сесруши
...
„
Да
има
Бога
,
он
би
ми
се
јавио
кад
пођем
да
пијем
,
“
рече
и
изиђе
на
улицу
.
XВ
Султан-нев
руз
,
то
јест
„
нов
дан
,
султан
дана
у
години
,
“
тако
мухамеданци
зову
младенце
,
и
очекују
их
као
какав
велики
и
светао
празник
,
јер
је
то
дан
буђења
природе
:
излазе
у
поље
,
нарочито
жене
,
и
на
изворима
се
умивају
,
да
подмладе
лице
,
и
старе
и
младе
...
Ове
године
уочи
младенаца
кукурекаше
петли
на
седалу
,
и
турске
жене
се
сневеселише
:
промениће
се
време
.
А
по
турским
махалама
,
пред
вече
је
било
живље
но
обично
:
дерњава
продаваца
разлегала
се
страховито
,
звали
су
муштерије
млекари
с
јогуртом
и
воћари
с
поморанџама
;
мали
коњи
и
магарци
натоварени
намирницама
застајали
су
пред
капијама
које
су
се
помало
отварале
да
се
кроз
њих
појави
каква
рука
са
зембилом
и
новцима
.
На
чесмама
поред
џамија
узимали
су
абдест
људи
;
а
већ
кад
се
чу
позивање
на
молитву
,
по
турским
кућама
,
као
уочи
петка
,
запали
се
где
свећа
,
где
лампа
,
—
да
се
не
буде
у
помрчини
кад
је
вече
;
а
као
сваки
дан
у
ово
доба
,
навијају
се
сатови
:
подижу
се
тешка
ђулад
што
би
скоро
дотакла
под
.
Свуд
је
постављено
за
вечеру
,
јела
су
сипана
,
санови
,
поклопљени
,
метнути
су
на
врућ
пепео
у
мангалу
.
У
понекој
кући
,
негде
у
буџаку
,
стоји
котлић
с
водом
где
се
хлади
ракија
...
А
турске
жене
,
које
немају
ашчике
,
досад
засуканих
рукава
,
у
уским
гаћама
,
чупаве
,
сад
се
умивају
,
беле
,
чешљају
,
облаче
,
ките
:
доћи
ће
кући
господар
,
муж
,
„
севап
је
“
.
Код
Ибрахим-Хасан-беја
сви
су
весели
,
нарочито
домаћин
,
јер
сутра
ће
имати
госте
,
Джемала
и
Фатму
.
Он
се
разнежио
,
па
говори
мајци
како
му
се
чини
да
ће
скоро
бити
деда
.
„
Опрости
,
мајчицо
,
што
то
пред
тобом
говорим
,
али
радост
ми
не
да
да
ћутим
ни
пред
родитељем
.
“
Он
јој
је
говорно
,
како
ће
његов
унук
пред
њим
расти
као
њена
унука
пред
њом
.
Он
није
имао
сина
да
облачи
,
те
ће
облачити
унука
:
сад
у
грађанске
хаљине
,
после
у
војничке
,
понекад
у
дервишке
,
купиће
му
фес
с
дугачком
кићанком
и
чалму
од
зелене
свиле
.
А
чим
напуни
четири
године
,
он
ће
га
дати
у
школу
;
„
почетак
школе
"
биће
свечан
:
гостију
пуно
,
хоџа
ће
говорити
„
елиф
,
бе
,
“
а
његов
златни
унук
понављаће
„
елиф
,
бе
“
;
он
сам
послуживаће
халвом
и
пилавом
ђаке
,
пошто
очитају
молитву
за
здравље
и
добро
учење
његова
унука
и
узвикну
„
амин
!
“
;
и
он
сам
раздаће
им
симите
;
његова
мајчица
куваће
шербет
,
комшиска
момчад
послуживаће
госте
,
а
његова
слатка
Фатма
и
њена
мајка
растрчаће
се
по
кући
:
доливају
шербет
,
испраћају
га
гостима
.
И
поче
говорити
о
другој
радости
.
Унук
му
је
напунио
девету
(
он
неће
раније
)
,
пред
његовом
кућом
атови
и
мазге
(
он
ће
по
старински
)
:
на
једној
ваздан
искићеној
мазги
црној
и
сјајној
као
да
је
од
атлаза
,
јаше
његов
унук
у
новом
шареном
руху
,
бисерна
кићанка
додирује
му
рамена
,
с
феса
челенка
трепери
,
сија
се
као
сунце
:
бубњи
и
зурне
разлежу
се
по
свој
махали
(
он
ће
све
по
старински
)
;
у
њега
је
сва
госпоштина
солунска
,
а
за
обрезање
свога
унука
довео
је
веште
бербере
чак
из
Анадолије
.
Он
је
то
говорио
врло
узбуђено
,
почињући
сваку
реченицу
са
„
мајчице
“
.
А
кад
ућута
,
смешећи
се
од
среће
,
она
рече
:
—
Не
мисли
тако
далеко
,
сине
;
а
већ
кад
мислиш
,
ти
се
подигни
и
реци
:
„
Иншалла
’
“
.
Он
се
подиже
и
рече
трипут
:
—
Иншалла
’
!
Иншалла
’
!
Иншалла
’
!
Не
заборављам
ја
Благога
и
Милосрднога
,
мајчице
.
И
у
Нуријиној
кући
је
постављено
.
Она
са
сестром
и
Фатмом
немирна
је
;
ашчика
отшкрине
врата
на
кухини
,
повири
па
је
нестане
;
робиње
иду
у
какав
буџак
,
и
ту
нешто
шапћу
и
врте
главом
.
Джемал
је
отишао
од
куће
још
по
подне
,
па
се
више
није
вратио
.
Оне
га
чекају
,
изгледају
,
а
он
и
не
мисли
да
се
врати
.
Лута
по
турским
махалама
као
да
некога
тражи
.
Испрва
је
мислио
само
на
оно
како
су
слагали
Фатму
,
а
после
и
на
мастику
.
Он
треба
да
се
опије
те
да
она
иде
из
те
лажљиве
куће
.
А
можда
је
она
све
знала
,
па
се
пред
њим
претварала
.
И
она
уме
да
лаже
.
Оно
вече
слага
оца
и
мајку
како
је
секла
поморанџу
па
се
посекла
,
и
не
поцрвене
!
Ко
зна
шта
је
њега
лагала
?
Да
не
познаје
ниједно
мушко
,
а
оно
...
можда
се
с
неким
и
љубила
.
„
Да
се
удала
за
другога
,
зар
би
му
казала
да
сам
ја
прескакао
зид
,
долазио
њој
,
ноћу
,
и
љубио
је
?
О
,
не
би
.
Лажу
младотуркиње
као
старотуркиње
.
Старотуркиње
метну
пред
вратима
женске
папуче
мужу
непознате
,
и
он
кад
дође
мисли
да
му
је
код
жене
пријатељица
,
а
оно
љубазник
.
Лажљивице
!
“
узвикну
и
зашкрипе
зубима
,
па
се
уношаше
у
лице
женама
;
оне
су
мислиле
да
је
какав
безочник
,
те
су
спуштале
на
лице
пече
,
а
њему
је
долазило
да
их
задави
.
По
махалама
текије
,
турба
,
гробља
,
хамами
и
кафане
.
Онде
дуд
,
насред
улице
,
на
ширини
,
и
под
њим
столице
где
седе
Турци
,
пуше
на
наргилима
и
пију
кафу
из
филџана
...
Жене
се
враћају
из
шетње
,
промичу
мимо
људе
покривена
лица
и
оборене
главе
,
иду
ћутећи
,
без
шума
,
као
сени
или
дуси
из
каквог
напуштеног
махалског
гробља
с
попадалим
камењем
,
обраслим
у
коров
.
Джемал-беј
застаде
пред
једном
кафаном
под
ведрим
небом
.
Турци
су
тражили
кафу
,
а
кафеџија
им
доносио
мастику
.
Опет
лаж
.
Па
и
он
рече
,
пошто
седе
и
тупо
погледа
у
кафеџију
:
„
Једну
кафу
!
“
,
али
кафеџија
је
познавао
и
овога
госта
,
те
му
донесе
филџан
мастике
.
И
други
пут
је
тако
било
,
и
он
је
био
задовољан
што
је
преварио
госте
;
а
сад
се
згади
на
ту
лаж
,
те
плати
мастику
и
не
попив
је
,
па
скочи
,
продужи
пут
оборене
главе
.
Више
није
ништа
видео
,
ништа
чуо
,
ништа
осетио
,
као
да
је
лишен
чула
.
Ишао
је
,
и
застајкивао
је
пред
кафаницама
где
је
било
пуно
Турака
,
пред
вече
највише
самаца
што
станују
по
хановима
.
Пред
једном
и
он
седе
и
затражи
чашу
воде
,
попи
је
даде
бакшиш
кафеџији
и
одмах
пође
,
не
ходећи
поносито
као
арапски
принц
,
већ
чисто
погурен
,
дубоко
оборене
главе
.
Пред
кафанама
већ
никога
није
било
,
осим
самаца
што
станују
по
хановима
.
И
он
ће
кући
.
