кадчуше
о
кривој
заклетви
.
Митрофан
помисли
,
боље
је
да
неговорим
ништа
,
него
да
се
у
лажи
ухватим
.
Зато
рекне
брже
боље
,
док
му
је
ту
друг
,
да
и
он
то
чује
:
„
Ја
незнам
ништа
од
свега
тога
;
па
нећу
ни
да
свѣдочим
.
“
„
Незнам
ни
ја
ништа
“
,
похита
отац
Амфилохије
,
„
нећу
ни
ја
да
свѣдочим
.
“
Архимандрит
их
погледи
прекорљиво
,
и
рекне
им
:
„
идите
обоица
на
поље
.
“
Ови
се
стану
клањати
до
земље
,
па
гледећи
из
потаје
,
то
на
себе
узајамно
,
то
на
архимандрита
и
на
протођакона
,
извуку
се
на
ходник
.
„
Хоћу
л
’
и
то
у
записник
увести
?
“
запита
протођакон
архимандрита
,
смѣјући
се
грохотом
.
„
Шта
то
?
“
запита
га
архимандрит
.
„
Да
је
настојатељ
за
свѣдоке
довео
пред
комисију
две
„
кукавице
.
“
Архимандрит
мало
развуче
устне
,
и
проговори
:
„
То
можемо
устмено
казати
,
а
гриота
би
било
труда
то
написати
.
Јест
.
“
Архимандрит
зазвони
и
уђе
настојатељ
.
„
Зовните
отца
намѣстника
,
па
дођите
и
ви
с
њим
.
“
Овдѣ
ће
наши
читатељи
запитати
:
„
Да
збиља
!
А
шта
је
са
о
.
Теофаном
?
Је
ли
он
јошт
у
аришту
и
под
стражом
?
“
Није
!
Кад
се
администратор
манастира
увѣрио
,
да
је
о
.
Теофан
сасвим
миран
и
скроман
,
и
да
доиста
онако
мисли
како
је
говорио
,
онда
га
опрости
страже
,
и
само
наложи
,
да
изван
ограде
манастирске
никуда
неизлази
.
О
.
Теофан
захвали
се
администратору
на
овој
олакшици
,
и
држао
се
наредбе
тврдо
.
Он
је
чуо
,
да
је
као
јуче
дворска
комесија
дошла
,
и
надао
се
,
да
ће
га
тај
дан
преслушати
.
Али
је
држао
,
да
ће
на
њега
тек
послѣ
подне
ред
доћи
,
док
се
најпрѣ
администратор
,
братија
,
и
њихови
свѣдоци
преслушају
,
а
разумѣо
је
био
,
да
се
настојатељ
за
добре
свѣдоке
већ
постарао
.
Тргне
се
дакле
мало
,
кад
јошт
далеко
прѣ
подне
ступи
у
ћелију
му
сам
настојатељ
,
па
га
позове
,
да
дође
пред
комесију
.
Одмах
помисли
у
себи
:
ови
ме
тако
брзо
позивљу
и
сам
администратор
долази
по
мене
...
мора
да
им
нестоје
акције
најбоље
.
Али
се
одмах
прибере
,
на
све
приправан
оде
са
настојатељем
,
који
га
пред
комесију
изведе
.
Ту
су
стојала
обојица
.
Архимандрит
прими
их
благо
.
Протођакон
баци
један
од
својих
поражујућих
погледа
на
намѣстника
.
Архимандрит
поћути
,
па
онда
почне
говорити
:
„
Оче
администраторе
!
Отац
намѣстник
тужио
се
на
вас
Њ
.
Високопреосвјашченству
господину
администратору
митрополије
,
да
сте
га
,
неумѣстно
судили
,
и
без
разлога
осудили
,
те
да
сте
га
послѣ
самовластно
и
насилно
у
његовој
ћелији
заковали
и
под
наоружану
стражу
ставили
;
кажите
сад
,
стоји
ли
то
,
и
чим
мислите
,
да
можете
то
оправдати
!
“
Администратор
се
накашље
,
и
поуздано
одговори
:
„
Истина
је
,
високопречестњејши
господине
,
али
је
заслужио
,
и
ја
сам
му
по
праву
судио
.
“
„
Шта
је
дакле
урадио
?
“
На
ово
питање
стане
се
настојатељ
за
одговором
обзирати
.
Што
му
је
прије
било
са
овим
чисто
,
то
му
сад
нехтѣде
ни
на
уста
.
И
зато
муцајући
стане
одговарати
:
„
Он
је
...
он
је
...
он
је
“
,
овдѣ
мало
застане
и
заћути
.
„
Но
,
шта
је
управо
урадио
?
“
запита
архимандрит
упућујући
га
на
што
управо
има
да
одговори
.
Настојатељ
немогаше
очевидно
да
нађе
одговора
,
барем
у
тој
форми
не
.
Већ
се
почне
и
зноити
од
ревности
,
којом
је
одговор
тражио
;
али
му
очевидно
труд
недолазаше
до
успѣха
.
Остави
се
дакле
те
форме
,
и
почне
другом
.
„
Он
није
...
он
није
“
,
...
аја
,
и
тим
путем
неиђаше
.
Зној
га
свега
облије
,
и
он
стане
марамом
брисати
лице
и
трти
чело
.
„
Немојте
се
са
формом
слога
мучити
“
,
примѣти
му
архимандрит
мирно
и
пријатељски
.
„
Кажите
просто
,
шта
је
учинио
...
или
ако
какву
заповѣст
није
изпунио
,
кажите
,
шта
није
учинио
.
“
Но
то
је
био
врат
,
што
о
.
Теофан
нити
бијаше
што
учинио
,
што
небијаше
просто
учинити
,
нити
што
неучинио
,
што
му
ваљадијаше
чинити
.
И
доиста
био
је
настојатељ
у
правој
неприлици
.
Најпослѣ
нагне
једним
путем
,
мислећи
,
куд
пукло
да
пукло
.
„
Он
је
оставио
отворена
врата
од
своје
ћелије
,
те
је
она
неваљалица
побѣгла
из
манастира
,
и
морали
смо
је
послѣ
са
онолико
хуке
буке
по
прњавору
и
селу
тражити
!
“
Ова
хука
и
бука
и
била
је
прави
узрок
,
за
што
је
настојатељ
послѣ
о
.
Теофана
окривио
.
Архимандрит
запита
на
ово
:
„
А
јесте
л
’
ви
њему
казали
,
да
је
из
своје
ћелије
непусти
?
