
је
она
управо
радила
овде
?
Била
се
,
чупала
се
с
неким
туђим
човеком
,
о
коме
управо
и
не
зна
ко
је
ни
шта
је
.
Све
ово
изгледало
јој
као
ружан
сан
.
Није
могла
веровати
,
да
се
с
њом
збило
све
оно
ружно
гушање
с
једним
младим
,
туђим
човеком
,
за
кога
сви
веле
да
је
велики
господин
.
Радо
је
хтела
веровати
да
је
све
то
само
нескладна
прича
,
која
се
негде
с
неким
десила
.
Па
ипак
,
она
зајапурена
,
разбарушена
главица
,
што
се
видела
у
огледалу
,
с
уздрхталим
уснама
,
с
усијаним
очима
,
то
је
била
њена
глава
.
Јес
,
она
раздрљена
женска
,
с
одваљеном
полом
,
с
пуклом
хаљином
испод
мишке
—
то
је
она
.
Тек
кад
се
тако
и
нехотице
виде
у
огледалу
,
њу
обузе
нека
страва
.
Осећала
се
као
човек
,
кога
су
ухватили
у
некаквој
кривици
.
Целу
јој
душу
обузе
само
један
једини
осећај
,
—
да
бежи
,
да
бежи
што
пре
и
што
брже
из
ове
опасне
клопке
.
И
не
мислећи
више
где
је
и
у
каквом
се
стању
налази
,
заборављајући
да
јој
ваља
бар
колико
толико
довести
у
ред
своју
одећу
,
она
јурну
вратима
на
која
је
ушла
у
собу
.
Врата
су
била
закључана
.
Ово
је
још
више
преплаши
.
Унезверено
она
узе
тражити
очима
по
соби
,
нема
ли
других
којих
врата
.
Поглед
јој
паде
на
заклоњена
врата
,
кроз
која
се
удалио
млади
господин
.
И
не
мислећи
ништа
,
она
јурну
овим
вратима
.
И
она
су
била
затворена
.
Она
потрча
прозору
и
покушаваше
да
отвори
велико
тешко
прозорско
крило
.
Била
је
налик
на
уловљену
тицу
,
коју
тек
што
су
пустили
у
кавез
,
на
се
сад
лупа
по
њему
,
кушајући
неће
ли
где
наћи
излаза
.
Тек
после
великих
напора
пође
јој
за
руком
да
отвори
велико
крило
.
Брзо
диже
обема
рукама
спуштену
завесу
,
и
наслонив
на
хладно
стакло
своје
усијано
чело
,
упре
поглед
на
поље
.
Пред
њом
је
зијала
мркла
,
црна
ноћ
.
Она
се
напрезала
да
бар
што
год
распозна
у
оном
мраку
.
С
почетка
није
видела
ништа
.
После
поче
мало
по
мало
распознавати
поједине
предмете
,
који
су
се
,
као
црне
сенке
,
уздизали
у
мраку
.
Прво
распознаде
,
да
је
оно
што
је
пред
њом
нека
башта
.
Видела
је
у
близини
велики
круг
,
засађен
ружама
.
Даље
је
видела
ред
џбуња
,
а
иза
џбуња
распознавала
се
гвоздена
ограда
.
Иза
ограде
видео
се
као
некакав
зид
,
капија
,
тако
нешто
.
Од
те
капије
просипао
се
прамен
светлости
.
То
јој
привуче
пажњу
.
Помаче
се
мало
у
лево
да
боље
види
,
и
угледа
велики
фењер
,
који
је
просипао
светлост
на
оближњу
околину
.
Још
даље
видео
се
дуги
ред
брснатих
дрва
.
Она
распознаде
да
је
то
некаква
алеја
.
Ваш
у
тај
мах
алејом
се
зачу
нека
шкрипа
и
лупа
,
она
наоштри
уши
и
стаде
слушати
с
притајаним
дисањем
.
По
особитој
шкрипи
она
познаде
,
да
то
пролазе
нека
сељачка
,
јамачно
рабаџиска
кола
.
То
је
дакле
био
друм
.
То
Јелу
зачуди
.
Она
је
дакле
у
некој
кући
близу
сокака
.
Сад
јој
се
поглед
већ
беше
прилично
навикао
на
мрак
.
