поједан
лист
папира
.
И
сам
Никола
се
забави
тим
послом
и
стаде
да
броји
,
заједно
са
Ђурицом
,
једну
по
једну
банкноту
,
као
да
и
њега
интересује
колико
ће
се
наћи
новаца
у
том
завежљају
.
—
Хо
,
па
овде
је
само
сто
двадесет
дуката
!
Камо
ти
још
осамдесет
?
—
рече
Ђурица
.
—
Јест
,
јест
,
брате
...
сто
двадесет
равно
...
Нема
више
.
—
Како
нема
?
Урош
те
је
позвао
да
ти
исплати
свих
двеста
по
облигацији
.
—
А
,
е
то
јест
...
али
није
све
платио
...
Ево
облигације
код
мене
,
па
читајте
...
на
њој
то
пише
—
одговори
Никола
и
стаде
да
тражи
по
јелеку
.
—
А
,
ево
је
!
—
рече
он
пружајући
Ђурици
облигацију
.
—
На
њој
све
пише
,
све
...
—
Што
ти
није
све
дао
...
.
му
његова
!
—
викну
Пантовац
као
с
неким
правом
,
налазећи
да
му
је
тим
причињена
хотимична
штета
.
—
Нема
,
нема
човек
...
душе
ми
нема
—
правдаше
Никола
и
себе
и
свога
дужника
.
—
Остави
сад
то
—
викну
Ђурица
.
—
Дај
ми
оне
паре
што
си
узео
за
стоку
и
јечам
.
—
Како
?
Није
,
браћо
,
није
Бога
ми
!
...
.
Нема
...
—
Шта
нема
...
ти
твога
!
—
викну
Ђурица
.
—
Јеси
ли
о
аранђеловском
вашару
узео
педесет
,
о
пантелијевском
тридесет
,
а
колико
ти
је
дао
Дмитар
за
јечам
?
—
За
јечам
?
—
одговори
Никола
,
чудећи
се
тачном
рачуну
,
који
му
Ђурица
изнесе
.
—
Е
јест
,
било
је
и
то
,
али
сам
раздао
по
народу
,
браћо
.
Раздао
сам
до
последње
паре
,
тако
ми
самога
Бога
...
—
Лажеш
,
псино
матора
!
—
викну
Пантовац
,
па
изви
нож
у
висину
и
удари
њиме
Николу
по
глави
.
Никола
осети
страшан
бол
у
глави
,
и
са
њим
заједно
потече
му
топал
мокар
млаз
низ
потиљак
.
»
Гле
,
смрт
!
—
помисли
ону
себи
—
да
се
гине
!
...
«
и
ова
мисао
га
препороди
,
ули
му
неку
непознату
му
до
сад
снагу
самоодбране
,
коју
он
никад
у
себи
не
претпостављаше
.
Наиђе
му
нека
црвенкастосива
тама
пред
очи
,
која
му
заклони
собом
све
предмете
и
сва
лица
...
Он
не
виђаше
више
ништа
,
осим
једно
једино
страшило
,
које
се
помаљаше
из
те
таме
са
подигнутим
ножем
.
То
је
страшило
добро
познао
и
разумео
:
да
му
оно
спрема
смрт
,
неизбежну
страшну
смрт
,
без
устанка
,
без
пребола
...
И
ако
сад
он
успе
да
уништи
то
страшило
,
онда
...
онда
ће
бити
нешто
друго
,
нешто
боље
,
а
шта
—
о
томе
и
не
мишљаше
...
Глава
га
жигну
још
јаче
,
још
ужасније
,
и
он
некако
механички
,
без
размишљања
,
онако
исто
као
што
се
удављеник
грчевито
хвата
за
слабу
шибљику
,
дохвати
свој
мали
ножић
иза
паса
,
истрже
га
брзо
и
тако
исто
муњевитом
брзином
сјури
га
ономе
страшилу
у
груди
.
Осети
само
како
нож
удари
у
неку
мекоту
,
као
кад
он
у
јесен
цепа
бут
говеђи
за
пршуту
,
па
после
оде
тамо
некуд
сав
до
дршке
...
И
потом
угледа
како
оно
страшило
необично
отвори
и
рашири
очи
,
као
да
се
нечему
јако
зачуди
,
па
их
преврте
у
вис
и
онда
он
познаде
да
је
то
страшило
хајдук
Пантовац
,
који
се
одједном
опусти
,
и
некако
необично
седе
и
леже
у
ватру
на
прочељу
,
леже
онако
леђима
,
преврнутих
очију
,
и
он
поче
разумевати
да
је
то
он
убио
Пантовца
.
Али
истога
тренутка
нешто
јако
пуче
и
њега
нешто
тако
јако
удари
у
слепо
око
,
гурну
га
,
и
он
се
од
тога
претури
и
—
умре
...
А
Ђурица
стајаше
над
њима
са
пушком
,
из
које
још
излажаше
по
мало
дима
,
гледаше
их
зачуђено
,
не
могући
појмити
шта
то
би
.
»
Сад
овога
тренутка
беху
два
човека
жива
,
беху
оваки
исти
као
што
сам
и
ја
,
и
гле
...
«
Пантовчеву
главу
дохватио
пламен
,
згорео
сву
косу
и
по
кући
се
просу
задах
...
Како
осети
смрад
спаљене
косе
,
Ђурица
хтеде
да
врисне
,
осврте
се
пажљиво
по
кући
,
угледа
још
некога
над
оним
,
кога
је
он
убио
.
То
се
снаха
наднела
над
мртвим
девером
и
домаћином
,
па
кука
и
нариче
,
али
Ђурица
не
чује
никаква
гласа
,
но
се
само
чуди
откуд
та
жена
овде
!
И
напослетку
,
угледавши
врата
,
једним
скоком
испаде
из
куће
и
потрча
к
првој
шуми
,
која
му
паде
у
очи
.
Али
,
потрчавши
мало
,
обузе
га
неописан
страх
од
самоће
,
од
себе
сама
и
од
онога
вечерњега
сутона
.
.
Застаде
и
ослушну
...
Неко
му
се
приближује
.
А
,
јест
,
то
је
друштво
,
на
које
је
он
био
заборавио
.
Потрчаше
сви
напред
ћутећи
,
а
Ђурица
скакаше
пред
свима
,
не
знајући
ни
где
гази
,
ни
куда
иде
,
ни
шта
ради
.
Тек
кад
зађоше
у
шуму
,
умерише
корак
.
У
оној
немој
,
мрачној
шумској
хладовини
Ђурица
стаде
да
прибира
мисли
.
»
Откуд
ја
ово
идем
?
...
Шта
ово
би
?
...
А
,
јест
,
убио
сам
човека
!
.
.
«
И
при
тој
мисли
стеже
му
се
срце
и
охлади
,
а
на
душу
му
паде
неки
тежак
терет
,
неки
велики
бол
,
неко
непојмљиво
осећање
,
које
је
личило
и
на
кајање
,
и
на
жалост
,
и
на
страх
од
нечега
што
се
не
види
и
не
разуме
.
Неко
ново
,
досад
успавано
осећање
у
њему
пробуди
се
и
стаде
да
га
гризе
,
да
жеже
као
зубни
бол
...
Он
иђаше
узверена
погледа
,
страшљиво
управљена
у
помрчину
,
отворених
,
осушених
и
врелих
усана
,
онако
као
што
болесник
у
врућици
скаче
с
постеље
и
бежи
од
куће
.
»
За
јечам
?
...
Раздао
сам
по
народу
,
тако
ми
самога
Бога
!
...
«
—
понављаше
он
у
памети
последње
Николине
речи
и
изазиваше
све
оне
страшне
слике
,
које
се
мало
час
пред
његовим
очима
изређаше
,
али
се
сад
сећаше
само
Николиних
речи
и
последњега
свога
дела
:
кад
је
пружио
,
скоро
наслонио
,
пушку
на
слепо
око
и
окинуо
.
Одједном
Никола
седе
;
нити
му
се
лице
промени
,
нити
се
он
осврте
,
ни
мрдну
чим
,
него
га
само
одједном
нестаде
с
оне
висине
,
на
којој
је
стајао
,
као
да
је
скочио
у
воду
,
и
тако
се
простре
по
земљи
,
пруживши
ону
руку
с
ножем
ка
прочељу
,
као
да
је
имао
са
њом
какву
нарочиту
намеру
.
И
затим
му
падоше
у
очи
широка
Николина
леђа
,
у
сукнену
јелеку
,
како
су
необично
одскочила
од
земље
.
И
после
се
одједном
нађе
над
њим
неко
други
,
као
да
је
видео
женску
конђу
,
убрађену
црвенкастом
марамом
са
белим
цветићима
.
И
више
се
ничега
није
сећао
...
А
варош
ври
од
нестрпљења
...
Капетан
је
напослетку
добио
тачно
извешће
.
Кола
са
мртвим
Пантовцем
очекују
се
свакога
часа
,
а
појединости
напада
познате
су
,
већим
делом
,
свима
.
Ипак
се
нестрпљиво
очекује
писар
Мита
,
који
ће
сав
догађај
испричати
онако
,
како
је
у
истини
било
.