“
Ко
се
сѣћа
,
како
је
било
,
тај
ће
увидити
,
да
је
ово
питање
настојатеља
морало
нѣмим
учинити
.
Он
је
ћутао
,
као
да
га
водом
залише
.
Архимандрит
је
чекао
подуже
на
одговор
,
па
кад
је
настојатељ
све
једнако
ћутао
,
позове
о
.
Теофана
,
да
он
одговори
.
О
.
Теофан
одговори
смѣрним
гласом
:
„
Није
.
Шта
више
,
мени
је
г
.
администратор
био
заповѣдио
,
да
је
из
моје
ћелије
пустим
,
да
је
немора
силом
напоље
извлачити
.
Мени
се
учинило
недостојним
,
да
је
ја
силом
из
ћелије
извучем
,
па
зато
сам
оставио
врата
отворена
,
кад
смо
на
ручак
отишли
.
Настојатељ
је
ћутао
.
У
тај
час
му
бијаше
пукло
међу
очима
,
и
он
увиди
,
да
је
суд
његов
био
самовоља
,
пресуда
самовластност
,
а
затвор
право
насиље
,
и
он
на
сва
питања
недаваше
друга
одговора
,
него
:
„
Ја
сад
управ
ни
сам
незнам
,
шта
смо
онда
мислили
,
и
зашто
смо
тако
радили
:
али
онда
нам
се
чинило
да
је
сасвим
у
реду
.
“
„
Прибележите
,
господине
протођаконе
,
те
рѣчи
отца
администратора
,
“
рекне
напослѣдку
архимандрит
,
и
окрене
се
намѣстнику
.
„
О
.
намѣстниче
!
Вас
тужи
отац
администратор
манастира
,
да
сте
изтргли
нож
,
и
да
сте
ударили
бѣсно
на
њега
,
те
би
можда
било
свашта
,
да
се
није
бѣгством
уклонио
.
Кажите
је
ли
тако
?
“
О
.
Теофан
одговори
мирно
и
смирено
:
„
Није
тако
,
високопречестњејши
господине
!
Онако
је
како
сам
у
тужби
казао
.
Ја
признајем
,
да
нисам
имао
пута
противити
се
извађању
пресуде
братског
збора
:
пресуда
је
била
донесена
од
самих
тужитеља
,
дакле
неумѣстна
,
то
је
истина
;
није
имала
темеља
,
дакле
је
била
неправедна
,
и
то
је
истина
;
али
ја
сам
био
калуђер
,
млађи
...
ја
сам
морао
допустити
да
буде
,
што
старији
налаже
,
па
после
сам
мого
својим
путем
сатисфакцију
тражити
,
ако
ми
је
била
воља
.
Ту
сам
сагрѣшио
против
старѣшинства
.
Ја
сам
се
тога
ради
покајао
,
и
молио
сам
отца
администратора
,
да
ми
опрости
.
И
нож
сам
потрго
,
и
можда
сам
у
оној
фурији
и
реко
коју
непаметну
:
али
нити
сам
имао
на
крај
памети
,
кога
ножем
ударити
,
нит
сам
на
кога
замахнуо
.
Но
већ
и
само
потрзање
ножа
није
у
реду
,
а
особито
,
кад
млађи
стоји
пред
старијим
.
Признајем
да
сам
и
тим
погрѣшио
,
и
претрпићу
сваку
казан
стрпѣљиво
.
Трѣбало
би
да
калуђер
никад
неизгуби
из
очију
,
да
је
пре
свега
и
над
свиме
калуђер
...
ја
то
с
богом
и
чиним
,
и
трудим
се
да
том
положају
одговорим
...
али
јошт
крв
у
мени
врије
,
још
ми
разум
није
са
свим
ојачао
...
па
ето
погрѣших
.
Но
гледаћу
,
да
никад
више
несметнем
с
ума
,
да
је
за
калуђера
најсјајнија
одора
чистота
живота
,
да
му
је
највеће
богатство
сиротиња
,
—
да
се
највећма
узвишује
кад
најбоље
слуша
.
Ево
и
пред
вама
молим
старѣшину
да
ми
опрости
:
а
честњејша
конзисторија
што
нађе
за
право
одредити
,
ја
ћу
је
синовно
послушати
.
“
Држање
о
.
Теофана
,
и
израз
лица
му
при
овом
одговору
показивали
су
,
да
му
долази
из
дубљине
срца
и
душе
,
и
да
му
је
то
право
чисто
увѣрење
.
Архимандрит
га
је
слушао
с
пуним
задовољством
.
Протођакон
је
код
најидеалистичнијих
мѣста
најпре
устне
на
лаки
осмѣх
развуко
,
па
онда
овима
,
на
једној
страни
онај
познати
кут
направио
.
Настојатељ
очевидно
није
ни
схватио
прави
садржај
рѣчи
свога
противника
.
Зато
кад
га
архимандрит
запита
,
шта
има
примѣтити
на
правдање
о
.
Теофана
,
слеже
рамени
,
и
немирним
гласом
промуца
:
„
Казаће
свѣдоци
,
отац
Митрофан
и
отац
Амфилохије
,
како
је
било
.
Њима
се
може
највише
вѣровати
.
“
О
.
Митрофан
и
о
.
Амфилохије
неће
о
том
ништа
да
знаду
,
ни
да
свѣдоче
,
“
примѣти
на
ово
архимандрит
настојатељу
.
„
Неће
!
“
рекне
овај
,
тргнувши
се
.
„
Како
то
?
Та
они
су
мени
тврдо
казали
,
да
хоће
!
“
„
Ми
смо
њих
час
пре
позвали
,
да
кажу
,
је
ли
истина
,
што
сте
ви
на
оца
Теофана
донели
,
а
они
одрекоше
свѣдочбу
начином
кои
пуну
сумњу
рађа
да
није
онако
било
.
Оче
аминистраторе
...
добро
се
промислите
,
шта
ћете
да
радите
.
Ако
ви
остајете
при
вашем
наводу
у
тужби
,
ми
ћемо
морати
ствар
криминалном
суду
предати
...
ви
ћете
се
морати
заклети
...
пак
ако
свѣдоци
потврде
вам
рѣчи
,
онда
ће
отац
Теофан
страдати
,
ако
свѣдоци
вас
оставе
,
онда
ћете
ви
доћи
у
неприлику
ради
криве
заклетве
.
Сад
је
час
да
кажете
,
при
чему
остајете
.
Изволите
се
извѣстно
изразити
.
“
На
настојатељу
видило
се
да
га
нѣшто
гуши
.
