,промаша
циљ
.
У
јаду
је
човек
јадан
,
ситан
и
мали
,
жељан
је
простог
човечанског
зближења
,
и
тужи
за
умиљатом
речју
,
за
топлом
руком
,
за
нежним
загрљајем
.
Ана
је
осетила
да
се
рука
једна
дотиче
њеног
рамена
.
Брижна
нека
рука
,
која
је
не
привија
себи
,
него
некуда
у
добро
,
у
мир
и
сигурност
.
И
чула
је
шапат
над
главом
.
Доктор
Пашковић
.
Нервозни
покрет
Анин
је
дочекао
необичним
,
као
кров
неког
заклона
поврх
ње
надвијеним
рукама
,
и
с
погледом
бескрајне
оданости
.
—
Хтео
сам
вас
нешто
питати
,
госпођице
Ана
.
—
Долазите
ли
из
очеве
собе
?
Како
му
је
?
Да
ли
бих
ја
сад
могла
ући
?
—
Од
једно
четврт
сата
му
је
лакше
,
али
немојте
улазити
.
Не
треба
да
улазите
.
Не
треба
,
ни
њега
ради
,
ни
себе
ради
.
Сем
тога
,
мајка
ваша
нешто
разговара
с
њим
.
Ана
бризну
плакати
.
Доктору
такође
засветлеше
очи
.
—
Не
варам
вас
.
Збиља
му
је
сад
мало
лакше
.
На
жалост
,
то
не
значи
да
му
је
и
боље
.
Не
бих
вас
смео
с
поуздањем
тешити
и
храбрити
,
јер
је
болесник
врло
немоћан
...
Може
бити
ипак
.
Уздајмо
се
у
Бога
.
Молите
му
се
,
вашу
ће
молитву
за
цело
волети
.
Ето
,
звони
на
вечерње
.
И
у
олтару
има
сад
топла
молитва
за
нашег
болесника
.
Иринеј
је
очајан
и
утучен
због
несреће
у
вашој
кући
.
Да
,
то
сам
вас
хтео
малочас
питати
:
да
ли
бисте
желели
да
се
видите
с
Иринејем
?
Ана
је
погледала
у
Пашковића
прекорно
.
—
Никаквих
жеља
ја
сад
немам
за
себе
—
изрекла
је
брзо
,
поцрвенела
мало
,
и
наставила
тише
—
а
сем
тога
,
у
нашу
кућу
не
сме
и
не
треба
нико
здрав
да
уђе
.
—
Да
,
у
томе
и
јесте
сва
тешкоћа
.
Иринеј
се
,
наравно
,
не
плаши
,
и
једнако
ме
моли
да
га
поведем
,
али
,
право
да
вам
кажем
,
ја
се
плашим
,
и
за
њега
,
и
за
друге
,
као
што
и
за
вас
непрекидно
стрепим
,
и
кајем
се
понеког
часа
што
вас
нисам
силом
одстранио
.
Морао
бих
га
,
по
себи
се
разуме
,
у
вече
довести
,
да
га
нико
не
види
.
И
замислите
онда
случај
да
се
ипак
нешто
деси
што
би
било
или
изгледало
да
је
посљедица
те
посете
—
страшно
,
ужасна
једна
драма
!
Не
,
не
,
боље
је
да
не
дође
.
И
мајка
ваша
се
самном
слаже
.
А
ви
?
Иринеју
сам
казао
да
ћу
питати
вас
,
па
како
ви
одлучите
,
тако
да
буде
.
На
то
је
пристао
.
Ани
је
прострелила
кроз
главу
чудновата
жеља
.
Не
да
монах
Иринеј
к
њима
дође
,
него
да
она
,
за
тренутак
један
,
излети
одавде
,
да
одлети
до
цркве
,
да
чује
и
види
срећу
и
лепоту
живота
свога
,
да
се
врати
,
и
онда
да
се
сруши
нешто
преко
њих
свију
,
и
да
их
затрпа
све
одједаред
,
пре
него
што
несрећа
,
делић
по
делић
,
размрви
оно
што
је
досад
било
цело
и
лепо
.
—
Шта
да
му
рекнем
,
дакле
,
госпођице
Ана
?
Одлучите
онако
како
вашем
срцу
годи
,
за
вас
ћемо
сви
све
учинити
.
—
Волела
бих
се
видети
с
монахом
Иринејем
,
али
се
бојим
да
улази
у
кужну
кућу
.
Не
,
не
,
нека
не
долази
,
реците
му
да
нипошто
не
долази
...
Сам
,
без
икога
,
да
се
разболи
,
сачувај
Господе
Боже
,
не
,
не
,
несме
доћи
,
ја
нећу
да
дође
,
и
реците
му
уопште
да
се
чува
,
и
—
ах
,
тако
ми
је
страшно
,
зашто
смо
и
почињали
тај
разговор
,
докторе
!
Ана
се
дуго
још
,
ни
сутра
дан
није
могла
да
смири
.
Салетала
ју
је
нека
слутња
којој
дотле
није
било
трага
.
Трзала
се
од
сваког
шушња
,
јер
се
бојала
зле
вести
.
Затворену
њихову
кућу
желела
је
још
више
да
затвори
.
Да
ни
мисао
Иринејева
не
могне
у
њу
.
Почела
се
плашити
и
свога
интензивног
осећања
,
и
сталног
духовног
општења
с
њим
,
из
те
средине
која
је
кобна
,
која
за
час
један
може
бацити
у
човека
клицу
смрти
.
Одлучила
је
да
неће
мислити
на
Иринеја
,
да
ће
га
за
једно
време
заборавити
.
А
нервозније
но
икад
је
ишчекивала
Пашковићев
долазак
из
вароши
,
и
извештај
његов
о
стању
болести
уопште
.
Те
вечери
се
доктор
мало
закаснио
.
До
осам
сата
још
није
стигао
.
А
оцу
као
да
је
опет
горе
.
Шта
ће
бити
?
Зашто
доктора
нема
?
—
Ану
је
крхао
страх
,
и
мучиле
су
је
разне
глупе
комбинације
којима
се
покушавала
смиривати
.
Изашла
је
у
ходник
и
ослушнула
.
Изашла
је
и
у
башту
.
Вратила
се
опет
у
ходник
,
и
стала
крај
прозора
.
Али
ходник
је
био
осветљен
,
и
није
се
ништа
с
поља
могло
видети
.
Није
се
чак
могло
ни
чути
,
јер
је
почео
дувати
чудни
онај
јесењи
ветар
,
који
одгоре
,
као
у
главу
удара
дрвета
и
џбуње
,
па
се
зеленило
згушњава
,
и
сав
шум
око
куће
сабија
и
бруји
.
Једнако
је
слуктила
,
и
због
тога
,
као
нека
утвара
,
на
прстима
ишла
по
ходнику
.
Капијица
се
отвара
!
—
Ана
је
претрнула
.
Отшкринула
је
врата
од
ходника
.
Кроз
помрчину
ништа
није
видела
,
али
је
јасно
разабрала
да
се
Пашковићев
корак
меша
са
још
једним
кораком
.
Усплахирила
се
.
Тражила
је
брзу
неку
одлуку
да
спречи
улазак
Иринејев
унутра
.
Дошло
јој
је
да
заврне
клуч
у
брави
,
да
виче
—
кад
се
одједаред
отворила
врата
,
и
кроз
њих
,
као
и
обично
,
ушао
доктор
сам
.
Ана
је
,
све
за
један
тренутак
,
и
устукнула
,
и
потрчала
доктору
у
сусрет
,
и
јурнула
да
забрави
улаз
—
кад
је
у
истом
моменту
шкљоцнула
брава
,
али
на
супротним
вратима
,
и
ушла
Недићка
,
бледа
као
смрт
,
са
згрченим
рукама
под
брадом
,
којима
је
стискала
вилице
да
не
дрхћу
.
—
Докторе
,
јесте
ли
ви
,
ходите
брзо
,
Јови
није
добро
...
Боже
,
Боже
,
Ана
,
Ана
!
—
почела
је
плакати
јадна
жена
,
бежећи
испред
Ане
и
затварајући
за
собом
врата
.
Ана
је
остала
сама
у
соби
,
и
знала
да
то
отац
њен
умире
.
Чучнула
је
на
земљу
,
и
згрчила
се
у
себе
као
ударено
псето
.
Цвокотали
су
јој
зуби
,
али
сузе
нису
текле
.
Још
је
чекала
,
још
се
надала
.
Међутим
,
Недић
је
одлазио
,
а
Ана
његова
је
више
нешто
од
суза
давала
свом
оцу
који
одлази
.
Давала
му
је
део
живота
свога
.
Са
оцем
заједно
умирало
је
његово
јединче
,
т
.
ј
.
све
оно
у
Ани
што
је
било
детињасто
,
мазно
,
лаковерно
,
срећно
и
милостиво
.
Ана
је
старила
,
хладила
се
,
мирила
се
,
узимала
на
себе
борбу
живота
,
ону
,
у
којој
сви
без
разлике
падамо
,
једни
побеђени
,
други
преуморни
.
Врата
.
Плач
.
Ана
је
вриснула
,
али
је
гушила
врисак
,
трпајући
марамицу
у
уста
.
Врата
се
затворила
.