Учини
јој
се
као
да
јој
је
познато
ово
место
.
Загледа
лево
,
загледа
десно
,
кроз
главу
јој
сену
мисао
—
конак
!
Је
ли
могуће
?
!
Конак
!
Зар
она
у
конаку
?
Но
она
се
још
не
беше
прибрала
ни
од
првог
изненађења
,
када
се
на
улици
код
капије
зачу
неко
кретање
.
Изгледало
је
као
да
се
ту
креће
нека
гомила
људи
.
Ово
је
толико
заинтересова
да
она
покуша
,
па
и
отвори
и
спољне
крило
од
прозора
.
Сад
је
већ
све
боље
и
видела
и
чула
.
Она
промоли
главу
кроз
прозор
,
лепо
познаде
малу
дворску
баштицу
и
јасно
чу
узвике
:
„
Стој
ко
иде
!
“
Никакве
сумње
није
могло
више
бити
.
Она
је
била
у
двору
...
.
Тек
сад
у
Јелиној
глави
настаде
права
збрка
.
—
Дакле
у
двору
!
Па
ко
је
онда
био
онај
млади
господин
?
Је
ли
могуће
,
да
је
то
био
он
?
...
.
Зар
кнез
Мутимир
!
...
Кнез
Мутимир
!
...
.
Таке
јој
се
мисли
узеше
кувати
у
глави
и
она
се
сад
сети
како
је
лик
младог
господина
доста
био
налик
на
кнежеву
слику
,
што
се
продаје
по
чаршији
!
...
.
—
Дакле
он
!
...
.
Но
Јела
није
имала
кад
довршити
ове
мисли
и
ово
чуђење
.
На
соби
се
отворише
врата
,
а
на
њима
се
појави
висок
,
крупан
,
углађен
господин
с
црним
бакенбартима
и
у
црном
фраку
.
.
-
Изволте
,
госпођице
,
молим
вас
изволте
,
рече
јој
он
оштрим
нагласком
,
и
,
ушав
у
собу
,
показа
јој
руком
врата
...
Јела
је
изашла
;
стрпали
су
је
у
кола
и
после
четврт
часа
она
је
била
у
својој
ниској
,
а
сад
већ
и
запуштеној
собици
код
баба
Кате
...
ГЛАВА
ВИИИ
Два
профила
Док
је
млади
кнез
Мутимир
овако
невешто
и
неуспешно
кушао
своје
прве
кораке
у
љубавним
авантурама
,
земљом
је
,
у
његово
име
,
управљало
намесништво
.
Свега
је
било
три
намесника
,
али
стварну
власт
имали
су
у
рукама
њих
двојица
.
Трећи
је
био
већ
престарео
,
изнемогао
човек
,
склонит
и
миран
старац
,
без
властољубивих
тежања
,
без
воље
и
способности
,
да
улази
у
читав
сплет
политичких
интрига
,
које
су
се
плеле
око
два
остала
намесника
.
—
Сретамо
се
са
већ
зрелим
човеком
и
државником
.
Изашао
је
на
глас
доста
брзо
.
Посветио
се
био
дипломатској
струци
.
Неко
време
служио
је
под
старешинством
једнога
од
најбољих
старих
државника
и
дипломата
балканских
.
То
му
је
много
помогло
.
Стекао
је
нарочитих
заслуга
при
једном
значајном
делу
,
када
је
Балканија
дипломатским
путем
успела
да
очисти
своје
тврђаве
од
турских
посада
.
За
то
га
је
покојни
кнез
Страшимир
нарочито
одликовао
.
Нудио
му
је
чак
и
министарство
.
Но
ту
су
дошли
у
опреку
због
његова
слободоумља
у
унутрашњој
политици
.
У
том
стању
затекла
га
је
„
Катастрофа
“
.
Велика
Народна
Скупштина
избере
га
за
намесника
.
Како
се
попео
до
тог
врхунца
,
то
нико
не
би
умео
рећи
.
Могло
се
казати
само
толико
с
поузданошћу
,
да
је
имао
много
среће
.
Неколико
одличних
особина
,
таман
подесних
за
људе
,
за
време
и
прилике
у
којима
је
живео
,
дочеле
су
оно
што
је
срећа
почела
.
Не
може
се
рећи
да
је
по
уму
био
нешто
изванредно
;
пре
је
истина
,
да
је
био
човек
обичне
,
бистре
памети
.
