,не
сматрајући
Нурију
за
сестру
(
јер
пред
сестром
не
би
све
говорила
)
,
већ
само
за
нову
...
Поче
говорити
течно
и
лепо
француски
:
—
Моја
историја
дугачка
је
и
црна
...
Ја
сам
кћи
Али-паше
,
бившег
садразама
.
Отац
ми
је
био
Турчин
,
мајка
Черкескиња
;
он
племић
,
она
робиња
:
купио
је
за
пет
стотина
лира
.
.
Ја
на
мајку
личим
телом
,
на
оца
душом
...
Код
оца
сам
живела
као
и
све
наше
великашке
кћери
:
затворена
,
у
богатству
истина
,
али
с
проводњом
само
по
харемима
.
Ја
сам
Цариград
,
његова
села
и
његове
улице
познала
из
кола
и
из
каика
;
ја
улицама
нисам
пешке
пошла
,
ја
се
Босфором
нисам
лађом
прошетала
,
по
Принкипу
нисам
друкчије
прошла
до
колима
или
мазгом
.
Ја
сам
у
кући
учила
и
турски
и
француски
;
ја
сам
у
пијано
свирала
као
Европљанка
.
У
томе
ми
прошло
девовање
,
кратко
моје
девовање
:
удала
сам
се
тек
што
сам
ушла
у
петнаесту
.
А
удадох
се
као
и
све
моје
другарице
—
за
човека
кога
никад
нисам
видела
.
Оне
су
биле
срећне
,
ја
сам
била
несрећна
:
муж
ми
се
није
допао
,
кад
сам
га
видела
,
прво
вече
:
имао
је
велику
јабучицу
,
а
глас
му
био
дебео
и
мало
промукао
.
Да
сам
га
раније
видела
и
заволела
га
,
нити
бих
му
спазила
јабучицу
,
нити
бих
му
чула
глас
;
то
јест
ако
бих
спазила
нешто
на
њему
што
ми
се
не
допада
,
ја
бих
му
гледала
то
сваки
дан
,
док
се
не
бих
навикла
...
Он
је
опазио
да
га
не
волим
,
па
се
узео
проводити
као
младић
:
мене
је
остављао
саму
код
куће
.
Нисам
га
волела
,
а
угађала
сам
му
:
знала
сам
да
је
он
муж
,
ја
жена
:
облачила
сам
му
се
;
кад
ће
доћи
кући
,
нагиздам
се
и
потчињавам
му
се
,
те
сам
личила
и
на
робињу
и
на
милосницу
...
Ја
се
обучем
,
а
он
дође
па
одмах
за
Мусаф
и
бројанице
—
мене
и
не
погледа
.
Да
ли
је
хтео
да
ме
казни
што
је
опазио
да
га
не
волим
,
умре
и
не
дознадох
.
Али
ја
бих
га
може
бити
заволела
да
је
према
мени
био
друкчији
.
И
лагала
сам
га
.
.
Ако
кажем
да
хоћу
рођаци
,
не
да
;
ако
кажем
да
хоћу
другарици
,
опет
не
да
,
те
ја
уочи
сваког
петка
:
„
За
Божју
љубав
,
пусти
ме
мајци
!
“
Он
ме
пусти
мајци
,
а
ја
идем
другарицама
...
За
пет
година
родила
сам
му
четворо
деце
(
једанпут
сам
близнила
)
.
Кад
напуних
двадесет
и
једну
,
он
оде
у
Европу
за
војног
аташеа
.
Мене
не
поведе
;
рече
да
не
допушта
султан
...
За
годину
дана
сахраних
троје
деце
,
остаде
ми
само
првенче
.
Мурад-Джемал
,
Господу
хвала
!
...
О
мој
Джемал
!
Дете
добра
срца
,
али
страсне
природе
.
Кад
би
заволео
неко
дете
,
нико
га
од
њега
не
би
могао
одвојити
;
али
томе
детету
се
брзо
досади
(
јер
он
га
стиска
,
да
га
удави
)
,
па
неће
више
к
њему
;
а
он
за
њим
одболује
,
у
бунцању
тражи
то
дете
.
Он
је
волео
како
нико
није
,
лудо
,
страсно
.
Увек
сам
гледала
да
заволи
сиротињско
дете
,
па
сам
плаћала
његовим
родитељима
да
га
доводе
.
Али
и
сиротињско
плаче
,
с
муком
га
преваре
и
доведу
...
досади
му
се
његово
чудно
миловање
...
Кад
напуни
шест
година
,
отац
му
дође
да
га
узме
,
да
га
одведе
у
Европу
на
васпитање
и
школовање
.
Ја
нисам
била
нежна
жена
,
али
сам
била
нежна
,
добра
мајка
...
За
дететом
сам
ридала
и
чупала
косу
као
простакуша
.
Он
,
дирнут
мојим
јадом
,
обећа
да
ће
ми
га
доводити
сваке
године
,
и
да
ће
с
њим
код
мене
седети
по
три
месеца
...
У
томе
ми
пролажаху
дани
,
у
очекивању
детињег
доласка
.
.
Прве
године
дође
,
доведе
ми
дете
:
обоје
осташе
три
месеца
;
друге
године
проведоше
код
мене
месец
дана
;
треће
године
дође
без
детета
,
седе
недељу
;
четврте
године
опет
ми
нема
детета
,
али
ни
њега
.
.
Од
двадесет
четврте
,
ја
сам
код
мужа
без
мужа
,
и
код
детета
без
детета
.
Плакала
сам
непрестано
,
очи
бејах
исплакала
.
У
сваком
детету
плавих
очију
и
црних
трепавица
видела
сам
своје
дете
,
па
сам
их
заустављала
на
улици
и
љубила
их
:
над
туђом
сам
децом
плакала
као
луда
;
а
кад
сам
год
чула
детињи
глас
,
увек
ми
кроз
срце
прошло
нешто
као
нож
,
па
сам
зајаукала
.
Нисам
ћутала
,
нисам
трпела
,
никад
нисам
рекла
ксмет
...
О
,
ви
нове
турске
жене
!
...
Жалост
је
ватра
:
сад
наложена
,
суха
дрва
букте
,
па
прегорева
,
па
догорева
,
па
остане
јасан
жар
,
па
по
жару
буде
пухар
,
па
се
то
претвори
у
угљевље
,
а
угљевље
у
пепео
.
.
Не
могоше
ме
утешити
родитељи
,
ни
род
,
ни
пријатељи
:
утеши
ме
време
.
Рана
ми
се
на
срцу
не
излечи
,
али
се
залечи
,
и
ја
с
њом
залеченом
пођох
по
другарицама
,
осећајући
да
је
имам
само
кад
ми
је
неко
повреди
...
Нађох
себи
забаве
,
подсекавши
косу
...
Где
се
скупљали
хареми
?
Код
мене
.
Где
су
бивала
весеља
?
Код
мене
.
Ко
је
водно
хануме
у
шетњу
?
Ја
.
Ко
им
је
куповао
скупоцене
поклоне
?
Ја
:
овој
удовици
иглу
од
педесет
лира
,
оној
белензуке
од
осамдесет
,
једној
удовичкој
кћери
мираз
кућу
,
другој
дућан
.
Пријатељице
сам
волела
,
свашта
им
куповала
.
„
Имање
Али-пашино
велико
је
.
“
Ја
сам
то
чула
,
али
појам
велико
нисам
умела
схватити
,
то
јест
схватила
сам
погрешно
:
мислила
сам
да
је
то
нешто
што
не
може
бити
никад
ни
мало
,
а
камо
ли
да
га
нестане
.
Ја
сам
била
из
богате
куће
,
али
нисам
знала
шта
је
новац
,
јер
све
је
други
набавио
,
купио
.
Мени
нико
никад
није
рекао
:
„
не
бацај
паре
у
лудо
“
,
или
„
чувај
беле
паре
за
црне
дане
“
;
и
нико
преда
мном
није
изустио
:
„
дуг
је
зао
друг
“
...
Мајка
ми
је
била
робиња
.
Кад
су
је
спремали
за
продају
,
учили
су
је
свирци
и
песми
,
француском
језику
,
и
како
да
прави
темена
пред
млађима
од
себе
,
како
пред
старијима
,
као
коња
:
како
да
држи
главу
кад
се
јаше
,
како
да
каса
кад
вуче
кола
;
а
овим
ситницама
што
кућу
држе
нико
је
није
учио
:
нико
њу
робињу
;
она
,
робиња
,
не
своју
кћер
...
О
,
ви
нове
душе
!
...
Ову
дугачку
причу
почела
сам
због
сина
.
Родитељи
ми
беху
одавно
умрли
,
кад
ми
се
син
врати
у
Стамбол
...
Бејаше
младић
од
деветнаест
година
,
израстао
као
кипарис
,
па
румен
као
зрели
нар
;
чињаше
ми
се
као
Енглез
:
Енглескиња
га
васпитавала
.
Кад
га
,
кроз
кафез
,
видеше
две
његове
рођаке
и
једна
сестра
од
стрица
,
оне
све
три
уздахнуше
што
су
удате
,
те
не
могу
поћи
за
њ
.