Настао
је
мир
.
—
Сад
ће
Бог
послати
смрт
—
шаптао
је
стари
баштован
крај
ногу
свога
господара
.
—
Има
ли
Бога
!
—
јецала
је
Недићка
.
Је
ли
тај
Бог
добро
или
зло
?
—
мислио
је
Пашковић
.
Потпуна
,
празна
тишина
.
Смрт
.
—
Ана
,
Ана
јадно
моје
дете
!
—
разлегало
се
болно
пиштање
Недићкино
по
кући
.
Али
Ана
се
није
одзивала
и
није
долазила
.
Укућани
се
збунили
,
Недићка
је
косе
чупала
,
Пашковић
је
помагао
Ани
да
се
дигне
и
да
седне
.
Ушао
је
монах
Иринеј
,
сав
мокар
од
кише
,
чекајући
на
пољу
узалуд
да
му
се
нешто
јави
,
да
му
Ана
,
макар
кроз
прозор
,
пружи
руку
.
Ана
му
ни
сада
није
пружала
руку
.
Тупо
и
хладно
је
гледала
људе
око
себе
,
па
и
монаха
Иринеја
.
Учинила
је
затим
ипак
покрет
као
да
хоће
нечију
руку
,
као
да
хоће
некога
.
Шест
руку
се
испружило
да
дочека
Анину
немоћ
и
самоћу
.
Али
Ана
је
вратила
испружену
руку
себи
,
пала
главом
по
тој
руци
,
и
почела
ужасним
,
бедним
плачем
прво
да
зове
оца
свога
,
а
после
,
после
једног
страшног
погледа
и
вриска
,
стала
се
опраштати
од
њега
милостиво
и
тужно
.
Доброта
и
љубав
је
клечала
око
Ане
,
али
Ана
је
била
сирота
и
сама
.
XXИИИ
.
Жалост
је
спустила
црна
своја
крила
над
лепом
кућом
покојног
адвоката
Недића
.
Помешана
са
чамотном
,
влажном
јесени
,
жалост
та
је
била
тежа
од
олова
,
хладнија
од
оне
хладне
воде
,
која
је
непрестано
падала
,
а
ничију
жеђ
на
земљи
није
гасила
.
Недићку
је
та
жалост
напола
убила
,
и
јасно
је
било
да
се
стара
,
болешљива
жена
никада
од
ње
опоравити
неће
.
Код
Ане
је
такође
недељама
дуго
трајала
дубока
,
страшна
утученост
,
добровољни
онај
тешки
пост
и
тела
и
духа
,
коме
се
болно
растужени
људи
тако
радо
предају
.
Није
свирала
,
није
читала
,
није
шетала
,
није
чак
ни
у
цркву
ишла
,
сем
понекад
на
вечерње
,
а
и
онда
је
обично
,
прошавши
кроз
живе
улице
,
сревши
пријатеље
свога
оца
,
преплакала
све
време
богослужења
,
не
дижући
главе
.
Ипак
,
младост
Анина
се
постепено
опорављала
.
Као
муња
би
тек
пролетела
нека
лепа
мисао
,
и
уста
Анина
би
се
нехотице
развукла
.
Одмах
затим
би
додуше
дошао
уздах
,
или
невесео
поглед
на
једно
од
празних
домаћинових
места
,
али
,
младост
се
опорављала
,
душа
Анина
је
тражила
да
се
поигра
и
расеје
.
Чудан
је
био
начин
прве
Анине
разоноде
после
највеће
жалости
.
Ништа
величанствено
,
апстрактно
,
уметно
.
Напротив
.
У
стражњој
авлији
,
међу
живином
,
крај
свога
псета
,
над
бледом
јесењом
травицом
—
ту
се
тешила
и
забављала
.
У
малом
том
свету
,
који
се
така
много
мучи
,
а
чији
цео
живот
није
толико
вредан
колико
један
тренутак
њеног
.
Ту
се
Ана
скрушавала
,
ту
је
опет
почела
да
воли
.
Како
су
миле
те
кокице
.
Једнако
скакућу
за
нечим
.
За
мрвицом
на
земљи
,
за
мушицом
у
ваздуху
,
за
сенком
,
за
шљокицом
сунца
,
која
се
,
већ
дограбљена
,
одједаред
одмакне
,
или
,
ако
се
не
одмакне
,
запрепасти
сироту
коку
јер
се
не
може
појести
.
Мало
даље
је
травник
,
ограђен
,
за
младе
пилиће
.
Сад
пилића
нема
,
а
и
траве
је
мало
,
вратанца
су
дакле
отворена
.
Две
халапљиве
,
несите
патке
не
верују
да
је
берба
обрана
,
улазе
унутра
,
и
чупају
полумртва
влаканца
без
капи
сока
и
хране
.
Али
тамо
,
у
ћошку
гле
,
још
стоји
цветић
.
Посљедњи
на
тој
ливадици
,
последњи
и
у
тој
години
.
Патка
,
непоетична
и
увек
гладна
,
насрну
на
њега
,
и
преби
му
вратић
широким
,
оштрим
својим
кљуном
.
Ана
се
наљутила
,
дохватила
однекуд
штап
,
и
ударила
патку
.
А
животињица
се
окренула
,
подигла
ударену
,
као
лала
жуту
ножицу
,
и
доброћудним
,
мирним
оком
је
погледала
у
извршиоца
казне
.
Извршилац
казне
се
застидео
:
патка
не
зна
шта
је
то
ударац
,
срџба
,
пакост
,
освета
.
Њу
боли
,
али
она
бол
трпи
исто
тако
као
и
оно
што
јој
годи
.
У
то
је
дунуо
ветар
,
и
тако
је
љутит
ушао
у
травник
,
као
да
сваку
поједину
сламку
хоће
засебно
да
продрмуса
.
А
кад
се
ветар
одмакао
,
травчице
су
полегле
једна
на
другу
,
и
Ани
се
чинило
да
шушкају
нешто
између
себе
.
И
око
ње
је
нешто
шушкало
.
Стари
Јова
.
Обишао
је
око
Ане
,
наслонио
се
на
њу
,
и
опрезно
,
лагано
јој
је
легао
на
ноге
.
—
А
где
ти
је
газда
,
Јово
,
где
је
добри
твој
господар
?
Ана
поче
јецати
,
а
маторо
псето
удари
у
грчевито
,
астматично
скикање
,
као
да
ће
сад
душу
исплакати
.
На
ту
ларму
је
дотрчало
мало
Анино
кученце
,
бело
као
снег
,
са
риђастим
дрским
носем
,
и
,
љубоморно
што
од
Аниних
ногу
ништа
за
њега
није
остало
,
попело
се
Јови
на
леђа
.
Јова
је
трпео
,
а
Ана
се
смешила
.
Било
јој
је
топло
од
Јове
као
од
сунца
.
Дошла
јој
је
чак
жеља
да
се
и
она
претвори
у
једну
од
тих
малих
животињица
,
скромних
,
тихих
,
без
жеља
и
без
уздаха
.
Како
би
лепо
било
да
сам
ја
ето
ова
нашушурена
ћубаста
кокошка
,
и
врхунац
лепоте
и
храбрости
да
ми
је
Авантурист
Пера
,
који
ено
тамо
жмири
,
и
тако
је
лепо
пребацио
преко
ока
своју
већ
прилично
изанђалу
кресту
.
Ана
се
опет
насмешила
.
Топлије
него
малочас
.
И
одједаред
,
цео
тај
ситни
свет
је
нестао
из
њене
свести
,
душа
њена
је
бацила
играчку
,
и
озбиљна
,
али
екстатична
и
врућа
нека
светлост
јој
је
букнула
у
очима
.
Наслоњена
на
лаки
филигрански
и
тесни
кавезић
заробљених
питомих
тичица
,
Ана
је
гледала
некуда
у
дуги
и
слободни
и
богати
живот
човека
,
који
је
понекад
тако
горак
у
својим
извесностима
,
а
који
је
увек
тако
сладак
у
надама
и
у
чекању
.
Ана
се
враћала
у
живот
.
Гроб
мога
оца
,
то
је
врт
,
у
коме
живи
једна
моја
покошена
срећа
,
један
вечити
мој
уздах
.
Али
врт
није
у
царству
смрти
него
у
царству
живота
.
Кроз
младо
и
свеже
цвеће
везујем
се
ја
за
свога
оца
,
бршљан
онај
,
што
грли
гробницу
,
то
су
моје
руке
.
А
јаки
мирис
баште
,
то
је
чежња
мога
оца
да
ја
будем
радосна
и
срећна
.
Ана
се
враћала
цркви
.
Црква
ме
теши
најбоље
од
свега
.
Црква
је
место
где
се
сасвим
истоветно
благосиља
и
рођење
и
смрт
,
где
се
пева
и
венчанима
и
у
сандук
положенима
,
где
се
све
што
је
живот
изједначује
и
слива
у
нешто
једно
и
вечито
,
као
што
је
један
и
вечит
тон
,
ма
да
је
,
наизменце
,
и
певао
у
песми
и
јецао
у
плачу
.
Ана
се
враћала
појању
,
певачима
и
уметности
богослужења
.
И
све
је
ишло
простије
и
лепше
него
икад
.
