,пређашње
њихове
чивчије
,
и
даље
су
код
њих
долазили
,
увек
доносећи
по
нешто
,
никад
не
спомињући
да
је
земља
сада
њихова
,
те
се
због
тога
у
прво
време
немање
није
баш
тако
јако
ни
осећало
.
И
зато
је
матери
Софкиној
из
почетка
доста
олако
ишло
и
испадало
за
руком
,
да
се
ништа
не
примети
,
већ
да
,
као
и
пре
,
цела
родбина
,
нарочито
стари
стричеви
и
тетини
,
увек
бивају
почашћивани
љутим
ракијама
и
добрим
пићем
и
кафом
.
А
када
дође
слава
,
Ускрс
,
Божић
,
исто
је
онако
било
намештано
и
спремано
,
и
она
,
мати
јој
,
у
најлепшем
оделу
,
повезана
,
закићена
цвећем
.
Софка
тада
увек
у
новим
хаљинама
,
свиленим
,
од
најновије
и
најскупље
басме
,
која
би
се
у
вароши
почела
да
носи
.
Целог
дана
,
веселе
и
срећне
,
дочекују
госте
.
Чак
и
свирачи
дођу
и
одсвирају
.
А
на
питања
о
њему
,
ефенди
-
Мити
,
мати
би
одговарала
:
како
јој
је
баш
пре
неки
дан
послао
новац
;
и
долазио
човек
,
да
јој
каже
како
он
још
не
може
доћи
.
У
неком
је
великом
послу
.
Гледаће
да
бар
на
јесен
дође
;
и
како
је
Софки
послао
баш
ту
басму
,
да
јој
се
начини
хаљина
...
И
заиста
,
и
сама
Софка
с
почетка
није
знала
од
куда
матери
новац
за
те
њене
увек
нове
и
скупе
хаљине
.
Али
у
брзо
се
Софка
досетила
.
Видела
је
:
да
јој
мати
зато
тако
скупе
хаљине
даје
,
да
би
је
том
скупоценошћу
уверила
како
заиста
то
он
,
отац
,
шаље
,
бојећи
се
да
га
она
,
као
свако
дете
,
не
би
сасвим
заборавила
,
или
га
чак
омрзла
,
што
никако
к
њима
не
долази
,
што
њу
и
„
маму
њену
“
оставља
увек
тако
саме
.
А
сви
ти
људи
,
слуге
,
који
су
тобож
доносили
те
његове
поклоне
,
увек
су
долазили
,
када
Софка
случајно
није
била
код
куће
,
те
их
она
није
могла
видети
.
А
све
је
то
материно
упињање
било
узалудно
.
Исто
тако
,
као
што
је
за
то
материно
заваривање
знала
,
знала
је
и
за
све
остало
што
се
око
ње
догађа
и
збива
.
Особито
оно
отимање
родбине
око
ње
,
Софке
,
када
су
она
и
мати
остале
саме
после
очевог
напуштања
,
тобож
прелажења
у
Турску
.
Тетке
,
стрине
утркивале
су
се
код
које
ће
Софка
,
још
онако
мала
,
бити
у
гостима
;
код
које
ће
што
дуже
остати
и
бити
гошћена
и
чашћена
,
и
то
толико
,
као
да
је
она
какав
стар
човек
.
А
Софка
је
и
тада
већ
знала
да
сва
та
љубав
и
нежност
родбинска
долази
као
од
неке
слутње
,
предосећања
несреће
која
већ
почиње
да
се
догађа
.
И
зато
су
око
Софке
трчали
сви
и
као
улагивали
су
јој
се
,
што
су
хтели
тиме
свој
родбински
дуг
према
њој
да
одуже
:
да
је
бар
сада
угосте
,
почасте
,
док
се
та
несрећа
није
догодила
,
и
да
,
када
том
несрећом
буду
растављени
и
немајући
када
о
чем
другом
да
мисле
,
бар
их
она
,
овако
мала
,
има
онда
у
доброј
успомени
по
њиховом
добру
,
по
овом
њиховом
гошћењу
,
чашћењу
,
и
као
такве
,
богате
и
добре
,
памти
их
и
сећа
их
се
.
А
поред
тога
зато
су
се
још
око
ње
отимали
у
љубави
,
што
су
сви
не
предосећали
него
на
чисто
с
тим
били
:
да
је
она
,
Софка
,
последњи
изданак
од
породице
,
главне
куће
;
да
ће
се
њоме
свршити
и
утрти
све
.
Али
ипак
,
поред
свега
тога
,
изгледало
је
да
се
отимљу
око
ње
највише
ради
њега
,
оца
јој
,
ефенди
-
Мите
,
јер
,
ма
да
их
је
он
оставио
,
ипак
га
они
још
толико
поштују
,
да
ето
сада
његово
јединче
и
љубимче
готово
што
на
рукама
не
носе
,
и
као
кап
воде
на
длану
не
чувају
.
А
да
је
заиста
сва
та
њихова
љубав
била
више
ради
оца
јој
него
ради
ње
саме
,
Софке
,
она
је
видела
и
по
самој
матери
.
Јер
доцније
,
када
Софка
поче
да
показује
знаке
женске
лепоте
;
кад
јој
њене
другарице
у
игри
почеше
одједном
,
изненада
да
застају
и
унезверене
њеном
лепотом
,
бујношћу
прсију
,
косе
,
да
,
дивећи
јој
се
,
узвикују
:
„
Ао
,
Софке
!
Јао
каква
си
и
колика
си
!
“
—
од
тада
је
мати
не
пусти
саму
.
Од
тада
капија
није
смела
да
остаје
по
ваздан
отворена
.
Софка
сама
ни
на
капију
,
ни
кроз
капиџик
у
комшилук
,
па
ни
међу
саме
женске
,
није
смела
да
оде
,
а
да
је
мати
не
прегледа
,
не
види
како
је
обучена
.
Макар
била
у
највећем
послу
а
Софка
хтела
да
оде
у
комшилук
међ
другарице
,
она
би
,
остављајући
посао
и
бришући
руке
о
кецељу
,
допраћала
је
до
самог
капиџика
и
суседне
баште
једнако
намештајући
је
и
дотерујући
је
...
Јер
,
за
Бога
,
—
говорила
би
јој
тада
мати
,
сва
срећна
—
откуда
она
сме
допустити
да
Софка
ма
каква
изађе
.
Таман
!
Треба
онда
још
и
он
,
њен
отац
,
случајно
да
наиђе
,
затекне
је
такву
,
или
да
чује
да
је
таква
,
овлаш
и
како
не
треба
обучена
,
па
како
би
онда
смела
на
очи
да
му
изађе
а
камо
ли
да
се
усуди
и
да
га
погледа
!
Међутим
све
то
није
требало
.
Одавна
је
Софка
за
све
то
знала
:
и
зашта
отац
једнако
тамо
седи
у
Турској
;
зашто
овамо
к
њима
све
ређе
и
ређе
долази
,
тако
да
га
је
почела
да
памти
и
да
га
се
сећа
само
по
тим
његовим
ноћним
доласцима
,
у
мало
већ
олињалом
оделу
,
потамнела
,
као
сува
,
а
у
ствари
зборана
лица
,
али
још
једнако
свежег
,
обријаног
,
влажних
уста
,
још
водњикавих
очију
а
увек
са
бројаницама
,
у
лакованим
ципелама
и
белим
чарапама
...
Па
онда
исто
тако
је
знала
,
када
би
они
мислили
да
она
у
велико
спава
,
за
оно
њихово
,
материно
и
очево
,
дуго
,
ноћно
,
седење
,
целе
ноћи
немо
,
без
речи
,
а
из
очију
им
се
види
:
како
све
ово
треба
једном
свршити
,
не
може
се
више
,
треба
бежати
,
продати
и
кућу
и
све
...
Е
,
али
шта
ће
онда
гробови
на
гробљу
,
па
родбина
,
па
особито
шта
ће
свет
казати
!
ИВ
Софка
је
од
увек
,
откако
памти
за
себе
,
—
знала
за
све
.
И
као
што
је
,
никад
ни
за
шта
не
питајући
,
осећала
и
разумевала
све
шта
се
око
ње
догађа
,
тако
је
исто
знала
и
за
себе
,
шта
ће
с
њоме
бити
.
Још
дететом
је
била
сигурна
у
какву
ће
се
лепоту
развити
и
како
ће
та
њена
лепота
с
дана
у
дан
све
више
поражавати
и
задивљавати
свет
.
Јер
зна
се
да
сада
само
она
,
само
из
њихне
куће
,
једино
још
„
ефенди
-Митина
“
кћи
што
може
бити
тако
лепа
,
а
ниједна
друга
.
И
не
превари
се
.
А
као
што
је
унапред
предвиђала
,
та
је
њена
толика
лепота
учини
ако
не
гордијом
,
а
оно
срећнијом
.