По
подне
стигоше
кола
са
спроводницима
,
писаром
и
доктором
.
Народ
нагрну
колима
,
па
нити
ко
може
приђи
колима
да
што
види
,
нити
се
може
извући
из
гомиле
,
већ
се
дела
маса
радознала
на
рода
таласа
и
повија
са
стране
у
страну
,
као
добра
пшеница
под
снажним
ветром
.
Велику
муку
имађаше
среска
послуга
,
док
уведе
кола
у
среско
двориште
.
Жандарми
одмах
скидоше
Пантовца
и
простреше
га
по
зеленој
ледини
.
Народ
се
окупи
уоколо
.
На
благој
,
мало
нагнутој
равници
лежаше
раширених
руку
и
опружених
ногу
,
мртав
Пантовац
.
Страх
га
беше
погледати
.
Густа
коса
му
беше
спаљена
и
на
место
ње
стајаху
још
уковрчени
црни
и
тврди
пурци
,
пепео
од
косе
,
који
му
даваху
још
страшнији
,
необичнији
изглед
.
Преко
целога
темена
,
куда
су
жандарми
,
дижући
га
ваљада
на
кола
,
збрисали
и
скинули
рукама
изгорели
пухор
косе
,
виђаше
се
црвена
,
испечена
кожа
,
па
једном
месту
напукла
,
па
ту
зија
огромна
спржена
рана
.
На
лицу
му
не
беше
ни
бркова
ни
обрва
,
већ
наместо
њих
стајаше
црна
гар
,
по
негде
обрисана
,
те
показује
иа
том
месту
трагове
пламена
.
Очи
му
беху
отворене
,
али
готово
испечене
,
услед
чега
цело
лице
више
добијаше
изглед
обичне
трупине
.
С
леве
стране
груди
,
на
чистој
белој
кошуљи
,
зијаше
мала
крвава
рана
,
улепљена
усиреном
и
запеченом
крвљу
.
—
Што
ти
је
човек
,
брате
—
рече
неко
из
народа
—
кâ
да
си
запарао
ноктом
преко
меса
,
а
ет
’
...
мртав
!
...
Сви
разделише
ову
философску
мисао
,
па
чак
и
капетан
,
који
дотле
стајаше
намрштена
и
озбиљна
изгледа
,
после
ове
напомене
значајно
махну
главом
,
као
да
би
рекао
:
»
Ја
,
море
!
«
Само
апотекар
показиваше
,
да
га
ова
појава
не
зачуђава
,
јер
његово
лице
доби
израз
као
да
је
хтео
рећи
:
»
Е
мој
брате
,
да
сте
видели
оно
што
ја
знам
!
«
И
доиста
,
он
одмах
проговори
:
—
Е
,
нисте
видели
ви
у
Штајнбруху
:
узме
само
једну
танку
дугачку
иглицу
и
завуче
је
вепру
између
груди
.
Вепар
само
:
мрд-мрд
и
—
готово
!
...
Господине
мој
,
шта
мислите
!
...
—
То
су
,
брате
,
свиње
—
одговори
онај
први
—
а
свињче
...
истина
јесте
,
у
неку
руку
,
како
ћу
казати
...
као
човек
,
али
опет
није
човек
.
А
човек
је
,
брате
,
човек
!
—
И
ово
ти
је
,
болан
,
некад
било
дете
и
сисало
мајчино
млеко
,
и
мајка
га
,
ка
и
све
мајке
,
волела
и
гајила
!
—
прозбори
газда
Дмитар
,
гледајући
онакажено
лице
зликовчево
.
—
Како
га
је
гајила
,
тако
је
и
прошао
—
одговори
учитељ
.
Људи
наставише
да
исказују
један
другом
своје
утиске
,
а
капетан
стаде
да
саслушава
грађане
,
који
су
познавали
Пантовца
.
Прибравши
довољно
доказа
да
је
овај
мртвац
доиста
Пантовац
,
капетан
нареди
да
га
одмах
носе
и
закопају
.
Увече
је
,
украј
срескога
пута
,
израстао
нов
хум
влажне
земље
,
као
једини
споменик
зликовачких
дела
.
XИX
Кад
је
Ђурица
похарао
бистричкога
механџију
,
није
хтео
после
похаре
да
се
састаје
с
Вујом
,
но
му
је
само
поручио
да
је
посао
свршен
успешно
,
да
су
нашли
новаца
више
но
што
су
се
надали
и
да
ће
одмах
да
ударе
на
Чолића
.
И
ако
Вујо
није
налазио
за
паметно
да
се
врши
други
напад
са
толиким
новцем
у
џепу
(
јер
могао
је
Ђурица
погинути
,
па
ко
зна
шта
би
било
са
новцем
)
,
ипак
му
је
одговорио
:
»
Нека
чини
како
зна
,
само
нек
пази
на
људе
«
.
Али
сад
,
после
друге
похаре
,
Вујо
посла
пред
њега
човека
,
који
је
имао
на
сваки
начин
да
га
доведе
к
Вују
,
да
му
не
да
свраћати
никуд
на
другу
страну
.
Случајно
,
пре
овог
изасланика
,
Ђурица
срете
свога
Кленовичанина
,
кога
му
је
послао
јатак
Јово
.
Ђурица
још
иђаше
као
у
грозници
.
Друштво
је
распустио
,
давши
сваком
другу
по
десет
дуката
,
само
остави
са
собом
Новицу
,
јер
га
беше
страх
од
самоће
.
Кад
окретоше
подножјем
Венчаца
,
оном
шумовитом
страном
,
зачуше
пред
собом
познато
звиждање
,
знак
њихових
јатака
.
Обојица
се
заклонише
за
дрва
,
спремише
пушке
и
одговорише
на
знак
.
И
с
једне
и
друге
стране
понављаше
се
звиждање
,
да
би
онај
,
што
им
прилази
по
мраку
,
знао
којим
ће
правцем
ићи
.
—
Стој
!
—
рече
Ђурица
лагано
,
кад
опази
човека
близу
себе
.
—
Ко
си
?
—
Ја
сам
,
Ђуро
,
од
Јова
...
—
А
,
Миша
!
—
познаде
га
Ђурица
,
па
му
приђе
.
—
Шта
је
,
ко
те
шаље
?
—
Јово
ме
послао
.
Чуо
је
да
ћеш
ноћас
овамо
у
Кленовик
,
па
ти
казао
да
нипошто
не
свраћаш
к
Мату
.
—
Зашто
?
—
Он
је
ономад
јавио
капетану
да
ћеш
ноћити
код
Јова
,
па
су
због
тога
дизали
потеру
.
—
Не
може
бити
!
—
Јест
,
вала
,
па
сврати
на
Вуја
,
те
га
питај
,
и
он
ће
ти
казати
;
он
то
још
боље
зна
.
Ђурица
ућута
и
као
да
стаде
нешто
мислити
.
Дуго
је
тако
ћутећи
упирао
поглед
у
помрчину
,
па
напослетку
махну
руком
и
обори
главу
,
као
да
и
сам
увиђа
,
да
не
може
још
ништа
смислити
под
утиском
ових
необичних
догађаја
,
који
се
све
више
гомилаху
око
њега
.
»
Шта
ћу
да
мислим
?
«
—
рече
он
себи
напослетку
.
—
»
Видим
да
се
приближује
крај
,
па
сад
што
ме
снађе
.
Кад
су
најпоузданији
моји
људи
почели
да
ми
раде
о
глави
,
онда
ту
нема
живота
.
Али
се
опет
не
дам
тако
лако
!
...
А
она
?
...
Баш
ми
је
и
то
велика
невоља
!
...
—
А
,
Ново
?
—
обрте
се
оп
Новици
,
који
полако
иђаше
за
њим
.
—
Шта
велиш
за
ово
?
—
А
да
што
ћу
ти
рећ
’
,
болан
,
но
да
утучеш
пашче
,
нека
они
други
узму
памет
у
главу
.
—
Ако
ли
се
они
још
више
наљуте
за
то
?
—
Не
смију
,
богме
!
Свакому
је
танак
врат
.
»
Сад
би
ми
ваљао
побратим
.
Шта
ли
је
са
њим
,
јадником
?
...
Вујо
би
ме
још
боље
научио
,
али
нећу
к
њему
,
док
год
не
раздам
ове
новце
људима
...
«
Опет
се
зачу
звиждање
.
—
Шта
је
сад
?
—
рече
Ђурица
,
заклањајући
се
и
одговарајући
на
знак
.
Звиждање
се
понови
као
и
пре
,
Ђурица
одговараше
,
али
беше
још
опрезнији
.
—
Откуд
ти
овде
?
—
зачуди
се
Ђурица
,
познавши
Вујова
синовца
.
—
Вујо
те
зове
да
идеш
право
њему
.
Ради
се
о
твојој
глави
.
Мато
ће
да
те
убије
,
то
је
извесно
.
—
Знам
,
чуо
сам
то
.
Кажи
Вују
да
ја
одох
у
Кленовик
,
да
се
наплатим
с
Матом
.
