Покушајуда
је
обиђу
лево
—
опет
не
иде
!
И
десно
и
лево
једноставна
стена
заграђује
пут
.
Да
ли
су
у
копању
помели
правац
,
којим
је
ишао
стари
прокоп
,
па
ударили
у
страну
;
или
прокопа
даље
збиља
никада
није
ни
било
—
ко
би
то
могао
знати
!
Јадни
Рига
узалуд
је
све
ближе
и
ближе
примицао
лампу
,
и
све
више
и
више
завиривао
у
своје
цртеже
,
планове
и
хартије
—
оне
му
овде
нису
давале
никаква
обавештаја
.
Већ
је
било
осам
часова
узбуђена
,
напрегнута
рада
:
осам
часова
како
су
људи
пошли
пуни
вере
и
наде
у
срећни
исход
,
и
у
колико
је
сахат
за
сахатом
пролазио
,
у
толико
је
надање
њино
с
тренутка
на
тренутак
опадало
!
Сад
су
већ
при
крају
.
Пред
њима
стоји
огромна
,
једноставна
,
као
челик
тврда
стена
,
а
они
се
окаменили
пред
њом
,
изнурени
,
малаксали
,
очајни
,
без
зрачка
наде
и
без
трунке
поуздања
!
.
.
Блед
као
смрт
,
Рига
је
стајао
у
њиној
средини
.
Два
јасна
жишка
осветљавала
су
ову
групу
очајника
.
Дуго
су
ћутали
,
дуго
су
гледали
у
земљу
,
у
страну
,
у
мрак
!
Најзад
погледаше
један
у
другога
!
Њини
уморни
,
малаксали
погледи
сусрестше
се
.
Најхрабрији
од
свију
из
дружине
држао
је
један
жижак
у
левој
руци
.
Он
га
сад
испусти
,
покри
лице
рукама
и
рече
промуклим
гласом
:
—
Браћо
,
Бог
нас
оставља
!
Он
је
окренуо
своје
лице
од
нас
и
ми
смо
осуђени
да
скончамо
у
ужасу
и
очају
у
овој
мрачној
костурници
!
...
.
Ригу
три
четири
пута
прође
страховита
дрхтавица
.
Он
се
затресе
,
поведе
,
па
онда
он
се
заплака
од
голема
јада
!
—
Браћо
,
неће
,
не
може
,
не
сме
бити
да
нас
благо
провиђење
сасвим
,
коначно
и
без
повратка
напушта
и
оставља
.
Ја
још
верујем
у
милосрђе
небесно
!
...
Ја
још
не
очајавам
!
Ја
још
верујем
у
спас
и
избављење
!
...
Небо
нас
куша
!
Будимо
јунаци
!
Издржимо
до
краја
!
...
И
он
се
мирно
саже
,
диже
упуштени
жижак
,
припали
га
и
полако
,
али
мирно
и
достојанствено
пође
напред
.
Остаци
окретоше
за
њим
ћутећки
и
поникнуто
.
Јадни
Рига
отимао
се
од
очаја
и
бранио
се
јуначки
,
али
његова
племенита
душа
подносила
је
у
тим
несретним
тренутцима
најужасније
муке
.
Толико
људи
дочекало
га
је
с
надом
,
с
вером
,
с
тврдим
поуздањем
.
И
све
то
гладно
,
уморно
,
малаксало
,
болно
и
љуто
израњављено
седи
сад
у
оној
мрачној
подземној
дворани
,
седи
и
чека
какав
ли
ће
му
глас
донети
он
—
оо
који
се
тако
изненадно
јавио
као
добри
анђео
избавитељ
.
И
сад
он
треба
да
изађе
пред
те
људе
и
да
сам
својом
рођеном
руком
искида
све
њине
наде
и
једном
једином
речи
да
убије
сва
њина
уздања
.
Сама
помисао
на
то
Риги
је
стезала
срце
.
У
овом
тренутку
он
се
није
ни
сећао
да
мисли
на
се
и
на
опасност
у
којој
се
на
једанпут
сам
нашао
.
Сви
осећаји
,
све
помисли
његове
биле
су
управљене
на
дружину
,
којој
се
јавио
као
спаситељ
,
која
га
је
тако
одушевљено
дочекала
и
коју
је
он
на
мах
тако
срдачно
заволео
.
С
тим
очајним
мислима
Рига
се
полако
враћао
дружини
,
бирајући
у
памети
речи
како
би
јој
што
штедљивије
саопштио
овај
очајнички
глас
.
Кад
се
Рига
два
пут
јавио
међу
ову
дружину
,
Црни
Ратник
је
био
као
у
неком
дремљивом
заносу
.
Крајње
изнурен
и
малаксао
,
он
је
сад
почешће
долазио
у
неко
чудно
стање
,
које
је
било
као
нека
средина
између
сна
и
јаве
.
Ту
болник
све
чује
и
свесан
је
свега
што
се
око
њега
дешава
,
али
је
некако
узет
,
не
може
да
влада
својим
органима
и
не
може
да
даде
од
себе
знака
који
би
хтео
.
На
прилику
неко
нешто
говори
.
Болник
то
чује
и
он
зна
да
оно
не
стоји
онако
како
о
њој
говори
.
Хтео
би
да
му
одговори
и
да
људе
обавести
.
Али
он
узалуд
мрда
уснама
,
узалуд
се
напреже
,
он
никакав
глас
не
може
да
даде
од
себе
,
а
ако
што
и
протепа
,
то
су
замршени
,
неразговетни
звуци
,
а
не
јасне
и
разумљиве
речи
.
И
болник
сазнаје
ту
своју
немоћ
.
У
први
мах
њему
се
чини
као
да
он
јасно
говори
,
али
они
људи
око
њега
навлаш
и
за
инат
неће
да
га
разуму
,
управо
граде
се
да
га
не
разуму
.
То
га
онда
страховито
једи
.
У
тај
мах
он
гледа
она
лица
око
себе
љутитим
,
кивним
погледом
и
чисто
би
да
их
прогута
или
устрели
очима
.
Но
мало
по
мало
он
почиње
разбирати
,
да
није
кривица
до
људи
,
већ
до
њега
,
што
га
други
не
разуму
.
И
он
сад
почиње
да
се
срди
на
се
и
на
своје
беспомоћно
стање
и
тој
срџби
после
нема
мере
.
У
тим
мучним
тренутцима
болник
има
само
једну
једину
јасну
,
одређену
жудњу
,
да
сам
себи
зада
смрт
и
да
се
тако
избави
од
мука
које
трпи
.
Срећом
те
страдалник
у
тим
очајним
тренутцима
не
може
да
влада
ни
рукама
,
ни
ногама
,
иначе
покушаји
самоубиства
били
би
неизбежни
.
Тако
ужасно
стање
често
траје
по
читаве
сахате
.
Ту
болник
трпи
најстрашније
муке
,
за
које
сем
њега
нико
други
не
зна
,
јер
се
ни
но
чему
не
познају
.
Једино
је
,
што
би
пажљив
проматралац
могао
опазити
,
усплахирен
,
немиран
,
гневан
поглед
,
који
је
увек
поуздан
знак
да
је
душа
усколебана
и
потресена
.
После
тих
страшних
трзавица
код
страдалника
настаје
нов
умор
,
нова
крајна
малаксалост
,
која
се
завршује
дубоким
,
дугим
,
мирним
сном
,
после
чега
се
болник
буди
окрепљен
,
утишан
и
опорављен
.
У
души
му
тада
царује
необичан
мир
,
и
неко
благо
,
добро
расположење
и
осећање
разлива
се
но
целом
телу
.
Кад
се
Рига
на
једаред
онако
ненадно
јавио
из
мрака
пред
ову
дружину
,
Црни
Ратник
био
је
тада
управо
у
том
мучном
стању
буновна
заноса
.
Слушајући
говор
Ригин
он
се
живо
сећао
да
му
је
тај
глас
познат
,
да
га
је
некад
негде
већ
слушао
,
и
да
је
то
било
у
некој
важној
прилици
,
где
је
решавано
некакво
крупно
,
управо
животно
питање
,
које
се
њега
тако
блиско
тицало
.
Али
кад
је
и
где
је
то
управо
било
,
војвода
се
никако
није
могао
сетити
,
као
што
се
није
могао
довити
ни
то
,
који
је
ово
човек
и
како
му
је
име
.
Знао
је
само
толико
,
да
је
тај
човек
за
њега
веома
важан
,
веома
важан
!
Рига
опет
,
са
своје
стране
,
занет
једном
једином
мишљу
да
што
пре
нађе
излаза
из
овога
мрачнога
царства
,
није
имао
кад
ни
да
разгледа
друштво
,
које
му
је
све
од
реда
било
непознато
.
У
оном
сумраку
он
је
једва
запазио
тек
неколико
обличја
и
то
махом
код
људи
који
су
били
на
средини
подземне
дворане
,
ближе
жишку
.
Црни
Ратник
био
је
тада
у
прикрајку
и
присенку
и
Рига
једва
да
га
је
и
смотрио
у
оном
узбуђењу
и
сумраку
.