Али
ту
је
помагала
друга
једна
особина
,
доста
ретка
особина
:
он
је
био
неуморни
мислилац
.
Могао
је
по
недељу
дана
мислити
о
једном
истом
предмету
,
а
упорним
мишљењем
често
је
продирао
и
прозревао
у
ствар
много
дубље
но
људи
веома
виспрени
,
којима
њина
виспреност
за
час
открије
обичан
смисао
и
значај
каквог
предмета
,
они
се
тиме
задовоље
,
даље
се
не
муче
и
не
прозиру
,
те
на
крају
крајева
изађе
да
су
и
мање
видели
,
и
непотпуније
ствар
схватили
,
но
спорији
а
упорни
мислилац
.
Из
ове
особине
,
да
о
ствари
дуго
и
упорно
мисли
,
поницало
је
свестрано
гледање
на
ствари
,
далеко
предвиђање
,
способност
да
се
издвоји
важно
од
неважнога
и
да
се
на
оно
што
је
главно
усредсреди
сва
пажна
.
Увек
је
знао
јасно
шта
хоће
,
а
знао
је
и
како
и
чиме
хоће
—
јасан
циљ
и
јасна
средства
.
Одмерао
је
да
се
увек
лати
само
онога
,
што
може
остварити
.
Бирао
је
да
њему
у
део
вазда
падну
послови
уз
које
иде
и
слава
.
Све
је
радио
с
рачуном
.
С
рачуном
је
волео
,
с
рачуном
је
мрзео
,
с
рачуном
градио
познанства
и
пријатељства
,
а
с
рачуном
их
кварио
.
Осећаји
никад
нису
имали
власт
над
њим
.
Имао
је
душу
која
не
осећа
потребу
за
личним
пријатељством
и
друговањем
.
Никад
није
падао
у
узбуђење
да
пред
другим
открива
своје
осећаје
.
На
људе
је
гледао
као
на
фигуре
у
шаху
.
Човек
и
пријатељ
за
њега
је
вредио
онолико
,
колико
користи
може
од
њега
да
исцрпе
.
Умео
је
дубоко
у
себи
да
држи
закопане
све
мисли
своје
,
и
као
из
закључана
ковчега
да
вади
кад
му
што
затреба
.
Средства
није
бирао
и
сматрао
је
да
је
добро
свако
средство
које
води
циљу
.
Био
је
јако
словољубив
,
а
ипак
је
умео
да
отрпи
највеће
увреде
и
понижења
,
и
да
их
крије
дубоко
у
души
,
само
ако
је
то
потребно
ради
успеха
његових
замисли
и
планова
,
који
на
крај
крајева
треба
да
га
издигну
на
врхунац
.
Али
кад
му
је
ко
долазио
згодно
под
секиру
,
рубио
је
немилосрдно
.
Ма
да
је
јако
волео
јавне
почасти
и
слављење
,
није
се
отимао
за
популарношћу
.
Није
марио
да
га
свет
воле
,
али
је
много
полагао
на
то
да
га
се
боји
,
да
га
слуша
и
да
му
се
покорава
.
Рашчуо
се
са
изреке
:
„
нећу
популаритет
,
већ
хоћу
аукторитет
“
.
Власт
је
волео
страсно
.
Идеал
му
је
било
добро
заповедање
и
добро
слушање
.
Док
је
имао
претпостављених
,
вазда
се
старао
да
буде
код
њих
у
милости
.
Није
трпио
противречење
и
опозицију
.
Самостално
мишљење
код
потчињених
сматрао
је
као
дрскост
.
Знао
је
колико
вреди
новац
у
свету
,
с
тога
је
брижљиво
гомилао
злато
.
Умео
је
много
да
трпи
и
чека
.
Трпељивост
и
време
били
су
му
савезници
у
многим
његовим
успесима
.
Име
му
је
било
Растислав
.
Такав
је
ето
био
један
намесник
.
Сјајни
успеси
занели
су
га
.
Био
је
на
врхунцу
власти
,
коју
обичан
грађанин
може
достићи
у
једној
држави
.
Али
за
њега
је
било
мало
да
буде
обичан
грађанин
.
Није
се
имао
куда
више
пењати
.