Онај
фатални
зној
удари
му
опет
на
образ
,
видило
се
јасно
,
у
чему
је
ствар
.
Погледао
је
и
на
протођакона
;
овај
је
намрштено
гледао
артију
пред
собом
.
Архимандрит
је
очекивао
мирно
одговор
;
на
лицу
његовом
није
било
примѣтити
ни
сѣнке
жеље
какове
,
да
јој
одговор
чује
повољан
.
Као
лик
од
мермера
сѣдио
је
,
остављајући
изтраженику
да
сам
судбу
своју
рѣши
.
О
.
Теофан
чуо
је
,
што
га
очекива
ако
одговор
настојатељев
изпадне
противан
њему
.
Али
је
он
био
спремљен
за
све
послѣдице
и
истине
и
лажи
,
па
је
чекао
мирно
да
чује
,
шта
ће
онај
да
рекне
.
Настојатељ
најпослѣ
премучи
муку
,
и
проговори
:
„
Е
кад
је
о
.
Теофан
признао
сам
,
да
је
погрѣшио
,
нећу
ни
ја
даље
ствар
тѣрати
.
Нека
,
буде
како
он
казује
.
“
О
.
Теофан
окрене
се
настојатељу
говорећи
:
„
Господине
администраторе
,
немојте
тако
.
Ја
нисам
оно
говорио
,
да
вас
или
кога
другога
побудим
,
да
ме
зажалите
.
Ја
сам
оно
казао
,
што
држим
да
морам
по
дужности
онако
мислити
и
говорити
.
А
ви
кажите
слободно
,
што
год
против
мене
знате
.
Ја
се
небојим
ничега
.
Ако
ваља
да
истина
побѣду
одржи
,
ја
сам
сигуран
,
да
ћу
изићи
свѣтао
из
те
тужбе
.
А
ако
може
човѣк
и
невин
да
пострада
...
нека
буде
и
то
.
Невино
је
страдао
и
сам
учитељ
и
спаситељ
,
и
ми
нисмо
бољи
од
њега
.
Ја
сам
увѣрен
,
да
је
невино
страдање
узвишење
.
Ја
сам
вас
молио
да
ми
опростите
,
што
сам
вам
згрѣшио
;
ја
праштам
вама
све
,
ради
чега
бих
могао
на
вас
зажалити
.
А
што
се
саме
ствари
тиче
,
ту
вас
молим
,
да
ништа
непрећутите
,
што
можете
пред
неумитним
судијом
заступати
!
И
ово
су
моје
послѣдње
рѣчи
.
Ја
више
неговорим
ништа
.
Нека
говоре
тужитељи
,
свѣдоци
и
закон
...
ја
сам
казао
све
што
сам
казати
имао
.
“
Ове
рѣчи
побуде
у
протођакону
већу
позорност
;
он
је
као
и
нехотице
главу
к
говорнику
окренуо
,
и
озбиљно
га
слушао
.
А
кад
овај
сврши
,
онда
опет
као
нехотице
падне
му
поглед
на
настојатеља
,
али
се
брзо
од
њега
одврати
и
помркне
,
знамење
,
да
му
та
појава
небијаше
угодна
.
Архимандрит
погледи
на
настојатеља
питајућим
погледом
.
Овај
је
био
прост
човѣк
,
али
чистога
разума
,
и
узвишеност
мисли
о
.
Теофана
ипак
га
потрѣсе
.
Он
се
нађе
са
свим
пораженим
на
пољу
,
на
које
бијаше
ступио
.
А
узвишене
мисли
имају
то
у
себи
,
да
и
у
другим
сродне
мисли
пробуђују
.
Под
тим
утиском
рекне
настојатељ
нѣким
начином
узвишено
:
„
Е
па
кад
он
мени
прашта
,
праштам
и
ја
њему
...
и
нека
буде
тим
наша
ствар
свршена
.
“
„
Е
за
данас
је
доста
,
“
рекне
на
ово
архимандрит
,
и
закључи
изпитну
сѣдницу
.
Калуђери
изиђу
напоље
,
а
архимандрит
и
протођакон
устану
од
стола
.
Архимандрит
оде
мало
к
прозору
,
погледи
кроз
њега
на
поље
,
па
се
онда
окрене
к
протођакону
и
проговори
му
:
„
Баш
се
мислим
,
да
ли
да
позовемо
за
сутра
администраторове
свѣдоке
,
да
их
преслушамо
?
“
„
Нашто
свѣдоци
,
“
рекне
протођакон
осорно
.
„
Зар
ћемо
тако
далеко
ићи
,
да
настојатељ
манастира
мора
за
сваки
корак
свѣдоке
тражити
.
Настојатељ
је
господар
у
својој
кући
.
За
њега
је
и
онако
сав
други
свѣт
затворен
:
зар
ћемо
му
и
саму
кућу
да
затворимо
,
у
којој
мора
вѣк
свој
да
проведе
?
И
настојатељ
је
човѣк
,
и
мора
му
се
допустити
,
да
буде
човѣк
,
и
дати
мѣсто
,
на
ком
може
бити
човѣк
.
Или
ваљда
да
само
од
њега
иштемо
да
несмѣ
бити
човѣк
?
То
би
било
протуприродно
,
дакле
и
немогућно
и
недозвољено
.
Да
од
мене
зависи
,
ја
бих
томе
о
.
Теофану
показао
,
што
је
настојатељ
а
што
је
подчињени
калуђер
!
Настојатељ
је
господар
а
калуђери
су
само
његове
руке
.
Што
он
заповѣди
,
то
они
морају
извршити
,
па
ћуткац
!
“
„
Добро
,
добро
,
“
одговори
на
ово
архимандрит
.
„
Настојатељ
је
човѣк
као
и
други
људи
;
и
манастир
је
она
кућа
,
у
којој
му
ваља
бити
могућно
,
да
буде
човѣк
:
али
он
несмѣ
никада
заборавити
,
да
има
ствари
,
које
су
том
манастирском
човѣку
забрањене
,
које
чином
,
што
га
је
сам
по
својој
вољи
на
себе
узео
,
које
тим
,
што
је
манастир
народно
добро
,
а
не
његово
приватно
.
Он
дакле
мора
с
једне
стране
сваку
саблазан
избѣгавати
,
па
и
у
самој
својој
ћелији
,
а
с
друге
несмѣ
манастирско
добро
разсипати
,
јер
није
његово
.
“
Протођакон
се
мало
разжести
овим
примѣтбама
архимандритовим
,
и
проговори
жешће
:
„
Његова
је
ћелија
његова
курија
.