Певачи
су
били
пажљиви
и
послушни
,
црква
је
стицала
све
више
и
више
сталних
посетилаца
.
Међу
чешће
посетиоце
је
сада
спадао
и
доктор
Пашковић
.
Људи
су
,
наравно
,
констатовали
тај
факт
,
али
им
се
,
поред
свег
хотења
,
некако
није
дало
да
га
извргну
у
шалу
и
пецкања
.
Нису
успели
да
се
ваљано
исмеју
ни
они
,
који
су
,
толико
пута
исмејани
од
доктора
,
мислили
да
ће
им
такав
реванш
бити
највеће
задовољство
живота
.
Друкчије
је
испало
.
Нечега
дирљивог
и
занимљивог
је
било
у
тој
појави
.
Неки
су
говорили
:
сиромах
старчић
,
зима
му
је
помало
,
па
иде
да
се
угреје
на
лепом
певању
.
Други
су
говорили
:
то
је
ваљда
неки
медитативни
одмор
за
интелигентну
главу
докторову
после
тешко
пожртвовног
посла
који
је
у
задње
време
радио
.
Трећи
,
најзад
:
као
оно
што
човек
,
у
брдовитом
крају
,
где
сунце
брзо
седа
,
мора
нагло
да
скраћује
обасјану
стазицу
своје
шетње
,
тако
и
наш
Пашко
:
некада
је
шетао
у
Рим
и
у
Париз
,
а
сада
,
кад
сунце
журно
запада
,
шета
се
до
Богородичине
Цркве
.
Да
одстоји
целу
службу
,
за
то
доктор
није
имао
времена
.
Него
је
комбиновао
своје
доласке
,
тако
да
је
у
три
четири
пута
чуо
цело
појање
.
Дешавало
се
да
стигне
сасвим
пред
свршетак
.
У
таком
случају
би
сачекао
напољу
Ану
и
Иринеја
,
ишао
с
њима
,
разговарајући
,
до
првог
или
другог
угла
,
и
тамо
би
се
,
у
три
разна
правца
,
растајали
сви
троје
,
опраштајући
се
неким
необично
благим
и
срећним
осмесима
,
који
се
јављају
кад
људи
једно
другом
милости
чине
,
кад
је
и
љубав
међу
њима
само
овејана
,
бескрајна
и
сажаљива
милост
.
Пашковић
би
се
после
таквог
растанка
увек
закаснио
на
ручак
;
Ана
је
,
напротив
,
журила
кући
,
и
говорила
мајци
да
тога
дана
осећа
тако
чудну
духовну
заједницу
с
оцем
,
и
да
зна
да
је
души
његовој
лако
и
добро
;
а
монах
Иринеј
је
записивао
у
дневник
свој
овакве
ствари
:
„
Поред
заноса
и
дивљења
има
у
љубави
,
као
важан
,
можда
важнији
елеменат
,
милост
и
сажаљење
.
Можда
права
љубав
и
није
ништа
друго
него
сажаљење
.
Можда
права
срећа
и
није
ништа
друго
него
давање
.
Можда
прави
идеали
и
нису
идеали
задовољавања
,
него
идеали
одрицања
...
Али
,
ко
све
то
може
?
...
Христос
је
могао
...
Па
ипак
,
тако
ми
се
чини
,
сажаљења
може
бити
у
човеку
више
него
у
самом
Богу
.
Човек
и
с
небом
,
и
са
сунцем
,
и
с
Богом
има
сажаљења
!
“
„
Заноса
телесног
или
борбе
с
телом
има
у
увек
,
увек
.
До
задњих
граница
свести
наше
.
У
најдуховенственијим
творевинама
духа
нашег
.
Нераздвојни
су
дух
и
тело
,
и
можда
нема
ни
једна
победа
духа
која
би
била
коначни
растанак
од
тела
.
Има
тела
у
катедрали
фламанској
,
има
га
у
пркосу
уста
која
се
не
даду
пољубити
,
има
га
у
оплакивању
мртваца
,
има
га
у
самоубијству
,
има
га
у
сажаљењу
,
ума
га
у
науци
која
се
радује
животу
будућих
покољења
,
има
га
у
хладној
,
отровној
заједљивости
Хамлета
,
има
га
и
у
најсветијој
песми
,
јер
,
иако
је
зачета
негде
међу
звездама
,
написана
је
на
земљи
“
.
„
Дух
и
тело
.
Како
је
дивна
та
борба
,
та
несрећа
,
та
трагедија
.
Која
лепота
,
која
величина
може
изаћи
из
те
борбе
!
„
Дух
све
оживљава
,
а
тело
ништа
не
помаже
“
,
стоји
у
Светом
Писму
.
Да
и
не
.
Тело
,
са
својим
јадом
,
блатом
,
оловом
,
отровом
,
крстом
,
Голготом
и
Кавказом
мучи
и
кињи
дух
,
обара
га
и
на
ново
одлетање
га
дражи
,
пепељушким
подвизима
му
служи
и
краљевским
трагичностима
га
улепшава
,
воли
га
кроза
све
то
,
и
зато
се
најзад
даје
победити
и
разоружати
од
духа
,
и
онда
,
покајно
и
скрушено
,
пење
се
за
њим
,
и
,
ја
верујем
,
може
се
попети
до
неслућених
висова
поноса
и
лепоте
.
Као
што
вери
помажу
уништене
сумње
,
тако
духу
помаже
савладано
тело
.
“
„
А
да
ли
се
тело
може
коначно
победити
без
катастрофе
у
којој
пропада
и
дух
?
Љубављу
не
може
,
али
милошћу
и
сажаљењем
може
.
Може
и
гордошћу
.
Само
је
разлика
тих
двају
победа
велика
.
Гордост
задављује
катастрофу
,
и
доста
је
да
један
тренутак
буде
господар
.
А
благе
,
сажаљиве
милости
треба
бацити
читаво
брдо
пред
ноге
катастрофи
,
да
жртви
својој
не
могне
прићи
.
“
„
А
да
ли
је
право
да
се
милости
,
највише
моћи
душине
,
толика
множина
баца
у
јад
и
чемер
живота
наших
?
А
шта
се
друго
и
ради
са
милошћу
,
него
да
се
баца
у
поноре
туге
и
у
потоке
суза
!
Шта
је
друго
сажаљење
него
монах
који
обожава
јечање
,
страдање
,
испружене
руке
и
невесела
чела
!
Куда
су
,
него
у
поноре
туге
,
просуле
се
и
отишле
све
највеће
милости
овога
света
!
Где
су
Христове
милости
?
Где
Антигонине
?
Где
Офелијине
,
несрећне
девојке
,
која
се
само
једаред
закаснила
са
милошћу
,
и
погубила
и
Хамлета
и
себе
?
И
где
су
друге
легије
и
безброји
милости
,
које
су
утонуле
у
бездана
мора
,
не
вратиле
трага
са
црних
беспућа
,
срећне
,
ипак
,
што
су
могле
очистити
и
посветити
тамо
где
нису
могле
спасти
"
.
„
Плашим
се
ипак
жениног
тела
,
плашим
се
и
њеног
духа
,
плашим
се
жене
,
плашим
се
да
је
жена
зло
.
Питам
се
:
зашто
је
љубавни
уплив
жене
увек
и
уплив
проблема
и
бола
?
Бојим
се
да
су
човек
и
жена
нехармонични
,
непријатељски
и
кобни
сусрет
у
природи
.
Жена
прави
и
од
раја
играчку
,
а
човек
и
у
рај
носи
пустињу
и
манастир
духа
свога
.
Човек
са
цветом
у
руци
побуђује
сажаљење
,
жена
са
цветом
у
руци
је
опасна
,
и
ја
је
се
бојим
.
Бојим
се
канда
још
и
оних
старих
баба
са
босиљком
у
руци
.
Шта
ће
у
жене
та
чудесна
биљчица
,
која
,
зелена
,
мирише
на
добру
црну
земљу
,
а
ужутела
мирише
на
Господа
Бога
.
Плашим
се
да
дух
женин
не
иде
више
од
артизма
.
Да
је
најтоплија
жена
само
артист
један
,
који
непрестано
вибрира
јер
хоће
непрестано
да
узнемирава
.
И
вибрирање
то
сели
се
,
из
мелодије
и
мекости
гласа
у
јасност
и
ватру
очију
,
одатле
у
умиљатост
речи
,
одатле
у
снове
мисли
,
одатле
некуда
,
куда
човека
само
жена
вуче
,
а
човек
оставља
све
,
и
иде
,
и
губи
пут
и
пропада
идући
за
том
блудећом
светиљком
"
.
„
А
где
су
ми
милост
и
сажаљење
,
кад
овако
пишем
?
Где
ми
је
сажаљење
за
фине
оне
плаве
жилице
на
њеним
слепим
очима
?
Где
ми
је
милост
за
душу
њену
,
која
,
као
и
свачија
,
сваки
час
може
бити
убијена
?
Где
су
ми
и
милост
и
сажаљење
за
љубав
нашу
,
за
љубав
као
такову
,
пуну
грубости
,
насиља
,
досаде
,
свакидашњице
и
немонаштва
?
...
Помози
ми
,
Боже
Велики
,
Свемогућни
!
Помози
ми
да
останем
снажан
и
весео
монах
какав
сам
сада
.