У
Европи
је
школе
учио
,
али
их
није
свршио
...
Отац
му
умре
,
а
он
дође
да
га
видим
ја
,
његова
мајка
,
па
да
се
врати
...
Ја
га
не
пустих
,
задржах
га
на
годину
:
да
га
се
нагледам
,
и
да
се
одмори
...
Човек
,
те
се
од
њега
крише
и
сестре
му
од
стрица
:
све
имају
љубоморне
мужеве
;
а
моје
пријатељице
...
ниједна
преда
њ
да
изиђе
.
Код
мене
се
продужавало
гостовање
:
увек
пуна
кућа
жена
;
мој
син
пође
мени
,
па
кад
пред
вратима
види
обуће
као
у
обућарници
врати
се
и
оде
од
куће
:
тако
данас
,
тако
сутра
.
Ја
с
пријатељицама
један
дан
идем
у
Фенер-Башчу
,
други
на
Слатке
Воде
,
трећи
у
Ћеат-Хане
:
мој
син
остане
код
куће
са
слугама
.
Почех
га
пуштати
с
друговима
,
да
није
сам
.
Онако
млад
требао
је
ићи
са
својим
врсницима
,
а
он
пошао
с
много
старијима
од
себе
:
водили
га
по
кафанама
,
и
да
гледа
Карађоз
.
Стамбол
је
као
његов
пожар
што
избије
из
једне
куће
па
захвати
целу
махалу
...
Испрва
је
ишао
од
куће
само
дању
,
после
и
ноћу
:
за
то
му
отвори
вољу
Рамазан
...
Дође
Рамазан
:
код
мене
по
сву
ноћ
весеље
—
мој
син
с
друговима
.
У
почетку
се
враћао
пре
суфура
;
али
на
што
,
кад
није
могао
к
мени
:
жене
.
О
,
ви
нове
турске
жене
!
Наш
верски
обичај
непрописан
Шеријатом
,
већ
изопачен
неразумнима
!
Беже
нам
од
куће
мужеви
,
беже
синови
.
У
нашу
одају
улази
без
питања
слушкиња
и
робиња
,
а
не
може
ући
муж
и
син
,
нарочито
кад
виде
„
непознату
“
женску
обућу
пред
вратима
!
...
Мој
син
,
кад
није
затекао
код
мене
весеље
,
ушао
је
у
собу
где
ми
је
постеља
,
а
она
празна
;
отишао
у
своју
собу
,
легао
...
Друго
вече
пуна
кућа
,
а
он
бежи
:
не
може
са
женама
,
и
ако
воли
;
у
Европи
је
с
њима
научио
.
До
половине
Рамазана
долазио
кући
некад
пре
суфура
,
некад
после
;
а
после
:
једанпут
се
раздани
—
њега
нема
.
Гошће
су
ми
спавале
,
од
дана
им
направљена
ноћ
;
мене
сан
не
ухвати
:
срце
ми
рече
да
ће
ме
нешто
снаћи
.
Послах
роба
по
сина
...
Нашао
га
,
с
друговима
...
Другови
га
доведоше
мени
.
Кад
видех
свога
сина
,
препадох
се
,
а
после
узех
нарицати
као
простакуша
...
Бистре
му
очи
замућене
,
лепо
очешљана
коса
разбарушена
,
каљав
...
Син
ми
је
био
весео
...
Дете
весело
од
пића
!
...
Пио
мастике
...
Месец
је
тада
био
од
петнаест
дана
...
Ни
моја
молба
,
ни
моје
преклињање
,
ни
моје
сузе
,
ништа
не
помаже
:
отиде
с
вечери
,
па
се
врати
ујутру
,
весео
.
Испрва
ретко
,
у
два
три
месеца
;
после
,
сваког
пуног
.
У
вече
му
кеса
пуна
,
ујутру
празна
.
Никад
га
не
питах
,
где
ти
је
новац
.
Ја
сам
му
пунила
кесу
,
он
је
празнио
.
Испрва
га
одвраћах
лепим
,
после
ружним
:
и
да
ми
реч
,
закуне
се
,
па
опет
...
Кад
видех
да
је
изгубио
лепу
боју
,
да
је
често
невесео
,
замишљен
,
ја
се
сасвим
расвестих
,
у
мени
се
пробуди
оно
што
је
пре
толико
година
заспало
—
љубав
материна
.
Одмах
растурих
друштво
,
и
затворих
врата
пријатељицама
;
узех
живети
као
покајница
.
Ја
сам
рођена
да
будем
жена
и
мајка
;
али
,
кад
ме
мој
бездушни
муж
остави
и
лиши
детета
,
ја
се
одадох
уживањима
,
да
ране
залечим
.
У
кући
,
где
је
за
толико
година
била
свирка
и
песма
,
сад
плач
и
проклињање
.
.
Клела
сам
мужа
и
цариградске
обичаје
,
што
допуштају
да
жене
јуре
улицама
откривена
лица
,
да
слушају
дрске
љубавне
изјаве
људи
,
а
да
их
не
примају
у
кућу
.
Плакала
сам
без
суза
:
срце
ми
је
плакало
,
а
очи
су
ми
биле
сухе
као
пресушени
извори
...
Па
бар
да
је
миран
кад
пије
,
него
грди
,
псује
,
онај
лепога
понашања
младић
!
Као
други
,
и
он
не
излази
без
оружја
;
па
једном
посече
по
руци
друга
,
други
пут
на
другога
пуца
,
трећи
пут
на
трећега
...
Страшно
!
...
Прободе
га
ножем
...
Младић
умре
а
његов
отац
тужи
мога
сина
...
Суд
му
досуди
—
хвала
му
!
...
—
уместо
смртне
казне
или
вечите
робије
—
сургун
...
У
Арабију
!
Нисам
могла
.
Подмитих
кадије
...
с
кућом
и
хиљаду
лира
...
Одредише
му
Солун
...
Кад
се
спремих
за
пут
и
зовнух
настојника
добара
да
ми
да
новаца
,
он
ми
поднесе
рачун
:
од
великог
имања
и
богатства
,
остало
само
једна
кућа
и
хиљаду
лира
;
па
и
то
туђе
—
кадиско
.
Па
шта
је
мени
остало
,
о
Алла
’
!
Где
су
толике
куће
,
где
лепи
конаци
,
где
земља
,
где
новац
?
!
Из
рачуна
видех
:
колико
ми
потрошио
муж
у
Европи
,
трипут
више
ја
у
Стамболу
...
Све
презадужено
!
И
сваки
лепи
конак
на
Босфору
на
анадолској
и
румелиској
страни
оплаках
као
оца
:
они
су
ми
од
оца
остали
...
Пашиница
ућута
,
на
лицу
јој
заиграше
мишићи
и
ухвати
је
у
грлу
грч
;
мало
,
па
зарида
.
Ридала
је
дуго
,
без
суза
.
Њена
сестра
поклопила
се
на
јастук
па
јеца
;
и
оне
четири
плачу
.
Чу
се
топ
,
оглашење
суфура
:
ашчика
повири
на
врата
,
па
кад
виде
јад
,
врати
се
погнуте
главе
...
—
О
,
ви
нове
душе
!
Сутра
...
сутра
да
ми
дођете
на
разговор
,
и
на
договор
!
најпосле
рече
пашиница
погледајући
у
све
редом
.
Оне
четири
направише
јој
дубока
темена
,
ћутећи
.
Нурије-ханум
позва
их
на
суфур
,
и
пред
њима
пође
посрћући
.
На
столу
пуно
,
а
ниједна
ништа
не
окуси
:
за
сто
су
селе
обичаја
ради
.
.
Отклањаше
сабах
,
у
оној
великој
соби
без
завеса
,
па
се
гошће
завише
и
пођоше
кућама
.
Све
ћуте
.
Домаћице
их
испратише
чак
до
прве
капије
.
Ово
кратко
ћутање
зближи
их
више
него
цео
дуги
разговор
...
Како
је
била
весела
Ариф-ханум
кад
је
дошла
,
а
како
је
била
тужна
кад
је
пошла
!
XИВ
Сутрадан
,
Джемал
се
рано
пробудио
.
Није
му
било
необично
што
поред
себе
не
нађе
Фатму
,
јер
како
је
Рамазан
,
он
сам
леже
и
устаје
.
Али
кад
се
сети
шта
је
било
,
скочи
.
Шта
је
све
говорио
и
радио
!
Био
је
толико
пијан
,
а
свега
се
сећа
.
Брзо
се
уми
и
обуче
,
али
не
изиђе
,
већ
се
спусти
на
једну
столицу
,
и
мисли
шта
ће
:
срамота
га
да
се
пред
њом
појави
.
У
томе
,
она
уђе
и
не
рекавши
му
ни
добро
јутро
,
клече
и
обухвати
му
колена
,
притисну
на
њих
своје
лице
и
заплака
.
Он
је
не
пита
зашто
плаче
.
И
претвараше
се
као
да
је
миран
,
и
као
да
то
није
ништа
што
се
опио
,
а
овамо
,
врло
му
је
тешко
:
стид
га
је
од
ње
.