Ако
он
мисли
да
не
треба
то
да
чиним
,
нека
пошље
одмах
за
мном
.
Стићи
ћеш
ме
до
кленовичке
реке
;
ја
ћу
полако
путом
.
—
Добро
—
одговори
онај
из
помрчине
и
нестаде
га
.
Ђурица
с
Новицом
окрете
уз
брдо
,
журећи
се
да
обиђе
Брезовац
,
па
даље
на
путу
да
чека
Вујов
одговор
.
На
кленовичкој
реци
Ђурица
се
одмори
део
час
,
па
не
добивши
никаква
одговора
од
Вуја
,
пође
с
Новицом
у
село
,
право
Матовој
кући
.
»
А
овај
ништа
не
упита
шта
је
било
код
Чолића
.
Јамачно
је
Коста
стигао
и
испричао
,
или
је
можда
Вујо
мислио
насигурно
да
ћу
ја
право
к
њему
?
...
Све
једно
.
А
жао
ми
Мата
!
...
Шта
да
чиним
са
њим
?
Истина
,
он
хоће
моју
главу
,
а
ја
се
,
богме
,
не
дам
тако
лако
.
Па
сад
...
то
је
и
тражио
!
...
«
Беше
превалила
поноћ
,
кад
Ђурица
стиже
с
Новицом
пред
колебу
у
Матову
бостаништу
,
где
је
од
пре
неколико
пута
ноћио
.
У
колеби
не
беше
никога
,
јер
је
бостан
већ
прошао
,
и
Ђурица
уђе
унутра
,
па
стаде
да
смишља
с
Новицом
шта
ће
да
ради
.
Договорише
се
да
најпре
и
сами
окушају
Мата
,
да
му
даду
довољно
прилике
да
им
покаже
своје
намере
.
Ради
тога
Новица
ће
се
сакрити
,
али
ће
се
ипак
налазити
у
близини
Ђуричиној
.
—
Чујеш
,
Ново
...
—
рече
Ђурица
устајући
.
—
Баш
ме
мрзи
да
опет
поганим
руке
...
Кад
видимо
да
то
морамо
чинити
,
ако
те
не
мрзи
...
да
ти
то
учиниш
...
—
промуца
он
као
стидећи
се
своје
слабости
,
и
у
исто
време
као
подлежући
душевном
и
физичком
умору
,
који
га
је
савладао
.
—
Само
ти
мрдни
,
па
не
брини
!
—
одговори
Новица
,
за
кога
то
,
као
што
изгледаше
,
не
беше
никаква
неповољност
.
—
Хоћу
ли
га
посјећ
’
,
или
право
у
чело
?
—
Боље
је
да
не
пуцамо
.
Нож
ти
је
оштар
?
—
Љута
гуја
!
Ђурица
,
полако
и
опрезно
,
оде
пред
кућу
.
Беше
све
мирно
.
Мато
,
као
и
сви
јатаци
,
није
држао
псе
,
по
којима
би
суседи
могли
дознати
кад
долазе
ноћни
гости
.
Ђурица
обиђе
свуд
око
куће
,
разгледа
свако
сумњиво
место
,
па
се
упути
к
високој
розги
,
пободеној
у
градини
,
под
којом
је
Мато
обично
спавао
.
Дошавши
до
позната
му
ноћишта
,
Ђурица
опази
да
Мато
спава
.
Сагнувши
се
над
њим
,
повуче
за
покривач
и
зовну
га
по
имену
.
Мато
скочи
с
места
,
и
као
да
није
ни
спавао
,
познаде
Ђурицу
и
обрадова
му
се
.
—
Гле
,
откуд
ти
?
...
А
ја
баш
мислим
да
не
удариш
ноћас
,
па
за
дуго
нисам
заспао
.
—
Чекао
си
ме
,
је
ли
?
—
Нисам
те
баш
чекао
,
али
сам
помишљао
да
ћеш
свратити
на
нас
.
Камо
ти
Радован
?
—
Погибе
.
Једва
и
ја
изнех
главу
—
рече
Ђурица
и
исприча
му
цео
догађај
код
Чолића
.
Потом
му
каза
да
је
свраћао
к
Вују
и
оставио
код
нега
све
новце
,
па
се
онда
и
он
намести
код
Мата
,
леже
и
наскоро
се
учини
да
је
заспао
.
После
пола
часа
Мато
устаде
и
зовну
га
полако
.
—
Ђуро
!
—
зовну
га
он
неколико
пута
,
па
,
видевши
да
Ђурица
спава
тврдо
,
после
велика
умора
,
диже
се
и
оде
у
мрак
.
Чим
нестаде
Мата
,
Ђурица
одмах
скочи
и
зађе
за
розгу
,
где
се
беше
прикрио
Новица
.
—
Шта
ћемо
сад
?
—
рече
он
.
—
Чек
’
да
наместим
твој
покривач
—
одговори
Новица
,
па
оде
те
навуче
поњаву
преко
сламнога
јастука
и
врати
се
за
розгу
.
—
Лијепо
сам
намјестио
,
као
да
спаваш
тамо
.
А
сад
да
гледамо
шта
ће
да
ради
угурсуз
.
После
неколико
минута
врати
се
Мато
са
секиром
у
руци
.
Прилазећи
поњавама
,
он
опет
зовну
Ђурицу
по
имену
,
па
,
не
чувши
никаква
одговора
,
издиже
секиру
,
корачи
два
пут
ближе
к
поњави
и
потеже
из
све
снаге
секиром
по
ономе
месту
,
где
је
требала
да
буде
Ђуричина
глава
.
Истога
тренутка
удари
га
Новица
ножем
у
леђа
,
прободе
га
скроз
,
и
Мато
паде
мртав
...
Убице
се
окретоше
и
одоше
кроз
село
.
У
Радоњића
забрану
седоше
.
Ђурица
одброја
осамдесет
банкнота
и
даде
их
Новици
.
—
Ево
ти
за
сад
оволико
,
па
кад
год
ти
буде
потреба
,
само
ми
кажи
.
—
Е
јеси
човјек
,
неба
ми
!
—
рече
Новица
,
чудећи
се
.
—
А
они
матори
пас
никад
ми
не
даде
више
од
десетак
петнаест
банки
.
Сад
сам
твој
,
сав
твој
...
—
Није
он
ни
мени
давао
више
—
одговори
Ђурица
—
али
сад
ћу
ја
да
делим
и
њему
и
другима
.
Само
ви
треба
мене
да
чувате
...
и
од
њега
да
браните
,
па
вам
неће
бити
криво
од
мене
.
—
Ево
ти
главе
моје
и
вјере
тврде
,
да
ћу
те
чувати
боље
но
себе
сама
!
—
узвикну
весео
и
узбуђен
Новица
.
—
А
доћи
ће
,
море
,
данак
,
кад
ћеш
виђети
колико
вриједим
.
Сад
нећу
ништа
да
ти
кажем
...
Ђурица
се
изненади
овим
речима
,
али
се
учини
да
није
на
њих
обратио
пажњу
,
а
огледа
да
изазове
Новицу
на
искрен
разговор
.
—
Знаш
,
брате
Ново
,
досадило
ми
се
робовати
за
другога
.
Гини
,
мучи
се
и
пропадај
свакога
дана
,
а
за
кога
?
—
Све
за
њега
.
Моји
људи
,
који
ме
чувају
,
и
они
,
који
са
мном
мећу
главу
у
торбу
,
добију
од
њега
коју
банку
као
слепци
,
а
оно
друго
све
он
згрће
.
Зашто
бисмо
ми
то
трпели
?
—
Знаш
шта
је
,
Ђуро
!
...
Све
је
тако
...
то
је
истина
,
али
ти
не
мореш
с
оним
курјаком
изићи
на
крај
.
То
ја
знам
,
и
знам
зашто
...
.
вјеруј
ми
.
Доћи
ће
дан
,
вељу
,
па
ћеш
и
сам
све
разумјети
и
виђети
,
а
дотле
га
мораш
заваравати
.
Подај
и
њему
половину
од
добити
,
јер
сад
је
зима
на
прагу
...
.
треба
добро
да
се
чуваш
,
а
без
њега
не
мореш
...
—
Зимус
ми
он
не
треба
.
Имам
пасоше
за
нас
обоје
,
то
ми
је
он
набавио
и
дао
,
па
ћу
да
се
склоним
подаље
.
А
више
не
смем
да
нападам
за
ову
годину
...
И
доста
је
.
—
Е
онда
те
само
једно
молим
:
не
иди
к
њему
,
док
не
прибереш
све
за
пут
.
Па
кад
буде
све
готово
,
нарачунај
се
са
њим
,
па
одмах
бјежи
и
не
говори
му
ђе
ћеш
зимовати
...
—
Што
то
сад
?
—
Тако
...
виђећеш
.
И
кад
се
на
прољеће
вратиш
овамо
,
прво
се
нађи
са
мном
,
па
онда
иди
к
њему
.
То
добро
упамти
,
ако
ти
је
мила
глава
...
—
Ама
,
реци
ми
,
болан
,
штогод
...