Фатма
га
очекује
,
изгледа
,
обукла
му
се
,
намирисала
му
се
,
сад
потрчи
к
прозору
,
намешта
око
на
разређене
шалоне
,
сад
задрхти
од
звеке
ланца
,
од
треске
чивије
,
од
лавежа
пса
од
хода
,
од
шушња
.
О
,
кад
би
је
могао
видети
он
!
Обукла
се
у
црвено
,
на
глави
јој
зелен
калпак
,
седе
крај
свекрвиних
ногу
,
на
један
велики
жут
ћилим
,
те
изгледаше
као
булка
у
житу
,
па
поче
да
прича
свекрви
шта
је
снила
:
као
дошле
оне
три
нове
и
Ариф-ханум
,
и
стале
говорити
час
турски
,
час
француски
,
а
час
неким
језиком
који
она
не
разуме
,
и
њој
је
било
тешко
,
почела
је
да
виче
,
и
пробудила
се
.
Свекрва
јој
не
рече
ништа
,
јер
је
била
страшно
забринута
.
Он
сврати
пред
трећу
кафану
,
где
не
бејаше
већ
ниједног
жењеног
Турчина
.
Он
ни
на
шта
није
мислио
.
Спусти
се
на
столицу
и
затражи
једну
кафу
,
а
доби
—
мастику
.
Он
то
просу
,
и
затражи
мастике
.
Донеше
му
се
две
чаше
,
једна
је
велика
с
водом
.
Он
одасу
воде
и
насу
мастике
,
која
у
води
побеле
,
запени
се
.
Брзо
попи
то
,
и
скочи
.
Заклетва
!
Каква
заклетва
?
Ишао
је
брзо
,
као
да
ће
кући
,
па
тек
успори
ход
:
опет
кафана
,
и
пред
њом
Турци
,
самци
што
седе
по
хаповима
:
седе
,
пуше
,
пију
...
Он
и
ту
сврати
,
и
опет
затражи
и
доби
две
чаше
;
и
сад
одасу
мало
воде
и
насу
мастике
;
опет
то
побеле
,
запени
се
:
сад
му
задрхта
рука
кад
принесе
чашу
устима
.
Устаде
,
брзо
,
и
похита
кући
,
али
—
кафана
...
Пре
но
што
би
и
овде
свратио
,
преда
њ
истрча
један
турски
неваљалац
,
кицош
,
висок
,
витак
,
млад
и
леп
,
брчићи
му
упредени
и
намазани
помадом
,
а
лице
набељено
,
у
уским
чакширама
је
,
минтану
и
јелеку
,
око
врата
му
је
дебео
златан
ланац
.
То
је
некакав
Ибрахим-ага
,
берберин
што
тако
дивно
удара
у
тамбуру
и
весели
бејове
,
води
их
на
чочечке
игре
,
на
весеља
.
Он
обгрли
Джемал-беја
,
и
тако
пође
:
зашкрипаше
му
лаковане
плитке
ципеле
с
високим
петама
,
а
с
вишњикастог
феса
кићанка
удараше
га
по
црним
обрвама
.
Кад
дођоше
до
једне
раскрснице
,
Джемал
се
расвести
,
изви
се
из
берберинове
руке
и
хтеде
кући
;
али
,
пред
њима
стадоше
једна
затворена
кола
,
берберин
угура
у
њих
Джемала
,
попе
се
и
сам
и
рече
кочијашу
да
тера
.
Обојица
су
ћутали
,
а
кола
су
лупала
,
тандркала
по
крупној
,
неравној
калдрми
и
јурила
према
чаршији
,
спустила
се
и
окренула
према
Хамидији
,
одатле
,
поред
Бејаз-Куле
,
појурила
су
широком
улицом
к
Депоу
,
дошла
дотле
и
скренула
крај
мора
,
па
ту
стала
.
Оба
млада
човека
сиђоше
.
Джемал
погледа
према
Бејаз-Кули
,
и
учини
му
се
као
да
су
по
мору
просуте
звезде
.
То
су
били
фењери
обешени
на
мотке
за
једра
.
Небројени
каици
љуљкали
су
се
на
мало
узнемиреном
мору
,
а
из
њих
се
разлегала
песма
младих
јеврејских
жена
и
ударање
у
ут
и
у
дахире
.
Джемал
хтеде
да
седне
у
један
рибарски
чамац
,
који
се
љуљаше
крај
саме
обале
,
па
да
иде
према
Олимпос-Паласу
,
ту
да
изиђе
и
да
се
колима
одвезе
кући
.
Али
Ибрахим-ага
му
рече
да
иду
на
мали
Кара-Бурну
,
и
он
пристаде
.
Шта
ту
има
?
Једна
кафаница
,
ниска
и
чађава
.
Ваздух
је
био
загушљив
.
Мирише
риба
,
печена
ту
на
мангалу
.
Около
седе
неколико
бејова
,
младића
,
два
официра
,
и
чочеци
...
Свирка
,
игра
,
песма
,
кафа
,
мастика
и
урнебес
:
звецкају
зилови
,
певају
и
играју
чочеци
,
подврискују
бејови
и
официри
,
одјекује
чађава
кафана
,
тресу
се
испрскали
прозори
,
и
игра
,
пуцајући
прстима
,
један
оспичав
потпоручник
,
распојас
,
смакнутих
панталона
,
у
папучама
,
без
чарапа
,
у
мундиру
сасвим
раскопчаном
,
с
бројаницама
...
У
ову
грају
,
у
урнебес
,
ушао
је
Джемал-беј
заборављајући
на
све
:
опи
га
дим
дувана
,
мирис
рибе
и
мастике
...
Дим
се
дигао
до
тавана
,
мирише
јело
и
пиће
и
миришу
чочеци
,
која
на
зумбул
која
на
јасмин
,
све
на
зној
;
све
се
измешало
,
и
мирис
и
смрад
;
све
гуши
,
заноси
,
опија
;
очни
капци
отежавају
,
затварају
се
,
али
се
и
отварају
од
лупе
у
поломљена
ћерчива
и
грозног
маукања
једног
сиротог
мачка
метнутог
на
мангал
да
се
осмуди
,
од
његове
треске
у
прозор
и
прштања
разбијеног
прозорског
стакла
,
и
тамбуре
трезнога
берберина
и
чампара
пијаних
чочека
...
За
тренутак
,
као
муња
што
осветли
предмете
сакривене
помрчином
,
тако
у
Джемаловој
помућеној
свести
сину
нешто
кад
виде
једнога
Грка
с
љубавним
писмима
и
косом
своје
веренице
.
Мали
,
ситан
,
црн
,
он
вади
из
капута
писма
и
чита
их
једном
бледоме
младићу
.
После
све
то
спушта
на
прљав
кафански
сто
.
Джемал
се
сети
својих
реликвија
затворених
у
златну
кутију
,
и
узбуђен
устаде
да
иде
.
„
Куда
ћеш
?
“
страховито
се
захори
и
то
не
личаше
на
људске
гласове
,
већ
на
урлање
побеснелих
паса
.
Дохватив
га
преко
половине
,
берберин
га
посади
па
један
отрцан
миндерлук
међу
два
млада
и
мртва
пијана
чочека
,
па
га
узе
служити
мастиком
:
једну
чашу
сипа
њему
,
једну
себи
.
Он
не
види
да
берберину
мастика
не
иде
у
уста
,
већ
у
недра
.
И
мало
,
па
почеше
излазити
бејови
и
чочеци
...
И
Джемал
изиђе
...
Кад
се
врати
,
берберин
и
кафеџија
навалише
на
њ
мастику
...
Њему
сасвим
отежате
очни
капци
.
Потпоручник
,
онај
у
папучама
,
с
раскопчаним
мундиром
и
бројаницама
,
заспа
крај
миндерлука
...
Заспаше
и
још
два
млада
беја
,
из
„
добре
куће
“
,
али
беспосличари
:
овде
кратили
време
.
Црни
Грк
стрпа
у
недра
вереничина
писма
и
косу
и
из
чађаве
кафане
,
осветљене
једном
прљавом
лампицом
,
похита
напоље
у
помрчину
с
једним
лепим
и
прилично
трезним
чочеком
;
а
пијани
Джемал-беј
појми
да
устане
,
па
не
могаде
,
него
паде
,
скљока
се
крај
миндерлука
као
животиња
...
Како
је
почео
пити
,
бивао
је
весео
,
и
луд
,
али
никад
бесвестан
.
Сад
у
његовој
кеси
ни
аспре
новаца
,
у
глави
ни
трунке
памети
,
не
памети
,
већ
свести
!
.
.
Море
удара
у
обалу
,
шушти
.
Кукуречу
други
петли
.
Бели
се
исток
и
мирише
ваздух
на
море
и
на
влажно
,
мокро
ловорово
лишће
у
башти
.
Берберин
натуче
Джемалу
фес
на
главу
,
метну
му
празну
кесу
у
џеп
,
па
га
с
кафеџијом
,
сасвим
бесвесног
,
као
мртвог
,
натовари
на
једна
кола
,
понесоше
га
кући
...
Како
је
страшна
лупа
у
врата
кад
се
очекује
несрећа
!