Сасвим
је
друкчије
стајала
ствар
сада
,
кад
се
Рига
враћао
тужан
и
малаксао
са
свога
првог
покушаја
.
Црни
Ратник
већ
се
био
повратио
и
у
пуној
свести
он
је
баш
у
тај
мах
озбиљно
размишљао
о
очајном
положају
у
коме
се
налази
са
својом
дружином
.
Али
и
ако
је
цело
стање
било
врло
очајно
,
војводино
расположење
било
је
мирно
,
благо
и
он
је
с
највећом
хладноћом
и
с
необичном
јасноћом
прозирања
одмерао
један
по
један
факт
и
једну
по
једну
могућност
,
рачунајући
шта
може
,
а
шта
не
може
бити
,
на
шта
се
могу
још
уздати
,
а
које
су
наде
сасвим
изгубљене
.
Чим
је
Рига
стигао
међу
дружину
,
сви
су
видели
да
успеха
нема
.
Није
требало
да
то
Рига
речима
казује
,
то
је
казивао
његов
поглед
,
цело
његово
држање
и
ако
се
,
јадан
,
усиљавао
да
прикрије
своје
право
расположење
.
—
Браћо
моја
,
рачунам
да
имам
посла
с
људима
и
јунацима
,
с
тога
ћу
вам
рећи
целу
,
неприкривену
истину
.
Ми
смо
целу
стазу
брижљиво
прегледали
и
излаза
нема
.
Покушавали
смо
да
на
крају
прокопа
копамо
даље
.
Откопали
смо
за
5—6
корака
,
али
смо
наишли
на
једноставну
стену
,
која
пречи
даље
продирање
.
Према
свему
томе
изгледа
да
за
нас
нема
спаса
.
Али
ја
још
не
очајавам
.
Далеко
је
још
до
очајања
!
Још
имамо
да
окушамо
и
срећу
и
снагу
.
До
сад
ми
смо
прегледали
само
побочне
дуварове
лево
и
десно
.
Сад
ваља
још
да
прегледамо
исто
тако
брижљиво
под
и
таваницу
,
јер
лако
може
бити
да
има
отвора
које
горе
или
доле
имају
улаз
у
какав
нови
ходник
.
Даље
на
више
места
има
и
лево
и
десно
заднивених
побочних
сокака
.
Ваља
окушати
да
се
и
туна
у
њима
копа
,
јер
лако
може
бити
да
је
то
какав
зароњен
пролаз
.
Веома
сам
уморан
.
Одахну
ћу
који
тренутак
,
па
ћемо
понова
на
посао
.
Даћете
ми
само
свеже
раднике
и
бар
једнога
с
којим
се
могу
споразумевати
.
Вас
остале
молим
да
мирно
и
стрпељиво
чекате
крај
цела
посла
.
Док
је
Рига
ово
говорио
,
Црни
Ратник
слушао
га
је
пажљиво
,
чисто
с
пријатним
дисањем
.
Одмах
по
првој
речи
њему
се
учини
глас
тако
познат
,
тако
блиско
познат
.
Па
онда
он
говори
грчки
.
Ах
!
то
је
он
...
он
је
!
...
Рига
још
није
био
изговорио
ни
десетак
речи
,
а
војвода
је
већ
знао
ко
је
то
и
једва
се
уздржа
да
га
не
викне
по
имену
.
Али
сад
,
кад
Рига
сврши
свој
говор
,
Црни
Ратник
проговори
.
—
Грађанине
Рига
,
викну
он
нешто
уздрхталим
,
али
опет
за
то
јасним
,
звучним
гласом
.
—
Грађанине
Рига
!
Јесте
ли
то
ви
,
по
Богу
!
На
ове
речи
Рига
се
стресе
,
као
да
га
је
шинула
најјача
електрична
струја
.
Он
није
добро
чуо
сваку
реч
;
он
чак
није
јасно
разумео
ни
главни
смисао
тих
речи
;
али
онај
глас
,
онај
чудни
глас
!
...
—
Јес
,
то
је
његов
глас
:
то
ме
је
он
викнуо
по
имену
.
Такав
глас
само
он
има
;
тако
може
само
он
говорити
,
он
...
он
...
он
!
...
Али
ко
је
то
он
?
...
Он
је
мој
избавитељ
;
он
ме
је
спасао
из
најжешћа
окршаја
...
Сам
рањен
,
он
је
изнео
мене
полумртва
и
спасао
ме
!
...
...
Зар
он
мене
спасао
!
...
Та
он
је
убица
мој
,
најстрашнији
злотвор
мој
!
...
Он
ми
је
украо
моје
највеће
,
најдрагоценије
благо
,
украо
ми
душу
,
живот
памет
,
срећу
...
украо
ми
њу
!
...
Спасао
ми
убијено
тело
,
а
убио
ми
живу
душу
!
...
Ах
како
је
све
то
давно
било
!
Тако
давно
!
Једна
читава
вечност
прохујала
је
од
тога
доба
.
Од
тих
догађаја
мене
дели
читаво
море
мрака
.
Да
ли
се
ја
добро
сећам
;
да
ли
је
баш
све
тако
било
како
се
мени
чини
?
.
Можда
и
није
!
...
Можда
ми
он
ништа
није
украо
!
Можда
је
он
прав
и
невин
!
...
Можда
!
...
...
Али
једно
је
јасно
и
несумњиво
—
то
је
он
!
Сва
ова
гужва
испрекиданих
мисли
и
осећаја
обрте
се
у
једном
тренутку
кроз
Ригину
главу
.
Он
бејаше
застао
,
као
да
се
на
мах
скаменио
;
али
се
брзо
прибра
.
—
Јес
то
је
он
,
мој
давнашњи
познаник
Срд
,
човек
који
се
тако
дуго
издавао
да
је
брат
лепе
Маријоле
,
а
овамо
је
био
њен
обожавалац
и
љубазник
!
И
Рига
је
био
непоколебљиво
уверен
,
да
се
није
преварио
,
да
је
то
доиста
тај
човек
.
И
ако
се
с
њим
растао
пре
више
година
,
и
ако
је
сад
чуо
само
неколико
неразговетних
речи
,
он
је
опет
знао
без
икакве
двоумице
да
је
то
Срд
.
Не
по
гласу
,
не
по
речима
,
Рига
је
то
знао
по
осећају
.
Целом
душом
,
целим
својим
бићем
он
је
осећао
да
она
црна
,
нејасна
маса
,
што
се
губи
и
слива
с
помрчином
тамо
у
оном
углу
није
нико
други
до
он
—
његов
кобни
супарник
Срд
.
И
да
није
војвода
проговорио
и
да
се
није
јавио
,
Риги
се
чинило
да
би
он
сад
овога
тренутка
онако
сам
дознао
,
да
је
то
тај
човек
.
Та
то
се
за
бога
само
каже
,
то
се
само
по
себи
осећа
;
из
онога
угла
бије
така
студен
,
да
се
то
мора
осетити
.
И
он
би
то
морао
још
раније
опазити
,
само
да
није
био
толико
узбуђен
и
занесен
својим
рођеним
мислима
о
спасавању
дружине
.
Тако
је
мислио
Рига
у
себи
,
не
скидајући
укочени
поглед
с
оне
неразговетне
мрачне
прилике
,
чији
се
облик
губио
у
сумраку
.
—
Приђите
,
грађанине
Рига
,
да
се
видимо
из
ближе
—
рече
војвода
,
показајући
место
крај
себе
,
где
би
Рига
имао
да
седне
.
Рига
крочи
ближе
,
али
на
првом
кораку
он
се
поведе
;
просто
је
осећао
да
му
се
у
глави
мути
и
брка
.
Али
он
прибра
последњу
снагу
и
приђе
Црном
Ратнику
.
У
другом
расположењу
,
војвода
би
можда
сасвим
друкчије
дочекао
Ригу
.
Али
сад
је
код
њега
била
настала
она
тиха
душевна
маина
,
она
добродушна
расположеност
,
која
обично
настаје
после
јаких
живчаних
криза
и
која
је
била
једна
од
карактерних
црта
у
садашњој
слабости
војводиној
.
Он
пружи
руку
младоме
Грку
,
и
рече
достојанствено
,
али
срдачно
:
—
Грађанине
Рига
,
пружам
ти
руку
с
братском
искреношћу
.
И
ако
прошлост
можда
није
још
сасвим
заборављена
,
прилике
у
којима
се
налазимо
,
јединство
задаћа
којима
тежимо
,
и
голема
светиња
опште
ствари
,
којој
обојица
предано
служимо
,
довољне
су
да
преко
прошлости
спусте
дебели
застор
заборава
.
Сам
тај
факт
што
те
видим
сад
овде
с
нама
заједно
,
све
ми
казује
и
ја
искрено
могу
рећи
,
да
сам
кадар
предати
прошлост
потпуном
забораву
...
Црни
Ратник
ућута
:
наста
кратки
тајац
.
Рига
хтеде
рећи
:
„
могу
и
ја
!
“
,
али
те
му
речи
некако
застадоше
у
грлу
,
кроз
главу
му
прође
мисао
,
да
би
то
била
лаж
,
кад
би
тако
рекао
и
место
онога
што
бејаше
заустио
,
Рига
чисто
прошапута
:
—
И
ја
бих
био
веома
сретан
,
кад
би
ми
пошло
за
руком
да
нађем
излазак
из
ове
гробнице
.