Помози
ми
да
велику
,
лепу
и
чисту
своју
љубав
сачувам
...
Али
,
помажи
ми
само
дотле
,
док
помоћ
твоја
богати
раскош
и
красоте
мога
живота
!
А
ако
би
дошло
до
страдања
,
мука
,
сумњи
,
и
неверства
Теби
и
самоме
себи
,
не
помажи
ми
!
Не
жали
ме
,
не
теши
ме
,
не
заклањај
ме
и
не
лечи
ме
од
бола
!
Јер
то
не
вреди
,
не
вреди
никоме
,
ни
највећима
не
вреди
.
Откуј
Прометеја
са
стене
,
и
он
ће
се
сурвати
у
провалију
и
у
гроб
...
Ако
до
крста
дође
,
остави
ме
,
о
Господе
,
остави
ме
!
Онда
,
кунем
ти
се
,
онда
ћу
ја
теби
помоћи
да
не
изгубиш
поноситу
монашку
душу
моју
"
.
XXИВ
.
На
ћошку
код
цркве
,
после
свршене
службе
,
стојали
су
опет
њих
троје
.
Људи
су
гледали
ту
лепу
слику
.
Сви
троје
у
црно
.
Ана
са
златном
својом
косом
испод
вела
,
Пашковић
са
гргуравом
сребрном
фризуром
око
астраханске
капе
,
а
монах
Иринеј
сав
црн
,
са
златом
и
сребром
негде
дубоко
у
себи
.
Десна
Анина
рука
је
била
у
Пашковићевој
,
а
лева
у
Иринејевој
,
опраштали
су
се
,
али
су
још
једнако
разговарали
,
главе
су
љупко
климале
,
уста
се
смејала
,
лица
сијала
благошћу
и
добротом
.
Штогод
ко
рекне
или
предложи
,
то
су
баш
и
оно
друго
двоје
хтели
,
а
кад
се
нешто
неизоставно
мора
одбити
,
одбија
се
тако
мило
и
пријатељски
,
да
је
одбивени
најзад
сав
очаран
што
је
пропао
.
—
Не
,
не
,
одвише
је
хладно
,
већ
имате
кијавицу
и
промуклост
,
на
гробљу
дува
сталан
ветар
,
разболели
бисте
се
.
Најзад
,
шта
хоћете
,
пратили
сте
нас
прошле
суботе
,
сутра
ће
бити
добар
да
нас
отпрати
господин
ђакон
.
—
А
зар
прошле
суботе
није
од
пола
пута
био
и
Иринеј
с
нама
?
Нека
и
он
онда
остане
сутра
код
куће
.
Упола
,
добро
.
Телом
,
а
душом
нека
вас
прати
.
—
Кад
је
тако
,
—
смејала
се
Ана
—
дођите
,
али
чим
мама
види
ваш
црвени
нос
,
знате
каква
је
,
одмах
ће
почети
плакати
,
наместиће
вам
кревет
,
и
добићете
лек
од
седам
трава
.
А
можда
сутра
уопште
нећемо
излазити
на
гроб
.
И
мама
је
назебла
,
и
ако
јој
не
буде
боље
,
одгодићемо
.
Само
—
Ана
је
невесело
погледала
—
сутра
је
татин
рођен
дан
,
дан
када
се
око
њега
неизоставно
скупљали
гости
и
пријатељи
...
Видећемо
још
,
па
ћу
господин
ђакону
јавити
писмом
,
а
ви
,
докторе
,
вама
...
најзад
,
да
буде
право
,
вама
ћу
такође
написати
писмо
.
—
У
коме
ћу
добити
лек
од
седам
трава
,
је
л
'
те
?
—
Не
само
то
,
драги
докторе
—
говорила
је
Ана
озбиљно
.
—
Добићете
и
позив
да
дођете
сутра
по
подне
код
нас
.
Да
будемо
заједно
на
татин
рођен
дан
,
као
увек
.
На
гробу
татином
ће
можда
бити
мраз
и
иње
,
а
у
соби
његовој
нека
буде
срдачно
и
топло
као
и
пре
.
Кад
смо
сви
на
окупу
,
онда
мој
тата
није
мртав
,
је
л
'
те
?
Већ
пред
вече
тога
дана
је
ударила
оштра
хладноћа
.
Ваздух
се
чисто
следио
.
Сваки
неопрезнији
удисај
,
отворених
уста
,
улазио
је
човеку
у
груди
као
мач
.
Проливена
вода
се
намах
смрзавала
.
Ана
је
већ
око
пет
сата
послала
писмо
монаху
Иринеју
:
да
сутрашњи
излазак
на
гробље
одлажу
за
други
пут
,
и
да
изволи
доћи
по
подне
;
а
доктору
Пашковићу
:
да
салон
госпође
Недићке
прописује
каљаче
,
кожни
прслук
и
вунени
шал
око
врата
.
Сутрашњи
дан
је
био
прави
зимски
дан
,
а
уједно
и
прави
дан
задушница
.
Попало
је
дебело
иње
,
нека
свечано
тужна
маглица
је
обавијала
предмете
,
снег
је
пролетао
тих
и
спор
,
као
да
спава
,
а
људи
су
пролазили
некако
побожно
и
смирено
,
као
да
сви
иду
на
гробље
.
Ана
није
могла
да
савлада
жељу
.
Склонила
је
мајку
да
попусти
и
да
је
пусти
,
обукла
се
,
узела
велики
буке
зимских
ружа
,
и
пошла
на
гробље
.
Ишла
је
попречним
путем
,
пољем
.
Опазила
је
као
да
се
ту
,
напољу
,
магла
згушњава
.
И
снег
је
био
друкчији
.
Пахуљице
оштре
,
као
од
игала
,
а
хладноћа
је
чисто
гребла
по
лицу
.
На
гробљу
,
није
већ
видела
даље
испред
себе
него
на
тридесет
четрдесет
корака
.
Као
из
воде
су
искакале
веће
и
мање
групе
крстача
.
Ана
се
осећала
неудобно
.
Журила
је
да
што
пре
стигне
до
гробнице
.
Стигавши
,
спустила
је
цвеће
,
спустила
и
главу
,
и
почела
брзо
читати
молитву
.
Али
после
ју
је
,
као
увек
,
занело
сећање
на
неку
сцену
из
веселог
живота
њеног
оца
,
и
уз
ту
реминисценцију
се
Ана
тек
заправо
обраћала
Богу
за
покој
душе
очеве
.
Одједаред
је
клекла
,
не
гледајући
куда
,
у
снег
,
и
почела
плакати
.
То
је
дакле
сада
сва
свечаност
на
рођен
дан
њеног
оца
...
Просјак
неки
,
вагабунд
какав
,
гладно
псето
,
буке
мртвих
ружа
и
иструлели
остатци
покојног
једног
света
,
то
му
је
сад
друштво
,
то
су
му
сад
гости
...
Како
је
страшан
,
строг
и
суров
завршетак
људских
живота
...
Како
је
све
у
животу
ташто
и
без
вредности
...
Зашто
не
живимо
крај
гробова
,
и
с
гробовима
заједно
,
да
нам
буде
лако
одрећи
се
свега
земаљскога
...
Одједаред
,
тамо
у
дну
хоризонта
,
нешто
,
као
велика
игла
,
пробушило
је
рупицу
у
магли
,
и
вукло
за
собом
дугачки
црвени
ђердан
.
Гле
,
магла
,
тешка
оловна
магла
се
поплашила
од
црвеног
ђердана
!
—
смејао
се
снег
,
и
почео
,
преврћући
се
од
смеја
,
да
заузима
маглино
место
.
На
крају
црвеног
ђердана
је
висило
сунце
.
Ружичасте
пахуљице
се
слагале
по
смрзнутом
Недићевом
гробу
и
по
црном
Анином
велу
.
Како
је
сад
опет
лепо
на
гробљу
,
како
је
добар
Бог
,
како
ће
се
радовати
мама
док
чује
како
је
било
—
брисала
је
Ана
сузе
,
гледајући
усхићено
падање
божјих
зимских
ружа
.
Чуо
се
шум
корака
.
Ана
се
тргла
.
Неко
је
ударао
ногама
о
суву
земљу
.
Дечко
један
.
Савио
леђа
као
мачка
,
дува
у
руке
,
и
има
подеране
ципеле
и
одело
.
Ана
га
је
позвала
,
и
дала
му
обарених
јаја
,
колача
и
новаца
.
Дечко
је
искао
и
ружу
.
—
Шта
-ће
ти
ружа
?
—
Да
се
играм
.
—
Како
ћеш
се
с
ружом
играти
?
Сетићу
се
већ
—
смешио
се
мали
.
Ана
му
је
дала
велику
,
сузама
својим
покапану
зимску
ружу
.
Тамо
на
главној
стази
,
дечко
је
сео
и
јео
.
Однекуд
се
показало
псето
.
Од
зиме
ваљда
,
летело
је
преко
гробова
као
стрела
.
Дечко
звижну
.
Пас
је
прво
оклевао
,
али
је
најзад
пришао
.
И
добио
колача
и
јаја
.
Зато
је
после
морао
скакати
да
дохвати
ружу
.
Све
више
и
више
.