Као
да
лупа
баш
сама
несрећа
.
И
уместо
да
се
на
њу
викне
,
оно
јој
се
отварају
врата
,
пушта
се
у
кућу
;
а
кад
се
она
већ
развије
и
укућани
јој
виде
грдно
лице
не
могући
јој
ништа
—
кукају
.
У
Нурије-хануминој
кући
сви
су
будни
.
Клопарају
нануле
слушкиња
,
доноси
се
вода
,
узима
се
абдест
,
клања
се
.
И
у
највећем
очајању
,
Джемал-бејова
мајка
,
жена
и
тетка
не
сумњају
у
Бога
.
„
Биће
што
је
писано
.
Хвала
ти
о
Алла
’
!
“
Сад
у
кући
нема
нових
,
све
су
старе
,
све
верују
у
судбину
,
у
к'смет
.
У
овој
кући
,
ноћас
,
као
да
је
био
какав
тежак
болесник
,
за
кога
лекари
рекоше
да
ће
остати
жив
,
ако
до
зоре
не
умре
:
у
кризи
је
.
Мајка
није
ока
склопила
,
тетка
и
жена
удариле
у
ход
:
час
отиду
уз
један
прозор
,
час
уз
други
,
сад
сиђу
у
двориште
,
после
оду
до
капије
:
чекају
ослушкују
.
Ако
се
мало
спусте
на
миндерлук
или
на
шиљте
,
савију
се
у
клупче
.
И
лежу
наизменце
,
као
код
тешког
болесника
,
једне
да
се
одморе
,
док
га
друге
чувају
.
И
као
што
би
им
се
онда
понекад
учинило
да
ће
их
обићи
несрећа
,
тако
им
се
и
сад
чини
.
Неће
Бог
!
Зар
да
раздвоји
двоје
што
се
толико
воле
?
Зора
.
Исток
се
више
не
бели
,
него
као
да
је
поливен
златом
,
а
па
средини
као
да
ће
се
раздвојити
,
отворити
,
да
се
отуд
појави
један
огроман
пожар
.
Пред
Нурије-ханумином
кућом
зауставише
се
кола
и
чу
се
лупа
у
капију
.
„
Можда
није
пијан
.
Зашто
на
колима
?
Да
се
није
разболео
?
Да
га
није
неко
премлатио
,
тешко
мени
?
“
Невероватно
је
,
колико
се
може
мислити
за
један
кратак
тренутак
!
„
Не
,
није
пијан
...
Како
да
се
опије
кад
више
с
Фатмом
не
може
да
се
венча
!
“
...
Капију
отвори
Ђулренги
,
и
закука
:
„
Аман
,
мртав
!
“
...
Младога
беја
понеше
кроз
двориште
четири
човека
:
кафеџија
с
берберином
и
две
слуге
;
а
он
као
заклан
,
као
храст
оборен
секиром
.
Мајка
то
не
види
,
а
плаче
.
„
Хи
,
хи
хи
!
“
—
некако
тако
заплака
.
Нурије
је
угура
код
Фатме
.
Фатма
не
плаче
,
завија
се
:
проћи
ће
поред
Джемала
па
да
је
не
види
.
Жена
се
крије
од
мртва
мужа
:
нису
више
муж
и
жена
—
смрт
их
је
раставила
;
а
од
жива
:
погазио
је
заклетву
и
није
јој
више
муж
.
—
Хајде
,
кћери
,
говори
пашиница
,
и
опет
:
Хи
,
хи
,
хи
!
Она
мисли
да
јој
је
син
као
други
пут
,
луд
,
па
се
боји
његове
вике
,
да
жену
не
нападне
ножем
;
те
је
поведе
на
друга
врата
,
да
је
води
оцу
.
Ни
слутила
није
да
јој
је
син
као
заклан
,
као
храст
оборен
секиром
.
—
Аман
,
арслан
мој
мртав
!
закука
Нурије
кад
виде
да
га
носе
.
—
Није
,
ханум
...
Пијан
.
Нацедићемо
му
у
уста
фушкију
,
говори
један
њен
слуга
.
Носе
га
у
собу
,
полажу
га
на
постељу
,
раскопчавају
га
,
трљају
га
,
цеде
му
у
уста
„
фушкију
"
,
квасе
му
теме
и
трљају
слепоочнице
сирћетом
.
Фатмина
нене
отклањала
јутарњу
молитву
,
а
родитељи
јој
узели
абдест
кад
се
чу
чагрљање
халке
па
вратима
.
Кад
видеше
пашиницу
с
Фатмом
,
Ибрахим-беј
викну
:
—
Откуд
ви
,
у
ово
доба
?
!
—
Несрећа
!
промуца
пашиница
,
па
се
спусти
на
ивицу
једног
шареног
сандука
,
уз
собна
врата
,
јер
није
могла
да
стоји
.
Дисала
је
тешко
и
убрзано
,
кратко
,
као
да
је
изишла
с
каквим
теретом
уз
брдо
.
Фатма
паде
на
једно
шиљте
и
зарида
:
страх
јој
је
задржавао
сузе
,
а
бол
их
проли
.
—
Јараби
,
шта
је
?
Где
ти
је
муж
?
чуше
се
наизменце
гласови
.
Пашиница
стењући
рече
:
.
—
Ваша
кћи
је
од
мога
сипа
...
бош
.
—
Бош
?
!
!
С
каквим
страхом
изговорише
ту
једну
,
једносложну
реч
.
Фатма
готово
изгуби
свест
,
а
њена
свекрва
пође
,
посрћући
,
говорећи
:
—
Нурије
ће
вам
све
испричати
.
Па
оде
остављајући
их
у
чуду
.
Они
навалише
питањима
на
робињу
која
беше
с
њом
дошла
.
Она
помисли
да
ће
је
беј
убити
што
је
крила
и
побеже
из
собе
.
А
плаховити
Ибрахим-беј
викну
на
кћер
:
—
Срам
те
било
!
Боље
да
сам
имао
камен
него
кћер
!
Од
једнога
побеже
,
други
је
отера
.
Окаља
ми
образ
!
Обрука
ме
!
Како
ћу
у
свет
,
несрећнице
?
Хвалио
сам
се
свету
ћерком
,
добром
и
паметном
,
због
чега
је
узе
племић
и
богаташ
,
а
гле
кћи
!
Ха
,
ха
,
ха
!
И
ја
ништа
не
знам
...
Оваквим
мужем
величала
би
се
и
падишахова
кћи
,
а
моја
!
...
а
моја
!
...
Ха
,
ха
,
ха
!
...
Срам
те
било
!
...
Шта
си
учинила
?
Због
чега
си
отерана
?
...
А
?
...
Он
се
смеје
,
а
мајка
му
се
стреса
.
Камо
да
је
она
имала
камен
уместо
сина
!
Зауставља
га
,
али
ко
ће
зауставити
муње
и
громове
?
А
Сафет
ханум
пристаје
уз
мужа
и
грди
кћер
:
—
Камо
да
сам
камен
имала
!
Сејала
сам
босиљак
,
а
никао
ми
пелен
;
садила
сам
цвеће
,
а
израсло
ми
трње
.
Јазук
!
По
сто
пута
јазук
!
То
рекавши
,
она
пљуну
у
лице
кћер
која
се
бејаше
подигла
да
их
моли
.
Фатма
се
не
онесвести
кад
изгуби
мужа
,
а
кад
чу
како
је
грди
отац
,
и
кад
виде
да
је
мајка
пљуну
,
појми
да
устане
,
да
се
правда
,
па
немајући
снаге
,
јаукну
и
паде
онесвешћена
.
Родитељи
ништа
не
виде
,
руже
је
што
их
обрука
вичу
на
глас
:
куда
ће
од
бруке
!
...
А
стара
,
тресући
се
као
прут
,
с
муком
,
закле
их
у
Божју
љубав
да
ућуте
...
—
Не
,
децо
,
не
претвара
се
цвеће
у
коров
,
па
баш
да
је
неко
време
у
њему
било
.
А
наша
Фатма
је
ружа
везана
у
киту
с
лалама
.
Зар
Нурије-ханум
и
њена
сестра
нису
добре
?
Оставите
ме
,
децо
,
с
Фатмом
,
да
је
испитам
.
Идите
да
се
Богу
молите
:
узели
сте
абдест
.
Бог
је
хтео
да
вас
ово
снађе
пре
молитве
:
да
се
молитвом
умирите
.
Молите
се
Богу
,
за
Божју
љубав
!
Тигар
и
тигрица
,
а
кад
их
стара
закле
највећом
муслиманском
заклетвом
,
Божјом
љубављу
,
они
погнуше
главе
и
одоше
на
клањање
.
Стара
,
мало
примирена
,
наже
се
над
унуку
,
па
је
љуби
и
буди
:
—
Отвори
очи
,
очи
моје
!
Ослободи
душу
,
душо
моја
!
Зар
си
ти
прва
овако
?
У
нас
је
више
распуштеница
него
жена
и
девојака
.
Зар
си
само
ти
несрећна
?
Како
је
оној
којој
се
муж
поред
ње
другом
ожени
.
Турска
жена
не
зна
за
већу
жалост
и
веће
понижење
.