ти
нешто
знаш
,
па
нећеш
да
ми
кажеш
,
а
видим
да
се
то
тиче
главе
.
—
Добро
видиш
,
и
то
ти
је
засад
доста
.
А
кад
дође
вријеме
,
знаћеш
све
.
Разговорише
се
још
о
зимовању
,
али
је
Ђурица
своју
праву
намеру
,
да
зиму
проведе
у
Београду
,
тајио
и
од
њега
.
Растадоше
се
као
најбољи
пријатељи
.
Ђурица
је
имао
пуне
руке
посла
.
Требало
је
разделити
новац
јатацима
,
оставити
што
и
мајци
,
па
онда
узети
Станку
и
,
пошто
нареди
рачуне
са
Вујом
,
кренути
се
на
пут
.
Зора
већ
забелела
,
а
он
,
после
оволиких
злочина
,
још
није
ни
тренуо
.
Морао
се
негде
одморити
.
После
краћега
двоумљења
оде
к
Јову
.
XX
У
прљавој
,
каљавој
,
последњој
палилулској
улици
,
на
крају
Београда
,
поређани
су
сниски
неокречени
кућерци
од
набоја
.
Око
понеке
кућице
нема
ни
толико
дворишта
,
да
се
човек
слободно
обрне
,
а
око
понеке
подигнути
су
у
пространу
дворишту
кошеви
за
кукуруз
,
стогови
сламе
,
сена
и
шаше
,
кошаре
за
стоку
и
остале
потребе
добре
земљоделске
куће
.
Становници
су
ове
улице
махом
они
типски
и
Београђанима
добро
познати
земљорадници
Палилулци
,
или
вредни
и
сиромашни
Војвођани
,
који
се
,
сви
из
реда
,
именују
Банаћанима
,
и
ако
их
има
из
свих
крајева
лепе
Војводине
.
Већ
неколико
дана
пада
киша
над
Београдом
,
те
је
и
чистији
део
града
потонуо
у
житкој
прљавој
маси
;
расплинуло
се
блато
по
свима
улицама
,
по
двориштима
,
по
праговима
и
уласцима
у
куће
...
Са
стреха
и
из
натмурено
сребрнаста
неба
сипи
и
капље
ситна
роса
,
која
обухвата
цела
човека
,
продире
му
до
тела
и
,
чини
ти
се
,
увлачи
се
и
у
саму
срж
кошчану
...
Повучеш
ли
ваздуха
у
себе
,
појуре
ти
у
груди
хладне
росне
капљице
,
затвориш
ли
уста
,
ето
их
кроз
нос
,
па
засипљу
очи
,
уши
,
образе
,
цело
тело
...
Хладна
,
мокра
влага
продире
даље
и
од
самога
ваздуха
...
Гњила
,
влажна
магла
завила
у
свој
суморни
плашт
цео
град
,
као
какво
чудовиште
,
па
га
кваси
,
цеди
и
опет
кваси
,
рекао
бих
да
му
спира
с
прљава
лица
трагове
ужасних
злочина
,
мука
,
уздисаја
...
И
с
мокрих
камених
плоча
опет
се
дижу
облаци
суре
мокре
магле
,
квасећи
успут
људе
,
куће
,
дрвеће
,
све
...
Као
да
цела
природа
плаче
за
изгубљеним
добром
у
свету
...
Палилулска
улица
претворила
се
у
море
блата
и
влаге
.
Читави
облаци
густе
мокре
влаге
вију
се
по
кривим
и
тесним
сокачићима
,
прелећу
с
једне
кровињаре
на
другу
,
влаже
и
продиру
у
станове
кроз
малена
незаштићена
оканца
,
уносећи
собом
и
студ
и
отров
...
И
усред
дана
у
таквој
је
улици
помрчина
,
а
када
зађе
и
последњи
зрак
сунчев
,
који
је
дању
бар
оне
густе
облаке
осветљавао
,
на
таквоме
месту
наступа
црна
непробојна
ноћ
...
Шта
се
то
вере
ноћу
по
житкој
тештавој
маси
непоплочане
улице
?
...
Ни
најбоље
мачје
око
ништа
не
види
,
али
ухо
јасно
разликује
да
се
с
муком
провлаче
туде
две
ноге
човечје
,
шљепкајући
по
блату
,
отресајући
се
и
вукући
се
опет
по
растопљеној
,
замешеној
и
расплинулој
житкости
.
Тихо
се
провлачи
задоцнели
становник
,
придржавајући
се
рукама
за
мокре
зидове
блатних
кућица
или
за
накривљено
прошће
дугих
дворишта
...
Прођоше
једна
...
друга
...
десетак
кућица
,
и
он
се
напослетку
заустави
пред
једном
.
»
Баш
сам
луд
!
«
—
помисли
он
,
застанувши
пред
вратима
,
двоумећи
да
ли
да
уђе
унутра
или
да
се
врати
.
—
»
Оставих
онако
красно
друштво
!
.
.
.
А
шта
ћу
овде
?
Да
спавам
или
да
је
гледам
онако
натмурену
и
зловољну
...
И
најгоре
је
то
,
што
неће
ни
речи
да
проговори
:
све
ћути
замишљена
,
по
неки
пут
се
намршти
,
па
опет
мисли
и
мисли
...
Нема
краја
њеним
мислима
...
А
о
чему
може
да
мисли
?
О
кући
,
о
селу
,
о
мајци
,
о
оцу
...
то
није
;
она
је
истурена
,
избачена
отуд
,
па
јој
и
није
до
њих
.
О
мени
и
себи
?
...
Један
нам
је
крај
,
шта
има
да
мисли
!
...
Ја
јој
чиним
све
...
свега
има
,
као
каква
госпођа
:
ништа
не
ради
,
једе
и
пије
,
шта
ће
више
?
!
...
Шта
треба
човеку
друго
?
...
А
онај
ми
Веса
изгледа
сумњив
:
ми
сви
пијемо
,
веселимо
се
са
девојкама
,
а
он
све
гледа
испод
очију
,
и
чини
ми
се
баш
мене
највише
гледа
...
Јест
,
баш
мене
,
и
од
тога
сам
погледа
утекао
,
и
добро
сам
учинио
...
Баш
не
волим
онај
његов
поглед
!
Боље
ми
је
овде
...
А
ја
...
И
овде
је
онај
други
поглед
!
Све
једно
,
опет
је
боље
да
трпим
ово
;
поузданије
је
,
али
је
тешко
...
«
И
Ђурица
одлучно
гурну
врата
,
уђе
у
двориште
,
па
их
опет
затвори
и
наслони
на
њих
дебелу
кладу
.
Пипајући
зид
и
спотичући
се
по
клизавој
подстрешници
,
дође
до
врата
кућних
,
ослушну
мало
и
куцну
лагано
о
мокру
даску
.
После
неколико
тренутака
отворише
се
собна
врата
и
зачу
се
ход
босих
ногу
по
земљаном
поду
.
—
Ко
је
то
?
—
запита
груб
женски
глас
изнутра
.
—
Отварај
,
море
,
озебох
на
овом
кијамету
—
—
одговори
Ђурица
.
Врата
се
отворише
;
иза
њих
зину
иста
таква
густа
и
црна
помрчина
,
каква
беше
на
пољу
.
Ђурица
уђе
у
собу
.
—
Упали-де
видело
,
ослепићу
у
овој
проклетој
помрчини
.
—
Што
ће
ти
?
—
одговори
Станка
.
—
Како
ја
по
сву
ноћ
седим
сама
,
па
ћутим
и
трпим
.
»
Видиш
,
њој
је
криво
што
седи
сама
;
зато
се
она
и
дује
!
Е
,
вала
,
нећу
те
ја
по
сву
ноћ
чувати
.
«
—
Шта
ти
вали
што
седиш
сама
!
Живиш
кâ
госпођа
...
Шта
ћеш
боље
?
—
рече
он
гласно
.
Станка
запали
свећу
,
па
седе
на
под
,
по
коме
беху
прострте
неке
прљаве
поњаве
.
До
те
постеље
стајаше
мала
четвртаста
пећ
,
сандучара
,
добро
загрејана
,
од
чега
сва
собица
беше
врела
.
Ђурица
стаде
да
се
свлачи
.
Станка
га
једним
тренутком
погледа
,
па
опет
обори
очи
,
гледајући
у
његове
каљаве
ципеле
...
Обоје
су
променили
ношњу
;
удесили
су
да
се
оделом
не
разликују
од
становника
своје
улице
.
Ђурица
је
,
преко
гломазних
војничких
цокула
,
носио
оне
широке
сукнене
чакшире
које
носе
Палилулци
,
а
на
леђима
је
имао
кратак
постављен
капут
,
купљен
од
једнога
Сремца
,
и
на
глави
малу
шиљасту
шубару
.
Станка
је
,
као
и
све
жене
из
те
улице
,
носила
халине
од
неке
загасите
вунене
тканине
.
—
Чудо
се
ниси
опет
напио
?
—
рече
она
,
осмехнувши
се
јетко
.
—
Ја
мишљах
ти
ћеш
чак
у
зору
.
—
Море
махни
ме
.