Она
се
усправи
и
притисну
своје
мокре
очи
на
његово
сухо
лице
—
кваси
га
,
па
га
поквашено
љуби
,
с
њега
пије
своје
сузе
,
њега
:
у
свакој
тој
њеној
сузи
је
он
...
После
се
окрете
и
на
прстима
изиђе
.
У
кући
је
некаква
необична
тишина
.
Сви
посте
,
осим
Нурије
.
Пашиница
је
замишљенија
но
други
пут
уз
пост
,
али
и
сама
не
зна
зашто
је
таква
,
да
ли
због
дувана
или
због
сина
.
Око
вечерње
,
она
метну
на
главу
бели
башјорти
,
па
седе
у
једном
куту
софе
и
сва
се
унесе
у
Коран
:
чита
,
преврће
листове
и
непрестано
се
ниха
.
Фатма
је
данас
у
зеленој
антерији
.
Прође
кроз
предсобље
и
оде
у
сутину
собу
за
рад
;
не
улази
код
Джемала
,
јер
пости
.
Оне
јутрошње
пољупце
давала
је
душа
души
...
Још
синоћ
је
јела
врло
мало
од
ифтара
,
а
за
суфур
је
нису
хтели
звати
,
јер
су
мислили
да
спава
.
Кад
се
чу
позивање
на
вечерњу
молитву
,
она
узе
две
три
капи
земзема
,
па
запали
цигару
.
Свекрва
бејаше
пошла
к
њој
да
јој
каже
да
ће
и
вечерас
доћи
на
ифтар
оне
три
младе
Цариграђанко
и
Ариф-ханум
,
али
да
она
због
њих
не
оставља
мужа
;
но
кад
је
виде
с
цигаром
,
да
је
не
би
бацила
,
она
се
неопажено
повуче
.
Ариф-ханум
је
саслушала
пашиничину
историју
с
болом
;
али
,
кад
је
отишла
кући
,
променило
јој
се
расположење
,
и
она
се
љутила
,
не
на
пашиницу
,
туђу
жену
,
која
је
гледала
да
ожени
сина
добром
и
богатом
девојком
,
како
би
се
оставио
пића
и
имао
од
чега
да
живи
,
него
на
Нурију
.
Да
воли
Фатму
тобоже
као
своје
дете
,
а
да
све
сакрије
,
да
превари
своју
пријатељицу
!
И
учини
јој
се
црна
,
прљава
.
Како
ће
да
буде
код
ње
на
ифтару
и
вечерас
,
кад
ово
зна
!
Несрећна
Сафет
кад
чује
!
Поносила
се
,
хвалила
се
.
И
кад
чује
Ибрахим-Хасан-беј
да
му
зет
нигде
ништа
нема
и
да
живи
од
туђе
милости
!
Он
,
само
он
да
не
дозна
!
Одмах
би
одвео
Фатму
од
мужа
.
Сети
се
да
Мерсије
може
бити
све
зна
;
зато
је
на
свадби
била
брижна
и
обучена
у
загасито
зелено
.
Па
је
испита
.
—
Знала
сам
ја
то
,
Ариф-тејзе
,
још
кад
је
Фатма
била
у
Цариграду
,
и
напомињала
сам
јој
нешто
мало
,
али
јој
нисам
хтела
отворено
писати
:
жао
ми
је
било
да
се
не
разочара
кад
га
воли
.
Доцније
сам
крила
да
му
не
би
отишла
с
мераком
,
како
каже
Ђулренги
.
—
Колико
си
тврда
!
узвикну
Ариф-ханум
.
—
Што
сам
ја
тврда
није
чудо
,
али
Ђулренги
!
И
она
је
све
знала
.
—
Сад
знам
зашто
јој
не
идеш
.
Али
у
почетку
,
ти
си
јој
ишла
сваки
час
.
Она
се
промени
у
лицу
,
обори
очи
,
али
ништа
не
рече
.
Сваким
даном
је
бивала
слабија
,
и
родитељи
су
се
већ
договарали
да
је
воде
на
„
лакши
“
ваздух
.
У
исто
време
кад
и
синоћ
,
пред
Нурије-ханумином
кућом
стадоше
затворена
кола
,
са
Арифом
и
Цариграђанкама
.
Сад
је
ифтар
био
после
молитве
;
разговор
се
водно
као
синоћ
на
француском
језику
.
У
почетку
,
сестре
су
биле
као
убијене
,
Цариграђанке
озбиљне
а
Ариф
хладна
према
Нурији
,
готово
љута
на
њу
.
Али
још
за
ифтаром
,
вечерас
просто
изврсним
,
расположење
турских
жена
промени
се
:
сестре
оживеше
,
Цариграђанке
се
развеселише
,
Ариф
поста
говорљива
.
Она
је
била
говорљива
само
кад
је
добро
расположена
.
Пила
је
шуруп
прилично
,
и
као
да
се
од
њега
опила
.
Није
тражила
да
види
„
двоје
младих
"
,
јер
би
се
они
стидели
,
па
би
њој
било
непријатно
.
После
ифтара
почела
је
разговор
пашиница
.
—
Ја
сам
вам
синоћ
све
испричала
као
сестрама
по
души
;
ви
сте
данас
имале
времена
и
да
се
испавате
и
да
мислите
на
мене
несрећну
,
на
наше
друштво
,
на
узроке
што
ми
се
син
опија
.
Вас
три
сте
образоване
,
а
Ариф-ханум
је
и
образована
и
ариф
:
научите
ме
шта
ћу
са
сином
!
Оне
три
ћутаху
и
пушаху
;
Ариф-ханум
хтеде
говорити
,
али
је
претече
Нурије
:
—
Алла
’
!
Ја
и
данас
нисам
постила
,
те
сам
имала
моћи
да
размишљам
.
Ја
сам
дошла
на
једну
мисао
која
ми
се
чини
веома
паметна
.
Ми
смо
нове
,
али
су
нам
стари
обичаји
.
Према
тим
обичајима
треба
да
тражимо
лека
овоме
злу
.
Кажите
,
хануме
,
како
би
било
да
зовемо
Ибрахим-ефендију
,
муфтију
,
и
још
три
стара
честита
муслиманина
:
Решад-беја
,
Шефкет-беја
и
Махмуд-беја
?
—
Сви
су
старотурци
!
узвикну
Ариф-ханум
,
готово
љутито
.
—
Али
и
поштени
људи
,
Ариф-ханум
.
У
старотурака
је
обичај
,
кад
муж
пије
или
растура
,
или
злоставља
жену
,
добри
људи
га
светују
,
да
се
остави
тога
и
да
пред
сведоцима
да
реч
:
ако
се
,
на
пример
,
опије
,
да
му
жена
не
буде
више
жена
,
да
остане
од
њега
бош
,
како
ми
то
турски
кажемо
.
Оне
три
Цариграђанке
се
гласно
насмејаше
видевши
у
њој
,
„
новој
“
,
конзервативну
турску
жену
,
старотуркињу
,
а
Ариф-ханум
се
намргоди
и
рече
:
—
Лудост
!
...
То
учинише
с
једним
младим
бејом
,
у
Скопљу
,
па
се
опи
брже
но
други
пут
,
и
још
учини
нешто
што
дотле
никад
није
учинио
—
истуче
жену
...
Оставите
се
тога
,
Нурије-ханум
.
Цариграђанке
се
непрестано
смејаху
,
а
она
им
,
мало
увређена
,
рече
:
—
Што
се
смејете
,
хануме
?
У
Старом
Солуну
,
нарочито
по
нашим
малим
градовима
,
има
овога
често
.
Прошле
године
,
Ибрахим-ефенди
и
ова
три
честита
стара
беја
погодише
се
овако
с
једним
младим
бејом
(
нећу
да
му
кажем
име
)
,
и
он
се
више
не
опи
:
опет
воли
жену
,
гледа
кућу
—
други
човек
.
Да
позовемо
за
сутра
ове
људе
?
зваћу
их
за
после
ифтара
,
заврши
Нурије
.
А
пашиница
рече
:
—
Волела
бих
чути
ваше
мишљење
,
Ариф-ханум
.
—
Ја
сам
,
ханум-ефенди
,
с
ханумама
за
то
:
да
се
вашем
сину
нађе
какав
рад
.
Ја
кад
радим
,
заборавим
на
све
што
ме
боли
,
он
би
заборавио
на
мастику
...
Али
само
да
ради
нешто
што
воли
.
Мени
је
рад
што
другоме
афион
.
Кад
сам
била
млада
,
сви
су
се
чудили
:
откуд
у
тако
нестрпљиве
жене
толико
стрпљења
,
да
поваздан
не
диже
главе
с
књиге
и
да
учи
толике
језике
!
Они
нису
знали
да
је
то
била
љубав
која
ме
је
привезивала
за
тај
рад
.
Ја
сам
жива
и
нестрпљива
,
па
имам
обичај
да
мењам
места
и
код
куће
и
кад
кудгод
отидем
;
али
кад
седим
с
неким
кога
волим
,
или
кад
радим
какав
мио
посао
,
ја
се
не
мичем
,
—
остала
бих
на
једном
месту
довека
...