Сети
се
,
љубави
моја
,
науке
којој
те
није
учио
разум
него
срце
.
Што
год
нам
је
писано
овде
(
учини
прстом
по
челу
као
да
пише
)
кад
смо
на
свет
дошли
,
мора
нам
прећи
преко
главе
.
Нисам
ли
те
учила
,
зеницо
моја
,
да
ћутиш
и
трпиш
?
Ти
може
бити
не
знаш
шта
стоји
у
нашем
закону
,
да
с
једним
човеком
можемо
се
венчати
трипут
.
Па
ако
волиш
Джемал-беја
,
ја
ћу
га
молити
да
ти
опрости
.
Ја
знам
шта
је
код
младих
...
љубомора
„
Љубави
је
да
састави
,
љубомори
да
растави
.
“
Ја
ћу
ићи
Джемал-беју
...
А
?
Да
идем
?
Она
јако
отвори
очи
,
а
после
их
затвори
и
зарида
.
Нене
је
утишава
,
милује
јој
косу
и
говори
:
„
О
,
моја
свилена
косо
,
ја
сам
те
чешљала
и
неговала
!
“
После
јој
миловаше
руке
,
тепајући
им
,
па
кад
виде
ожиљак
,
она
је
нежно
прекори
:
„
Ето
,
баш
си
као
дете
:
да
сечеш
поморанџу
па
да
се
посечеш
!
Па
сад
,
така
лепа
рука
,
а
с
ожиљком
.
Али
нека
си
ми
жива
.
“
Она
чисто
зајаука
.
Да
јој
сад
каже
истину
.
Како
?
И
да
рече
:
„
Слатка
нене
,
венчања
ми
с
њим
више
нема
“
.
Нек
јој
све
кажу
други
,
његова
мајка
:
она
не
може
,
само
она
неће
...
Кад
Джемал-беју
преста
пена
па
уста
,
његова
тетка
метну
па
главу
башјорти
и
пође
Ибрахим-бејовима
да
им
сад
све
исприча
,
кад
није
раније
.
Али
тек
што
се
ухвати
за
резу
,
још
и
не
гурну
капиџик
,
она
осети
немоћ
у
ногама
,
учини
јој
се
да
јој
срце
стаде
.
Шта
ће
рећи
Гром
,
кад
чује
?
Шта
ће
радити
?
Да
је
убије
,
или
,
још
горе
,
да
је
бије
.
Куд
би
од
бруке
?
У
своме
страху
се
не
сети
,
да
он
,
горд
на
своју
мушку
снагу
никад
се
не
би
понизио
да
дигне
руку
на
жену
.
Зарези
капиџик
и
метну
дебелу
гвоздену
чивију
,
па
похита
сестри
.
—
Аман
,
Алије
,
шта
ћемо
,
ко
да
му
каже
?
Ја
не
смем
.
—
А
ја
,
Нурије
,
смем
,
али
не
могу
:
срамота
ме
.
Да
зовемо
Ариф-хануму
.
—
О
,
њу
би
снашло
оно
њено
,
јер
он
би
јој
подвикнуо
.
Него
да
позовемо
Ибрахим-ефендију
:
он
је
старотурчин
,
и
муфтија
.
Муфтија
дође
,
непрестано
вичући
„
ааа
!
ааа
!
“
,
пошто
се
искашљао
;
оне
га
и
сад
дочекаше
само
с
покривеном
косом
,
Нурије
,
заборављајући
правила
њихових
друштвених
обичаја
,
одмах
поче
да
говори
:
—
Аман
,
муфти-ефенди
!
Били
сте
нам
саветодавац
,
и
исповедник
,
и
пуномоћник
,
и
сведок
.
Хвала
вам
.
За
Божју
љубав
,
будите
нам
и
посредник
...
између
нас
и
Ибрахим-Хасан-беја
.
Аман
!
Кажите
му
да
ја
нисам
знала
да
мој
сестрић
пије
,
да
је
протеран
и
да
нигде
ништа
нема
.
—
Зар
и
ја
да
лажем
,
Нурије-ханум
?
—
Једна
лаж
повлачи
стотину
...
Аман
,
оче
мој
,
за
Божју
љубав
.
Оца
немам
,
брата
немам
,
мужа
немам
.
Сама
слаба
женска
страна
.
Да
нисмо
он
и
ја
комшије
,
ја
бих
сама
...
али
страх
ме
,
какав
је
џин
,
а
капиџик
.
.
—
Бак
!
Бак
!
Бак
!
Зар
ће
он
руку
на
жену
?
—
Неће
.
Али
,
на
човека
,
Джемал-беја
...
За
њега
ме
страх
.
Аман
,
оче
мој
,
за
Божју
љубав
!
—
Заклела
си
ме
у
Божју
љубав
,
и
то
трипут
,
и
сад
морам
да
говорим
оно
што
није
истина
,
рече
муфтија
и
оде
.
Ибрахим-Хасан
беј
га
дочека
с
много
поштовања
,
као
велико
свештено
лице
,
као
стара
човека
и
као
пријатеља
,
и
кад
му
он
,
с
кратким
китастим
уводом
,
поче
говорити
о
пијанству
његова
бившег
зета
,
и
осталом
,
њему
се
смркаваше
.
Кад
муфтија
ућута
,
он
хукну
.
—
Не
хучи
,
Ибрахим-Хасан-беј
.
Свршено
је
.
Ни
кога
испитуј
,
ни
кога
криви
.
А
муслиманин
си
,
па
ћути
и
трпи
.
Тако
је
писано
.
—
Рђаво
писано
,
муфти-ефенди
,
простења
он
.
—
Е
!
учини
муфтија
.
И
то
„
е
“
,
кратко
изговорено
,
много
му
рече
.
Предаје
се
Божјој
вољи
,
и
трпеће
.
Само
му
је
тешко
од
света
.
И
боље
овако
.
Јер
да
је
ово
раније
знао
,
па
кћер
кући
довео
неразведену
,
муж
јој
зацело
не
би
„
ударио
печат
“
за
отпуштање
,
те
би
довека
била
распуштеница
.
Сад
је
слободна
,
па
ће
се
удати
.
Ту
страшну
причу
он
саслуша
готово
мирно
,
а
кад
муфтија
оде
,
он
поче
да
виче
,
да
на
сва
уста
грди
Нурију
и
њену
сестру
:
ђаурке
.
На
испричавши
„
муфтијину
причу
“
матери
и
жени
,
стрча
у
башту
те
закова
капиџик
.
Али
пошто
му
се
то
учини
мало
,
дозва
зидара
да
капиџик
скине
и
отвор
зазида
.
Све
то
би
брзо
.
Он
иде
по
башти
и
куне
Нурију
као
жена
.
„
Да
Бог
да
се
затрли
такви
пријатељи
!
“
Жена
више
не
пристаје
уза
њ
,
да
га
не
би
доводила
до
веће
јарости
.
Он
,
онако
љут
,
пође
у
собу
кћери
.
Мати
му
се
препаде
и
рече
:
—
Куда
ћеш
,
сине
?
—
Оној
ђаурки
.
Она
је
знала
,
а
крила
!
—
Волела
га
је
.
—
Пијаницу
,
протераницу
,
просјака
!
Како
је
је
могла
волети
тога
цариградског
чак
...
чакпу
...
Хтео
је
рећи
чапкуна
,
па
није
могао
,
а
његовим
слушкињама
дође
смешно
,
те
се
гурнуше
у
једну
малу
собу
да
се
исмеју
.
Његов
глас
се
сасвим
променио
:
пискав
је
и
промукао
.
—
Бог
ће
јој
судити
,
мајчице
.
—
Бог
ће
јој
опростити
,
сине
.
Она
тога
човека
воли
.
Нене
оде
унуци
,
која
беше
бледа
као
смрт
а
не
плакаше
:
од
страха
јој
сузе
пресахле
.
А
а
шта
се
боји
?
За
живот
.
Кад
би
умела
мислити
,
грохотом
би
се
насмејала
.
Боји
се
инстинктивно
,
као
коњ
бича
или
пас
батине
.
Нени
би
мило
што
не
плаче
,
и
помисли
:
„
Муслиманка
,
трпи
.
Свет
би
се
мени
насмејао
,
кад
би
она
роптала
,
јер
ја
сам
јој
била
учитељ
.
“
—
Хоћеш
цигару
,
чедо
?
Дуван
и
афион
све
једно
.
Она
заврте
главом
.
—
Ах
ти
нећеш
да
пушиш
преда
мном
.
Али
кад
је
човек
брижан
или
болестан
,
није
грехота
ни
срамота
.
Она
ништа
не
рече
.
Нене
узе
с
рафа
једну
дебелу
кожом
укоричену
књигу
,
седе
према
унуци
и
узе
превртати
листове
:
тражила
је
песму
с
рефреном
„
ћути
,
трпи
“
.
И
нађе
је
,
па
је
читаше
с
чудно
дирљивом
интонацијом
.
„
Има
Бога
,
има
раја
,
има
пакла
.
Земаљске
радости
су
кратке
,
пролазне
,
јер
трају
до
гроба
.
Живот
нам
је
од
Бога
поклон
који
морамо
вратити
Богу
,
кад
нам
га
затражи
.
