СТЕВАН
М
.
МАТИЈАШИЋ
ГРОФИЦА
АГНЕША
ЈАНКОВИЋ
РОМАН
У
СР
.
КАРЛОВЦИ
СРПСКА
МАНАСТИРСКА
ШТАМПАРИЈА
1897
Прештампано
из
Бранкова
Кола
за
1897
.
Ко
на
људском
срцу
зида
,
мора
се
дубоко
укопати
,
да
му
се
кућа
не
слегне
и
да
се
не
сруши
,
не
имајући
темеља
.
Крашевски
И
НА
ПРАГУ
ИСТОКА
Прокте
ми
се
једном
путовати
,
Бела
света
малко
огледати
,
Бела
света
,
земаљски
чудеса
,
Па
малчице
прнут
у
небеса
.
Те
ти
онда
започе
мислити
Како
ли
ће
понајбоље
бити
:
Кола
немам
,
немам
ни
парипа
,
А
пешице
рђаво
се
ђипа
.
По
равни
ће
бити
доста
лако
,
И
по
брди
ајде
којекако
,
Али
како
да
се
латим
неба
?
Бранко
Реду
незнатнијих
варошица
у
Србији
припада
Баточина
.
Мало
чувена
по
имену
,
једва
приметна
у
обрту
,
па
скромна
и
у
свему
другом
.
Питоми
висови
,
што
је
окружавају
,
те
се
умереним
таласањем
спуштају
у
Моравску
Долину
,
она
мала
узана
равница
,
где
се
са
Северозапада
ка
Југоистоку
врстају
бело
окречене
,
чисте
и
са
општим
покривачем
југоисточне
Јевропе
,
са
ћерамидом
пострешене
кућице
њезине
,
и
околина
мало
подаље
:
све
то
нема
ничега
нарочитог
,
по
чему
би
га
подуже
памтио
,
кад
си
га
једном
видео
.
А
таква
ти
је
она
сама
.
Свега
једна
улица
,
а
пет
разноликих
власти
;
једна
школа
,
а
седам
кавана
;
преко
хиљаду
вредних
земљорадника
,
а
десеторо
забринуте
господе
и
занатлија
—
сразмера
која
би
се
и
на
остале
наше
варошице
могла
применити
,
само
можда
са
још
већим
успехом
.
Наоколо
нешто
мало
лугова
,
а
много
пашњака
;
на
висовима
погдегде
лоза
,
а
у
равни
кукуруз
.
Овамо
чујеш
петао
кукуриче
,
а
онамо
свињче
грокће
;
одовуд
певање
какве
веселе
моме
,
одонуд
пак
псовка
газда
-Марка
или
чича-Рада
;
пас
лане
,
крава
мукне
,
маче
маукне
,
гуска
гакне
и
тако
даље
,
све
,
како
бива
у
местима
уклоњеним
од
светске
вреве
;
где
су
страсти
ретке
,
а
врлине
тихе
;
где
се
несрећа
ређе
појављује
,
а
срећа
радије
пребива
;
где
се
поједини
необични
догађаји
дуго
претресају
,
а
годинама
памте
.
Ту
,
бар
тако
ти
се
чини
,
све
иде
својим
,
не
толико
одређеним
,
колико
одмереним
током
.
Учитељ
сриче
са
децом
у
школи
;
поп
гази
по
прашини
са
требником
,
увијеним
у
не
сасвим
чист
епитрахиљ
,
под
мишком
;
секе
намирују
живину
,
а
снаше
кљукају
гуску
за
покладе
;
чобанин
чува
бравче
у
жиру
;
најстарији
треби
шљивик
,
а
најмлађи
љуљуша
мезимче
:
свако
по
свом
занату
или
како
му
је
кад
време
.
Уз
то
домаћин
попије
коју
с
ћатом
у
кавани
,
а
домаћица
проговори
коју
—
и
још
по
коју
—-
у
суседству
са
баба-Настом
или
стрина-
Јелком
;
прочита
се
које
писмо
од
детета
у
војсци
,
или
која
наредба
на
општинским
вратницама
и
на
механском
зиду
,
или
у
новинама
вест
,
понајразумљивија
и
понајчудноватија
:
о
морској
змији
;
о
вампиру
што
дави
људе
у
Брасилији
или
у
Бреслави
(
Ђаче
самоуче
не
може
добро
да
види
која
му
је
то
реч
,
што
иначе
није
чудо
поред
оноликих
штампарских
погрешака
у
српским
листовима
)
;
о
Инглезу
(
а
шта
му
је
то
?
)
који
има
браду
од
три
боје
;
о
новој
моди
по
којој
женске
носе
одостраг
(
ене
!
)
неки
набор
(
то
ће
одмах
да
окуша
госпођица
Цанка
,
—
пошвабила
се
да
Бог
да
!
)
и
тако
даље
;
па
се
уз
то
рачунају
дани
,
колико
има
до
Славе
или
до
венчања
или
до
Врбице
,
опет
свако
по
свом
занату
.
Таква
ти
је
ова
варошица
,
а
таква
је
била
са
незнатном
изменом
и
тада
,
када
се
у
њој
догодио
по
себи
незнатан
,
али
,
у
колико
се
може
предвидети
,
за
нашу
причу
пресудан
догађај
.
Баточина
је
на
путу
према
тадањем
средишту
Кнежевине
,
према
Крагујевцу
.
Друмом
,
који
је
водио
кросред
средине
њезине
,
јурили
су
лаки
стремови
са
арњевима
или
без
њих
,
а
са
оним
малим
али
снажним
и
издржљивим
коњицима
каквих
има
свуда
по
северној
половини
Балканског
Тропоља
;
ту
су
се
стењући
и
шкрипући
вукла
натоварена
рабаџијска
кола
;
ту
су
понекад
пројурила
и
тешка
господска
каруца
са
лепом
опремом
;
туда
је
касао
усамљени
Јахач
или
је
пролазио
пешак
па
је
ту
прекинуо
путовање
,
да
се
одмори
,
да
руча
или
да
притегне
опанке
—
и
остали
сви
су
ту
стали
и
пристајали
у
једној
од
успутних
механа
,
где
их
је
,
по
степену
госпоства
,
пред
вратима
а
под
ступовима
надстрешнице
,
дочекивао
газда
,
момак
или
слуга
са
водом
и
слатким
од
ружа
или
купина
.
Било
је
пред
вече
,
кад
је
путањом
,
што
вођаше
из
оближњег
села
варошици
,
замишљен
корачао
млад
сељак
,
одевен
у
одело
,
какво
се
онуд
носи
,
полу
празнично
,
просто
али
чисто
.
На
глави
му
фес
,
што
се
још
тада
носаше
,
за
разлику
од
правог
турског
,
са
ширим
теменом
и
богатијом
кићанком
,
а
то
складно
заокругљује
лице
и
уздиже
топао
а
благ
поглед
,
што
карактерише
Шумадијску
расу
.
Отворено
кестенаста
коса
и
дуге
јасне
веђе
,
прав
нос
и
врло
лепи
мали
брчићи
над
црвеним
уснама
а
усред
чиста
обријана
лица
,
дају
му
вид
углађенијег
човека
,
ма
да
је
у
сељачком
руху
.
Кошуља
празнична
од
танковијег
провидног
платна
,
са
златом
извезеним
колиром
и
тацлијама
;
остало
,
осим
простих
белих
гаћа
и
црвених
опанака
,
еве
је
од
простог
сукна
.
Та
чистота
,
поред
простоте
,
имађаше
нечег
допадљивог
на
себи
,
полу
празнично
одело
у
радни
дан
пак
потврђиваше
да
пред
нама
није
обичан
сељанин
.
То
потврђиваше
и
држање
младићево
.
Висок
и
гибак
стас
,
онај
таласасти
па
ипак
при
завршетку
сваког
корака
одсечни
ход
—
били
су
својственост
овамошњем
становништву
,
али
неки
покрети
руке
и
главе
одаваху
човека
од
оделитијег
укуса
.
Младић
носи
у
руци
малу
,
лепо
повезану
књигу
и
упутио
се
право
варошици
.
Стигав
пред
прву
механу
приметио
је
вреву
међ
оном
гомилицом
људи
што
су
се
ту
скупили
.
Угледа
велика
путничка
кола
са
четири
снажна
коња
,
где
су
се
по
свој
прилици
мало
час
сишле
оне
две
три
женске
у
страном
оделу
са
једним
старијим
господином
,
што
сад
у
живом
разговору
стоје
поред
кола
усред
гомиле
људи
који
једнако
придолазе
.
Било
је
ту
,
као
у
пратњи
господе
,
неколико
коњаника
,
још
једне
омање
каруце
и
двоје
кола
.
И
младић
се
придружи
мештанима
,
те
ускоро
и
разумеде
у
чему
је
ствар
.
Странци
су
се
журили
,
да
што
пре
стигну
у
Крагујевац
на
конак
,
па
им
се
у
хитњи
десио
немио
случај
,
сломио
се
један
точак
на
главним
колима
.
С
тога
су
били
принуђени
,
да
од
последњег
села
довде
иду
кораком
,
док
нису
срећом
још
доста
рано
стигли
у
варошицу
.
Чим
приспеше
пред
прву
механу
,
одмах
потражише
да
им
се
нађе
нов
точак
,
али
их
нико
не
разумеде
,
јер
су
и
госпође
и
пратња
им
говорили
само
немачки
и
француски
.