Ко
се
ту
налази
;
то
се
нетиче
никога
.
Је
ли
ту
младо
,
старо
,
мушко
,
женско
...
шта
се
то
кога
тиче
;
да
ли
он
ту
пише
или
чита
,
пѣва
или
плаче
,
пуши
или
пије
...
то
се
никога
нетиче
...
Иначе
би
се
звало
осудити
човѣка
да
никад
и
нигдѣ
несмѣ
бити
човѣк
,
осудити
га
,
да
одложи
нарав
човѣчију
,
а
то
је
не
само
искати
,
што
је
немогућно
,
него
управо
убити
га
!
...
А
што
се
тиче
имања
манастирског
,
то
није
народно
,
него
калуђерско
,
и
управо
настојатељево
.
Земље
и
зграде
то
су
основатељеве
;
а
уживање
спада
на
калуђере
или
на
онога
,
кога
дотична
власт
постави
,
да
води
бригу
и
о
имању
и
о
калуђерима
.
То
је
сасвим
погрѣшна
мисао
,
да
су
та
добра
,
добра
народна
;
ако
калуђери
то
признаду
,
онда
ће
кад
тад
доћи
мајстори
,
који
ће
из
тога
чудновате
конзеквенције
изводити
.
Зато
нетрѣба
никад
другом
коме
допустити
да
се
у
те
послове
умѣша
.
У
место
тога
,
вичемо
ми
сами
:
ово
су
народне
куће
...
ово
су
народна
добра
...
калуђери
су
се
одрекли
свакога
имања
...
сваког
мирског
уживања
...
и
шта
ти
ја
знам
.
А
то
све
није
ништа
друго
,
него
претѣрано
смиреније
,
а
ако
хоћете
и
,
мало
мајсторије
,
да
се
ко
бајаги
тим
народ
побуди
,
да
што
више
манастирима
прилаже
.
Али
ће
то
неумѣстно
смиреније
завити
калуђере
у
пртену
врѣћу
...
а
народ
више
потроши
својим
чашћењем
но
манастири
него
што
приврѣди
својим
приложним
крајцарама
.
Оне
празне
формуле
узеће
народ
најпослѣ
за
истину
,
те
ће
обиста
потражити
,
да
он
манастирска
добра
у
своју
управу
узме
,
па
ће
онда
калуђери
изгледати
и
комад
хлѣба
из
његове
руке
.
„
Мени
се
чини
“
,
примѣти
на
то
архимандрит
,
„
да
ви
далеко
идете
.
Има
ствари
,
у
којима
други
човѣк
може
бити
човѣком
,
али
калуђер
се
обѣтом
обвезао
,
да
те
човѣчанске
слабости
избѣгава
.
Као
поштен
човѣк
мора
дакле
или
обѣт
свој
држати
,
или
из
калуђерства
изступити
.
Пак
онда
неиште
ни
свѣт
,
да
калуђер
буде
анђео
,
али
то
може
искати
,
да
si
non
caste
,
adminus
caute
—
да
очи
свѣтске
невиде
.
Ако
ми
ту
вашу
теорију
уважимо
,
онда
ће
настојатељ
моћи
не
само
имати
пријатељице
,
него
је
у
свом
манастиру
,
својој
курији
држати
,
млађим
заповѣдити
,
да
је
као
госпођу
сматрају
,
да
је
игуманицом
и
т
.
д
.
титулирају
,
и
да
њена
дѣца
по
манастиру
трче
,
и
њега
јавно
отцем
зову
!
А
то
несмѣ
бити
,
јер
је
калуђерском
суставу
противно
.
Има
свуда
свашта
,
али
што
није
у
реду
,
шкодило
је
увѣк
онима
највише
,
који
су
против
реда
што
чинили
.
А
најмање
смѣ
то
виша
власт
игноровати
,
или
повлађивати
.
Она
може
много
штошта
незнати
,
што
други
свог
незна
,
али
како
други
совѣт
што
дозна
,
она
мора
то
већ
и
уклонити
.
На
примѣр
:
ко
ће
одобрити
,
да
се
настојатељ
опија
?
Неваља
то
ни
кад
чини
тајно
у
својој
ћелији
прекривен
од
свакога
ока
.
Али
ако
он
то
чини
пред
другим
свѣтом
,
па
ма
то
били
и
сами
његови
присни
пријатељи
,
е
онда
се
то
несмѣ
трпити
.
Онда
ће
такови
настојатељ
и
на
страни
,
у
друштву
,
то
исто
учинити
,
па
ћемо
га
онда
видити
,
како
клима
на
коли
,
како
губи
шешире
,
како
пада
на
улици
и
т
.
д
.
и
т
.
д
.
Ту
мора
строг
надзор
бити
,
иначе
одосмо
у
глиб
,
који
дна
нема
.
Јест
.
А
што
се
тиче
чашћења
по
манастири
,
ту
су
калуђери
криви
.
Ко
сету
части
!
Народ
?
Зацѣло
не
;
него
пријатељи
настојатељеви
;
господа
солгабирови
,
јурасори
,
ассесори
,
фишкали
и
шта
ти
ја
знам
.
Али
ти
сви
долазе
звани
.
А
приходници
,
који
дођу
да
манастир
виде
,
спавају
више
пута
на
коли
него
у
ћелији
,
и
једу
из
торбе
,
што
су
понели
.
Јест
.
Ја
немам
ништа
против
тога
,
да
се
познати
и
пријатељ
и
онај
,
о
којим
манастир
у
одношају
стоји
,
прими
,
и
дочека
:
без
тога
неможе
бити
,
а
и
неваља
да
буде
.
Али
неможе
се
одобрити
,
кад
се
сазове
друштво
од
20—40
лица
,
и
мушких
и
женских
,
па
онда
удри
у
весеље
,
у
многаја
љета
,
у
всја
тјашкаја
.
Ту
се
онда
излѣгу
и
други
разговори
,
и
друге
пѣсме
,
па
се
онда
окрене
и
на
валцовање
и
на
галопаду
и
шта
ти
ја
знам
.
Е
,
ако
тако
пођемо
,
онда
ћемо
формалне
балове
у
манастирима
доживити
,
те
ће
бити
ту
и
банде
.
Јест
.
Е
,
манастири
нити
су
за
то
ту
ни
на
то
,
и
по
том
се
мора
тѣрати
у
ред
,
ко
из
тога
изиђе
.