Живот
је
свећа
коју
Бог
пали
,
па
он
треба
и
да
је
угаси
.
Растанемо
се
с
милима
на
земљи
да
се
на
небу
састанемо
...
Ћути
,
трпи
!
“
Фатма
је
слушала
нену
и
изгледала
је
сасвим
умирена
.
Дође
вече
.
Нене
леже
поред
унуке
.
У
кући
се
сасвим
утишало
.
Фатма
полази
путем
који
јој
је
показала
мухамеданка
.
Идући
њим
,
биће
праведна
,
ући
ће
у
рај
,
састаће
се
с
човеком
кога
воли
.
Овако
тужна
,
она
у
живот
после
смрти
тврдо
верује
.
Али
наједанпут
,
њој
неко
на
ухо
рече
:
„
Пало
ти
је
и
треће
венчање
“
...
„
Који
се
на
земљи
раставе
,
не
могу
се
на
небу
састати
“
.
.
Она
је
то
заборавила
!
Писну
!
—
Фатма
,
чедо
,
ти
нешто
ружно
сањаш
.
Хоћеш
ли
мало
водице
?
Камо
срећа
да
сања
!
Напи
се
воде
,
па
опет
леже
;
али
ето
онога
,
шапће
јој
на
ухо
:
„
Пало
ти
је
и
треће
венчање
“
.
То
јој
говори
онај
што
јој
изударао
душу
—
Живот
.
А
како
је
она
њега
волела
!
Узе
притискати
главу
,
стезати
слепоочнице
,
јер
од
те
мисли
осећа
грдне
болове
.
—
Да
зовемо
хећима
,
чедо
?
—
Шта
ће
ми
хећим
?
—
Јеси
ли
спавала
бар
један
сат
?
—
Ни
један
минут
.
И
дође
јој
неко
необично
осећање
,
као
да
обамире
,
да
умире
.
Она
се
уплаши
и
скочи
,
али
хтеде
пасти
,
те
се
наслони
на
зид
.
—
Несвест
!
узвикну
и
леже
.
Нене
је
трљаше
,
да
јој
поврати
моћ
.
—
Умири
се
,
чедо
,
заспи
само
мало
.
—
Не
могу
,
нене
,
мозак
ме
боли
.
Стара
се
уплаши
.
—
О
,
да
хоће
да
се
сване
,
да
ми
зовеш
тејзе
!
Нене
се
обрадова
и
узвикну
:
—
Иншалла
’
!
Сутра
рано
.
Чим
се
свану
,
одоше
по
Ариф-хануму
.
Она
одмах
дође
,
али
је
дршћући
прошла
кроз
кућу
свога
зета
.
Чинило
јој
се
да
је
много
крива
што
им
није
казала
све
још
пре
неколико
месеца
,
кад
је
чула
.
Седе
на
један
крај
Фатмине
постеље
,
и
пошто
јој
измириса
лице
,
наведе
јој
многе
примере
такве
несреће
,
кривећи
више
него
икад
њино
друштво
,
уздишући
за
оним
великим
даном
кад
ће
оне
бити
слободне
.
И
говораше
јој
о
болу
срца
.
Она
га
зна
.
Она
је
волела
.
Она
воли
.
Њено
срце
не
зна
за
године
...
—
Простор
и
време
,
Емир
.
Ти
не
познајеш
силу
ни
једног
ни
другог
,
јер
си
врло
млада
.
Хајдемо
на
Родос
.
Тамо
да
седимо
по
године
,
годину
.
Ране
ти
неће
проћи
,
али
ће
се
залечити
.
Са
залеченим
ранама
ми
живимо
,
и
смејемо
се
,
и
волимо
.
А
ти
,
душо
,
имаш
наду
.
Треће
венчање
свршетак
,
четврто
почетак
.
Она
рашири
зенице
.
—
Шта
говориш
,
тејзе
?
Тетка
је
гледаше
,
а
она
не
умеде
да
погоди
теткине
мисли
...
Ово
се
рашчу
по
целом
Солуну
.
Више
и
нема
шта
да
се
крије
.
Оне
три
Цариграђанке
похиташе
Фатми
,
али
их
не
пустише
ни
у
двориште
:
не
даде
Ибрахим-Хасан-беј
.
А
Джемал
је
спавао
ваздан
и
сву
ноћ
,
а
кад
се
пробудио
сутрадан
,
није
знао
да
ли
је
вече
или
јутро
:
отварао
је
очи
,
затварао
их
и
сањао
да
избија
дванаест
.
Наједанпут
се
сети
:
окренуо
је
леђа
Фатми
.
Али
кад
погледа
,
ње
нема
...
Устала
!
Зашто
данас
пре
њега
,
кад
увек
устају
заједно
,
заједно
се
умивају
и
облаче
и
заједно
одлазе
да
доручкују
,
и
заједно
седају
на
диван
и
загрљени
читају
романе
,
заједно
седају
уз
Мондије-ханумин
буреау
и
пишу
или
њеној
учитељици
или
његовом
другу
Чарлсу
?
И
сети
се
свега
:
њине
лажи
,
свога
сумњања
у
Бога
,
и
лутања
,
махалских
кафана
,
Ибрахима
берберина
,
Кара-Бурну
и
чочека
,
то
јест
само
једне
чочекиње
.
Па
се
згади
.
Прљав
.
Да
иде
у
хамам
...
А
где
ће
опрати
душу
?
Боље
је
што
нема
Фатме
.
Како
би
изишао
пред
њу
?
Обуче
се
и
пође
по
кући
,
и
сети
се
:
„
Ако
се
још
једном
опијем
“
...
Ту
глупу
мисао
не
могаде
довршити
.
Је
ли
се
опио
или
је
био
болестан
,
ништа
не
зна
.
Па
и
да
се
опио
,
Фатма
је
његова
.
Варали
га
као
дете
.
Каква
три
венчања
,
какво
губљење
права
!
Три
старца
,
стотину
глупости
;
све
тако
просто
,
несложено
.
Зацело
су
мислили
:
одрастао
у
Европи
,
па
не
зна
турске
обичаје
,
—
да
га
преваримо
.
Преварили
су
себе
,
не
њега
.
Зар
су
то
верски
обичаји
!
Она
је
ту
,
сакрили
су
је
,
да
њега
преваре
,
уплаше
.
Па
отиде
у
теткину
собу
за
рад
—
празна
;
оде
у
њену
спаваћу
собу
,
па
у
салон
,
па
на
софу
—
свуд
празно
.
Чак
му
нема
ни
тетке
,
ни
мајке
,
ниједне
слушкиње
.
И
њему
се
срце
следи
,
оно
срце
што
се
малочас
слободило
,
смејало
његовом
страху
.
Сиђе
у
кухину
,
отвори
врата
и
изненади
се
:
његова
мајка
и
тетка
чуче
поред
ашчике
и
слушкиња
!
Фатме
ни
ту
нема
.
Хтеде
да
их
пита
где
је
,
па
не
смеде
.
У
предсобљу
срете
Ђулбејазу
и
брзо
рече
:
—
Где
је
кујчук-ханум
?
—
Отишла
,
одговори
му
она
а
не
погледа
га
.
—
Куда
?
изусти
он
брзо
и
строго
.
—
Па
што
питате
куда
,
кад
знате
?
рече
она
као
љутито
и
не
гледајући
га
.
—
Кажите
ханум-ефендији
и
хануми
да
дођу
.
Робиња
не
одговори
ништа
,
и
оде
да
их
зове
.
Кад
оне
дођоше
,
он
викну
строго
,
како
не
виче
ни
на
слушкиње
:
—
Шта
је
ово
?
—
Па
ти
видиш
шта
је
,
рече
Нурије
трудећи
се
да
изгледа
равнодушна
.
—
Тејзе
,
ти
си
сакрила
Фатму
,
да
ме
мучиш
.
—
Да
те
ја
мучим
!
Сад
си
се
сетно
.
Би
што
би
!
Фатма
је
код
оца
,
и
није
више
теби
...
Она
не
доврши
,
а
он
поче
да
се
буни
.
—
Глупост
!
Која
вера
још
има
такве
глупе
обичаје
?
Јесу
ли
то
верски
обреди
?
Зар
они
прости
знају
нешто
?
...
Хтеде
много
да
говори
,
па
не
могаде
,
јер
је
сувише
узбуђен
.
Већ
две
недеље
како
је
у
њему
био
мир
,
и
он
је
мислио
да
је
више
не
воли
;
добио
је
,
имао
је
сву
,
задовољио
се
.
А
сад
кад
ју
је
изгубио
,
он
види
да
је
воли
,
колико
је
воли
.
Уђе
у
њину
собу
,
па
му
се
учини
да
је
из
ње
изнесен
мио
мртвац
,
она
.
И
тражаше
њене
хаљине
.
Нађе
њен
чаршаф
,
који
од
удаје
обуче
једанпут
,
и
њено
пече
,
што
је
крило
њено
девојачко
лице
,
јер
женом
га
је
метнула
једанпут
.
И
све
због
њега
,
све
за
њега
:
седела
код
куће
,
облачила
се
,
гиздала
се
.