Таман
су
се
договарали
шта
да
раде
и
неодлучно
погледали
и
око
себе
и
у
људе
,
те
да
нађу
неког
ко
ће
их
разумети
,
кад
онај
младић
ту
стиже
.
—
Рекох
ти
,
—
окрете
се
најстарија
крупна
госпођа
другој
сувљој
такође
у
годинама
.
—
да
не
идемо
овим
путем
.
Ето
одмах
у
почетку
снађе
нас
несрећа
.
Она
сувља
се
насмеја
.
—
Није
то
тако
страшно
.
—
Није
,
по
твојим
романтичким
погледима
.
Ти
си
нас
и
навела
на
ову
будалаштину
.
—
Боже
,
госпођо
,
—
уплете
се
трећа
дама
,
која
је
по
свему
изгледала
осталима
трима
потчињена
,
—
нисмо
овде
на
крају
света
;
наћи
ћемо
ваљда
точак
,
па
ако
не
,
преноћи
ћемо
.
Стићи
ћемо
свега
један
дан
доцније
.
Није
нам
хитно
.
—
Јест
,
јест
,
драга
госпођице
,
—
одобраваше
живо
она
сува
,
—
ви
сте
тек
увек
најпаметнија
,
а
на
сваки
начин
стрпељивија
од
моје
госпође
сестре
.
—
Па
лепо
;
шта
ћемо
сад
?
—
упита
она
крупна
.
Док
су
се
дошљаци
овако
разговарали
,
били
су
и
остали
присутни
у
не
малој
забуни
.
Механџија
је
изишао
из
механе
са
капом
у
руци
;
стоји
пред
странцима
и
гледа
збуњено
преда
се
.
Путници
међутим
,
како
се
видело
по
њихову
негодовању
,
немађаху
намеру
да
му
буду
гости
.
Светина
није
знала
шта
да
мисли
.
Каруца
су
била
лепа
,
ни
Књаз
их
немађаше
боља
;
госпође
,
нарочито
она
крупна
,
држале
су
се
тако
господски
,
као
да
су
владарке
;
мушкарци
пак
,
отмени
и
фино
одевени
,
стајали
су
у
пристојној
даљини
очекујући
њихове
наредбе
,
па
су
и
ови
изгледали
као
неки
„
швапски
“
министри
.
Отмена
спољашност
госпођа
,
којих
беше
четири
на
броју
,
дивне
путничке
хаљине
њихове
и
онај
сладак
и
тежак
мирис
што
се
диже
и
разлеже
из
бора
њихових
кратких
сиво-кадивених
огртача
,
учинише
,
те
су
их
и
људи
окружавали
у
пристојној
даљини
,
тако
,
да
је
у
полукругу
пред
њима
стајао
само
збуњени
механџија
,
кога
су
неколико
пута
запитали
на
разним
језицима
.
—
Ах
,
ово
су
Срби
!
—
узвикну
она
сува
.
—
Да
су
наши
светли
преци
знали
да
ће
њихови
потомци
једном
доћи
у
овакав
положај
,
зацело
не
би
допустили
својој
деци
да
забораве
матерњи
језик
.
—
Ви
сте
,
госпођо
сестро
,
и
у
овој
прилици
иронични
као
увек
.
—
Овом
приликом
теткица
има
право
.
То
рече
она
најмлађа
која
је
досада
стојала
одвојена
од
њих
,
мало
подаље
,
где
је
на
хартији
,
положеној
на
полеђини
повеће
тврдо
повезане
књиге
,
нешто
цртала
,
а
уз
то
се
разговарала
са
господом
који
су
им
били
у
пратњи
,
па
се
сад
,
свршив
цртање
,
приближила
и
пристала
уз
старије
женскиње
.
Глас
јој
је
био
свеж
као
и
лице
јој
,
покрети
и
ход
слободни
и
лаки
,
осмејак
и
очи
пуни
чара
и
умиљатости
,
а
то
се
сада
нарочито
истицало
пред
гледаоцима
,
којима
је
морала
пасти
у
очи
велика
противност
између
предвечерја
и
зоре
живота
.
Кад
се
она
појави
,
лица
се
у
гледалаца
одједном
разведрише
,
а
мештанке
се
упињаху
на
прсте
,
да
је
виде
.
—
Ah
,
mon
Dieu
,
mon
Dieu
,
que
faire
!
(
А
,
Боже
мој
,
шта
да
се
ради
?
)
—
уздахну
стара
госпођа
.
Онај
младић
,
што
смо
га
видели
,
да
се
приближује
варошици
,
стајао
је
ту
у
гомили
и
гледао
дошљаке
непомичан
,
са
изразом
чуђења
,
управо
дивљења
,
различитог
од
оног
на
лицу
осталих
варошана
.
Млађи
људи
около
њега
гуркали
су
га
напред
нешто
са
шеретским
мувањем
,
а
нешто
са
ужурбаним
нуткањем
,
да
се
понуди
дамама
за
тумача
.
—
Ти
знаш
шта
говоре
.
Дела
,
помози
им
рећи
шта
ће
,
—
говораху
му
другови
.
Како
су
га
непрестано
напред
гуркали
,
њему
,
у
тренутку
кад
искочи
на
чистину
пред
госпође
,
испаде
лепо
повезана
књижица
из
руку
.
Настарија
женске
погледа
у
књигу
,
која
се
при
паду
отвори
,
те
остаде
тако
.
—
Tiens
,
—
узвикну
она
,
—
un
livre
français
!
(
Гле
,
француска
књига
!
)
Појава
момкова
,
као
и
овај
узвик
,
јако
изненади
странце
.
Она
што
је
називаху
госпођицом
стаде
климатати
главом
према
младићу
,
као
да
хоће
да
га
поздрави
или
охрабри
;
сувља
сестра
насмеја
се
са
нервозном
радошћу
;
она
крупнија
одмах
натаче
лорњон
на
нос
и
право
погледа
у
лице
младићево
,
затим
га
одмери
од
главе
до
пете
;
најмлађа
пак
,
која
му
најближе
стојаше
,
бојажљиво
устукну
,
те
га
погледа
неодређеним
изразом
.
—
Eine
angenehme
Ungeschliffenheit
!
(
Пријатна
неуглађеност
!
)
—
промрмља
крупна
госпођа
.
Младић
,
који
досад
изгледаше
јако
збуњен
,
чисто
плачеван
,
освести
се
на
ове
речи
,
па
се
усправи
.
Чврсто
стаде
пред
најугледнију
и
поклони
се
онако
,
како
се
то
учи
у
француским
школама
играња
,
и
проговори
немачки
:
—
Допустите
ми
,
милостива
госпођо
,
да
вам
будем
на
услузи
и
да
вам
се
представим
.
Старија
дама
нађе
се
у
чуду
;
једва
могаше
да
му
одговори
:
—
Мо
...
лим
.
—
Зовем
се
Павле
Ђурић
.
—
Monsieur
Jouritch
!
(
Г
.
Журич
!
)
—
узвикну
госпођица
.
—
Прекрасно
,
прекрасно
.
—
Ученик
Париског
Университета
.
—
Un
etudiant
!
(
Ђак
!
)
—
мрмљаше
најстарија
.
—
Чудо
,
право
чудо
!
Сви
му
у
се
поклонише
,
а
господа
се
руковаше
с
њиме
мрмљајући
своја
неразумљива
измена
.
Госпођица
,
која
је
била
међу
свима
најокретнија
,
одмах
му
стаде
објашњавати
и
за
тренут
ока
исприча
му
сав
догађај
.
Сложише
се
у
молби
,
да
им
нађе
ма
и
невешта
ковача
,
који
би
или
набавио
нов
точак
или
би
бар
овај
оштећени
могао
да
дотера
,
како
би
још
данас
могли
да
стигну
у
Крагујевац
на
преноћиште
—
То
ћу
,
разуме
се
,
покушати
,
—
одговори
младић
.
—
Но
за
то
време
изволите
овамо
на
доксат
(
sur
la
terasse
!
)
,
где
ћете
се
моћи
одморити
и
освежити
добрим
воћем
или
изврсном
водом
.
—
Ах
јест
,
вода
вам
је
прекрасна
.
—
Боља
него
наша
тамо
у
Бечу
и
Пешти
.
—
Благодаримо
,
благодаримо
!
—
узвикиваше
госпођица
неколико
пута
и
већ
се
наместила
на
доксату
,
одакле
позиваше
и
остале
,
да
се
попну
уза
степенице
.
То
и
би
.
—
Господин
барон
нека
иде
са
вами
.
—
Није
потребно
,
—
одговори
младић
,
кад
је
видео
да
се
овај
господин
устеже
;
—
све
је
ту
близу
.
Поклони
се
и
оде
.
Друштво
остаде
на
доксату
.
Узбуђење
њихово
ишчезе
као
пресечено
.
Наместив
се
како
тако
свако
на
свом
месту
,
обузе
их
неко
пријатно
поуздање
у
своју
судбину
усред
туђине
.
Урођене
им
охолости
нестаде
;
младића
испратише
захвални
погледи
,
све
док
се
изгуби
у
светини
;
нарочито
га
госпођица
хваљаше
,
у
чему
се
није
ни
у
колико
ограничавала
,
већ
је
и
по
трећи
пут
тврдила
да
је
то
један
врло
фини
младић
и
да
она
управо
не
зна
шта
би
они
без
њега
.