Разговор
полако
пређе
на
очајан
положај
,
у
коме
се
сви
налазе
.
Али
и
о
томе
није
се
имало
шта
много
говорити
.
О
томе
су
сви
мислили
и
осећали
скоро
исто
.
Паде
још
неколико
општих
питања
:
Од
кад
је
Рига
у
Београду
?
Како
изгледа
у
граду
и
тврђави
,
од
кад
је
нестало
заробљеника
?
Шта
говоре
Турци
и
нагађају
ли
бар
приближно
куда
су
могли
побећи
.
На
сва
ова
питања
Рига
је
одговарао
кратко
и
хладно
.
Разговор
се
једва
вукао
и
није
се
везивао
.
Рига
је
чешће
склапао
очи
,
као
оно
човек
,
кад
га
одоли
дремка
.
Црни
Ратник
понуди
га
да
се
ту
где
у
углу
мало
одмори
,
што
Рига
једва
дочека
и
одмах
устаде
.
Присутни
који
су
знали
грчки
,
чули
су
овај
разговор
између
војводе
и
младога
Грка
.
Дакле
њих
се
двојица
познају
.
И
не
само
то
,
но
су
чак
и
неки
сукоб
имали
.
Шта
ли
је
то
могло
бити
,
о
чему
војвода
вели
да
га
треба
покрити
„
застором
заборава
“
?
Али
свакако
ово
је
неки
важан
човек
,
кад
му
војвода
после
свега
тога
опет
пријатељски
пружа
руку
и
нуди
му
управо
своје
пријатељство
.
Та
и
многа
друга
питања
на
мах
су
се
почела
шапутати
кроз
гомилу
.
Међутим
,
Рига
већ
бејаше
легао
у
један
угао
да
мало
отпочине
.
Услужни
пријатељи
,
који
су
у
њега
још
гледали
као
у
спаситеља
свога
,
бејаху
нашли
два
ћебета
и
направили
му
доста
удобну
постељу
.
Но
Рига
није
спавао
.
Уморан
и
душевно
и
телесно
,
па
још
овако
потресен
ненадним
сретањем
с
човеком
,
који
је
имао
тако
одсудна
утицаја
на
целу
судбину
његову
,
Рига
у
први
мах
бејаше
збиља
заспао
.
Али
то
је
био
танак
,
управо
паучинаст
сан
,
и
он
га
није
могао
притврдити
.
Једва
да
је
спавао
и
неколико
тренутака
,
кад
се
на
једаред
жестоко
трже
,
бејаше
га
препао
некакав
чудан
,
страшан
сан
.
Сањање
је
било
кратко
.
Он
,
Рига
,
седи
крај
морске
обале
и
гледа
мирно
,
глатко
,
као
метал
сјајно
,
морско
огледало
,
ужива
у
дивном
изгледу
и
мисли
у
себи
:
—
Боже
мој
,
како
је
величанствено
,
како
је
дивно
море
и
како
га
ја
одавна
нисам
овако
мирно
посматрао
!
Али
,
на
једаред
,
на
сред
оне
глатке
и
сјајне
површине
почиње
вода
немирно
врити
и
кључати
и
пенушити
се
,
као
да
је
одоздо
негде
на
мах
подложена
најјача
ватра
.
„
Шта
ли
то
може
бити
?
—
као
мисли
он
—
да
се
ту
није
на
једаред
провалило
морско
дно
;
или
се
јавио
какав
подводни
мали
морски
вулкан
;
или
се
можда
ту
на
том
месту
бију
какве
крупне
морске
животиње
,
или
је
најзад
нешто
сасвим
друго
,
нешто
ново
,
њему
непознато
“
?
Док
је
он
,
тако
зачуђен
,
нагађао
,
на
једаред
она
ускључала
вода
поче
се
димити
и
све
више
кључати
и
дизати
се
,
док
најзад
не
нарасте
у
висину
за
читава
два
три
хвата
.
Тада
се
цео
тај
паровити
,
магловити
и
запенушени
стуб
на
једаред
крете
и
необичном
брзином
полете
право
обали
,
право
амо
њему
,
Риги
,
а
у
исти
мах
зачу
се
и
неко
необично
шуштање
.
Док
би
ударио
длан
о
длан
,
тај
чудни
стуб
прилете
обали
и
Рига
сад
с
немим
ужасом
примети
да
се
у
томе
запенушеном
стубу
ковитла
и
некакво
живо
,
женско
створење
.
Расплетене
косе
,
нага
тела
,
дугих
у
вис
подигнутих
руку
,
то
је
чудно
створење
личило
пола
на
фурију
пола
на
морску
нимфу
,
која
се
из
пене
рађа
.
Њено
лице
било
је
онакажено
,
нагрђено
,
неким
ужасним
пакосним
осмехом
,
али
и
кроз
те
нагрђене
црте
он
је
распознавао
и
јасно
познао
њу
...
своју
милу
,
своју
божанску
Моријолу
.
Сав
запрепашћен
,
Рига
скочи
,
али
пре
но
што
је
могао
и
корак
крочити
даље
,
чудна
прилика
долете
на
обалу
,
извихори
се
из
мора
на
сухо
и
као
страшни
неодољиви
вихор
дочепа
га
,
обузе
га
цела
,
окрете
га
у
ковитлац
,
диже
га
са
земље
и
,
вихорећи
даље
са
страховитом
брзином
,
диже
га
у
вис
и
носила
га
је
све
даље
и
даље
,
све
више
и
више
,
док
на
мах
и
земља
и
све
,
што
је
доле
на
земљи
не
поче
тонути
и
нестајати
у
њеној
магли
.
А
он
је
чуо
само
неко
необично
шуштање
и
осећао
да
се
пење
све
више
и
више
...
Ади
на
једаред
свега
нестаде
;
преста
чудно
шуштање
;
неста
оне
магле
,
која
га
је
увијала
,
неста
свега
,
а
он
остаде
сам
,
остављен
,
напуштен
у
сред
овога
неизмерног
,
недогледног
празног
простора
,
и
одмах
поче
падати
доле
!
Падао
је
све
брже
и
брже
,
сад
већ
лети
као
најбржа
стрела
,
а
огромно
растојање
између
њега
и
земље
постаје
све
мање
и
мање
...
Рига
се
трже
!
Већ
неколико
тренутака
бленуо
је
у
онај
сумрак
,
а
још
је
једнако
осећао
као
да
му
у
ушима
зуји
ваздух
од
брза
падања
!
...
Неко
време
Рига
је
тако
лежао
,
не
схватајући
потпунце
да
ли
је
ово
сан
или
јава
.
Али
мало
по
мало
свест
се
прибирала
;
он
крену
десном
руком
и
додирну
хладан
,
влажан
дувар
.
Ово
га
сасвим
расвести
,
и
он
се
сад
сасвим
јасно
сећао
и
где
је
и
шта
је
с
њим
,
и
шта
је
с
другима
,
и
све
!
Тако
је
трајало
неко
време
;
после
га
опет
поче
спопадати
као
неки
дремеж
.
Но
то
није
био
сан
,
спавање
,
већ
занос
у
мислима
,
које
су
га
односиле
у
далеку
прошлост
.
Особито
му
јасно
изиђоше
пред
очи
неки
и
неки
тренутци
из
прошлости
и
то
,
за
чудо
,
баш
они
тренутци
који
су
имали
неке
везе
с
његовом
лепом
Маријолом
.
Да
ли
је
на
то
сећање
утицао
онај
чудни
сан
,
где
је
своју
дивну
богињу
на
једаред
видео
у
оном
онакаженом
страшном
облику
,
или
је
покретач
тих
сећања
био
Срд
,
с
којим
се
Рига
тако
ненадно
састао
?
Све
једно
,
тек
он
се
најјасније
сећао
баш
оних
тренутака
када
је
због
лепе
жене
дошло
до
бурних
па
чак
и
крвавих
сукоба
са
Срдом
.
Дивна
,
тиха
ноћ
;
одозго
сија
мека
,
блага
месечина
,
болника
да
лечи
својим
чаробним
,
чудним
зрацима
.
Он
,
Рига
,
седи
у
мирисном
врту
.
Слаб
је
;
тек
је
почео
устајати
из
кревета
,
тек
је
почео
прездрављати
од
тешких
,
скоро
смртоносних
рана
.
Крај
њега
седи
његов
избавитељ
и
врли
пријатељ
Срд
,
брат
Маријолин
.
Он
се
радује
што
се
Рига
почео
опорављати
,
он
га
још
мази
као
мало
дете
и
све
му
чини
по
вољи
.
—
Ја
сам
много
бунцао
за
време
болести
?
—
пита
он
,
Рига
.
—
Много
—
одговара
му
Срд
и
све
си
бунцао
о
Маријоли
и
једнако
си
је
позивао
да
прескочи
у
другу
лађу
,
па
да
бежите
заједно
.