Беше
тамо
један
...
ђаво
га
знао
...
Некако
ми
се
чини
сумњив
...
па
одох
раније
.
Отпре
би
се
Станка
после
таква
одговора
уплашила
и
стала
би
распитивати
и
домишљати
се
ко
ли
је
то
био
,
али
сад
као
да
није
ни
чула
одговор
:
само
га
погледа
и
слеже
раменима
.
—
С
ким
си
то
био
тамо
?
—
запита
га
она
неким
радозналим
и
притворновеселим
гласом
.
—
Знаш
...
они
наши
.
—
А
ти
мени
не
кажеш
да
се
ви
тамо
частите
са
некаквим
девојкама
?
—
рече
она
и
насмеја
се
весело
,
као
да
је
то
што
је
казала
о
провођењу
,
доиста
весели
и
занима
.
Ђурица
се
изненади
;
лако
црвенило
прелете
му
преко
лица
,
али
то
Станка
,
при
онако
слабом
осветљењу
,
не
опази
.
—
Откуд
ти
то
знаш
?
—
одговори
он
,
и
одмах
се
покаја
што
овако
лакомислено
запита
.
—
Шта
имам
да
ти
казујем
...
ти
знаш
какво
је
моје
друштво
,
а
где
они
иду
,
тамо
има
свачега
.
—
Па
добро
,
али
што
ти
кријеш
од
мене
?
—
Море
,
шта
кријем
!
.
.
Да
ти
причам
с
ким
год
седнем
и
проговорим
реч
?
...
—
Па
не
мораш
баш
све
,
али
тек
...
’
нако
...
по
нешто
бих
могла
и
ја
да
знам
—
рече
она
смешећи
се
.
Истина
,
море
,
какве
су
то
девојке
,
јесу
ли
лепе
?
—
Тхе
...
знаш
какве
су
варошке
:
беле
,
а
руке
им
кâ
памук
—
одговори
он
и
погледа
њене
једро
развијене
руке
.
Станка
нехотично
подвуче
руке
под
одећу
,
па
се
учини
још
радозналија
,
али
тако
,
као
да
се
она
не
љути
ни
на
шта
и
не
види
у
томе
ништа
неповољно
.
—
Па
како
,
болан
:
пију
ли
са
вама
,
шта
раде
?
...
Хоће
ли
која
да
се
шали
?
—
Пију
доста
,
а
и
ђаволи
су
...
—
одговори
он
и
би
му
толико
пријатно
то
сећање
,
да
сам
поче
даље
причати
.
—
Једна
све
окупила
око
мене
,
па
ми
даје
да
пијем
из
њене
руке
и
’
нако
...
шта
ти
не
ради
...
Онај
ђаво
Пера
све
је
подговара
да
ме
дира
.
Кажу
јој
да
нисам
ожењен
,
а
она
црче
,
све
око
мене
...
Тако
...
смејемо
се
...
—
Кажи
ми
,
болан
,
право
,
која
ти
се
више
допада
:
она
или
ја
?
—
Што
питаш
кад
знаш
:
она
је
варошка
,
није
за
нас
,
сељаке
људе
.
Она
хоће
само
да
извуче
новаца
...
а
ти
си
друго
...
Ми
,
онако
сељачки
...
—
Знам
,
али
кад
она
не
би
хтела
новаца
,
но
онако
...
као
ја
?
...
—
рече
Станка
,
а
усне
јој
се
скупише
и
заиграше
од
усиљенога
стезања
.
—
Е
,
то
не
може
да
буде
...
она
је
варошка
.
Неће
она
без
новаца
никуд
,
а
ти
си
,
видиш
,
оставила
све
...
И
као
да
се
сад
тек
сети
огромне
жртве
,
коју
му
је
Станка
принела
,
Ђурица
се
разнежи
и
омекша
,
па
јој
приђе
и
пребаци
јој
руку
преко
рамена
.
—
Ти
си
мени
све
добро
моје
!
А
ове
варошке
...
ништа
...
Станка
обори
главу
и
не
одговори
ништа
на
ову
изненадну
милост
Ђуричину
.
»
Нисам
могла
веровати
баба
Маци
—
помисли
Станка
—
а
оно
видиш
,
истина
је
.
Допадају
му
се
варошке
,
а
ја
?
...
Још
који
дан
,
па
ће
ме
,
ваљад
’
,
омрзнути
;
неће
ме
после
ни
погледати
,
кад
се
навикне
на
ове
варошке
...
Али
неће
!
...
Док
сам
ја
жива
,
неће
ме
променити
ни
отурити
,
јер
,
Бога
ми
,
онда
може
бити
свашта
...
Ја
сам
ради
њега
оставила
све
...
осрамотила
се
,
те
не
смем
никоме
своме
у
очи
погледати
...
оца
наљутила
...
Јест
,
то
беше
онда
у
забрану
...
Ала
беше
лепо
!
...
Чињаше
ми
се
да
ништа
боље
у
свету
нема
од
њега
.
Допадала
ми
се
она
његова
радост
и
послушност
уз
мене
...
Од
њега
стрепе
сви
људи
,
а
он
ме
слуша
као
мало
дете
...
То
ми
се
много
допадало
,
а
и
јесте
било
лепо
!
...
Што
није
сад
онако
?
...
А
сад
му
се
допадају
варошке
...
«
—
Опет
си
се
замислила
!
—
викну
Ђурица
љутито
.
—
Баш
то
не
волим
,
тешко
ми
да
те
гледам
такву
,
па
ми
се
по
неки
пут
и
не
иде
кући
због
тога
.
Шта
мислиш
,
кад
имаш
свега
и
да
поједеш
и
нако
...
—
Шта
си
окупио
једнако
с
тим
јелом
,
као
да
сам
ја
код
оца
гладовала
.
Зар
сам
ја
стока
,
да
само
једем
...
—
Море
није
то
,
него
ја
тако
уз
реч
велим
...
А
бојим
се
да
у
тој
бризи
ништа
и
не
једеш
.
Истина
,
шта
си
јела
данас
?
—
Шта
ћу
јести
?
...
Хлеба
...
Знаш
да
је
пост
.
—
Какав
пост
?
—
Божићњи
,
зар
не
знаш
...
Хоћу
да
се
причестим
,
кô
и
остали
свет
.
Ђурица
се
подиже
и
погледа
је
зачуђеним
раширеним
очима
.
»
О
чему
то
она
говори
?
...
Причешће
.
.
.
Какво
причешће
!
.
.
И
наједаред
стадоше
да
му
се
проносе
у
мислима
светле
и
слатке
слике
давнога
детињства
.
Једва
их
изазива
у
памети
.
Био
је
тако
мали
,
да
је
мало
што
разумевао
,
и
сад
се
сећа
само
као
кроз
сан
...
Мајка
му
обукла
нову
,
сасвим
нову
,
чисту
и
белу
кошуљицу
и
потпасала
га
новим
појасићем
...
обула
му
нове
црвене
ишаране
чарапе
и
опанчиће
...
сећа
се
живо
како
је
једнако
загледао
у
шаре
на
чарапама
.
Сестрица
му
,
обучена
у
шарену
сукњицу
и
црн
сукнен
јелечић
,
узела
га
за
једну
,
а
мајка
за
другу
руку
,
па
су
онда
сви
троје
ишли
далеко
,
далеко
...
не
сећа
се
цела
пута
,
али
зна
да
су
ишли
цркви
.
Па
онда
се
сећа
сјајног
и
златног
одела
свештеникова
,
од
кога
није
одвајао
очију
.
И
најзад
сећа
се
да
је
тада
све
било
тако
лепо
,
весело
и
радосно
,
да
је
било
доста
мале
веселе
деце
...
И
сећа
се
балвана
преко
реке
,
којим
су
прешли
,
и
како
је
жмурио
,
док
га
је
мајка
пренела
...
А
све
је
било
тако
сјајно
,
и
никад
,
чини
му
се
,
сунце
није
тако
грејало
,
као
тада
што
је
...
сјајно
,
светло
,
слатко
...
И
никад
га
више
не
одведоше
цркви
и
не
причестише
.
—
Јеси
ли
често
бивала
у
цркви
и
на
причешћу
?
—
запита
је
он
мекшим
радозналим
гласом
.
—
Како
да
нисам
,
кад
сам
се
бројала
у
људе
.
А
ти
?
...
—
Само
једном
,
кад
сам
био
мали
.
Сад
се
баш
сећам
...
А
како
ћеш
ти
,
с
ким
ћеш
да
идеш
?
—
Све
ће
жене
из
овога
краја
...
па
ћу
и
ја
са
њима
.
—
Да
ли
ће
ти
дати
без
исповести
?
Знаш
код
нас
попа
не
да
ником
,
док
се
не
исповеда
.
Због
тога
се
моји
никад
нису
причешћивали
.
—
И
ја
ћу
се
исповедити
...
Нисам
никог
убила
,
ни
онако
...
какво
зло
учинила
,
што
да
ми
не
да
?
—
А
од
онога
нема
ништа
?
—
Што
питаш
?
—
одговори
она
осмехнувши
се
.
