јеобузима
некакво
пријатно
расположење
према
свему
,
па
чак
и
према
овом
писару
.
»
Збиља
,
красан
човек
.
Како
је
само
учтив
,
пријатан
,
скроман
.
И
баш
може
бити
да
сам
га
ономад
рђаво
разумела
.
Човек
,
без
сумње
,
гледао
мало
да
ме
занима
,
па
ћаскао
свашта
,
а
ја
одмах
помислила
бозна
шта
...
Да
ли
је
тако
?
«
...
И
она
понови
у
памети
његов
пређашњи
разговор
,
размисли
се
о
неким
изразима
,
па
јој
се
сад
цео
разговор
учини
друкчији
,
сасвим
друкчији
.
»
А
ко
зна
?
...
помисли
она
са
неком
сумњом
на
души
:
можда
је
ово
претварање
...
«
Да
ли
могу
бити
људи
толико
дволични
...
И
то
остаде
за
њу
неразрешена
загонетка
.
А
писар
се
тек
сад
одушевио
својом
речитошћу
,
па
не
мисли
престати
.
Много
лепих
мисли
и
уверавања
изнесе
пред
Љубицу
и
одједном
,
погледавши
у
часовник
,
трже
се
.
—
Зар
ваш
колега
не
ради
данас
?
запита
он
осврћући
се
.
—
Ради
,
не
знам
што
већ
не
излази
.
Писар
скочи
и
утрча
у
школу
.
Одмах
по
том
стадоше
излазити
уморна
деца
,
протежући
се
целом
снагом
,
а
за
њима
покуњен
,
снуждена
погледа
,
изиђе
и
Гојко
са
писарем
.
—
Овај
би
и
заспао
у
школи
,
чекајући
да
ја
одем
,
рече
писар
смејући
се
.
Него
ћу
сад
вас
,
господине
учитељу
,
нешто
да
молим
.
Пошљите
вашег
послужитеља
нек
донесе
моје
бисаге
из
суднице
и
примите
нас
у
ваш
стан
да
се
мало
заложимо
и
разговоримо
.
Госпођица
,
држим
,
неће
отказати
?
—
Захваљујем
...
али
сам
тако
уморна
,
да
би
ми
сад
одмор
био
пријатнији
од
јела
.
—
Нећете
нам
,
ваљда
,
покварити
друштво
.
Има
времена
и
за
одмор
.
Гојко
,
онако
суморан
,
наређује
Стојану
да
трчи
за
бисаге
,
а
он
се
даде
на
посао
:
да
мало
уреди
и
дотера
свој
жалосни
стан
.
Пренерази
се
кад
виде
да
соба
опет
није
почишћена
.
Већ
пети
дан
је
како
наређује
Стојану
да
бар
мало
смахне
оно
сено
са
пода
,
па
ето
,
стоји
све
као
у
свињцу
.
Да
узме
сад
да
он
почисти
,
не
сме
—
дићи
ће
прашину
,
опазиће
га
.
»
Најбоље
нек
стоји
овако
,
помисли
он
.
Они
знају
да
ја
немам
жене
ни
друге
послуге
«
.
Потом
намести
мало
своју
постељу
,
привуче
сточић
ближе
прозору
,
па
изиђе
.
Стојан
се
враћаше
с
бисагама
,
те
сви
уђоше
у
собу
.
Љубица
се
намршти
кад
уђе
,
у
мало
не
запуши
нос
руком
.
Гојко
то
опази
,
па
се
обрте
Стојану
.
—
Је
ли
море
,
ти
.
Од
кад
ја
теби
вичем
свако
јутро
да
собу
чистиш
и
ветриш
,
а
ти
си
ми
направио
овде
читав
свињац
!
...
Ја
...
ја
...
узвикну
он
у
љутини
,
па
запе
и
одједном
прекиде
.
Љубица
и
писар
тако
исто
изгрдише
чичу
,
па
поседаше
за
сто
,
који
се
повијаше
на
све
четири
стране
.
—
Шта
ћу
,
старост
је
,
братићу
!
...
Не
може
се
више
као
некад
,
док
се
било
младо
.
А
ја
опет
моју
господу
слушам
ка
неке
богове
и
сваки
им
,
што
ће
рећи
,
довлет
чиним
.
Ми
се
слажемо
лијепо
;
јес
’
,
братићу
...
ка
нека
права
вамилија
.
Гојко
обори
главу
па
ућута
.
Њега
је
вазда
побеђивала
Стојанова
речитост
,
па
и
сад
он
немаде
шта
одговорити
,
знајући
у
напред
да
ће
соба
бити
све
гора
и
све
нечистија
,
ако
се
он
сам
не
прихвати
метле
.
Али
је
то
њега
мрзело
,
а
нечистоћу
је
могао
мирно
сносити
,
само
да
није
овако
изненадних
посета
.
—
Кад
си
стар
,
пријатељу
,
и
кад
не
можеш
да
радиш
,
онда
ниси
више
за
службу
,
рече
писар
,
вадећи
хладно
печење
,
заструг
са
сиром
и
кајмаком
,
лук
и
неколико
бутела
пива
.
—
Него
да
кажем
ја
да
узму
другог
човека
,
кога
младића
.
Стојану
заигра
обријана
и
обрасла
кратком
чекињавом
косом
брада
;
он
затрепта
очима
и
одједном
рукну
у
плач
.
—
Десет
година
сам
овде
,
слатки
братићу
...
Немам
куд
...
да
умрем
овде
...
.
—
Оставите
га
,
молим
вас
,
рече
Љубица
,
која
се
веома
узбуни
од
старчева
плача
.
—
Добро
,
кад
госпођица
за
тебе
моли
,
одговори
писар
,
па
стаде
нудити
нове
пријатеље
јелом
и
пићем
.
—
Ама
као
да
смо
се
ја
и
ви
,
господин
учо
,
раније
познавали
...
или
смо
се
негде
виђали
,
настави
писар
,
нудећи
Гојка
пивом
.
Ви
сте
ми
тако
познати
.
—
Учили
смо
гимназију
заједно
...
Ви
после
одосте
некуд
...
у
полицију
.
—
Ха
,
па
што
се
не
кажеш
,
брате
!
...
Другови
из
гимназије
,
па
се
чине
да
се
не
познају
.
Господин
Пера
с
нарочитим
задовољством
и
чак
неком
важношћу
удари
гласом
на
речи
из
гимназије
...
У
његовој
кондујити
стајаше
да
је
свршио
основну
школу
;
и
он
сам
вазда
се
исказивао
против
школе
и
школованих
људи
,
али
тек
беше
му
необично
драго
,
што
се
у
овој
прилици
нашао
сведок
његовог
гимназијског
школовања
.
А
он
је
,
морамо
признати
,
у
дубини
душе
сматрао
гимназију
као
нешто
веома
велико
,
непостижно
,
веће
од
свега
...
управо
о
већим
школама
није
смео
ни
мислити
.
—
Па
ти
си
то
мене
,
настави
он
,
познао
одмах
...
и
опет
си
ћутао
!
—
Тхе
...
шта
ћу
?
Знам
да
ме
не
познајете
,
одговори
Гојко
гледајући
у
земљу
.
»
Ха
,
ова
несрећна
збуњеност
,
рече
он
у
себи
,
мрштећи
се
.
Куд
баш
сад
да
ми
дође
,
кад
треба
да
сам
нај
...
најслободнији
!
«
...
Познао
сам
вас
одмах
,
настави
он
,
па
се
накашља
,
не
знајући
шта
би
још
могао
рећи
.
—
Е
па
деде
,
за
срећна
познанства
!
подиже
писар
чашу
,
додирујући
уз
гред
,
врло
лагано
,
Љубичину
чашу
,
а
са
Гојком
се
куцну
другарски
.
Гојко
испи
,
па
одмах
виде
да
се
и
Пера
и
Љубица
нешто
смеше
и
гледају
њега
.
Баш
ће
бити
да
се
њему
смеју
.
То
га
опет
збуни
.
—
Какав
си
то
друг
,
болан
...
Нећеш
са
колегиницом
да
се
куцнеш
!
рече
му
писар
.
—
Заборавих
...
промрмља
збуњен
Гојко
,
крећући
очима
живо
,
као
да
гледаше
где
би
се
могао
сакрити
.
После
ручка
полицајац
одседе
у
разговору
још
читав
час
.
Ту
се
разговарало
пријатељски
,
сасвим
другарски
,
претресале
се
успомене
из
младости
,
управо
ређали
се
несташни
поступци
у
школи
и
ван
ње
,
Љубица
слуша
са
интересом
овај
разговор
,
који
је
у
по
нечем
подсети
на
њену
младост
.
И
Гојко
се
чак
расположио
,
па
допуни
разговор
по
неким
својим
сећањем
.
—
Сећате
ли
се
онога
...
рече
он
смешећи
се
,
онога
у
дугачким
кошуљама
...
Трпковића
,
што
удари
директору
шамар
...
Није
га
познао
по
ноћи
.
—
Аха
,
јест
...
хтедоше
,
чини
ми
се
да
га
истерају
.
—
Ја
,
па
му
директор
опрости
.
Сад
је
поручник
.
