121
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
121
ПАУЦИ
ИВО
ЋИПИКО
БЕОГРАД
ШТАМПАРИЈА
„
ШТАМПЕ
“
СТ
.
М
.
ИВКОВИЋА
и
КОМП
.
(
ПОЗОРИШНА
УЛИЦА
БР
.
2
.
)
1909
.
На
Бадњи
дан
у
дућану
газда-Јова
живље
је
но
обично
.
Са
села
наврвљели
сељаци
,
да
и
овога
дана
покушају
срећу
:
једни
да
од
господара
откупе
крупно
благо
,
што
га
господар
рубачином
истрже
селу
,
а
други
,
сиромашнији
,
да
опреме
настајне
,
свијетле
божићне
празнике
.
Газда
сједи
за
писаћим
столом
,
у
ограђеној
писарници
големога
дућана
.
Пред
њим
је
велика
,
отворена
,
трговачка
књига
,
у
њој
нешто
тражи
-
а
сигурно
некога
од
дужника
није
могао
да
нађе
,
јер
посегне
за
другом
мањом
,
у
којој
су
дужници
побиљежени
алфабетским
редом
.
—
Десет
круна
и
шест
пара
Војкану
Вујићу
—
јави
се
један
од
двојице
дућанских
момака
,
поредавши
продану
робу
на
дућански
банак
.
—
Војкану
?
хм
,
—
опази
господар
,
дигавши
главу
.
—
Чуј
,
Војкане
!
—
рече
,
погледавши
равно
у
очи
времешна
,
сува
човјека
,
дуге
плаве
косе
,
закрвављених
упалих
очију
,
што
сада
пред
њим
скрушено
стоји
,
—
ти
узимаш
као
из
краљеве
касе
,
а
када
је
за
платити
,
тада
те
нема
.
Немој
тако
,
брате
!
—
А
да
што
ћете
ви
од
мене
?
Пуна
кућа
нејачади
...
али
,
фала
богу
,
имате
се
од
чега
наплатити
-
одговори
Војкан
умиљато
.
—
Знам
да
могу
,
али
мени
те
жао
!
Ево
видиш
,
таман
сам
тебе
тражио
;
накупило
се
преко
160
круна
,
а
то
ти
је
преко
четрдесет
талијера
што
новаца
што
дућанске
робе
у
овој
години
.
—
Фала
богу
,
како
ви
знате
.
—
А
што
ћеш
од
она
два
порубана
говечета
?
—
преврне
газда
говором
.
—
Хоћеш
ли
их
откупити
?
—
Немам
чиме
,
господару
,
до
јесени
,
а
на
јесен
узми
колико
знаш
...
—
Па
,
ослободивши
се
,
вели
:
—
Де
,
добри
господару
,
поврати
ми
их
да
не
скапавају
од
глади
!
Газда
погледа
на
свога
надстојника
Васу
,
омалена
човека
,
избочитих
јабучица
,
по
којима
се
виде
испрекрштане
плаве
крвне
жилице
.
—
Можете
!
—
климне
главом
Васо
,
гледајући
једнако
својим
ситним
,
тамним
очима
некамо
устрану
.
Газда
,
срачунавши
,
дохвати
са
стола
штампану
„
задужницу
“
и
вели
Војкану
:
—
Све
сам
ти
сакупио
уједно
.
Са
трошковима
дошло
ти
је
на
три
сто
круна
и
осамдесет
пара
,
а
интерес
ти
је
на
новац
,
по
обичају
,
плету
на
талијер
.
Васо
крену
главом
на
два
варошана
,
што
се
нађоше
у
дућану
,
да
потпишу
„
задужницу
“
.
Један
од
двојице
пружи
перо
Војкану
,
да
„
постави
криж
“
и
-
потписаше
.
—
Дај
му
робу
!
—
заповједи
господар
ономе
дућанском
момку
,
а
њих
напој
ракијом
—
и
,
кретом
главе
,
показа
на
свједоке
варошане
.
Војкан
,
дирнут
,
од
срца
захваљује
господару
и
поскочи
да
му
пољуби
руку
,
весео
,
што
ће
собом
кући
повести
своја
два
вола
.
Приђе
банку
,
пуни
торбу
купљеном
дућанском
робом
и
прти
се
.
У
то
бане
у
дућан
Раде
Смиљанић
,
син
Илијин
,
наочито
устројно
момче
из
окрајних
кућа
под
планином
;
не
гледајући
на
момке
приђе
равно
господару
и
ручи
се
с
њиме
.
—
Што
ти
дође
?
—
вели
му
.
Није
теби
невоља
на
овај
дан
силазити
.
—
Сишао
...
заборавио
купити
барута
...
—
Па
за
то
?
—
А
да
,
треба
прославити
Божић
!
Његове
граорасте
очи
,
испод
дугих
трепавица
,
засјаше
и
,
чисто
учини
се
,
да
је
то
момче
собом
са
села
донијело
у
тамни
и
прљави
дућан
свјетлост
и
снагу
.
—
Код
вас
снијега
?
—
упита
газда
,
и
гони
од
себе
сељаке
што
га
долазе
молити
да
им
благо
поврати
.
—
Ено
вам
Васе
,
па
што
он
учини
!
—
вели
им
и
не
осврћући
се
на
њих
.
—
А
да
!
—
узврати
Раде
,
почекавши
одговором
,
—
а
код
вас
блата
—
и
насмија
се
весело
.
—
А
код
куће
?
—
Здраве
сам
их
оставио
.
—
Опреми
га
!
—
заповједи
газда
момку
и
дохвати
новине
и
унесе
очи
у
њих
да
чита
.
—
Лако
је
теби
—
насмија
се
на
њ
дућански
момак
,
-
али
шта
ће
ова
сирота
—
и
показа
на
човјека
ситне
главе
,
с
перчином
,
мокра
,
са
подераним
гуњцем
,
који
се
још
од
јутрос
врти
око
банка
и
за
собом
оставља
траг
блатних
попријечаних
опанака
.
—
Познајем
ја
,
болан
,
Андрију
Ружића
,
мало
је
подаље
од
мене
:
опреми
га
.
—
Не
да
газда
...
А
што
?
—
Већ
му
нема
на
што
дати
...
Подне
је
близу
,
па
свијет
из
дућана
одилази
.
Човјек
са
перчином
дрхтећи
и
стрепећи
од
нечега
,
приближи
се
газди
.
Дуго
га
гледа
,
чека
да
газда
дигне
очи
са
новина
,
и
док
сачека
,
вели
плачљивим
гласом
:
—
Господару
,
опреми
и
мене
!
Газда
чита
и
даље
и
чини
се
невјешт
.
—
Немам
чиме
утрнути
божићне
свијеће
,
-
чује
се
исти
плачљиви
глас
.
—
А
што
?
Немам
чиме
ни
купити
је
...
Де
,
газда
,
смилуј
се
!
Газда
,
одложивши
новине
,
с
натегом
устаде
,
ухвати
човјека
с
леђа
,
а
очито
сили
се
да
буде
миран
.
—
Ајде
,
брате
,
—
вели
му
—
немој
да
гријешим
!
Знаш
да
ти
не
могу
већ
ништа
дати
...
давао
сам
као
и
другима
,
док
сам
имао
на
што
...
-
и
по
мало
изгура
га
из
дућана
на
кишу
.
—
Не
пуштај
га
у
дућан
!
—
вели
момку
.
Па
окренувши
се
к
Ради
,
потапшавши
га
по
рамену
,
насмија
се
:
—
Иди
,
болан
,
у
конобу
,
попиј
чашу
вина
...
Васо
одведи
га
!
—
Чекајте
,
господару
!
—
и
трепавице
затрепташе
Васи
,
и
дућанскоме
момку
показа
на
наочита
човјека
,
што
је
онога
часа
из
дућана
хтјео
да
изиђе
.
Момак
пожури
за
оним
човјеком
и
доведе
га
пред
господара
.
—
Стиди
се
!
—
вели
му
у
наглости
.
—
Такав
човјек
,
па
...
—
Што
је
?
—
упаде
у
ријеч
господар
досјетивши
се
о
чему
се
ради
.
—
Ништа
!
—
вели
Васо
—
биће
човјек
забораван
-
и
,
пришавши
к
њему
,
извади
му
иза
припашаја
топљени
бакалар
.
Човјек
муцајући
прогунђа
нешто
и
испричава
се
:
—
Заборавио
,
да
,
заборавио
...
а
ти
,
господару
,
запиши
,
а
ја
ћу
узети
бакалар
...
—
Па
да
,
заборавио
!
—
одговара
господар
и
кори
слугу
,
што
хоће
да
обузрочи
с
крађе
поштена
човјека
.
—
Ајде
ти
кући
!
Овај
мој
момак
још
је
зелен
—
рече
човјеку
,
и
насмијавши
се
својим
намјештеним
,
леденим
осмијехом
,
погледа
Васу
.
Човјек
оде
и
понесе
бакалар
.
—
Јеси
ми
ти
паметан
!
—
обрати
се
господар
момку
.
—
Не
ваља
добре
муштерије
одбацивати
.
Платиће
он
,
забиљежи
му
двојструко
на
рачун
,
па
мирно
.