Рига
се
на
ово
болно
смешио
,
а
у
себи
је
мислио
:
—
Срд
је
тако
добар
;
он
ме
негује
као
брата
свога
,
он
ме
тако
искрено
воли
,
за
што
му
не
бих
поверио
своју
тајну
.
Одмах
ће
ми
бити
лакше
на
души
,
чим
ма
с
киме
поделим
јаде
моје
.
И
у
пламеним
страсним
речима
он
казује
Срду
како
је
безумно
,
до
заноса
,
до
лудила
заљубљен
у
његову
сестру
,
у
лепу
Маријолу
.
Али
за
чудо
,
Срд
ту
исповест
прима
хладно
и
кад
је
Рига
већ
био
свршио
исповест
,
он
само
додаде
сухо
:
То
су
лудорије
и
младићске
фантазије
!
То
је
прва
слика
из
прошлости
.
И
она
је
сад
тако
јасна
,
и
тако
разговетна
пред
његовим
очима
.
Сад
долази
друга
слика
,
друга
сцена
.
Опет
је
ноћ
;
он
и
Срд
опет
су
заједно
:
опет
се
налазе
у
градини
,
само
што
сад
нема
оне
дивне
месечине
већ
влада
прилично
густ
сумрак
.
Он
не
може
кроз
тај
мрак
да
сагледа
лице
Срдово
,
али
он
осећа
да
је
то
лице
натуштено
,
намргођено
,
кивно
.
—
Чудна
је
то
љубав
која
постаје
без
икаква
повода
,
без
икаква
разлога
,
без
икаква
знака
од
узајамности
,
без
икакве
наде
да
ће
икада
наћи
одзива
код
женске
коју
обожавамо
!
—
вели
Срд
љутито
.
—
А
зашто
моја
љубав
не
би
могла
никада
наћи
одзива
код
лепе
Маријоле
?
—
пита
Рига
наивно
.
—
За
то
што
не
може
!
—
продера
се
Срд
гневно
.
—
Али
за
што
,
за
што
не
може
?
!
—
пита
опет
Рига
.
—
Не
може
!
И
довољно
!
кад
ја
тако
кажем
цикну
Срд
и
разјарено
лупи
ногом
о
земљу
.
—
Ја
сам
се
бар
надао
—
одговара
Рига
.
—
Ти
ниси
имао
право
да
се
на
то
надаш
,
она
ти
ничим
није
дала
повода
да
се
на
то
надаш
.
—
Није
ми
дала
повода
!
А
по
чему
ви
то
знате
?
—
Знам
по
томе
што
друкчије
није
могло
бити
.
—
Али
ако
бих
ја
тврдио
да
је
било
.
—
Онда
би
ти
био
нитков
и
подлац
,
јер
би
лагао
!
—
чисто
рикну
Срд
.
—
Срде
!
ја
никад
не
лажем
!
—
И
Маријола
никад
не
лаже
!
—
одсече
Срд
кивно
.
—
Не
велим
ни
ја
да
лаже
,
али
она
је
ипак
знала
за
моју
љубав
и
предусретала
је
штедљиво
и
пажљиво
,
значи
подгревала
је
.
—
Лажеш
!
—
викну
Срд
грозно
—
Лажеш
!
Маријола
није
могла
подгревати
твоју
љубав
.
Њој
подгревци
нису
ништа
требали
,
јер
већ
је
имала
човека
кога
љуби
.
Риги
се
учини
да
се
цела
она
башта
окрете
око
њега
.
Он
једва
прошапута
.
—
Она
имала
човека
кога
љуби
!
Ко
је
тај
човек
!
—
Ко
је
да
је
шта
се
то
тебе
тиче
!
—
Најпосле
нека
је
баш
и
имала
.
Ко
мени
може
забранити
да
је
не
волим
!
—
Ја
,
ја
ти
могу
забранити
,
и
ја
ти
ето
забрањујем
.
Њено
име
да
нисте
никад
више
узели
у
уста
—
продра
се
Срд
грозно
.
—
Ви
сте
њен
брат
,
али
ви
немате
право
да
чините
такве
забране
.
—
А
по
чему
ви
знате
да
сам
ја
њен
брат
!
може
бити
да
ја
нисам
њен
брат
.
Рига
погледа
Срда
зачуђено
.
—
Па
нисте
ваљда
ви
тај
њен
заручник
?
—
А
по
чему
ви
знате
да
ја
ово
јесам
и
да
ја
ово
нисам
.
Можда
ја
нисам
њен
брат
;
можда
ја
нисам
њен
заручник
.
Шта
ту
ви
злате
и
шта
се
све
то
тебе
тиче
.
Мешајући
час
„
ти
“
час
„
ви
“
.
Срд
је
необуздано
нападао
на
Ригу
,
док
је
он
на
против
био
тако
миран
,
да
се
управо
и
сам
чудио
својој
хладноћи
.
То
је
друга
слика
из
прошлости
,
која
сад
на
једаред
бејаше
јасно
ускрсла
у
успомени
Ригиној
.
За
тим
се
сећао
других
сцена
.
Сећао
се
оне
кобне
вечери
,
кад
је
између
њега
и
Срда
опет
дошло
до
јакога
сукоба
,
а
неко
из
мрака
на
једаред
нанесе
Срду
опасан
ударац
ножем
у
слабину
.
Срд
је
у
први
мах
могао
веровати
да
је
тај
подмукли
нападај
дело
Ригино
,
и
да
је
то
извршио
какав
његов
најамник
.
Тек
много
доцније
та
се
сумња
расејала
,
пошто
је
сам
Рига
неуморно
гонио
нападача
и
трагао
за
њим
све
дотле
,
док
му
збиља
није
ушао
у
траг
.
Најзад
,
Рига
се
сећао
и
оних
очајних
тренутака
,
када
је
,
после
бесних
сукоба
са
Срдом
,
сломијен
и
утучен
долазио
у
своју
одају
,
падао
ничице
,
обливао
се
у
сузама
и
горко
се
питао
:
—
Па
око
чега
се
ово
кољемо
као
рчкови
нас
два
лудака
,
нас
два
несретна
човека
?
Отимамо
се
о
њу
,
а
ње
нигде
нема
:
споримо
један
другом
право
,
као
да
ће
онај
који
победи
одмах
одатле
отићи
право
у
њено
наручје
,
а
овамо
од
ње
нема
ни
трага
ни
јава
.
Она
се
изгубила
,
нестало
је
и
наше
је
очи
никад
,
никад
више
неће
видети
!
...
Па
о
шта
се
онда
отимамо
,
бедници
!
О
име
њено
,
о
успомену
њену
,
о
празну
,
хладну
сенку
њену
.
То
је
била
последња
слика
из
прошлости
која
се
јави
Риги
у
пуној
јасности
.
За
тим
на
једаред
од
прошлости
његове
мисли
муњевитом
брзином
окретоше
се
садашњости
и
у
њу
заронише
дубоко
.
...
„
Нема
је
,
изгубљена
је
...
ми
се
отимамо
о
успомену
,
о
хладну
сенку
њену
!
...
Је
ли
то
тако
?
Јесте
или
није
?
...
Није
!
Није
тако
,
живога
ми
бога
!
Она
више
није
изгубљена
,
она
сад
није
у
даљини
;
она
је
ту
близу
,
у
непосредној
околини
нашој
и
то
она
жива
,
она
телесна
,
топла
,
свежа
и
мирисна
,
она
на
јави
,
а
не
у
привиђењу
...
Таке
су
се
мисли
почеле
вихорити
у
глави
Ригиној
,
и
што
даље
,
оне
су
прелетале
све
брже
и
бурније
.
...
„
Јес
,
мислио
је
он
даље
—
она
је
овде
,
ту
у
Београду
,
у
тврђави
,
у
харему
везировом
.
Она
лепа
и
мудра
Маре
,
о
чијој
се
духовитости
толико
прича
,
није
никоја
друга
до
моја
анђелска
Маријола
.
Стари
Реџеп
навлаш
је
то
од
мене
прикрио
.
Јамачно
је
прозрео
моје
осећаје
а
знао
је
како
ствар
стоји
у
истини
!
...
...
„
А
овај
загонетни
човек
,
овај
Срд
,
који
се
тако
дуго
и
тако
успешно
издавао
за
брата
њена
,
није
нико
други
до
њен
заручик
,
њен
љубазник
,
који
је
јамачно
с
тога
и
допао
тамнице
,
што
је
дошао
био
у
тврђаву
да
њу
отме
,
да
њу
дочепа
и
одведе
из
харема
.
Покушај
није
испао
,
ухваћени
су
у
клопку
и
сад
треба
ја
да
их
спасавам
одавде
!
...
Ох
луди
,
ох
безумни
Рига
!
...
„
Тако
је
и
друкчије
не
може
бити
.
Ствар
је
јасна
до
очигледности
.
Они
су
овде
имали
у
првом
реду
својих
личних
,
својих
себичних
циљева
и
смерова
,
а
кад
је
ствар
посрнула
,
онда
јој
је
дат
општи
патриотски
значај
,
да
се
дедаци
као
што
сам
ја
,
лакше
ухвате
на
лепак
...
О
,
безумни
,
махнити
Рига
!