Понеки
дан
ми
се
не
ради
,
а
ја
сам
немирна
и
тужна
.
Седам
,
лежем
,
устајем
,
погледам
на
сахат
.
„
Шта
је
ово
?
Стоји
?
“
А
оно
није
:
сахат
иде
,
а
стоји
—
време
.
Наш
слатки
Джемал-беј
треба
нешто
да
ради
.
—
Па
шта
да
ради
?
викну
пашиница
очајно
.
—
Нешто
...
што
воли
...
Нек
продужи
школу
.
—
Где
да
је
продужи
?
—
У
Европи
,
рекоше
гошће
,
све
четири
у
један
глас
.
—
А
жена
?
!
упита
пашиница
.
—
Ах
,
да
,
жена
...
Нека
учи
у
Цариграду
,
рече
Ариф
.
—
Како
у
Цариграду
,
кад
тамо
не
сме
да
иде
?
рече
пашиница
.
—
Ах
,
да
,
рече
Ариф
,
па
се
замисли
.
—
Па
нека
иде
у
службу
,
у
ћатибе
,
рече
једна
Цариграђанка
.
—
Пашин
син
ћатиб
...
Он
је
почео
дипломатске
школе
.
И
после
,
зар
је
младотурцима
лако
доћи
у
службу
?
Све
се
ућуташе
и
узеше
мислити
шта
ће
.
Дим
се
колутао
и
испуњавао
собу
.
Најпосле
Нурије
прекиде
ћутање
:
—
Мој
предлог
је
врло
добар
.
Да
пробамо
.
—
Али
то
је
смешно
,
рече
Ариф
ханум
.
Уместо
да
уништавамо
те
застареле
,
луде
,
глупе
обичаје
,
ми
хоћемо
да
их
обнављамо
!
Ко
би
чуо
,
од
наших
,
смејао
би
нам
се
.
—
Ми
не
можемо
уништавати
старо
док
немамо
ново
.
Ја
сам
за
то
.
Ја
молим
хануме
,
и
ја
молим
сестру
:
да
пробамо
.
—
Али
ако
се
опет
опије
,
и
она
му
не
буде
више
жена
?
Ми
добро
знамо
колико
га
она
воли
,
рече
Ариф
.
—
Па
венчаћемо
их
,
изусти
Нурије
.
А
после
их
много
увераваше
да
је
то
врло
добро
,
најбоље
,
и
оне
пристадоше
.
Разиђоше
се
пре
суфура
;
али
уместо
да
се
нада
,
Ариф-ханум
бејаше
очајна
.
Она
зна
да
од
тих
што
се
зову
„
нове
“
,
нове
су
дотле
док
не
наступи
неки
тренутак
кад
из
њих
проговара
оно
што
је
с
њима
срођено
,
што
им
је
у
крви
,
чега
ће
се
оне
ослободити
тек
кад
дође
ред
да
их
завију
у
неколико
аршина
бела
платна
.
Па
на
што
су
јој
њени
снови
?
С
ким
ће
да
их
оствари
?
Сутрадан
,
у
вече
,
после
ифтара
,
дође
муфтија
с
бејовима
.
Киша
пљушти
,
а
они
,
заклоњени
кишобранима
,
стадоше
пред
капијом
;
муфтија
лупну
звекиром
у
капију
,
а
она
се
полако
поче
да
отвара
.
„
Има
ли
кога
?
“
говори
муфтија
пре
но
што
ступа
преко
прага
.
—
„
Нема
никога
,
“
чује
се
из
дворишта
женски
глас
и
широм
се
отвара
капија
:
отворила
ју
је
једна
црнкиња
с
белим
јашмаком
на
црној
кудравој
коси
.
Пошто
је
помогла
гостима
да
скину
мокре
горње
хаљине
и
замене
ципеле
папучама
,
увела
их
је
у
салон
.
Тек
што
поседаше
на
шиљтета
,
дођоше
сестре
,
само
у
антеријама
с
башјортиом
преко
косе
;
направише
гостима
темена
,
па
се
повукоше
у
један
кут
.
Седоше
...
Бејови
су
у
европским
хаљинама
,
муфтија
у
кафеним
чошним
шалварама
и
чалми
емир-боје
.
Старац
,
тип
старинских
Турака
:
дугачке
браде
,
длаке
сасвим
праве
,
округло
подстрижене
,
и
бркова
подстрижених
,
те
му
се
лепо
виде
танке
усне
;
под
ивицом
белога
ћулава
види
му
се
обријан
потиљак
Чист
је
.
Закашљао
се
још
уз
степенице
,
и
није
могао
даље
док
се
не
искашље
,
а
после
непрестано
виче
:
„
Ааа
!
ааа
!
“
и
то
као
да
се
шали
.
Пошто
добише
кафу
и
цигару
,
он
поче
:
—
Ааа
!
ааа
!
Добро
ли
сте
?
Шта
има
?
Уплашио
сам
се
...
Ааа
!
ааа
!
—
Шућур
,
муфти-ефенди
,
рекоше
сестре
и
додирнуше
врховима
прстију
под
па
своје
теме
.
Нурије
изиђе
,
а
муфтија
се
закашља
;
кашљао
је
дуго
,
зацењивао
се
као
деца
у
великом
кашљу
,
а
лице
му
сасвим
поплавело
;
после
је
пљувао
у
једну
велику
белу
махраму
нерасклопљену
,
и
пошто
је
то
лепо
увио
,
остављао
је
крај
себе
...
Пашиница
ништа
не
почиње
,
чак
и
не
гледа
у
бедног
старца
,
оставља
га
да
се
покашље
;
а
кад
он
би
готов
,
она
рече
:
—
Што
се
не
лечите
,
муфти-ефенди
?
Толика
мука
!
—
Мука
,
ханум-ефенди
,
мука
ја
,
мука
ја
,
ааа
!
ааа
!
стењаше
старац
,
али
све
као
да
прави
шалу
,
па
настави
:
—
Ама
доцкан
,
много
доцкан
...
старо
,
много
старо
,
одвише
старо
,
ааа
!
ааа
!
—
Пијете
ли
штогод
против
кашља
,
муфти-ефенди
?
—
Баш
ништа
...
Шта
да
пијем
,
ханум-ефенди
,
шта
да
пијем
?
Ааа
!
ааа
!
—
Неки
шуруп
.
—
Дуван
кажите
ми
,
дууувааан
!
Аман
!
Ааа
!
ааа
!
—
Зар
не
пушите
?
—
Од
јуче
у
вече
ич
,
па
фајда
јок
...
Кад
нема
фајда
што
да
га
не
пијем
?
Ааа
!
ааа
!
Она
се
болно
осмехну
.
—
Страст
,
моја
кћери
...
Да
вам
не
да
Бог
да
је
знате
...
Бесна
кучка
,
да
опростите
...
Силан
господар
...
Хоће
да
ме
уништи
...
Да
не
да
Бог
да
је
знате
,
ааа
!
ааа
!
Она
се
још
болније
осмехну
.
—
Ја
њој
не
могу
ништа
;
а
она
мени
...
скоро
ће
ме
под
густи
ред
селвија
.
Шесет
и
девет
година
како
пијем
пусти
дуван
;
био
сам
дете
од
седам
година
кад
сам
узео
да
га
пијем
и
да
га
волим
...
Он
мени
муку
,
ја
њега
волим
!
Ааа
!
ааа
!
стењаше
па
зажмуре
и
узе
мирисати
бројанице
,
говорећи
:
—
Миришу
ми
на
дуван
.
—
Хоћете
ли
једну
цигару
,
муфти-ефенди
?
упита
пашиница
.
—
Ич
!
Данас
ич
!
говори
и
непрестано
жмури
,
па
тек
отвори
очи
и
рече
:
—
Кад
га
видим
и
није
ми
толико
колико
кад
говорим
о
њему
...
Да
говоримо
нешто
друго
...
Зашто
нас
је
звала
Нурије-ханум
?
Она
сва
пребледе
:
његовом
муком
заваравала
је
своју
муку
.
Не
одговори
ништа
.
Сва
четворица
је
погледаше
и
познадоше
да
је
живела
животом
великих
турских
госпођа
.
На
њеном
бледом
лицу
заиграше
мишићи
,
ухвати
је
у
грлу
грч
;
нигде
сузе
.
Плакала
би
а
не
може
,
и
не
може
да
говори
,
осећа
грдне
болове
у
грлу
и
вилицама
.
Док
је
он
кашљао
,
она
је
ћутала
;
кад
се
она
спрема
за
плач
,
он
говори
,
говори
о
времену
,
како
је
данас
ваздан
киша
,
и
како
се
вардар
раздухао
као
луд
...
Њено
лице
поцрвене
,
чак
и
чело
:
поклопи
се
у
руке
и
зајеца
,
зарида
гласно
као
дете
.