Упр’о
је
очи
у
једну
сјајну
точку
над
собом
и
више
их
није
скидао
.
Та
се
тачка
сијала
.
Тај
га
је
сјај
занео
,
очарао
,
омађијао
.
Ишао
је
за
њим
као
намамљен
путник
за
луталачком
светлошћу
.
Круна
и
престо
—
то
је
било
његово
сунце
.
Све
је
друго
за
њега
био
мрак
.
Боловао
је
од
наступа
властољубља
.
Да
је
био
мајстор
био
би
вечити
устабаша
,
који
вечито
пљачка
еснавску
касу
.
Да
је
отишао
у
калуђере
био
би
први
владика
и
највећи
језуита
.
Да
се
одао
обичној
крађи
,
био
би
чувен
хајдучки
арамбаша
.
Да
је
био
лепа
женска
,
био
би
каква
чувена
балканиска
Помпадура
.
Али
он
је
био
војник
,
и
за
то
је
био
Наполеон
,
али
не
први
,
но
трећи
.
Наполеон
трећи
био
му
је
узор
,
на
њега
се
угледао
,
од
њега
је
препочињао
.
Имао
је
душу
на
којој
злочин
ниче
тако
природно
,
као
што
природно
ничу
печурке
на
ђубревитој
земљи
.
Само
што
код
њега
појмови
о
злочину
нису
били
као
код
обичних
људи
.
Поштено
,
непоштено
;
морално
,
неморално
;
узвишено
,
ниско
—
за
њега
су
то
били
само
разнолики
изрази
за
ствари
које
су
подједнако
добре
,
кад
је
свака
на
свом
месту
и
кад
се
свака
на
време
употреби
.
Као
што
има
људи
који
не
верују
ни
у
анђела
,
ни
у
ђавола
и
не
сматрају
то
као
неко
зло
и
грех
,
напротив
још
се
поносе
тиме
и
држе
за
глупане
оне
који
верују
у
анђеле
и
ђаволе
,
тако
исто
и
он
није
веровао
у
поштење
и
непоштење
,
у
зло
и
добро
,
у
морално
и
неморално
.
Као
што
постоје
изрази
бело
,
црно
,
црвено
,
зелено
,
тако
исто
постоје
изрази
добро
,
зло
,
поштено
,
непоштено
,
и
као
што
човеку
стоји
до
воље
да
воле
бело
или
црно
одело
,
тако
исто
зависи
само
од
његова
укуса
и
његове
користи
хоће
ли
нагињати
ономе
што
се
зове
поштено
,
или
ономе
што
се
зове
непоштено
.
Има
глупака
који
држе
да
је
једно
поносно
,
а
друго
стидно
за
човека
,
али
то
су
невјеже
налик
на
оне
што
верују
у
анђеле
и
ђаволе
.
Живот
је
борба
.
Свак
је
себи
најпречи
.
Свак
је
позван
у
првом
реду
да
се
о
себи
побрине
.
За
тим
долази
породица
;
после
родбина
,
ближа
и
даља
,
за
тим
пријатељи
,
па
околина
,
па
општина
и
т
.
д
.
Он
то
није
философирао
,
али
он
је
то
осећао
и
према
томе
се
управљао
у
животу
.
Тако
је
радио
,
али
није
о
томе
ником
причао
,
јер
је
знао
да
је
свет
махнит
и
притворан
.
Сви
тако
раде
,
а
ко
би
изашао
да
јавно
призна
оно
што
у
ствари
сви
практикују
—
њега
би
затрпали
камењем
.
Свет
живи
од
формула
.
Свак
има
по
неки
свој
молитвеник
,
у
коме
су
прибране
разне
изреке
и
формуле
,
по
којима
се
у
животу
управља
.
Код
неких
је
то
свесно
,
код
већине
несвесно
.
Снажан
телесно
,
уздигнут
душевно
над
обичним
појмовима
о
добру
и
злу
,
он
је
гледао
људе
с
неке
висине
.
У
многим
приликама
уверио
се
на
делу
,
да
више
и
сме
и
може
од
других
,
и
то
је
створило
у
њем
уверење
да
је
више
нешто
од
обичних
људи
.
На
династију
Косанића
гледао
је
с
презирањем
.
„
Свињари
,
као
и
сам
што
сам
.