И
то
не
зато
што
је
њоме
мушкарце
залуђивала
и
мучила
,
него
што
је
због
ње
и
сама
собом
била
задовољнија
.
Саму
је
себе
више
неговала
,
више
волела
,
јер
је
знала
да
код
ње
неће
бити
она
обична
,
свакидашња
лепота
,
када
се
постане
девојком
,
и
која
се
састоји
у
бујности
и
набрекнутости
снаге
,
него
она
друга
,
истинска
,
виша
,
јача
,
која
се
не
рађа
често
,
не
вене
брзо
,
све
лепша
и
заноснија
бива
и
од
које
се
при
ходу
и
покрету
осећа
мирис
њен
.
Све
се
то
тачно
збило
и
испунило
.
Јер
,
када
не
само
што
порасте
,
већ
пређе
и
двадесету
,
и
,
пошто
је
било
познато
да
се
сваки
не
сме
усудити
њу
да
заиште
,
чак
пређе
и
двадесетпету
и
шесту
годину
,
она
и
тада
не
само
да
је
једнако
још
била
лепа
,
него
и
раскошнија
и
заноснија
.
Само
што
јој
нестало
оне
гојазности
и
сувишности
меса
,
док
све
друго
на
њој
непрестано
је
све
лепше
и
изразитије
бивало
.
Рамена
и
плећа
једнако
су
јој
била
једра
,
пуна
и
развијена
;
горњи
део
руку
,
мишице
,
биле
су
облије
и
једрије
,
те
је
заједно
са
пуним
јој
плећима
чиниле
и
даље
витком
и
правом
,
и
због
тога
јој
се
свакад
стас
и
бедра
јаче
истицали
.
Мало
дугих
,
сувих
руку
,
са
истина
сувим
али
нежним
прстима
и
са
још
нежнијим
,
више
длана
облим
и
пуним
чланком
руке
,
који
је
показивао
сву
белину
њене
коже
.
Лица
не
толико
свежа
колико
бела
,
нешто
мало
дуга
,
омекшала
,
кошчата
али
са
чистим
и
високим
челом
,
црним
,
крупним
,
мало
уским
очима
,
увек
врелим
јагодицама
и
стиснутим
танким
устима
,
тек
при
крајевима
влажним
и
страсним
.
А
од
целе
лепоте
њена
тела
,
која
јој
је
била
стала
,
као
скаменила
се
,
да
се
не
би
трошила
,
једино
коса
,
како
јој
је
још
у
почетку
почела
расти
,
тако
јој
је
и
тада
једнако
бујала
и
расла
.
Коса
је
била
црна
,
мека
,
тешка
,
тако
да
ју
је
увек
осећала
,
како
јој
,
кад
је
распусти
по
врату
и
плећима
,
лако
и
сеновито
лежи
.
Али
што
је
Софку
највише
узнемиравало
,
то
је
,
што
,
откада
она
почела
да
расте
и
већ
се
и
развила
у
ову
своју
чувену
лепоту
,
он
,
отац
,
све
ређе
долазио
.
А
она
је
знала
да
је
то
све
због
ње
.
Као
да
се
ње
боји
.
Прође
по
читаво
лето
,
јесен
,
зима
,
па
се
од
њега
ништа
не
би
чуло
,
нити
би
каквог
гласника
послао
.
Доцније
чак
и
по
две
и
три
године
,
а
од
њега
ни
гласа
:
ни
где
је
,
ни
шта
је
.
Мати
да
премре
од
страха
.
И
то
не
што
се
бојала
да
ће
сасвим
остати
сирота
,
готово
без
хлеба
,
и
ако
се
у
велико
почела
да
бори
са
сиротињом
.
Већ
је
почела
и
готово
продала
онај
горњи
део
баште
иза
куће
,
који
је
гледао
на
улицу
.
И
то
наравно
продала
је
„
њиховом
“
Тонету
,
пошто
су
само
њему
смели
да
се
повере
;
пошто
само
он
не
би
причао
и
износио
свету
да
је
то
његово
,
да
је
од
њих
сасвим
купио
,
него
ће
,
по
обичају
,
причати
како
је
узео
тобож
од
њих
под
закуп
.
И
то
морао
као
толико
да
их
моли
,
док
су
му
они
допустили
да
ту
подигне
неке
своје
магазе
.
Дакле
,
та
већ
очигледна
сиротиња
није
толико
плашила
матер
колико
тај
очев
све
ређи
и
ређи
долазак
.
Стрепила
је
,
да
их
,
како
је
почео
а
знајући
га
какав
је
,
на
послетку
сасвим
не
остави
,
и
никада
се
више
к
њима
не
врати
.
И
онда
,
не
већ
она
,
—
њено
је
прошло
,
она
је
била
готова
и
спремна
на
све
,
—
него
шта
ће
и
куда
од
толике
срамоте
и
покора
њихна
и
већ
оволико
велика
и
толико
чувена
Софка
?
А
Софка
,
гледајући
сву
ту
муку
и
страх
материн
,
више
је
њу
жалила
него
ли
себе
.
И
она
је
са
собом
била
одавно
измирена
.
Још
у
почетку
,
кад
је
почела
да
осећа
како
јој
се
све
више
прса
разапињу
,
пуне
,
како
јој
тело
бива
све
заобљеније
;
када
се
од
сваког
изненадног
додира
,
чак
и
од
шума
и
бата
нечијих
корака
голицаво
трзала
и
слатко
увијала
,
када
јој
се
од
самог
погледа
мушких
сва
крв
у
главу
пењала
,
ноге
јој
за
земљу
као
приковане
остајале
и
када
је
осећала
,
да
ако
би
тај
мушки
овамо
к
њој
пришао
,
да
се
она
од
обамрлости
не
би
могла
макнути
,
још
мање
му
се
одупрети
,
одбранити
од
њега
,
—
па
већ
тада
,
када
је
дакле
било
најгоре
и
најтеже
,
већ
је
тада
она
била
уверена
да
никада
,
никада
неће
бити
тога
,
неће
се
родити
тај
,
који
би
био
раван
и
достојан
ње
;
достојан
и
њене
оволике
лепоте
а
и
саме
ње
као
,
Софке
„
ефенди
-Митине
“
.
И
пошто
је
још
у
почетку
била
уверена
да
никада
неће
бити
таквог
који
ће
моћи
да
буде
већи
од
ње
,
да
би
се
она
осећала
сва
срећна
,
што
такав
,
лепши
и
виши
од
ње
и
по
своме
пореклу
и
по
својој
лепоти
,
њену
снагу
и
лепоту
троши
и
расипа
.
Јер
једино
би
такав
могао
к
њој
прићи
;
једино
таквом
би
се
она
дала
да
је
љуби
.
А
пошто
је
с
тим
у
почетку
била
измирена
да
никада
таквога
неће
бити
,
онда
је
доцније
све
лакше
то
подносила
.
Чак
је
била
и
задовољна
,
што
је
с
тим
на
чисто
.
Јер
после
тога
није
имало
ништа
што
би
је
бунило
,
од
чега
би
презала
.
За
њу
није
било
ни
од
каквог
мушкарца
опасности
и
зато
је
могла
да
буде
сасвим
слободна
.
Могла
је
,
кад
год
хоће
,
да
излази
на
капију
и
тамо
стоји
.
Свакога
мушкарца
,
младића
,
гледала
би
право
у
очи
.
Чак
сама
улицом
,
и
по
комшилуку
,
кад
год
је
хтела
,
ишла
је
.
Ни
ноћу
не
би
стрепила
.
И
због
те
своје
слободе
,
ниједној
својој
другарици
није
завидела
,
што
се
,
и
млађа
од
ње
,
одавно
удала
,
већ
јој
домаћин
почео
да
се
богати
и
она
улазила
у
ред
имућних
жена
,
газдарица
.
Ништа
и
нико
код
ње
није
могао
да
изазове
злобу
и
пакост
.
Јер
,
виша
од
свих
и
зато
задовољна
собом
,
особито
том
својом
јединственом
лепотом
,
она
је
равнодушно
све
то
око
себе
посматрала
.
Никада
се
није
она
,
као
друге
,
стојећи
на
капији
и
видећи
како
јој
се
какав
мушки
приближава
,
по
обичају
,
сакривала
иза
капије
и
,
тек
када
онај
прође
,
онда
да
вири
за
њим
.
Кад
год
би
је
било
на
капији
,
могла
се
видети
како
стоји
испред
ње
слободно
.
Никада
у
капији
,
никада
у
страни
,
не
кријући
се
,
а
особито
ништа
не
кријући
од
себе
,
још
мање
од
својих
прсију
,
која
би
,
да
их
друга
нека
има
таква
,
сувише
пуна
и
једра
,
покривала
бошчом
,
пребацивајући
је
на
себе
до
испод
лица
.
Она
то
никад
није
радила
.