А
што
велите
за
мѣшање
других
особа
у
манастирске
ствари
,
тога
је
било
од
увѣк
:
увѣк
је
власт
у
фундације
завиривала
,
и
о
њима
разпитивала
и
наредбе
доносила
.
А
у
те
власти
спада
и
наш
нар
.
сабор
.
Ви
велите
,
да
ће
народ
најпослѣ
манастирска
добра
као
своја
поискати
,
и
управу
у
своје
руке
узети
...
то
неће
бити
,
јер
је
већ
било
.
Јест
.
“
На
то
приступи
к
свом
ковчегу
,
који
бијаше
са
собом
донео
,
и
извади
из
њега
нѣке
хартије
.
С
њима
приступи
протођакону
,
нађе
једно
место
и
покаже
му
га
.
„
Видите
шта
се
на
сабору
од
год
.
1790
закључује
и
цару
подноси
:
„
„
Народ
се
за
издржавање
калуђера
побринуо
,
да
би
се
у
миру
и
тишини
са
изображењем
свога
духа
бавили
,
и
примѣр
нравствености
били
.
Корист
цркве
и
дужност
народа
изискују
,
да
се
монаси
,
који
су
од
свога
опредѣљења
сасвим
одступили
,
и
само
се
са
економијом
и
другим
њиховом
чину
неприличним
дѣлом
баве
,
к
њиховој
правој
цѣли
опет
поврате
,
да
се
њима
принадлежећа
добра
јавном
народном
управљању
вруче
,
и
њихов
ужитак
подпуно
обезбѣди
,
а
сувишак
да
се
у
обшти
фонд
ради
заведенија
школског
изображења
,
које
је
за
манастирски
живот
сасвим
нуждно
,
узме
.
“
“
„
Услѣд
овога
назора
искао
је
сабор
да
владике
и
манастири
сами
одреде
ону
своту
,
којом
ће
годишње
на
учевна
заведенија
,
семинарију
,
и
апелаторијалну
конзисторију
притицати
,
и
сви
су
се
за
себе
и
своје
прејемнике
пред
цѣлом
народном
скупштином
торжествено
обвезали
одређене
од
њих
своте
све
дотлѣ
приносити
,
док
им
приход
бар
онакав
остане
,
какав
је
онда
био
.
“
Протођакон
узме
хартије
и
стане
их
сам
прегледати
.
Архимандрит
узме
други
лист
и
проговори
:
„
Ово
су
ти
годишњи
приходи
,
који
су
онда
завѣштани
:
Архиепископ
је
завѣштао
годишње
.
6000
ф
.
Епископ
темишварски
.
.
.
.
.
1000
ф
.
„
вршачки
.
.
.
.
.
.
.
1000
ф
.
„
бачки
.
.
.
.
.
.
.
.
500
ф
.
„
арадски
.
.
.
.
.
.
.
500
ф
.
„
пакрачки
.
.
.
.
.
.
150
ф
.
„
будимски
.
.
.
.
.
.
200
ф
.
„
карлдштадски
.
.
.
.
.
180
ф
.
Свега
.
9530
ф
.
„
А
ево
вам
манастири
на
колико
су
се
обвезали
годишње
давати
:
Кушедол
.
.
.
.
.
.
.
.
.
900
ф
.
Гргетег
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
975
„
Хопово
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
990
„
Јазак
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
675
„
Бешеново
.
.
.
.
.
.
.
.
.
675
„
Шишатовац
.
.
.
.
.
.
.
.
.
900
„
Кувеждин
.
.
.
.
.
.
.
.
.
990
„
Бездан
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
990
„
Ремета
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
360
„
Врдник
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
480
„
Привина
глава
.
.
.
.
.
.
.
.
420
„
Беочин
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
480
„
Раковац
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
420
„
Пренос
.
9225
ф
.
Пренос
.
9225
ф
.
Св
.
Ђурађ
.
.
.
.
.
.
.
.
.
360
ф
.
Месић
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
360
„
Ходош
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
420
„
Ковиљ
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
420
„
Ораовица
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
216
„
Фенек
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
100
„
Бођани
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
100
„
Златица
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
24
„
Пакра
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
100
„
Лепавина
.
.
.
.
.
.
.
.
.
25
„
Гомирје
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
50
„
Војловица
.
.
.
.
.
.
.
.
.
100
„
Грабовац
.
.
.
.
.
.
.
.
.
100
„
Свега
.
11
.
630
ф
.
„
А
,
шта
велите
на
ово
?
Него
да
вам
кажем
јошт
и
то
,
да
је
ову
обвезу
и
цар
потврдио
с
тим
,
да
арадски
епископ
неплаћа
годишње
500
Ф
.
него
само
200
Ф
.
и
да
плаћања
ова
почињу
одмах
.
Ово
је
ствар
од
великог
замашаја
,
је
ли
?
“
„
Па
сад
пустите
,
да
се
по
манастири
разкошни
живот
води
,
да
се
свѣт
од
калуђера
одбија
,
да
харчење
манастирског
добра
у
очи
пада
...
Неће
бити
чудо
да
се
појаве
гласови
,
да
се
калуђери
ваља
к
првој
својој
цѣли
да
поврате
,
и
њина
добра
јавном
народном
управљању
предаду
.
Јест
.
“
„
Мени
би
врло
мило
било
,
да
се
свѣдоцима
покаже
,
да
она
пијанка
у
овом
манастиру
није
истина
,
и
зато
ћу
сутра
именоване
од
настојатеља
свѣдоке
преслушати
.
“
На
то
дође
настојатељ
и
позове
господу
у
трапезарију
на
обѣд
.
„
Смѣм
ли
молити
,
да
ми
дате
ове
папире
,
да
их
мало
прегледим
,
“
запита
протођакон
архимандрита
.
„
С
драге
воље
,
“
одговори
овај
,
„
док
смо
овдѣ
нека
буду
код
вас
.
Али
послѣ
ћу
их
опет
молити
,
јер
их
је
рѣдко
наћи
.
Ваљда
их
дакле
сам
ја
имадем
.
“
С
тим
пођу
на
ручак
.
Послѣ
ручка
сѣдне
протођакон
да
напише
записник
преполдневне
сѣднице
,
а
архимандрит
зовне
к
себи
манастирског
ђака
Јосифа
,
и
заповѣди
му
,
да
му
нѣке
сведоке
за
сутра
у
јутру
у
9
сати
у
манастир
нареди
.
Сутра
дан
у
уречено
врѣме
,
сѣдне
комесија
,
за
посао
,
и
први
свѣдок
буде
у
собу
позван
.