Старци
је
не
ућуткују
,
остављају
је
да
се
исплаче
,
јер
сви
знају
да
су
жене
као
деца
:
ако
узму
да
је
сажаљевају
,
да
је
теше
,
она
ће
ударити
у
већи
плач
...
Кад
се
исплака
,
она
замоли
муфтију
да
изиђу
у
другу
собу
.
Њему
исприча
своју
историју
као
оним
женама
,
па
се
вратише
у
салон
...
—
Бејови
,
рече
пашиница
доста
мирно
,
ја
сам
се
муфти-ефендији
исповедила
,
и
пожалила
сам
му
се
и
као
свештеном
лицу
и
као
оцу
...
Па
и
вама
ћу
да
се
пожалим
:
у
сваком
гледам
по
оца
...
Мој
син
је
красан
млад
човек
,
доброга
срца
,
лепо
васпитан
,
воли
своју
кућу
и
жену
.
Али
од
неког
времена
,
он
се
развесели
...
Проклета
мастика
!
Мене
је
страх
и
срамота
ме
,
мајка
сам
.
—
И
грехота
!
рекоше
старци
у
један
глас
.
Пашиница
заћута
,
као
да
изгуби
језик
У
томе
уђе
њена
сестра
.
—
Ја
сам
се
са
сестром
договорила
,
поче
Нурије
,
да
вас
позовемо
,
да
пред
вама
Мурад-Джемал-беј
да
реч
да
се
неће
више
опити
,
а
ако
се
опије
да
му
жена
не
буде
више
жена
.
—
Ашколсун
!
узвикнуше
сва
четворица
у
један
глас
.
Они
су
били
врло
задовољни
што
ово
хоће
једна
младотуркиња
.
Муфтија
рече
:
—
Али
,
хоће
ли
пристати
Мурад-Джемал-беј
?
Пре
неки
дан
један
џон-турк
утече
ми
,
пошто
ме
изгрди
.
—
У
гору
и
камен
!
узвикну
Нурије
.
Наш
Джемал-беј
неће
то
учинити
,
јер
је
васпитан
као
Европ
...
Он
је
арапски
племић
.
—
Па
позовите
га
,
рекоше
старци
.
После
четврт
часа
,
он
је
био
ту
.
Врло
блед
,
он
се
поклони
старцима
,
и
натрашке
повуче
се
у
један
кут
,
ту
седе
,
на
столицу
.
Старотурци
на
њему
не
нађоше
ништа
турско
:
у
ципелама
је
и
гологлав
!
...
И
с
тога
муфтија
поче
снебивајући
се
:
—
Опростите
,
Нурије-ханум
,
али
ја
сам
нешто
чуо
и
зато
сам
дошао
с
бејовима
...
У
нас
је
обичај
,
као
што
знате
,
да
покажемо
пут
онима
који
су
пошли
странпутицом
...
И
ми
смо
били
млади
и
имали
рђаве
навике
...
И
ми
смо
се
опијали
...
И
од
нас
су
тражили
реч
:
ако
се
не
оставимо
пића
,
да
нам
жена
остане
бош
.
Тад
се
окрете
Джемалу
и
рече
.
—
Сине
,
дај
реч
пред
сведоцима
да
се
више
нећеш
опити
,
а
ако
се
опијеш
да
ти
жена
остане
бош
.
Джемал
се
,
као
кроза
сан
,
сети
кад
од
његова
стрица
тражише
овако
реч
.
Он
није
пио
,
али
се
коцкао
.
И
стриц
му
је
био
Европљанин
,
али
је
ипак
на
овај
турски
обичај
пристао
и
дао
реч
.
Али
он
речи
није
одржао
...
„
Треба
поштовати
обичаје
свога
народа
;
дај
реч
и
одржи
је
,
“
као
да
му
нешто
говораше
.
Он
се
сети
да
он
није
само
пијаница
него
и
злочинац
...
Он
је
суђен
као
убица
,
и
због
убиства
протеран
из
Цариграда
.
У
тим
тешким
тренутцима
и
мајка
му
је
на
то
мислила
.
Он
хтеде
одмах
да
да
реч
,
али
му
се
стегоше
вилице
.
Мртва
тишина
.
Најпосле
,
он
врло
тихо
изусти
:
—
Ја
пијем
,
муфти-ефенди
,
али
то
раде
и
други
,
нарочито
наши
,
ваљда
што
нам
је
пиће
забрањено
.
А
,
напослетку
,
кад
хоћете
реч
,
ја
вам
је
дајем
,
и
ја
мислим
да
...
одржаћу
је
.
—
Ако
се
опијеш
да
Емир-Фатма-ханум
,
твоја
жена
од
тебе
остане
бош
.
—
Јесте
,
муфти-ефенди
.
Један
од
бејова
рече
:
—
Сине
,
овако
кажи
,
трипут
:
„
Ако
се
опијем
,
нек
Емир-Фатма-ханум
,
моја
жена
,
од
мене
остане
бош
“
Он
то
изговори
трипут
.
Мајка
му
се
уплаши
од
његове
бледоће
и
узбуђења
.
И
то
се
сврши
тако
брзо
и
тако
просто
,
као
да
је
дао
реч
,
ако
се
опије
да
изгуби
мазгу
!
Сведоци
одоше
у
џамију
,
а
он
у
своју
собу
,
где
нађе
Фатму
(
свекрва
је
ту
послала
)
.
Седели
су
један
поред
другог
не
говорећи
.
После
су
легли
у
једну
постељу
,
али
не
као
двоје
заљубљених
,
него
као
два
друга
.
Један
леп
брачни
живот
за
час
се
и
неочекивано
поквари
.
Осећали
су
међу
собом
нешто
што
их
раздваја
,
удаљава
,
туђи
.
А
пашиница
сву
ноћ
пе
заспа
.
Кад
се
исповедала
муфтији
он
јој
је
изговорно
ово
:
—
Ханум-ефенди
,
своје
пијанство
трпели
сте
годинама
,
а
синовље
не
можете
трпети
две
три
године
.
Ви
мислите
да
је
пијанство
само
од
вина
и
ракије
,
а
не
знате
да
га
има
и
од
радости
,
и
оно
је
горе
.
Има
време
бдењу
и
време
спавању
,
време
разговору
и
време
ћутању
,
време
плачу
и
време
песми
.
А
ви
сте
то
испретурали
:
спавали
сте
кад
је
требало
да
бдите
,
говорили
сте
кад
је
требало
да
ћутите
,
певали
сте
кад
је
требало
да
плачете
,
па
сад
:
плачете
кад
треба
да
певате
.
—
Али
ја
у
свом
пијанству
нисам
била
убица
.
—
Зар
мислите
да
је
убица
само
онај
који
некога
прободе
ножем
или
убије
пушком
?
—
О
,
то
питање
!
...
Само
да
није
било
тога
питања
,
шаптала
је
она
у
постељи
притискујући
слепоочнице
.
Прође
читава
недеља
дана
,
а
рана
младе
жене
никако
да
зарасте
.
Кад
год
је
испере
и
обложи
хајдучком
травом
,
она
пружи
руку
,
с
белом
крпом
,
мужу
,
да
јој
он
веже
.
Он
то
учини
обично
,
чинећи
се
невешт
.
Опет
су
непрестано
заједно
,
и
ако
она
пости
.
Она
њему
не
помиње
ону
ноћ
;
он
њу
не
пита
шта
јој
је
,
кад
се
дубоко
замисли
или
је
брижна
.
Понекад
му
се
загледа
у
очи
,
и
он
би
је
пре
питао
:
„
Што
ме
тако
гледаш
,
душо
?
“
или
би
се
унео
у
њене
очи
и
ижљубио
их
,
а
сад
окреће
главу
да
би
избегао
њене
погледе
.
Он
ћути
,
али
зна
да
је
њој
све
тетка
казала
:
припремила
ју
је
.
Њој
се
понекад
учини
да
би
се
пре
„
небо
спустило
на
земљу
“
,
него
што
он
не
би
одржао
речи
:
он
њу
воли
,
она
осећа
да
је
воли
.
Једно
вече
,
на
ифтар
им
дођоше
њени
родитељи
и
њен
стриц
и
стрина
.
За
време
вечере
,
они
јој
опазише
увезану
руку
и
уплашено
је
упиташе
шта
је
то
?
—
Секла
сам
поморанџу
,
па
сам
се
посекла
.
Джемал
је
погледа
,
па
кад
виде
да
је
слагала
и
није
поцрвенела
,
збуни
се
и
обори
очи
.
Они
су
јој
,
наравно
,
веровали
и
корели
је
што
је
урадила
као
дете
:
да
се
посече
кад
сече
поморанџу
.
Фатма
ником
није
показала
рану
,
крила
ју
је
као
нешто
свето
,
као
рану
на
срцу
.
Цела
кућа
крије
,
а
старотурци
су
метнули
на
уста
катанац
,
па
су
кључ
у
море
бацили
...
Али
и
ако
се
крило
,
ипак
се
нешто
чуло
,
од
младића
,
Джемал-бејових
ононоћних
другова
.