Ако
би
стајала
,
стајала
би
на
среди
капије
,
са
иза
себе
прекрштеним
рукама
и
лако
наслоњена
о
затворено
крило
капијско
,
са
комотно
испруженим
ногама
,
пребацивши
једну
преко
друге
.
Слободна
,
ништа
не
кријући
на
себи
,
никад
са
извученом
изнад
чела
шамијом
и
скривеним
цвећем
по
коси
,
већ
увек
онака
каква
је
иначе
унутра
,
у
кући
,
и
са
још
слободнијим
погледом
,
увек
као
у
пркос
,
на
равнодушност
напрћеном
доњом
усном
,
због
чега
јој
је
увек
око
крајева
уста
била
као
мала
сенка
.
Свакога
,
који
би
јој
се
приближавао
,
издржљиво
би
гледала
и
пратила
,
тако
,
да
би
овај
губио
,
као
сагибао
свој
поглед
,
главу
и
са
поштовањем
пролазио
поред
ње
јављајући
јој
се
.
Ако
би
са
њим
било
још
кога
у
друштву
,
који
је
не
би
знао
,
или
био
чуо
за
њу
,
али
још
је
не
видео
,
онда
би
Софка
увек
за
собом
,
кад
би
они
одмакли
,
чула
разговор
.
—
Која
је
ова
,
бре
,
и
чија
?
Изненађен
,
запрепашћен
њеном
лепотом
а
особито
таквим
њеним
дрским
,
слободним
држањем
,
пита
онај
.
—
Софка
,
ефенди
-Митина
!
—
чуо
би
се
одговор
.
А
у
свима
тим
говорима
о
њој
,
увек
је
био
само
као
страх
,
дивљење
и
поштовање
,
а
никад
друго
,
као
о
осталим
женскима
.
Зато
је
она
могла
увек
да
буде
слободна
.
И
каогод
што
је
тако
слободно
,
откривено
и
јавно
ишла
,
стојала
на
капији
,
тако
је
исто
и
горе
,
на
прозорима
горњег
спрата
,
што
су
гледали
на
улицу
и
варош
,
не
скривена
него
сасвим
пресомићена
и
ослоњена
гледала
и
са
равнодушношћу
све
посматрала
.
Цео
дан
видела
би
се
како
преседи
горе
,
на
прозору
,
са
подбоченим
рукама
о
образе
,
који
би
јој
се
надмели
и
још
више
поруменели
,
са
састављеним
плећкама
,
са
наднесеном
целом
горњом
половином
,
њихајући
се
полако
и
осећајући
драж
у
тој
својој
извијеној
половини
,
у
испупчености
и
раздвојености
кукова
,
у
додиру
прса
о
перваз
прозорски
.
Особито
је
волела
да
празницима
,
тако
наслоњена
и
подупрта
рукама
,
гледа
доле
по
улици
,
комшилуку
и
чак
тамо
око
цркве
,
у
чаршији
,
јер
се
све
то
видело
,
пошто
је
било
испод
њихне
куће
.
Равнодушно
,
с
подсмехом
гледала
би
како
се
разилази
свет
,
особито
женске
,
када
почну
из
цркве
да
излазе
где
су
биле
не
толико
ради
службе
божје
,
колико
да
их
свет
види
у
њиховом
новом
,
тек
тада
први
пут
обученим
хаљинама
.
Ено
млада
,
пуна
и
чиста
лица
,
Ната
газда
-Миленкових
.
Она
се
увек
,
сваке
недеље
,
са
оцем
и
маћехом
враћа
из
цркве
.
Отац
иде
иза
њих
,
насмејана
,
пуна
лица
,
и
већ
не
у
чакширама
—
а
то
због
те
друге
,
младе
жене
,
да
би
и
он
изгледао
млађи
,
—
већ
у
панталонама
и
капуту
,
више
гледајући
у
жену
него
у
кћер
.
Али
Ната
то
не
примећује
.
Сва
срећна
,
што
је
тако
отац
свуда
води
,
иде
она
,
а
не
зна
да
он
то
чини
све
због
маћехе
јој
,
што
није
у
реду
да
он
са
женом
излази
а
код
куће
остављају
саму
и
толико
већ
велику
девојку
.
Софка
би
увек
,
кад
год
би
њу
видела
,
сажаљевајући
је
гледала
,
како
о
свему
томе
она
ништа
,
не
зна
и
како
сва
срећна
,
уживајући
у
тим
својим
новим
хаљинама
,
једнако
се
око
себе
окреће
,
да
види
да
ли
је
сви
гледају
тако
лепу
.
Тако
исто
колико
би
пута
гледала
и
оне
кћери
Ташка
самарџије
,
више
њихне
куће
,
у
истој
улици
.
Има
их
четири
.
Све
једна
другу
сустигле
.
Отац
и
мати
били
су
још
сељаци
,
али
,
пошто
се
обогатише
,
њихна
деца
,
особито
те
кћери
,
брзо
изишле
на
глас
.
Све
су
једнака
одела
носиле
,
већином
лака
,
танка
и
у
отвореним
бојама
,
да
,
свакако
,
тиме
што
више
привуку
пажњу
.
Лица
и
очију
нежних
,
кадифених
,
да
нико
не
би
помислио
да
су
то
кћери
њихове
,
особито
по
оцу
им
,
који
је
био
буцмаст
и
једнако
тамна
,
дебела
,
препланула
,
сељачка
лица
.
Софка
је
гледала
како
је
од
њих
,
радосних
,
што
су
тако
лепе
,
што
тако
зачуђавају
,
увек
била
по
нека
на
капији
,
како
увек
отуда
овамо
на
улицу
истрчавају
,
да
сигурно
кога
боље
виде
или
се
томе
боље
покажу
,
да
су
ту
,
на
капији
,
и
да
га
чекају
.
И
на
свакој
служби
у
цркви
и
на
сваком
весељу
,
игри
,
увек
их
је
било
.
Чак
нису
изостајале
ни
са
сабора
по
оближњим
селима
и
црквама
.
Испрва
би
долазиле
у
простим
колима
,
са
оцем
и
матером
,
са
пуно
корпи
,
јела
и
буклија
вина
,
да
тамо
целог
дана
преседе
.
Доцније
,
кад
се
још
више
обогатише
,
браћа
сасвим
им
порастоше
,
ишле
су
на
својим
колима
,
и
то
лакованим
,
са
федерима
,
а
без
оца
,
већ
само
са
матером
и
којим
братом
.
Па
и
то
не
изјутра
рано
,
да
целога
дана
тамо
седе
,
него
после
ручка
,
када
као
сав
остали
богати
свет
иде
,
који
,
пошто
одлази
својим
колима
и
коњима
,
иде
кад
хоће
,
тамо
мало
постоји
,
погледа
и
враћа
се
натраг
раније
.
Иду
дакле
више
шетње
ради
,
него
ли
,
као
остали
,
прост
свет
,
самога
сабора
или
одмора
ради
,
пошто
само
тада
празником
може
да
се
одмара
,
и
јела
и
пића
ради
.
Али
,
поред
свега
што
је
она
са
собом
била
потпуно
задовољна
,
што
никоме
није
имала
за
шта
да
завиди
,
те
се
због
тога
никад
није
осетила
узнемиреном
,
још
мање
несрећном
,
ипак
,
некако
,
увек
јој
је
зими
бивало
лакше
.
Да
ли
,
што
се
тада
бива
усамљенијим
,
издвојеним
од
свега
и
свачега
,
јер
се
,
у
дубоким
јесенима
и
дугачким
а
јаким
зимама
,
бива
сасвим
сам
.
Само
што
покаткад
мати
оде
у
родбину
,
па
и
то
брзо
,
још
истога
дана
да
се
врати
.
И
то
не
зато
што
би
овамо
,
код
куће
,
Софка
била
сама
и
због
тога
она
имала
,
као
остале
матере
за
своје
кћери
,
кад
остану
тако
саме
,
да
се
боји
чега
ружнога
,
да
тада
можда
какав
мушки
...
него
што
је
знала
да
сада
,
по
зими
,
Софка
неће
моћи
излазити
и
отићи
у
комшилук
,
да
узме
штогод
,
ако
јој
нешто
буде
затребало
.
И
сем
тих
материних
излазака
,
та
би
се
зимска
повученост
реметила
још
и
празницима
,
и
то
кад
су
већи
,
као
Божић
.
Тада
,
услед
доласка
гостију
,
истина
најужих
,
само
из
комшилука
,
морао
се
човек
облачити
и
тиме
као
улазити
,
појављивати
се
у
живот
,
док
све
остале
дане
,
целе
зиме
било
је
сасвим
мирно
.
Човек
је
сасвим
био
осамљен
,
сасвим
ограђен
кућом
и
зидовима
,
и
могао
се
осећати
потпуно
слободан
,
и
до
миле
воље
остављен
самом
себи
.