Та
примедба
,
до
душе
,
није
била
много
ласкава
за
господина
барона
,
који
је
,
како
изгледаше
,
био
мушки
заштитник
мале
путничке
дружине
,
а
он
у
целој
овој
авантури
и
није
налазио
ни
мало
уживања
;
ипак
се
похвалама
госпођичиним
смејао
и
он
више
по
дужности
,
кад
виде
да
им
се
и
она
најмлађа
слатко
смејала
.
Она
сува
пак
рече
:
—
Ви
бисте
пристали
,
госпођице
Јулијо
,
да
нам
тај
млади
господин
буде
сапутник
бар
до
Крагујевца
.
—
О
,
и
даље
,
молим
.
Зашто
не
?
—
одговори
госпођица
.
—
Свакако
имали
бисмо
врло
доброг
путничког
маршала
,
јер
господин
барон
,
како
ми
се
чини
,
не
радује
се
много
овом
излету
у
полу
цивилизоване
делове
света
.
Његово
је
поље
више
на
углачаном
паркету
,
него
ли
по
овим
труцкавим
друмовима
.
Господин
барон
одговори
са
киселим
осмејком
:
—
У
главноме
јесте
тако
,
госпођице
Јулијо
;
само
ми
се
чини
да
ћете
ми
ви
до
Солуна
извадити
и
оно
мало
душе
,
што
ће
ми
ови
друмови
још
оставити
.
—
Јако
вас
жалим
,
господине
бароне
,
—
одврати
госпођица
,
—
јер
ће
на
даљем
путу
Јегејско
Море
докусурити
све
друго
.
—
То
ће
рећи
,
—
рече
барон
,
—
истрешће
ми
и
остатак
душе
.
—
Не
,
—
одговори
госпођица
смејући
се
,
—
оставићу
вам
толико
,
колико
да
можете
подносити
и
морске
буре
,
само
будите
учтиви
као
овај
младић
.
—
О
,
не
можете
ме
начинити
суревњивим
;
тај
ће
остати
ту
.
—
Ко
зна
;
—
рече
мала
сува
женска
,
—
ето
,
госпођица
хоће
да
га
позове
.
—
Збиља
,
учинићу
,
ако
желите
.
Најстарија
нестрпељиво
прекиде
разговор
:
—
То
сте
ви
,
који
желите
,
госпођице
;
ми
ћутимо
.
Затим
продужи
гледати
кроз
лорњон
на
ону
страну
,
одакле
се
надала
помоћи
.
Међутим
је
услужни
младић
нашао
ковача
,
довео
га
и
показао
му
штету
,
препоручујући
му
да
се
што
пре
прихвати
посла
.
Но
овај
махну
главом
и
изјави
да
му
треба
радити
бар
пет
сати
до
касно
у
ноћ
,
те
му
није
могуће
свршити
оправку
а
да
господа
продуже
пут
још
данас
.
Павле
Ђурић
у
пристојној
даљини
,
доле
пред
степенима
а
са
фесом
у
руци
,
саопшти
најстаријој
госпођи
ковачево
мишљење
и
додаде
,
да
сажалева
што
ће
за
ову
ноћ
бити
задржани
с
пута
.
И
ако
је
ово
саопћење
требало
да
буде
по
друштво
врло
непријатно
,
оно
учини
такав
утисак
само
на
ону
крупну
госпођу
,
која
се
брзо
диже
са
свога
места
и
запита
,
да
ли
би
им
он
,
господин
Ђурић
,
могао
наћи
каква
иоле
мало
погодна
кола
,
са
којима
би
могли
продужити
пут
.
Али
је
и
то
било
немогуће
.
После
мало
времена
проведеног
у
безуспешном
трагању
,
друштво
би
принуђено
да
преноћи
ту
.
—
Боже
мој
,
а
где
ћемо
спавати
?
—
Механџија
има
неколико
чистих
соба
на
расположењу
,
—
тешио
је
младић
.
—
Јесмо
ли
бар
поуздани
овде
ноћу
?
—
Као
код
своје
куће
,
госпођо
;
ви
сте
усред
Србије
.
Убедљив
,
поносит
тон
младићева
одговора
учини
,
те
се
госпођа
предаде
судбини
.
Госпођица
међутим
непрестано
узвикиваше
:
—
Прекрасно
,
прекрасно
!
Господин
из
страног
друштва
упита
младића
:
—
Молим
,
где
су
нам
собе
?
—
Сад
ће
их
спремити
.
Има
две
са
улице
,
а
две
са
двора
;
које
желите
?
—
Које
нам
ви
препоручите
.
—
Онда
оне
са
двора
.
Младић
хтеде
да
иде
.
—
Молим
.
—
рече
стара
госпођа
,
—
немојте
ићи
,
ви
сте
нам
потребни
.
—
Ипак
бих
вас
молио
за
дозволу
,
да
се
за
пола
сахата
могу
удалити
:
вратићу
се
.
Госпођа
као
да
је
погодила
његову
мисао
.
—
Ви
хоћете
да
се
преобучете
;
није
потребно
;
ваше
је
одело
врло
живописно
,
останите
тако
.
—
Ах
,
јест
,
—-
потврђиваше
госпођица
,
—
врло
живописно
и
прекрасно
(
allerliebst
!
!
)
!
—
И
приђите
ближе
.
Младић
је
био
одевен
у
свом
сељачком
оделу
,
као
што
га
носе
сви
Србијански
ђаци
из
унутрашњости
,
кад
дођу
на
одмор
својим
кућама
.
Овај
се
обичај
одржава
и
данас
често
и
по
варошима
,
а
у
оно
доба
то
су
чинили
без
изузетка
сви
.
Он
је
сада
мислио
да
оде
неком
свом
познанику
у
варошицу
,
да
позајми
пристојно
варошко
одело
,
те
да
у
њему
наново
изиђе
пред
странце
.
Но
како
су
га
сад
позвале
пред
себе
,
он
се
попе
на
доксат
стидљиво
.
Очекивао
је
запиткивања
и
бојао
се
као
пред
испитом
.
—
Извините
,
господине
,
—
проговори
најпре
мања
сестра
,
—
нас
јако
интересује
,
како
је
то
да
сте
ви
ту
?
—
Ја
сам
одавде
родом
,
милостива
госпођо
.
—
Одавде
?
Одакле
?
—
У
оближњем
селу
ми
је
кућа
родитељска
.
Син
сам
богатог
сељака
и
одао
сам
се
науци
,
као
што
се
код
нас
каже
.
Имам
помоћи
и
од
државе
,
те
с
тиме
живим
у
Паризу
.
Госпође
се
згледнуше
.
—
А
где
сте
научили
немачки
?
—
Пола
у
Београду
где
сам
седео
у
кући
Немца
странца
,
а
пола
у
Немачкој
где
сам
провео
једну
годину
.
—
Ви
сте
,
дакле
,
видели
прилично
света
,
па
биће
вам
познато
,
како
се
осећа
путник
у
туђој
земљи
,
нарочито
кад
је
у
неприлици
.
Ви
ћете
,
дакле
,
моћи
појмити
,
колико
смо
вам
много
захвални
на
вашој
љубазности
.
Ми
смо
слабе
женске
и
осим
тога
ми
смо
овде
на
прагу
Истока
,
а
ја
сам
на
овај
пут
пошла
са
много
бриге
,
зато
ми
ваша
помоћ
изгледа
као
прави
спас
.
Молим
вас
,
примите
што
од
нас
за
успомену
.
Павле
устукну
један
корак
и
поцрвене
.
Госпођа
је
приметила
да
је
отишла
даље
но
што
је
било
потребно
.
Али
она
се
толико
била
обрадовала
младићевој
појави
,
да
јој
је
њена
понуда
изгледала
природна
;
сад
већ
није
могла
натраг
,
те
се
потруди
да
јој
да
пријатан
облик
.
Она
рече
:
—
Ви
сте
млад
човек
,
и
ја
се
надам
да
нећете
одбити
какав
мали
спомен
од
једне
младе
девојке
,
која
вам
га
нуди
из
захвалности
.
Агнеша
,
је
ли
овде
твоја
мала
слика
у
златном
медаљону
?
—
Није
,
мамице
.
—
Онда
...
шта
би
могли
...
Ah
,
que
donner
?
(
Ах
,
шта
да
дамо
?
)
...
Подај
господину
,
ево
,
твој
крстић
.
Девојка
устаде
,
скиде
с
врата
скупоцен
крстић
урешен
драгим
камењем
,
на
златном
ланчићу
,
и
смешећи
се
предаде
му
га
.
—
То
смо
требали
да
вам
предамо
сутра
при
растанку
,
—
објашњаваше
мајка
,
—
али
али
ми
ћемо
поћи
рано
ујутру
,
јер
бисмо
раде
да
стигнем
завремена
у
Крагујевац
;
(
изговараше
Кррагуевац
)
,
како
би
колар
имао
времена
,
да
људски
поправи
паетон
,
зато
не
можемо
да
вас
још
и
сутра
трудимо
.
Прекосутра
навече
бићемо
у
Турској
,
у
Нишу
;
ту
ћемо
на
конак
.