Радознале
и
злураде
турске
жене
,
одлазиле
су
Фатминој
мајци
и
испитивале
је
;
а
она
се
све
више
и
више
хвалила
што
је
кћер
удала
за
цариградског
племића
и
богаташа
.
Час-по
па
се
расприча
,
како
њен
зет
није
као
што
су
солунски
младићи
,
да
се
скита
и
пије
,
већ
да
седи
код
куће
и
воли
жену
,
и
како
њену
кћер
свекрва
воли
,
свашта
јој
купује
и
за
Бајрам
јој
прави
врло
лепе
хаљине
,
скупоцене
...
„
А
зашто
и
не
би
,
кад
је
толико
богата
:
куће
,
конаци
,
богатство
?
!
“
Турске
жене
се
погуркују
,
и
одмах
,
врло
озбиљно
,
питају
што
је
Емир-Фатма-ханум
онолико
ужутела
.
„
Па
ко
уз
Рамазан
не
ужути
,
тај
није
муслиманин
:
није
постио
.
И
после
,
мени
се
чини
да
код
ње
има
нешто
...
Мојој
госпођи
мајци
криво
што
тако
одмах
,
а
ја
волим
,
јер
знам
:
ако
није
одмах
,
после
мучно
...
Сад
није
као
у
старо
време
:
жене
роде
и
после
неколико
година
“
.
Прође
и
Кадр-Лејле
,
то
јест
двадесет
седма
рамазанска
ноћ
.
Минара
су
те
ноћи
трептала
у
кандилима
;
у
џамије
,
на
ноћну
молитву
,
ишли
су
и
људи
и
жене
,
а
сутрадан
се
отпочело
спремање
за
велики
и
светли
празник
Рамазан-Бајрам
;
робиње
и
слушкиње
падале
су
с
ногу
.
Дошао
је
Бајрам
.
Зурне
и
бубњеви
заглушивали
су
уши
.
Људи
су
се
вратили
из
џамије
,
а
жене
су
им
честитале
празник
,
просте
су
љубиле
своје
мужеве
у
скут
и
у
руку
...
Фатма
се
обукла
у
нову
плаву
свилену
хаљину
,
коју
је
добила
од
свекрве
,
па
отишла
кроз
капиџик
са
својим
мужем
да
нени
и
родитељима
честита
празник
.
Три
дана
улицама
су
се
видели
само
људи
,
а
четврти
и
жене
:
ишле
су
од
рођаке
до
рођаке
,
од
пријатељице
до
пријатељице
.
И
Фатма
је
данас
изишла
.
Обучена
у
ружичасту
хаљину
,
са
чаршафом
од
плаве
свиле
и
с
црним
густим
печетом
,
са
свекрвом
и
сутом
ушла
је
у
затворена
кола
и
отишла
на
Јалије
,
стрицу
и
његовима
,
који
су
се
синоћ
вратили
из
турског
краја
,
да
примају
госте
.
Ту
је
Мерсије
.
Кад
је
виде
,
Фатма
се
изненади
,
и
истрча
се
са
узвиком
:
—
Шта
ти
је
,
душо
?
—
Е
,
шта
,
турских
жена
болест
—
јектика
,
рече
тобоже
у
шали
.
А
Фатма
јој
затвори
уста
шаком
и
рече
:
—
У
гору
и
камен
!
—
Бога
ми
,
Емир
,
ко
зна
,
потајне
грознице
...
—
Довешћу
те
ја
код
мене
у
госте
,
па
ћемо
се
разговарати
,
свирати
и
певати
.
Знаш
,
као
кад
сам
последњи
пут
код
вас
гостовала
,
провела
мај
на
Јалијама
.
—
Зар
нисмо
обе
биле
срећније
,
Емир
?
—
Ја
не
,
Мерсије
.
Ја
сам
сад
тако
срећна
!
Мерсије
окрете
главу
да
сакрије
сузе
.
Седоше
у
двоја
кола
,
па
све
одоше
Ариф-хануми
где
затекоше
пуно
младотуркиња
и
жена
свих
нација
,
међу
којима
бејаше
Мадам
Аристид
с
кћерима
.
Фатма
се
сети
последњег
гостовања
на
Јалијама
:
онда
је
била
,
за
читав
месец
дана
,
са
странкињама
.
Сети
се
пољупца
оне
младе
и
лепе
Рускиње
,
па
јој
би
некако
тешко
,
као
да
је
ово
сећање
било
неверство
према
мужу
.
Све
је
то
сад
тако
далеко
,
као
неки
свет
који
је
ишчезао
.
Али
тај
свет
она
ипак
воли
,
јер
у
њему
се
срела
с
Джемалом
.
Кад
од
вике
у
Нурије-хануминој
кући
прође
месец
дана
,
и
кад
се
појави
пун
месец
,
бео
и
округао
као
сребрна
тепсија
,
а
мујезин
очита
последње
позивање
на
молитву
,
Джемал-бејови
се
узнемирише
што
њега
нема
код
куће
.
„
Нема
га
!
“
прошапћу
све
три
и
згледају
се
.
Палицом
с
тучним
врхом
стражар
лупну
у
калдрму
шест
пута
:
дванаест
часова
по
европски
„
Нема
га
!
“
-
сад
помислише
,
а
не
рекоше
.
„
Није
се
опио
,
“
мислила
је
мајка
и
дрхтала
је
од
страха
да
му
се
што
није
десило
,
да
га
није
неко
напао
и
премлатио
.
Сваки
дан
нађу
неког
у
неком
крају
вароши
убивеног
.
По
крајевима
где
Турци
живе
,
тишина
је
.
И
ако
је
децембар
увелике
,
још
није
пао
ни
први
снег
.
У
ову
зору
обелеше
кровови
и
улице
.
Својим
кућама
вратили
су
се
и
последњи
ноћници
:
Джемала
нема
.
Његова
мајка
клања
јутарњу
молитву
,
али
сад
не
пада
више
пута
но
што
треба
,
јер
је
свесна
,
зна
да
је
то
јутарња
молитва
.
Душа
јој
се
некако
утишала
.
Син
ће
јој
доћи
пијан
као
много
пута
досада
,
провикаће
,
па
ће
се
испавати
,
и
сутра
ништа
.
А
какву
је
борбу
сама
собом
издржала
прошли
пут
!
И
то
само
због
тога
што
Фатма
није
знала
.
И
заиста
,
све
би
било
по
старом
,
да
Джемал
није
дао
реч
...
Ако
дође
пијан
,
Фатма
је
распуштеница
.
Али
она
,
по
закону
,
има
право
да
седи
под
кровом
бившег
мужа
још
три
месеца
и
десет
дана
:
да
би
се
за
то
време
измирили
.
А
како
да
се
мире
кад
се
нису
ни
завадили
!
У
свитање
,
по
танком
сухом
снегу
зачу
се
ход
,
и
мало
па
тупо
одјекну
звекир
на
капији
.
„
Он
!
“
узвикнуше
све
три
у
један
глас
.
Мухамеданка
не
би
прекинула
молитву
ни
кад
би
видела
зликовца
са
секиром
више
своје
главе
;
мајка
је
прекиде
.
.
Кад
навирише
у
авлију
и
видеше
да
Джемал
посрће
,
Фатма
потрча
у
своју
собу
вичући
:
—
За
Божју
љубав
,
Ђулренги
,
где
ми
је
пече
и
чаршаф
?
Води
ме
оцу
.
У
овој
кући
нећу
да
седим
невенчана
...
Зар
да
му
будем
љубазница
?
...
—
Сакриј
се
од
њега
кад
ти
није
муж
,
али
немој
да
идеш
,
кјучук-ханум
.
Ти
имаш
право
по
закону
да
се
с
њим
понова
венчаш
одмах
,
да
не
чекаш
три
месеца
и
десет
дана
,
јер
ниси
изишла
из
његове
куће
,
чак
ни
из
ваше
брачне
собе
.
Ти
треба
...
Она
прекиде
робињу
и
рече
:
—
Какав
закон
!
У
овој
кући
ја
нећу
да
седим
невенчана
.
Нећу
!
И
зашто
да
му
седим
кад
...
О
,
Алла
’
!
он
ме
не
воли
.
Ради
њега
,
ја
бих
се
одрекла
свега
па
свету
;
ради
мене
,
он
не
хте
мастике
!
Несрећна
ја
!
узвикну
болно
,
бризну
у
плач
и
паде
на
празну
постељу
.
Али
,
одмах
скочи
:
то
је
брачна
постеља
,
и
она
нема
више
права
на
њу
,
јер
јој
је
„
пало
“
венчање
.
У
томе
,
он
поче
да
удара
ногом
у
врата
и
да
грди
жену
што
му
не
отвара
.
Називаше
је
погрдније
но
прошли
пут
.
Она
викаше
као
да
је
неко
боде
ножем
и
запушаваше
уши
да
не
чује
шта
јој
говори
,
како
је
грди
.
—
Не
лупај
,
лудаче
!
викну
тетка
ражљућена
.
Одвели
смо
је
оцу
,
пошто
ти
није
више
жена
.
—
Секиру
!
...
да
разбијем
кућу
!