Васо
проведе
Раду
кроз
подрум
и
,
нузгредно
,
показује
му
велике
пуне
бачве
,
над
којим
о
гредама
висе
сила
исушених
пршута
.
Из
једне
бачвице
на
току
налије
му
чашу
,
па
,
кад
је
Раде
испи
,
вели
му
:
—
Не
даје
такова
вина
господар
свакоме
;
није
то
на
продају
,
—
и
поврати
се
у
дућан
.
Раде
изби
у
двориште
.
Киша
сипи
.
По
дворишту
кокоши
,
патке
и
гуске
лепршају
се
и
лепећу
крилима
,
са
прозора
госпа
Пава
,
жена
господарева
,
баца
им
жито
;
она
се
тиме
преко
дана
често
забавља
.
Раде
изиђе
на
улицу
,
гази
по
чаршијнском
блату
,
тражећи
гдјегођ
да
купи
јабука
.
Подне
је
већ
митило
,
па
се
свијет
разилази
;
неки
сврћу
у
крчму
,
а
неки
се
журе
кући
,
упрћени
пуном
торбом
из
које
вири
божићна
свијећа
,
привезана
уз
палицу
,
и
бакаларев
широки
реп
.
И
Раде
се
жури
.
Купио
двије
ствари
које
му
на
срцу
лежаше
:
барута
,
да
пуцњавом
прослави
Божић
,
и
здравих
јабука
,
да
њима
дарује
коју
лијепу
дјевојку
,
на
којој
му
у
колу
око
запне
.
Одумио
је
овога
Божића
повести
из
кола
прву
која
му
се
свиди
.
А
некако
досада
био
је
тешке
среће
.
Први
пут
,
било
му
је
тада
дванаестак
година
,
доведе
му
отац
прћијашицу
у
кућу
и
леже
га
с
њоме
.
Али
цура
иза
неколико
дана
одбјегне
га
и
пође
к
својима
:
мали
Раде
бијаше
премлад
за
њезин
цурски
бијес
!
Отац
га
караше
,
што
у
шали
,
што
за
збиља
,
с
неваљаштва
.
Дијете
се
стидило
оца
погледати
у
очи
,
а
кад
цура
пође
,
мало
затим
,
другоме
момку
из
окрајних
кућа
,
чисто
одахне
,
што
је
већ
неће
често
у
путу
сретати
.
Лани
,
угрејан
вином
и
забреклом
момачком
снагом
,
упаде
му
у
колу
у
око
једна
хришћанка
,
коју
тада
бијаше
први
пут
видио
,
али
је
по
чувењу
познаваше
.
Дјевојче
се
скањиваше
,
а
и
његов
отац
,
Илија
,
не
бијаше
задовољан
,
па
се
развргоше
.
Али
овога
пута
није
га
родила
мајка
ко
ће
му
на
стопу
стати
,
неће
ни
оца
слушати
,
већ
ће
повести
ону
,
које
се
зажели
.
А
зажелио
се
више
њих
,
зна
он
то
,
јер
осећа
у
себи
мушку
вољу
и
неодољиву
чежњу
за
цурама
;
чак
му
у
сну
прилазе
понеке
,
и
с
њима
се
милује
,
као
да
је
на
јави
...
Али
још
није
чисто
одлучио
коју
ће
;
одумиће
задњи
час
,
кад
му
догори
.
И
сада
,
газећи
блато
,
мислећи
на
цуре
,
јари
се
,
страст
га
заноси
.
—
Неће
друга
побјећи
—
помисли
—
неће
Бога
ми
!
Хитар
је
,
па
у
путу
стиже
сељаке
,
достиже
и
онога
сиромаха
у
растрганоме
гуњцу
,
што
га
јутрос
господар
изјури
из
дућана
.
Паде
му
око
на
његову
торбу
:
празна
је
;
из
ње
не
вири
ни
божићна
свијећа
ни
бакаларев
широки
реп
.
Претече
га
,
а
,
занесен
својим
снажним
мислима
,
не
осјети
прама
њему
самилости
,
већ
жури
,
гледајући
на
планину
,
гдје
љети
са
стоком
пландује
,
а
гдје
сада
весело
снијег
лапта
;
види
се
како
силази
-
ено
већ
је
попршано
поље
њиме
,
допире
и
до
њега
,
али
још
се
топи
,
овдје
,
по
каљаву
путу
.
—
Нека
снијега
!
—
помисли
Раде
чисто
весело
.
—
нека
Божић
искези
бијеле
зубе
,
-
лепши
је
!
Божић
бијел
,
чист
,
прославио
је
Раде
хитцем
из
хајдучке
кубуре
,
а
комшијнски
пиштољи
и
они
из
окрајних
кућа
одговорише
бистром
и
јаком
пуцњавом
и
на
махове
руше
тајанствени
мир
,
што
га
први
снијег
селу
донесе
.
Брат
и
сестра
са
комшијама
,
газећи
сњежаником
,
журе
к
цркви
.
Из
чопора
дере
пиштољ
,
стиже
се
,
и
наједанпут
одјекну
праска
са
свих
страна
.
Па
одуши
и
за
неко
вријеме
настаде
тајац
и
завлада
сњежана
,
велика
тишина
,
озбиљна
,
неоскрнута
и
бијела
као
и
свијетла
појава
ноћашњега
новорођенчета
.
Али
она
не
може
да
савлада
баштињене
Радине
наваде
и
нагоне
.
Родио
се
овдје
,
у
овоме
крају
земље
,
гдје
три
ријечи
,
у
згодан
час
речене
,
исцјељују
благо
и
чељад
од
уједа
љуте
змије
;
гдје
чарка
може
да
растави
двоје
најмилијих
,
-
цуру
од
момка
,
жену
од
човјека
;
гдје
тајанствено
сложени
запис
боље
лијечи
од
љекарева
савјета
;
гдје
плодна
земља
воли
се
од
рођене
мајке
,
а
во
хранитељ
и
побратим
од
срца
јаче
од
брата
.
Јуначка
пјесма
заноси
,
и
старцима
сјакте
очи
,
кад
се
прича
о
хајдуковању
.
Освета
је
јача
и
слађа
од
самилости
,
инат
и
нагон
влада
над
разумом
.
И
то
је
подјарено
у
путу
,
газећи
преко
големих
јуначких
и
живинских
стопа
,
утиснутих
у
живом
камену
,
којима
се
покољења
диве
;
код
грдних
планинских
провалија
,
преко
којих
на
коњима
прескакаху
стародавни
јунаци
;
у
дубоким
планинским
пећинама
,
гдје
хајдуци
са
ортацима
плијен
дијељаху
.
И
лежи
то
запретано
у
души
,
и
кад
се
стакне
,
избива
:
и
код
рођења
,
и
у
страсти
,
и
у
смрти
,
и
испољава
се
у
тајанственом
нагађању
и
гатању
,
у
знаковима
,
почамши
од
небеских
звијезда
до
ситне
,
испрекрштане
јањеће
плећке
;
наслијеђено
од
кољена
до
кољена
,
а
изражено
у
пјесми
.
Ради
,
враћајући
се
из
цркве
,
учини
се
као
да
се
ослободио
једнога
наметнутога
терета
,
весело
гази
снијег
,
пали
из
хајдучке
кубуре
и
прилази
цурама
,
гдје
сребрни
ђердан
звекће
.
Кад
стигоше
кући
,
брата
и
сестру
родитељи
руком
обилато
засипљу
бјелицом
пшеницом
,
у
знаку
берићета
,
и
љубе
се
с
њима
.
Газе
по
посутој
слами
,
на
којој
је
жито
расло
и
која
се
зими
благу
полаже
,
и
прилазе
к
божићној
ватри
.
Пали
се
божићна
свијећа
,
залаже
се
мрсом
и
—
почима
Божић
.
Раде
га
је
дочекао
у
момачкој
снази
и
складу
,
задовољан
,
што
га
је
јуначки
опремио
.
Усјекао
бадњаке
у
високој
планини
,
санио
их
и
наложио
их
на
ватру
,
а
,
уочи
Бадњега
дана
,
дочекао
оца
у
по
пута
.
Бијаше
пошао
у
приморје
по
вино
,
залажући
главу
,
преко
сњежане
планине
,
само
да
га
,
по
обичају
,
на
вријеме
санесе
.
Отац
гаси
божићну
свијећу
пшеничним
крухом
и
капљама
тога
приморскога
питомога
вина
,
а
Рада
ум
носи
у
божићно
коло
,
гдје
уза
звеку
сребрног
ђердана
царује
цурска
љепота
;
носи
га
међу
момчад
,
гдје
се
у
уметању
тешким
каменом
огледа
момачка
снага
,
особити
понос
и
слава
тога
дана
.
Лани
је
одбацио
својим
вршњацима
,
а
да
видиш
ове
године
!
...
И
чисто
руке
саме
се
пружају
,
да
тешки
камен
дохвате
.
Свиће
,
и
свјетлост
сњежана
дана
увлачи
се
у
кућу
,
али
не
може
још
да
савлада
на
огњишту
распламтјели
пламен
божићне
ватре
.
Раде
не
може
дуго
да
сједи
уз
ватру
:
најео
се
,
напио
и
запалио
.
Диже
се
и
отвори
кућна
врата
.