О
ти
си
још
веровао
,
кукавче
,
да
се
жртвујеш
за
свето
и
велико
дело
слободе
!
...
Јес
,
да
ослободиш
харемских
веза
једну
кадуну
везирову
,
како
би
што
пре
могла
пасти
око
врата
једном
пробисвету
,
једном
хајдуку
!
...
Рига
гневно
шкргутну
зубима
,
крв
му
бурно
јурну
у
главу
,
смрче
му
се
пред
очима
,
а
у
устима
наста
чудно
шуштање
:
у
слепим
очима
лупало
је
као
да
ударају
челични
чекићи
.
У
том
тренутку
једна
неочекивана
,
ненадна
наказна
мисао
ниче
у
болној
глави
Ригиној
.
Он
осети
страховиту
жеђ
,
у
грлу
га
је
палило
,
стезало
,
пекло
.
Али
он
је
осећао
да
ту
жеђ
не
би
могла
угасити
ни
вода
,
ни
вино
,
ни
ракија
—
крв
људска
,
крв
Срдова
,
била
би
једино
пиће
које
би
му
угасило
ову
чудновишну
,
паклену
жеђ
,
што
му
цело
тело
сажиже
.
И
Риги
дође
јасно
и
разговетно
одлучна
мисао
,
да
скочи
,
да
се
кроз
сумрак
прокраде
до
Срда
,
да
му
ненадно
и
дубоко
сјури
нож
у
груди
на
два
три
места
.
Крв
ће
јурнути
,
а
он
ће
прислонити
усне
на
оне
крваве
ране
и
пиће
,
пиће
,
пиће
;
пиће
док
се
не
насити
;
док
топли
напитак
не
расхлади
ову
жеравицу
,
која
му
пече
утробу
,
која
му
је
усијала
све
живце
те
се
искре
као
жице
усијана
челика
.
Рига
се
збиља
диже
и
седе
;
пипну
се
за
дворези
,
као
гуја
оштар
лезгински
кратки
мач
,
који
му
је
висио
с
пред
о
појасу
.
Као
крвожедна
окована
зверка
,
љуто
оружје
висило
је
о
свом
ланцу
.
Мало
даље
у
углу
видела
назирала
се
нејасна
,
црвенкаста
маса
—
то
је
постеља
војводина
,
где
он
лежи
испружен
полеђушке
.
У
подземној
дворани
владао
је
гробни
мир
.
Све
је
дакле
било
у
реду
.
Никад
боље
прилике
да
извршим
своју
намеру
и
да
утолим
ову
страшну
жеђ
—
мислио
је
Рига
у
себи
.
И
он
се
полако
,
пажљиво
подиже
и
устаде
на
ноге
.
...
Да
га
закољем
:
јес
,
јес
,
идем
да
га
закољем
...
Идем
право
одавде
.
И
то
сад
одмах
,
без
одлагања
,
без
пропуштања
!
.
.
Рига
је
изгледао
миран
,
сталожен
,
прибран
;
чинило
му
се
да
му
је
све
јасно
и
разговетно
,
да
зна
и
шта
хоће
,
и
како
хоће
и
зашто
тако
хоће
.
У
ствари
пак
у
његовој
глави
владао
је
сад
непрегледан
мрак
,
а
његове
мисли
биле
су
као
огромна
грдно
замршена
гужва
.
...
Што
дангубим
!
Шта
чекам
!
Што
не
идем
?
.
.
—
мислио
је
Рига
,
али
нога
му
се
још
није
кретала
...
На
једаред
Рига
чу
некакав
глас
.
Неко
га
упита
:
„
Куда
ћеш
?
!
“
бар
Риги
се
тако
учинило
да
је
чуо
то
питање
.
У
ствари
то
је
проговорио
глас
његове
пробуђене
савести
.
Он
се
трже
,
уплаши
се
,
би
му
као
оно
човеку
кад
га
ненадно
ухвате
баш
кад
се
маши
да
што
туђе
украде
или
поумио
да
учини
што
рђаво
.
Бедни
младић
ухвати
се
оберучке
за
главу
.
Крупне
капље
хладна
зноја
цуриле
су
низ
његово
лепо
,
бледо
мраморно
чело
.
—
О
боже
!
Шта
је
ово
од
мене
!
Каква
се
ово
бура
дигла
у
измученој
души
мојој
!
Какве
су
ово
гадне
и
безумне
мисли
које
ме
салећу
са
свих
страна
!
...
О
Боже
!
какав
је
страшан
мрак
у
мојој
глави
;
моје
се
мисли
бркају
;
ја
сам
на
путу
лудила
!
.
.
Чекај
,
чекај
да
видим
шта
је
ово
!
Дај
да
се
приберем
;
дај
све
од
почетка
да
прегледам
и
оценим
.
Да
ли
ја
збиља
имам
разлога
да
овога
човека
овако
мрзим
?
Да
ли
је
он
у
истини
мој
зли
дух
,
моја
несретна
коб
,
убица
среће
моје
!
Или
је
све
то
само
празно
,
сулудо
уображење
моје
,
које
у
истини
нема
никаква
основа
.
Рига
се
опет
полако
спусти
на
земљу
,
седе
,
узе
главу
међу
шаке
и
удуби
се
у
тешке
мисли
.
Мислио
је
дуго
и
логично
;
на
поједине
мисли
,
које
су
му
биле
нејасне
,
повраћао
се
по
два
три
пут
и
претресао
их
с
почетка
до
краја
:
мислио
је
озбиљно
,
критички
,
на
ипак
резултати
до
којих
је
дошао
били
су
мрачни
и
невесели
.
Ево
шта
је
он
извео
на
чистину
и
сматрао
од
сад
као
несумњиву
непоречну
истину
.
Лепа
Маре
везирова
није
нико
други
до
она
иста
бајна
женска
,
коју
је
он
некада
познавао
,
за
којом
се
занело
све
умље
и
отишла
сва
душа
његова
.
Срд
је
заручник
или
љубазник
те
лепе
жене
.
Он
за
њом
гине
,
а
јамачно
и
она
за
њим
.
Није
вероватно
да
је
Срд
био
равнодушан
што
лепа
жепа
проводи
своје
дане
у
везировом
харему
,
он
је
морао
тежити
и
радити
да
је
спасе
отуда
.
То
га
је
јамачно
и
намамило
те
је
пао
Турцима
у
руке
и
допао
тамнице
.
Он
,
Рига
,
дошао
је
сад
да
спасе
Срда
из
опасности
у
коју
је
запао
.
То
значи
он
ставља
на
коцку
свој
рођени
живот
,
да
би
спасао
Срдов
,
како
би
му
овај
после
што
сигурније
могао
узети
испред
носа
женску
за
којом
он
сам
гине
и
болује
већ
од
толико
времена
!
Зар
то
није
безумље
и
крајње
лудило
?
Али
Срд
је
угледан
члан
,
управо
војничка
глава
знамените
дружине
Ноћна
Браћа
.
Сви
балкански
родољуби
полажу
на
ту
дружину
највеће
наде
своје
.
Најбољи
људи
међу
Балканцима
ставили
су
се
у
службу
те
дружине
и
душом
и
телом
:
све
добре
патриоте
готове
су
у
свако
доба
да
за
њу
умру
.
Па
зар
је
онда
малена
ствар
спасти
човека
,
који
је
војнички
геније
те
дружине
,
управо
душа
њена
,
најглавнији
стуб
њен
,
пошто
се
,
на
крају
крајева
,
ипак
једном
мора
апеловати
на
силу
,
а
тад
ће
успех
бити
толики
колика
буде
способност
војничкога
вође
.
Дакле
не
спасава
Рига
једнога
швалера
који
ће
му
преотети
женску
за
којом
и
сам
умире
,
већ
он
у
ствари
избавља
једнога
родољуба
балканског
,
чија
би
пропаст
била
велики
губитак
за
све
балканске
народе
.
Тако
је
текла
борба
мисли
код
Риге
.
Али
на
горње
поставке
јављали
су
се
све
нови
и
нови
приговори
.
Јес
,
Срд
је
стекао
глас
великога
јунака
и
сретнога
вође
,
али
колико
ће
све
то
послужити
чисто
грчкој
ствари
и
великом
повесничком
задатку
,
који
стоји
пред
великим
и
славним
грчким
народом
.
Срда
сви
хвале
,
али
тешко
да
њега
когод
боље
познаје
но
он
—
Рига
.
Срд
је
пореклом
Србин
и
у
души
је
вазда
остао
велики
Србин
и
у
првом
реду
он
је
српски
родољуб
.
Да
ли
ће
то
бити
од
истинска
интереса
по
јелинску
ствар
,
кад
се
на
челу
целокупне
војничке
снаге
балканске
истакне
човек
који
гаји
друге
и
друкчије
идеале
но
што
су
идеали
племенитих
грчких
родољуба
.
Истина
,
Срд
је
многе
године
провео
у
средини
грчкога
народа
,
и
он
је
ту
стекао
глас
великога
јелинског
родољуба
.
У
много
прилика
он
је
вољно
залагао
главу
своју
за
успех
грчке
ствари
,
али
ту
је
увек
успех
грчки
био
уједно
и
успех
српски
.