—
Знам
да
жене
у
том
стању
не
иду
...
—
Нема
.
—
Па
...
готово
и
боље
!
—
Отпре
си
волео
.
—
Тхе
...
тек
онако
...
не
знам
ни
ја
.
Гаси
свећу
!
—
рече
он
и
стаде
да
се
намешта
на
постељи
.
Станка
угаси
свећу
,
али
не
леже
.
Остаде
да
премишља
у
тамној
ноћи
недовршене
мисли
,
које
јој
беху
једино
занимање
у
овој
тешкој
и
необичној
самоћи
.
Одавно
она
већ
није
више
она
Станка
,
која
је
била
девојком
.
Угасиле
се
оне
бујне
жудње
и
навике
из
девојаштва
,
увидела
је
и
дотакла
се
свега
,
што
јој
се
дотле
чињаше
необично
и
примамљиво
.
И
сад
јој
се
онај
пређашњи
живот
чињаше
сјајнији
од
сунца
и
лепши
од
свега
на
свету
...
Да
јој
је
само
још
једном
да
стане
у
друштво
својих
другарица
,
да
се
онако
слатко
насмеје
и
нашали
са
њима
...
да
послуша
оно
весело
девојачко
кикотање
...
да
их
,
онако
старински
,
смело
у
очи
погледа
.
.
И
она
зна
да
више
никад
,
ни
једној
од
њих
,
не
сме
у
очи
погледати
...
и
све
то
због
њега
.
.
и
ако
он
воли
да
се
шали
с
варошкима
...
Нека
га
.
И
њему
је
тешко
,
нек
се
забавља
,
само
нека
њу
воли
.
А
њој
је
тако
слатко
било
мало
пре
,
кад
је
он
обгрли
,
па
рече
:
»
Ти
си
мени
све
добро
моје
...
«
—
Ђуро
,
спаваш
ли
?
—
Не
спавам
.
—
Немој
да
се
љутиш
,
што
сам
ти
казала
за
оне
варошке
.
—
И
ја
то
сад
мислим
.
Ти
би
требало
да
се
љутиш
,
али
одсад
ћемо
друкчије
...
Само
да
прође
ова
дугачка
зима
!
...
—
У
наш
Кленовик
,
је
ли
?
...
да
се
нагледам
оних
зелених
ливада
,
да
се
наслушам
,
макар
из
заклона
,
оних
наших
песама
,
да
се
напијем
хладне
воде
са
нашега
студенца
...
—
Да
седнемо
у
странама
,
горе
више
реке
,
и
да
гледамо
цео
потес
и
село
...
Пред
нама
свет
ради
,
ври
кô
у
мравињаку
,
а
ми
седимо
,
гледамо
и
погађамо
која
је
оно
девојка
што
купи
сено
,
или
онај
што
коси
...
—
Бадава
,
своје
па
своје
!
—
Знаш
...
ја
сам
мислио
да
накупим
много
новаца
,
па
да
побегнемо
негде
далеко
,
да
искочимо
из
Србије
...
али
сад
видим
да
не
бих
могао
...
Нисам
знао
како
је
то
необично
.
И
они
се
приближише
једно
другоме
,
да
тако
удружени
лакше
сносе
тешку
самоћу
...
XXИ
Трећи
је
месец
како
се
Ђурица
настанио
у
Београду
.
Кад
је
приспео
у
град
,
никоме
се
није
обраћао
за
обавештења
,
никоме
није
поверавао
своје
тајне
;
сам
је
смишљао
како
ће
се
у
овом
великом
граду
скривати
.
Па
као
што
’
но
курјак
,
кога
потерају
са
свих
страна
,
тражи
најгушћу
шуму
и
завлачи
се
у
непролазне
гудуре
,
тако
је
и
он
,
неким
неодређеним
нагоном
самоодржања
,
изабрао
себи
станиште
,
усамљено
,
склоњено
и
поуздано
...
завукао
се
у
своју
јазбину
и
чекао
да
падне
и
да
се
отопи
снег
,
да
поново
листа
зелена
гора
,
која
ће
га
опет
примити
у
своја
нема
наручја
...
Живео
је
као
што
живи
звер
,
која
свакога
тренутка
очекује
громовито
халакање
потере
.
Дању
се
спавало
а
ноћу
живело
.
И
живот
је
тај
био
необичан
.
Најпре
није
смео
ни
главе
помолити
из
собе
.
Станка
је
излазила
и
набављала
најпрече
потребе
.
После
се
упозна
са
Тимом
Банаћанином
,
који
је
становао
у
суседству
.
Са
њим
је
почео
по
неки
пут
да
излази
у
кавану
,
где
су
се
скупљали
неки
необични
гости
:
и
они
су
се
,
како
изгледа
,
показивали
само
ноћу
,
а
дању
се
завлачили
,
као
кртице
,
у
тамне
и
скривен
е
рупе
и
јазбине
.
У
овом
друштву
се
радозналост
сматрала
за
велики
преступ
:
живи
како
знаш
,
нико
те
неће
питати
ко
си
,
ни
откуда
си
.
Сваки
је
имао
довољно
узрока
да
скрива
своје
стање
и
положај
,
па
није
волео
да
га
други
о
томе
распитује
,
нити
је
он
сам
имао
вољу
да
се
интересује
туђом
бригом
.
Ђурицу
су
знали
само
по
имену
,
разуме
се
лажном
,
које
му
је
у
пасошу
означено
;
а
пасош
је
гласио
на
Милоша
Јокића
из
Доње
Трешње
.
О
чему
другом
није
га
нико
распитивао
,
и
ако
је
сваки
од
његових
нових
познаника
могао
с
поуздањем
тврдити
,
да
на
души
овога
плавушкастога
високога
младића
,
који
тако
безазлено
и
благо
гледа
,
лежи
бар
једно
убиство
.
И
напослетку
,
другови
су
се
ревносно
чували
.
Дознавали
су
из
раније
за
намере
полициске
,
па
су
се
сложно
старали
да
их
осујете
.
Ако
је
за
ту
сврху
требало
новаца
,
давали
су
сви
радо
.
И
Ђурица
је
у
два
маха
давао
по
две
банке
,
и
ако
му
је
тражена
само
једна
.
И
то
му
је
донело
лепа
уважења
у
друштву
.
Једаред
Ђурица
опази
да
се
млађи
посетиоци
ове
каване
,
увек
у
једно
исто
време
,
одвајају
у
засебну
собу
,
откуда
се
више
не
враћају
те
вечери
.
И
он
им
се
придружи
.
Тамо
,
куда
уведоше
Ђурицу
,
увек
сеђаху
три
младе
женске
,
здраве
и
примамљиве
,
обучене
онако
,
као
што
се
носе
девојке
у
његову
срескоме
месту
.
У
његову
затвореничком
животу
и
мање
забаве
биле
би
му
добро
дошле
,
а
ова
му
се
показа
као
драгоцен
проналазак
,
те
он
не
пропусти
ниједно
вече
да
не
проведе
у
овом
новом
и
,
за
њега
,
сељака
,
веома
необичном
друштву
.
Упозна
се
брзо
са
свима
женскима
,
а
једна
му
постаде
блиска
,
веома
мила
и
блиска
пријатељица
.
Он
није
жалио
новаца
,
а
она
је
тако
расипала
чари
и
милоште
,
да
је
на
брзо
утрвен
пут
њихову
пријатељству
.
Пило
се
и
веселило
свако
вече
...
Смркло
се
.
Ђурица
се
провлачи
поред
сниских
кровињара
,
завејаних
снегом
;
грчи
се
под
натисцима
хладна
ветра
,
који
скида
с
кровова
снежну
прашину
и
засипље
њоме
другу
страну
улице
.
Пажљиво
и
опрезно
корача
момак
,
бојећи
се
и
презајући
од
свакога
звука
,
од
сваке
људске
појаве
на
улици
.
Журно
улази
у
кавану
и
,
видевши
сва
позната
безбрижна
лица
,
и
сам
се
соколи
,
заборавља
на
страх
и
загрева
се
јаким
пићем
.
—
Хо
,
младићу
,
та
немој
тако
журно
,
—
ослови
га
чича-Тима
.
—
Дуга
је
ноћ
!
.
.
Они
твоји
већ
почели
тамо
.
—
Нека
их
—
смеши
се
Ђурица
,
нудећи
Тиму
дуваном
.
—
Начини
једну
од
овога
.
—
Та
не
марим
ти
баш
за
финим
дуваном
;
волим
ову
трафику
.
А
јес
’
чуо
за
нашега
Панту
?
—
Јок
.
Шта
је
било
.
—
Ништ
’
.
Уватили
га
ноћас
на
берби
,
па
ће
сад
да
се
одмара
у
полицији
.
Хо
мај
...
како
се
ова
младеж
не
чува
!
—
А
ти
ниси
омирисао
бајбок
,
а
?
—
одговори
Палилулац
.
—
Та
оно
није
да
нисам
,
знаш
...
али
чувам
се
.
—
Баш
ови
старци
...