(
уместо
да
рече
врата
)
продера
се
он
и
узе
из
џепа
један
нож
да
удари
слугу
.
Робиње
и
слушкиње
узеше
да
вриште
,
а
мајка
,
заборављајући
да
је
ту
„
туђа
мушка
глава
“
(
слуга
)
,
извади
недра
и
рече
:
—
Тако
ти
ових
недара
што
те
одојила
и
снагу
ти
дала
,
баци
нож
!
Сви
заплакаше
,
чак
и
„
туђа
мушка
глава
“
...
Он
као
да
се
од
тога
отрезни
,
баци
нож
,
оде
у
теткину
собу
и
леже
на
једно
дугачко
шиљте
несвучен
.
Мало
,
па
се
ухрка
.
И
сад
се
пробуди
тек
сутрадан
ујутру
.
Кад
не
нађе
поред
себе
жену
,
сети
се
шта
је
,
и
не
знађаше
шта
да
ради
.
Он
је
знао
да
ће
их
понова
венчати
,
али
му
је
било
врло
непријатно
што
се
ово
десило
.
И
како
ће
да
издржи
све
то
!
Око
девет
часова
,
у
кући
наста
журба
.
Дошли
су
муфтија
,
имам
и
она
три
беја
.
Муфтија
зажмуре
и
поче
,
нихајући
се
:
—
Сваки
греши
,
ако
не
у
знању
,
оно
у
незнању
;
али
,
ко
се
пре
трећих
петлова
тргне
,
опрости
му
се
.
Теби
,
Джемал-беј
,
певали
су
већ
и
други
петли
.
Пашиници
је
било
жао
сина
,
те
рече
:
—
За
Божју
љубав
,
муфти-ефенди
!
—
Па
,
да
их
венчамо
,
ханум-ефенди
.
И
то
,
„
турско
венчање
"
,
изврши
се
тако
брзо
и
тако
просто
.
Али
пре
но
што
су
се
разишли
,
старотурци
су
опет
узели
од
Джемала
реч
:
„
Ако
се
опије
,
“
итд
.
Али
,
он
се
сад
опи
брже
но
прошли
пут
.
И
опет
страх
,
бол
,
плач
,
преклињаше
,
грдња
,
и
муфтијин
говор
,
и
—
венчање
:
треће
и
последње
.
Сад
кад
би
се
опио
,
Фатма
би
одмах
морала
ићи
оцу
да
се
никад
не
врати
мужу
,
кога
воли
,
због
кога
је
ослабила
,
и
пролагала
се
:
сад
слаже
родитеље
,
после
бабу
:
„
Боли
ме
глава
.
Имала
сам
грозницу
“
.
Једанпут
чак
слага
да
је
била
тешка
,
па
је
пала
и
побацила
...
зато
је
била
онолика
вика
у
кући
коју
је
чула
Ајше-кадун
...
Сви
лажу
.
—
Је
ли
срамота
што
оволико
лажемо
,
Алије
?
—
Грдна
срамота
,
Нурије
.
Али
она
прва
,
једна
твоја
лаж
изазива
ове
друге
.
Нурије
извињава
себе
:
—
Ко
би
смео
говорити
истину
пред
Громом
?
Кад
би
он
чуо
,
Емир
не
би
остала
овде
ни
тренутка
.
„
Има
лажи
у
којима
ја
налазим
финоће
,
чак
и
нежности
,
“
сети
се
Фатма
нениних
речи
,
увек
кад
год
слаже
.
Али
Джемал-беј
се
опет
опи
.
Сад
од
њега
нико
не
тражи
реч
,
јер
су
му
„
певали
и
трећи
петли
“
.
Но
на
велико
изненађење
свих
он
сам
даде
реч
,
и
још
закле
се
,
у
све
што
му
је
најсветије
и
као
муслиманину
и
као
човеку
:
да
се
неће
више
опити
.
„
Што
се
заклињеш
?
"
виче
муфтија
.
„
Човеку
је
више
једна
реч
него
нечовеку
стотину
заклетава
.
“
Мајци
му
беше
криво
што
је
брз
,
што
се
не
размисли
,
промисли
,
а
он
се
насмеја
што
она
то
говори
.
После
,
старотурци
одоше
.
Он
потражи
Фатму
:
од
прекјуче
је
није
видео
.
Нема
је
.
Он
оде
у
њен
„
будоар
“
,
да
је
тражи
.
И
ту
је
не
беше
.
Ту
су
била
два
врло
лепа
њена
огледала
,
обешена
на
зиду
.
Он
се
погледа
у
једном
:
пожутео
као
лимун
,
очни
капци
су
му
чисто
отечени
:
боље
да
га
данас
она
не
види
.
У
томе
виде
да
је
то
огледало
пукло
преко
средине
.
„
То
је
наша
љубав
.
Можда
је
она
то
нарочито
наместила
“
.
Погледа
у
друго
:
посукло
!
Он
добро
зна
шта
све
знају
њине
жене
.
И
уместо
да
је
и
даље
тражи
,
он
се
закључа
у
собу
где
им
је
био
„
ђердек
”
.
Учинише
му
се
глупи
старотурци
,
муфтија
,
имам
и
бејови
,
и
младотуркиња
његова
тетка
,
и
њина
вера
,
верски
обичаји
.
„
Дај
реч
да
се
нећеш
опити
,
иначе
да
ти
жена
није
више
жена
.
“
—
„
Боже
,
што
је
то
глупо
!
Ха
!
ха
!
ха
!
И
ја
...
дадох
реч
!
А
сад
се
чак
и
заклех
!
С
човеком
као
с
дететом
!
„
Ако
не
учиниш
ноћас
нешто
,
купићемо
ти
великог
дрвеног
коња
и
сабљу
“
.
И
оно
јадно
да
реч
,
али
кад
дође
ноћ
...
Не
зависи
од
њега
.
Уместо
да
му
траже
озбиљног
лека
,
они
:
детињарије
...
Па
та
Ариф-ханум
,
па
те
нове
!
Читале
шта
се
по
Европи
ради
,
па
и
оне
хоће
нешто
.
Шта
хоће
,
оне
,
сироте
,
не
знају
.
“
Зашто
је
учио
?
Шта
је
сад
?
Беспосличар
:
млад
а
ништа
не
ради
!
Зар
да
настави
учење
кад
је
у
њему
све
отупело
,
мозак
,
сваки
живац
?
Где
је
мотор
што
га
је
покретао
на
рад
—
срце
?
Где
је
амбиција
—
био
је
први
?
И
пред
очима
му
изиђоше
градови
у
којима
је
живео
,
и
они
људи
,
оне
жене
,
и
он
у
сваком
радном
човеку
виде
себе
,
у
свакој
лепој
жени
виде
своју
жену
.
О
како
би
били
срећни
да
су
негде
тамо
где
се
ради
и
живи
:
дању
да
раде
,
ноћу
да
се
шетају
поред
каквог
плавог
језера
...
—
Отвори
,
арслане
!
чу
се
споља
.
Ах
,
његова
мајка
.
Он
јој
не
отвори
.
Хоће
да
је
сам
.
Види
себе
,
дечка
здрава
али
увек
незадовољна
:
чезне
за
мајком
.
Криви
оца
,
па
га
правда
,
и
опет
га
криви
и
правда
.
Крива
му
је
њина
вера
и
обичаји
,
цело
њино
друштво
устајало
као
баруштина
.
Исти
луди
појмови
,
исте
глупе
предрасуде
,
старе
,
изанђале
:
с
човеком
не
сме
да
седи
ни
савремена
жена
као
ни
она
старинска
што
тврдо
верује
да
су
четири
свете
књиге
пале
с
неба
.
Па
устаде
,
откључа
врата
,
и
оде
у
теткин
bureau
или
study
,
погледа
у
европске
књиге
,
у
европске
ствари
,
и
у
шалоне
.
„
Сирота
жена
!
“
рече
и
тужно
се
осмехну
.
О
,
Ариф-ханум
!
О
,
све
те
нове
!
Оне
,
сироте
,
нешто
хоће
а
не
знају
шта
.
Буне
се
,
отимају
се
,
беже
од
глупих
предрасуда
и
опет
им
се
враћају
.
Раде
,
а
шта
су
урадиле
,
и
шта
могу
урадити
у
земљи
мрака
и
хладноће
?
У
једној
загушљивој
атмосфери
оне
сироте
сањају
свеж
и
чист
зрак
Француске
,
земље
коју
можда
никад
неће
видети
,
а
толико
је
воле
,
говоре
њеним
слатким
језиком
,
и
свирајући
њене
мелодије
,
заносе
се
,
надају
се
,
чекају
...
Шта
чекају
?
Време
стоји
,
а
оне
,
њине
године
,
њин
живот
пролази
.
Иду
,
иду
,
иду
,
и
кад
помисле
да
су
стигле
куд
су
хтеле
,
оно
:
гробови
,
растурени
тамо
амо
,
плитки
турски
гробови
;
спуштају
их
у
њих
,
увијене
у
неколико
аршина
бела
платна
...