Али
шта
ли
ће
бити
онда
,
кад
једном
ствар
сазри
и
дође
до
извршења
,
па
се
у
томе
,
рецимо
,
покаже
неки
антагонизам
између
српских
и
грчких
интереса
.
Ко
нам
јамчи
да
ће
Срд
издржати
и
то
искушење
!
Није
ли
,
на
против
,
врло
вероватно
,
да
ће
се
онда
у
њему
појавити
у
свој
силини
племенски
инстинкт
и
наклоност
,
што
би
га
довело
до
одлуке
,
да
јелинске
интересе
потчини
а
можда
и
жртвује
српским
интересима
.
У
најбољем
случају
Срд
би
се
ту
могао
јавити
као
апостол
помирљивости
,
који
би
тражио
да
се
узајмним
попуштањем
дође
до
споразума
и
слоге
.
Узмимо
да
баш
тако
буде
,
што
је
најбољи
случај
,
па
не
излази
ли
чак
и
тада
да
би
Јелини
морали
много
што
шта
жртвовати
и
попустити
од
својих
захтева
за
љубав
слоге
са
Србима
.
А
те
жртве
,
та
попуштања
,
зар
то
није
чист
губитак
,
кад
се
узме
како
сад
стоје
ствари
,
где
је
утицај
јелински
знатно
претежан
,
нити
икоме
и
на
ум
нада
да
ту
претежност
оспорава
и
сузбија
.
Не
би
ли
дакле
на
крају
крајева
најкорисније
било
,
да
тога
чувеног
и
прослављеног
Црног
Ратника
сасвим
нестане
.
На
његово
место
без
сумње
би
се
истакао
какав
Грк
и
јелинска
ствар
била
би
у
добитку
.
Услед
свега
тога
,
место
да
га
избавља
,
Ригина
дужност
можда
би
била
баш
обратна
,
да
овде
у
овој
подземној
гробници
сахрани
Срда
,
и
да
га
више
не
пусти
на
бео
дан
!
Али
тек
што
је
овако
долазио
до
једнога
резултата
,
навртале
су
се
друге
мисли
,
други
разлози
,
други
осећаји
да
потру
и
пониште
прве
.
—
Ако
је
Срд
збиља
такав
како
га
ја
себи
сад
представљам
,
како
то
,
да
то
не
опазе
толики
други
људи
,
који
су
с
њим
долазили
у
додир
,
а
који
се
одликују
великим
искуством
и
одличним
познавањем
људи
и
људске
душе
.
Они
су
у
толико
прилика
могли
видети
Срда
на
делу
,
па
кад
сви
они
налазе
да
за
спас
тога
човека
треба
напрегнути
сву
снагу
наше
дружине
,
онда
неће
ли
бити
пре
вероватно
да
из
мене
говори
завист
и
љубомора
,
но
да
су
сви
они
слепи
,
а
ја
један
окат
!
...
...
„
Завист
,
љубомора
!
...
Па
нека
је
баш
и
тако
;
зар
ја
немам
право
да
му
завидим
и
да
будем
љубоморан
?
Откуда
ти
осећаји
у
мени
?
Јесам
ли
их
ја
навлаш
тражио
?
Је
ли
од
моје
воље
зависило
хоћу
ли
заволети
ту
женску
или
не
?
Зар
ја
не
бих
био
и
много
мирнији
и
много
сретнији
да
је
никад
ни
познао
нисам
,
да
ту
љубав
никад
осетио
нисам
.
А
кад
су
ти
осећаји
никли
без
мога
учешћа
,
без
моје
воље
и
жеље
,
никли
мени
само
на
јад
и
муку
,
како
онда
могу
ја
бити
одговоран
за
њих
,
како
могу
бити
крив
за
оно
што
без
моје
воље
и
долази
и
траје
и
пролази
.
Тако
се
Рига
мучио
да
превари
сам
себе
.
Али
тек
што
је
привидним
разлозима
утишао
своје
сумње
и
двоумице
на
мах
искрсне
нова
поворка
супротних
поставака
,
и
измучени
мозак
ради
даље
.
...
„
Ако
је
допуштено
да
човек
одмах
пође
за
сваком
својом
пожудом
,
да
попусти
свакој
својој
страсти
која
у
њему
букне
,
па
ма
она
била
и
штетна
по
његове
ближње
,
онда
каква
је
разлика
међу
добрим
и
злим
,
међу
карактерним
и
бескарактернима
,
међу
моралним
и
неморалним
људима
?
!
Пожуде
се
јављају
,
страсти
ничу
,
али
човек
је
тек
у
толико
човек
и
карактер
,
у
колико
буде
кадар
да
савлада
,
да
утоли
и
победи
те
своје
необуздане
страсне
полете
и
пожуде
“
...
...
„
Па
онда
,
вреде
ваљда
што
год
сви
ови
други
људи
.
У
својој
страсној
заслепљености
против
Срда
Рига
је
на
њих
и
заборавио
.
Али
они
су
ту
,
они
у
њега
гледају
као
у
спаситеља
свога
и
вребају
сваку
реч
,
сваки
покрет
његов
.
А
њина
судба
везана
је
са
судбином
Срдовом
.
Није
могуће
избавити
њих
,
а
оставити
њега
.
Пропаст
или
спас
мора
бити
заједнички
“
...
...
„
Не
,
не
!
Она
ружна
,
она
гадна
мисао
о
освети
не
сме
надвладати
и
одржати
победу
.
Као
вазда
до
сад
,
Рига
тако
мора
и
сад
остати
човек
и
јунак
;
он
мора
савладати
своју
страст
и
испунити
своју
дужност
до
краја
.
Он
је
дошао
амо
да
спасе
ове
људе
и
он
их
мора
спасти
,
а
кад
то
изврши
:
кад
се
једном
нађу
на
слободи
,
онда
ће
му
бити
одрешене
руке
,
и
слободан
човек
од
слободна
човека
може
тражити
каква
хоће
задовољења
...
.
„
Па
онда
,
ко
зна
,
можда
би
било
пута
и
начина
да
он
,
Рига
,
стече
љубав
њену
и
поред
жива
Срда
,
и
та
љубав
онда
не
би
била
отмица
!
...
Ох
боже
!
—
Рига
покри
лице
рукама
и
осећао
је
како
сама
помисао
на
то
пуни
душу
његову
неким
чудним
блаженством
.
Дођоше
му
на
ум
неке
ситнице
из
давно
заборављене
прошлости
,
крупне
ситнице
,
којих
се
он
сад
тако
живо
сећао
.
...
„
Она
је
тада
рекла
„
можда
“
!
—
мислио
је
Рига
у
себи
.
—
Јес
,
тако
је
рекла
.
Говорила
ми
је
о
својим
политичким
идеалима
,
о
својим
надама
,
о
немогућности
да
нађе
потпуну
срећу
у
својој
личној
срећи
,
док
гледа
свуда
око
себе
јад
,
чемер
и
горко
ропство
турско
...
Општи
јад
,
народно
страдање
чисто
је
угушило
у
њој
женске
особине
и
донекле
предругојачило
њену
женску
природу
.
Ето
,
она
је
млада
,
здрава
,
бујна
женска
,
у
најбољем
добу
,
кад
страсти
имају
највећу
моћ
над
младом
,
свежом
душом
.
Али
,
ето
,
она
опет
за
то
још
не
може
да
се
привеже
за
кога
свим
жаром
чисте
женске
љубави
.
Њене
наклоности
некако
се
увек
окрећу
ономе
,
ко
је
најзаслужнији
на
широком
пољу
великога
народнога
дела
.
Може
то
бити
и
старији
,
физички
неугледан
човек
,
само
ако
је
велики
јунак
народни
и
велики
трудбеник
на
светом
делу
народнога
ослобођења
—
такав
човек
њу
привлачи
и
заноси
.
А
то
је
најбољи
доказ
да
ту
мало
имају
удела
чисто
женски
осећаји
,
већ
преовлађује
патриотска
мисао
и
потчињава
себи
све
друге
осећаје
.
Тада
јој
је
он
,
Рига
,
ставио
питање
,
би
ли
могла
љубити
такога
човека
,
као
што
је
он
,
кад
би
то
у
једно
био
и
велики
јунак
и
велики
родољуб
.
Она
се
на
то
грохотом
насмејала
,
али
то
није
био
заједљиви
подругљиви
смех
,
већ
добродушно
смејање
млада
и
весела
срца
и
ту
је
рекла
!
...
„
Можда
!
Можда
би
и
могла
!
„
Кад
је
она
изустила
ово
„
можда
“
,
ја
сам
тада
био
још
голобрадо
момче
,
које
тек
ступа
у
живот
и
које
дотле
није
имало
никаквих
истинских
заслуга
на
пољу
народна
ослобођења
.
Од
тога
доба
ту
је
настала
темељна
промена
.
Пре
свега
ја
сам
од
тога
доба
у
борби
за
њу
,
штитећи
је
мојим
рођеним
грудима
од
грабљивих
руку
јаничарских
,
добио
тешке
и
дубоке
ране
,
од
којих
у
мало
што
нисам
главом
платио
.
Широки
трагови
тих
страховитих
рана
познају
се
и
данас
по
снази
мојој
.