Младић
је
ове
речи
могао
да
сматра
као
отпуст
,
па
ипак
оклеваше
да
оде
.
Његова
је
радозналост
била
пробуђена
,
и
он
је
хтео
нешто
више
да
сазна
.
Непријатно
би
га
дирнуло
поносито
држање
странаца
,
које
је
он
у
први
мах
приписивао
више
уображности
или
охолости
,
но
ли
високом
положају
њихову
—
да
то
у
његовим
младићским
очима
није
ублажила
љупка
појава
оне
лепе
младе
девојке
.
Он
је
мислио
да
пред
собом
има
чланове
какве
богате
грађанске
породице
или
нижега
племства
,
која
га
је
,
његовим
заузимањем
ослобођена
од
претерана
страха
у
туђој
земљи
,
претерано
и
наградила
.
Онај
пређашњи
мали
али
лепи
поклон
је
у
Србији
могао
значити
сувишну
интимност
,
са
западњачког
гледишта
пак
он
је
био
довољно
објашњен
положајем
њиховим
у
туђем
свету
,
овде
,
на
прагу
Истока
,
како
вељаше
стара
госпођа
,
о
коме
се
Истоку
у
оно
време
у
Јевропи
причало
много
штошта
,
страшно
и
претерано
,
а
већином
богме
не
без
основа
,
—
бар
што
се
тиче
удаљенијих
крајева
,
—
те
су
према
томе
прецениле
његове
услуге
.
А
могло
је
бити
и
то
,
да
су
га
сматрале
за
равног
са
слугом
,
или
бар
само
нешто
мало
бољим
,
њега
,
мало
начитанијег
сељака
,
те
су
налазиле
за
потребно
да
му
се
одуже
.
Но
то
би
значило
да
су
странкиње
високог
положаја
.
Свакако
награда
казивала
је
,
да
су
при
томе
имале
у
виду
и
његову
образованост
.
Тиме
охрабрен
он
запита
:
—
Хоћете
ли
још
даље
од
Ниша
,
госпођо
?
—
Да
,
господине
.
Идемо
да
посетимо
мога
сина
,
који
је
тамо
негде
у
неком
егзотичном
заступништву
постављен
.
Моја
настрана
сестра
наведе
ме
,
да
учинимо
овај
вратоломан
пут
преко
средине
Балканског
Тропоља
.
Њојзи
се
допадају
оваке
авантуре
...
Није
чудо
.
—
дода
полугласно
,
—
она
је
још
неудата
,
те
од
дугог
времена
...
—
Дивота
је
ово
.
—
потврђиваше
„
настрана
сестра
“
.
—
Прекрасно
!
—
придружи
јој
се
госпођица
.
Најмлађа
је
ћутала
,
али
се
по
њену
веселом
лицу
видело
,
да
ни
она
није
на
страни
своје
забринуте
матере
.
—
Усуђујем
се
и
ја
да
се
придружим
госпођици
сестри
,
милостива
госпођо
,
јер
ћете
имати
врло
занимљив
пут
,
који
ће
вам
по
гдегде
опсенити
око
и
занети
душу
.
—
Верујем
,
господине
,
верујем
,
—
одговори
стара
госпођа
са
комичном
забринутости
,
—
ако
нам
до
Солуна
не
измакне
душа
.
—
Неће
,
госпођо
.
Ви
ћете
ићи
врло
живим
друмом
,
кроз
питому
Моравску
Долину
,
преко
Грделичког
Кланца
поред
Врања
кроз
Мораву
у
долину
Вардара
;
ту
живи
народ
питом
и
услужан
.
—
Да
,
да
,
то
почињемо
да
опажамо
,
—
умеша
се
госпођица
Јулија
.
Младић
јој
се
лако
поклони
,
јер
је
осетио
да
је
комплименат
важио
њему
.
—
Једино
,
—
настави
он
,
—
могли
бисте
имати
испод
Врања
до
Скопља
непријатности
;
зато
ће
боље
бити
да
се
обратите
Врањанском
паши
за
јаку
ескорту
.
—
Ми
смо
се
унапред
прилично
обавестили
о
предузетом
путу
.
За
турске
власти
иначе
носимо
собом
упуства
за
нашу
сигурност
,
у
Београду
пак
,
као
што
видите
,
дадоше
нам
добре
браниоце
.
Павле
погледа
коњанике
,
а
по
њихову
броју
и
оделу
виде
,
да
су
више
из
почасти
но
по
потреби
додати
путницима
.
То
му
још
већма
пробуди
радозналост
.
—
Чудо
,
те
сте
изабрали
овај
пут
.
—
Ја
сам
предлагала
пут
лађом
преко
Трста
,
али
сам
пропала
,
јер
је
против
мене
била
огромна
већина
у
породици
.
—
Вараш
се
,
мамице
,
опрости
,
—
рече
јој
кћерка
.
—
Није
то
била
само
већина
:
сви
су
били
против
тебе
;
ти
си
остала
усамљена
са
својим
предлогом
.
—
Да
,
управо
је
тако
.
Лепо
;
сада
та
твоја
већина
нека
се
намести
како
зна
по
тврдим
одрима
,
каквих
ће
бити
по
свој
прилици
мање
по
броју
него
што
нас
има
;
ја
за
себе
задржавам
право
на
један
цео
целцат
у
коме
желим
бити
сасвим
„
усамљена
“
.
—
О
,
за
мене
и
за
госпођицу
доста
је
један
,
—
одговори
јој
сестра
.
—
Имаће
за
сваког
.
—
учини
младић
.
Госпођица
сестра
замоли
га
да
јој
да
неколико
упустава
о
народу
и
о
крају
и
забележи
име
варошице
(
Battotchinna
)
као
и
околних
села
и
назива
.
После
су
се
и
остале
умешале
у
разговор
;
волеле
су
да
сазнаду
што
о
живовању
становништва
;
о
оделу
женскиња
;
о
украсима
и
накитима
народним
:
о
намештају
кућевном
и
о
домазлуку
.
Млада
девојка
,
што
су
је
звали
Агнешом
,
оде
доле
пред
механу
у
пратњи
једног
од
господе
,
где
је
наставила
цртање
.
Стара
госпођа
разговарала
се
са
господином
бароном
.
Младић
,
ма
колико
да
је
пазио
да
ухвати
какву
реч
тога
господина
,
по
којој
би
могао
сазнати
што
о
реду
госпођа
,
није
успео
,
јер
је
морао
одговарати
на
питања
мале
женске
и
госпођице
.
Када
су
разговарали
о
накитима
,
стара
им
се
госпођа
такође
придружи
и
примети
,
да
и
оне
имају
код
куће
неколико
лепих
старо-
српских
накита
,
али
се
ти
овде
можда
више
не
носе
.
Ипак
би
она
хтела
,
рече
,
да
има
неколико
лепих
везова
и
тканина
,
па
,
ако
би
младом
господину
било
могуће
,
могао
би
им
набавити
које
;
оне
,
до
душе
,
то
сад
не
би
могле
понети
собом
,
али
по
свом
повратку
у
отаџбину
обратиће
му
се
писмено
,
ако
се
он
још
буде
бавио
овде
.
—
Лако
је
могуће
,
да
ћу
остати
ту
,
—
одговори
младић
.
—
Зашто
;
зар
не
мислите
више
у
иностранство
?
—
упита
сестра
.
—
Мислио
сам
,
госпођице
,
али
изгледа
да
ми
се
неће
испунити
намера
.
Ми
Срби
живимо
по
нашим
имањима
у
задружним
породицама
.
(
Ту
је
укратко
објаснио
шта
је
то
задруга
.
)
Ја
сам
досада
имао
од
владе
помоћ
,
али
она
не
би
стигла
,
да
ме
моја
задруга
није
такође
потпомагала
;
но
ја
сам
још
пре
неколико
година
престао
да
будем
на
терету
задрузи
и
због
тога
сам
се
прилично
задужио
.
Волео
сам
да
останем
бар
још
једну
годину
тамо
.
Имам
још
једну
могућност
.
У
Крагујевцу
имам
ујака
доброга
стања
,
па
мислим
да
се
њему
обратим
;
мада
то
нерадо
чиним
.
Али
се
надам
,
да
ће
ми
испунити
жељу
.
Госпође
су
придружиле
и
своје
жеље
његовој
и
изјавише
да
се
радују
његову
познанству
.
Младић
одговори
:
—
Радост
је
на
мојој
страни
.
Ово
ваше
путовање
,
и
ако
ће
можда
имати
некојих
непријатности
по
вас
,
милостиве
госпође
,
бар
даде
прилике
мени
,
да
вам
се
поклоним
,
а
моме
народу
,
да
га
оваке
одличне
особе
виде
очи
у
очи
.
—
И
ми
ћемо
одавде
однети
лепу
успомену
,
коју
ћемо
чувати
,
а
ви
се
сећајте
нас
по
овом
малом
дару
,
—
рече
госпођа
показавши
на
крстић
.
—
Учинићу
,
—
одговори
младић
једва
чујно
.
—
Поклоните
га
једном
својој
изабраници
,
—
рече
стара
госпођа
са
врло
отменим
осмејком
пуним
поноситог
благовољења
и
пружи
му
руку
,
да
је
пољуби
.
Овим
је
младић
био
отпуштен
,
и
он
се
удали
.