Најзад
се
писар
диже
,
опрости
се
врло
пријатељски
са
Љубицом
и
Гојком
,
Љубици
опет
понови
неколика
извињења
,
рече
јој
да
буде
потпуно
безбрижна
,
па
оде
весело
.
Гојко
се
још
смешио
задовољно
,
сећајући
се
неких
ситница
из
ђачког
живота
.
Љубица
се
досети
овом
смеху
,
па
чим
стадоше
на
пољу
запита
га
:
—
Ви
сте
јамачно
лепо
провели
детињство
и
младост
?
Видим
да
се
радо
сећате
младости
...
—
Младости
?
...
понови
Гојко
и
замисли
се
.
Ја
је
нисам
имао
,
ни
знао
за
њу
...
Не
,
не
...
ја
нисам
живео
у
младости
,
нити
знам
шта
је
то
.
Љубица
га
погледа
зачуђено
;
учини
јој
се
да
он
ово
не
говори
будан
,
но
као
да
сања
.
Поглед
му
беше
управљен
у
једну
тачку
и
укочен
,
цело
лице
некако
необично
измењено
,
сањиво
,
занесено
...
Како
то
?
рече
она
тихим
гласом
,
као
да
се
боји
да
га
не
пробуди
.
Сваки
ко
је
преживео
младост
,
мора
знати
за
њу
,
сећати
се
појединих
тренутака
и
,
разуме
се
,
то
су
најлепша
сећања
...
Ето
,
и
ви
се
сећате
неких
ситница
...
—
А
ја
вам
кажем
да
не
знам
за
младост
.
.
Сећам
се
многих
ситница
,
јест
...
али
то
је
туђи
живот
,
то
сам
ја
само
посматрао
...
Али
из
мог
живота
нема
ништа
,
јер
ја
нисам
живео
,
као
што
ни
сада
не
живим
.
Него
...
тек
сад
је
друго
;
опет
сад
бар
има
нечега
,
а
онда
није
било
ништа
,
изговори
он
то
,
па
дубоко
уздахну
и
обриса
руком
чело
,
по
коме
се
накупиле
капље
зноја
.
—
Ја
то
не
разумем
;
не
знам
како
...
рече
Љубица
,
тражећи
згодан
израз
—
како
то
нисте
живели
?
—
Како
?
...
понови
Гојко
.
Од
основне
школе
,
па
до
краја
школовања
одвојио
сам
се
из
родитељске
куће
и
бринуо
се
сам
о
себи
.
Какав
ми
је
био
први
дан
школовања
,
такав
ми
је
био
и
последњи
:
све
једно
исто
...
судови
,
вода
,
ципеле
,
трчкарање
до
бакалнице
,
до
касапнице
,
а
ноћу
крпи
се
,
пери
се
и
учи
...
Све
тако
,
без
краја
!
...
—
Зар
баш
никад
нисте
знали
за
игру
са
друговима
,
шалу
,
забаве
?
...
—
Никад
.
Ја
нисам
за
све
то
време
ништа
осећао
,
ништа
желео
;
живео
сам
...
то
јест
нисам
управо
ни
живео
,
него
онако
...
—
А
детињство
?
стаде
га
запиткивати
заинтересована
Љубица
.
—
Ваљда
сте
бар
као
дете
проживели
,
у
родитељској
кући
,
са
децом
?
...
—
Јест
,
само
сам
тада
и
живео
,
више
никад
,
одговори
Гојко
с
неким
болом
,
готово
са
очајањем
,
па
се
опет
загледа
некуд
у
даљину
,
а
пред
очима
стадоше
му
пролетати
сећања
из
безазлена
детињства
.
Како
да
се
не
сећа
!
Зар
би
се
могло
то
заборавити
?
Па
шта
би
му
остало
за
утеху
из
целог
живота
,
чега
би
се
имао
сећати
,
да
није
тога
лепог
доба
,
детињства
...
Зар
да
се
не
сећа
онога
гнезда
,
у
облику
једне
мале
,
накривљене
,
непокривене
сиротињске
дашчарице
,
са
чијег
се
прага
виде
шумни
вали
дивотне
Мораве
.
Чим
сване
,
они
сви
,
голотрби
и
босоноги
малишани
,
његова
браћа
и
сестре
,
поискачу
испод
прљавих
,
поцепаних
поњава
,
па
трчи
на
ниже
,
на
реку
.
Прегледају
од
синоћ
запете
вршке
и
намештене
кошаре
,
па
ако
има
лова
,
одмах
се
доноси
угарак
,
ложи
се
ватра
ту
на
обали
и
спрема
се
доручак
.
Родитељи
им
,
пука
сиротиња
,
журе
се
на
рад
,
надничење
,
а
они
по
цео
дан
око
воде
,
око
Мораве
хранитељке
,
јер
она
их
је
и
хранила
и
појила
,
другог
чега
нису
имали
;
она
их
је
и
неговала
,
као
добра
мати
,
прала
их
,
чистила
,
а
благо
сунце
повијало
их
и
сушило
својим
зрацима
...
О
,
дивна
,
шумна
српска
Мораво
!
...
Па
оне
безазлене
,
срећне
дечје
игре
!
Па
нарочито
оно
задовољство
,
које
се
тада
осећало
...
И
сад
се
живо
сећа
тога
осећања
,
па
му
душу
обузме
слатка
топлина
.
И
све
тако
лепо
беше
,
док
га
једног
дана
отац
не
узе
за
руку
и
одведе
у
окружну
варош
.
»
Много
нас
је
,
рече
му
отац
,
па
не
могу
све
да
изхраним
.
Узеће
те
господин
Младен
,
даће
те
у
школу
,
а
ти
да
га
слушаш
као
Бога
.
Немаш
се
куд
враћати
«
.
И
он
је
остао
,
почео
је
претурати
дан
за
даном
,
док
се
једном
не
нађе
са
листом
хартије
у
рукама
,
који
му
је
могао
дати
хлеба
.
А
за
то
време
његово
се
мило
гнездашце
растурило
.
Родитељи
помрли
,
сестре
се
разудале
и
свака
за
себе
савила
гнездо
,
браћа
се
растурила
по
белу
свету
и
он
сад
замишља
како
изгледа
оно
рајско
место
,
где
је
познао
једине
дане
среће
,
милоште
,
задовољства
.
Кућица
се
већ
давно
срушила
,
по
дворишту
израсло
трње
и
коров
;
плетар
,
у
који
је
затварана
једина
коза
шута
,
јамачно
је
однесен
или
је
струлио
ту
на
месту
;
стазица
до
реке
обрасла
травом
;
вир
,
код
кога
су
се
намештале
справе
за
лов
,
засут
;
све
срушено
,
уништено
,
па
ветар
преко
те
пусте
гудуре
звижди
и
шиба
,
а
Морава
оздо
,
ваљајући
своје
мутне
таласе
,
хуји
и
шуми
пенушећи
се
,
не
осврћући
се
на
опустело
гнездо
.
Иљадама
година
она
се
таласа
овом
долином
;
иљаде
ће
још
проћи
,
а
она
ће
исто
овако
пенити
се
и
шумити
,
не
осврћући
се
на
човечја
гнезда
,
која
се
појаве
уз
њене
обале
па
их
одједном
нестане
...
Све
ће
проћи
,
свега
ће
нестати
,
а
Морава
ће
се
још
поносито
и
величанствено
носити
преко
равна
српска
поља
...
Гојку
кану
суза
из
очију
,
али
он
не
смеде
подићи
руку
да
се
убрише
.
Скрену
оком
у
страну
,
па
опази
да
се
и
Љубица
некуд
далеко
загледала
,
очи
се
сјаје
,
не
мичу
се
,
а
усне
по
кад
што
грчевито
заиграју
.
И
она
се
,
ваљада
,
пренела
у
прошлост
,
или
се
предала
каквом
новом
осећају
,
па
снује
пријатне
заносне
снове
.
Гојко
се
обрте
к
њој
,
па
је
стаде
посматрати
.
Учини
му
се
да
се
из
саме
душе
његове
појављује
нека
сила
,
која
га
снажно
гони
у
наручја
тој
девојци
,
осећа
да
га
нешто
снажно
привлачи
к
њој
.
И
кад
би
имао
мало
више
смелости
,
ко
зна
какве
би
се
изјаве
одједном
разлиле
из
груди
.
Овако
пак
само
уздахне
и
снуждено
обори
главу
,
осећајући
немоћ
и
неодлучност
.
Он
ће
чекати
да
се
то
некако
само
собом
удеси
.
Деца
већ
почеше
долазити
у
школу
,
а
они
обоје
сањаху
...
ВИИИ
.
Полицајац
веома
учестао
са
својим
походама
.
Сваки
други
трећи
дан
сврне
на
часак
у
школу
,
поседи
са
Љубицом
,
поразговара
се
,
нашали
се
и
насмеје
,
па
оде
.
Никакве
претње
,
никаквих
затева
не
чу
се
више
од
њега
.
Љубица
се
већ
тако
навикла
на
његове
походе
,
да
их
у
извесне
дане
и
сама
очекује
,
постале
су
јој
чак
пријатне
.