Једнако
снијег
пада
,
захватио
је
са
свих
страна
,
као
да
је
накастио
цијели
дан
падати
.
Жао
му
је
,
боји
се
неће
бити
кола
,
ни
уметања
,
а
паљење
из
кубуре
не
може
да
савлада
његове
забрекле
момачке
снаге
.
Гдје
ће
је
утрошити
?
Жели
свим
срцем
да
се
разгали
.
Око
подне
дође
у
походе
божићни
полазник
,
хришћанин
Војкан
Вујић
,
честита
и
жели
срећу
и
благослов
кући
,
благу
,
пољу
и
укућанима
и
,
дотакавши
се
бадњака
,
сједа
уз
ватру
.
Залажу
се
печеницом
,
пуше
и
пију
из
пуне
букаре
приморско
вино
;
на
махове
разговарају
,
а
понајвише
пушећи
у
ватру
гледају
.
И
у
томе
спушта
се
сутон
и
село
закрили
божићна
ноћ
.
...
Ради
тек
сада
избијају
пред
очи
меке
и
језиве
успомене
из
дјетиње
доби
;
и
живот
и
наваде
испољују
се
јаче
и
складније
са
тајанственошћу
ове
велике
ноћи
,
док
их
сан
посвема
не
савлада
.
Док
свану
,
као
да
се
дана
зажелио
,
диже
се
и
радознао
провири
на
врата
:
једнако
је
ваздух
сњежан
.
Стакне
запретану
ватру
,
да
је
оживи
,
а
с
њоме
оживи
и
кућа
,
покривена
дебелим
слојем
накијала
снијега
.
Друм
дан
Божића
родитељи
и
сестра
пођоше
цркви
.
Раде
посједавши
заложи
се
,
положи
благу
,
и
осјети
се
сам
—
и
испустан
.
Куд
ће
сада
?
Престало
је
кијати
,
па
,
гоњен
својом
главном
мишљу
,
упути
се
од
куће
.
Мисли
:
биће
неког
да
заметне
коло
;
али
код
сеоскога
бунара
нема
никога
.
Љути
се
на
лијене
момке
и
цуре
:
боје
се
снијега
!
И
јест
засуо
:
зајазио
је
путеве
,
јаруге
и
ногоступе
,
преодјенуо
и
покрио
бијелим
чистим
покривачем
куће
и
главице
,
и
над
селом
планину
ојајио
;
и
све
је
уоколо
притиснуто
оловастим
небом
,
крцатим
снијега
,
а
обасјано
блиједом
сњежаном
свјетлошћу
,
—
али
није
могао
да
угуши
вјечити
шум
ријеке
,
ни
жамор
слапа
над
млиновима
,
што
се
одоздо
одјелито
чује
и
једнолико
у
ушима
бруји
.
Раде
чека
.
На
бунар
долазе
жене
,
долазе
цуре
,
и
враћају
се
,
али
нема
Божице
,
а
за
њу
се
одлучио
.
Њу
је
понајвише
у
сну
миловао
,
а
на
јави
,
у
гоњању
,
најјаче
му
се
опирала
.
Истина
,
с
натегом
,
савладао
би
је
и
руком
дохватао
до
гола
тијела
,
али
цура
,
у
најљепшу
,
осјетивши
на
себи
његов
мушки
бијес
,
истргла
би
се
из
руку
му
и
поникнувши
—
клонила
га
се
.
-
Али
ето
иде
-
опази
Раде
Божицу
са
једном
другом
у
друштву
и
весело
пође
јој
у
сусрет
.
—
Драго
ми
је
,
што
те
нађох
—
вели
јој
раздијеливши
је
од
друге
и
повукавши
је
за
собом
на
страну
.
—
А
што
?
—
Одлучио
сам
се
за
те
!
...
Хоћеш
ли
?
—
Ко
нам
брани
?
—
узврати
цура
.
Раде
је
снажно
ухвати
за
обе
руке
.
Дјевојка
се
не
отима
,
већ
га
гледа
равно
у
очи
.
И
неко
вријеме
гледају
се
...
У
снијегу
,
под
натуштеним
,
оловастим
небом
,
изгледају
им
образи
блиједи
,
прљави
,
али
кад
се
једно
другоме
насмија
,
забијелише
се
јаки
зуби
,
јаче
од
снијега
,
а
очи
,
што
говоре
,
заиграше
сјајем
,
у
којем
као
да
се
сакупила
сва
топлота
младих
живота
,
па
ни
оловасто
небо
,
ни
блиједа
сњежана
боја
није
могла
да
савлада
у
њима
младићске
ватре
.
—
Неће
мене
твоји
,
—
посумња
девојка
,
—
траже
прћијашицу
!
...
—
Ко
ће
их
питати
?
Ја
се
женим
...
Сјутра
,
кад
захвати
мрак
,
дођи
овдје
,
понеси
собом
оно
твоје
цурско
...
Не
говори
никоме
ништа
,
па
да
видиш
...
—
говорио
јој
увјерљиво
,
а
речи
му
звуче
једро
и
одјелито
.
—
Па
?
—
Повешћу
те
собом
.
Је
ли
вјера
?
—
Вјера
ти
је
.
Доћи
ћу
!
Раде
потегне
кубуру
иза
запашаја
,
треном
натегне
и
наложи
.
Па
,
рекавши
„
са
Богом
“
,
трагом
својих
стопа
поврати
се
кући
.
Сјутра
дан
,
кад
је
Раде
повирио
на
кућна
врата
,
било
је
ведро
,
а
кад
је
оданило
,
показа
се
сунце
,
али
не
може
да
савлада
дебеле
сметове
снијега
,
већ
немоћно
се
одбљескује
од
њих
,
а
прије
него
ће
да
зађе
,
као
за
накнаду
,
разасу
своје
зраке
пољем
,
а
висове
планине
,
над
селом
,
позлати
;
на
њима
неко
вријеме
у
сјају
окљева
,
али
,
не
могавши
их
загријати
—
клоне
...
А
док
се
сутон
спустио
,
показа
се
мјесец
у
ведрини
.
Раде
,
заогрнут
својом
новом
кабаницом
,
што
још
меком
испраном
вуном
мирише
,
ногоступом
иде
ка
сеоскоме
бунару
.
Миран
је
.
Божица
ће
сигурно
доћи
,
а
кад
дође
,
знаће
шта
да
ради
—
одлучио
је
данас
.
И
цура
долази
,
као
и
он
заогрнута
својом
новом
,
цурском
кабаницом
,
коју
Ради
у
прћију
носи
.
—
Божице
!
—
јави
се
Раде
и
,
ухвативши
је
за
руку
,
поведе
је
за
собом
.
Ћутке
с
ногоступа
загазе
у
снијег
,
до
сада
ничијом
ногом
неоскврнут
.
Раде
што
више
залази
у
њ
,
страсније
га
гази
,
чисто
ужива
,
кад
му
нога
запане
у
бијелу
податну
мекоту
,
притиска
је
све
јаче
,
хоће
да
је
згази
,
сатре
,
уништи
...
Тако
живо
,
немилосрдно
газећи
,
обоје
се
загријаше
.
—
Ево
,
овде
нам
је
ложница
!
—
окрете
се
цури
Раде
,
и
устави
се
код
торине
,
па
показа
на
колибицу
,
покривену
дебелим
снијегом
,
у
којој
се
човјек
једва
може
да
испружи
.
—
Уђи
!
—
А
што
?
—
учини
се
цура
невјешта
.
—
Уђи
,
жена
си
ми
!
—
и
,
обгрливши
је
,
привуче
је
за
собом
под
своју
кабаницу
.
—
Води
ме
кући
!
—
шапну
дјевојка
испод
кабанице
.
—
Нећу
,
ноћас
би
нас
моји
ометали
;
сјутра
ћу
те
повести
!
...
—
Хоћеш
?
—
Хоћу
,
пречисте
ми
дјевице
!
Часом
ћуте
,
ослушкују
испод
кабанице
свој
испремјешани
,
топли
дах
.
А
око
њих
све
ћути
,
само
вјечита
ријека
шуми
...
Мјесец
го
,
опрезно
стражи
,
његова
свјетлост
у
блиједој
ведрини
трепери
,
циједи
се
ваздухом
као
млијеко
,
а
из
тајанствених
,
распружених
,
непомичних
сјена
још
мрак
вреба
...
Над
све
,
докле
око
допире
,
пала
је
дубока
,
сњежана
,
зимња
ноћ
,
чиста
,
бијела
,
неоскврнута
као
пречиста
дјевица
!
...
А
њихови
обгрљени
животи
горе
и
у
ватри
се
троше
...
Раде
се
наједном
трже
,
вели
јој
:
—
Што
дрхтиш
испод
руке
ми
,
као
лист
на
трепетљици
?
—
А
глас
му
у
тишини
,
у
проређеном
ваздуху
,
одзвоња
једро
,
одијелито
.
—
Мило
ми
је
!
—
одговори
дјевојка
и
боље
приљуби
се
уза
њ
,
као
да
се
нечега
престрашила
.
—
А
да
,
жеља
те
као
и
мене
!
.
.