Међутим
било
је
касно
,
да
се
врати
кући
,
те
намисли
да
преноћи
код
тазбине
очеве
у
граду
;
но
није
отишао
одмах
,
већ
,
желећи
да
надгледа
спрему
за
дочек
господе
,
остаде
у
механи
дајући
утпуства
газди
и
одређујући
стражу
,
да
би
се
дошљаци
осећали
поузданији
преконоћ
.
Затим
је
хтео
да
оде
,
па
остаде
.
Видео
је
богату
опрему
кола
и
коња
,
и
,
знајући
да
путници
носе
собом
новаца
,
реши
се
,
да
ради
још
веће
поузданости
остане
преконоћ
ту
.
Странци
су
вечерали
на
доксату
.
Отуд
су
га
још
често
виђали
како
улази
и
излази
кроз
механска
врата
,
и
разумели
су
да
се
та
његова
ужурбаност
тиче
њих
.
Једном
га
најмлађа
спази
,
кад
се
са
другог
краја
улице
враћао
са
котарицом
пуном
дивног
свежег
воћа
:
жутих
крушака
и
крупних
шљива
,
каквих
на
земљину
шару
има
само
у
Србији
.
Његово
шапутање
са
газдом
,
његово
скривено
стражарење
на
вратницама
,
кроз
која
је
чељад
носила
јело
и
пиће
за
господску
трпезу
,
ред
ђаконија
и
јестива
,
одавало
је
надзор
бадрог
му
погледа
,
који
је
,
као
и
он
сам
,
за
ово
вече
био
сасвим
одан
њиховој
служби
.
Бар
они
су
тако
мислили
,
међутим
он
је
то
био
куд
и
камо
у
већој
мери
него
што
су
они
то
замишљали
.
ИИ
БДЕЊЕ
Љубав
,
колико
да
је
пријатна
,
ипак
се
више
допада
по
начину
,
како
се
показује
,
но
по
себи
самој
.
Larochefoucauld
Ноћ
је
била
дивна
,
ведра
,
мирна
.
Полагано
ућута
врева
на
улици
и
шум
у
авлији
.
У
аровима
неста
лупе
,
а
у
кући
хода
и
гласка
.
Једнолики
кораци
чувара
,
тихи
по
прашњаву
тлу
,
чујаху
се
неко
време
у
околини
,
али
наскоро
нестаде
и
тога
.
Пси
се
повукоше
у
удаљеније
кутове
дворишта
;
петли
огласише
своје
прве
песме
,
па
умукоше
;
блејање
уморене
јагњади
ишчезе
.
Једва
се
каткад
из
даљине
зачује
крик
совуљаге
,
али
све
тише
и
тише
и
све
даље
.
Одовуд
одонуд
,
где
спаваху
људи
,
уздиже
се
још
по
један
уздисај
;
кроз
ваздух
још
по
који
пут
прелете
са
зујањем
задоцнела
буба
у
очајној
хитњи
својој
,
а
у
мотрењу
за
заклоном
,
ударајући
о
стреху
и
у
паду
наново
отпочињући
свој
ужурбани
лет
;
преко
осветљене
авлије
пређе
још
једном
обазриво
мачак
;
још
једном
скокну
нешто
са
месечине
у
засенак
,
где
се
сакри
под
гомилицом
камења
:
затим
наста
мир
.
Иза
куће
у
двору
а
у
сјајној
месечним
стојао
је
непомично
Павле
.
У
оним
собама
на
углу
,
близу
њега
,
починули
су
странци
,
управо
странкиње
,
за
које
се
он
био
заузео
,
да
би
провеле
једну
мирну
ноћ
у
овом
незнатном
и
забаченом
кутку
света
,
одакле
је
хтео
да
не
понесу
рђавих
утисака
,
ако
већ
неће
имати
пријатних
успомена
—
као
он
.
Јер
он
ће
се
за
задовољством
сећати
ове
вечери
,
мишљаше
.
Можда
је
ову
мисао
изазвала
с
једне
стране
велика
противност
између
овог
скученог
југословенског
живота
,
а
с
друге
стране
поглед
на
ове
представнике
далеке
и
напредне
културе
,
овде
,
на
лицу
места
;
можда
је
то
учинило
и
изненађење
којим
га
обузе
ова
велика
супротност
,
или
можда
велика
умиљатост
и
велика
отменост
ових
благословених
лица
,
благословених
богаством
,
угледом
,
лепотом
,
младошћу
и
племенитошћу
.
Лепоте
беше
у
свакој
ових
особа
;
и
у
оној
крупној
,
која
је
била
,
нема
сумње
,
најугледнија
међу
њима
,
и
у
оној
најмлађој
...
најлепшој
,
најсјајнијој
,
најмилијој
,
најдражој
.
Ту
поплашено
застаде
.
Ове
су
га
мисли
тако
брзо
спопале
,
да
се
тога
сетио
тек
кад
су
га
већ
освојиле
.
Али
је
било
доцкан
.
Са
сјајним
успламтелим
погледом
бојажљиво
се
осврте
према
оном
прозору
,
иза
којег
лежаше
она
лепа
мила
млада
.
И
њему
се
учини
,
као
да
се
завеса
мицала
,
али
не
примети
ништа
особито
.
Лако
уздахну
и
уклони
се
под
стреху
у
засенак
,
где
се
наслони
о
зид
.
—
Не
,
није
добро
замислио
мало
пре
.
Младости
беше
само
код
једне
,
али
је
она
обасјавала
сву
околину
-
-
Но
шта
он
о
таквим
стварима
ту
размишља
?
Било
је
,
и
проћи
ће
.
Али
,
на
послетку
,
шта
би
друго
и
радио
сад
овде
сем
да
размишља
,
кад
се
већ
решио
да
пребди
на
месту
.
А
мисли
,
оне
имају
свој
ток
,
чији
је
извор
изван
наше
воље
.
-
-
Скупа
сви
су
били
много
отмени
;
то
је
добро
,
замислио
мало
пре
.
Како
су
се
лепо
,
па
ипак
поносито
држале
према
њему
.
Нису
га
понудиле
да
седне
,
стајао
је
пред
њима
као
слуга
;
па
његова
Шумадијска
одважност
ипак
се
не
побуни
и
не
показа
ни
мало
негодовања
.
Једном
га
онај
стари
господин
позва
да
метне
фес
на
главу
,
али
он
му
се
и
не
осврте
,
већ
гледаше
право
у
лице
старије
госпође
и
остаде
гологлав
.
Затим
овај
дар
!
Усправи
се
и
извади
из
појаса
ланчић
са
крстићем
.
Права
западњачка
учтивост
:
женска
младост
и
лепота
дарива
скупоценом
успоменом
мушку
младост
и
каваљерство
.
Груди
му
се
раширише
.
Пламени
му
поглед
прелете
преко
звезданог
неба
,
и
њему
се
чињаше
да
се
тим
погледом
и
његова
душа
узвину
,
да
се
да
у
неку
неодређену
лутњу
по
васиони
,
у
лутњу
слатку
,
пресрећну
.
Или
као
да
му
се
запали
дух
и
да
једним
јединим
пламеном
достигне
до
неба
где
је
блаженство
неисказано
и
вечно
.
Али
он
је
на
земљи
.
На
то
га
опомену
први
зрачак
баш
с
неба
,
који
заруди
од
преко
брда
.
Зачуђено
погледа
онамо
.
Мислио
је
да
је
то
светлуцање
предвечерја
,
а
оно
је
било
руменило
прозорја
.
Дубоко
уздахну
.
Ово
је
досад
била
најсрећнија
ноћ
његова
живота
,
а
она
је
била
тако
кратка
.
Сутра
пак
,
у
одаји
,
спавале
су
женске
мирно
,
бар
привидно
,
ма
да
ни
једна
не
могаде
да
заспи
.
Мајка
примети
да
је
то
због
промене
лежишта
,
или
можда
због
добре
вечере
,
каквој
се
нису
надале
.
А
нису
се
надале
ни
овако
доброј
послузи
,
—
приметила
је
сестра
.
Госпођица
је
међутим
набрајала
све
поједине
ситне
учтивости
,
које
су
по
свој
прилици
имали
свога
извора
у
предусретљивости
оног
лепушкастог
српског
дечка
са
враголастим
брчићима
и
веселим
погледом
.
Она
је
све
прегледала
пре
него
што
ће
лећи
,
и
видела
је
да
су
собу
опајали
,
опрали
и
украсили
цвећем
и
лепим
источњачким
ћилимовима
,
њима
досад
непознатим
.
На
умиваонику
било
је
доброг
сапуна
,
чешљева
и
четкица
;
на
прозорима
китњастих
завеса
,
на
одрима
мирисаве
пресвлаке
.
То
је
све
удесио
он
.
У
таквом
и
сличном
разговору
минули
су
часови
,
и
путнице
малаксаше
.
Обузе
их
умор
,
те
ућуташе
.
Млада
није
легла
одмах
.
Седећи
на
одру
крај
светлила
на
сточету
,
довршавала
је
свој
цртеж
,
од
којег
је
имала
два
нацрта
.
Рече
мајци
да
се
боји
да
ће
доцније
поборавити
појединости
,
те
хоће
да
их
утврди
.
Цело
вече
није
узимала
учешћа
у
разговору
,
па
је
ћутала
,
и
кад
је
свршила
рад
и
легла
,
али
није
спавала
.