У
овој
сеоској
самоћи
човек
се
радује
кад
добије
прилику
да
с
ким
измења
мисли
.
У
последње
време
писар
поче
доносити
по
неку
лепу
понуду
:
кутицу
финих
шећерлема
,
јужнога
воћа
,
уверавајући
како
су
то
необично
јевтине
ствари
у
Београду
,
куда
он
иде
често
те
носи
порезу
.
Љубица
се
све
више
навикаваше
на
писареве
љубазности
,
и
сад
јој
беху
сасвим
обични
доста
смели
изрази
.
Она
и
сама
добациваше
Пери
двосмислене
одговоре
,
разуме
се
све
у
шали
,
но
тек
беше
са
њим
потпуно
слободна
.
Сад
се
и
сама
смејала
својој
пређашњој
бојазни
и
страху
,
и
питала
се
:
чега
се
имала
бојати
?
Ето
,
већ
више
од
месец
дана
човек
долази
,
и
осим
задовољства
и
пријатељства
она
не
осети
ништа
друго
пред
њим
.
Али
у
колико
Љубица
и
писар
постајаху
интимнији
,
у
толико
се
Гојко
све
више
стаде
повлачити
,
док
се
сасвим
не
издвоји
из
њихова
друштва
.
Пре
недељу
дана
донео
им
је
сам
писар
обома
плату
,
док
други
учитељи
још
нису
ни
мислили
о
томе
.
Гојко
чак
узе
и
нешто
пара
унапред
,
па
одмах
оде
до
Београда
,
одену
се
лепо
и
врати
се
истога
дана
,
доста
измењен
,
наравно
у
своју
корист
.
Његове
наде
добише
још
више
маха
,
али
се
одмах
и
пресекоше
.
Сутра
дан
деси
му
се
прилика
да
чује
смелу
изјаву
писареву
и
шаљив
одговор
Љубичин
.
Гојко
се
следи
,
и
од
тог
дана
није
се
ни
видео
ни
проговорио
са
њима
.
Са
Љубицом
,
кад
има
што
пословно
,
преговара
преко
Стојана
.
И
Љубица
је
са
своје
стране
много
допринела
,
да
се
хладноћа
међу
њима
увећа
,
а
то
само
због
оног
безразложног
женског
ината
.
»
Шта
ми
се
он
ту
љути
...
као
да
има
какво
право
нада
мном
.
Баш
ћу
за
инат
да
га
једим
,
још
више
ћу
да
се
смејем
са
писарем
,
нек
пуца
од
једа
«
.
Гојко
остаде
озбиљан
,
вечно
намрштен
и
повучен
,
избегаваше
сваку
прилику
да
се
не
сретне
са
њом
.
Сад
се
већ
Љубица
од
истине
наљути
.
Ово
његово
стално
и
одлучно
држање
беше
јој
теже
од
свега
:
писар
дође
за
часак
два
,
па
га
после
нема
по
неколико
дана
,
а
она
ни
с
ким
ни
речи
проговорити
.
Тешко
!
...
Она
увиђаше
да
се
међу
њима
почиње
отворено
непријатељство
,
које
се
обично
зове
»
учитељска
свађа
«
,
о
чем
је
много
рђавога
слушала
.
Али
она
ни
прстом
не
мрдну
да
то
спречи
.
Напротив
,
реши
се
на
отворен
инат
,
надајући
се
на
моћну
заштиту
писареву
.
Једне
суботе
у
вече
уђе
Стојан
у
Љубичин
разред
.
Чича
беше
на
великој
муци
:
од
пре
,
док
се
слагаху
сви
,
беше
му
лако
задовољити
обоје
,
али
како
ће
сад
?
Гојка
не
сме
вређати
,
јер
је
управитељ
—
може
га
одјурити
;
Љубицу
још
горе
...
уз
њу
је
писар
.
А
овамо
Гојко
му
једнако
издаје
некакве
оштре
поруке
за
Љубицу
,
па
стане
на
врата
и
слуша
хоће
ли
чича
онако
исто
оштро
изговорити
,
како
је
он
казао
.
Ето
и
сада
чича
зна
поуздано
да
Гојко
слуша
на
вратима
...
нарочито
му
је
казао
да
остави
врата
мало
одшкринута
...
Чича
се
,
ставши
пред
Љубицу
,
уозбиљи
,
мало
се
накашља
па
изговори
наредбу
.
—
Казао
господин
управитељ
да
ће
сутра
сви
ђаци
ићи
у
цркву
.
И
ви
да
се
спремите
да
,
идете
са
вашом
децом
.
»
Хвала
Богу
,
чини
ми
се
овако
рече
,
одахну
чича
,
јер
га
је
Гојко
три
пута
слишао
,
док
није
добро
научио
целу
наредбу
напамет
.
—
Казао
сам
,
братићу
,
и
оно
:
господин
управитељ
;
виђу
да
он
тако
баш
хоће
«
.
—
Кажи
господину
да
учитељице
не
морају
ићи
у
цркву
,
кад
је
она
удаљена
.
Деца
ће
већ
доћи
,
па
нека
их
он
води
;
и
онако
није
до
сад
био
у
цркви
,
одговори
она
жучно
,
а
образи
пламте
,
црвене
се
као
крв
...
Кад
Стојан
оде
пред
Гојка
,
овај
већ
писаше
нешто
љутито
.
Руке
му
дрктаху
,
а
перо
га
никако
не
слушаше
,
но
извијаше
пуно
непотребних
црта
.
—
Чекај
,
рече
он
,
не
дижући
главе
и
не
слушајући
одговор
Стојанов
.
Извади
из
стола
деловодник
,
забележи
тамо
нешто
,
стави
нумеру
на
ону
исписану
хартију
,
па
је
даде
Стојану
.
—
Носи
.
Нека
прочита
и
нек
се
потпише
да
јој
је
саопштена
наредба
.
Кад
Љубица
узе
хартију
и
прочита
све
,
па
спази
чак
и
нумеру
,
она
се
охлади
.
Одједном
осети
над
собом
сву
тежину
силе
старијега
,
а
необичан
јој
беше
овај
оштар
,
званичан
тон
,
који
се
јасно
распознаваше
у
наредби
.
»
Наређује
се
учитељици
првог
разреда
школе
орловичке
,
поред
усмене
наредбе
,
да
сутра
...
«
и
тако
даље
—
стајаше
написано
на
тој
хартији
.
Доле
потпис
:
»
Управитељ
школе
орловичке
«
...
а
горе
на
врху
великим
словима
:
»
Краљевско-
српска
основна
школа
орловичка
.
Бр
.
34
.
«
Баш
звони
!
...
Љубици
нарочито
одузеше
смелост
и
управо
уплашише
је
ови
необични
и
,
како
она
мишљаше
,
важни
државни
изрази
:
Краљевско-
српска
;
.
.
Па
није
хтео
да
скрати
:
Кр
.
срп
.
,
како
се
то
по
некад
ради
,
него
баш
отегао
целом
ширином
.
Љубица
погну
главу
,
па
веома
послушно
и
усрдно
узе
перо
и
потписа
како
јој
је
речено
.
—
Шта
каже
?
запита
Гојко
шапућући
,
кад
му
Стојан
предаде
хартију
.
—
Шта
ће
рећи
...
Саже
главу
ко
јагњенце
,
па
потписа
.
Хе
,
братићу
,
сила
је
влас
’
!
...
рече
чича
и
некако
лукаво
засветли
очима
.
Гојко
се
насмеши
задовољно
,
победоносно
.
Распусти
децу
,
па
се
и
сам
упути
кроз
село
,
право
ка
брезовачкој
школи
.
Од
скорог
времена
он
се
о
свему
саветоваше
са
Вељом
,
јер
увиде
да
овај
не
само
паметно
мисли
,
но
многе
ствари
унапред
предвиђа
.
—
О
,
безнадежни
јуноша
,
узвикну
Веља
,
видевши
га
где
му
долази
.
Шта
је
,
пишти
ли
рањено
,
изневерено
срце
?
...
Знам
,
знам
,
дикане
мој
:
тешки
су
то
боли
.
И
ја
сам
ти
тако
нешто
некад
боловао
,
па
ништа
...
прође
,
к’о
ћуреће
бобице
.
Сад
се
смејем
кад
се
тога
сетим
.
Него
шта
ја
...
хајде
седи
,
молим
те
.
Шта
је
ново
код
вас
?
«
Гојко
се
намести
на
столицу
,
хтеде
се
осмехнути
,
онако
ради
учтивости
,
али
му
се
из
груди
оте
тежак
уздах
.
Суморно
погледа
око
себе
,
махну
руком
преко
чела
,
па
туробно
одговори
:
—
Мани
се
,
молим
те
...
Живот
ми
је
загорчао
;
и
онако
нисам
никад
среће
видео
.
И
свака
несрећа
мора
да
се
разбије
о
моју
главу
!
...
—
Море
ћути
,
то
је
добро
ако
још
може
да
се
разбије
...
—
Шта
да
радим
,
научи
ме
,
настави
Гојко
очајним
гласом
,
па
му
исприча
догађаје
последњих
дана
.
Ја
видим
,
рече
он
,
да
ми
се
спрема
велика
несрећа
...