И
пустивши
је
из
загрљаја
,
сними
с
ње
њену
цурску
кабаницу
,
па
,
сажевши
се
при
улазу
у
колибицу
,
простре
је
по
земљи
.
—
Таман
се
уза
сламу
приљубила
—
помисли
и
,
исправивши
се
,
вели
јој
:
—
Сада
је
све
у
реду
,
уђи
!
Божица
се
слеже
,
сребрени
ђердан
с
ње
звекће
,
а
Раде
,
улазећи
за
њом
,
вели
јој
:
—
Под
мојом
новом
кабаницом
биће
нам
вала
ноћас
љепше
и
пространије
него
у
кући
...
...
У
освит
младенци
помолише
из
колибице
;
зимско
јутро
сачека
их
и
заспе
им
образе
својом
сивом
свјетлошћу
;
сунце
још
окљева
,
премда
висови
планине
већ
се
обојадисаше
ружичастом
бистром
бојом
.
Око
њих
лежи
сатрвен
,
погажен
снијег
,
и
лијепо
се
види
траг
њихових
ноћашњих
стопа
.
—
Волила
би
,
да
нам
је
нови
снијег
замео
траг
—
вели
Божица
,
као
поплашено
гледајући
око
себе
погажени
прљави
снијег
.
—
Не
будали
!
—
одговори
мирно
Раде
и
,
насмијавши
се
,
рече
:
—
Не
замеће
се
ноћашњи
траг
тако
лако
!
...
Већ
ајдемо
,
жено
моја
!
И
ухвативши
је
за
руку
,
поведе
је
трагом
ноћашњих
стопа
својој
кући
.
Студен
је
стегла
,
што
одавно
не
памте
ни
стари
,
људи
.
Бијаше
се
већ
обикло
на
меке
зиме
,
па
у
селу
понестаде
пиће
благу
.
Треба
је
набавити
или
пустити
да
стока
скапа
од
глади
.
Има
неколико
дана
што
Илија
размишља
гдје
да
је
намакне
.
У
газда—Јова
,
причају
људи
,
да
је
прескупа
и
за
готов
новац
,
а
на
дуг
не
зна
се
како
ће
испасти
;
не
каже
цијене
,
само
у
књигу
биљежи
,
па
почеше
од
тога
неки
да
стрепе
као
од
живе
ватре
.
А
људи
веле
да
је
сијена
добавила
и
сеоска
благајна
,
што
се
тек
засновала
и
да
га
даје
дружинарима
јевтино
,
чудо
јевтиније
него
што
га
продаје
газда
Јово
.
Илија
затеже
да
се
у
благајну
упише
,
жао
му
;
и
боји
се
старога
господара
.
Али
која
вајда
?
Ко
ће
од
бољега
бјежати
?
-
И
одлучивши
се
пође
жупнику
,
попу
Врани
,
који
је
њоме
управљао
,
с
намјером
да
ступи
међу
чланове
.
Али
поп
Вране
неће
да
га
у
благајну
прими
,
већ
му
удари
у
образ
,
корећи
га
што
допушта
да
син
Раде
,
на
његове
очи
,
са
Божицом
у
суложништву
живи
.
Илија
оде
од
попа
Вране
зловољан
.
Што
попу
пада
на
ум
?
Раде
је
урадио
оно
што
и
други
раде
од
памтивјека
:
његов
отац
и
он
женили
су
се
онако
,
и
није
крив
Раде
,
колико
поп
мисли
.
Баш
да
се
свом
духовнику
не
замјери
,
Илија
бијаше
,
одмах
пошто
је
Божица
у
кућу
дошла
,
у
вароши
направио
молбу
,
вјенчаницу
,
и
потрошио
за
њу
преко
седам
талијера
,
-
па
зар
је
он
крив
што
молбу
нису
уважили
?
Али
се
поп
не
да
разлогу
.
Не
бијаше
му
доста
што
прве
недјеље
иза
Радине
женидбе
,
по
његовој
наредби
,
брецаше
у
мртвачко
звоно
,
у
цркви
завио
прилику
Мајке
Божје
у
црно
и
не
отпјевао
велике
мисе
,
већ
тиху
,
као
усред
коризме
.
Тиме
мишљаше
да
пред
цијелим
свијетом
осрамоти
њега
и
Раду
;
али
промаши
циљ
,
јер
сељаци
,
кад
изиђоше
из
цркве
,
љуте
се
на
њ
;
веле
Илији
пред
црквом
:
—
Што
си
се
,
Илија
,
сневеселио
?
Ради
по
свом
ћеифу
,
ти
си
господар
у
кући
...
Пусти
попа
нека
гони
свој
закон
!
...
Има
и
за
што
-
а
и
докон
је
!
...
Али
није
вајде
тајити
,
корисна
је
благајна
,
није
ни
он
у
њу
прије
вјеровао
,
али
сада
види
како
је
.
Ето
благајна
набавила
сијено
,
окле
га
набавише
и
газде
из
вароши
,
па
га
својима
у
дуг
даје
по
пет
новчића
килограм
,
а
газде
хоће
осам
и
десет
,
а
на
дуг
Бог
зна
по
што
,
јер
сваки
од
трговаца
преко
рачуна
закине
по
штогођ
.
Но
није
друге
,
благу
треба
дати
његово
,
или
га
смакнути
!
Увече
,
на
прелу
,
повео
се
о
томе
разговор
.
Прелџије
сједе
уз
ватру
,
пале
луле
и
гледају
како
пламен
букти
,
па
ћуте
,
као
да
нечему
ослушкују
...
Раде
први
вели
:
—
Има
будала
,
па
још
неће
да
се
увјере
о
користи
сеоске
благајне
;
ето
им
оца
,
па
нека
он
каже
!
—
Таман
си
Раде
погодио
!
—
вели
Војкан
.
—
Па
што
ти
се
отац
не
уписа
?
—
Неће
ме
поп
,
отјерао
ме
!
—
јави
се
Илија
.
—
Ето
какови
су
!
—
прихвати
Војкан
.
—
Таман
кад
ти
устреба
-
не
даду
.
А
ја
,
кад
што
требам
,
пођем
у
господара
...
узмем
,
он
зипише
,
па
-
мирно
.
Па
волим
бити
о
себи
;
нећу
да
се
са
сваком
губом
мијешам
!
—
Имаш
у
нечему
разлог
,
—
узврати
Илија
-
али
,
брате
,
загрдише
трговци
у
вароши
.
Држе
камату
по
старинску
:
плету
на
талијер
и
више
,
а
благајна
даје
,
веле
,
својима
дванаест
новчића
на
талијер
.
Гдје
је
то
?
Војканов
син
,
Радивој
,
момче
,
ониско
окошчасто
,
али
врагометно
,
очи
му
нигда
не
мирују
,
изнебуха
,
као
да
је
само
о
томе
примишљао
,
вели
Божици
,
што
над
Радом
стоји
:
—
Грије
ли
те
како
Раде
на
овој
зими
?
Божица
се
одмаче
,
али
остаде
стојећке
,
јер
је
такав
обичај
прве
године
.
—
Ожени
се
,
па
ћеш
знати
!
—
одговори
му
Раде
мирно
.
—
Тешке
сам
среће
,
неће
ме
ниједна
цура
.
Ја
им
поручујем
,
али
нема
отпоруке
.
И
погледа
на
Цвијету
,
која
се
наднијела
над
пламен
од
ватре
,
да
јој
се
боље
види
плести
чарапу
.
Радивој
не
смије
даље
да
говори
,
јер
људи
ћуте
.
Мислио
је
да
ће
изазвати
разговор
о
женама
и
цурама
.
Биће
сочне
и
дебеле
шале
;
али
нико
се
не
одазва
.
Раде
се
чини
невјешт
,
а
људи
су
у
бризи
за
пићом
,
па
вечерас
нису
за
шалу
.
И
не
стићу
ватре
,
па
се
стињала
.
И
раније
но
обично
разилазе
се
.
Раде
,
дријемован
,
чисто
осјећа
сласт
у
животу
,
што
ће
се
у
кревету
са
женом
разгријати
.
Њихова
је
ложница
намјештена
испод
тавана
у
штали
крупнога
блага
.
Раде
ју
је
сам
,
сасјекавши
у
планини
згодно
дрво
,
приредио
и
чистом
јечменом
сламом
обложио
.
У
њиховој
кући
дотада
није
се
знало
за
кревет
,
па
ипак
отац
им
није
замјерио
:
-
нека
је
Ради
љепше
!
...
Сјутра
Илија
и
Војкан
гоне
сваки
свога
парипа
пред
собом
пут
вароши
.
Нису
узјахали
,
јер
је
студено
,
саганак
буре
на
махове
брије
са
снијегом
ојајених
планина
,
и
смрзавица
је
.
Путем
стижу
људе
.
Сигурно
иду
у
варош
за
истим
послом
.
Пожуре
,
као
да
ће
сијена
нестати
.
Војкан
не
може
,
а
да
не
набаци
коју
Илији
,
вели
му
:
—
Видиш
како
људи
не
маре
за
благајну
,
ови
сви
иду
трговцу
!
Па
да
,
-
оно
што
је
теби
урадио
твој
поп
Вране
,
урадио
би
и
другоме
...
А
шта
нама
,
хришћанима
,
жели
,
дао
,
брате
,
њему
Бог
...