Зато
су
те
зиме
Софки
биле
лакше
,
слађе
,
јер
после
зиме
већ
јој
није
бивало
тако
,
особито
с
пролећа
.
Увек
би
почела
да
осећа
као
неки
немир
,
као
страх
.
Да
ли
што
је
дотадања
зимска
усамљеност
и
повученост
престајала
и
сав
живот
,
који
је
до
тада
био
ограђен
и
спречаван
и
угушиван
мећавама
и
хладноћом
,
тада
је
већ
почињао
из
кућа
да
излази
и
по
улицама
,
по
чаршијама
,
црквама
,
саборима
,
весељима
да
се
шири
,
мешајући
све
међ
собом
,
и
мушко
и
женско
.
И
сигурно
зато
би
је
онда
почињао
обузимати
немир
,
што
је
знала
:
да
ће
морати
,
да
не
би
остала
сасвим
заборављена
—
не
ради
себе
,
него
ради
матере
и
куће
,
—
и
она
са
тим
заједничким
животом
,
са
светом
ићи
,
излазити
.
А
међутим
она
ништа
са
њима
није
имала
заједничког
.
Све
је
за
њу
то
било
тако
туђе
и
страно
.
Али
што
је
за
њу
најгоре
било
,
то
је
,
што
је
она
с
године
у
годину
,
увек
с
пролећа
и
лета
,
—
а
то
никоме
,
ни
себи
није
признавала
,
—
све
са
већим
страхом
и
ужасом
почела
примећивати
како
,
што
више
стари
не
лепотом
и
снагом
,
него
годинама
,
поред
свакидашњег
немира
због
изласка
у
свет
,
све
јаче
,
све
јасније
се
испољава
,
и
,
као
нека
змијица
,
почиње
да
је
чупа
и
други
немир
,
управо
ужас
:
како
ће
сада
,
овога
пролећа
и
лета
,
можда
на
првом
сабору
пред
црквом
појавити
се
која
нова
девојка
,
која
ће
њу
својом
лепотом
бацити
већ
једном
у
запећак
и
учинити
је
—
уседелицом
.
Но
ипак
,
уверена
је
била
да
то
не
може
никада
бити
.
Допуштала
је
,
да
ће
можда
сада
,
тога
пролећа
,
као
увек
,
нека
тек
тада
први
пут
изведена
својом
младошћу
и
бујношћу
,
као
свака
новина
,
привући
општу
пажњу
;
али
да
ће
њу
својом
лепотом
моћи
да
надкрили
,
то
је
било
немогућно
.
.
Не
сада
,
него
никада
.
Па
чак
и
онда
,
када
би
је
лице
можда
издало
,
ипак
је
Софка
била
уверена
да
је
не
може
никоја
надмашити
.
И
,
не
дај
Боже
,
да
до
тога
дође
.
Софка
је
осећала
да
би
онда
била
у
стању
све
да
баци
.
Да
само
докаже
како
је
ипак
та
није
надмашила
,
у
инат
јавно
,
пред
целим
светом
би
се
открила
,
па
чак
и
подала
,
само
да
их
увери
како
њеној
лепоти
,
разблудности
њене
снаге
и
врелини
и
страсности
није
могућно
да
икоја
буде
равна
.
Да
,
страшно
би
то
било
;
али
она
не
била
Софка
,
ако
то
не
би
учинила
!
И
онда
,
престрашена
тиме
,
унезверена
,
одмах
би
почела
себе
да
кори
и
грди
:
што
она
све
то
да
мисли
и
увек
њој
тако
што
да
долази
,
што
другим
ни
на
ум
можда
не
пада
.
И
докле
ће
она
тако
?
Зашто
она
никада
срећна
,
никада
задовољна
да
не
буде
?
Када
ће
и
она
већ
једном
ништа
да
не
мисли
,
као
остале
девојке
само
да
живи
и
због
тога
да
је
срећна
.
Целог
дана
,
од
јутра
до
мрака
,
и
она
да
ради
,
да
гледа
како
ће
и
што
више
дограбити
да
поједе
,
а
да
од
укућана
ко
не
примети
;
па
онда
добро
да
руча
,
вечера
,
и
то
слатко
,
облапорно
,
да
би
после
вечере
једва
дочекала
,
кад
ће
лећи
у
меку
постељу
,
у
коју
ће
се
од
умора
готово
срушити
и
одмах
заспати
.
И
онда
тако
сваки
дан
.
Све
судбини
да
остави
,
па
да
,
брекћући
од
здравља
и
снаге
,
са
насладом
чека
када
ће
је
који
запросити
,
када
ће
јој
бити
венчање
,
када
ће
имати
мужа
;
када
ће
и
она
,
као
и
њене
удате
другарице
,
имати
своју
кућу
и
у
њој
бити
домаћица
,
са
мужем
ићи
по
родбини
,
по
славама
,
вечерама
,
као
и
по
саборима
и
свуда
гледати
како
ће
се
што
боље
провести
,
што
више
јести
добра
јела
и
носити
што
лепше
хаљине
.
И
чим
би
почеле
овакве
мисли
да
јој
досађују
,
увек
би
онда
почела
силом
саму
себе
да
гони
да
и
она
буде
таква
.
Тада
обично
одмах
предузме
какав
посао
,
какав
тежак
и
чувени
вез
.
Загреје
се
,
зарадује
.
Сва
се
унесе
у
посао
.
Целог
дана
не
дижући
главе
ради
.
Мати
једва
би
је
одвајала
,
да
руча
и
вечера
.
И
што
би
се
посао
све
више
и
јаче
испод
њених
руку
оцртавао
,
појављивао
,
слике
се
као
живе
издизале
,
—
а
тај
вез
и
шаре
биле
су
тако
тешке
,
да
друга
на
њеном
месту
тек
ако
би
месецима
могла
да
уђе
у
њ
—
она
би
се
све
више
и
више
у
то
уносила
и
одмах
би
почела
-осећати
како
јој
је
друкчије
.
Мирније
спава
.
У
јутру
је
свежија
.
На
огледалу
види
како
јој
крвна
зрнца
почињу
по
образима
да
избијају
и
да
се
заокругљујући
шире
.
Јело
јој
слатко
.
Вода
још
слађа
.
Осећа
како
јој
ваздух
свеж
.
И
тада
сваки
час
,
у
сваком
тренутку
,
била
би
у
стању
да
заспи
,
и
то
слатко
,
дубоко
.
Али
то
не
би
трајало
дуго
.
Што
би
се
посао
више
приближавао
крају
,
она
би
почела
да
осећа
како
постаје
све
клонулија
и
равнодушнија
.
Јутра
јој
већ
не
би
бивала
онако
свежа
.
Од
немирна
сна
и
главобоље
,
почињу
јој
бивати
тупа
.
Она
би
мислила
да
је
то
од
умора
и
великог
напрезања
.
Руке
и
врат
би
јој
дрхтали
,
да
би
јој
глава
долазила
тешка
а
снага
јој
сва
изломљена
.
Онда
би
почела
да
иде
не
знајући
зашта
и
чисто
да
се
вуче
као
болесна
...
док
,
а
то
одједном
,
изненада
,
сву
је
не
обузме
оно
„
њено
“
:
снага
јој
у
часу
затрепери
и
сва
се
испуни
миљем
.
Осети
како
почиње
сва
да
се
топи
од
неке
сладости
.
Чак
јој
и
уста
слатка
.
Сваки
час
их
облизује
.
Од
бескрајне
чежње
за
нечим
осећа
да
би
јаукала
.
И
тада
већ
зна
да
је
настало
,
ухватило
је
оно
њено
„
двогубо
,
“
када
осећа
:
како
није
она
сама
,
једна
Софка
,
већ
као
да
је
од
две
Софке
.
Једна
Софка
је
сама
она
,
а
друга
Софка
је
изван
ње
,
ту
,
око
ње
.
И
онда
она
друга
почиње
да
је
теши
,
тепа
јој
и
милује
,
да
би
Софка
,
као
неки
кривац
,
једва
чекала
,
када
ће
доћи
ноћ
,
када
ће
лећи
,
и
онда
,
осећајући
се
сасвим
сама
,
у
постељи
,
моћи
се
сва
предавати
тој
другој
Софци
.
Тада
осећа
како
је
ова
дубоко
,
дубоко
љуби
у
уста
;
рукама
јој
глади
косу
,
уноси
јој
се
у
недра
,
у
скут
,
и
знајући
за
Софкине
најтајније
,
најслађе
и
најлуђе
жеље
,
чежње
,
страсти
,
грли
је
тако
силно
,
да
Софка
кроза
сан
осећа
како
јој
месо
,
оно
ситно
по
куковима
и
бедрима
,
чисто
пуца
.
У
јутру
налазила
би
се
далеко
од
материне
постеље
и
са
загрљеним
јастуком
а
сва
ознојена
.
Дању
,
кријући
се
и
од
матере
и
од
свакога
ко
би
дошао
,
цео
би
дан
преседела
тамо
иза
куће
,
у
башти
.