неће
проћи
ни
две
недеље
,
а
ја
ћу
бити
отпуштен
.
Па
куд
ћу
после
и
шта
ћу
?
...
—
Отпуштен
...
хе
,
мој
цикале
,
не
иде
то
тако
.
Обезбеђен
си
ти
од
премештаја
и
отпуштања
боље
него
и
један
од
нас
.
Ја
ти
јамчим
да
нећеш
бити
ни
премештен
ни
отпуштен
,
докле
год
устраје
тај
роман
Љубичин
...
требаш
ти
њима
.
—
Шта
ти
говориш
...
као
да
не
знаш
оног
зликовца
!
—
Зато
и
говорим
што
га
знам
...
Мене
и
сваког
другог
он
би
одјурио
,
а
тебе
неће
,
јер
си
му
ти
потребан
...
да
му
не
сметаш
.
—
Како
то
мислиш
?
...
не
знам
.
—
Он
ће
ти
правити
друге
пакости
,
нема
сумње
,
настави
Веља
,
избегавајући
одговорити
на
Гојково
питање
.
Јаком
иду
твоје
муке
и
невоље
,
а
помоћи
ти
се
не
може
.
Једино
ти
остаје
:
да
зажмуриш
па
ништа
да
не
видиш
и
да
те
се
ништа
не
тиче
.
Онда
ће
и
она
тебе
оставити
на
миру
...
чак
ће
ти
писар
и
услуге
чинити
.
Видиш
,
дао
ти
и
аконто
за
овај
месец
,
а
ми
још
нисмо
за
прошли
примили
...
Само
ако
то
можеш
...
допуни
он
после
кратког
ћутања
.
—
А
шта
велиш
за
ово
вечерас
,
јесам
ли
погрешио
?
—
Како
?
...
Напротив
!
то
ти
је
дужност
.
Било
је
већ
доцкан
кад
се
Гојко
диже
и
упути
к
своме
селу
.
Сутрадан
Љубица
дође
рано
у
школу
;
и
деца
се
брзо
окупише
.
Свако
се
лепо
обукло
па
се
беле
чисте
кошуљице
;
на
ногама
већином
алеве
чарапе
а
на
леђима
јелечићи
.
Љубица
се
загледала
у
децу
,
па
се
тако
и
замислила
...
стоји
лепо
обучена
,
са
шеширом
на
глави
и
гледа
,
гледа
без
циља
.
—
Госпоја
,
прекида
јој
мисли
један
малишан
:
овај
пио
воде
јутрос
,
па
...
је
л
’
да
не
сме
узети
навору
?
—
Не
сме
...
одговара
она
механички
,
више
понављајући
детиње
речи
,
не
знајући
ни
сама
шта
је
рекла
.
Појави
се
на
прагу
и
Гојко
,
али
друкчији
,
сасвим
друкчији
.
На
њему
лепо
ново
одело
,
нов
црн
шешир
,
коса
ошишана
,
брада
»
штуцована
«
,
па
ни
налик
на
пређашњег
Гојка
.
Истина
,
и
сад
се
јасно
опажа
његова
карактеристична
несразмера
,
али
ко
се
већ
навикао
гледати
га
таквог
,
њему
он
сад
изгледа
сасвим
отресит
,
прави
младожења
.
Љубица
подиже
главу
и
погледа
га
за
часак
.
Ироничан
осмех
,
помешан
са
презирањем
,
заигра
на
њеним
уснама
.
Дохвати
мараму
,
као
да
се
брише
,
па
га
опет
погледа
и
насмеја
се
још
јаче
.
А
Гојко
,
озбиљан
и
намрштен
,
са
неким
прутићем
у
руци
,
разгледаше
децу
по
дворишту
.
Неколико
његових
ђака
приђоше
к
њему
.
—
Јесу
ли
сви
дошли
?
запита
децу
.
—
Дошли
су
.
Само
нису
они
што
не
долазе
никако
,
одговорише
ђаци
.
—
Уређујте
се
,
скомандова
,
он
па
сиђе
на
други
крај
,
подаље
од
Љубице
,
и
стаде
уређивати
децу
.
И
Љубица
одмах
уреди
своје
малишане
.
Сад
је
одједном
опет
обузе
нека
милина
,
врати
се
пређашња
љубав
према
овој
деци
,
и
њој
је
необично
мило
што
стоји
са
овако
чистом
и
упарађеном
децом
.
Толико
пута
је
са
завишћу
гледала
кад
варошке
учитељице
иду
са
децом
у
цркву
,
па
је
тада
у
себи
помишљала
,
да
ће
и
она
дочекати
тај
срећни
дан
,
кад
ће
овако
исто
са
својим
ђацима
ићи
.
Па
ето
,
дође
и
тај
дан
!
Неумна
,
она
је
сад
нерасположена
због
овог
Гојка
,
а
можда
и
због
другог
чега
,
не
зна
ни
сама
,
.
.
јест
има
још
нешто
,
јамачно
има
...
Али
један
поглед
на
ове
малишане
довољан
је
да
раскрави
залеђено
срце
и
душу
да
развесели
.
Школа
се
крену
.
Напред
иђаше
Љубица
са
својом
децом
,
весело
гледајући
пред
собом
,
а
напослетку
,
завршујући
ред
,
натмурен
и
покуњен
,
ступаше
Гојко
.
По
потесу
блиста
се
бистра
роса
,
мирише
свеж
јутрењи
ваздух
,
прелећу
велика
јата
грлица
,
спремна
за
одлазак
,
а
доле
у
трњаку
,
јасним
и
звонким
гласом
,
чика
кос
...
Милина
,
не
може
човек
сит
да
се
надише
!
...
После
дуга
путовања
,
стигоше
цркви
.
Служба
већ
почета
,
те
они
и
не
одморише
децу
,
него
их
уведоше
у
цркву
и
наредише
у
једном
крају
.
За
певницом
певаше
месни
учитељ
,
а
око
њега
стајаху
и
одговараху
на
јектенија
десетина
одраслијих
ђака
.
Гојко
стаде
за
певницу
,
али
пошто
не
имађаше
гласа
,
мораде
ћутати
.
Љубица
је
пазила
на
децу
и
крстила
се
побожно
,
онако
женски
:
знајући
само
да
се
тако
ваља
,
не
размишљајући
нимало
ради
чега
то
чини
.
И
сад
одједном
стаде
јој
наликовати
овај
тренутак
на
један
часак
из
њена
детињства
.
Јест
,
сећа
се
тако
живо
...
Довела
је
мати
,
са
млађом
сестрицом
,
у
цркву
.
Стоје
оне
тако
у
једном
крају
и
ћуте
.
Мати
се
крсти
,
а
она
гледа
у
пламичак
кандила
,
што
трепери
пред
распећем
на
врху
иконостаса
.
Учитељ
отегао
неку
дугачку
песму
,
па
све
сеца
гласом
,
узвикујући
на
неким
местима
страховито
.
На
средини
цркве
,
око
иконе
,
стоје
читави
бокори
зрела
и
зелена
босиљка
...
мирис
од
њега
простире
се
по
свој
цркви
,
и
она
помишља
да
то
мирише
божја
душа
.
И
гле
,
то
исто
сада
!
...
И
пламичак
пред
распећем
,
и
учитељева
херувика
са
онаким
истим
сецањем
и
узвикивањем
,
и
гомиле
босиљка
,
мирис
и
оне
исте
мисли
...
Она
се
занесе
,
не
слушајући
шта
се
ради
око
ње
.
Кад
изиђоше
у
порту
,
по
свршетку
службе
,
другови
се
упознаше
.
Месни
учитељ
је
старији
човек
,
већ
у
годинама
,
пријатна
,
симпатична
изгледа
.
Скроман
,
тих
,
са
неким
нарочитим
,
лаганим
и
одмереним
манирима
,
који
се
теку
постепено
у
животу
и
сматрају
се
као
велики
украс
човеков
.
—
Да
,
да
...
чули
смо
,
одавно
смо
чули
,
па
све
разговарамо
са
господин
-
свештеником
...
Све
се
надамо
да
дођете
,
да
се
видимо
.
Изиђе
свештеник
.
За
чудо
:
и
он
беше
исти
учитељ
...
Онако
исто
говори
,
онаки
исти
покрети
,
осмех
,
ама
баш
све
исто
.
И
његове
прве
речи
беху
скоро
исте
као
и
учитељеве
.
Гојко
се
једва
осмели
да
изговори
оправдање
:
—
Далеко
много
...
И
посао
велики
у
почетку
...
Његова
обична
збуњеност
,
кад
се
састаје
с
непознатим
људима
,
обузе
га
сад
у
великој
мери
.
И
попа
и
учитељ
згледаше
се
после
његова
одговора
.
.
Учини
им
се
веома
чудновата
и
необична
оволика
збуњеност
код
одрасла
човека
.
И
Љубица
оборила
главу
,
па
не
зна
како
да
удеси
лице
:
хтела
би
да
изгледа
пријатна
,
а
осећа
да
јој
то
у
овом
тренутку
не
иде
од
руке
.