Одлучност
једнога
претка
створила
је
од
обичне
сељачке
породице
владалачку
династију
.
Кроз
дуг
низ
година
она
је
немилосрдно
уништавала
све
што
је
било
ма
само
и
налик
на
какву
опасност
за
њу
.
Од
пете
до
главе
она
је
сва
попрскана
крвљу
и
покривена
злочином
.
Колико
је
угледних
и
заслужних
војвода
народних
издахнуло
мученичком
смрћу
под
турском
сабљом
или
на
турском
коцу
,
а
Турцима
их
је
издавао
крвави
оснивалац
династије
Косанића
.
Престо
Косанића
подигнут
је
на
злочину
.
О
праву
ту
не
може
бити
говора
.
Ствар
је
у
сили
.
Један
предак
имао
је
потребне
вештине
—
династија
је
основана
.
Један
потомак
нема
ни
снаге
ни
вештине
и
—
династија
је
оборена
;
на
њено
место
долази
други
јачи
,
вреднији
,
спремнији
.
„
Шта
је
кнез
Мутимир
?
Сам
за
се
ништа
.
Обично
размажено
,
покварено
дериште
.
Али
право
предака
?
Какво
право
предака
?
Што
год
су
имали
они
су
отели
.
Сила
узела
;
сила
држала
док
је
могла
;
сад
’
нема
више
силе
,
и
ко
први
уграби
,
тај
развлачи
и
односи
и
то
је
право
!
“
Ваља
му
признати
—
он
је
доиста
имао
тврдо
уверење
да
би
био
бољи
владалац
од
малолетног
кнеза
Мутимира
.
С
тога
је
сматрао
да
има
право
да
га
„
уклони
“
—
онако
исто
,
као
што
су
Мутимирови
претци
уклањали
оне
који
су
њима
сметали
.
Ето
такав
је
био
Врбавац
,
други
намесник
малолетна
кнеза
Мутимира
.
Како
да
се
дочепа
престола
?
—
то
је
била
непрекидна
тема
његових
сањања
.
После
дугих
премишљања
,
припрема
,
планирања
,
ствар
је
већ
била
сазрела
у
души
његовој
.
Прво
је
мислио
,
после
је
на
јави
сањао
,
најпосле
сви
ти
снови
постали
су
били
живе
утворе
,
које
га
гоне
и
дању
и
ноћу
,
једнако
га
прате
и
једнако
му
вичу
:
„
Свршуј
!
Свршуј
!
“
Као
приспели
порођај
,
који
у
најкраћем
року
треба
да
се
изврши
,
као
узрео
чир
,
што
за
који
дан
треба
да
пукне
,
Врбавац
је
носио
у
души
набубрео
и
дозрео
злочин
,
који
ја
имао
да
се
изврши
у
најкраћем
року
и
да
створи
Балканији
нову
династију
.
Ето
таква
су
била
два
намесника
младога
кнеза
Мутимира
.
Обојица
властољубиви
;
обојица
саможиви
,
а
један
с
другим
у
завади
.
Врбавац
се
већ
био
почео
машати
круне
.
Растислав
је
умео
да
умери
своје
властољубље
у
толико
што
му
је
обележио
међе
,
које
се
могу
достићи
обичним
,
мирним
путем
,
без
вратоломних
скокова
.
Он
није
помишљао
да
постане
кнез
у
пуној
ворми
,
као
ђенерал
Врбавац
,
али
је
тежио
да
постане
најмоћнији
власник
,
кога
ће
у
ствари
и
сам
кнез
слушати
.
Ђенерал
је
тражио
и
титулу
.
—
Растислав
је
остављао
титулу
кнезу
и
задовољавао
се
да
има
фактичку
власт
.
ГЛАВА
ИX
.
Варнице
Кресао
је
шљунак
о
белутак
,
обадва
хладна
,
обадва
чврста
,
обадва
камена
-
излетале
су
варнице
.
Два
намесника
Врбавац
и
Растислав
били
су
тако
властољубиви
да
један
поред
другог
није
могао
стално
остати
.
Али
то
се
показало
тек
онда
кад
су
обојица
били
већ
тако
јаки
,
да
један
другоме
није
могао
лако
досадити
.
У
почетку
је
било
сасвим
друкчије
.