И
тада
би
,
готово
као
луда
,
почела
да
разговара
са
цвећем
.
У
сваком
би
цвету
налазила
по
једну
своју
жељу
у
сваком
цвркуту
тица
по
који
неиспевани
,
неисказан
уздах
и
глас
неке
песме
.
И
онда
би
почела
да
осећа
оно
што
јој
толико
пута
долазило
и
што
никада
себи
није
могла
да
објасни
...
.
Све
,
све
то
:
и
ти
снови
,
и
ова
башта
,
цвеће
,
дрвеће
,
и
више
ње
ово
небо
,
а
испод
њега
,
око
вароши
,
они
врхови
од
планина
,
и
сама
она
,
Софка
,
у
исто
овако
одело
обучена
,
исто
овако
седећи
,
пред
истим
овим
цвећем
,
па
чак
и
сама
кућа
,
из
куће
гласови
и
идење
или
матере
или
других
,
и
саме
речи
,
жеље
,
нагласци
,
све
то
,
чини
јој
се
,
некада
,
не
зна
када
,
у
које
време
,
али
исто
,
исто
је
овако
било
,
постајало
и
овако
се
кретало
.
И
онда
,
што
би
ближе
вече
,
све
би
то
,
а
и
она
заједно
са
свим
тим
,
као
да
није
на
земљи
,
све
јасније
,
издвојеније
,
све
заносније
,
силније
бивало
,
да
би
она
,
долазећи
из
баште
овамо
кући
,
од
раздраганости
и
среће
чисто
руке
више
себе
дизала
и
у
мало
на
сав
глас
не
певала
.
Али
то
није
смела
.
Само
се
трудила
да
мати
од
тога
штогод
не
примети
и
зато
,
и
ако
не
би
била
гладна
,
само
да
је
не
би
мати
загледала
,
силом
би
вечеравала
и
одмах
се
одвајала
.
Ишла
је
тобож
да
лежи
,
спава
,
а
у
ствари
да
што
пре
остане
сама
са
собом
,
и
да
онда
,
сасвим
сама
у
ноћи
,
покривена
јорганом
,
настави
што
јаче
грлење
,
миловање
,
тонући
и
губећи
се
од
среће
због
тих
снова
.
И
што
је
најглавније
,
ма
да
је
била
уверена
како
се
неће
удати
,
ипак
,
ипак
сви
су
се
ти
снови
стапали
у
сневање
брачне
среће
,
брачне
собе
,
постеље
,
намештаја
...
И
тај
сан
један
исти
:
у
великој
,
раскошној
соби
,
пуној
изукрштане
разнобојне
светлости
.
Око
ње
остале
собе
,
такође
намештене
,
окићене
пешкирима
и
даровима
што
је
она
донела
...
.
Доле
,
у
дворишту
,
бије
шедрван
,
његови
млазеви
,
капље
воде
према
светлости
из
ове
њене
собе
,
жуте
се
и
шуште
као
ћилибар
.
Чује
се
свирка
.
Он
,
њен
младожења
,
као
завршавајући
последње
весеље
,
већ
уморно
али
весело
,
несташно
и
раздрагано
се
извија
,
заноси
и
прати
песме
,
које
сватови
одлазећи
од
њих
певају
,
остављајући
њу
и
њега
овамо
саме
.
Он
висока
чела
,
црних
,
мало
дугих
бркова
,
а
сав
обучен
у
свилу
и
чоју
.
Миришу
му
хаљине
од
његове
развијене
снаге
.
Она
га
овамо
,
у
постељи
,
у
брачној
кошуљи
,
у
мору
од
те
светлости
,
шуштању
шедрвана
,
у
свирци
,
песми
,
чека
.
И
ма
да
још
није
до
ње
дошао
,
она
већ
осећа
на
себи
облик
његова
тела
,
и
бол
који
ће
бити
од
додира
његових
руку
,
уста
и
главе
на
њеним
недрима
,
кад
он
падне
и
кад
почне
да
је
грли
и
уједа
...
И
онда
њега
уводе
.
Он
прилази
.
Пољупци
луди
,
бесни
;
стискање
,
ломљење
снаге
;
бескрајно
дубоко
,
до
дна
душе
упијање
једно
у
друго
...
Зато
је
она
ту
самоћу
увек
волела
.
Чак
,
кад
је
сасвим
сама
код
куће
,
мати
јој
оде
или
на
гробље
или
послом
,
па
се
дубоко
у
ноћ
већ
не
враћа
,
она
је
и
тај
страх
од
мрака
некако
радо
подносила
.
Увек
би
се
тада
повлачила
горе
и
онда
,
затворена
капијом
и
зидовима
,
дакле
осигурана
,
предавала
би
се
сама
себи
.
А
да
би
сасвим
избегла
страх
од
самоће
и
мрака
,
све
више
и
више
занимала
би
се
собом
.
Слободно
би
се
откопчавала
,
разголићавала
прса
и
рукаве
и
саме
шалваре
,
да
би
осећала
како
би
једним
покретом
све
могла
са
себе
да
збаци
.
Онда
би
се
уносила
уживајући
у
својој
лепоти
,
осећајући
драж
од
те
своје
откривености
и
од
голицања
ваздуха
.
А
колико
би
пута
,
чисто
као
какав
мушкарац
,
са
толиком
страшћу
почела
да
посматра
своје
праве
,
крупне
дојке
,
у
којима
су
се
испод
белине
коже
већ
назирале
,
као
одавно
зреле
,
неке
грудве
.
Једном
у
мало
не
учини
лудост
.
Било
је
некако
на
измаку
лета
.
Опет
је
била
субота
—
пазарни
дан
.
Мати
са
Магдом
отишла
на
гробље
.
Падао
је
мрак
,
али
некакав
топал
,
загушљив
мрак
.
Мати
јој
никако
не
долазила
,
а
она
као
увек
,
ограђена
комшилуком
и
кућом
,
једнако
била
сама
.
Немајући
шта
да
ради
,
а
не
смејући
да
се
креће
,
седела
је
горе
у
соби
и
као
обично
била
је
раскомоћена
.
Чак
и
више
него
обично
,
јер
јој
је
било
тада
,
више
него
икада
,
обузело
оно
„
њено
“
.
Али
као
никада
до
тада
,
одједном
поче
осећати
:
како
је
почиње
за
срце
да
хвата
нека
неизмерно
дубока
,
из
тамне
даљине
са
слутњом
така
тешка
туга
,
јад
и
усплахиреност
:
чиме
ће
се
све
ово
свршити
?
!
Да
неће
,
а
сигурно
ће
,
сигурно
—
смрћу
?
!
И
онда
:
чему
и
на
шта
све
ово
?
У
том
чу
како
из
баште
долази
мутави
Ванко
.
И
то
пева
.
Сигурно
пијан
,
као
сваке
суботе
од
бакшиша
што
је
добио
,
слушајући
по
пијаци
и
чаршији
.
И
пошто
је
доле
,
у
кујни
,
видео
да
никога
нема
,
он
се
поче
пети
горе
,
овамо
к
њој
.
Она
се
трже
.
Брзо
се
покри
и
као
опаса
.
Али
одједном
јој
дође
луда
мисао
од
које
се
сва
озноји
.
Што
да
не
?
Пијан
је
—
и
неће
знати
;
полунем
је
—
и
неће
умети
казати
!
И
што
да
не
једном
и
то
,
о
чему
се
толико
мисли
,
сања
?
Што
да
не
види
и
она
једном
:
како
је
када
се
осети
мушка
рука
на
себи
.
Ванко
дошавши
овамо
и
видевши
је
,
зарадован
што
ју
је
нашао
,
и
пијан
,
срећан
,
муцао
је
и
мимиком
јој
поче
показивати
од
кога
је
и
колико
данас
добио
.
—
Ба
...
ба
...
ба
!
...
Али
видевши
како
се
она
са
миндерлука
,
међ
јастуцима
,
онако
раскомоћена
,
и
не
диже
,
не
прилази
,
још
мање
му
одговара
,
нити
се
смеје
—
он
застаде
испред
ње
као
уплашен
.
Али
она
га
позва
.
—
Дај
руку
!
Он
јој
пружи
слободно
руку
са
испруженим
и
раширеним
прстима
,
и
то
леву
,
јер
му
она
беше
ближе
њој
.
Она
га
узе
за
руку
,
али
не
као
свакада
за
прсте
,
већ
одозго
и
више
руке
за
длан
,
за
ону
четвртасту
и
широку
кост
.
Затим
она
виде
како
му
се
,
изненађеном
таквим
њеним
узимањем
руке
,
раширени
прсти
згрчише
,
те
,
приносећи
је
к
себи
,
рука
његова
дође
јој
онако
црна
,
тврда
и
као
нека
шапа
.
.