Неки
се
од
наших
хтјели
уписати
,
па
не
хтједе
их
примити
,
—
вели
:
„
Ово
је
само
за
моје
жупљане
!
“
—
Не
хтједе
ни
мене
,
опази
Илија
,
—
а
негда
био
би
ми
дао
све
што
има
.
Ђаво
би
знао
,
такови
су
с
малим
сви
.
За
најмању
,
ископали
би
ти
кућу
.
Неће
него
на
своју
!
—
Па
упита
:
А
што
је
с
вашом
благајном
?
-
Веле
,
да
би
овај
калуђер
засновао
је
,
брате
,
као
ништа
.
Што
не
би
?
Али
се
боји
...
гледа
себе
.
Газда
Јово
није
јој
каел
,
а
он
је
наше
цркве
тутор
...
Биће
да
је
неко
натрунио
...
Али
,
да
ти
право
кажем
,
не
бије
ме
брига
за
њу
!
...
У
дућан
кад
стигоше
,
нађоше
силу
људи
.
Надстојник
Васо
одређује
коме
се
има
дати
сијено
,
а
дућански
момак
биљежи
у
трговачку
књигу
.
Газда
Јово
пије
кафу
у
писарници
.
Десет
је
сати
.
У
то
доба
пије
је
сваки
дан
,
јер
је
увео
ред
и
за
своје
свакидашње
потребе
,
па
се
тога
реда
на
длаку
држи
.
Људи
не
питају
за
цијену
,
тако
су
навикли
;
само
дај
,
кад
је
потреба
,
па
,
као
да
си
даровао
!
Платиће
на
јесен
,
пошто
газда
зацијени
.
—
Вала
ти
,
господару
!
—
вели
Војкан
.
—
Нека
вас
!
Бога
ми
,
у
потреби
ваљали
сте
свакоме
...
А
што
би
сада
од
блага
,
да
није
вас
?
Илија
приђе
господару
,
рукује
се
с
њиме
.
Господар
подсмјехива
се
на
њ
својим
намјештеним
осмијехом
,
који
нигда
не
прелази
мјере
,
већ
се
уставља
у
угловима
усана
на
одређеном
мјесту
.
—
Што
не
узе
од
попа
Вране
сијена
?
Он
се
сада
за
вас
брине
—
вели
му
.
—
Што
ће
мени
поп
код
тебе
?
...
—
Питао
си
...
—
Ко
ти
рече
?
...
—
Није
те
брига
знати
,
питао
си
...
—
Преварио
се
!
...
—
Ништа
зато
,
болан
.
И
јави
се
Васи
:
—
Немој
заборавити
Илије
,
дај
му
колико
хоће
!
—
А
што
ћеш
ти
,
Војкане
?
—
Што
и
други
људи
,
господару
...
—
Ено
ти
Васе
...
—
Али
ја
бих
—
и
почеша
се
по
глави
-
ја
бих
нешто
и
готових
пара
,
треба
ми
платити
порез
,
и
за
неке
потркушице
.
—
Од
куд
сада
готових
пара
,
Бог
с
тобом
?
!
Дадох
све
за
сијено
...
—
Има
их
код
вас
,
-
а
имате
се
од
шта
наплатити
...
—
Чисто
ти
кажем
:
немам
.
—
Па
се
смисли
:
—
Дођи
послије
,
гледаћу
...
Људи
са
Васом
пођоше
да
приме
сијено
.
Пошто
је
и
Војкан
своје
добио
,
сврне
са
надстојником
у
крчму
,
части
га
,
да
рече
господару
за
њ
добру
ријеч
.
А
кад
Васо
бијаше
сит
и
вином
и
мрсом
,
повратише
се
ка
господару
.
Надстојник
уђе
први
у
дућан
,
па
се
кроз
конобу
,
не
рекавши
господару
ни
ријечи
,
извуче
у
двориште
.
Војкан
,
накресан
,
премишљајући
,
пред
дућаном
окљева
неко
вријеме
:
нека
Васо
проговори
господару
—
и
најпослије
уђе
.
Газда
Јово
сагнуо
се
над
сто
,
пребира
некакове
старе
биљеге
,
чисти
их
и
с
помњом
полаже
у
једну
кутијицу
.
—
Дошао
си
—
вели
му
.
И
заклопивши
кутијицу
стави
је
на
страну
.
Равно
Војкана
погледа
у
очи
:
—
Немам
готових
пара
...
—
Помози
сада
или
никада
,
господару
!
...
Порубало
ме
за
порез
...
—
Немам
готових
;
а
жао
ми
те
:
даћу
ти
кукуруза
.
—
Имам
,
господару
,
жита
у
кући
...
—
Чекај
,
будало
!
...
Узми
кукуруз
,
па
га
у
чаршији
продај
—
ето
пара
!
...
А
колико
требаш
?
—
Тридесетак
талијера
...
Подмирио
бих
све
:
и
траварину
и
неке
потркушице
-
потркушице
,
што
ви
у
вашем
дућану
не
држите
...
Газда
часом
у
глави
срачуна
.
—
Тада
узми
,
брате
,
тридесет
кварата
кукуруза
од
мене
—
вели
му
-
па
ће
ти
таман
онако
по
прилици
залећи
.
—
Васо
—
јави
се
газда
надстојнику
,
који
се
бијаше
повратио
у
дућан
—
даћеш
из
магазе
,
кад
усхтједе
,
Војкану
тридесет
кварата
кукуруза
.
И
,
узевши
дужничку
књигу
,
убиљежи
у
њу
сваку
кварту
по
шест
круна
,
у
све
:
сто
и
осамдесет
круна
.
Војкан
се
поврати
у
чаршију
.
Иде
од
трговца
до
трговца
,
нуди
кукуруз
,
али
с
реда
одбију
га
,
веле
:
имамо
свога
.
Кад
не
могаше
с
трговцима
се
помоћи
,
улази
из
крчме
у
крчму
,
наручи
по
литре
вина
и
пијући
—
пазари
.
Неки
од
сељака
и
узео
би
кукуруз
јевтиније
,
али
нема
готових
новаца
,
а
Војкан
не
може
чекати
.
Пред
сами
сутон
паде
му
на
памет
,
да
би
могао
кукуруз
продати
истоме
своме
господару
-
а
зашто
не
?
И
тетурајући
уђе
у
дућан
и
довуче
се
у
писарницу
.
—
Ево
невоље
—
вели
газди
,
не
могу
кукуруза
ни
продати
ни
даривати
!
...
Де
,
живи
били
,
ви
и
сви
ваши
,
узмите
га
ви
...
Али
да
,
—
досјети
се
—
немате
ни
ви
готових
пара
.
Газда
се
љути
,
вели
:
—
Увијек
си
ми
за
напаст
...
а
жао
ми
те
!
Ајде
,
де
,
узећу
га
ја
,
кад
си
баш
најашио
...
—
Добар
је
,
болан
,
господар
—
опази
Васо
.
—
Као
душа
—
прогунђа
Војкан
.
—
Оставимо
разговора
—
вели
газда
,
већ
да
ти
платим
!
И
посегне
за
новцима
са
стола
.
—
Видиш
,
ово
и
није
заправо
мој
новац
...
Хтјео
сам
га
таман
послати
...
Ево
,
на
!
Сваку
кварту
плаћам
ти
по
талијер
,
скупље
Бога
ми
,
но
што
га
данас
могу
са
стране
набавити
...
али
не
мари
!
...
И
изброји
му
на
руку
за
тридесет
кварата
кукуруза
сто
и
двадесет
круна
.
Војкан
гледа
часом
на
новац
у
руци
,
као
чуди
се
,
и
окљева
спремити
га
;
па
пошавши
једнако
о
нечем
премишља
.
Плативши
порез
и
гдјешто
још
у
вароши
,
не
да
му
се
поћи
кући
,
већ
најпослије
сврне
у
господареву
крчму
.
Понајвише
у
њој
пије
и
нарочито
у
њу
сврће
,
да
се
господару
не
замјери
.
Господар
пази
на
то
и
често
прегледа
крчмареву
књигу
дужника
.
То
он
,
као
што
и
други
сељаци
,
врло
добро
знаде
,
а
и
чини
му
се
право
што
од
господара
узајмљени
новац
троши
на
његово
вино
.
Наручи
уз
литру
вина
и
комадић
пршута
,
да
слађе
напије
,
и
понуди
њиме
неког
варошанина
,
што
је
до
њега
нарочито
ради
тога
сио
.
Овај
узе
и
једући
вели
му
:
—
Може
бити
да
је
ова
порција
,
што
је
једемо
,
баш
од
твога
пршута
,
дарована
господару
—
од
твога
или
од
твога
брата
,
то
је
све
једно
!
И
надода
:
—
Господар
што
не
може
у
кући
да
потроши
,
даде
своме
крчмару
,
да
прода
.
—
А
да
што
ће
од
њега
?
—
опази
Војкан
и
нуђа
варошанина
и
вином
.
И
наручује
даље
и
пије
преко
мјере
,
управ
вино
вином
гаси
.
А
кад
бијаше
да
плати
,
показује
крчмару
петицу
,
размеће
се
по
столу
с
њоме
,
а
неће
ни
по
што
да
плати
.