Загњури
лице
у
њене
ствари
,
што
миришу
на
њу
.
Отрча
на
место
где
оставља
за
„
по
кући
“
папуче
:
оне
стоје
ту
,
слатке
њене
папучице
,
мале
као
детиње
,
чисте
као
да
нису
биле
на
ногама
,
као
нове
,
и
узе
их
миловати
,
тепати
им
,
метати
их
у
недра
.
Па
оде
у
собу
где
је
она
за
време
Рамазана
клањала
,
клече
на
оно
место
,
и
метну
своје
чело
где
је
било
њено
.
После
поче
да
је
замишља
од
своје
руке
и
да
јој
љуби
уста
и
пије
очи
.
Као
луд
!
Рука
му
је
била
као
лед
хладна
,
те
му
се
учини
као
да
њу
мртву
љуби
...
Као
да
у
кући
више
никога
нема
,
више
никога
не
види
,
само
њу
:
улази
у
теткину
собу
за
рад
,
по
четврти
пут
,
гледа
у
ствари
на
столу
:
у
свакој
ствари
види
њу
.
Отвори
фиоку
,
узе
једну
слику
:
њена
слика
;
он
ју
је
сликао
с
башјортиом
:
ако
би
је
икад
видео
туђ
човек
,
да
је
не
види
откривене
главе
.
Ижљуби
ту
слику
.
Узе
киту
цвећа
из
њене
косе
,
измириса
је
—
њу
мирише
.
Баци
поглед
па
разређене
шалоне
.
Шта
ће
сад
овде
?
Кога
крију
?
Па
се
сети
оградног
зида
:
никад
више
да
је
не
види
!
Никад
!
Овај
низак
зид
учини
му
се
виши
од
највишег
брега
.
Да
нису
мухамеданци
,
сретали
би
се
на
улици
,
састајали
би
се
по
кућама
,
разговарали
би
се
:
он
би
јој
говорио
о
љубави
.
Овако
,
да
јој
пише
,
да
је
пита
хоће
ли
да
му
буде
љубазница
,
кад
да
се
састају
,
и
где
?
Тамо
,
испод
Чауш-Манастира
,
поред
каквог
напуштеног
гробља
,
или
у
каквом
турбету
,
у
текији
,
—
њему
више
ништа
није
свето
...
—
Остављао
сам
је
,
морао
сам
:
бежао
сам
од
своје
куће
због
гостију
,
сву
ноћ
сам
седео
с
бескућницима
и
пио
сам
.
.
Ми
,
младотурци
и
нове
,
срушићемо
све
препреке
:
оборићемо
престоле
,
поубијаћемо
тиране
,
поломићемо
кафезе
,
исећи
ћемо
чаршафе
,
поцепаћемо
печа
,
башјорти
,
јашмаке
.
.
—
Джемале
,
сине
,
умири
се
,
мајка
те
моли
.
Он
се
трже
,
застиде
се
:
гласно
је
говорно
,
и
оне
су
чуле
.
Он
је
плакао
.
Да
ли
су
му
виделе
сузе
те
две
жене
?
—
Оставите
ме
,
молим
вас
,
хоћу
да
пишем
другу
,
рече
,
па
затвори
врата
.
Оне
,
обе
,
чучнуше
поред
прага
тресући
се
.
—
Да
не
учини
неко
чудо
,
Нурије
?
Да
се
не
огреши
?
...
—
Алла
’
!
...
А
чиме
ће
,
кад
нема
оружја
?
—
Джемале
,
сине
,
отвори
,
тако
ти
Божје
љубави
!
—
Нема
Бога
.
—
Алла
’
!
виче
Нурије
и
покрива
лице
рукама
.
—
Отвори
,
тако
ти
материне
љубави
!
—
Нема
матере
.
Проводи
се
с
човеком
,
после
мајка
.
—
Аман
,
полудео
!
виче
Нурије
.
—
Ово
није
љубав
но
страст
.
Ја
се
сећам
кад
је
био
дете
:
друга
,
кога
воли
—
стеже
,
мучи
,
тобоже
милује
га
,
и
друг
му
побегне
;
а
он
,
исто
као
сад
:
грознице
,
бунцање
.
На
мене
је
,
тешко
мени
!
И
ја
сам
тако
радила
кад
год
сам
изгубила
нешто
што
волим
.
—
Луд
,
Алије
.
—
Није
луд
.
Страстан
,
Азијат
.
Европа
му
није
могла
изменити
крв
.
Ох
,
што
одведох
Фатму
?
—
Па
,
пала
им
венчања
.
—
Каква
венчања
?
Ко
их
је
венчао
?
Људи
.
И
ко
их
је
развенчао
?
Људи
.
Али
зар
су
то
људи
кад
нису
ништа
мислили
пре
но
што
ће
извршити
законске
одредбе
?
Видели
му
тело
снажио
,
младићско
,
па
као
да
ће
му
по
табанима
дегенеке
—
издржаће
:
душе
му
се
нису
сетили
.
Једанпут
растависмо
коње
,
па
један
од
туге
пресвисну
.
А
људе
,
човека
и
жену
што
се
воле
.
.
Ох
,
што
одведох
Фатму
?
...
Кад
сам
имала
какву
своју
тајну
,
нисам
је
умела
крити
ниједан
дан
.
А
тајну
овога
младог
лепог
човека
и
ове
младе
лепе
жене
умела
бих
крити
сто
година
.
—
Сестро
,
нисам
знала
да
си
ти
поборница
слободне
љубави
,
и
врло
ми
је
чудно
...
—
Не
,
ја
то
нисам
.
Али
сам
противница
идиотских
бракова
.
Брак
код
напредних
,
просвећених
народа
,
много
је
савршенији
од
нашег
,
па
га
ипак
називају
несавременом
,
преживелом
установом
.
Јадно
,
јадно
ово
двоје
младих
!
Њина
срећа
је
жртва
мрака
и
незнања
,
заврши
пашиница
и
заплака
.
—
Обећај
нешто
Богу
,
сестро
,
рече
Нурије
.
А
пашиница
поче
:
—
Сва
,
цела
моја
душа
је
нова
,
али
у
њој
има
пуло
старога
.
То
ми
је
у
крви
,
наслеђено
од
мојих
предака
.
Ја
верујем
у
све
у
шта
су
веровале
моје
прамајке
:
у
текије
,
у
молитве
...
Ја
се
заветујем
Благоме
и
Милосрдноме
:
чим
би
ми
се
син
опет
насмејао
,
или
само
осмехнуо
,
ја
бих
Богу
секла
црну
жртву
и
запалила
бих
му
свеће
у
свим
редом
текијама
...
XВИ
Емир-Фатма
је
болесна
;
долазе
лекари
и
жене
бајалице
,
па
ништа
не
помаже
,
свако
пред
вече
ухвати
је
грозница
.
Њен
отац
навалио
да
иду
у
Цариград
,
да
опет
узму
кућу
у
Бејлер-беју
,
на
анадолској
страни
,
и
кад
јој
то
нене
каже
,
она
заплаче
;
иначе
је
мирна
,
„
ћути
и
трпи
“
.
Кад
је
била
за
мужем
,
Мерсије
јој
долазила
испрва
непрестано
,
после
никако
,
чак
ни
за
време
Рамазана
,
кад
рођаке
и
пријатељице
не
иду
једна
другој
само
ако
нису
у
љубави
.
Како
је
остала
бош
,
то
јест
слободна
,
Мерсије
јој
долази
често
,
час
с
мајком
час
с
Ариф-ханумом
,
и
више
ноћива
код
ње
него
код
куће
.
Кад
би
неко
могао
загледати
у
душу
ове
младе
и
лепе
турске
девојке
,
видео
би
да
она
сестру
жали
,
а
и
завиди
јој
.
Чак
јој
завиди
и
што
слободно
тугује
,
што
се
изјада
час
њој
час
Ариф-тејзи
,
те
јој
буде
лакше
.
Турске
жене
долазе
да
обиђу
болесну
Фатму
;
неке
јој
понуде
шаљу
,
а
неке
доносе
поморанџе
,
ратлокума
.
Већина
долази
из
радозналости
,
фино
испитујући
шта
је
све
било
,
и
ако
су
чуле
,
и
ако
знају
да
је
ова
млада
и
лепа
турска
жена
распуштеница
.
Многе
,
које
имају
кћери
на
удају
,
задовољне
су
што
се
овај
весео
комад
из
турског
живота
,
„
брак
из
љубави
"
,
овако
тужно
свршио
;
јер
Сафет
их
је
увредила
,
рекавши
негде
да
су
јој
оне
завиделе
и
дошле
јој
на
честитање
,
кад
јој
се
кћи
испросила
,
тек
после
неколико
дана
.
И
долазиле
су
оне
три
нове
,
али
преобучене
,
прерушене
:
уместо
кокетних
и
с
много
укуса
и
елеганције
скројених
чаршафа
,
оне
имају
горњи
део
прост
као
много
убрану
сукњу
,
како
се
носи
по
малим
градовима
,
а
на
лицу
су
им
груба
печа
.