Сваком
,
ко
путује
,
познато
је
оно
пријатно
осећање
када
се
налази
у
непознатим
али
занимљивим
крајевима
и
приликама
,
а
нема
да
се
боји
опасности
.
Сваки
,
са
мало
изузетка
,
воли
да
путује
,
а
у
оваким
тренуцима
лако
облада
човеком
нека
врста
тихог
заноса
и
осећања
среће
,
—
још
и
више
кад
је
човек
млад
,
здрав
и
задовољан
.
Али
овој
младој
девојци
је
још
и
урођена
сујета
казивала
да
је
садањем
угодном
осећању
целе
дружине
узрок
поглавито
она
сама
.
И
њој
не
беше
жао
што
је
,
по
наредби
увиђавне
јој
матере
,
тако
лепо
наградила
младића
,
од
кога
јој
,
по
спољашњости
привлачнији
,
није
упао
у
очи
ни
у
сјајном
двору
,
где
је
проводила
век
.
И
она
је
знала
,
као
и
остало
друштво
,
да
он
и
за
даље
бди
над
њиховим
ноћним
миром
.
Он
је
поуздано
и
сад
ту
негде
око
куће
на
ногама
,
те
не
спава
и
не
иде
кући
својој
забринутој
мајци
,
којој
је
зеница
у
оку
.
Она
је
била
најближа
прозору
.
Женска
радозналост
или
несаница
или
брига
да
види
да
ли
су
на
поуздану
месту
,
нагони
је
,
да
се
подигне
у
одру
,
уклони
завесу
и
погледа
напоље
.
То
је
била
дивна
сјајна
ноћ
,
а
усред
авлије
стојао
је
онај
младић
,
коме
су
морале
бити
обвезне
и
који
се
у
овом
тренутку
окрете
прозору
.
Она
поплашена
спусти
завесу
и
леже
на
подглавље
.
Случајно
била
је
погледала
право
у
очи
младићеве
,
у
којима
у
том
тренутку
,
а
при
сјајној
месечини
засветли
пламен
младости
са
толико
силе
,
да
је
морала
заклопити
очи
.
...
Тако
је
ту
лежало
ово
младо
створење
у
туђини
,
у
скромној
механи
,
ноћу
,
а
напољу
је
стојала
и
бдила
над
њом
љубав
мушка
и
одважна
,
која
се
родила
у
тренутку
,
да
живи
занавек
.
Били
су
сасвим
близу
једно
другом
,
само
она
лежи
унутра
у
топлој
постељи
,
он
стоји
у
свежој
летњој
ноћи
,
а
између
њих
је
зид-
Сутра
дан
све
је
било
заборављено
.
Странци
устадоше
рано
,
доручковаше
опет
на
доксату
;
а
Павле
је
опет
све
удешавао
,
да
буде
како
ваља
.
Затим
се
брзо
спремише
и
попеше
у
кола
.
Павле
се
после
синоћњег
опроштаја
није
хтео
више
показивати
.
Уклонио
се
на
скривено
место
,
те
је
отуда
слушао
весео
им
разговор
;
чуо
је
кад
су
се
распоређивали
и
кад
су
кола
одзврјала
.
Тада
он
изиђе
пред
механу
и
дуго
гледаше
за
путницима
,
о
којима
не
знађаше
ни
ко
су
ни
како
се
зову
.
Само
је
једно
име
запамтио
,
име
:
Агнеша
.
Затим
се
врати
у
гостионицу
.
Полагано
оде
у
одаје
где
су
странци
преноћили
.
Терало
га
је
да
пре
стигне
тамо
,
но
што
ће
млађи
ући
да
распремају
.
Прозори
су
били
отворени
,
али
у
соби
се
још
осећаше
онај
сладак
и
тежак
мирис
.
Као
да
га
је
тај
мирис
опијао
,
или
можда
од
неспавања
,
осећаше
да
му
је
глава
тешка
.
Пола
вољно
а
пола
невољно
приближи
се
постељи
где
је
девојче
спавало
.
Упутио
се
право
тамо
,
јер
као
по
нагону
погодио
је
која
је
била
то
постеља
.
Кад
стаде
до
ње
,
угледа
на
сточету
цртеж
.
Био
је
довршен
и
скоро
до
ситница
израђен
,
а
престављао
је
механу
и
околину
.
Уздрхталом
руком
узе
хартију
и
прегледа
је
.
Доле
у
углу
било
је
крупним
лепим
потезима
њено
име
и
јучерашњи
дан
забележен
.
Ништа
више
.
Презимена
не
беше
,
а
он
га
је
тако
јако
волео
сазнати
.
Без
размишљања
узе
цртеж
,
да
га
присвоји
и
сачува
.
Та
можда
је
и
ово
била
пажња
из
захвалности
њему
намењена
.
Али
откуд
би
она
могла
претпоставити
,
да
ће
он
први
ући
у
собу
и
први
наићи
на
ову
лепу
стварчицу
?
Не
.
Одбаци
ову
мисао
као
сувише
претерану
,
сувише
неозбиљну
,
и
изиђе
из
собе
носећи
собом
хартију
.
Пред
механом
опет
застаде
и
погледа
на
ону
страну
,
камо
су
кола
одјурила
.
То
су
били
,
нема
сумње
,
неки
врло
богати
странци
,
свакако
из
Австрије
;
ваљада
каква
угледна
трговачка
породица
,
чији
је
син
у
далекој
страној
служби
,
и
који
су
могли
дозволити
себи
овако
необично
и
скупо
задовољство
.
Подиже
руку
и
,
гладећи
брчиће
,
замисли
да
и
он
није
сасвим
сиромах
,
да
је
образован
,
да
има
будућности
,
да
је
можда
њима
сасвим
раван
.
Узе
округло
огледаоце
,
које
носи
сваки
млади
сељанин
,
и
погледа
у
њ
.
Ватрен
му
поглед
паде
на
бледо
лице
.
Уозбиљи
се
,
кад
опази
да
му
црте
показују
трагове
душевне
и
телесне
малаксалости
.
Он
се
зачуди
томе
,
јер
није
знао
,
да
му
је
нејака
душа
загазила
била
у
једну
од
највећих
борби
у
животу
.
Погледа
замишљено
преда
се
.
Тада
спази
белу
хартију
што
је
лежала
неколико
корачаја
пред
њим
на
земљи
.
Подиже
је
.
Било
је
писмо
отпечаћено
.
—
Шта
си
ту
нашао
,
Павле
?
—
упита
га
неки
његов
друг
.
-
Не
знам
.
—
Ја
знадем
,
—
рече
нека
старица
,
која
је
ту
стојала
близу
,
наслањајући
се
о
један
повећи
штап
.
—
Ту
је
књигу
изгубило
оно
девојче
,
кад
се
попе
у
кола
.
—
А
што
јој
ти
не
рече
?
—
Стара
сам
,
синко
.
Док
се
сетих
,
одоше
кола
.
Ја
шта
ћу
.
Остарела
ти
је
мајка
,
синко
.
Бапска
посла
,
велиш
.
Хај
,
хај
!
—
и
отклеца
.
Павле
је
међутим
већ
прочитао
натпис
на
писму
и
усплахиреним
болним
лицем
гледао
у
завој
на
коме
крупним
словима
исписано
стојаше
:
„
Милостивој
и
високородној
госпођици
Грофици
Агнеши
Јанковићевој
у
Пешти
“
.
ИИИ
ЗАВЕТ
Где
год
се
љубав
и
ма
како
појави
,
свуда
влада
;
па
и
у
дивљој
звери
,
кад
је
инстинкат
за
часак
уздигне
,
да
наслути
вишу
љубав
,
а
материнска
приврженост
и
веза
два
створења
оплемењује
је
и
скоро
приближује
човеку
.
Крашевски
Кад
је
на
Јутрење
звонило
,
Павле
је
већ
био
на
путу
к
своме
сеоцету
.
Био
је
у
расположењу
у
коме
би
се
налазио
сваки
,
кога
после
неколико
година
једнолика
живота
снађе
што
необично
.
Погледа
на
сунце
:
како
је
ово
сасвим
друга
зора
него
она
јучерашња
!
Јуче
је
овом
стазом
ишао
неки
младић
,
али
се
истом
данас
неки
сасвим
други
момак
враћа
.
Први
пут
у
животу
заболе
га
глава
.
Мутним
оком
гледаше
расејано
на
цветне
ливаде
и
мурузне
њиве
с
обе
стране
.
Потруди
се
да
мислима
да
друга
правца
,
али
му
главобоља
подри
душевну
снагу
.
Последице
јутрошњег
изненађења
,
увећане
јучерашњим
утисцима
и
ноћашњом
сетом
,
почеше
се
све
већма
појављивати
.
Први
афекат
што
га
потресе
,
кад
је
прочитао
цело
име
на
завоју
писма
,
било
је
узбуђење
страха
,
затим
бол
.
После
му
се
мисли
све
више
замршивале
;
наста
борба
,
да
их
се
отресе
,
и
насртај
,
да
оборе
.
Са
таким
унутрашњим
немиром
достиже
до
половине
пута
.
То
је
било
код
подуже
јаруге
,
која
се
унакрсно
продужавала
до
у
дољу
,
где
је
пресецала
друм
.