Крчмар
се
разљути
,
оте
му
је
из
руке
и
по
вољи
наплати
стари
и
нови
дуг
.
Па
кад
се
Војкан
успротиви
и
,
пијан
,
сасу
грдњама
,
шчепа
га
господарев
крчмар
за
шију
и
избаци
на
поље
.
Војкан
посрћући
свали
се
у
јаругу
.
Неко
вријеме
лежи
у
њој
,
да
најпослије
,
грдећи
једнако
,
с
натегом
извуче
се
и
тетурајући
упути
се
из
вароши
.
Гледајући
за
њим
цркоше
од
смијеха
крчмар
и
варошки
клапци
,
-
а
редари
стоје
на
опрезу
,
да
га
затворе
,
ако
буде
требало
док
се
не
растријезни
.
Идући
,
сјети
се
парипа
и
сијена
,
па
се
поврати
да
натовари
.
Мучи
се
на
сваки
начин
,
гледа
уоколо
,
да
му
ко
поможе
,
али
нико
сада
на
њ
не
пази
,
па
,
не
могавши
сам
да
натовари
,
остави
сијено
,
а
парипа
празна
погна
пред
собом
.
Изашавши
из
вароши
престаде
да
грди
и
мјесто
тога
поче
сам
са
собом
да
говори
.
Застајкујући
ослушкује
звукове
телеграфских
жица
,
и
разговара
с
њима
,
а
ступове
обухвата
обима
рукама
и
грли
као
најмилијега
побратима
.
Испод
сеоских
кућа
причека
га
Илија
.
Познао
празна
парипа
,
па
ишчекује
.
Не
зна
што
би
од
њега
?
А
кад
стиже
,
упита
га
,
гдје
му
сијено
.
—
Послаћу
сутра
сина
по
њ
—
вели
муцајући
,
а
једва
се
на
ногама
држи
.
—
А
да
,
видиш
,
Илија
,
—
већ
неколико
пута
каже
—
што
ће
ти
поп
...
Имај
ти
добра
господара
,
па
се
не
бој
никога
,
већ
Бога
!
...
У
Илијиној
кући
логом
лежи
синовац
му
Нико
.
Откада
му
родитељи
помријеше
,
живио
је
инокосан
у
својој
кући
.
Једном
,
враћајући
се
из
планина
,
озноји
се
и
у
путу
окисне
.
Разболевши
се
од
тога
дана
,
већ
се
није
младости
ни
здравља
науживао
.
Сељаци
говораху
,
да
му
се
крв
следила
,
а
љекар
је
нашао
болест
опасном
.
Док
је
гођ
могао
стати
на
ногама
,
није
хтјео
остављати
своје
куће
;
а
и
сада
,
кад
му
се
већ
не
да
ни
дисати
,
једва
се
склонио
на
молбе
Радине
,
да
се
пресели
к
њима
.
И
стриц
Петар
зваше
га
к
себи
,
али
приволи
прићи
Ради
,
мање
их
је
у
кући
но
у
стрица
Петра
:
биће
мирнији
.
Стриц
Петар
знао
је
зашто
га
зове
.
Синовац
,
по
својој
прилици
,
није
дуга
вијека
,
а
посједује
свој
дио
имања
,
као
он
и
брат
,
па
кад
би
био
у
његовој
кући
,
што
наговором
што
другим
којим
начином
,
пало
би
имање
у
руке
његове
или
синовље
.
Раде
сам
,
на
своју
главу
,
има
већ
доста
,
а
у
њега
су
четири
сина
као
четири
сокола
.
Рачунајући
на
то
,
синовца
је
у
посљедње
вријеме
гледао
добрим
оком
,
и
говорио
,
да
не
лучи
њега
од
својих
синова
и
,
погдјекад
,
из
вароши
носио
му
скленицу
вина
да
се
у
болести
окријепи
.
Али
и
брат
Илија
имао
је
исте
намјере
и
јаче
их
је
од
брата
Петра
у
себи
осјећао
.
Њему
је
користило
,
што
је
Нико
још
из
младости
волио
Ради
него
осталима
братучедима
,
и
знао
је
ту
Никину
љубав
да
употреби
у
задњем
часу
.
Сада
,
када
је
Нико
у
кући
,
било
би
лудо
пустити
овако
лијепу
згоду
.
Наговара
сина
Раду
,
да
му
спомене
,
како
би
од
часа
на
час
могао
умријети
,
па
би
добро
било
да
се
зна
,
кому
ће
своје
имање
опоручити
.
Раде
неће
ни
да
чује
за
то
;
мисли
:
„
Нико
неће
лако
умријети
,
још
се
није
младости
науживао
,
није
ни
жене
обгрлио
,
па
да
умре
!
-
И
он
главом
да
га
смрћу
плаши
!
...
Гдје
је
то
?
“
Али
Илију
избивша
мисао
мори
и
не
да
му
мира
,
ни
дању
,
ни
ноћу
.
Зна
да
је
то
,
што
премишља
,
гријех
,
али
ко
је
без
гријеха
?
И
ум
га
носи
по
ораницама
и
ливади
и
,
гоњен
том
мишљу
,
обилази
их
,
лутајући
по
њима
цио
дан
.
Чисто
не
може
да
схвати
,
како
би
могао
да
подијели
Никине
земље
са
братом
Петром
,
кад
су
као
клин
увукле
се
између
његових
ораница
.
Још
би
то
прегорио
некако
,
али
како
да
се
ливада
подијели
?
Никин
дио
с
његовим
је
у
једном
комаду
,
срце
земље
,
и
заједничка
им
је
уређена
јаруга
,
па
како
да
се
открњи
комад
Петру
?
-
И
кад
то
помисли
,
осјети
у
себи
утисак
,
као
да
гледа
да
му
неко
сину
Ради
трга
десну
руку
са
жива
тијела
.
А
једне
ноћи
,
премишља
,
што
би
од
јединца
Раде
било
,
по
његовој
смрти
.
У
брата
четворо
је
дјеце
,
љути
,
као
вукови
,
а
разуларени
.
Што
би
од
Раде
било
?
Варали
би
га
на
сваки
начин
,
а
ко
би
могао
отети
се
штетама
,
што
би
их
чинили
у
пољу
,
на
ливади
и
свугдје
,
и
никада
не
би
мира
било
.
...
Једнога
ведрога
зимњега
дана
,
кад
ни
сунцу
лед
не
попушташе
,
Никина
се
болест
погорша
,
рекао
би
:
сада
ће
умријети
.
Илија
неће
да
зовне
љекара
,
стрепи
,
могао
би
га
издравити
,
а
неће
да
зовне
ни
попа
,
док
не
опреми
свој
намишљени
посао
.
Сутра
дан
,
пред
ручак
,
униђоше
у
кућу
,
кабаницама
заогрнути
,
два
човјека
,
из
околних
кућа
.
Ждрале
и
Крило
надимак
им
је
у
селу
.
Нико
лежи
уз
ватру
,
под
кабаницом
.
Над
њим
стоји
јунац
.
Нешто
је
болешљив
,
жао
га
Илији
,
јер
га
већ
хвата
у
плуг
,
па
га
је
привео
к
ватри
.
Болесник
јечи
,
а
кад
му
мука
дотужи
,
с
натегом
надигне
се
на
руке
,
и
испијеним
очима
,
као
да
нешто
изгубљено
тражи
,
лута
му
поглед
по
кући
-
па
изнемогао
опет
наузначице
пада
.
—
Тешко
је
младу
умријети
!
—
вели
Ждрале
преко
залогаја
.
А
Илија
вели
Ради
:
—
Иди
,
сине
,
попу
:
реци
му
,
да
дође
к
болеснику
,
да
га
са
Богом
помири
.
—
И
вријеме
је
!
—
вели
Крило
,
и
наздрави
Илији
.
Залажу
се
и
пију
,
и
нуде
чашом
вина
Илијину
жену
Смиљану
,
но
она
неће
да
чаше
прихвати
;
нудили
би
и
цуру
и
невјесту
,
али
оне
су
пошле
за
стоком
у
пашу
.
Најевши
се
и
напивши
се
,
Илија
,
Ждрале
и
Крило
приђу
к
болеснику
.
Ждрале
нагне
се
нада
њ
и
с
главе
му
одгрну
кабаницу
.
Болесник
га
погледа
својим
испијеним
очима
застења
и
,
не
могавши
поднијети
јаки
воњ
мрса
,
што
заудараше
из
уста
и
избиваше
из
одијела
и
маснога
припашаја
,
одврати
главу
од
њега
.
Тада
се
примакнуше
и
нагнуше
над
болесника
и
Илија
и
Крило
.
—
Питај
га
кому
оставља
,
—
вели
Илија
Ждралу
-
па
ћеш
чути
.
—
Ради
,
а
да
коме
?
Мени
тако
рече
сто
пута
у
болести
...
Воли
га
,
болан
не
био
,
као
рођенога
брата
!
А
и
јесу
браћа
...
Ждрале
и
Крило
нагнуше
се
боље
над
болесника
.
-
Пламен
им
обасја
смежуране
,
временом
постарјеле
образе
,
отпуштених
,
чупавих
,
просијеђелих
бркова
.