—
уплете
се
трећи
—
све
нас
калпе
да
не
знамо
ништа
,
а
ето
само
за
тебе
смо
три
пут
куповали
сведоке
.
—
Ето
га
сад
.
Та
ко
каже
да
смо
ми
крилати
!
Кад
се
друштво
заговори
,
Ђурица
се
полако
извуче
и
оде
у
друго
одељење
,
које
га
је
више
привлачило
.
—
Мацо
,
ево
ти
драгана
!
—
викну
један
гост
,
кад
Ђурица
уђе
.
Једна
плавојка
,
мало
погурена
,
јасних
и
светлих
очију
,
жива
и
страсна
израза
,
устаде
иза
стола
и
пође
насусрет
Ђурици
.
—
Где
си
,
Мишо
;
камо
се
?
—
рече
она
,
спуштајући
му
своју
белу
облу
руку
на
раме
и
гледајући
га
са
пуно
страсне
жудње
.
Ђурица
се
свакад
збуњиваше
од
ових
нежних
белих
руку
,
и
обично
муцаше
тек
што
год
у
првим
тренуцима
,
не
налазећи
речи
да
искаже
своје
осећање
и
чуђење
.
Седнувши
на
столицу
и
посадивши
је
поред
себе
,
он
је
узе
за
руку
,
па
стаде
да
глади
ону
меку
као
памук
кожу
на
руци
,
потом
је
узе
за
образе
,
поглади
јој
меку
намирисану
косу
на
глави
и
опет
гледа
и
гледа
...
—
Ала
мирише
!
—
рече
после
дужега
ћутања
.
—
Шта
?
—
насмеја
се
она
.
—
Коса
...
и
сва
миришеш
...
Како
то
?
—
А
зар
ваше
девојке
не
миришу
?
—
Зној
удара
од
њих
.
Ал
’
оне
раде
,
а
ви
господујете
.
—
Зар
смо
ми
господа
?
—
Ја
што
сте
?
...
Варошке
...
—
Лизо
—
викну
она
једну
другарицу
,
—
чујеш
шта
каже
Миша
:
њихне
девојке
ударају
на
зној
...
ха
...
ха
...
—
Пријатан
мирис
...
Ђурици
би
криво
што
тако
рђаво
протумачише
његов
израз
,
и
још
више
што
тако
оштро
исмеваху
његове
сељанке
,
чија
му
је
успомена
и
данас
веома
драга
,
па
се
намршти
и
озбиљно
одговори
:
—
Оне
раде
тешке
послове
,
па
не
могу
мирисати
као
ви
,
што
само
седите
и
намештате
се
за
нас
људе
.
Без
сумње
би
му
се
нове
пријатељице
добро
наплатиле
за
овакову
грубост
,
али
их
уздржа
његова
оштра
збиља
,
иза
које
су
опажале
да
сева
нешто
тајанствено
и
опасно
.
Учинише
се
да
не
чуше
његов
одговор
,
а
Маца
затражи
да
што
пије
.
Ђурица
је
свако
вече
,
частећи
своју
пријатељицу
,
трошио
по
неколико
динара
,
те
је
могао
израчунати
,
ако
непрестано
стане
овако
трошити
,
да
му
неће
дотрајати
новаца
.
Али
се
он
још
није
за
то
бринуо
.
Занимала
га
је
у
великој
мери
ова
новина
и
ове
,
како
њему
изгледаху
,
господске
околности
,
па
им
се
предао
сав
,
не
бринући
се
о
крају
свега
тога
.
—
Море
,
докле
ћемо
ми
овако
?
—
поче
Маца
,
пошто
испи
са
њим
неколико
чаша
.
—
Што
ти
мени
не
кажеш
како
живиш
,
имаш
ли
добре
зараде
,
па
да
се
узмемо
,
да
ме
водиш
одавде
...
да
живимо
заједно
.
.
—
Одистине
,
зар
би
ти
живела
са
мном
?
—
Што
да
не
бих
,
само
нећу
у
село
,
него
у
вароши
.
А
имаш
ли
ти
новаца
да
живимо
лепо
?
...
Ја
нисам
научила
да
радим
.
—
Лако
је
за
новац
.
Него
би
ли
ти
пристала
да
те
на
пролеће
одведем
у
моју
варош
,
да
живиш
,
море
,
кâ
бубрег
у
лоју
?
А
ја
бих
ти
долазио
сваки
други
трећи
дан
.
—
Зар
не
би
и
ти
могао
живети
у
вароши
?
—
Не
могу
.
Треба
да
зарађујем
.
—
Пристала
бих
,
само
ако
можеш
да
ме
издржаваш
лепо
.
Ђурица
је
у
почетку
стављао
питања
више
из
радозналости
,
тек
да
види
шта
ће
она
рећи
,
држећи
да
је
то
све
обична
шала
,
али
чувши
њен
озбиљан
и
одлучан
одговор
,
нађе
се
изненађен
и
зачуђен
.
...
Овака
варошка
,
згодна
као
молована
,
пристаје
да
иде
за
њим
,
куд
год
је
он
поведе
(
само
не
у
село
)
и
да
живи
само
за
њега
!
...
Како
ли
би
то
изгледало
?
Намести
је
он
,
рецимо
,
код
...
где
би
то
могло
?
...
све
једно
,
Новица
би
јој
нашао
згодно
место
,
он
зна
сваку
кућу
.
Па
тако
...
он
би
долазио
ноћу
...
кришом
...
не
би
нико
знао
...
А
Станка
?
Тхе
,
па
ништа
!
Кад
се
врати
у
гору
,
ако
му
буде
до
тога
,
он
ће
већ
смислити
како
ће
то
наредити
,
а
засад
ће
да
је
одржава
у
тој
мисли
...
Годи
му
то
веома
,
да
је
још
одсад
сматра
као
своју
,
сасвим
своју
...
—
Ја
,
вала
,
хоћу
,
само
да
чекамо
до
пролећа
,
јер
се
пре
нећу
враћати
.
Дотле
ћемо
све
’
вако
заједно
...
Ти
да
си
моја
одсад
...
нећу
ни
с
ким
другим
,
знаш
...
—
Ево
руке
!
—
одговори
она
,
па
му
се
усхићена
и
весела
баци
на
груди
.
А
Ђурица
мишљаше
да
плови
по
небу
и
да
нико
други
не
зна
за
овако
уживање
.
Онамо
једна
венчана
,
да
га
прати
на
тешку
путу
,
да
се
нађе
у
злу
и
у
добру
,
као
верно
псето
,
које
само
зна
да
слуша
,
не
тражећи
за
то
награде
(
тако
је
он
мислио
...
)
.
А
ова
за
веселе
дане
,
кад
не
зна
куд
би
се
окренуо
,
кад
осети
потребу
да
отвори
цело
срце
,
да
се
наужива
и
провесели
...
Дивна
ли
живота
!
...
»
...
Али
ко
зна
...
дуго
је
још
до
пролећа
.
Дотле
ћу
се
сит
науживати
,
јер
—
куршум
је
пред
очима
свакога
дана
!
...
«
Тако
му
пролажаху
дани
,
дуги
,
досадни
,
тешки
...
Једаред
га
,
преко
обичаја
,
посети
Тима
,
рано
у
зору
.
Беху
прошли
божићни
празници
.
Око
прозора
звижди
и
бесни
студени
ветар
,
грувајући
у
слабу
кровињарицу
,
одбија
се
од
замрзлих
зидова
и
с
дивљим
и
бесним
фијуком
јури
преко
улица
,
преко
стогова
,
преко
чиста
поља
...
Ђурица
слатко
спава
после
синоћне
пијанке
,
видећи
у
сну
читав
харем
варошанака
,
које
се
отимљу
о
његово
миловање
...
Али
кроз
сан
опрезно
ухо
хајдучко
чује
неки
ход
пред
кућом
,
и
кад
изненадни
гост
лупну
на
врата
,
Ђурица
већ
беше
на
ногама
.
Покуша
да
разгледа
двориште
кроз
прозор
,
али
се
на
стаклету
ухватио
дебео
слој
леда
,
кроз
који
једва
продираше
слаба
светлост
зимње
зоре
.
—
Види-де
ко
је
то
—
рече
он
Станки
,
облачећи
се
журно
.
Станка
изиђе
,
и
мало
потом
стаде
неко
да
отреса
снег
с
ногу
,
па
се
онда
појави
Тима
на
вратима
.
Његова
необична
озбиљност
уплаши
Ђурицу
,
збуни
га
,
те
не
умеде
одговорити
на
поздрав
,
ни
понудити
госта
да
седне
.
—
Хо
,
људи
,
ала
ово
сече
—
вели
Тима
,
разгледајући
где
би
се
могло
сести
,
па
не
видећи
нигде
столице
,
спусти
се
на
под
до
пећи
.
—
Та
нека
ме
,
снахо
,
могу
и
овако
—
одговара
он
Станки
,
која
му
нуди
јастук
.
—
Напослетку
не
браним
...
А
ја
до
тебе
...
знаш
...
хтео
сам
и
ноћас
да
дођем
,
па
велим
нека
га
нек
спава
.
—
Да
ниси
што
дознао
?