Седе
за
сто
,
узе
писати
,
брзо
и
нервозно
,
сав
унесен
у
речи
које
писаше
крупним
енглеским
словима
.
Драги
мој
Чарлсе
,
Како
сам
био
срећан
!
У
тој
срећи
заборавио
сам
био
и
Бога
,
и
Бог
ми
се
свети
.
А
ти
?
Не
.
Лепо
:
ти
си
бољи
од
Бога
.
А
сад
,
на
коју
ћу
страну
,
о
Боже
?
Опет
Бог
!
Што
не
кажем
:
на
коју
ћу
страну
,
драги
Чарлсе
?
Дошао
сам
на
по
пута
па
стао
,
не
што
сам
сустао
,
већ
што
нисам
знао
куда
ћу
.
„
Најгоре
је
за
онога
што
је
умро
,
“
каже
свет
кад
детету
умре
родитељ
.
Како
је
то
лудо
!
Он
је
умро
,
с
њим
је
свршено
;
али
,
дете
неизведено
па
пут
,
поведено
па
остављено
...
Ако
је
старије
те
има
моралне
снаге
,
шта
ће
ако
нема
средстава
?
У
мене
су
средства
као
у
просјака
.
Да
напросим
,
па
да
идем
даље
,
да
продужим
пут
.
Али
ја
просити
не
могу
:
у
мене
нестало
племићког
блага
,
остао
племићки
понос
.
Од
тетке
да
просим
.
О
,
та
добра
,
мало
смешна
жена
,
све
би
ми
дала
!
И
сад
ми
даје
новаца
,
хаљина
,
храни
мене
,
моју
мајку
и
моју
жену
.
Она
ми
пружи
лиру
,
а
ја
,
пун
племићког
поноса
,
примим
је
и
чиним
се
невешт
,
не
речем
јој
ни
„
хвала
“
као
да
ју
је
извадила
из
моје
кесе
.
Шта
ћу
?
Више
ми
нема
венчања
с
њом
.
А
волим
је
.
Тек
сад
кад
ми
се
чини
да
ћу
је
изгубити
,
видим
колико
је
волим
.
У
целој
кући
је
она
:
куд
год
погледам
—
она
,
кад
год
очи
склопим
—
она
.
Ово
није
твој
„
стари
Джеми
“
,
како
си
ме
звао
,
него
Джемал-беј
,
страстан
источњак
,
коме
волети
и
живети
значи
једно
исто
.
Питаћеш
:
какво
венчање
?
Зар
си
с
њом
живео
невенчано
?
О
,
не
дај
Боже
!
(
Опет
Бог
!
)
Она
је
мени
била
прво
драга
,
па
вереница
,
па
жена
—
никад
љубазница
.
Ми
овамо
од
жене
коју
волимо
не
правимо
љубазницу
.
Од
туђе
љубазнице
,
ако
је
волимо
,
направимо
своју
жену
.
Ја
сам
ти
може
бити
помињао
у
писму
једно
наше
пиће
које
воле
муслимани
,
нарочито
млади
људи
.
У
Француза
абсент
,
у
Енглеза
виски
,
у
Турака
мастика
.
А
кад
се
Турчин
пропије
,
то
је
страшно
,
зато
што
је
нама
,
као
што
знаш
,
пити
забрањено
.
Како
сам
жењен
,
двапут
сам
дошао
кући
пијан
,
луд
.
„
Ако
опет
дођеш
пијан
,
да
више
немаш
жене
.
.
“
И
ја
дадох
реч
.
Пошто
остадох
без
ње
,
опет
ме
венчаше
.
Па
нас
венчаше
и
трећи
и
последњи
пут
.
И
ко
то
учини
?
Једна
највећа
поборница
за
женину
слободу
,
за
женино
право
и
за
све
што
је
европско
,
једна
највећа
нова
(
како
младотуркиње
себе
зову
)
—
моја
тетка
!
Ја
видим
да
су
оне
промениле
хаљине
,
али
нису
душу
.
Душа
им
је
као
у
оних
старих
слепих
дервиша
што
,
тетурајући
стамболским
улицама
,
на
глас
читају
молитву
и
гледају
духовним
очима
рајске
зелене
баште
и
живе
изворе
.
Ти
ништа
не
разумеш
,
драги
Чарлсе
.
Ви
Енглези
треба
да
се
пренесете
у
нашу
земљу
,
да
видите
шта
све
ми
имамо
.
Мурад-Джемил
.
И
не
поздрави
друга
,
затвори
писмо
непрочитано
,
испрати
га
и
нађе
Фатму
.
Она
бејаше
у
једној
малој
соби
из
дворишта
.
—
Ти
си
љута
?
пита
наједанпут
обгрлив
је
око
паса
.
—
Нисам
.
—
Болесна
?
Она
слеже
раменима
.
—
Дај
да
те
лечим
.
И
метну
своје
усне
на
њене
,
па
се
трже
,
измаче
се
и
гледа
је
у
очи
.
Али
зашто
им
је
сад
овако
?
Мир
,
необичан
мир
.
Пре
су
имали
још
два
венчања
,
па
онолики
бол
,
и
страх
.
Шта
они
сад
очекују
,
чему
се
надају
?
Она
га
не
моли
да
се
не
опије
,
не
пада
преда
њ
,
не
грли
му
колена
.
Да
их
неко
пита
да
ли
се
воле
,
они
би
слегли
раменима
.
Али
то
затишје
не
траја
дуго
.
Она
је
крадом
плакала
сваки
час
,
а
он
је
то
опазио
,
и
чинио
се
невешт
,
али
није
био
расположен
.
Осећајући
да
му
је
воља
врло
слаба
,
по
ваздан
је
седео
код
куће
,
али
је
био
расејан
,
као
његова
мајка
уз
Рамазан
.
Њој
су
говорили
:
„
ако
пушиш
,
умрећеш
,
“
и
она
је
више
волела
дуван
него
живот
.
Тако
и
он
може
бити
више
мастику
него
Фатму
.
За
неколико
дана
побледе
,
ужуте
...
—
Сине
,
пиј
!
Пошто
не
можеш
без
пића
,
пиј
!
рече
му
мајка
.
Он
је
зачуђено
погледа
.
—
Пију
хоџе
,
пију
имами
,
пију
дервиши
.
Знаш
ли
,
сине
,
како
почиње
једно
илахи
,
које
дервиши
певају
?
Нема
греха
,
нема
греха
Што
ја
идем
у
механу
И
што
пијем
рујна
вина
.
—
Нема
греха
,
сине
.
Грехота
је
ближњега
опасти
,
завидети
му
,
оговорити
га
.
Пиј
,
сине
,
али
мало
,
мање
,
да
се
не
трујеш
,
млад
си
.
—
А
Фатма
?
изусти
он
нехотице
.
—
Фатма
...
Фатма
би
се
,
сине
,
удала
:
млада
је
,
лепа
је
,
од
породице
је
,
богата
је
.
Не
брини
се
за
њу
.
—
А
ја
?
опет
изусти
нехотице
.
—
Ти
...
Ми
бисмо
,
сине
,
тебе
опет
оженили
.
И
ти
си
,
сине
,
млад
,
леп
,
добар
,
од
рода
...
—
И
богат
.
—
Бог
је
богат
,
сине
.
Да
,
она
не
треба
да
је
више
његова
,
јер
су
је
преварили
.
Он
нигде
ништа
нема
и
ни
за
шта
није
спреман
,
а
тетка
може
своје
имање
да
остави
на
џамије
и
текије
...
Колико
је
пута
рекла
:
„
Кад
отидемо
у
Цариград
,
ми
ћемо
седети
зими
у
Стамболу
,
лети
на
Бебеку
:
ја
Босфор
врло
волим
,
а
тај
конак
нам
је
најлепши
,
сута
ми
причала
.
“
И
он
ју
је
слушао
и
ћутао
.
Срам
га
било
!
И
кад
би
та
његова
жена
,
одрасла
у
богатству
,
пошла
за
њ
само
што
је
богат
?
Па
отац
је
друкчије
не
би
ни
дао
.
Кад
би
та
жена
чула
како
ју
је
лагао
,
зар
га
не
би
оставила
и
не
сачекавши
да
јој
падне
треће
венчање
?
Што
да
живи
с
њим
лажљивим
,
у
лажљивој
кући
?
Он
ће
учинити
шта
треба
,
а
она
мора
отићи
.
А
ако
чује
да
га
жали
,
он
ће
јој
све
писати
:
утешиће
је
.
Од
куће
оде
без
„
збогом
“
и
не
видев
Фатму
.
На
софи
виде
мајку
и
тетку
и
помисли
:
„
Себичне
!
Лагале
другога
да
би
осушиле
себи
очи
.
“
Заклетва
!
Каква
заклетва
кад
не
верује
у
Бога
?
„
Бога
нема
,
јер
,
да
га
има
,
он
би
ми
се
јавио
кад
сам
пошао
да
просим
жену
коју
сам
сравнио
с
њим
...
“
Они
кажу
:
У
лажи
започет
брачни
живот
,
то
је
зграда
сазидана
на
песку
.
Једна
олуја
,
и
зграда