На
питање
како
се
зове
,
одговори
свѣдок
:
„
ја
се
зовем
Крста
Муцало
.
“
„
Али
ваљда
имаш
и
друго
какво
презиме
?
“
запита
га
архимандрит
.
„
Кажи
нам
и
то
.
“
„
Управо
наша
вамилија
зове
се
Крстоношић
,
али
нас
људи
зову
Муцало
,
па
рѣдко
ко
и
зна
за
оно
друго
име
.
“
„
Е
,
Крстоношићу
,
би
л
’
ти
знао
,
зашто
си
овамо
позван
?
“
проговори
на
то
архимандрит
.
„
Како
небих
знао
;
нисам
ја
тако
прост
,
да
незнам
шта
радим
.
Нама
је
господин
(
администратор
манастирски
)
казао
,
да
ћете
нас
позвати
,
па
да
ћете
нас
питати
,
какав
је
оно
био
бал
у
манастиру
ових
месојеђа
?
„
„
Добро
дакле
,
“
настави
архимандрит
,
„
а
ви
ћете
нам
о
том
балу
приповѣдити
,
што
знате
.
“
„
Хоћемо
,
високопречестњејши
господине
;
зашто
неби
.
“
„
Али
ми
најпрѣ
кажите
,
да
вас
није
ко
научио
,
како
да
говорите
?
“
запита
архимандрит
.
„
Није
;
ко
ће
нас
научити
.
Господин
нам
је
само
реко
,
да
смо
мало
били
весели
.
Па
тако
је
и
било
.
“
„
Па
до
које
сте
доба
били
заједно
“
Кад
сте
се
разишли
?
“
„
Е
ко
ће
то
знати
,
ми
немамо
сатова
.
Та
било
је
,
да
рекнем
...
није
било
једнако
...
једни
су
отишли
око
поноћи
кући
,
а
други
су
боме
и
преноћили
у
манастиру
.
Знате
како
је
ко
мого
.
Кога
су
ноге
послужиле
,
тај
је
отишо
;
а
кога
ноге
изневѣрише
,
тај
је
одспавао
у
манастиру
.
Људи
смо
,
свакојаке
нарави
,
па
неподносимо
једнако
чашу
вина
.
Један
попије
чашу
двѣ
,
па
је
готов
;
а
други
може
боме
добро
да
повуче
,
па
му
се
и
непознаје
.
“
„
А
је
л
’
било
и
такових
,
који
не
могу
много
да
поднесу
?
“
„
Било
их
је
боме
и
под
асталом
,
“
одговори
свѣдок
мало
смѣшећи
се
.
„
А
има
и
лакомих
људи
,
па
кад
добију
мукте
да
се
напију
,
а
они
незнаду
,
шта
је
доста
.
А
господин
није
ципија
;
и
кад
части
,
части
поштено
;
он
негледи
у
чашу
никоме
,
нити
броји
стакла
у
којима
се
вино
доноси
.
А
ја
!
он
није
тај
човѣк
.
А
друго
,
частимо
и
ми
њега
код
наших
кућа
,
па
неби
било
ни
лѣпо
да
нам
неврати
зајам
!
“
„
А
долазили
он
к
вама
на
вино
?
“
„
Долази
,
да
како
.
Није
вам
то
поносит
господин
;
то
је
добра
душа
скроз
и
скроз
.
Дође
он
к
нама
и
у
кућу
,
и
у
подрум
,
па
и
у
ракиџијницу
...
како
се
кад
деси
.
Недиже
тај
нос
у
звѣзде
;
њему
је
паор
човѣк
као
и
други
господар
.
.
он
с
нама
и
једе
и
пије
,
па
се
гдѣкоји
пут
догоди
боме
,
да
се
мало
и
развесели
:
али
онда
ми
њему
недамо
на
поље
,
да
га
свѣт
види
,
него
га
смѣстимо
у
кревет
,
па
се
изпава
,
лѣпо
изтрезни
,
па
онда
одлази
свѣтао
од
нас
.
Нити
он
прави
разлику
између
куће
и
куће
.
Како
данас
код
мене
,
тако
други
дан
код
мог
сусѣда
,
а
послѣ
опет
редом
код
других
,
па
га
сви
примамо
једнако
.
Е
па
онда
мора
и
он
нас
који
пут
послужити
.
И
то
је
тај
бал
,
што
су
га
описали
као
да
је
сам
антикрист
ту
био
.
“
„
Али
кажу
,
да
је
и
господин
администратор
био
веселији
него
што
би
га
ишло
!
“
„
Е
,
веселији
!
Сѣдио
као
и
ми
други
,
јео
,
пио
као
и
ми
други
:
само
се
у
том
од
нас
разликовао
,
што
смо
ми
који
под
астал
,
а
који
на
ходнику
на
нос
,
а
њега
су
ђаци
у
његовој
столици
однели
у
ћелију
.
“
„
А
зашто
су
га
однели
?
Зашто
није
сам
отишо
?
“
„
Е
,
господин
је
,
па
му
може
бити
:
и
ја
да
имам
кога
да
ме
носи
,
небих
никад
ишо
сам
,
кад
ми
мало
вино
удари
у
ноге
:
али
шта
ћу
,
нити
имам
кога
да
ме
носи
,
ни
згоде
,
на
којој
да
ме
носе
,
па
онда
„
хајд
на
еро
браца
Перо
!
“
те
штулецни
час
на
десно
час
на
лѣво
,
а
кадкад
метаниши
те
цѣливај
земљу
!
Наје
ту
било
саблазни
,
високопречестњејши
господине
;
пили
смо
,
напили
смо
се
:
нит
нас
је
ко
страни
видио
ни
чуо
.
“
„
Ви
дакле
уважавате
господина
администратора
?
“
„
Та
уважавамо
га
!
како
га
неби
уважавали
.
Добар
је
као
комад
хлѣба
,
а
радо
помаже
сваком
.
Идите
само
мало
у
прњавор
,
па
ћете
видити
,
колико
се
кућа
у
ово
врѣме
подигнуло
,
од
кад
је
он
настојатељ
.
Ми
мушки
знате
,
не
послужујемо
у
манастиру
толико
,
колико
наше
женскиње
.
Оне
су
праље
,
у
баштама
раде
,
оне
купе
шљиве
:
е
па
која
се
мало
боље
пашти
,
тој
помаже
,
да
оправи
и
углади
кућу
,
другима
опет
даде
или
лѣпе
мараме
,
или
ципеле
и
црвене
чарапе
или
шарене
кецеље
.