Учитељ
позва
другове
к
себи
у
стан
,
ту
одмах
до
цркве
,
и
они
,
не
смејући
одрећи
,
одоше
,
и
ако
би
волели
да
се
крену
одмах
са
децом
.
—
Извол’те
,
говораше
попа
,
идући
уз
њих
.
И
дечица
треба
да
се
одморе
добро
,
дуг
је
пут
,
а
и
ви
.
Па
да
се
упознамо
...
Ко
зна
кад
ћете
нам
опет
доћи
.
Гојко
иђаше
као
на
шибу
.
Шта
ће
он
тамо
,
кад
зна
да
неће
умети
ни
проговорити
.
Истина
,
ово
су
неки
добри
људи
,
види
се
...
али
тек
...
—
Јесте
ли
богослов
или
преперанд
?
запита
га
попа
кад
седоше
у
соби
.
—
Преп
...
да
,
јест
...
свршио
сам
Учитељску
Школу
,
промуца
Гојко
оборених
очију
,
избегавајући
ону
заплетену
туђу
реч
.
А
и
згодније
му
беше
да
се
овако
изрази
:
нека
знају
да
је
свршио
целу
Учитељску
Школу
,
и
ако
је
привремени
.
—
Тако
...
јест
,
јест
,
видим
ја
:
нисте
добар
пјевчик
.
А
чусте
ли
како
кликће
наш
господин
Аксо
?
...
Јест
,
али
он
је
богослов
.
—
Та
оно
није
баш
због
тога
,
господин
-
свештениче
,
није
због
тога
што
...
није
због
школе
.
Има
и
богослова
који
рђаво
певају
.
—
Има
,
доиста
има
,
одговара
поп
,
обарајући
очи
,
јер
и
сам
је
веома
слаб
певач
.
—
Иному
солнце
,
иному
луна
,
иному
звјезди
...
како
ли
оно
беше
.
Није
Бог
дао
свакому
све
дарове
.
Затим
обоје
стадоше
запиткивати
час
Гојка
час
Љубицу
,
те
ови
морадоше
ступити
у
разговор
.
Седе
са
њима
и
учитељка
,
пошто
их
послужи
,
а
то
је
врло
отресита
и
разговорна
жена
.
Отвори
се
читава
дебата
,
те
чак
и
наше
зараћене
стране
морадоше
попустити
и
проговорити
по
неку
међу
собом
.
Истина
,
Гојко
при
том
бацаше
из
очију
муње
,
а
Љубица
се
лукаво
осмехиваше
.
Поведе
се
разговор
о
учитељима
,
о
њиховим
патњама
;
поменуше
и
једно
зло
:
кад
је
више
учитеља
у
месту
,
па
се
међу
њима
отвори
кавга
.
—
То
је
зло
,
велико
зло
,
моја
господо
,
рече
попа
.
.
У
место
да
су
они
сложни
,
па
да
се
удруженим
силама
бране
,
они
ударе
свако
на
своју
страну
,
а
то
је
кметовима
добро
дошло
.
Љубица
погледа
на
Гојка
,
али
он
гледаше
оштро
и
озбиљно
,
као
да
се
тај
разговор
њега
ништа
не
тиче
.
»
Видим
ја
,
нема
ту
мирног
рада
!
помисли
она
.
Мораће
једно
од
нас
двоје
путовати
«
.
Најзад
гости
се
кретоше
.
Уредише
децу
,
па
опет
окренуше
низ
потес
.
Сунце
по
мало
греје
,
али
се
осећа
оштрина
у
ваздуху
.
Таман
да
се
лепо
путује
.
ИX
.
Љубица
се
већ
неколико
пута
жалила
писару
на
Гојка
,
а
последњи
пут
доста
отворено
изјави
,
да
би
добро
било
кад
би
он
био
премештен
.
Писар
јој
много
наобећава
,
али
о
премештају
не
рече
ништа
.
Рече
јој
да
сваког
дана
очекује
некакав
акт
,
који
ће
показати
Гојку
с
ким
има
посла
.
»
Нек
види
шта
ми
можемо
«
рече
он
Љубици
,
гледајући
је
значајно
...
Већ
се
навршују
два
месеца
како
она
дође
у
ову
школу
,
и
шта
ти
није
за
то
време
претурила
преко
главе
!
И
сад
јој
одједном
дође
на
памет
да
се
запита
:
да
ли
су
њени
поступци
за
то
време
вазда
били
умесни
?
...
Она
се
загледа
у
даљину
и
стаде
у
мислима
претурати
дан
за
даном
,
све
што
је
у
школи
преживела
;
и
што
више
мишљаше
,
све
веће
је
црвенило
по
лицу
обузимаше
.
Она
се
стресе
,
и
одједном
прекиде
те
мисли
.
»
Шта
ја
радим
...
којешта
!
...
Млада
сам
,
здрава
,
па
зар
да
се
не
смем
ни
с
ким
нашалити
.
Није
ово
манастир
,
него
свет
,
живот
,
а
ја
хоћу
да
живим
!
...
Да
живим
!
«
...
понови
она
опет
и
одједном
осети
,
како
се
у
њој
почињу
рађати
неке
нове
мисли
,
супротне
овима
.
Срце
јој
опет
поче
зепсти
,
као
оно
после
прве
походе
писареве
;
нерасположење
и
сумор
овладаше
њоме
.
Али
она
силом
угушиваше
те
нове
мисли
,
избегаваше
их
,
осећајући
унапред
њихову
непријатност
,
и
ако
се
оне
још
не
беху
јасно
испољиле
,
него
се
тек
наговестиле
.
Трже
је
из
тих
мисли
звецкање
сабље
.
Писар
јој
приђе
,
весела
лица
.
Она
се
обрадова
његову
доласку
,
не
знајући
ни
сама
зашто
:
да
ли
због
ове
самоће
и
непрекиднога
ћутања
,
или
је
ту
нешто
друго
,
што
она
и
од
саме
себе
крије
.
Писар
се
поздрави
са
њом
врло
интимно
,
задржа
њену
руку
подуже
у
својој
и
гледаше
је
ватреним
,
значајним
погледом
.
И
она
гледаше
њега
весело
и
безазлено
,
с
једва
приметним
руменилом
,
које
јој
се
разли
по
лицу
.
Видела
је
да
има
нешто
повољно
да
јој
каже
,
па
очекиваше
да
проговори
,
гледајући
га
радознало
.
—
Дошао
је
акт
.
.
сад
ћу
да
му
саопштим
,
рече
он
тихим
гласом
,
готово
шапатом
.
—
Шта
...
какав
акт
?
запита
Љубица
уплашено
,
јер
јој
је
сама
реч
»
акт
«
улевала
некакав
нејасан
страх
.
—
Да
узме
ваших
девет
ђака
...
да
има
и
он
први
разред
.
Хајдемо
у
школу
,
да
вам
саопштим
.
Ала
ће
да
зине
!
Љубица
збиља
зину
од
чуда
.
Још
пре
две
недеље
она
се
нешто
разговарала
са
њим
о
броју
ђака
,
па
онако
у
шали
помену
,
како
Гојко
има
мање
деце
од
ње
,
и
смејући
се
рече
:
»
Ништа
,
ја
ћу
њему
поклонити
деветорицу
,
па
онда
да
имамо
обоје
по
педесет
ђака
«
.
Она
је
још
и
тада
сазнавала
да
би
то
било
нешто
веома
необично
,
нешто
што
се
нигде
и
никад
не
догађа
:
Гојко
у
три
разреда
има
преко
двадесет
предмета
,
а
она
само
један
разред
са
три
предмета
!
...
И
још
да
му
се
сад
дода
и
први
разред
,
а
учитељица
иначе
нема
велики
број
ђака
!
...
Љубицом
овлада
зебња
;
стаде
је
нешто
гушити
у
грудима
;
она
осећа
да
се
овога
часа
извршује
једна
нечувена
неправда
,
једно
неоправдано
насиље
над
слабим
човеком
,
који
је
без
икакве
заштите
,
коме
ништа
друго
не
остаје
,
него
да
сагне
главу
и
слуша
...
Та
он
јој
је
ипак
друг
,
то
исто
што
и
она
.
Сутра
се
то
може
и
њој
десити
.
—
Молим
вас
...
Готово
да
не
улазим
ја
тамо
,
рече
она
бледећи
,
као
у
страху
.
—
Зашто
?
...
Зар
да
пропустите
овако
занимљив
призор
!
одговори
писар
,
па
је
пусти
напред
,
да
она
прва
уђе
.
Гојко
иђаше
по
школи
замишљен
,
а
ђаци
му
нешто
писаху
.
Кад
угледа
њих
двоје
,
он
се
трже
и
задркта
:
осети
да
му
не
долазе
ни
са
каквим
добром
.
Кроз
главу
му
пролетеше
неколика
нагађања
муњевитом
брзином
.
»
Отпуштен
...
премештен
(
камо
среће
!
)
...
кажњен
платом
...
ко
зна
!
...
Али
шта
ће
она
овде
,
каква
посла
има
она
?
Биће
то
друго
:
јамачно
ме
она
тужила
,
па
сад
да
нас
саслушају
обоје
.
То
ће
и
бити
!
Али
зашто
?
«
...