Али
није
она
та
која
би
,
када
нешто
науми
,
на
по
пута
стала
,
устукла
.
Брзо
га
довуче
к
себи
и
држећи
га
међ
коленима
и
,
не
слушајући
његове
неприродне
гласове
од
страха
и
радости
,
откри
своја
прса
и
на
своју
једну
дојку
силом
положи
његову
руку
придржавајући
је
,
притискујући
је
...
.
Осети
само
бол
и
ништа
више
.
Брзо
,
стресајући
се
од
језе
,
устаде
.
Али
он
,
обезумљен
,
луд
,
са
пеном
на
устима
,
искривљеним
лицем
,
гурајући
је
главом
у
трбух
,
грлећи
је
по
куковима
кидао
јој
месо
и
као
кљештима
је
вукао
к
себи
,
да
је
обори
,
пуштајући
запенушене
луде
крике
.
—
Ба
.
.
ба
!
.
.
ба
!
И
друга
да
је
била
на
њеном
месту
,
сигурно
би
подлегла
,
изгубила
би
се
,
али
она
,
гнушајући
се
,
само
га
одбаци
од
себе
и
изађе
,
закопчавајући
се
.
В
Било
је
то
пред
Ускрс
.
Софка
,
као
увек
уочи
тих
велики
празника
,
ништа
није
радила
доле
у
кујни
,
већ
је
била
једнако
горе
,
на
горњем
спрату
,
распремајући
и
намештајући
собе
.
Тако
је
било
и
сада
.
И
да
се
не
би
прљала
,
била
је
обукла
неки
стари
митан
,
који
јој
је
био
тесан
,
те
су
јој
се
прса
чисто
кршила
.
Тако
исто
,
да
јој
не
би
прашина
падала
по
коси
,
била
је
овлаш
завила
главу
великом
зејтинлијом
шамијом
,
те
јој
је
лице
одударало
јасније
и
свежије
.
Ветрила
је
и
пајала
собе
.
Њене
нануле
звечале
су
по
сухом
доксату
горњег
боја
.
Доле
,
испред
куће
,
двориште
је
било
давно
поливено
и
почишћено
.
Од
капије
до
куће
белила
се
калдрмисана
путања
.
Из
кофе
на
бунару
цурила
је
вода
,
и
беласајући
се
спрам
сунца
,
капала
је
по
плочама
.
Трава
око
бунара
,
по
дворишту
,
и
чак
око
каменова
по
калдрми
одударала
је
тамније
.
Од
дворишта
преграђена
тарабама
,
зеленила
се
и
пружала
чак
иза
куће
њихова
башта
.
Под
стрејама
чеврљали
су
врапци
.
Из
комшилука
чуло
се
такође
спремање
;
а
сутрашњи
дан
:
тресење
ћилимова
,
поњава
,
лупа
и
рибање
тепсија
и
сахана
.
Са
улице
допирао
је
бат
корака
.
У
опште
дан
је
био
чист
,
топао
,
и
пун
животворне
,
балсамске
свежине
,
као
што
су
дани
пролећа
пред
Ускрс
.
На
дну
степеница
,
одмах
до
кујне
,
седела
јој
је
мати
,
и
као
да
јој
је
било
хладно
била
се
огрнула
по
леђима
кратком
колијом
,
шкортељком
,
а
у
ствари
највише
се
била
огрнула
,
да
јој
не
би
прашина
одозго
,
где
је
Софка
чистила
,
падала
и
прљала
јој
чисту
белу
кошуљу
око
врата
и
на
прсима
.
И
тако
покривена
том
колијом
,
држала
је
тепсију
у
крилу
требећи
по
њој
пшеницу
,
а
у
исто
време
пазећи
да
у
кујни
не
искипи
јело
из
лонаца
што
су
кркљали
око
ватре
.
Требила
је
марљиво
пшеницу
,
јер
вечерас
се
иде
на
гробље
и
износи
мртвима
за
душу
.
На
капији
звекну
алка
.
—
Домаћини
!
—
Чак
горе
чу
Софка
јак
глас
са
оштрим
и
страним
нагласом
.
—
Софке
,
удара
неко
!
—
довикну
одоздо
мати
.
Софка
остави
чишћење
и
поче
силазити
.
—
Па
што
ти
,
нано
,
не
отвориш
?
—
поче
се
она
нећкати
силазећи
низ
степенице
.
—
Иди
,
иди
,
дошао
неко
!
—
поче
је
журити
мати
.
Док
је
Софка
ишла
путањом
поред
бунара
ка
капији
,
да
отвори
,
виде
како
јој
мати
хитро
сакри
тепсију
са
пшеницом
и
ужурбано
,
ма
да
је
било
све
чисто
,
опет
неколико
пута
махну
метлом
испред
кујне
и
склони
неку
крпу
и
још
нешто
испод
степеница
.
Софка
отвори
капију
и
стаде
ишчекујући
да
уђе
тај
који
лупа
.
На
капији
се
појави
висок
,
обријане
главе
Арнаутин
.
Софка
се
осмену
,
јер
одмах
виде
да
је
то
очев
гласник
,
један
од
оних
џамбаса
који
сваке
суботе
долазе
из
Турске
овамо
,
на
пазар
,
и
купују
коње
.
Тако
исто
она
виде
како
и
мати
јој
,
чим
овога
позна
да
је
Арнаутин
,
човек
из
Турске
,
дакле
сигурно
његов
гласник
,
ма
да
му
се
,
као
увек
испред
оваких
великих
празника
,
надала
,
ипак
,
кад
спази
да
је
заиста
он
то
,
поче
се
тамо
,
испред
кујне
,
унезверено
да
врпољи
једнако
окрећући
се
око
себе
и
наново
гледајући
да
ли
је
све
почишћено
и
распремљено
како
треба
.
—
Је
ли
ово
ефенди
-Митина
кућа
?
—
поче
Арнаутин
гласно
да
виче
улазећи
и
као
двоумећи
и
још
једном
загледајући
капију
,
да
није
случајно
погрешио
.
Софка
му
главом
потврди
да
је
то
.
Он
уђе
и
упути
се
ка
матери
широким
корацима
и
завученим
рукама
у
беле
чакшире
.
И
,
ма
да
се
још
није
био
ни
приближио
к
њој
,
отпоче
:
—
Ете
,
поздравио
вас
ефенди
-
Мита
и
поручио
ми
да
вам
кажем
...
—
Ако
,
ако
,
добро
нам
дошао
!
—
предусрете
га
мати
.
И
кад
дође
до
ње
,
брзо
му
изнесе
троножну
солицу
,
да
седне
.
—
Седи
,
одмори
се
!
—
поче
га
нудити
усрдно
.
Арнаутин
бојажљиво
,
као
укочен
,
спусти
се
на
столицу
.
Мати
,
као
увек
пред
свима
тим
очевим
гласницима
,
стаде
преда
њ
,
прекрстивши
руке
на
појасу
и
с
мало
нагнутом
главом
к
њему
,
да
жељно
и
с
пуно
поштовања
слуша
шта
јој
је
муж
поручио
и
наредио
.
Софка
оде
у
кујну
,
да
Арнаутину
скува
кафу
.
Арнаутин
,
намрштивши
се
,
ваљда
да
му
јаче
одскочи
она
пруга
око
вилица
и
чела
,
која
је
показивала
докле
је
вода
допрла
при
његову
јутрошњем
умивању
,
поче
оштро
да
прича
.
Ретко
је
у
матер
гледао
,
већ
једнако
у
своје
јаке
жилаве
ноге
с
дебелим
и
дугим
чарапама
од
кострети
.
Софка
по
његову
гласу
виде
да
је
као
љут
.
И
осмехујући
се
,
већ
је
знала
зашта
је
.
Сигурно
је
и
он
,
као
и
сви
очеви
гласници
,
кад
к
њима
полазе
,
мислио
да
ће
,
када
овамо
дође
,
затећи
мајку
и
њу
,
Софку
,
као
и
целу
кућу
мало
сиротнију
и
онда
да
ће
му
требати
да
њега
навлаш
пред
њима
грди
и
говори
им
:
како
и
он
тамо
у
Турској
не
живи
боље
,
и
тиме
њима
даје
као
неке
накнаде
,
утехе
.
А
оно
ево
преваре
се
!
Видео
њу
,
Софку
,
и
матер
,
која
ма
да
је
била
превалила
четрдесету
,
ипак
је
још
изгледала
млада
и
свежа
.
Око
јој
још
топло
,
коса
јој
се
још
као
зифт
црни
и
светли
.
Истина
има
мало
бора
око
очију
и
уста
,
али
се
оне
и
не
познају
,
већ
се
неосетно
губе
у
свежини
облог
јој
и
као
млеко
тако
белог
и
нежног
лица
.
И
кад
је
овако
лепа
у
свакидашњем
оделу
,
каква
ли
је
,
кад
је
обучена
!