“
Протођакон
се
на
ово
намршти
и
проговори
архимандриту
:
„
Ако
ја
морам
све
написати
,
што
овај
говори
,
ја
нећу
бити
никад
готов
с
протоколом
.
“
На
то
се
окрене
свѣдоку
,
и
рекне
му
мало
попрѣче
:
„
Говори
што
се
тиче
ствари
,
и
неразтежи
ко
Наста
ташке
.
“
„
Е
,
господине
,
“
одговори
сведок
,
„
а
зашто
неби
за
човѣком
добро
реко
?
У
садашње
врѣме
рѣдко
се
нађе
ко
да
за
другим
добру
рекне
.
Мушку
нам
је
опет
дѣцу
учио
о
.
Теофан
у
манастирској
школи
читати
,
писати
и
рачунати
и
појати
.
Он
је
оштар
,
незна
за
шалу
;
ту
има
посла
и
шибица
.
Али
га
дѣца
ипак
волу
,
јер
очевидно
напрѣдују
.
Па
да
видите
како
се
дѣца
свијају
око
ове
свете
куће
.
“
„
Е
добро
Крстоношићу
,
“
проговори
на
то
архимандрит
.
„
Сад
сѣди
тамо
на
ону
столицу
,
ал
повичи
најпре
на
врата
да
уђе
Митар
Опарушић
.
“
„
Опарушић
?
“
запита
Крста
мислећи
се
,
ко
би
то
био
.
„
Аха
,
то
ће
бити
Бошња
!
“
Оде
дакле
на
врата
,
повиче
Митра
Бошњу
,
да
уђе
у
собу
,
и
сѣдне
острагу
код
зида
на
столицу
.
Архимандрит
позове
новога
свѣдока
,
да
каже
шта
зна
о
балу
што
су
га
у
манастиру
држали
.
„
Ето
нека
каже
Муцало
,
“
проговори
свѣдок
,
и
окрене
се
Крсти
.
„
Крста
је
казао
,
што
је
знао
;
а
сад
ваља
да
кажеш
ти
!
“
поучи
га
архимандрит
.
„
Е
па
кад
је
казао
,
све
је
тако
.
.
је
л
’
Крста
?
“
рекне
на
ово
свѣдок
и
окрене
се
прво
преслушаном
.
„
Но
ваља
,
да
и
ти
све
по
реду
кажеш
!
.
.
Крста
је
казо
,
како
је
било
,
а
сад
кажи
и
ти
,
па
ћемо
пре
свршити
.
“
„
Па
кад
је
он
казао
,
како
је
било
,
казаћу
и
ја
.
Ми
смо
у
манастиру
вечерали
,
па
смо
пили
и
веселили
се
до
зоре
.
“
„
А
како
сте
се
држали
?
“
„
Било
нас
је
свакојаких
.
Та
ваљда
вам
је
Крста
казао
.
Је
л
’
Крсто
!
“
„
Говори
само
ти
,
што
се
питаш
.
“
„
Е
па
било
нас
је
свакојаких
.
Једни
су
попадали
код
астала
;
други
су
се
одкотурали
до
штала
;
а
ја
сам
допетљао
нѣкако
до
куће
,
али
сам
боме
био
и
у
снѣгу
.
“
„
То
сте
ви
здраво
,
пили
!
“
„
Хе
,
пило
се
то
,
високопречестњејши
господине
,
онако
својски
.
Господин
није
ципија
,
а
вино
је
добро
...
друштво
је
пак
било
удесно
,
па
онда
се
ради
.
Је
л
’
тако
Крсто
?
“
запита
првог
свѣдока
к
њему
окренушви
се
.
„
Остави
Крсту
на
миру
.
Ми
сад
хоћемо
да
чујемо
шта
ти
знаш
.
“
„
Али
ако
он
рекне
другчије
а
ја
другчије
,
па
се
ухватимо
у
лажи
?
“
примѣти
свѣдок
нѣкако
немирно
.
„
А
ти
говори
истину
,
па
се
нећеш
ухватити
у
лажи
.
“
„
Та
право
кажете
,
тако
ће
бити
и
најбоље
.
“
„
Кажу
,
да
је
и
господин
био
мало
веселији
него
што
трѣба
.
Шта
ти
велиш
?
“
„
Е
па
кад
други
кажу
,
што
ја
да
тајим
?
“
одговори
свѣдок
,
на
ком
се
видило
,
да
му
је
одлануло
,
кад
је
одлучио
истину
говорити
.
„
Сви
смо
ми
били
једнаки
...
.
један
ко
други
...
као
права
браћа
.
Само
што
је
господин
вѣштији
,
па
се
дао
однети
раније
,
док
и
њега
винковић
несвали
са
столице
као
друге
госте
.
“
„
Ту
је
дакле
било
саблазни
?
“
...
„
Какве
саблазни
?
.
.
Нико
се
ту
није
саблазнио
.
Није
то
нама
било
ништа
ново
...
то
се
у
нас
врло
често
догађа
,
само
данас
у
манастиру
,
а
други
пут
опет
у
ракиџијници
код
Крсте
Муцала
,
или
у
подруму
код
Милоша
Нерадница
,
или
о
свечари
код
мене
,
и
тако
код
других
.
“
„
Ал
ту
нема
господина
међу
вама
?
“
„
Како
га
неби
било
.
Та
он
управо
све
нас
и
држи
у
друштву
.
Што
вам
је
то
добар
господин
,
нема
му
пара
у
друштву
:
што
тај
зна
лѣпо
наздрављати
,
одздрављати
и
поздрављати
...
па
кад
он
запои
многа
лѣта
или
другу
какву
стихиру
...
таквог
настојатеља
нема
више
у
Фрушкој
Гори
.
Високопречестњејши
господине
,
гледајте
да
што
пре
опаше
појас
игумански
,
баш
га
је
заслужио
.
“
„
Добро
,
добро
Митре
...
сад
си
доста
казао
,
иди
зовни
Ацка
Нерадница
,
па
сѣди
онда
тамо
код
Крсте
.
“
Дође
и
трећи
свѣдок
.
Преслушају
се
и
остали
,
што
их
бијаше
навео
настојатељ
,
и
сви
приповѣде
онако
,
као
и
она
два
прва
.
Сви
су
настојатеља
хвалили
...
али
незнамо
је
ли
му
било
по
вољи
оно
,
што
су
о
балу
казали
.
Тужба
је
ту
била
подпуно
посвѣдочена
.