Преко
ње
,
тамо
на
џади
,
вођаше
мостић
,
каквих
има
тма
Божја
по
српским
путевима
,
саграђених
од
две
дебље
попречне
греде
са
четири
тањих
уздужних
над
њима
.
Овај
је
мостић
био
рабатан
и
јамачно
се
под
тешким
путничким
колима
јучерашњих
странаца
срушио
у
јаругу
,
те
се
ту
,
можда
,
и
сломио
точак
.
О
тим
странцима
мислио
је
јуче
да
су
неки
обични
,
само
нешто
богатији
,
трговци
које
је
у
неколико
уздигла
необичност
њихова
предузећа
и
њихово
добро
васпитање
;
слутио
је
управо
да
су
и
нешто
више
,
али
је
волео
онако
да
мисли
;
једном
се
чак
и
упоредио
био
са
њима
,
колико
се
сећа
.
И
од
тог
тренутка
,
како
се
овога
сети
,
облада
њиме
стид
.
Главу
није
више
носио
тако
право
,
а
ноге
почеше
да
му
се
повлаче
по
земљи
,
као
у
болесна
или
уморна
човека
.
Најзад
стиже
кући
.
Ту
о
дивном
летњем
јутру
било
је
живости
,
какве
у
ово
доба
обично
бива
по
сеоским
кућама
.
Задругари
се
,
до
душе
,
беху
разишли
којекуд
послом
,
старији
по
њивама
,
млађи
код
стоке
на
паши
;
неки
су
одвели
кола
у
воденицу
,
на
гумно
или
у
варош
;
али
су
остали
били
на
броју
сакупљени
и
око
куће
вршећи
лакше
послове
:
један
је
доправљао
плот
,
други
дељао
храстовицу
или
се
налазио
око
коња
у
штали
,
док
су
најмлађи
проводили
у
веселом
игрању
.
Отуд
из
кошева
чуо
се
смех
цурица
.
У
ово
време
,
кад
се
амбари
и
житнице
почињу
да
празне
,
—
што
прво
бива
са
кошевима
,
—
скупе
се
у
ове
женска
деца
,
те
празан
или
полупразан
простор
употребљавају
за
љуљање
на
љуљашци
што
виси
са
греде
.
Унутра
,
у
кући
,
чуло
се
тапшање
при
сејању
брашна
и
женскога
грла
једнолика
песма
.
Павле
стаде
пред
вратима
,
погледа
у
кућу
и
назва
добро
јутро
.
Унутра
беше
мајка
која
га
сад
љубопитљиво
али
и
радосно
погледа
:
—
Бог
ти
дао
,
сине
.
А
где
си
био
сву
ноћ
?
Павле
јој
укратко
исприча
догађај
.
—
Ниси
тренуо
?
А
и
види
ти
се
.
Хајд
унутра
да
се
прихватиш
.
—
Нисам
гладан
,
—
рече
,
уђе
и
стаде
до
огњишта
.
—
А
коме
то
спремаш
,
нано
?
—
Кума-Милићу
;
иде
на
пут
.
Мајка
је
пекла
погачу
у
црепуљи
.
Павле
узе
троножац
и
седе
крај
ватре
.
—
А
камо
ће
кум
?
—
Води
стоку
на
пазар
у
Смедерево
.
—
Зар
сам
собом
?
—
Собом
.
Овај
пут
има
повише
,
хоће
сам
да
види
.
—
А
може
ли
у
Смедереву
све
?
—
Пе
знам
,
сине
.
Кума
вели
хоће
одатле
још
даље
.
—
Камо
?
—
Не
знам
како
рече
.
Покрај
прозора
стојаше
ђаче
и
полугласно
читаше
књигу
.
Сад
проговори
:
—
Хоће
у
Пешту
на
пазар
.
У
другим
приликама
мајкине
речи
,
а
примедба
млађег
му
брата
,
прошле
би
без
дубљег
упечатка
на
Павла
,
али
данас
му
глас
чисто
задрхта
када
брзо
упита
:
—
У
Пешту
?
—
Тако
рече
,
—
одговори
му
братац
.
Мајка
га
погледа
;
седећи
поред
ватре
од
топлоте
му
зажарено
лице
пребледе
;
она
то
спази
и
погледа
га
испитујући
.
—
Теби
је
позлило
,
дете
;
јеси
ли
болан
?
—
Не
знам
,
нано
;
канда
сам
назебао
ноћас
.
—
Па
,
ја
.
Ми
се
овде
забринусмо
за
тебе
,
а
ти
још
и
назеб’о
.
Тресе
ли
те
грозница
?
—
Не
,
нано
;
глава
ме
мало
боли
,
мало
.
—
Хоћеш
једну
врућу
?
—
Могу
.
—
После
иди
па
прилегни
,
кад
ниси
спавао
ноћас
.
—
Нећу
;
ићи
ћу
у
поље
да
ми
мало
прође
.
Снајка
редуша
,
која
је
до
сад
у
углу
сејала
брашно
,
доврши
,
истресе
сито
,
још
по
који
пут
га
изудара
,
па
га
обеси
о
велики
дрвени
клип
у
брвну
.
Скиде
џезвицу
за
ракију
,
напуни
је
жутом
шљивовицом
,
заслади
,
па
је
тури
у
ватру
.
Мајка
је
међутим
испекла
погачу
.
Батином
је
одгурнула
пепео
са
црепуље
те
му
је
завуче
;
тако
подиже
цео
поклопац
и
постави
на
земљу
;
хитро
извади
врућу
погачу
голим
рукама
,
потапша
је
и
наслони
о
зид
.
Затим
скиде
пепео
са
поклопца
и
извуче
жар
испод
црепуље
те
га
одгурну
у
ватру
,
а
суд
остави
на
овом
крају
огњишта
,
да
се
исхлади
.
—
Ви’ш
,
испекла
сам
и
тебе
погачицу
.
Она
извади
из
пепела
хлепче
,
обриса
га
брижљиво
и
излупа
,
те
га
опет
обриса
.
—
Хвала
ти
,
нано
,
ал
’
не
могу
сад
да
јем
.
То
је
било
први
пут
да
је
одбио
.
Он
је
јако
волео
погачу
из
пепела
,
па
кад
год
би
се
умесила
у
црепуљи
,
искао
би
да
му
се
начини
и
онако
.
Мајка
га
погледа
забринуто
и
наново
му
пружи
:
—
Дед
,
одломи
парче
.
—
Подај
деци
.
—
Има
за
децу
још
две
.
Павле
одломи
без
воље
и
поче
грицкати
пијући
врућу
уз
то
,
па
како
је
приметно
озбиљно
лице
материно
,
хтео
је
да
је
разговори
.
—
А
кад
иде
кума
Милић
?
Мајка
седе
према
њему
.
—
Сутра
сабајле
(
зором
)
.
Довече
не
бих
могла
да
му
је
умесим
,
јер
ће
чељад
доћи
гладна
с
поља
;
то
,
велим
,
сад
.
—
А
где
оде
бабо
?
—
Тамо
је
у
врбаку
код
коже
;
и
он
шћаше
отићи
с
децом
;
а
,
велим
,
отиде
ваљда
.
—
Идем
,
да
га
видим
.
—
А
где
ћеш
?
—
У
врбак
,
ако
је
тамо
.
—
А
шта
ћеш
му
?
—
Па
знаш
,
нано
,
ваља
мислити
на
пут
.
—
На
пут
?
—
учини
она
преплашено
.
—
Па
ти
још
не
хтеде
ићи
.
—
Па
не
знам
;
видећу
.
Устаде
и
оде
брзо
,
да
не
види
лице
материно
која
зачуђено
погледа
за
њим
.
Она
је
мислила
тек
да
развезе
с
њим
разговор
,
а
он
већ
оде
.
Оде
према
речици
;
прекорачи
плот
,
па
преко
поља
у
врбак
.
—
Хој
,
бабо
!
—
Хој-хој
!
Јеси
ли
ти
,
Пајо
?
—
Ја-а
.
Где
си
?
Старац
се
усправи
.
Разапињао
је
кожу
поред
реке
.
Павле
стиже
до
њега
,
наслони
се
једном
руком
на
врбу
и
,
гледајући
у
оца
,
чекаше
неколико
тренутака
,
док
доврши
.
—
А
где
остаде
синоћ
?
Павле
му
укратко
изговори
све
,
па
и
случај
са
писмом
.
—
А
где
ти
је
то
?
—
Ево
код
мене
.
—
Па
шта
ћеш
с
њиме
?
—
Не
знам
;
дођох
,
да
те
питам
.
—
А
шта
знам
ја
!
Дај
да
видим
.
Старац
разгледа
завој
,
па
му
вели
:
—
Да
си
га
дао
капетану
.
—
Шта
ће
капетан
с
њиме
?
—
Или
да
га
однесемо
у
Крагујевац
,
тамо
ће
знати
где
ће
с
њим
.
Павле
после
кратке
почивке
одговори
:
—
Може
.
Кад
отац
сврши
посао
,
остави
кожу
,
да
суши
,
те
се
заједно
упутише
у
поље
код
жетелаца
.
Ту
је
нешто
помагао
и
Павле
,
јер
се
надао
да
ће
га
телесни
рад
мало
разгалити
;
али
се
брзо
умори
,
те
се
уклони
са
сунчане
жеге
и
легне
у
хлад
под
снопље
,
где
болну
главу
положи
да
отпочине
.