Дечко
се
попео
на
клупу
,
држао
ружу
у
подигнутој
руци
,
и
скакао
и
сам
што
је
боље
могао
.
Чуо
се
смеј
и
кефкање
раздраженог
псета
.
Најзад
је
ружа
,
сва
рашчерупана
,
лежала
у
снегу
,
а
преко
ње
се
ваљали
,
сити
,
угрејани
и
несташни
,
два
вагабунда
госта
с
Недићевог
рођен
дана
.
Напослетку
се
Ана
ипак
морала
кренути
кући
.
Поседела
би
још
,
али
се
бојала
да
ће
се
мајка
бринути
.
Пролазила
је
поред
капелице
.
Нешто
ју
је
вукло
да
уђе
.
Па
ипак
није
.
Ко
зна
да
ли
је
отворена
.
Врата
су
с
друге
стране
,
морала
би
обилазити
.
При
савијутку
стазе
,
баш
при
округлини
олтара
,
дочекао
ју
је
талас
и
шум
ветра
.
Пренеразила
се
и
скаменила
.
Ветар
је
шуморио
:
—
Ана
!
Ана
!
Као
укопана
је
застала
Ана
.
Главу
није
смела
да
обрне
,
али
је
пажљиво
ослушкивала
и
покушавала
да
се
разабере
.
—
Ана
!
Ана
је
набрала
обрве
,
побледела
,
и
коракнула
да
настави
пут
,
не
осврћући
се
.
Осећала
се
увређена
,
видела
у
том
поступку
недостатак
такта
и
нежности
.
Али
је
онда
ипак
стала
.
Жао
јој
је
дошло
њих
обоје
.
Два
сирочета
на
снегу
.
Можда
јаднији
од
оног
дечка
и
оног
псета
.
Ето
,
хладноћа
боде
по
врату
и
шиба
по
ногама
,
и
гробље
и
самоћа
су
ужасни
,
а
,
тако
близу
,
душе
пуне
љубави
и
лепоте
...
зар
да
њему
на
жао
учини
,
зар
да
само
прође
мимо
топлоте
и
среће
!
...
Била
је
узбуђена
,
колебала
се
,
хтела
је
бежати
кући
с
пређашњим
блаженим
својим
миром
,
хтела
се
вратити
и
главу
и
руке
своје
зарити
у
његове
груди
.
Окренула
се
,
поздравила
је
монаха
Иринеја
главом
и
руком
,
и
скренула
онда
најкраћом
стазицом
ка
излазу
.
—
Госпођице
Ана
,
ја
вас
молим
,
лепо
вас
молим
да
станете
на
тренутак
,
да
чујете
само
неколико
речи
...
Госпођице
Ана
,
Ана
,
зар
сте
могли
,
зар
сте
могли
и
једнога
часка
.
.
.
ја
сам
недужан
потпуно
,
ја
вас
нисам
уходио
,
ја
нисам
ни
слутити
могао
да
сте
овде
,
зар
ја
да
вас
непристојно
предусретнем
,
ја
...
Монах
Иринеј
није
могао
даље
.
Дрхтао
је
пред
Аном
као
дете
.
А
Ана
,
због
хладноће
,
због
самоће
,
због
неправде
,
због
свега
оног
другог
,
пружала
је
Иринеју
руку
,
и
са
руком
опроштење
,
измирење
,
љубав
и
сав
живот
свој
.
—
Ана
,
ви
се
не
љутите
?
Чујте
како
је
дошло
.
Писали
сте
ми
да
због
мајке
не
можете
на
гробље
.
Ја
сам
осетио
да
вам
је
много
жао
.
Баш
на
данашњи
дан
.
И
онда
,
решио
сам
да
ћу
ја
посетити
гроб
,
мислио
сам
да
смем
то
учинити
,
јер
покојни
Недић
је
био
и
мој
пријатељ
,
а
,
сем
тога
,
Ана
,
свака
ваша
жалост
је
и
моја
,
свака
...
Ево
видите
,
понео
сам
и
цвеће
,
и
већ
сам
био
близу
,
али
,
одједаред
сам
угледао
некога
на
гробу
.
Црни
вео
и
познати
ваш
стас
.
Збунио
сам
се
,
нисам
знао
шта
све
то
значи
,
и
да
ли
да
се
јавим
.
Међутим
сте
ви
кренули
натраг
,
и
онда
...
—
Зашто
нисте
остали
ту
,
иза
зида
,
док
ја
не
прођем
?
—
Ана
,
Ана
,
зар
сам
могао
то
урадити
?
Два
уздаха
,
два
занесена
погледа
,
и
као
да
је
читав
океан
стао
између
овог
,
њиховог
,
и
оног
другог
света
.
—
Још
само
часак
два
останите
самном
,
Ана
.
Ја
ћу
онда
на
гроб
,
ви
морате
кући
.
Хладно
је
,
а
већ
сте
Бог
зна
откад
напољу
.
Ветар
вам
је
изударао
образе
.
То
вас
сигурно
боли
?
Боли
ли
?
Или
то
не
боли
,
а
друго
нешто
боли
?
Ах
,
Ана
,
моја
Ана
,
моје
велико
благо
!
Куда
се
ви
,
нежно
створење
,
ломите
по
гробљу
у
студено
и
зло
зимско
време
!
Зашто
се
нисмо
договорили
да
вас
ја
заменим
?
Ја
вас
могу
заменити
,
је
л
'
те
,
да
могу
,
Ана
?
Реците
?
—
Можете
,
можете
.
Ја
сам
ваша
,
и
у
вама
,
свим
оним
што
је
најбоље
у
мени
.
А
можете
и
зато
,
што
је
мој
отац
,
пред
крај
свога
живота
,
знао
да
вас
волим
.
—
Знао
је
?
—
Знао
.
Или
је
сам
дошао
на
истину
,
или
,
што
је
вероватније
,
доктор
Пашковић
му
је
морао
нешто
говорити
.
—
Је
ли
вас
отац
што
питао
?
—
Никада
ништа
.
Чак
,
уверена
сам
,
ни
матери
није
ни
реч
рекао
.
Није
хтео
кварити
лепоту
мога
живота
.
Био
је
фини
,
осетљив
,
знао
је
оценити
шта
се
све
у
нашој
љубави
стекло
,
и
шта
све
она
може
дати
,
и
крио
ју
је
с
нама
заједно
.
—
И
Пашковић
се
тако
понаша
.
Мени
никада
ништа
није
казао
,
ништа
ни
показао
.
Сигурно
ни
вама
?
Ана
је
мало
,
једва
приметно
поруменила
,
али
се
у
унутрашњости
својој
јако
збунила
.
Додуше
,
није
било
прилике
,
али
она
није
ни
тражила
прилику
да
Иринеју
каже
шта
се
догодило
,
онога
дана
,
између
доктора
и
ње
.
Напротив
,
ни
споменула
није
да
је
уопште
чега
било
.
Крила
је
дакле
.
Зашто
је
крила
?
Али
она
крије
и
друго
од
других
.
Љубав
своју
,
разговоре
своје
с
Иринејем
,
милости
његове
према
њој
...
А
пре
,
ништа
није
крила
,
и
осећала
је
од
тога
неку
силну
надмоћ
над
свима
људима
.
Достојанство
неко
.
Живот
њен
дакле
није
више
оно
што
је
био
.
И
гори
је
него
што
је
био
.
Јер
,
од
сакривања
до
лагања
је
један
корак
,
и
,
најзад
,
ћутање
само
није
друго
до
лагање
.
—
Што
сте
заћутали
,
Ана
?
Нешто
је
било
,
дакле
?
И
кога
сад
штедите
,
доктора
или
мене
?
Је
ли
био
можда
сувише
строг
?
Или
,
као
ваш
стари
лекар
,
видео
у
вама
и
тада
дете
,
и
терао
шалу
?
Њој
је
јасно
било
да
је
својим
ћутањем
и
размишљањем
одала
траг
догађају
,
и
да
сада
на
неки
начин
мора
и
догађај
одати
.
И
одједаред
јој
се
учинило
да
то
и
није
тешко
.
Баш
је
сасвим
лако
.
И
причала
је
,
смешећи
се
подругљиво
,
да
јој
је
стари
доктор
,
једнога
дана
,
почео
говорити
ласкаве
ствари
,
да
јој
се
скоро
удварао
,
и
да
је
том
приликом
чинио
неке
алузије
на
симпатију
њену
према
монаху
Иринеју
,
али
да
га
је
она
,
наравно
,
исмејала
,
и
да
се
на
том
свршило
.
Ана
је
причала
течно
,
живо
,
и
тако
,
као
да
се
све
то
десило
у
присуству
свију
њених
код
куће
,
и
да
се
сви
слатко
смејали
,
и
докторовом
удварању
,
а
нарочито
одговорима
којима
га
је
она
исмејала
.
Али
је
на
пречац
престала
говорити
,
и
пребледела
страшним
бледилом
гађења
.
Са
свима
детаљима
,
и
са
целим
финим
колоритом
јој
се
вратила
у
сећање
исповест
Пашковићева
,
и
држање
њено
том
приликом
,
сцена
и
доживљај
,
чисти
и
божји
као
пшенично
зрно
,
и
она
је
одједаред
ударила
у
скоро
хистерично
плакање
.