Није
могуће
да
лепа
жена
,
која
је
тако
поштовала
туђе
ране
буде
неосетљива
спрам
рана
које
су
у
неку
руку
њене
ране
,
задобивене
у
одбрану
њене
части
и
њене
личности
.
Најзад
он
ће
се
сад
овде
у
овој
прилици
јавити
као
избавитељ
целе
једне
патриотске
дружине
,
а
што
је
најглавније
као
спаситељ
самога
Срда
,
чија
је
судбина
ево
у
његовим
рукама
,
Ригиним
рукама
.
А
онај
који
помаже
и
спасава
увек
је
већи
од
онога
који
прима
помоћ
.
Ту
ће
Рига
,
дакле
,
стајати
изнад
Срда
,
биће
већи
и
угледнији
од
њега
,
па
за
што
се
онда
не
би
могло
десити
да
лепа
жена
њему
даде
превагу
и
да
њега
усрећи
својом
љубављу
“
...
...
„
Каква
би
неизмерена
срећа
то
била
,
какво
блаженство
!
Та
ради
саме
наде
вреди
то
окушати
.
Рига
осети
како
се
у
његове
уморне
и
малаксале
удове
полако
улива
нова
снага
и
нова
крепост
;
он
осети
како
је
на
једаред
опет
оспособљен
да
се
бори
,
да
се
нада
и
да
побеђује
и
он
скочи
са
своје
влажне
постеље
.
Прибран
и
охрабрен
,
Рига
се
кренуо
на
ново
испитивање
и
тражење
.
Опет
се
одабрало
7—8
људи
,
који
су
с
њим
пошли
да
му
помогну
и
да
му
се
нађу
на
руци
.
Шес
пуних
часова
трајало
је
ово
напрегнуто
,
до
ситница
брижљиво
испитивање
;
чињено
је
све
што
су
били
кадри
учинити
одважни
неуморни
,
а
очајни
људи
.
Али
сви
ови
напори
нису
дади
никаква
резултата
,
никаква
успеха
.
Једна
једина
споредна
и
привремена
добит
била
је
та
,
што
су
у
томе
тумарању
нашли
у
једном
куту
депо
изворче
с
кога
су
се
могли
напити
бистре
и
хладне
воде
.
То
је
било
све
.
Али
о
спасу
,
о
изласку
,
о
слободи
—
ни
помена
.
Сад
се
већ
ни
Рига
није
ничему
више
надао
.
Изнурен
до
крајних
међа
,
он
сад
бејаше
пао
у
некакву
укочену
,
тупу
неосетљивост
.
Вид
,
слух
,
говор
,
кретање
,
све
му
је
отказивало
услугу
.
Једва
се
довукао
до
очајне
дружине
и
једва
је
могао
рећи
неколико
промуклих
безнадежних
речи
:
—
Учињено
је
све
што
се
могло
.
Излаза
апсолутно
нигде
нема
.
Ни
мишић
се
не
би
могао
одавде
извући
,
а
камо
ли
човек
.
Пропали
смо
и
сахрањени
!
...
Бар
на
мене
се
више
не
уздајте
,
ја
дижем
руку
од
свега
.
После
ових
речи
Рига
је
као
самртни
рањеник
пао
на
земљу
;
пао
је
у
непосредној
близини
до
Црна
Ратника
,
пао
је
и
одмах
заспао
као
заклан
.
Кад
се
ово
десило
,
Црни
Ратник
био
је
будан
и
присебан
.
Он
је
јасно
схватао
сав
ужас
очајна
и
безисходна
положаја
,
у
коме
се
налазио
с
дружином
,
и
срце
му
се
стезало
од
бола
.
Страховит
је
био
утисак
,
што
су
га
последње
речи
Ригине
учиниле
на
овај
збор
паћеника
.
Већ
од
три
дана
без
хране
,
без
светлости
,
без
чисте
воде
и
ваздуха
,
а
многи
и
без
сна
,
ови
људи
били
су
и
иначе
сломијени
и
попадали
.
Још
их
је
једино
крепила
нада
на
скоро
спасење
и
она
жива
нада
,
којом
их
је
до
сад
Рига
умео
да
задахне
и
одушеви
.
Али
сад
је
и
тога
нестало
.
Узвик
очајна
јаука
потресао
је
ове
мрачне
подземне
сводове
,
кад
су
мукло
изумрле
последње
речи
Ригине
.
Шта
да
раде
ови
крвави
паћеници
,
које
су
већ
одавно
људе
напустили
,
које
сад
ево
и
Бог
напушта
,
и
пред
којима
стоје
мрачни
,
натуштени
и
затворени
и
земља
и
небеса
.
Изгледало
је
да
им
не
остаје
ништа
друго
,
но
да
легну
и
да
умру
...
Али
,
ах
!
Бедни
човек
стоструким
струнама
привезан
је
за
овај
паћенички
живот
,
а
провиђење
га
је
обдарило
чудном
особином
,
да
се
још
нада
чак
и
онда
кад
је
свака
нада
проста
и
очигледна
бесмислица
.
Смрт
је
ту
,
она
стоји
пред
човеком
бесрдачна
и
неумитна
,
већ
је
дигла
своју
самртничку
косу
,
већ
га
је
закучила
њоме
,
већ
га
реже
,
већ
га
је
у
пола
,
већ
га
је
скоро
цела
покосила
,
а
он
се
још
нада
и
једнако
се
нада
!
Кад
би
она
мртвачка
глава
,
што
је
испод
џелатска
ножа
слетела
с
крвава
пања
,
могла
казати
шта
мисли
и
осећа
,
ми
би
чак
и
ту
чули
варљиву
реч
„
нада
“
и
докучили
би
велику
тајну
,
како
чак
и
у
смрти
има
наде
за
живот
.
Отпочело
је
бурно
и
живо
саветовање
.
У
очајном
тренутку
Црни
Ратник
опет
је
узео
команду
у
своје
руке
и
скупио
све
људе
,
да
се
још
једном
озбиљно
и
свестрано
посаветују
.
Чудна
су
то
била
саветовања
!
Што
је
стање
било
очајније
,
што
је
изгледа
било
мање
,
што
се
мање
имало
шта
рећи
—
то
се
све
више
говорило
.
Нико
није
знао
да
предложи
ништа
паметно
и
корисно
,
што
би
водило
спасењу
.
Али
баш
за
то
,
што
готово
нико
није
имао
шта
да
каже
сви
су
говорили
дуго
и
много
.
Предлога
је
било
свакојаких
.
Једни
су
предлагали
да
ухвате
један
правац
па
да
копају
косо
на
више
.
Можда
ће
тако
пробити
на
површину
и
можда
ће
тај
излаз
бити
где
год
ван
тврђаве
.
У
том
случају
можда
би
могли
удесити
да
на
површину
избију
ноћу
,
тако
можда
не
би
били
опажени
и
можда
би
се
спасли
.
Други
су
примећивали
да
је
овај
предлог
немогућан
и
неизвршљив
.
Они
су
још
у
тврђави
,
то
је
ван
сваке
сумње
.
Избити
ту
на
површину
значи
доћи
Турцима
опет
право
у
шаке
.
А
кад
би
се
то
баш
и
хтело
,
не
може
се
прокоп
начинити
зубима
,
а
две
лопатице
,
које
су
имали
,
већ
су
поломљене
и
скоро
неупотребљиве
.
Било
је
и
других
свакојаких
предлога
,
међу
њима
и
много
очајних
и
безумних
.
Предлагано
је
да
се
копа
даље
у
започетом
правцу
,
па
ма
колико
то
трајало
.
Кад
одвећ
одоли
глад
,
да
баце
коцку
,
па
на
кога
падне
,
да
га
закољу
и
поједу
.
Предлагано
је
да
се
њих
2—3
врате
натраг
,
да
окушају
не
би
ли
се
могли
неопажено
провући
до
Реџепа
и
донети
му
абер
о
очајном
стању
у
коме
се
налазе
.
Изношено
је
и
то
да
ту
остану
сви
и
тако
заједнички
да
дочекају
смрт
.
Најзад
истакнуто
је
да
се
још
једном
озбиљно
тражи
дуж
цела
прокопа
,
па
не
нађу
ли
и
тада
ништа
,
онда
да
се
врате
натраг
у
тавницу
сви
,
опет
Турцима
у
руке
,
па
што
им
бог
даде
.
Све
ове
препирке
и
саветовања
трајала
су
врло
дуго
.
За
то
време
Рига
је
спавао
.
Кад
је
у
претрес
узет
већ
и
последњи
предлог
о
повратку
натраг
у
тамницу
,
он
се
бејаше
пробудио
и
слушао
је
,
али
није
разумевао
тај
разговор
.
Но
по
бурним
препиркама
погађао
је
да
се
питање
тиче
некога
одсудног
корака
.
Најзад
преломљено
је
на
једно
.
После
свестране
оцене
решено
је
да
учине
тако
,
да
још
једном
траже
,
па
не
буде
ли
излаза
да
се
врате
натраг
у
тамницу
.
После
решења
приступљено
је
извршењу
.