Испрва
су
мислиле
да
ово
позајме
у
простих
,
старих
турских
жена
,
а
после
,
бојећи
се
да
се
не
чује
,
одоше
у
чаршију
и
купише
проста
лица
за
чаршафе
и
дебела
печа
.
Никад
нису
дошле
све
три
заједно
,
већ
по
две
,
или
само
једна
,
да
не
би
пало
у
очи
Ибрахим-Хасан-беју
.
Увек
су
долазиле
пешице
,
и
с
бејом
су
се
среле
више
пута
на
улици
,
једанпут
у
дворишту
,
а
једанпут
у
предсобљу
;
он
и
не
слутећи
да
су
у
тим
простим
старомодним
чаршафима
оне
три
фине
нове
,
које
он
силно
мрзи
,
и
ако
их
никад
није
видео
,
као
добар
муслиманин
окретао
је
од
њих
главу
.
Кад
би
било
живе
душе
која
може
завирити
у
харемске
тајне
,
та
би
душа
видела
да
је
оне
не
походе
често
само
да
је
болесну
обиђу
,
већ
и
да
је
разговоре
,
„
лече
“
.
Тетка
јој
наводи
хиљаде
примера
овакве
несреће
;
а
она
говори
:
„
Не
,
то
није
тако
.
Њој
није
било
као
мени
.
“
—
„
Кад
имамо
физички
бол
,
ми
мислимо
никога
не
боли
као
нас
;
зато
што
туђе
болове
не
можемо
осетити
,
“
каже
јој
тетка
,
а
она
остаје
при
томе
,
да
ниједној
није
било
као
њој
.
Да
нешто
Ибрахим-Хасан
беј
уђе
у
кћерину
собу
,
кад
су
ту
они
црни
џакови
које
је
на
улици
видео
,
он
би
се
згрануо
...
Шта
ће
бити
с
Емир-Фатмом
?
Добиће
јектику
.
Турске
жене
подносе
физички
бол
ћутке
,
а
под
теретом
моралнога
бола
пуштају
глас
,
и
изнемогавају
,
падају
.
Затворене
,
нема
ничега
што
би
им
скренуло
мисли
с
онога
због
чега
пате
.
Па
ипак
,
Фатми
је
мало
боље
,
то
цела
кућа
опажа
;
од
пре
неколико
дана
,
она
се
покаткад
осмехне
,
а
јуче
се
обукла
и
закитила
.
—
Е
,
хвала
Богу
!
вели
њена
мајка
радосно
.
—
Хвала
Богу
!
каже
и
нене
и
наставља
:
То
је
младост
,
госпођо
снахо
.
Кад
умре
сирота
Назире-ханум
,
Халил-беј
,
њен
муж
,
скочи
с
трећега
ката
.
Остаде
жив
,
и
после
шест
месеца
се
—
ожени
.
Кад
се
посече
дете
,
рана
зачас
зарасте
;
а
кад
старац
,
њему
и
не
зарасте
:
с
њом
иде
у
гроб
.
Кад
Фатми
бејаше
најтеже
,
њен
отац
уплаши
се
да
не
умре
,
и
у
томе
страху
обећа
:
Богу
црну
жртву
,
текијама
шарене
свеће
,
сиротињи
милостињу
новаца
.
—
Мајчице
,
ако
да
Бог
да
ми
Фатми
буде
боље
,
ја
ћу
послати
Минире-кадуни
хиљаду
гроша
,
рече
мајци
.
А
она
,
познајући
сина
,
уплаши
се
и
рече
:
—
Мисли
,
па
тад
обећавај
,
сине
,
да
се
не
огрешиш
.
И
њој
би
боље
,
а
он
помисли
:
„
Не
,
не
могу
хиљаду
гроша
...
имао
сам
много
трошка
,
због
болести
.
“
И
користи
се
једном
тачком
у
верској
им
одредби
.
Узе
џак
брашна
и
у
брашно
завуче
завежљај
с
хиљаду
гроша
у
злату
,
и
то
посла
једној
сиротој
удовици
с
поруком
да
не
мора
изручивати
брашно
—
он
јој
џак
не
тражи
.
И
одмах
купи
од
ње
тај
џак
брашна
,
мислећи
:
„
Завет
сам
испунио
;
поклон
нисам
узео
натраг
већ
сам
га
купио
!
“
...
А
Богу
и
текијама
учини
како
се
заветовао
.
Како
је
„
бош
“
,
напунише
се
три
месеца
и
десет
дана
:
Ариф-тејзе
јој
поче
говорити
о
удаји
!
Сви
се
згрануше
:
откуд
јој
та
смелост
!
Мајка
јој
не
би
вређала
њен
бол
тако
брзо
—
после
три
месеца
.
Она
се
на
тетку
не
наљути
;
томе
се
њени
још
више
зачудише
.
Обучена
,
накићена
,
осмехнула
се
,
а
ништа
није
рекла
.
У
оној
њеној
мирноћи
,
нене
је
назирала
добру
муслиманку
,
верну
кћер
Ислама
:
помирила
се
са
својом
судбином
,
предала
се
вољи
Божјој
.
Нико
није
ни
слутио
да
је
она
аутомат
нових
,
и
да
је
ућуткује
нада
,
једна
тајна
коју
све
крију
на
дну
душе
.
Да
хоће
да
се
удаје
за
час
се
рашчу
,
те
почеше
долазити
мајке
,
тетке
,
стрине
,
да
је
„
гледају
“
.
Просиоци
су
јој
били
Солуњани
,
један
Скопљанац
:
сви
богати
.
А
њен
отац
жели
да
овај
брак
буде
потпуно
европски
—
по
избору
.
Као
да
је
то
избор
ако
нека
жена
каже
:
млад
је
,
леп
је
,
из
куће
је
,
богат
је
,
учен
је
,
и
она
каже
:
хоћу
.
Зар
кад
купује
хаљину
она
је
купује
по
опису
:
чиста
свила
,
на
цветиће
,
поље
зелено
,
цветићи
црвени
.
Она
хаљину
никад
није
тако
купила
,
већ
су
јој
из
чаршије
доношена
лица
:
гледала
их
,
бирала
их
,
метала
их
од
лица
до
доле
,
гледала
се
у
огледалу
изблиза
,
па
се
измицала
,
и
опет
гледала
,
па
носила
огледало
према
светлости
,
и
у
засенак
:
огледала
се
.
Ето
то
је
по
избору
.
Хаљину
по
избору
а
мужа
по
опису
!
Данас
јој
дође
тејзе
с
најстаријом
новом
,
Фахрије-ханумом
,
и
пошто
се
поразговараше
насамо
,
дозваше
у
собу
њену
мајку
и
нене
и
рекоше
:
—
Ми
,
богме
,
хоћемо
свадбу
?
—
Какву
свадбу
?
рекоше
ове
у
један
глас
.
Да
удајемо
Емиру
,
рече
Ариф
и
поцрвене
.
—
За
кога
?
рече
Сафет
.
За
Али-Рашид-бејова
Османа
.
—
Ах
,
само
то
да
буде
!
рече
Цариграђанка
,
па
и
она
поцрвене
.
—
Откуд
то
?
!
Ви
нове
проводаџишете
новој
за
старотурчина
!
—
Отуд
што
је
леп
...
леп
.
Сафет
јагње
,
ја
тако
лепа
човека
нисам
више
видела
,
вели
Ариф
.
—
Кад
бих
ја
била
распуштеница
понова
,
ја
бих
се
за
њ
удала
,
ако
је
старотурчин
;
удала
бих
се
због
његове
лепоте
,
рече
Цариграђанка
па
се
засмеја
,
али
јој
смех
није
ишао
од
срца
...
После
додаде
:
—
Јесте
ли
га
ви
кадгод
видели
,
Емир-ханум
?
—
Ја
...
јесам
.
Ја
њега
познајем
,
одговори
Фатма
збуњено
.
Колико
је
бледа
,
још
више
побледе
и
крадом
уздахну
.
—
Он
ти
се
допада
!
Ја
те
за
њега
,
кћери
,
не
бих
дала
,
па
макар
остала
неудата
.
И
зар
би
се
ти
код
њега
преседела
?
...
Леп
али
луд
.
Још
нема
пуних
тридесет
а
већ
отерао
три
жене
.
И
за
шта
?
Прву
,
што
је
позајмила
обоце
једној
комшики
;
другу
,
што
је
отишла
у
комшилук
без
питања
;
трећу
...
Потпуно
луд
.
-
Зашто
је
отерао
трећу
?
рече
Цариграђанка
радознало
.
—
Што
није
оставила
кесе
у
којима
је
из
чаршије
донет
пиринач
и
брашно
,
већ
их
изгорела
.
„
Неће
бити
добра
домаћица
,
“
рекао
.
Нар
није
луд
?
Фатма
обори
очи
и
рече
:
—
Какав
је
мој
отац
,
па
га
ја
никад
нисам
наљутила
осим
...
—
Шта
кажеш
?
Твој
отац
!
викну
њена
мајка
прекорно
.
Твој
отац
је
љут
,
али
није
луд
...
У
гору
и
камен
!
—
Па
и
овај
није
луд
.
него
пуст
...
Није
ни
то
,
него
горд
,
због
своје
лепоте
,
поче
Ариф
.