Уозбиљише
се
,
у
један
глас
упитају
болесника
:
-
—
Нико
,
остављаш
ли
све
твоје
Ради
?
Болесник
,
мјесто
одговора
,
зајеца
и
с
натегом
хтједе
да
се
окрене
на
другу
страну
,
али
,
види
се
,
снага
га
издаје
.
—
Нико
,
брате
,
—
поновише
јаче
у
један
глас
-
остављаш
ли
све
твоје
Ради
,
своме
братучеду
,
сину
Илијину
?
Нико
погледа
празним
погледом
,
усне
се
макоше
,
и
нешто
,
неразумљиво
,
тешком
муком
истиснуше
.
—
Ха
!
Јесам
ли
вам
рекао
?
—
вели
Илија
.
—
Оставља
све
моме
Ради
,
а
и
коме
би
него
њему
?
—
Потврдио
је
главом
—
вели
Крило
.
—
И
чуо
сам
:
„
Ради
“
—
прихвати
Ждрале
.
Покрише
болесника
по
глави
и
с
помњом
скупише
кабаницу
око
њега
,
па
се
наднијеше
над
ватру
.
—
Још
једну
чашу
за
добра
пута
!
—
нуди
их
Илија
и
налије
.
Попивши
сваки
своју
на
искап
и
руковавши
се
с
Илијом
,
заогрнути
кабаницама
,
изиђу
њих
двојица
из
куће
.
Илија
сједе
уз
ватру
,
запали
и
—
гледа
у
пламен
,
а
Смиљана
,
жена
му
,
врти
се
по
кући
.
Пред
сами
сутон
дојаши
поп
Вране
жупник
на
своме
бијесноме
врањцу
.
Илија
,
чувши
топот
,
изиђе
и
прихвати
коња
.
Сјахавши
,
вели
Илији
:
—
Проводај
га
,
заморио
сам
га
...
Коњ
се
запјенио
и
фрче
.
Поп
Вране
,
док
је
ушао
у
кућу
,
угледавши
јунца
код
ватре
,
наљути
се
и
тјера
га
из
куће
.
Јунац
код
кућних
врата
окљева
,
окренувши
се
нагло
погледа
према
ватри
својим
великим
очима
,
у
којима
као
да
се
туга
са
пријекором
одбљескује
.
Жупник
приђе
к
болеснику
и
пружа
му
посљедња
пред
смрт
.
У
то
стока
враћа
се
са
паше
,
овце
блеје
,
и
погдјекоја
коза
вечи
:
и
доље
,
у
штали
,
испод
болесника
,
гдје
их
цура
и
невјеста
спраћа
,
чује
се
врева
и
насртање
.
—
Праве
сте
живине
!
—
љути
се
поп
Вране
на
Смиљану
,
док
очати
самртну
молитву
.
-
Зовете
ме
,
кад
болесник
већ
не
зна
за
се
...
Живине
!
Нагло
,
не
рекавши
ни
„
са
Богом
“
,
изиђе
из
куће
,
и
,
истргнувши
из
Илијиних
руку
свога
вранца
,
зајаши
и
-
одјури
трком
.
До
мало
приспије
и
Раде
,
сједе
уз
ватру
и
вели
:
—
Не
би
ђаво
попа
Врана
стигао
;
бијесан
,
па
разиграо
вранца
...
није
већ
Божји
вјетар
...
Их
!
Прије
него
се
покојни
Нико
у
гробљу
охладио
,
по
селу
се
шапорило
,
како
је
покојник
на
смрти
опоручио
своје
имање
своме
братучеду
Ради
,
сину
Илијину
.
О
томе
послу
понајвише
жагориле
жене
,
па
њихов
жагор
стиже
и
до
Петрових
ушију
,
а
на
прелу
,
између
људи
,
изби
као
бјелодана
истина
.
Стриц
Петар
већ
и
не
двоумијаше
;
биће
сигурно
да
је
Илија
тако
удесио
,
кад
не
хтједе
пристати
,
да
по
половицу
плате
крчмару
трошак
седмине
,
већ
је
сам
крчмара
подмирио
.
А
јело
се
и
пило
се
до
миле
воље
.
Код
последњих
чаша
вина
,
чисто
се
заборавило
пијући
их
,
испити
их
за
покој
душе
Никине
.
А
Илија
је
каматар
:
да
није
имао
свога
рачуна
,
не
би
се
био
тако
истрошио
.
Па
и
комшије
веле
кога
су
онога
дана
видјели
у
кућу
унићи
и
из
ње
изићи
!
Што
су
њих
два
кришом
код
Илије
радили
?
И
премишљаше
шта
да
учини
.
Одлучи
да
пође
газда—Јову
,
да
се
с
њиме
посавјетује
,
јер
без
новаца
не
може
се
ни
у
цркву
.
Газда
Јово
,
кад
му
Петар
,
нашавши
га
у
дућану
,
шапну
,
да
има
нешто
на
сами
да
му
каже
—
уведе
га
у
писарницу
и
за
собом
затвори
враташца
.
Петар
му
потанко
исприча
зашто
је
дошао
,
и
наглашује
:
—
Мени
је
,
онако
ми
дјеца
била
здрава
и
жива
,
сто
пута
рекао
покојни
Нико
,
док
је
боловао
,
кад
би
му
натукнуо
,
да
су
њему
моји
синови
што
му
је
и
Раде
,
и
мили
му
таман
као
и
он
;
па
је
ли
могуће
да
је
на
самртноме
часу
оставио
све
Ради
?
—
А
који
су
били
сведоци
?
—
упита
газда
.
—
Веле
,
Крило
и
онај
чанколиз
,
Ждрале
...
—
Свједоци
нису
сигурни
—
опази
газда
.
—
Него
чуј
!
Ставимо
да
Нико
-
као
што
по
свој
прилици
и
није
-
оставио
свога
имања
никоме
.
Кому
би
по
закону
припало
?
—
Припало
би
нама
двома
браћи
:
мени
и
Илији
,
удатој
нам
сестри
,
дједу
и
баби
по
покојној
му
мајци
.
Тако
ми
рече
биљежников
писар
.
Чудо
,
а
оно
двоје
старих
,
мислим
,
о
томе
и
не
сања
!
Газда
Јова
се
замисли
.
Лице
му
се
уозбиљи
и
са
углова
усана
нестаде
трага
намјештеном
осмијеху
;
продужило
се
и
подвојак
јаче
се
отпустио
.
Газда
познаје
добро
браћу
Смиљаниће
,
чуо
је
и
за
оца
им
,
покојнога
Раду
,
који
је
био
,
убивши
,
ради
преорања
земље
,
некога
комшију
,
одметнуо
се
у
хајдуке
и
побјегао
у
Турску
;
тамо
је
и
погинуо
.
Говорило
се
да
се
за
хајдуковања
са
најстаријим
сином
,
Илијом
,
састајао
у
планини
,
у
пећинама
.
Син
му
доносио
преобуку
и
што
му
требало
и
прихватао
хајдучки
дијел
,
што
га
отац
кући
по
њему
слаше
.
По
његовој
смрти
,
браћа
се
не
слагаше
за
дуго
,
и
на
брзо
раздијелише
имање
у
три
дијела
.
Познаје
и
земље
и
ливаде
:
срце
земље
,
сучељују
се
са
земљама
Ружића
и
Вујића
,
које
су
сада
с
малим
све
у
његовим
рукама
.
Премишљајући
о
Никину
дјелу
-
мисли
:
-
Не
би
било
добро
да
цио
западе
Илију
;
Илија
би
с
тиме
ојачао
,
а
Петар
је
задужен
до
грла
;
све
имање
не
би
му
за
дуг
залегло
,
а
и
податнији
је
и
поклонитији
од
Илије
—
лако
ће
с
њиме
!
А
лако
ће
и
с
опоруком
,
гдје
улазе
као
свједоци
на
самртноме
часу
Крило
и
Ждрале
.
Сигурно
покојни
Нико
није
опоручио
никоме
ништа
.
Познаје
он
сељаке
у
опће
,
а
познаје
и
Илију
:
похлепан
је
за
земљом
,
потурчио
би
се
за
њу
.
Док
газда
размишља
,
Петру
бјеже
очи
на
жељезну
касу
„
вертаимовачу
“
:
како
је
висока
,
чврста
;
Колико
талијера
могли
би
у
њу
стати
?
Па
му
памет
мути
сила
измрчене
хартије
,
растркане
по
големоме
столу
,
и
дебеле
,
увезане
,
трговачке
књиге
.
-
Сигурно
-
помисли
-
и
моје
је
име
неколико
пута
у
њима
уписано
;
више
вриједи
ова
прљава
хартија
од
цијелога
нашега
села
!
Зашто
смо
ми
живи
?
Чудо
!
Па
му
паде
поглед
на
избљеделу
српску
тробојну
заставу
са
грбом
,
што
је
над
газдиним
столом
;
газда
је
био
,
давно
,
високо
у
зид
прибио
за
жестоких
борба
Срба
и
Хрвата
.
Повише
ње
,
у
углу
,
паук
разапео
своју
паучину
...
—
Слушај
ме
!
—
трже
га
из
мисли
газда
—
Примакни
се
ближе
,
да
ти
кажем
што
треба
да
радиш
;
-
Купи
сестрин
дио
,
и
онај
дједа
му
и
бабе
по
мајци
...