Монах
Иринеј
се
поплашио
,
стао
преклињати
и
молити
,
покушавао
да
задржи
плач
и
разлозима
и
ласкањем
,
али
Ана
је
бежала
испред
њега
,
јецала
и
кидала
се
:
—
Лагала
сам
,
лагала
сам
!
Страшно
и
подло
,
укаљала
сам
се
,
зло
сам
учинила
,
уђимо
у
цркву
да
се
покајем
,
да
се
Богу
помолим
...
Лагала
сам
,
и
то
сам
вама
лагала
,
вама
,
који
сте
вера
и
црква
моја
...
Како
ме
то
боли
,
пече
,
срамоти
!
...
Лаж
,
у
мојој
души
лаж
,
на
мојим
устима
лаж
,
ту
,
пред
гробом
оца
мога
,
Иринеје
,
опростите
ми
,
очистите
ме
,
Иринеје
!
—
врискала
је
Ана
.
Улаз
цркве
је
имао
дугачак
,
низак
,
засвођен
трем
,
заштићен
у
дубини
својој
од
кише
и
снега
,
чист
и
пун
заветрине
као
соба
.
Црква
,
напротив
,
била
је
мрачна
,
без
иједног
упаљеног
кандила
,
и
мирисала
је
на
влагу
.
Ана
је
устукнула
на
улазу
те
цркве
,
остала
у
трему
,
али
очи
упрла
у
олтар
.
И
ту
,
дрхћући
телом
и
гласом
,
и
не
допуштајући
да
је
се
монах
Иринеј
руком
дотакне
,
исповедила
се
.
Целом
,
потпуном
истином
,
и
свом
лепотом
првога
тешкога
кајања
.
Кад
је
свршила
,
клекла
је
на
црквени
праг
и
склопила
руке
.
Монах
Иринеј
,
потресен
,
сагнут
над
Аном
,
осећао
је
нову
,
друкчију
,
силнију
љубав
према
тој
Ани
Недићевој
која
је
сада
бедна
жена
.
Одједаред
ју
је
дохватио
,
дигао
у
наручје
,
и
однео
пред
олтар
.
Спустио
ју
је
пред
иконом
Христовом
,
ушао
у
олтар
,
и
изнео
јој
оданде
крст
да
га
целива
и
да
се
смири
.
Извео
ју
је
затим
опет
под
трем
,
и
тамо
,
неочекивано
,
стегао
јој
руке
као
кљештама
,
загледао
јој
се
дубоко
у
очи
,
и
шаптао
,
поплашено
,
усплахирено
:
—
Ана
,
јесу
ли
вас
ма
за
тренутак
узнемириле
Пашковићеве
речи
?
Јесте
ли
осетили
што
за
њега
?
Да
ли
бисте
га
могли
—
над
Иринејевим
очима
се
наднеле
обрве
у
грчевитом
луку
—
да
ли
сте
га
ма
за
часак
један
волели
,
Ана
,
говорите
истину
,
Ана
!
—
шкргутао
је
монах
Иринеј
више
но
што
је
говорио
.
Ана
,
малочас
још
грешна
и
крива
,
задрхтала
је
,
у
први
мах
,
као
трава
пред
тим
гњевним
,
гордим
и
безгрешним
погледом
Иринејевих
очију
.
Али
,
окренувши
се
себи
у
душу
,
где
је
истина
стојала
светла
као
звезда
и
тврда
као
камен
,
она
се
заблистала
,
занела
од
среће
,
раслабила
,
и
бацила
,
с
љубављу
својом
,
и
сву
снагу
своју
Иринеју
пред
ноге
,
занемела
,
спустила
главу
,
раширила
руке
,
а
из
груди
јој
је
гукала
невина
,
чиста
,
прва
девојачка
љубав
,
она
,
која
се
баца
и
хита
у
љубљеног
човека
као
што
се
прокључали
горски
извор
баца
и
хита
у
свој
поток
.
Ана
и
монах
Иринеј
се
нађоше
у
тесном
загрљају
.
У
загрљају
страсти
,
у
првом
загрљају
од
ланаца
и
ватре
.
Лице
уз
лице
,
коса
у
коси
,
дах
у
даху
,
занесени
,
своји
,
сами
,
топли
и
збуњени
од
наглих
узбуђења
кривице
,
плача
,
опраштања
,
љубоморе
и
среће
,
Иринеј
и
Ана
су
и
знали
и
не
знали
шта
се
с
њима
догађа
,
и
примицали
своја
мекана
,
врела
уста
,
и
склањали
их
опет
и
љубили
једно
другом
руке
,
и
кидали
се
да
беже
,
и
враћали
се
илузији
да
им
неко
зло
прети
,
и
да
само
у
заједници
и
чврсто
загрљени
могу
злу
томе
отпора
дати
—
и
све
тако
,
продужујући
слатке
муке
своје
,
осећали
да
пољубац
цвета
,
и
зре
,
и
мора
,
мора
сад
одмах
пасти
...
Пољубац
,
страшни
,
страстни
пољубац
у
уста
,
долазио
је
.
Долазио
је
,
и
претварао
два
анђела
у
човека
и
жену
,
у
радознале
туђине
,
у
лукаве
борце
који
добро
знају
да
страст
није
слепа
,
него
да
страст
зна
и
хоће
и
рачуна
,
у
два
себична
непријатеља
који
,
као
паук
муву
,
хоће
једно
друго
да
исисају
,
у
два
лопова
који
краду
и
отимају
најдрагоценије
,
и
остављају
за
собом
сиротињу
,
очај
и
празнину
.
Наједанпут
,
Иринејева
дрхтава
и
расцветана
уста
су
упала
у
неку
јаму
,
откинуо
је
,
скоро
је
шчупао
припијену
Ану
са
свога
тела
,
и
подигавши
обе
руке
к
небу
шаптао
је
промењеним
,
ужаснутим
гласом
:
—
Зар
бих
смео
и
могао
,
Ана
моја
,
и
Ти
,
Боже
мој
!
...
Ана
,
идите
одмах
кући
,
идите
,
бежите
одавде
,
клекните
и
благодарите
Богу
,
спасли
смо
се
,
спасли
смо
љубав
своју
,
Ана
,
душо
моја
,
бела
,
чиста
и
вечна
!
Монах
Иринеј
је
бризнуо
у
плач
и
утрчао
у
цркву
.
XXВ
.
У
Ани
,
доброј
,
побожној
и
покорној
Ани
,
беснео
је
немир
.
Један
дотле
непознати
немир
,
пун
отрова
и
стрелица
,
који
је
императивно
хтео
,
претећи
заповедао
,
осветљиве
мисли
ковао
.
У
Ани
се
пробудила
жена
.
Загосподарило
је
у
њој
срце
женино
,
које
не
зна
борбу
и
триумфе
губитака
,
које
зна
само
или
несрећу
или
срећу
.
Ана
се
враћала
кући
неким
непознатим
путем
,
газила
дубок
снег
и
спотицала
се
у
јаме
,
и
журила
је
,
задувана
и
усплахирена
,
и
застајала
опет
,
минутима
дуго
,
на
једном
месту
,
са
жељом
да
виче
,
да
удара
и
зло
да
чини
,
и
најзад
да
себе
уништи
,
да
се
згази
,
да
се
у
прах
смрви
.
У
Ани
је
дозревала
жена
,
кретале
се
све
женине
моћи
.
Младост
њена
је
доскора
имала
само
једно
годишње
доба
,
пролеће
.
Па
и
кад
је
љубав
дошла
,
чедна
монашка
љубав
калуђера
,
пролеће
је
остало
пролеће
,
све
је
било
само
цвет
и
мирис
,
игра
и
нада
,
миран
сан
без
снова
,
као
у
биљке
.
Ни
милостиве
речи
,
ни
заљубљено
гледање
,
ни
додир
руку
,
ни
загрљај
,
све
то
није
развило
тврде
пупољке
калуђерског
њеног
пролећа
.
Али
онда
је
дошло
друго
.
Дошло
је
то
да
јој
је
Иринеј
отео
пољубац
.
И
тај
отети
пољубац
је
у
смиреној
девојци
раздражио
жену
.
Од
слућене
његове
врелине
је
цело
Анино
пролеће
одједаред
сазрело
у
лето
,
а
лето
,
предосећајући
јесен
,
тражило
је
да
живи
,
да
живи
...
Мој
,
само
мој
мора
бити
!
Мора
ме
волети
слепо
,
мора
ми
дати
сав
живот
и
сву
душу
,
мора
ме
служити
,
мора
у
ланце
ићи
,
ако
ја
тако
хоћу
!
...
А
он
?
Он
друго
нешто
више
воли
од
мене
,
он
ме
отискује
,
бежи
испред
мене
,
савлађује
и
као
суви
штап
крха
живу
љубав
,
отима
ми
пољубац
,
мој
пољубац
,
моју
сласт
,
моје
добро
,
јер
он
ништа
нема
што
није
моје
,
он
је
сав
,
сав
мој
!
И
ја
ћу
га
савладати
као
сламку
,
њега
,
који
се
усудио
да
савлада
пољубац
љубави
моје
,
да
га
обезвреди
и
увреди
,
и
да
мене
остави
,
да
поред
мене
прође
,
и
да
оде
даље
,
даље
од
мене
!