—
Изволите
један
акт
из
Министарства
,
проговори
писар
службеним
полицијским
тоном
,
па
онда
,
као
са
своје
стране
,
настави
:
Понео
сам
га
узгред
,
да
не
шиљемо
нарочитом
поштом
.
Гојко
прими
хартију
,
разви
је
и
стаде
читати
.
Одједном
пребледе
сав
,
руке
му
се
затресоше
,
подиже
очи
и
погледа
Љубицу
право
,
отворено
,
очи
у
очи
.
Страшан
је
био
тај
поглед
:
шинуо
је
Љубицу
преко
срца
страшније
од
гујина
уједа
.
Беше
у
њему
,
у
томе
кратком
,
немом
,
отвореном
погледу
читав
бездан
прекора
,
чуђења
,
сажаљења
...
беше
он
речитији
од
свакога
говора
.
Љубица
се
стресе
од
неке
хладноће
,
која
је
одједном
обузе
;
стаде
се
окретати
немирно
,
а
образи
јој
час
бледе
,
час
црвене
.
Опет
се
у
њој
подигоше
они
осећаји
,
која
мало
пре
она
сама
угушиваше
,
а
над
свим
осећајима
истаче
се
јасно
један
:
жалост
,
саучешће
према
Гојку
.
Она
стаде
жалити
овога
немог
јадника
,
који
не
зна
ни
за
какав
протест
.
Сиромах
!
...
Гојко
стајаше
тако
непомичан
,
преврташе
хартију
,
па
је
одједном
сави
,
отвори
деловодник
и
метну
је
унутра
.
—
Добро
...
рече
он
јасно
,
не
гледајући
никога
,
па
се
обрте
ђацима
и
стаде
прегледати
њихове
радове
,
као
да
никога
другог
у
школи
нема
.
Писар
се
промешкољи
,
погледа
у
Љубицу
,
па
са
њом
полако
изиђе
из
школе
.
Гојко
не
диже
главе
за
њима
.
Одоше
обоје
у
празну
учионицу
.
Ту
су
у
последње
време
седели
и
проводили
разговор
.
—
Јадник
,
жао
ми
га
опет
!
рече
Љубица
.
—
А
је
ли
он
вас
жалио
...
оно
пре
,
кад
вам
је
послао
наредбу
.
Па
толике
друге
ваше
тужбе
на
њега
.
Нека
га
,
нек
осети
ко
је
јачи
.
Љубица
се
радо
ухвати
за
ту
мисао
.
»
Јест
,
збиља
!
Колико
сам
се
ја
онда
уплашила
и
наједила
,
а
он
ништа
...
Јамачно
се
још
у
себи
смејао
како
сам
морала
брзо
послушати
«
.
При
тој
мисли
обузе
је
гнев
.
»
Нека
га
...
нек
види
да
и
ја
нисам
баш
...
«
Она
не
доврши
мисао
:
осети
да
јој
падоше
две
тешке
руке
на
рамена
,
које
почеше
стезати
...
Ватра
јој
плану
из
груди
;
струје
многобројне
,
муњевите
јурнуше
јој
по
целом
телу
,
у
темену
опет
стаде
ударати
необично
,
она
не
разумеваше
шта
се
то
са
њом
збива
,
беше
занесена
...
И
као
кроз
сан
чује
познати
глас
:
—
Болан
,
па
нећеш
да
ми
кажеш
ни
хвала
.
Ја
за
тебе
толико
...
све
ти
чиним
...
и
тек
сад
ћу
да
ти
чиним
...
Хоћеш
сутра
да
ти
донесем
златан
часовник
...
двадесет
дуката
сам
га
платио
...
Ономад
сам
га
купио
за
тебе
...
хоћеш
...
Бога
ми
,
што
?
...
Сву
ћу
те
окитити
златом
и
брилијантима
,
среће
ми
!
Хоћеш
?
...
И
Љубица
осећа
да
се
две
руке
све
више
савијају
око
ње
,
а
она
нема
снаге
да
се
томе
одупре
.
Просто
не
може
да
се
мрдне
,
не
може
једне
речи
проговорити
.
Обузела
је
нека
студен
,
скаменила
се
,
нешто
је
загушило
у
грудима
,
па
ни
мрднути
се
,
ни
проговорити
.
Али
шта
је
ово
?
...
Некаква
топлина
око
десног
образа
.
То
неко
дише
уз
њу
,
осећа
да
је
то
дисање
и
врло
топло
...
Али
од
тог
места
полазе
све
јаче
струје
низ
тело
,
трзају
се
мишићи
...
А
она
гледа
несвесно
,
врелим
мутним
погледом
,
усне
јој
осушене
,
вреле
,
па
дркћу
као
у
грозници
...
Дисање
нечије
све
ближе
и
топлије
и
одједном
...
вреле
усне
са
оштрим
брковима
падоше
на
њен
усијан
образ
и
тако
остадоше
...
Као
муња
шину
је
нешто
уз
груди
,
осети
да
јој
се
поврати
сва
снага
,
она
се
изви
из
тих
руку
и
скочи
...
Први
тренутак
беше
страховит
...
паклени
гнев
загрме
и
заклокота
у
њој
,
она
подиже
десну
руку
,
изви
је
у
страну
и
спремаше
се
да
пљесне
њоме
из
све
снаге
по
том
туђем
образу
,
па
одједном
,
као
посечена
,
клону
на
столицу
,
наслони
главу
на
руке
и
горко
,
очајно
зајеца
...
Писар
се
измаче
,
преплашен
,
збуњен
,
изненађен
,
подиже
зажарено
лице
,
које
одједном
поче
бледети
,
усне
се
искривише
и
затресоше
,
цело
му
тело
задркта
,
нарочиту
слабост
стаде
осећати
у
коленима
,
у
ногама
,
које
дрктаху
необично
.
Он
се
једва
докотура
до
прве
клупе
,
паде
на
њу
и
дубоко
предахну
.
Погледа
око
себе
,
као
да
се
буди
из
дубока
сна
...
»
Што
је
то
легла
на
сто
?
Гле
,
плаче
!
...
А-а-а
!
...
знам
!
«
...
И
он
се
стаде
прибирати
.
Одједном
скочи
и
изиђе
у
двориште
.
Стаде
ходати
тамо-амо
,
а
под
ногама
му
шушти
опало
,
жуто
лишће
;
а
над
њим
се
ношаху
густо
загасити
и
беличасти
облаци
,
пливајући
тихо
преко
небеснога
свода
.
Оштар
,
хладан
ветар
,
помешан
са
влажном
измаглицом
,
стаде
га
шибати
по
лицу
.
Он
протрља
очи
и
махну
главом
у
страну
,
као
човек
који
је
гађао
зеца
,
па
убио
—
кера
...
Томе
се
није
надао
...
Он
,
стари
лисац
,
удесио
је
све
како
ваља
,
и
чини
му
се
да
је
већ
крајње
време
за
напад
.
Очекивао
је
потпуну
послушност
,
а
оно
,
ето
!
...
Па
сад
ти
разумеј
женско
срце
!
И
шта
је
она
могла
до
сад
мислити
?
...
Не
,
не
...
изабрао
је
незгодан
тренутак
,
то
је
извесно
.
А
њима
,
женама
,
тако
понекад
дођу
лутке
у
главу
...
Чекај
,
зна
он
шта
ће
радити
...
ето
га
кроз
два
три
дана
са
златним
часовником
.
»
Евине
су
то
кћери
,
хеј
море
!
...
Кад
угледа
злато
...
хм
...
нема
размишљања
.
Сад
нека
је
,
нек
се
прибере
.
«
И
он
оде
,
звецкајући
сабљом
нарочито
,
нек
чује
она
да
он
одлази
.
Гојко
само
трчи
с
прозора
на
прозор
.
Погледа
у
учионицу
,
Љубица
се
тресе
од
плача
,
леђа
грчевито
одскачу
;
погледа
на
двориште
—
писар
натмуренији
од
густих
облака
,
корача
нервозно
и
понеки
пут
махне
главом
значајно
.
»
Шта
ли
је
то
?
пита
се
он
десети
пут
у
чуду
,
и
не
могући
се
досетити
ничему
,
опет
притрчава
,
пропиње
се
уз
прозор
и
гледа
.
Срећа
још
те
је
опазио
писара
да
излази
на
двориште
,
иначе
би
га
овај
затекао
баш
како
виси
на
прозору
и
гледа
зачуђено
.
Гојко
се
врати
у
школу
,
пусти
ђаке
,
па
стаде
ходати
по
дворишту
,
стресајући
се
од
хладноће
.
Стојан
му
са
прага
од
стана
махну
руком
.
—
Виде
ли
,
братићу
?
они
се
нешто
поџевељаше
...
Море
,
ова
наша
хеј
...
пара
вреди
.
—
Од
куд
ти
знаш
?
упита
,
зачуђен
,
Гојко
.
—
И
ја
,
знаш
,
стојао
нодекана
,
на
џаму
,
па
ти
после
дође
...
Оте
му
се
баш
из
руку
!
Гојко
уђе
у
собу
,
седе
и
рече
Стојану
да
прича
шта
је
видео
...