—
Немам
,
господару
,
новаца
...
—
Чекај
,
будало
!
Не
нагли
!
Кад
погодиш
,
-
а
гледај
погодити
за
мало
-
ја
ћу
ти
дати
новце
,
само
треба
да
радиш
паметно
,
да
се
нико
не
осјети
...
Петар
окљева
и
нешто
прогунђа
кроз
зубе
.
—
Што
си
забринут
?
-
Што
је
?
—
А
што
ћу
ја
вама
?
—
Ништа
!
...
Кад
купиш
оба
дијела
,
продаћеш
их
мени
за
исте
новце
,
а
ја
теби
муштулук
од
двадесет
и
пет
талијера
...
Ти
ништа
не
рискираш
.
—
Али
ја
се
надам
за
мало
купити
...
Оно
се
не
разумије
у
посао
...
—
Толико
боље
...
—
Газда
,
чујте
—
мален
је
муштулук
!
...
Примакни
!
—
Видјећемо
,
болан
;
што
циганиш
?
Ако
учиниш
добар
посао
,
даћу
више
,
и
до
педесет
талијера
...
Је
ли
поштено
?
Сјутра
дан
пошао
је
Петар
у
друго
село
,
да
походи
старце
:
дједа
и
бабу
;
истога
дана
пошао
је
и
сестри
.
Опрезно
,
тек
је
натукнуо
због
чега
је
дошао
и
казао
им
,
да
настајни
четвртак
,
нефаљено
,
прије
ручаних
доба
дођу
у
варош
,
—
а
доћи
ће
за
своју
корист
.
На
први
мах
сестра
је
којекако
одбацивала
:
човјек
јој
није
код
куће
већ
на
радњи
,
а
без
њега
тешко
јој
се
одлучити
.
И
старци
су
се
колебали
,
сумњајући
да
им
Петар
не
би
поставио
ступицу
:
није
му
пуно
вјеровати
!
Ипак
су
се
одлучили
,
биће
на
опрезу
,
и
у
четвртак
—
дошли
су
...
Петар
их
дочекао
и
уведе
у
дућан
.
Напоји
их
ракијом
.
Па
их
поведе
кроз
чаршију
,
тобоже
у
шетњу
.
—
Ево
—
љутито
вели
—
ја
ћу
купити
ваше
дијелове
;
знам
да
бацам
новац
на
пут
—
и
устави
се
,
-
таман
као
да
га
просипам
по
овоме
путу
,
по
којему
идемо
...
Али
воља
ме
гонити
се
са
Илијом
;
неће
што
је
намислио
!
...
И
кад
очевину
дијелисмо
,
варао
је
...
а
сада
,
брате
,
отима
...
Неће
,
Бога
ми
!
Та
за
инат
Краљевић
се
Марко
потурчио
!
Сврнуше
у
крчму
.
Петар
од
крчмара
наручи
меса
и
вина
.
О
нечем
преко
залогаја
премишљајући
,
залажу
се
полагано
.
Петар
је
јутрос
све
уредио
.
Узео
новац
код
господара
.
—
Треба
да
виде
новац
,
рекао
је
газди
:
-
биће
лакши
посао
!
Понио
је
са
собом
од
куће
двије
обилате
суве
крмеће
печенице
:
дароваће
једну
газди
,
а
другу
биљежникову
писару
,
„
Шкривану
“
.
Помоћи
ће
њему
господин
Шкриван
,
није
шупља
глава
;
што
он
уради
—
онако
је
,
неће
њему
биљежник
у
очи
ударити
.
А
домишљат
је
враг
!
Док
је
био
опћинским
чаушом
,
био
је
срећне
руке
особито
код
састављања
утока
на
старију
власт
,
у
шумским
прекршајима
.
Ако
је
сељак
био
осуђен
на
пет
круна
глобе
,
придодао
би
броју
пет
једну
ништицу
.
—
Што
је
то
!
?
—
чудио
би
се
сељак
.
—
Помози
,
Васо
,
ако
Бога
знаш
!
—
Уложићу
за
те
уток
и
не
плаћај
ми
ни
паре
док
не
видимо
шта
ће
старија
власт
...
Има
,
болан
,
и
тежих
од
наших
!
—
рекао
би
Васо
,
осврћући
се
,
да
га
ко
не
чује
.
Редовито
,
након
неколико
времена
,
Васо
саопћује
човјеку
,
да
је
старија
власт
уважила
уток
и
умањила
глобу
од
педесет
круна
на
пет
круна
...
И
тако
без
икакова
труда
добио
би
своју
надницу
...
Петар
га
јутрос
,
кад
му
печеницу
донесе
,
моли
да
му
буде
при
руци
,
нека
не
окљева
нимало
,
већ
нека
пође
на
суд
,
да
потражи
честице
.
Може
он
сам
саставити
писмо
,
па
,
кад
буде
све
готово
,
дозваће
биљежника
,
да
потврди
.
—
Тако
мисли
—
вели
—
и
господар
,
газда
Јово
...
и
поздравља
те
.
Петар
се
први
диже
и
погледа
на
друштво
.
—
Вријеме
је
да
се
пође
—
вели
,
и
помисли
:
-
ионако
их
је
вино
добро
прихватило
!
—
Купићу
ваше
дијелове
,
само
да
могу
Илију
гонити
...
-
Однијеће
ме
враг
,
али
нека
—
парбаћемо
се
.
—
За
парбу
треба
новаца
—
опази
стари
,
мотајући
пешкир
око
главе
.
—
Има
новаца
,
дједе
!
—
повика
Петар
и
,
извадивши
кесу
из
њедара
,
просу
новац
по
столу
,
и
прије
но
што
су
старци
и
сестра
могли
га
сагледати
,
покупи
га
брже
боље
,
тури
у
кесу
;
и
држећи
је
у
руци
,
њоме
звекће
...
—
Ајдемо
!
Идите
са
мном
!
Пођоше
за
њим
.
Преко
вароши
Петар
их
држи
на
оку
,
и
једнако
ријечима
их
обасипље
.
Уљегавши
у
биљежничку
писарницу
,
Петар
каже
писару
рашта
су
дошли
,
старац
потражи
столицу
,
а
жене
прислонише
се
уза
зид
.
—
Добро
је
,
учинићу
како
желите
—
вели
писар
уозбиљивши
се
.
И
пребира
биљешке
по
остришцима
хартије
.
Па
,
сјевши
,
држећи
перо
у
руци
,
гледа
у
Петра
.
—
Немој
писати
—
опази
баба
,
—
док
не
чујемо
што
даје
...
—
Ја
одох
!
Нема
овдје
мога
човјека
—
сјети
се
изнебуха
сестра
Петрова
,
угледавши
перо
у
писаревој
руци
.
—
Господарица
си
да
радиш
што
те
воља
-
опази
писар
.
—
Али
...
—
Ево
пара
!
—
прекиде
Петар
—
Ево
их
вама
!
—
и
уручи
кесу
писару
.
А
писар
,
озбиљно
опоменувши
их
,
вели
:
—
Кад
су
новци
у
мојим
рукама
,
нема
преваре
...
И
насмија
се
.
—
А
да
!
Да
вам
право
кажем
:
Петар
купује
мачка
у
врећи
...
Ја
не
би
,
али
свако
је
господар
од
својих
пара
!
Старци
и
сестра
слушају
.
Помислише
:
ако
би
Петар
и
преварио
,
неће
закон
,
а
они
се
пуштају
човјеку
од
закона
у
руке
!
—
Дакле
,
што
си
одлучио
дати
им
?
—
упита
писар
.
—
Колико
питате
?
—
обрати
се
Петар
к
њима
.
—
Колико
је
право
!
—
одговорише
сви
троје
у
један
глас
.
Петар
са
стола
узе
кесу
и
извади
из
ње
неколико
банака
,
размота
их
и
броји
.
-
Ево
десет
десетица
—
вели
.
—
Ево
их
,
гледајте
како
су
модре
...
Ко
ће
их
?
Старац
се
диже
са
столице
,
а
и
жене
се
примакоше
.
—
Нове
су
—
опази
писар
.
Часом
ћуте
.
—
Дајеш
ли
то
за
мој
дио
?
—
прекиде
ћутање
стари
.
—
Јок
!
...
Гдје
је
то
?
—
преврну
Петар
.
—
За
сва
три
дијела
дајем
оволико
.
Старац
погледа
у
Петрову
сестру
.
—
Што
ти
урадиш
,
дједе
!
—
изрече
она
,
једнако
у
двоумици
.
—
Мало
је
!
—
вели
дјед
,
и
претвара
се
као
да
о
нечем
мисли
.
—
То
вам
је
,
као
да
сте
на
путу
нашли
—
опази
писар
...
Дакле
,
погодили
сте
се
,
а
?
—
Чекај
!
-
а
простите
на
којој
сте
—
пресјече
старац
и
завика
:
—
Нека
даде
свакоме
по
двадесе
и
пет
талијера
равно
...
Нека
смо
једнаци
!
—
Нек
буде
како
хоћеш
!
—
прихвати
бесједу
Петар
,
бојећи
се
да
старца
баба
не