Лежећи
дуго
гледао
је
у
светло
небо
,
а
памет
му
је
лутала
далеко
од
завичаја
.
Помисли
,
да
му
се
мало
час
,
кад
је
с
мајком
разговарао
,
извесна
луда
мисао
усели
у
главу
,
и
тек
га
поплашено
лице
родитељско
опомену
на
дрскост
намере
.
Махну
руком
.
И
тога
се
треба
одрећи
:
нема
смисла
.
Окрену
главу
на
другу
страну
и
заспа
.
Међутим
женскадија
донесе
ручак
,
а
са
њима
дође
и
нана
.
Код
куће
остаде
само
редуша
с
мајком
,
да
припреми
још
остатак
за
вечеру
моби
.
Док
су
радници
ручали
,
мајка
оде
,
да
потражи
сина
.
Нађе
га
у
дну
снопља
мирно
спавајући
.
Седе
крај
њега
,
те
га
посматраше
замишљено
и
дуго
.
Њена
проста
,
у
свакодневном
и
све
истом
раду
укрућена
,
душа
није
могла
разумети
сложене
мисли
синовљеве
,
нити
је
могла
пратити
лет
његове
гипке
свеже
маште
.
Па
ипак
образованост
његова
није
могла
да
превари
око
материнско
,
јер
се
осећаји
не
преиначавају
,
исти
су
у
свакоме
,
само
им
се
облик
мења
у
изразу
,
а
то
је
и
једино
што
ствара
ону
велику
чаробну
разноврсност
у
осећајном
свету
,
који
нам
живот
чини
за
мало
лепим
,
али
често
за
дуго
грким
.
Ова
је
сељанка
седела
ту
на
земљи
поред
својег
образованог
сина
,
чије
узбуђење
ако
није
у
први
мах
разумела
,
она
га
је
слутила
.
Није
хтела
да
га
испитује
.
Нежност
љубави
њене
хтела
је
да
избегне
сваки
поступак
који
је
издалека
личио
на
насиље
.
Ово
створење
овде
иначе
се
већ
одавна
уздигло
над
њом
,
једино
их
везују
још
природни
осећаји
,
у
које
баш
зато
и
није
смела
да
дира
.
Али
га
је
посматрала
брижним
оком
.
Болело
је
што
мисли
на
одлазак
,
а
преко
сваке
мере
је
узнемирило
што
се
одједном
на
то
решио
.
Он
је
тако
ретко
долазио
кући
,
у
три
четири
године
једанпут
;
кад
је
то
последњи
пут
дошао
,
рекао
је
,
да
ће
остати
,
а
сад
већ
мисли
да
иде
са
кума-
Милићем
.
Он
то
мисли
;
зна
она
:
баш
с
кума-
Милићем
.
—
Боље
да
није
ни
пошао
на
школе
.
Док
је
мајка
овако
размишљала
,
син
је
слатко
спавао
и
снивао
о
некој
великој
богатој
кући
,
како
у
дворани
седи
у
сјајном
мирисавом
куту
,
а
гледају
га
два
лепа
нежна
плава
ока
.
Он
се
осмехну
,
окрете
главу
према
мајци
,
и
пробуди
се
.
Први
му
поглед
паде
у
нежне
плаве
очи
материнске
.
Сањиво
али
се
благо
насмехну
и
рече
:
—
Ти
си
,
мила
нано
!
И
метну
јој
тешку
главу
у
крило
и
сакри
лице
у
њену
кецељу
.
И
на
главу
му
паде
суза
;
и
чу
шапат
:
—
Је
ли
,
сине
,
нећеш
још
да
идеш
?
Главобоља
му
одуминула
;
сунце
већ
није
жегло
тако
јако
;
са
Севера
се
диже
лак
поветарац
и
пирка
му
у
врело
чело
.
Било
му
је
лако
и
мило
,
и
тихо
одговори
у
силном
узбуђењу
синовљеве
наклоности
:
—
Нећу
,
нано
,
нећу
.
Мајка
га
пресрећна
помилова
и
пољуби
му
сјајне
црнпурасте
власи
.
Од
тога
дана
наста
борба
,
скривена
и
тиха
,
али
тиме
жешћа
и
одлучнија
,
између
мајке
и
сина
.
Њега
,
и
против
воље
,
вуче
нешто
одавде
,
а
она
хоће
свакако
да
га
задржи
,
али
да
он
то
не
види
.
Син
,
опкољен
вештим
сплеткама
материнске
бриге
,
јако
се
чува
да
ишта
извесно
ода
о
својим
намерама
,
и
уопште
избегава
да
са
мајком
говори
о
самом
себи
,
па
је
због
тога
и
ређе
код
куће
.
Она
је
међутим
добро
видела
његову
унутрашњу
борбу
;
често
и
радо
је
прихваћала
мисао
да
је
он
„
замиловао
коју
“
,
али
није
хтела
да
види
везу
између
тога
и
његове
жудње
за
одласком
.
Павле
јој
ништа
није
рекао
о
оној
младој
девојци
,
коју
је
угледао
у
друштву
странаца
,
а
она
је
међутим
знала
,
да
са
овим
расположењем
он
пре
није
долазно
са
својега
пута
из
иностранства
.
Да
је
болестан
—
није
;
да
је
нешто
скривио
те
се
боји
—
није
;
да
је
бегенисао
цуру
те
ваљада
од
тога
хоће
да
бега
—
и
то
није
,
јер
његово
држање
није
правдало
оваку
претпоставку
,
у
томе
се
њено
око
није
варало
.
Тек
она
види
да
„
не
ваља
“
;
одлучила
се
да
никако
не
пушта
сина
,
докле
се
или
не
умири
,
или
док
она
не
дозна
за
узроке
његову
расположењу
,
па
да
му
тражи
лека
.
Због
тога
би
често
наводила
разговор
о
њему
с
оцем
или
са
њиме
самим
,
и
то
онда
кад
он
није
могао
врдати
а
да
не
изазове
сумњу
противу
себе
:
обично
увече
,
кад
су
сви
после
вечере
сакупљени
око
огњишта
,
договарали
се
о
потребама
,
одмарали
се
и
правили
распоред
за
у
напредак
.
Павле
је
назирао
материн
смер
,
и
одговарао
је
према
томе
,
а
она
,
знајући
да
није
искрен
,
ипак
је
жудно
ишчекивала
сваку
реч
његову
,
да
би
и
по
њима
могла
саставити
себи
какво
одређеније
мишљење
.
Ипак
није
смела
да
наваљује
на
њ
.
Од
тога
је
уздржавала
колико
материнска
нежност
,
толико
и
бојазан
,
да
ће
он
планути
,
изгубити
стрпљење
и
нагло
отићи
.
А
она
се
одласка
његова
бојала
колико
његове
смрти
.
Нема
сумње
,
овако
се
иде
у
пропаст
;
тамо
њега
очекује
смрт
;
њега
су
опсениле
виле
.
Ударила
је
и
у
враџбине
,
али
узаман
.
Пажљиво
пустила
је
коју
реч
и
пред
мајком
,
али
од
ње
беше
мало
користи
.
Напослетку
смисли
да
наговори
мужа
,
да
запита
Павла
шта
мисли
за
унапред
да
ради
?
Даље
никако
није
смела
да
иде
.
Од
испитивања
о
узроцима
чувала
се
добро
,
јер
јој
је
то
много
отргнути
чедо
занавек
.
Муж
јој
учини
по
жељи
.
Али
је
Павлу
било
лако
да
задовољи
овог
уморног
старца
одраслог
и
оседелог
у
непрестаном
послу
и
вечитим
бригама
.
Чича
се
није
о
њему
много
бринуо
,
видео
га
је
„
ваљаног
и
учевног
“
и
знао
је
да
ће
скоро
у
државну
службу
;
једна
година
или
неколико
месеци
овамо
или
онамо
њему
је
било
све
једно
.
Павле
му
рече
још
пре
да
ће
да
иде
у
Крагујевац
или
Београд
,
да
тражи
службу
,
ма
да
је
волео
да
проведе
још
коју
годину
на
страни
.
Државна
је
помоћ
међутим
била
мала
,
а
задругу
је
већ
пре
неколико
година
престао
био
оптерећивати
.
О
томе
је
пре
већ
имао
чешће
разлагања
са
задругом
и
с
оцем
.
Овај
му
препоручи
да
се
обрати
оном
богатом
ујаку
Павлову
,
што
је
живео
у
Крагујевцу
и
волео
Павла
.
Ујак
није
имао
деце
и
често
је
своме
сестрићу
слао
коју
пару
за
школске
потребе
,
док
је
овај
још
у
оближњој
варошици
био
ђачић
.
Ако
му
је
доста
још
једну
годину
да
проведе
на
страни
,
ту
му
ујак
неће
одрећи
помоћ
.
Павле
је
ову
мисао
неколико
пута
одбацивао
,
али
је
сад
наново
прихвати
,
да
и
на
овај
начин
објави
мајци
свој
одлазак
.
И
тако
је
овај
разговор
Павлов
са
оцем
—
изазван
жељом
мајкином
—
имао
сасвим
противно
дејство
ономе
што
је
она
желела
.
Павле
се
,