А
ја
га
волим
,
љубим
,
лудо
,
безмерно
,
и
не
дам
му
даље
!
Не
дам
,
не
дам
,
зато
не
дам
што
ја
нећу
даље
да
идем
...
Љубим
га
,
љубим
га
...
али
не
Иринеја
,
не
,
него
тај
отети
пољубац
љубим
,
и
вратићу
га
,
и
узећу
га
,
јер
је
мој
,
јер
је
до
саме
несреће
мој
!
...
До
несреће
,
да
!
Разбићу
монахову
победу
у
парам
парчад
,
јер
и
он
је
разбио
моју
!
Разбићу
му
триумф
,
и
ако
треба
разбићу
и
њега
!
Разбивен
и
покоран
и
пузећи
ће
донети
онај
отети
пољубац
натраг
!
И
још
сто
хиљада
таквих
пољубаца
ћу
ишчупати
из
њега
,
љубављу
,
заповешћу
,
игром
,
варком
,
силом
,
лажју
,
чиме
год
хоћу
,
јер
су
сви
ти
пољупци
моји
,
зато
што
је
и
он
мој
,
само
мој
!
...
Као
болесна
,
као
полулуда
је
Ана
стигла
кући
.
—
Ана
,
теби
није
добро
,
ти
си
озебла
,
пропала
си
.
Што
сам
те
пустила
,
несрећница
,
тешко
мени
,
тешко
мени
...
Хоћеш
да
легнеш
,
чедо
,
да
се
пресвучеш
и
да
те
покријем
—
скидала
је
Недићка
Ану
,
и
љубила
је
по
хладним
образима
.
Ана
је
бризнула
у
плач
.
Недићка
такође
.
—
Ана
,
мило
моје
дете
,
престани
!
—
Пусти
ме
,
мама
,
пусти
.
Немој
ме
тешити
.
Ни
ја
тебе
данас
не
могу
утешити
...
Остави
ме
,
и
ти
,
и
сви
други
...
Ништа
ми
не
треба
...
Оставите
ме
да
се
исплачем
и
смирим
сама
у
својој
соби
.
Али
тамо
,
у
тој
финој
,
нежној
девојачкој
соби
,
пуној
лепог
рада
,
лепих
снова
,
лепих
радости
,
демон
се
размахнуо
још
силније
и
пакосније
.
Ану
су
шибали
страст
,
слатка
успомена
,
озлојеђеност
,
разочарање
,
осећање
силе
у
себи
,
заједљивост
,
кајање
,
отпор
,
и
још
множина
осећаја
,
и
сви
болни
и
тешки
прелази
њихови
из
једног
у
други
.
Ана
је
одједаред
почела
бројати
своје
године
,
питала
се
куда
она
још
иде
сем
у
цркву
,
и
шта
она
још
хоће
сем
музике
,
и
шта
ће
љубав
њена
према
Иринеју
још
донети
сем
трзања
,
уздисања
и
жртви
.
И
онда
су
наваљивале
на
њу
мисли
:
страшне
,
дрске
,
зле
,
крвожедне
и
бестидне
,
и
она
је
,
држећи
се
у
ужасу
за
главу
,
бежала
испред
њих
с
места
на
место
,
питајући
се
откуда
те
идеје
,
осећајући
да
их
она
није
мислила
,
и
да
их
чак
и
не
познаје
,
али
осећајући
и
то
да
их
сад
ето
има
и
носи
у
себи
готове
и
своје
.
Тако
су
пролазили
сати
.
Премештајући
се
са
столице
на
столицу
,
Ана
је
дошла
до
огледала
,
и
погледала
себи
у
очи
.
Поцрвенела
је
као
пурпур
над
црнином
својом
.
Не
над
жалости
својом
,
него
над
мантијом
својом
,
црном
као
његова
,
поноситом
као
и
његова
,
која
ју
је
лепшом
и
бољом
чинила
,
као
и
његова
њега
.
Али
Ана
је
,
поплашена
,
бежала
и
од
те
слике
,
и
од
тих
мисли
,
даље
и
даље
,
и
сакрила
се
најзад
,
иза
тешке
завесе
,
у
дубину
прозора
,
у
што
више
светлости
.
Ту
су
је
дочекали
торњеви
Богородичине
Цркве
.
Прво
им
се
насмејала
,
после
их
је
погледала
изазивачки
,
скоро
мрско
,
али
је
одједаред
јаукнула
,
и
бол
неки
,
страшан
као
издисање
,
сломио
ју
је
.
Светиња
храма
,
управо
светиња
њеног
рођеног
живота
одрасла
и
посвећена
у
том
храму
,
стала
је
пред
очи
духа
Аниног
,
моћна
,
силна
,
силнија
од
свега
.
То
је
чар
монаштва
њеног
,
то
је
горда
чистоћа
њена
,
јединство
њено
с
црквом
и
олтаром
,
то
је
,
најзад
,
Бог
!
Ана
осети
страх
од
Бога
.
Страх
од
мисли
својих
,
од
жеља
својих
:
да
куша
,
да
у
грех
одведе
слугу
тога
Бога
,
дете
тога
Бога
.
Али
одједаред
је
разрогачила
очи
,
и
затресла
главом
.
Та
ја
сам
већ
до
врата
у
греху
!
Ја
сам
већ
ухваћена
у
ђавоље
канџе
и
изгубљена
сам
,
и
још
само
кратко
време
ми
има
живота
с
ове
стране
пакла
,
тренутак
један
,
и
сасвим
је
свеједно
чиме
ћу
тај
тренутак
испунити
.
Шта
више
,
ја
морам
зло
чинити
и
живот
свој
обесветити
,
ја
морам
срљати
за
жеђу
својом
,
морам
унесрећити
матер
своју
,
морам
пљунути
на
прошлост
своју
,
морам
пркосити
и
цркви
и
Богу
,
морам
,
морам
се
сурвати
,
јер
морам
пољубити
његова
мирна
,
хладна
,
света
и
мекана
и
топла
уста
...
Уста
та
...
—
Ана
!
Ана
!
Ана
је
цикнула
,
потрчала
као
махнита
,
и
подупрла
леђима
врата
.
—
Анице
,
моје
дете
,
шта
радиш
?
Ана
је
на
дохват
окретала
кључ
,
да
бајаги
одбрави
врата
,
и
пусти
мајку
унутра
.
—
Ја
сам
о
ручку
куцала
,
али
ти
си
морала
спавати
...
Како
ти
то
изгледаш
,
Ана
,
за
Бога
?
Теби
није
добро
.
Шта
ти
је
,
Анице
?
—
Боли
ме
јако
глава
,
и
...
немирно
сам
спавала
.
—
Је
л
'
ти
збиља
ништа
друго
није
?
Да
ниси
у
ватри
,
мораш
бити
и
гладна
,
а
канда
је
овде
и
хладно
?
—
Недићка
се
сагла
,
чаракала
по
пећи
и
бацала
дрва
.
—
Нема
доста
жари
.
Пређи
у
трпезарију
,
тамо
је
лепо
топло
,
а
ту
је
и
доктор
Пашковић
Зато
сам
и
дошла
.
Хтео
би
да
се
види
с
тобом
ма
на
два
три
минута
,
каже
,
у
данашњи
дан
.
—
Недићка
поче
плакати
.
—
Тешко
би
му
било
тако
отићи
...
нема
оца
,
нема
тебе
...
—
А
је
ли
долазио
господин
ђакон
?
—
Није
још
досада
био
.
—
Није
био
—
скрхала
је
Ана
те
речи
кроз
зубе
,
не
знајући
да
ли
да
их
каже
или
не
,
да
ли
да
жали
што
монах
Иринеј
није
ту
,
или
да
пожели
да
никада
више
и
не
дође
.
—
Би
ли
могла
на
часак
изаћи
,
Анице
?
Учини
,
дете
моје
,
дођи
.
Ја
сам
те
већ
извинила
доктору
:
да
ниси
добро
,
и
он
ће
бити
задовољан
и
с
тоалетом
и
с
расположењем
.
Добро
.
Ти
само
иди
,
а
ја
ћу
одмах
за
тобом
.
Док
мало
зачешљам
косу
.
Али
то
мало
је
доста
дуго
потрајало
.
Недићка
се
већ
почела
узнемиривати
,
и
хтела
звонити
по
девојку
,
кад
је
,
најзад
,
Ана
ушла
.
Необично
намештене
косе
,
сасвим
мирног
лица
,
и
тамних
сенки
око
очију
.
Хаљину
није
променила
,
али
се
завила
,
од
рамена
до
испод
колена
,
у
црни
свилени
шал
са
врло
дугачким
ројтама
.
Шал
је
држала
чврсто
око
себе
,
мешајући
са
дугим
,
тешким
ројтама
своје
бледе
,
нервозно
покретљиве
прсте
.
Изгледала
је
као
портре
неки
.
Недићка
се
,
у
први
мах
,
мало
изненадила
,
али
није
никакву
даљу
важност
приписивала
Анином
изгледу
.
Шта
више
,
одмах
га
је
и
схватила
.
Добро
се
сетила
шала
—
резоновала
је
—
јер
је
збиља
била
деранжирана
.