Било
је
једно
доба
кад
је
Врбавац
био
несравњено
јачи
.
Тада
се
Растислав
приљубљивао
за
њега
као
за
свога
заштитника
.
Био
је
скроман
,
повучен
,
чисто
послушан
.
Врбавац
је
опазио
у
њему
вредна
и
способна
човека
,
рачунао
је
да
му
може
бити
од
големе
помоћи
и
помогао
му
је
да
се
дигне
.
Били
су
пријатељи
,
али
све
док
није
постао
намесним
,
Растислав
је
некако
вазда
био
млађи
пријатељ
.
Али
тек
што
су
обојица
сели
на
намесничке
столице
супарништво
се
почело
јављати
.
Но
у
почетку
намесништва
опште
стање
било
је
толико
ровито
да
се
ни
један
од
њих
није
смео
усудити
да
га
још
више
слаби
и
колеба
својим
међусобним
завадама
.
Осећали
су
да
још
један
другом
требају
и
трпели
су
се
.
Али
потмуло
трвење
већ
се
отпочело
,
а
овда
онда
сенула
би
и
по
која
варница
од
заваде
.
Ђенерал
је
своју
снагу
црпео
у
војсци
;
он
је
брижљиво
неговао
добре
односе
с
официрима
,
и
старао
се
да
се
на
војску
увек
може
са
поуздањем
ослонити
.
Он
је
дакле
радио
као
војник
.
С
тога
је
у
свом
држању
био
и
одсуднији
.
Растислав
је
тражио
снагу
на
другом
месту
.
С
једне
стране
он
се
савијао
око
кнез
и
старао
се
да
њега
увек
има
за
се
.
Што
је
кнез
бивао
све
старији
и
Растиславу
је
постајала
све
лакше
,
да
на
млада
кнеза
дејствује
,
да
га
расположи
за
се
и
да
му
покаже
своје
искрено
пријатељство
,
будећи
у
њему
,
мало
по
мало
,
сазнање
о
опасности
,
која
му
прети
од
Врбавца
,
а
будећи
тиме
и
осећај
неповерења
спрам
њега
.
И
ако
је
Врбавац
по
жени
био
рођак
младом
кнезу
,
Растислав
је
ипак
успео
да
наклоност
кнежеву
за
се
задобије
.
Тако
је
та
прикривена
борба
између
ова
два
човека
тињала
годинама
.
Овда
онда
било
је
и
оштрих
сукоба
.
Но
тактични
Растислав
вешто
се
повлачио
у
одсудном
тренутку
,
избегавајући
да
сукоби
не
плану
у
отворен
рат
.
Још
се
није
осећао
довољно
снажан
ни
да
даде
ни
да
прими
главну
битку
.
Но
кнежево
малолетство
примицало
се
крају
.
Обадва
намесника
осећали
су
се
мало
слободнији
у
своме
кретању
.
Врбавац
је
почео
бивати
нестрпељив
.
Ова
нестрпљивост
издавала
је
све
више
и
више
Врбавчеве
планове
.
Постајало
је
очигледно
да
он
нешто
припрема
и
смера
.
То
није
могло
остати
тајна
за
његову
најближу
околину
а
нарочито
за
пажљива
и
опрезна
Растислава
.
Врбавац
је
осећао
на
себи
вечито
будно
око
свога
друга
,
и
то
га
је
дражило
.
Све
то
заоштравало
је
борбу
између
властољубих
намесника
,
те
је
при
крају
кнежева
малолетства
било
и
неколико
озбиљних
сукоба
.
Било
је
то
у
великој
дворани
,
у
министарству
спољних
послова
,
у
оној
истој
дворани
,
где
је
пре
неколико
година
Врбавац
,
пред
запрепашћеним
министарским
саветом
,
прокламовао
младога
Мутимира
за
кнеза
балканиског
.
Растислав
је
стајао
пред
великим
огледалом
и
прелиставао
некаку
француску
књигу
,
што
је
ту
лежала
на
огледалском
сточићу
.
Врбавац
је
ходао
.
Један
брк
му
се
непрестано
подизао
у
вис
,
крај
горње
усне
час
по
час
грчио
се
—
знак
да
је
био
веома
срдит
.
Растислав
је
изгледао
веома
миран
.