Па
како
она
пред
њим
сада
стоји
смерно
и
како
бојажљиво
распитује
о
„
своме
човеку
“
грдећи
себе
:
што
није
знала
шта
ће
јој
поручити
и
искати
,
те
ето
не
може
сад
одмах
да
његовом
гласнику
то
да
.
Него
,
извињава
се
,
она
ће
то
послати
пред
вече
у
хан
где
је
овај
одсео
и
то
још
по
слузи
.
И
Софка
по
изразу
лица
Арнаутинова
виде
како
на
њега
све
то
силно
утиче
.
И
још
кад
он
сагледа
где
је
Софка
кувала
кафу
:
како
отуда
,
из
тамне
,
широке
кујне
,
одсјајују
они
њихови
велики
,
тешки
послужавници
,
оне
жуте
широке
тепсије
;
па
онда
испред
њега
,
где
он
седи
,
сухе
степенице
,
које
воде
на
горњи
бој
,
а
тамо
до
капије
стари
шамдуд
са
рачвастим
кожастим
стаблом
,
а
до
саме
капије
бињекташ
који
је
био
истина
пропао
у
земљу
,
али
му
се
још
блештало
његово
мраморно
теме
.
Све
то
њега
још
више
уплаши
.
Брзо
,
на
велике
гутљаје
,
посрка
кафу
,
и
одмах
се
диже
журно
—
и
то
не
средином
калдрме
,
већ
крајем
,
као
да
је
не
упрља
,
—
једнако
извињавајући
се
матери
:
да
се
она
не
жури
,
и
како
ће
он
њу
тамо
у
хану
чекати
,
док
она
буде
готова
.
—
’
Ће
чекам
хан’мо
.
Ако
не
можеш
данас
,
сутра
,
када
ти
хоћеш
.
Један
,
два
,
три
дана
,
ништа
није
што
ћу
ја
да
чекам
.
Чекаћу
ја
!
—
поче
се
правдати
одлазећи
.
Мати
га
отпрати
до
капије
,
а
Софка
оста
у
кујни
перући
шоље
.
Али
она
виде
,
како
се
мати
,
пошто
отпрати
Арнаутина
и
за
њим
затвори
капију
,
враћа
полако
и
чисто
тешко
.
Дође
до
бунара
и
ту
остаде
дуго
,
дуго
.
После
скрену
и
упути
се
подруму
.
Тамо
дуго
остаде
пред
вратима
подрумским
,
сигурно
нешто
загледајући
унутра
,
јер
тек
после
дугог
времена
Софка
чу
како
је
она
отуда
виче
.
—
Софка
,
иди
до
Аритонових
и
зовни
Ванка
!
Софка
оде
и
убрзо
се
врати
са
оним
истим
Ванком
.
Ванко
,
као
увек
кад
спази
матер
јој
,
стаде
пред
њу
уплашен
.
Мати
га
мимиком
посла
да
иде
у
чаршију
и
зове
јој
Тонета
.
Ванко
све
трчећи
оде
.
Мало
после
дође
и
Тоне
.
Насмејан
и
већ
дебела
лица
,
кратко
обријан
,
у
широким
мор-чакширама
без
гајтана
,
с
бројаницама
,
ситним
брзим
корацима
стаде
он
пред
Тодору
,
некадању
своју
снашку
,
која
,
док
је
Ванко
ишао
по
њега
,
беше
скувала
за
њ
кафу
,
изнела
у
жутој
таслици
дувана
,
све
то
метнула
испред
себе
,
па
завивши
цигару
и
пушећи
је
полако
,
чекала
га
је
.
—
Снашке
,
звала
си
ме
?
—
упита
је
Тоне
мећући
бројанице
у
појас
и
клекнувши
понизно
испред
ње
,
уза
стуб
куће
.
—
Седи
,
седи
—
поче
га
нудити
она
дајући
му
кафе
и
дувана
—
звала
сам
те
—
а
није
Бог
зна
шта
.
Знаш
ти
оне
наше
бачве
?
—
Како
да
не
,
снашке
?
Памтим
још
кад
су
прављене
!
Морали
смо
капију
да
порушујемо
и
разваљујемо
,
док
их
унесмо
!
Како
да
их
не
знам
!
—
Е
,
па
оне
,
те
...
.
Сад
нешто
претурах
по
подруму
,
па
ми
падоше
у
очи
.
Знаш
,
сад
године
неродне
и
не
могу
да
се
све
напуне
,
па
зато
сам
те
и
звала
,
да
те
питам
:
како
би
било
,
кад
би
се
ко
нашао
да
чува
у
њима
вино
,
да
им
не
би
обручи
поиспадали
од
суше
.
Ти
већ
знаш
то
.
Радиш
са
вином
.
А
за
затвор
на
подруму
знаш
већ
какав
је
сигуран
!
—
А
већ
за
то
.
И
Софка
по
гласу
његову
осети
како
Тоне
већ
у
напред
све
зна
.
—
Па
снашке
,
—
поче
се
он
нећкати
—
то
би
добро
било
!
Добро
би
било
да
ја
то
...
.
Имам
ја
нешто
вина
,
па
кад
би
мене
хтела
пустити
...
.
—
Баш
добро
.
Боље
ти
него
туђин
,
—
одахну
мати
.
—
Е
добро
.
Хвала
ти
!
—
настави
брзо
Тоне
.
—
Само
,
снашке
,
знаш
,
ја
ако
могу
једну
или
две
бачве
да
захватим
.
Остале
,
све
,
само
је
ваша
кућа
у
стању
да
напуни
а
моја
кућа
и
моја
рука
не
стиза
толико
,
јер
се
зна
наше
танко
стање
.
—
Па
колико
можеш
,
Тоне
.
А
за
више
даће
Господ
!
—
Дај
Боже
,
дај
Боже
,
снашке
!
И
свакоме
нека
да
што
жели
.
А
како
је
бата-
Мита
?
Чујете
ли
што
за
њ
?
—
Јутрос
ми
долазио
трговац
.
Здрав
је
.
Не
може
још
да
дође
.
Закасао
у
трговину
.
Софки
послао
ђизије
за
хаљину
,
а
и
новаца
,
да
нам
се
нађе
за
овај
празник
.
Тоне
,
ма
да
је
био
уверен
да
је
све
обратно
,
ипак
се
чинио
невешт
.
Брзо
оде
,
и
по
шегрту
,
посла
јој
у
напред
за
целу
годину
кирију
за
те
две
бачве
,
а
доцније
ће
он
већ
и
све
бачве
да
заузме
,
па
и
цео
подрум
.
Метнуће
чак
и
свој
катанац
на
њ
.
Мати
,
као
увек
,
не
бројећи
новац
(
ма
да
је
свакад
,
у
сваком
његовом
фишеку
,
налазила
по
неколико
рђавих
грошева
)
даде
бакшиш
дечку
,
испоручујући
поздрав
Тонету
и
његовој
домаћици
.
Дечко
оде
.
Капија
се
за
њим
затвори
.
Софка
виде
како
јој
се
мати
не
диже
,
већ
остаде
тако
једнако
седећи
,
гледајући
замишљено
у
испијене
шоље
кафе
и
преврћући
новац
у
скуту
.
Чак
и
не
чу
кад
се
капија
поново
отвори
и
на
њу
се
слободно
провуче
њина
Магда
.
Као
увек
,
уђе
она
брзо
,
носећи
пуно
завежљаја
.
И
,
не
застајући
пред
матером
нити
јој
називајући
Бога
,
оде
право
у
кујну
.
—
А
дође
ли
?
—
трже
се
мати
,
кад
је
виде
тамо
у
кујни
.
—
Ето
,
снашке
,
једва
стигох
,
—
поче
да
јој
се
правда
Магда
.
—
Они
моји
на
селу
ухватили
ме
тамо
,
па
де
ово
,
де
оно
.
Не
може
човек
да
их
се
отресе
.
Једва
донесох
.
Ево
...
.
И
не
показујући
јој
што
им
је
донела
,
као
да
није
вредно
њихне
пажње
,
поче
да
трпа
у
ковчеге
бело
брашно
,
а
у
сахане
и
тенџере
пресно
масло
и
сир
,
што
им
је
донела
од
своје
куће
и
што
су
њени
целог
поста
брижљиво
прибирали
,
само
да
би
она
могла
што
лепше
и
више
овамо
њима
,
својим
газдама
,
да
понесе
.
—
Магдо
!
—
понова
је
зовну
мати
.
—
Чујем
,
снашке
!
—
Истрча
Мага
,
а
већ
јој
биле
умрљане
руке
и
засукани
рукави
од
судова
што
их
почела
да
пере
.
—
Иди
у
Шарени
Хан
и
питај
за
трговца
,
Арнаутина
,
—
поче
јој
наређивати
.
—
Нађи
га
и
питај
:
да
ли
може
што
мешено
да
му
понесе
.
После
сврати
у
Дућанџик
за
басму
.