Све
што
је
било
здравије
и
снажније
крете
се
да
још
једном
понова
прегледају
цео
прокоп
.
Црни
Ратник
није
отишао
.
Он
се
осећао
немоћан
и
лежао
је
.
Чело
ногу
његових
лежао
је
притајан
али
будан
Рига
.
Војвода
га
осети
да
је
будан
и
ослови
га
.
—
Будни
сте
,
грађанине
Рига
?
—
Будан
!
—
Нешто
сте
се
ућутали
.
Јамачно
сте
потонули
у
далеке
мисли
.
Можда
се
и
кајете
што
сте
дошли
амо
.
„
Ах
ха
!
„
Далеке
мисли
“
Какве
су
то
„
далеке
мисли
“
?
То
ме
он
дира
за
оно
,
за
прошлост
,
за
Маријолу
“
...
.
„
Па
онда
„
можда
се
кајеш
“
!
Ово
ми
се
он
подсмева
.
Руга
ми
се
:
дошао
јунак
да
спасава
друге
,
па
сам
пао
у
клопку
!
...
Јес
то
је
подсмех
,
подруга
,
ујед
...
—
мислио
је
Рига
у
себи
,
а
гнев
,
мржња
и
освета
опет
га
почеше
освајати
.
У
том
тренутку
он
опет
осети
ону
неодољиву
потребу
,
да
скочи
,
да
сјури
Срду
до
балчака
мач
у
груди
и
да
се
напије
,
сит
да
се
напије
његове
топле
крви
.
—
Јес
,
грађанине
Срде
мислим
на
прошлост
;
сећам
се
лепе
Маријоле
и
помишљам
како
би
слатко
било
и
умрети
овде
у
њеном
загрљају
!
...
Рига
је
навлаш
бацио
ове
заједљиве
речи
,
-
он
је
осећао
чудну
,
неодољиву
потребу
да
увреди
,
да
уједе
Срда
.
Јетке
речи
достигле
су
жељени
успех
.
Кад
чу
име
Маријола
,
војвода
се
сав
болно
најежи
и
уздрхта
цео
;
као
да
га
гуја
печи
за
само
срце
.
—
Не
верујем
да
би
вам
она
,
баш
да
сте
и
на
самртном
часу
,
указала
ту
част
и
милостињу
,
ма
да
је
иначе
веома
милосрдна
—
рече
Црни
Ратник
,
осећајући
непобедну
жудњу
да
чим
било
врати
ударац
.
Рига
се
подругљиво
насмеја
.
—
Право
велите
родољубе
Срде
.
Поред
толиких
других
,
тешко
да
би
на
мене
и
дошао
ред
.
У
осталом
сва
нада
још
није
изгубљена
.
Та
њено
је
срце
веома
пространо
.
Најбољи
је
доказ
за
то
што
у
њему
,
крај
родољуба
Срда
,
већ
од
толико
месеци
сасвим
комотно
квартири
и
млади
везир
београдски
!
...
Црни
Ратник
плану
.
—
Ваше
су
досетке
и
глупе
и
подле
,
младо
Грче
!
Ниско
је
од
туђе
невоље
и
ропства
правити
предмет
за
свој
смех
и
задовољство
...
У
осталом
ко
је
вама
дао
права
да
таким
тоном
и
с
таким
очигледним
неуважавањем
говорите
о
једној
особи
,
која
у
сваком
погледу
стоји
куд
и
камо
више
од
вас
!
...
Најзад
,
знате
ли
ви
,
господине
каваљеру
,
шта
је
мени
та
женска
,
о
којој
ви
имате
дрскост
да
се
тако
недостојно
изражавате
.
Високомеран
тон
војводин
још
више
раздражи
већ
и
иначе
растројена
Ригу
.
Он
опет
прште
у
смех
и
сад
је
навлаш
бирао
изразе
све
теже
и
увредљивије
.
—
Да
ли
знам
шта
вам
је
?
О
,
па
наравно
да
знам
,
отмени
господине
.
Она
је
ваша
љубазница
,
ваша
наложница
,
конкубина
.
Она
је
вама
данас
такав
исти
род
,
какав
би
сутра
могла
бити
мени
и
другоме
,
и
целом
свету
;
таква
иста
каква
је
ноћас
била
младом
везиру
београдском
и
каква
ће
идуће
ноћи
бити
првоме
који
је
добије
у
своју
власт
,
можда
и
коњушару
везировом
.
А
први
,
привилеговани
милосник
,
као
што
сте
ви
овде
,
може
имати
само
то
првенство
,
да
после
свију
држи
последњу
смотру
над
својом
драганом
и
да
подели
с
њом
плату
,
коју
добије
за
раскрчмљену
љубав
своју
!
Да
га
је
гром
у
теме
погодио
војвода
не
би
био
теже
поражен
и
запрепашћен
.
Још
одмах
чим
се
отпочела
ова
безумна
завада
он
је
осећао
да
ће
му
Рига
бацити
у
лице
тешке
увреде
.
Али
ово
је
надмашало
сва
његова
очекивања
и
превазилазило
све
врхунце
најкрвавијих
и
најстиднијих
поруга
.
Црни
Ратник
не
могаше
више
речи
једне
прословити
:
он
само
рикну
и
скочи
као
бесна
рањена
звер
.
—
Брани
се
,
кучко
смрдљива
—
цикну
он
,
и
њихово
се
јатагани
у
трену
укрстише
над
главама
њиховим
.
Варнице
сунуше
из
љута
челика
,
и
док
би
ударио
длан
о
длан
,
комади
поломљена
оружја
полетеше
око
бораца
.
Гневни
војвода
ударао
је
свом
снагом
.
Страшни
ударци
,
од
којих
би
један
био
довољан
да
располути
човека
од
темењаче
до
карлице
,
падали
су
брзо
један
за
другим
као
ударци
муње
.
Али
вешти
и
окретни
Грк
згодно
их
је
дочекивао
,
и
увек
сретно
одбијао
:
одбијао
их
је
чак
и
онда
,
кад
му
у
руци
бејаше
заостала
само
још
половина
јатагана
и
то
сва
грдно
искрзана
и
изасецана
.
Но
ова
свирепа
и
очајна
борба
ипак
не
би
могла
још
дуго
трајати
.
Рига
се
бранио
сад
само
још
једним
патрљком
од
јатагана
,
а
низ
лице
струјала
му
је
густа
,
црна
крв
,
сливајући
се
у
недра
и
слепљујући
му
очи
.
Одбијено
парче
оштрица
бејаше
одскочило
и
забило
се
,
као
да
је
руком
усађено
посред
леве
обрве
.
У
десној
слабини
он
је
осећао
оштар
несносан
бол
,
а
десна
чизма
већ
је
била
готово
пуна
крви
.
Већ
рањен
на
два
места
,
још
минут-два
и
Рига
би
био
разнесен
на
искрзаном
,
али
још
целом
јатагану
војводином
,
да
се
међу
њих
не
баци
5—6
људи
с
узвицима
ужаса
и
запрепашћења
.
Борци
су
силом
раздвојени
,
али
запрепашћени
и
пренеражени
пријатељи
још
стоје
око
њих
забезекнути
,
не
могући
да
се
разберу
шта
се
то
могло
десити
у
тренутку
и
шта
је
то
бацило
ватру
међу
ова
два
човека
,
који
управо
тек
што
су
се
срели
и
састали
.
Међу
тим
њих
двојица
стајали
су
крвави
,
мрачни
и
натуштени
,
као
мркла
непрегледна
јесења
ноћ
.
Они
речи
једне
нису
прословили
,
а
присутни
пријатељи
бојали
су
се
да
их
запиткују
.
Но
Риги
је
отицала
силна
крв
,
с
гога
пријатељи
прионуше
да
му
што
пре
ране
завију
и
крв
зауставе
.
XXВИИИ
Живи
погребени
Без
резултата
и
успеха
остали
су
сви
напори
и
сва
истраживања
да
се
пронађе
излаз
из
подземна
ходника
.
Сва
саветовања
и
премишљања
довела
су
најзад
једном
једином
закључку
,
да
се
врате
натраг
у
тамницу
,
из
које
су
умакли
,
да
опет
иду
у
руке
Турцима
и
да
се
измире
с
мишљу
,
да
изгину
од
џелатске
руке
,
ако
их
не
спасе
какво
чудо
,
каква
необична
нечекивана
случајна
срећа
.
Рига
је
једини
био
противан
таком
повратку
.
Да
жалосна
свршетка
,
после
толиких
мука
и
напора
!
Да
несретних
људи
,
који
су
јунаштвом
својим
заслуживали
да
буду
боље
среће
!
У
подземној
просторији
владао
је
мртви
мир
.
Пре
но
што
се
крену
Турцима
у
руке
,
бедни
мученици
легли
су
да
бар
још
једном
одспавају
један
миран
,
сигуран
сан
.
Јер
ко
зна
шта
их
чека
кад
се
опет
појаве
међу
Турцима
.
Можда
ће
одатле
право
на
губилиште
!
Сви
су
спавали
.
Под
мрачним
сводовима
чуло
се
само
равномерно
дисање
,
прекидано
овда-онда
гласним
стењањем
тежих
рањеника
.