Сафет
је
прекиде
:
—
Та
кућа
!
Богата
истина
,
али
пуна
:
родитељи
,
брат
,
сестра
,
снаха
,
братова
деца
...
Цео
Солун
зна
да
је
он
снаси
и
девер
и
муж
...
И
цео
Солун
зна
да
је
она
,
та
његова
снаха
,
јетрве
опадала
,
зато
он
...
Кад
умре
овај
јадник
(
брат
му
је
јектичав
)
,
он
ће
снаху
узети
,
а
може
:
млађи
је
од
брата
.
И
она
лепа
,
млада
,
његових
година
.
А
где
је
у
кући
више
жена
,
ту
се
не
зна
за
мир
;
ако
им
муж
не
подели
на
равне
части
румену
јабуку
—
свађа
.
—
Снаха
му
није
у
тој
кући
.
Зејна
не
опада
...
Она
је
за
текију
,
рече
Ариф
.
—
Моја
кћи
га
се
не
би
додворила
.
Па
зар
опет
распуштеница
?
А
ти
,
Ариф
,
браниш
овакве
жене
!
Зејна
је
проста
неваљалица
.
—
Боже
сачувај
!
-
Јадна
Зејна
...
Али
,
други
пут
о
њој
,
рече
Ариф
.
—
Али
ја
га
волим
,
врло
тихо
изусти
Фатма
.
—
Кога
,
кћери
?
узвикну
мајка
оставивши
Арифу
.
—
Тога
...
Осман-беја
.
Мајка
јој
се
грохотом
насмеја
,
како
се
никад
не
смеје
,
и
рече
:
—
А
шта
је
било
оно
?
...
За
годину
дана
две
љубави
!
Не
може
...
Ја
сам
муслиманска
жена
,
те
добро
знам
шта
је
љубав
.
Седећи
по
сву
ноћ
,
пушећи
и
пијући
кафу
,
ја
сам
је
с
другарицама
рашчлањавала
на
најситније
делиће
,
те
јој
знам
и
почетак
,
и
средину
,
и
крај
,
и
знам
све
њене
појаве
као
и
то
,
да
она
није
овако
краткога
века
и
да
не
умире
на
пречац
.
Ариф
се
насмеја
и
запљеска
сестри
.
—
Кажи
,
кћери
,
ко
може
волети
некога
кога
никад
није
видео
?
—
О
,
може
,
рече
Цариграђанка
.
Ја
сам
у
многе
француске
писце
лудо
заљубљена
а
нити
сам
их
видела
нити
ћу
их
видети
:
физички
су
мртви
.
—
Ја
сам
Осман-беја
видела
,
рече
Фатма
и
поцрвене
.
-
Одакле
?
упита
њена
мајка
зачуђено
.
—
Кроз
тејзине
кафезе
.
—
Отац
те
не
би
њему
дао
,
и
ако
је
из
добре
породице
и
богат
,
зато
што
га
се
ти
не
би
могла
додворити
па
би
те
пустио
.
Куд
би
после
,
црна
кћери
?
Отац
те
не
би
више
у
кућу
.
Толика
брука
досад
,
заврши
Сафет
врло
узрујана
.
Ариф
опази
то
,
па
поче
нешто
сасвим
десето
.
Али
сутрадан
ове
опет
дођоше
и
одмах
почеше
о
Осман-беју
,
хвалећи
га
,
говорећи
о
његовој
лепоти
;
и
Фатма
опет
рече
да
га
хоће
,
да
се
за
другога
никад
не
би
удала
.
Нене
и
мајка
је
одвраћаху
;
а
кад
Ариф
помену
зету
,
он
готов
,
и
врло
весео
.
Њему
је
импоновала
Османова
енергија
,
мушкост
;
и
допадала
му
се
његова
кућа
,
породица
,
и
богатство
.
„
Кад
га
воли
,
мајчице
,
да
је
дамо
:
ја
њега
бар
познајем
,
наше
солунско
дете
.
Да
је
дамо
да
се
не
огрешимо
;
а
она
,
моја
кћи
,
нека
се
сети
оне
пословице
из
буквара
:
„
Два
уха
,
једна
уста
:
двапут
слушај
,
једанпут
говори
.
“
Намучила
се
с
неваљалцем
,
те
ће
знати
ценити
честита
човека
.
“
И
дадоше
је
!
Венчање
,
као
обично
у
Турака
,
би
одмах
.
Око
спреме
се
не
задржаше
,
јер
она
није
девојка
.
Све
се
сврши
за
неколико
дана
,
—
одведоше
је
.
И
старо
и
младо
,
и
богато
и
сирото
,
и
муслиманско
и
немуслиманско
,
све
се
зачуди
шта
јој
би
.
Једне
жене
је
оговараху
,
друге
је
брањаху
:
осветила
се
Цариграђанину
што
је
претпоставио
жени
мастику
.
Напослетку
,
она
се
сад
удала
за
правога
племића
и
богаташа
.
Само
што
је
тај
племић
чудне
нарави
:
ако
га
се
не
додвори
,
опет
распуштеница
.
Како
је
венчана
,
оне
три
нове
нису
излазиле
од
Арифе
.
По
читаве
часове
водиле
су
некакве
тајне
врло
озбиљне
разговоре
.
Изгледало
је
као
да
спремају
нешто
озбиљније
од
Устава
,
као
да
се
припремају
за
нешто
скоро
,
и
биле
су
врло
задовољне
што
је
„
човекова
душа
помрчина
“
,
те
се
кроз
ту
помрчину
чак
и
не
назире
оно
чиме
су
се
оне
за
ово
кратко
време
сродиле
,
саме
постале
то
нешто
тајно
и
озбиљно
.
И
Мерсије
је
посвећена
у
ову
тајну
.
Понекад
се
засмеју
и
вичу
,
питају
се
:
„
Јесмо
ли
ми
нове
?
“
Али
какав
је
тај
њихов
смех
!
Последњих
десетину
дана
,
Джемал-беј
је
само
мислио
на
одлазак
у
Европу
;
и
да
му
је
допустио
понос
да
тражи
новаца
од
тетке
,
он
би
већ
био
далеко
од
града
где
је
толико
ожалошћен
и
осрамоћен
.
Али
кад
чу
шта
учини
Фатма
,
он
заборави
на
пут
,
избезуми
се
.
Три
месеца
!
Шта
су
за
болно
срце
три
месеца
?
!
У
његову
срцу
ране
још
незасушене
,
у
њену
зарасле
!
Жене
!
И
бацаше
пуне
презрења
погледе
на
тетку
и
мајку
.
„
Не
,
чедо
,
то
није
жена
,
то
је
мајка
,
“
говори
му
тетка
,
осећајући
шта
мисли
његова
побуњена
душа
.
Јер
он
сад
ништа
не
говори
.
Затвори
врата
женама
,
мајци
,
тетки
,
робињама
,
слушкињама
;
слуга
му
доноси
воде
,
ручак
,
вечеру
;
он
осим
воде
све
враћа
.
Ко
сад
да
га
теши
?
Шта
да
му
се
сад
каже
?
Материна
недра
могла
су
га
отрезнити
,
али
му
не
би
могла
ублажити
бол
,
који
осећају
сви
укућани
,
па
га
поштују
и
боје
га
се
као
Бога
,
и
од
њега
,
тога
бола
,
крију
оружје
,
пушке
,
ножеве
,
јатагане
.
Кад
изиђе
у
двориште
,
тетка
похита
за
њим
,
тобоже
онако
,
да
се
прошета
;
кад
пође
ка
капији
,
слуга
се
спремаше
да
га
прати
,
кријући
се
.
Али
он
се
врати
и
седе
у
соби
за
рад
,
не
на
њено
место
,
већ
доле
:
њену
месту
окрете
леђа
;
и
ухвати
се
за
косу
не
пуштајући
гласа
.
Мајка
уђе
к
њему
и
поче
нежно
,
показујући
му
једно
стакалце
:
—
Ево
,
чедо
,
арслане
мој
,
—
мастика
.
.
Што
не
би
?
Пио
си
кад
ниси
имао
бриге
,
а
сад
...
Ја
сам
ти
,
сине
,
казала
,
и
ти
знаш
,
да
пију
имами
,
да
пију
дервиши
,
пију
и
певају
.
Узми
један
гутљај
.
.
Ниси
је
окусио
за
толико
,
како
оде
она
...
Ах
,
сине
,
зар
је
она
достојна
тога
бола
,
тих
суза
?
Сузе
су
ти
у
срцу
,
она
је
у
тим
сузама
:
исплачи
их
,
сине
,
обриши
их
,
скупи
их
у
махраму
,
па
њу
дај
мајци
:
мајка
ће
је
својом
руком
опрати
...
Ево
је
мастика
!
...
Ја
без
дувана
не
могу
.
О
,
да
ми
није
дувана
кад
ме
спопадне
бол
!
Овако
,
понекад
чак
и
заборавим
на
бол
.
Пиј
,
сине
!
Он
подиже
главу
и
погледа
у
мајку
тупо
.
—
Сине
,
пиј
!
А
после
да
бежимо
из
овога
проклетога
града
:
и