Разговор
се
развио
,
постао
жив
и
занимљив
.
Ана
се
,
према
томе
,
није
опростила
после
два
три
минута
.
А
није
ни
Пашковић
.
Остао
је
да
попије
други
чај
.
И
да
чује
једну
сасвим
нову
,
модерну
ствар
,
која
је
тек
пре
неколико
дана
дошла
.
Свирајући
,
пала
је
Ана
у
ватру
,
и
тумачила
доктору
:
да
је
све
то
,
што
у
први
мах
заинтересује
и
заноси
,
претежно
луксуз
технике
,
и
да
у
срцима
модерних
музичара
има
додуше
много
нових
осећаја
,
али
нема
више
среће
.
—
Старинске
,
мирне
,
домаће
срећице
!
—
уздисала
је
.
—
Слушајте
ово
чудо
!
—
Ана
је
свирала
.
—
То
вам
је
Сyмпхоние
Доместиqуе
у
модерном
смислу
.
А
слушајте
сад
задњи
део
Пасторалне
Симфоније
.
Како
је
љупко
и
чисто
свирала
онај
једноставни
завршни
мотив
можда
најхуманијег
Бетовеновог
дела
.
Као
да
и
она
,
баш
у
том
тренутку
,
или
чезне
,
или
стварно
осећа
ту
малу
,
топлу
,
али
најслађу
човекову
срећу
,
ону
с
којом
се
човек
затвара
у
орахову
љуску
,
и
ништа
му
више
не
треба
.
Свирачицу
је
дохватио
чар
музике
.
Свирала
је
неку
руску
народну
песму
,
врелу
и
хладну
,
слатку
и
горку
,
какав
је
мирис
ђурђевка
,
мокар
,
леден
и
чист
као
јутро
у
гори
.
После
је
свирала
модеран
један
скерцо
,
у
коме
се
тонови
буквално
премећу
,
и
коме
се
човек
мора
смејати
.
А
завршила
је
са
једном
старинском
љубавном
мелодијом
неког
ретко
извођеног
талијанског
маестра
.
—
Та
песмица
,
то
је
цијук
зеленог
дрвета
које
су
бацили
да
изгори
.
Изгорело
је
,
и
остало
је
—
шта
мислите
шта
?
Пепео
?
—
Не
,
госпођице
Ана
,
не
мислим
то
.
Изгорети
је
добро
.
Од
зеленог
дрвета
остане
,
најзад
,
тамо
високо
горе
,
фини
прозирни
облачак
дима
.
Ана
је
погледала
Пашковића
значајним
погледом
,
дугим
,
топлим
и
милим
.
—
Хвала
вам
,
докторе
.
То
је
сјајно
.
Ви
сте
дивни
.
За
награду
ћу
вам
сада
одсвирати
нешто
своје
.
Пазите
добро
.
То
неће
бити
,
наравно
,
ништа
музички
велико
,
али
то
је
велики
бол
.
Успаванка
једна
.
Успаванка
којом
је
моја
мајка
успављивала
јединче
своје
...
Срећа
и
бол
моје
мајке
,
моје
сироте
мајке
...
Први
тактови
су
били
доста
стереотипан
увод
у
песму
,
и
по
њима
се
није
могло
судити
куда
ће
свирка
премодулирати
.
Мало
затим
стаде
се
притајивати
и
тањити
сплет
тонова
,
док
их
una
corda
најзад
не
стиша
у
један
таван
,
једноставан
зачетак
мелодије
негде
на
дну
груди
.
Запевала
је
онда
срдачна
,
мала
једна
аријица
,
кратка
,
колико
док
окупано
детенце
у
материном
наручју
заборави
на
плач
,
и
испрекидана
шапатом
тепања
и
опрезних
пољубаца
по
ручицама
и
по
коси
.
Исти
мотив
се
поновио
.
Тиши
и
спорији
,
али
врелији
и
силом
ућуткиван
,
каква
је
љубав
материна
кад
детенце
у
наручју
њеном
почиње
да
дрема
.
Исти
мотив
је
дошао
и
трећи
пут
.
Сасвим
тих
,
шаптав
и
танак
,
још
само
слаби
одјек
песме
која
се
у
срцу
савила
и
ћути
да
чедо
не
пробуди
.
Мала
пауза
.
Инструмент
је
умукао
.
Али
резонанца
задњих
,
дуго
држаних
тонова
свира
слатко
љуљукање
материног
крила
и
озбиљни
куцањ
шеталице
на
сату
.
Почеле
су
онда
вариације
.
Прва
.
Око
аријице
,
коју
успаваља
скоро
кроз
дремеж
певуши
,
звецка
нешто
несташно
и
брбљиво
као
гугут
и
скакутање
детенцета
које
већ
хода
,
по
цвећу
гази
,
и
у
рубу
сукњице
росу
и
мирисе
носи
.
Друга
вариација
.
Сетни
,
развучено
везани
низови
тонова
—
уздаси
замишљене
,
некуда
занете
мајке
—
гуше
и
притискују
малу
аријицу
која
се
сама
од
себе
негде
у
куту
срца
пева
.
Затим
један
мали
прелаз
.
Осмејак
матере
:
да
дете
још
и
не
хода
,
а
камо
ли
оно
друго
.
И
најзад
,
два
три
велика
,
света
,
религиозна
акорда
:
покривање
детета
крилима
љубави
,
и
крст
који
мајчина
рука
ставља
јединчету
на
чело
и
на
груди
...
Тишина
.
Али
свирачица
не
диже
прсте
са
дирки
.
Одједаред
,
пребијени
,
раскинути
и
искидани
тонови
мотива
:
слутња
мајчина
да
тамо
негде
и
крст
судбине
стоји
...
Пашковић
је
устао
и
стегао
Ани
руку
усхићено
и
благодарно
.
Он
је
осетио
лепоту
и
финоћу
свирке
,
осетио
и
смисао
мотива
и
обраде
,
али
скривени
,
прави
извор
баш
таквог
уметничког
израза
,
он
,
доктор
Пашковић
,
вечити
истраживач
скривености
и
тајни
,
није
овога
пута
слутио
,
изгледало
је
Ани
.
Из
тог
њеног
уверења
се
дигао
кратак
,
нејасан
и
прекинут
уздах
један
,
и
ово
неколико
речи
:
—
Шта
мислите
о
пореклу
мотива
који
сте
чули
?
Држите
ли
га
за
свеже
,
безгрешно
новорођенче
,
или
за
вампира
који
је
већ
неколико
живота
прошао
пре
него
што
се
у
овом
складу
јавио
?
.
.
.
Или
вам
је
ово
питање
можда
ипак
мало
тешко
,
драги
докторе
?
—
смешила
се
Ана
са
извесном
кокетношћу
.
—
Ја
волим
тешка
питања
,
драга
госпођице
Ана
.
Само
таква
и
волим
.
Ако
питање
није
тешко
,
није
ни
питање
...
Мотиви
уметности
,
то
су
ретка
,
царска
деца
,
коју
и
по
'
неколико
генерација
,
а
сасвим
зацело
по
неколико
живота
носе
и
рађају
.
Моје
је
убеђење
да
и
мало
лепши
пућпурик
шеве
има
,
своју
историју
,
и
да
мирисање
цвета
почиње
испод
земље
у
корену
,
а
завршује
се
тамо
негде
у
задњим
слојевима
ваздуха
.
Уметнички
мотив
је
из
гомиле
руинираних
покушаја
талента
и
живота
једва
спасено
јединче
.
Слутим
ја
,
госпођице
Ана
,
да
уметничким
делима
Бог
зна
где
лежи
трновита
или
крвава
колевка
.
—
Необичан
човек
сте
ви
,
докторе
—
говорила
је
Ана
с
топлим
признањем
.
—
Да
ли
вам
је
тешко
од
свега
тога
што
знате
?
Пашковићу
је
,
напротив
,
било
лако
као
да
је
на
крилима
.
—
Не
боли
вас
више
глава
?
—
питао
је
тоном
,
као
да
му
само
још
то
треба
знати
,
па
да
срећа
његова
буде
такође
,
високо
горе
,
прозирни
облачак
.
—
Не
боли
ме
.
Престала
је
главобоља
,
престао
је
и
сумор
.
Једна
жеља
ме
сад
још
само
тишти
.
Пашковић
се
није
усудио
да
пита
.
Осећао
је
да
би
много
дао
кад
би
могао
чути
ту
жељу
,
али
је
осећао
и
то
да
би
пре
умро
него
што
би
запитао
.
И
Ана
је
ћутала
.
Ћутали
су
обоје
као
заливени
.
Недићка
је
,
из
друге
собе
,
опазила
да
се
ћути
,
и
ушла
је
.
Понудила
је
трећи
чај
,
и
изашла
опет
.
—
Сутра
после
подне
ћете
знати
моју
жељу
—
говорила
је
Ана
с
неком
тако
достојанственом
озбиљношћу
,
да
се
Пашковић
поклонио
и
покорио
пред
том
жељом
већ
унапред
.
—
Она
ће
вас
изненадати
.
Она
ће
вас
можда
и
скупо
стати
.
Доктор
се
мало
збунио
,
али
је
метнуо
руку
на
груди
и
опет
се
поклонио
.
Ана
је
одједаред
осетила
страх
од