Кад
Врбавац
прође
поред
њега
и
оде
даље
,
Растислав
баци
поглед
у
огледало
,
у
коме
се
виде
широка
леђа
пуковникова
како
замичу
даље
.
Погледа
и
себи
у
лице
и
нађе
га
мирно
и
хладно
.
—
То
већ
прелази
сваку
меру
;
то
се
претвара
у
читаву
инквизицију
—
рече
пуковник
Врбавац
срдито
,
баш
у
онај
мах
кад
пролазаше
поред
Растислава
.
Растислав
је
ћутао
.
—
Да
човек
не
може
бити
миран
ни
у
својој
рођеној
кући
!
И
ту
надзор
,
и
ту
шпијунажа
—
додаде
Врбавац
.
Растиславу
прелете
облачак
преко
чела
,
он
одгурну
књигу
и
окрете
се
унутра
у
собу
.
—
А
ко
вас
то
шпијунише
,
г
.
пуковниче
—
упита
он
хладно
.
Пуковник
стаде
,
окрете
се
Растиславу
.
—
Ко
?
—
викну
он
—
ко
?
шпијуни
;
г
.
Растиславе
...
јес
,
шпијуни
...
.
Људи
које
је
бог
створио
да
буду
шпијуни
!
Пуковник
се
поче
све
више
и
више
црвенети
у
лицу
.
Растислав
примети
мирно
:
—
А
каква
је
нужда
вама
да
држите
шпијуне
у
својој
кући
.
Бар
један
намесник
не
мора
то
чинити
.
Врбавац
беше
пошао
даље
после
својих
последњих
речи
,
но
на
овај
говор
Растислављев
он
се
нагло
врати
.
-
Шта
?
—
шта
велите
?
Камо
рекосте
?
Он
у
томе
стиже
пред
Растислава
и
испрси
се
пред
њим
.
—
Како
рекосте
?
„
намесник
не
мора
да
трпи
шпијуне
“
—
рече
он
,
пун
гнева
.
—
Да
!
не
мора
—
одговори
Растислав
мирно
.
Врбавац
се
већ
црвенио
као
рак
од
једа
.
Он
се
унесе
у
очи
Растиславу
.
-
Не
мора
!
—
рече
он
с
особитим
нагласком
,
па
се
онда
загледа
право
у
очи
Растиславу
.
Растислав
прими
и
издржа
овај
поглед
.
Њине
се
очи
нађоше
,
њини
се
погледи
сукобише
.
Шта
је
само
у
том
једном
погледу
могао
прочитати
један
о
другом
!
У
том
тренутку
та
два
супарника
изгледали
су
као
два
вечно
непомирљива
непријатеља
,
као
два
духа
мржње
,
који
су
се
мрзели
од
искони
и
који
ће
се
мрзети
до
века
.
Поглед
Врбавчев
био
је
пун
гнева
,
поглед
Растислављев
пун
хладна
презирања
.
—
О
.
.
о
.
.
о
.
.
!
—
рече
Врбавац
кивно
,
и
јурну
даље
као
човек
,
који
је
једва
задржао
у
себи
тешку
погрду
,
која
му
у
мало
не
слете
с
језика
.
Растислав
га
испрати
подругљивим
осмејком
и
климањем
главе
.
Наста
мала
почивка
;
Врбавац
је
ходао
,
само
се
чула
шкрипа
његових
ципела
.
Растислав
седе
у
велику
наслоњачу
,
чисто
се
увуче
у
њу
и
замисли
се
.
—
То
бар
нисам
никад
могао
мислити
—
поче
Врбавац
после
подужег
ћутања
.
—
Да
саме
власти
подмећу
људима
шпијуне
у
кућу
,
то
јамачно
данас
нигде
нема
!
.
.
То
је
ваљда
само
наша
балканиска
брука
!
И
то
коме
подмећу
шпијуне
!
Коме
!
...
Растислав
је
ћутао
.
После
првог
сукоба
,
који
се
изродио
око
ничега
,
управо
око
једног
најобичнијег
питања
—
он
је
држао
да
може
сматрати
као
да
се
овај
Врбавчев
говор
њега
ништа
и
не
тиче
.
Али
баш
то
ћутање
било
је
мучно
пуковнику
и
он
је
хтео
да
га
прекине
.