—
Распитивала
је
јуче
полиција
за
тебе
...
Знаш
...
ми
се
чувамо
,
али
и
они
не
дремају
.
Опазили
су
те
,
дознали
да
много
трошиш
,
а
ништа
не
радиш
;
а
кад
то
дозна
полиција
,
хо
мај
...
Данас
ће
ти
сигурно
учинити
»
физиту
...
«
—
Шта
велиш
,
море
,
је
л
’
то
шала
?
—
викну
Ђурица
.
—
Имаш
ли
ти
пасош
?
...
Знаш
...
ја
те
ништ
’
друго
не
питам
,
то
није
наш
обичај
.
Али
,
ако
си
заслужио
пороту
,
не
чекај
полицију
...
Пасош
ти
можемо
набавити
.
.
—
Имам
пасош
,
али
куд
да
идем
?
...
Не
бих
волео
да
имам
посла
са
полицијом
.
—
Ми
имамо
друштва
у
Смедереву
и
Шапцу
,
па
ти
само
избери
где
ћеш
,
а
ми
ћемо
те
препоручити
.
—
Тешко
је
сад
отићи
до
Шапца
,
него
да
идем
у
Смедерево
.
Кажи
ми
само
где
ћу
наћи
ваше
друштво
.
—
Само
питај
за
Јулину
биртију
,
код
»
Чокота
«
.
Нађи
газдарицу
Јулу
и
кажи
јој
:
поздравио
те
Тима
,
даму
чуваш
рибу
и
тиквару
,
па
се
ништ
’
више
не
брини
.
А
сад
да
идем
и
ја
...
Хо
мај
...
како
је
згодно
да
се
сад
путује
,
док
спавају
господа
полицајци
!
...
—
рече
он
као
уз
реч
,
али
погледа
Ђурицу
значајно
.
—
Е
,
’
вала
ти
,
чича
,
кô
брату
!
Нећу
ти
ово
никад
заборавити
—
одговори
збуњен
Ђурица
.
—
Та
ма’ни
,
човече
!
Само
се
ти
пожури
!
—
рече
Тима
,
излазећи
из
собе
и
пипајући
по
мрачном
ходнику
.
После
неколико
минута
Ђуричин
стан
беше
празан
,
а
Ђурица
и
Станка
остављаху
иза
себе
последње
куће
београдске
.
Кад
дође
чиновник
полициски
да
распита
за
Ђурицу
,
нађе
му
врата
на
стану
отворена
,
у
пећи
још
тињаше
догорео
пањ
,
а
у
соби
по
поду
беху
разбацани
комади
хлеба
и
печена
меса
,
неке
крпе
и
стара
поњава
,
раширена
преко
сламе
.
Тада
беше
јасно
,
какав
се
становник
скривао
у
овој
јазбини
.
XXИИ
Како
је
тешко
живети
отпаднику
из
друштва
!
...
Кога
год
видиш
,
сваки
гледа
свој
посао
,
који
му
је
по
вољи
,
сваки
чини
оно
што
хоће
и
што
треба
да
чини
.
Коме
се
спава
,
тај
спава
слободно
,
нико
му
не
брани
...
Како
ли
би
сад
Ђурица
слатко
допунио
прекинути
сан
,
али
ето
,
мора
да
бега
,
да
се
крије
од
живих
људи
.
Гле
,
како
онај
Мокролужанин
слободно
иде
путом
и
звиждуће
,
не
боји
се
никога
,
не
преза
ни
од
чега
!
...
А
он
,
одметник
,
мора
да
се
вере
по
замрзлим
урвинама
,
по
голим
и
оштрим
трњацима
,
мора
да
зазире
од
сваке
живе
душе
,
па
и
од
пса
...
јест
,
плаши
га
и
лавеж
паса
,
стрепи
и
од
изненаднога
полета
гладне
вране
,
и
од
крештања
безазлене
свраке
...
Да
је
бар
у
свом
селу
,
где
не
мора
свакад
бегати
далеко
од
пута
!
...
А
како
се
лепо
возе
они
путници
горе
по
друму
...
товни
коњици
грабе
хитрим
ногама
,
за
њима
лако
и
брзо
плове
санке
по
замрзлу
путу
,
као
чунић
по
глаткој
површини
брзе
воде
,
и
само
се
чује
оно
разногласно
,
у
разним
тоновима
,
а
по
једном
такту
,
звецкање
јасних
прапораца
...
трес-трес
...
трес-трес
...
—
Благо
вама
,
кад
сте
слободни
!
—
уздише
путник
натичући
шубару
на
леву
страну
,
откуда
га
бије
оштар
и
хладан
ветар
.
Пролазе
сељани
,
пешаци
и
коњаници
,
пролазе
рабаџије
с
пуним
и
празним
колима
и
саонама
,
јуре
господа
на
санкама
,
и
сав
тај
свет
иде
весело
и
слободно
,
певајући
песме
или
подвикујући
на
стоку
,
нико
се
не
боји
полиције
ни
пандура
,
не
боји
се
туђега
погледа
...
и
он
завидљиво
гледа
ове
безбрижне
и
веселе
путнике
.
...
Звер
!
...
Звер
пред
хајком
!
...
А
он
је
мислио
да
је
тамо
слобода
,
у
немој
зеленој
гори
!
...
И
што
му
је
требало
да
се
још
окива
овом
женом
?
...
»
Истина
,
онда
сам
био
луд
,
нисам
знао
ни
за
што
,
мислио
сам
да
неће
бити
слађега
живота
ни
боље
среће
од
њене
милоште
...
Болан
,
Станка
Радоњића
!
...
Улетео
бих
онда
кроз
кишу
од
куршума
,
прескочио
бих
ватру
и
воду
да
до
ње
дођем
,
да
ме
само
онако
погледа
и
да
се
онако
осмехне
,
као
онда
,
првих
дана
...
А
сад
?
...
Тхе
,
нисам
онда
знао
за
боље
,
а
сад
знам
...
Варошке
,
море
,
играју
преда
мном
кâ
на
тањиру
,
још
какве
варошке
!
...
кâ
моловане
,
беле
ка
снег
,
згодне
,
умиљате
...
А
ја
вучем
ову
мученицу
,
ни
сам
не
знам
зашто
;
ни
мени
каква
добра
од
ње
,
ни
њој
од
мене
!
...
Еј
!
«
...
узвикне
он
болно
и
љутито
,
баци
поглед
на
Станку
,
која
трпељиво
и
мирно
ћутећи
корача
поред
њега
.
Станка
не
зна
шта
се
у
њему
збива
,
не
погађа
мисли
које
се
у
њему
роје
.
Она
види
само
да
је
он
у
опасности
,
у
великој
опасности
,
и
иде
за
њим
тамо
,
где
ће
бити
миран
,
где
ће
му
живот
бити
безбедан
.
Она
се
одлучила
да
га
не
оставља
никада
,
да
буде
уз
њега
у
највећим
невољама
,
у
најљућим
патњама
,
и
држи
се
тачно
своје
одлуке
,
идући
за
њим
на
сваком
кораку
,
као
његова
сенка
.
И
за
ту
велику
жртву
она
тражи
од
њега
само
чисту
искрену
љубав
.
Она
и
не
сања
да
би
се
он
могао
лако
одвојити
од
ње
,
не
мисли
да
он
већ
гледа
на
њу
као
на
тешку
и
велику
сметњу
,
коју
би
радо
скинуо
с
врата
.
Задовољавајући
се
његовим
обичним
опхођењем
са
њом
,
Станка
се
сва
предала
својим
мислима
,
у
којима
је
лепа
прошлост
,
девојаштво
њено
,
заузело
прво
место
...
Ветар
брише
и
звижди
преко
голих
чукара
,
куда
се
провлаче
бегунци
,
удара
их
својим
леденим
оштрим
сечивом
,
па
јури
даље
,
преко
глатке
снежне
равнице
,
преко
белога
бескрајнога
покривала
,
тамо
у
магловиту
недоглед
...
А
под
њима
се
вијуга
стари
и
седи
Дунав
,
ваљајући
на
моћним
плећима
безбројне
ледене
санте
,
чији
се
лом
и
суморно
потмуло
шуштање
проноси
бесним
ветром
,
те
улева
усамљену
срцу
још
већи
страх
,
још
тежи
бол
...
Најзад
се
,
после
тешких
напора
и
страха
,
бегунци
нађоше
у
Смедереву
.
Тамо
се
склонише
одмах
;
Тимина
лозинка
даде
им
све
,
што
им
је
,
за
прво
време
,
требало
...
...
Ћути
хајдук
у
мрачној
јазбини
,
не
мислећи
и
не
видећи
ништа
око
себе
...
И
чини
му
се
сад
да
је
у
окриљу
густе
хладовите
горе
,
која
га
је
наткрила
и
заклонила
својим
моћним
зеленим
покривалом
...
Гле
,
шушти
и
бруји
ту
та
планина
,
носи
се
шум
њен
једначито
и
тихо
,
слажући
се
у
дивљу
,
необичну
својевољну
мелодију
...
Чује
се
једначито
и
одмерено
њихање