Прође
подне
,
Љубица
још
лежи
на
столу
;
почеше
деца
долазити
у
школу
,
она
још
лежи
,
и
види
се
само
како
јој
широка
леђа
нагло
одскачу
од
дубока
дисања
...
Кад
се
сврши
школски
рад
;
Љубица
изиђе
за
децом
.
Стаде
на
прагу
и
дубоко
удахну
свеж
ваздух
.
Лице
јој
се
изменило
,
као
да
је
спавала
цео
дан
;
поглед
јој
мутан
,
нејасан
,
бунован
...
Обрте
се
око
себе
,
као
да
нешто
тражи
,
затим
корачи
и
упути
се
за
децом
к
своме
стану
.
А
Гојко
брзо
распусти
децу
и
оде
журно
у
Брезовац
.
»
Бар
ћу
добро
навићи
на
овај
пут
«
,
помисли
он
,
идући
кроз
потес
.
—
Стој
,
рече
му
Веља
,
кад
сазнаде
за
данашње
догађаје
.
—
Па
то
је
читав
атентат
на
твој
живот
.
—
Море
махни
се
шале
,
него
шта
мислиш
?
—
Хм
...
шта
мислим
?
Седи
,
ћути
и
гледај
своја
посла
,
то
ти
је
за
сад
,
а
после
...
видећемо
.
За
сад
,
упамти
добро
,
да
ниси
ни
прстом
мрднуо
.
Ћути
и
чини
се
невешт
свему
.
—
Добро
,
то
већ
хоћу
...
могу
.
Али
шта
мислиш
о
њима
,
шта
ће
бити
?
—
Хе
,
соколе
,
нисам
ја
пророк
.
Ту
се
сад
нешто
крупно
ломи
...
биће
грмљавине
и
свега
.
А
ти
чувај
своја
леђа
,
јер
сад
могу
најгоре
страдати
.
Гојко
га
погледа
плашљиво
,
а
он
ходаше
по
соби
,
мрштећи
се
и
мислећи
.
—
Ђавоља
посла
!
настави
Веља
.
И
како
их
не
би
срамота
,
макар
оне
тамо
у
Министарству
!
,
.
.
Три
разреда
,
толики
рад
...
и
ево
ти
сад
још
један
разред
,
да
би
се
олакшало
залудној
учитељици
!
До
сад
се
то
није
дешавало
никоме
.
Гојко
се
накашља
,
хтеде
нешто
рећи
,
али
Веља
настави
љутито
:
—
Најбоље
још
нек
нам
нареде
да
им
чувамо
децу
,
која
их
има
,
а
девојкама
...
шта
?
...
И
њима
тако
нешто
...
да
им
чистимо
ципеле
,
на
пример
...
Гојко
уздахну
,
скрушен
,
без
наде
,
видећи
пред
собом
све
црње
дане
,
све
веће
зло
...
X
.
Љубица
се
већ
прибирала
,
размислила
,
умирила
се
,
па
иде
на
рад
као
и
до
сада
.
Шта
ће
,
кад
јој
је
таква
судбина
!
Погнула
главу
,
па
ради
за
оно
злехудо
парче
хлеба
.
Мало
је
размишљала
о
последњим
догађајима
:
обузела
је
некаква
апатија
према
свему
,
па
нити
је
што
љути
ни
весели
.
Свеједно
,
може
пропасти
цео
свет
и
она
са
њим
,
то
јој
је
право
...
Устане
ћутећи
,
гледајући
полусвесно
око
себе
,
иде
у
школу
и
ради
,
све
са
неким
чудним
,
сањивим
погледом
,
који
јасно
казује
,
да
њена
душа
не
учествује
у
раду
.
Стојан
је
нешто
запита
или
саопшти
,
а
она
буновно
диже
главу
и
гледа
га
чудно
,
необично
.
Старац
се
стресе
од
тога
погледа
и
измиче
се
журно
испред
ње
...
Дође
једно
јутро
и
стаде
пред
њу
:
—
Казао
господин
управитељ
да
му
пошљете
оних
девет
ђака
.
Љубица
диже
главу
и
погледа
га
зачуђено
.
»
Шта
хоће
они
...
о
чему
то
говоре
?
...
Какви
ђаци
...
коме
они
требају
?
...
Аха
,
знам
...
то
је
од
онога
«
и
са
тим
сећањем
на
деветорицу
ђака
појавише
се
у
њој
сећање
и
на
све
оно
,
што
је
у
вези
са
тим
.
Али
је
она
већ
навикла
да
угушује
мисли
о
томе
.
—
Кажи
господину
нек
изиђе
у
ходник
,
па
нек
дође
овамо
,
рече
она
тихим
гласом
.
Мало
постаја
,
па
уђе
Гојко
у
разред
.
На
лицу
му
исписана
жива
радозналост
,
али
се
јасно
чита
на
њему
и
горко
сажаљење
,
прекор
...
И
опет
рекао
би
да
и
његово
дице
вели
:
»
Шта
ћемо
,
кад
нам
је
таква
судбина
!
«
Он
уђе
,
као
обично
,
гледајући
у
земљу
,
али
кад
стаде
пред
њу
,
подиже
очи
и
погледа
је
за
часак
,
само
за
један
тренутак
,
па
опет
их
обори
,
накашља
се
мало
и
проговори
као
истрке
:
—
Треба
да
се
изврши
наредба
Министрова
,
одвојте
ми
деветорицу
...
које
ви
хоћете
.
—
А
морају
ли
се
они
засебно
уписивати
?
запита
Љубица
,
гледајући
га
некако
чудно
и
тужно
.
—
Разуме
се
,
у
моју
уписницу
.
—
Ево
вам
списка
,
па
узмите
озго
или
оздо
редом
...
Што
је
најбоље
.
—
С
краја
ћемо
,
оздо
.
Гојко
преписа
имена
на
чисту
хартију
и
таман
да
почне
прозивати
децу
гласно
,
Љубица
га
заустави
.
—
Нека
деце
код
мене
...
ја
и
онако
радим
само
то
.
Ви
можда
мислите
...
запе
она
,
црвенећи
;
ја
нисам
...
.
то
није
било
по
мојој
жељи
.
И
сама
видим
...
—
Добро
,
добро
...
убрза
Гојко
,
окрећући
главу
десно
и
лево
,
не
знајући
како
да
се
склони
од
тих
изјава
,
које
га
узбуђују
.
—
Онда
тако
...
.
Ја
ћу
ове
уписати
код
мене
,
а
ви
како
хоћете
са
њима
,
рече
он
и
изиђе
брзо
.
Љубица
настави
рад
,
па
кад
опази
да
су
јој
деца
заморена
,
пусти
их
на
одмор
.
Тек
што
деца
изиђоше
и
она
,
оставши
сама
у
соби
,
замисли
се
,
а
врата
се
отворише
лагано
,
у
школу
уђе
средовечан
човек
,
обријана
лица
,
с
великим
,
усуканим
црним
брковима
.
Он
улажаше
пажљиво
,
као
да
се
бојао
пореметити
кога
у
раду
,
али
кад
опази
да
је
Љубица
сама
,
остави
врата
и
приђе
јој
слободно
.
Љубица
поведе
очима
,
чим
се
врата
отворише
,
и
у
прво
време
гледаше
исто
онако
буновно
,
полусвесно
,
као
и
до
сада
;
али
одједном
јој
засветли
у
очима
жива
радост
,
она
скочи
весело
,
узвикнувши
:
—
Гле
,
тата
!
...
Од
куд
ти
по
оваком
времену
?
!
...
па
га
пољуби
у
руку
и
понуди
да
седне
.
Стотинама
питања
и
прекора
управи
она
оцу
,
говорећи
и
питајући
брзо
,
не
знајући
о
чем
ће
пре
.
Шта
ради
мати
,
сестре
,
пише
ли
брат
из
Београда
,
који
тамо
учи
гимназију
,
па
питања
о
крави
Зорки
,
њеној
љубимици
,
о
ружама
и
олеандеру
које
је
донела
из
Београда
,
о
неким
суседима
...
и
ваздан
других
ствари
...
Па
онда
осу
прекоре
што
су
је
овако
оставили
,
ни
да
јој
пишу
,
ни
да
је
обиђу
,
а
она
чами
овде
у
туђини
,
сама
без
игде
икога
свога
.
Отац
јој
одговараше
на
сва
питања
,
али
оним
истим
својим
изразима
,
с
којима
се
погађа
и
цењка
за
коже
,
шљиве
и
друго
;
а
то
се
Љубици
сад
учини
веома
грубо
и
сурово
,
и
ако
она
не
зна
за
друкчији
разговор
очев
.
—
Здрави
су
,
здрави
су
...
сви
су
здрави
,
одговараше
газда
Цветко
,
како
га
зваху
сељаци
.
Сви
су
те
поздравили
.
Мајка
ти
рекла
...
и
сад
се
стадоше
ређати
поруке
од
мајке
,
сестара
и
дође
говор
на
брата
.
—
Мика
пише
,
често
пише
...
због
њега
сам
ти
и
дошао
.
Ти
му
сама
рече
да
остави
послуживање
,
па
сад
ето
...