Кушао
је
још
у
два
три
маха
да
онако
узгред
изазове
Растислава
на
разговор
,
но
кад
овај
никако
не
хтеде
,
пуковник
се
обрати
с
питањем
право
њему
:
—
Ја
сам
војник
,
ја
нисам
дипломата
—
а
код
нас
војника
,
што
на
уму
то
на
друму
.
У
дипломацији
,
веле
,
са
свим
је
друкчије
.
Ту
кажу
много
је
што
шта
слободно
.
Ту
је
дозвољено
и
оно
што
се
у
обичним
животу
сматра
као
ружно
и
непоштено
.
У
осталом
,
у
осталом
то
је
већ
давно
познато
да
је
диплација
просто
надлагивање
.
Јамачно
,
ту
је
дозвољено
и
шпијунисати
.
Збиља
,
г
.
Растиславе
,
какво
је
ваше
мишљење
о
томе
?
Ја
се
у
тим
стварима
не
разумем
.
Ја
сам
што
рекле
Швабе
.
Ein
alter
Haudegen
.
Али
ви
,
г
.
Растиславе
!
ви
морате
боље
знати
те
ствари
,
ви
сте
и
сами
дипломата
.
Веома
ме
интересује
да
чујем
ваше
мишљење
у
овој
ствари
.
Све
ово
било
је
изговорено
подругљиво
,
с
пуно
ироније
.
—
Моје
је
мишљење
—
рече
Растислав
апатично
,
не
мичући
се
са
своје
наслоњаче
—
моје
је
мишљење
,
да
нико
нема
права
вређати
друге
без
узрока
и
повода
.
—
Ово
је
збиља
дипломатски
речено
.
Ја
сад
не
знам
на
кога
се
управо
односи
овај
прекор
;
да
ли
на
мене
,
или
на
вас
,
т
.
ј
.
управо
на
оне
који
су
мене
без
разлога
и
поводе
вређали
.
—
Веома
је
то
лепо
кад
човек
има
о
себи
узвишено
мишљење
,
рече
Растислав
хладно
.
—
Још
је
лепше
,
кад
човек
дође
до
тога
мишљења
о
себи
проматрајући
друге
,
какви
су
они
јадни
—
рече
пуковник
.
—
А
најлепше
је
,
кад
уобрази
да
свет
од
њега
почиње
,
па
све
своје
прогласи
за
врлину
,
а
све
туђе
за
порок
и
грешење
.
—
Да
,
кажу
,
да
човек
најбоље
примере
износи
кад
сам
себе
узме
за
пример
—
рече
Врбовац
и
продужи
опет
ходати
,
а
беше
за
тренутак
застао
.
—
Разговор
потпуно
достојан
намесника
!
—
рече
Растислав
презриво
и
још
се
више
увуче
у
фотељ
у
коме
је
седео
.
Врбавац
је
при
ходању
обично
гледао
у
земљу
,
пред
ноге
.
Кад
Растислав
ово
рече
,
он
диже
главу
,
погледа
га
и
гледао
га
је
дуго
.
—
Збиља
,
г
.
Растиславе
,
рече
пуковник
окренув
се
према
Растиславу
,
шта
ви
имате
против
мене
од
неко
доба
;
шта
сам
вам
ја
натрунио
?
Растислав
се
чисто
прену
;
он
се
на
фотељи
попридиже
.
—
Ја
против
вас
?
!
Ко
вам
је
то
рекао
да
ја
имам
што
против
вас
?
рече
Растислав
и
упре
очи
у
пуковника
,
очекујући
шта
ће
овај
одговорити
.
—
Зар
и
ту
још
треба
да
ми
ко
што
каже
.
Ту
дела
говоре
,
г
.
Растиславе
;
говоре
ваши
поступци
.
—
Радо
бих
их
чуо
—
рече
Растислав
мирно
.
Он
у
почетку
беше
пренуо
;
изгледало
је
као
да
га
дирају
речи
пуковника
.
После
се
опет
утиша
;
опет
заузе
свој
миран
,
хладан
положај
и
рече
.
-
Радо
бих
их
чуо
-
људи
смо
;
можда
сам
где
што
и
погрешио
.
Свакако
радо
бих
чуо
где
сам
,
кад
сам
и
шта
сам
учинио
против
вас
.
-
Ви
ширите
о
мени
гласове
,
да
радим
да
се