Знају
већ
они
какву
ће
да
пошљу
,
кад
је
за
нас
.
Само
брзо
,
јер
после
морамо
да
идемо
.
Сад
знаш
.
—
Знам
,
снашке
!
И
Магда
,
стара
,
суха
,
кошчата
,
обучена
пола
сеоски
пола
варошки
,
брзо
навуче
на
босе
ноге
неке
старе
спечене
папуче
и
оде
.
И
то
не
оде
на
капију
улицом
,
већ
кроз
капиџике
,
баште
,
куће
,
како
би
се
са
целим
комшилуком
видела
,
са
сваким
здравила
,
и
онда
преким
путем
отишла
у
тај
Шарени
Хан
.
А
Софка
је
у
напред
знала
како
ће
она
одмах
тога
Арнаутина
,
и
не
питајући
га
да
ли
он
може
,
почети
да
саветује
како
ће
да
пази
да
се
то
што
ће
понети
уз
пут
не
поквари
и
не
изломи
.
И
после
ће
му
испричати
о
њима
,
својим
газдама
:
Софки
,
матери
јој
,
оцу
,
а
највише
о
њихном
деди
,
код
кога
је
она
служила
.
И
то
не
зато
,
да
би
он
од
ње
дознао
за
њих
,
јер
по
њој
,
цео
је
свет
морао
знати
за
њих
,
него
како
би
толиким
својим
причањем
она
Арнаутину
пала
у
очи
,
те
да
после
он
,
кад
однесе
и
испоручи
поздрав
од
свију
,
узгред
каже
да
је
ту
била
и
нека
старка
,
а
он
ће
онда
,
ефенди
-
Мита
,
сетити
се
ње
и
знати
да
је
то
била
она
,
њихна
Магда
.
И
заиста
,
Софка
после
неког
времена
кроз
прозоре
одозго
угледа
Магду
.
Изишла
из
комшилука
и
иде
оном
улицом
која
води
право
горе
у
чаршију
,
где
је
пазар
и
где
су
ти
ханови
.
И
бојећи
се
да
није
задоцнила
,
готово
трчи
.
Једнако
гура
час
на
леву
час
на
десну
страну
своју
овлаш
повезану
кратку
косу
на
глави
.
Час
пође
лако
,
умори
се
.
Једва
вуче
на
босим
ногама
оне
спечене
папуче
,
час
их
изује
,
узме
у
руке
и
потрчи
.
Али
опет
сваког
се
часа
зауставља
:
или
да
склони
које
мало
дете
са
средине
улице
,
да
га
не
би
који
коњ
или
товар
прегазио
,
или
да
коме
одговори
на
поздрав
.
После
дугог
времена
Магда
се
врати
заједно
са
два
шегрта
који
донеше
читаву
рпу
басме
.
Софка
је
знала
како
је
сад
Магда
са
тим
шегртима
навлаш
прошла
кроз
комшилук
,
да
би
сви
видели
ту
басму
за
Софку
и
завидели
јој
.
После
,
пред
вече
,
кад
се
поче
дан
клонити
,
било
је
време
да
се
иде
на
гробље
.
Звона
већ
стадоше
да
продиру
кроз
гужву
и
вреву
из
вароши
.
Горе
до
Софке
поче
да
допире
вика
,
блејање
стоке
,
и
укроћивање
отргнутих
коња
с
пазара
,
и
разилажење
сељака
.
Из
чаршије
се
све
више
и
више
дизала
граја
,
врева
,
шум
,
и
то
је
све
брујало
и
на
све
се
стране
мешало
са
прашином
,
дигнутом
услед
поливања
и
чишћења
испред
дућана
.
Симиџије
већ
почеше
да
се
виђају
како
силазе
из
чаршије
,
размилели
се
по
сокацима
што
воде
на
друмове
.
Трче
бесомучно
,
да
достигну
муштерије
.
Завалили
се
од
корпе
симита
.
Джепови
им
,
надути
марјашима
,
клате
се
око
њихових
ногавица
.
Они
развалили
вилице
,
оптрчавају
око
сељанки
и
силом
им
гурају
и
нуде
старе
,
подгрејане
симите
.
—
Тетко
,
врући
!
три
за
дваест
пара
!
А
сељанке
беже
,
склањају
се
од
њих
,
уверене
да
ће
им
подвалити
.
Али
највише
се
склањају
и
беже
стрепећи
да
их
не
прегазе
коњи
пијаних
сељака
,
који
тамо
по
чаршији
застају
испред
сваке
механе
,
да
још
испијају
оканице
,
па
онда
као
бесни
јуре
овамо
на
коњима
.
Из
недра
им
испадају
ствари
што
су
накуповали
и
понели
својима
у
село
.
Газе
све
испред
себе
,
нарочито
Цигане
,
и
Циганке
.
Циганке
у
новим
жутим
шамијама
,
старим
антеријама
,
беже
испред
њих
и
,
као
да
их
умилостиве
,
окрећу
се
к
њима
и
понизно
их
моле
:
—
Немој
,
газда
!
Аман
,
газда
!
—
Ђид
бре
!
—
кркљају
они
.
Коњи
им
се
пропињу
над
њим
али
оне
,
смртно
уплашене
,
беже
ма
на
коју
страну
.
Доле
Магда
се
узрујала
.
Не
може
да
сачека
матер
,
док
се
обуче
,
већ
узела
корпу
с
јелом
и
понудама
,
што
ће
се
носити
на
гробље
,
и
стала
испред
капије
.
Метнула
корпу
на
главу
,
те
јој
свилен
пешкир
,
пребачен
преко
корпе
,
својим
крајевима
заклонио
целу
главу
,
и
ваљда
загрејана
од
оне
вреве
,
граје
из
чаршије
,
сваки
час
навирује
овамо
и
виче
:
—
Хајде
,
снашке
,
већ
сав
свет
оде
на
гробље
!
А
заиста
,
више
њихове
улице
,
кроз
капиџике
,
из
споредних
улица
,
где
нема
метежа
,
већ
се
чује
како
иду
жене
,
старке
и
слуге
ка
гробљу
.
Неке
пролазећи
поред
Магде
запиткују
је
:
—
Хајде
,
Магдо
!
Оде
ли
и
снашка
Тодора
?
—
Није
,
није
!
Сад
ће
,
—
одговара
им
Магда
,
тупкајући
папучама
.
Софка
је
међутим
сишла
и
овамо
у
кујни
матер
намештала
.
Чисто
и
Софки
мило
,
што
јој
је
мати
,
сада
овако
обучена
у
ново
,
у
тој
свиленој
антерији
,
лакованим
папучама
,
скупоценом
загаситом
количету
,
које
јој
тако
топло
и
припијено
стоји
око
половине
,
дошла
сасвим
лепа
и
свежа
.
Само
,
ваљда
услед
помисли
на
гробље
и
плакање
,
већ
јој
и
сад
око
влажно
а
уста
топлија
.
А
Софка
је
знала
да
је
то
,
поред
овога
,
и
због
данашњег
очева
гласника
.
Ма
да
отац
по
њему
није
казао
да
ће
доћи
,
она
је
ипак
по
томе
слутила
,
надала
се
да
ће
их
можда
сада
,
за
Ускрс
,
пошто
није
толико
време
долазио
—
ваљда
једном
обрадовати
и
доћи
к
њима
.
Зато
је
она
сад
,
осећајући
се
пред
Софком
као
крива
,
за
те
своје
наде
и
мисли
о
њему
,
своме
мужу
,
стидећи
се
те
своје
слабости
,
једнако
крила
од
Софке
главу
и
поглед
и
отимала
се
од
ње
да
је
тако
дуго
не
намешта
и
дотерује
.
—
Доста
,
доста
,
Софкице
!
—
прекидала
је
и
заустављала
Софку
,
а
ипак
видело
се
како
јој
мило
,
што
јој
одело
тако
лепо
стоји
.
Пошто
матери
лепо
веза
шамију
,
да
јој
једри
образи
и
овална
брада
одскочише
,
везавши
јој
испод
грла
белу
свилену
и
меку
марамицу
,
Софка
изиђе
заједно
с
њоме
и
испрати
је
до
капије
.
И
кад
за
њом
и
Магдом
затвори
капију
,
она
се
брзо
,
готово
трчећи
,
испе
горе
и
кроз
прозор
отпоче
их
одгледати
.
Виде
како
мати
јој
иде
чисто
поносна
и
радосна
.
Заносећи
и
забацујући
плећима
са
сваком
се
женом
,
како
која
из
комшилука
наиђе
,
здрави
.
А
све
оне
или
иза
ње
или
око
ње
ступају
у
друштву
.
Ено
и
тетка
јој
,
Симка
,
чија
је
кућа
одмах
на
ћошку
до
друге
улице
,
црномањаста
,
сува
,
која
је
одавна
остала
удовица
и
вечито
иде
по
судовима
парничећи
се