треба
уговор
испунити
.
Већ
су
два
месеца
,
доста
је
чекања
.
—
Знаш
да
због
прве
плате
примам
оба
ова
месеца
по
пола
...
—
А
квартирина
?
—
Нисам
још
ништа
примила
.
.
Кажу
,
да
немају
.
Ако
хоћеш
да
одемо
заједно
до
суднице
,
да
видимо
.
—
Како
не
,
како
не
!
...
Зато
сам
и
дошао
.
Дете
пише
:
исцепало
се
,
обосило
,
а
зима
—
ето
је
!
...
Нема
шта
ни
да
једе
,
а
ја
не
могу
више
да
дајем
...
Нема
више
никакве
зараде
.
Ове
цене
да
те
Бог
сачува
:
данас
једна
,
сутра
—
друга
.
Још
да
није
ових
кожа
,
не
би
се
имало
шта
јести
.
То
већ
беху
обични
Цветкови
разговори
,
али
Љубица
обрати
нарочиту
пажњу
на
саопштења
о
брату
.
И
она
је
добивала
од
њега
писма
,
у
којима
моли
за
помоћ
,
јер
нема
шта
јести
,
али
је
опет
живо
интересовао
очев
говор
о
томе
,
као
да
је
то
све
ново
за
њу
.
Одоше
у
судницу
,
али
се
вратише
у
стан
Љубичин
без
успеха
.
Кмет
их
одби
одлучно
,
чудећи
се
што
му
досађују
у
невреме
.
Он
је
,
вели
,
казао
једаред
да
ће
дати
учитељима
нешто
пара
тамо
о
Божићу
,
док
покупи
школски
прирез
за
ову
годину
,
а
сад
купи
само
државну
порезу
.
—
Зло
,
мој
брате
,
зло
!
рече
газда
Цветко
,
уздишући
.
Ради
,
мучи
се
,
па
опет
ништа
!
...
Ја
сам
мислио
чак
и
за
нас
штогод
да
одвојиш
.
Станка
још
иде
боса
...
Љубица
задрхта
.
То
јој
је
најмлађа
и
најмилија
сестрица
.
—
Боса
!
...
узвикну
она
,
по
овакој
лапавици
.
За
Бога
,
тата
,
шта
радите
?
...
—
Зар
ти
не
знаш
наше
стање
,
одговори
Цветко
прекорно
,
ломећи
велика
парчета
погаче
и
залажући
то
са
по
мало
сира
.
—
Погледај
мене
,
видиш
...
сто
закрпа
,
а
на
опанцима
десет
подлога
.
—
Ево
ти
динар
да
купиш
Станки
опанке
одмах
,
а
ја
макар
и
не
јела
за
дан-два
.
Мајка
нек
дође
сад
у
недељу
;
даћу
јој
пара
извесно
,
можда
целу
тромесечну
квартирину
...
Удесићу
ја
то
,
доврши
она
загушеним
гласом
;
усне
јој
задрхташе
,
а
грло
јој
се
стеже
.
.
Опет
јој
у
очима
блесну
онај
апатични
израз
и
брзо
га
нестаде
...
Оде
јој
отац
,
купивши
узгред
ту
у
једној
кући
две
овчје
коже
.
Вајдица
је
и
то
:
зарадиће
на
њима
три
—
четири
гроша
.
Љубица
остаде
скрушена
,
сломљена
,
без
мисли
,
притиснута
неким
тешким
,
грозничавим
заносом
.
Нити
јој
срце
за
чим
жуђаше
,
нити
јој
се
у
души
рађаху
какви
осећаји
,
само
мутан
поглед
блуђаше
по
далеку
недогледу
,
показујући
јасно
да
је
душа
успавана
,
да
је
срце
обузето
тврдом
леденом
кором
.
Налактила
се
тако
на
сто
,
стисла
главу
обема
рукама
као
клештима
,
па
гледа
бесмислено
кроз
мутан
прозор
.
Шта
ово
би
?
...
Куд
оде
онолика
љубав
ка
животу
?
Како
нестаде
оних
лепих
и
заносних
идеала
о
раду
,
о
скромном
гнезду
и
тихој
срећи
?
Да
ли
се
то
све
одједном
угаси
под
првом
навалом
громовите
буре
живота
,
или
се
само
нахватао
пухор
по
живој
жеравици
,
која
ће
планути
још
јачим
жаром
,
чим
духне
лагани
поветарац
?
...
Младост
је
силна
;
она
лако
преноси
све
незгоде
,
а
у
старости
је
најмилије
сећање
на
ове
дане
борбе
,
кад
се
млада
снага
носила
са
недаћама
и
борила
се
живо
,
одважно
,
са
самопрегоревањем
...
После
два
дана
дође
писар
.
Уђе
у
школу
опрезно
,
пажљиво
,
бојећи
се
да
ни
ваздух
не
узмути
више
него
што
мора
.
Деца
беху
изишла
на
одмор
;
он
је
извесно
то
и
очекивао
,
па
да
дође
у
школу
.
Љубица
подиже
очи
на
њега
,
али
се
одмах
трже
,
поцрвене
и
збуни
се
.
И
он
беше
збуњен
,
управо
у
двоумици
,
не
знајући
да
ли
да
иде
напред
или
да
мало
застане
.
Она
се
диже
и
опет
га
погледа
.
Јест
,
то
је
оно
лице
...
с
којим
су
везани
они
осећаји
;
и
гле
,
сад
је
опет
друкчије
:
много
обичније
,
познатије
,
као
да
се
сад
тек
јасно
испољила
свака
црта
на
њему
.
И
као
да
га
сад
тек
добро
познаје
,
и
оно
јој
се
чини
тако
обично
,
као
да
је
многе
године
провела
гледајући
у
њега
.
Љубица
му
пружи
руку
,
гледајући
у
страну
.
Он
јој
притрча
весело
,
са
изразом
необичне
среће
на
лицу
и
као
мало
стидећи
се
,
сазнавајући
своју
кривицу
.
У
овакву
стању
било
је
тешко
говорити
ма
о
чем
,
с
тога
Љубица
одмах
пређе
на
ствар
.
—
Баш
добро
што
дођосте
.
Ишчекујем
вас
од
јуче
једнако
...
—
Зар
?
...
прекиде
је
он
.
А
ја
био
у
Београду
,
неким
малим
послом
...
рече
он
,
и
зачуди
се
сам
зашто
је
морао
то
слагати
.
—
Био
ми
ономад
отац
,
па
не
могосмо
да
добијемо
квартирину
из
општине
...
настави
она
,
па
одједном
застаде
,
не
знајући
да
ли
да
му
све
каже
:
незгодно
јој
помињати
сиротовање
своје
родбине
.
Али
се
нешто
мораде
рећи
.
—
Имам
да
примим
за
два
месеца
и
још
сам
мислила
да
узмем
унапред
и
за
овај
,
а
они
не
даду
...
Па
сам
хтела
вас
молити
да
им
ви
кажете
,
вас
ће
послушати
.
—
Знам
,
казаше
ми
сад
у
судници
...
О
,
брате
,
што
сте
допустили
да
се
тако
мучите
без
невоље
!
Изволите
,
колико
вам
треба
новаца
...
И
он
извади
велики
новчаник
са
гомилом
наслаганих
банкнота
.
—
Ја
ћу
с
кметовима
то
сад
регулисати
.
Љубица
стаде
рачунати
,
па
онда
извади
из
стола
чисту
хартију
.
—
Па
,
ако
ћете
ми
дати
за
три
месеца
...
да
напишем
признаницу
.
—
Шта
ће
приз
...
Ах
,
да
,
да
...
трже
се
одједном
полицајац
,
треба
за
општину
,
рече
он
,
па
се
осмехну
левим
брком
.
—
Знате
шта
!
узвикну
он
:
урачунајте
све
до
краја
године
,
да
се
не
мучите
са
овим
лудацима
.
Ја
ћу
то
са
њима
за
час
наредити
.
Љубица
израчуна
и
написа
признанину
,
па
му
показа
:
—
Да
ли
ће
бити
добро
овако
?
запита
она
бојажљиво
.
—
Врло
добро
,
врло
добро
,
одговори
он
гледајући
само
цифру
,
на
колико
је
гласила
признаница
,
па
немарно
забаци
хартију
у
џеп
,
а
Љубици
изброја
и
даде
колико
је
требало
.
Све
се
то
изврши
неким
полу-пословним
тоном
,
као
да
издаје
обичну
плату
,
а
њему
дође
да
заигра
од
узбуђења
.
—
Баш
вам
хвала
!
Не
знате
како
сте
ми
добро
овим
учинили
,
проговори
Љубица
,
јер
не
би
лепо
било
да
му
се
не
захвали
на
услузи
.
—
Молим
вас
,
не
треба
речи
да
трошите
.
Кад
год
вам
што
треба
...
само
кажите
.
На
тако
пријатељске
речи
,
Љубица
подиже
главу
и
захвали
му
се
пријатним
осмехом
.
Он
се
беше
спремио
да
иде
,
али
погледавши
Љубицу
,
одједном
седе
уз
њу
и
стаде
јој
говорити
разне
бесмислице
,
шалећи
се