Трећи
дан
у
јутру
кад
буде
готов
записник
,
сазове
архимандрит
све
калуђере
и
настојатеља
и
почне
им
говорити
:
„
Честни
отци
.
Изтрага
је
свршена
,
јест
,
али
на
жалост
тако
,
како
нисам
желио
.
Против
вас
оче
администраторе
све
је
доказано
.
Оче
Теофане
,
ви
сте
и
сами
признали
ваше
дѣло
,
да
сте
нож
дигнули
,
кад
су
вас
у
ариште
тѣрали
.
Против
вас
оче
Митрофане
и
оче
Амфилохије
нема
свѣдока
,
јер
нико
није
тамо
био
;
али
тужба
куварице
баца
на
вас
велику
сумњу
,
да
сте
се
владали
на
сву
мѣру
хрђаво
.
Јест
.
Све
је
на
жалост
,
како
се
пријавило
,
и
може
се
узети
,
да
је
тако
.
По
даној
мени
власти
мого
бих
ја
свима
вама
сад
судити
,
како
за
право
налазим
;
али
ја
нећу
чинити
без
честњејше
конзисторије
ништа
,
да
нерекнете
да
вам
није
ваш
редовни
судија
судио
.
Јест
.
Онда
се
нећете
моћи
потужити
ни
на
што
.
Сад
ће
вам
господин
протођакон
прочитати
записнике
,
да
чујете
,
шта
су
свѣдоци
изказали
,
и
да
видите
,
да
је
онако
уведено
како
је
сваки
говорио
и
како
је
било
.
Али
вам
кажем
,
да
сте
љуто
забраздили
,
и
да
ћете
зло
проћи
,
ако
на
том
путу
останете
.
Ви
убијате
углед
калуђерству
,
ви
ружите
манастире
,
ви
одбијате
народ
од
ових
светих
задужбина
...
ви
ћете
и
сами
себе
убити
,
ако
тако
и
на
даље
останете
.
Што
ви
сад
грѣшите
,
можда
ће
невини
ваши
прејемници
одкијавати
:
и
онда
ће
њихова
клетва
пасти
на
ваше
гробове
и
душе
.
Јест
.
Опомињем
вас
,
да
се
св
.
канона
држите
,
да
своју
дужност
свето
изпуњавате
,
да
своје
обѣте
строго
држите
,
да
се
чувате
од
грѣха
и
саблазни
.
“
На
то
се
окрене
отцу
Теофану
и
рекне
му
блаже
:
„
Ви
сте
се
оче
Теофане
боље
владали
овом
приликом
него
ваша
братија
:
ви
сте
признали
,
гдѣ
сте
погрѣшили
,
ви
сте
показали
,
да
тежите
за
оним
узором
,
за
којим
сваки
калуђер
ваља
да
тежи
.
Останите
на
том
путу
,
напрѣдујте
на
њему
;
нећете
се
покајати
.
Будите
прави
,
будите
честит
калуђер
.
“
О
.
Теофан
проговори
на
то
:
„
Смѣм
ли
шта
рећи
,
високопречестњејши
господине
!
“
„
Изволите
!
“
„
Ја
знам
,
да
ће
боље
бити
,
ако
се
ми
разстанемо
.
И
да
се
ником
неучини
неправда
,
ја
мислим
да
одпустите
мене
из
ове
обитељи
.
“
На
другима
видило
се
,
да
су
то
једва
дочекали
.
„
И
то
је
похвално
од
вас
,
оче
Теофане
,
“
одговори
му
архимандрит
,
„
да
ви
хоћете
да
одлазите
из
манастира
,
ком
сте
својим
трудом
толико
добро
учинили
;
ви
ћете
добити
писмо
јошт
данас
,
па
идите
у
манастир
ИИИ
.
.
Будите
и
тамо
тако
привржен
добру
свете
обитељи
;
будите
примѣран
свештеник
:
само
се
чувајте
наглости
и
страсти
,
да
сам
себе
неокаљате
.
“
На
то
буду
записници
прочитани
и
подписани
.
Кад
се
ово
све
уреди
,
преда
протођакон
оне
папире
,
које
бијаше
добио
од
архимандрита
,
овоме
натраг
и
рекне
:
„
Али
ово
није
ушло
у
живот
,
нема
дакле
никакове
крѣпости
.
“
„
Илиричка
канцеларија
престала
је
на
скоро
за
тим
.
Цар
Леополд
умро
је
набрзо
послѣ
резоцуција
своих
.
Сабора
није
било
кроз
50
скоро
година
.
Јест
.
Митрополит
Стратимировић
био
је
вѣшт
дипломат
;
и
тако
је
остало
то
у
архиви
,
а
у
живот
није
ступило
.
Али
тако
је
било
...
а
што
је
било
,
то
је
сѣме
,
које
можда
није
изтрулило
.
Јест
.
“
5
.
Мало
рачуна
.
Консисторијална
комесија
свршила
је
свој
изпит
и
кренула
се
натраг
у
Карловце
.
Архимандрит
Арсеније
није
хтѣо
употрѣбити
своје
пуномоћи
,
да
на
лицу
мѣста
учини
наредбе
,
које
му
се
учине
основанима
.
Он
је
био
човѣк
добра
срца
,
па
није
имао
воље
икоме
што
на
жао
да
учини
.
Закључи
дакле
све
поднети
честњејшој
конзисторији
,
па
нека
она
наређује
,
како
јој
буде
воља
.
А
можда
је
и
морао
тако
чинити
,
јер
правог
екселенције
није
било
,
избор
митрополита
,
имао
се
за
кратко
врѣме
обавити
:
па
се
није
могло
знати
,
какав
ће
вѣтар
из
нове
дупље
духнути
.
Sede
archiepiskopali
vacante
nulla
fiat
innovatio
(
док
је
прѣстол
архијепископски
удов
,
нека
се
ништа
ново
неуводи
)
гласила
је
наредба
црквена
,
па
је
и
строго
црквени
архимандрит
Арсеније
сигурно
помислио
,
нека
остане
све
за
то
кратко
врѣме
јоште
по
старом
.
Противници
му
,
а
који
калуђер
нема
противника
?
могли
су
изтѣрати
,
и
да
је
св
.
каноне
поврѣдио
,
да
је
њима
што
противно
учинио
,
па
ето
му
тешке
главобоље
.
Па
тако
је
и
ова
комесија
прошла
као
и
све
скоро
друге
против
настојатеља
манастирских
предузимане
:
остало
је
по
старом
,
а
решења
нема
ни
до
данашњег
дана
.
Но
ова
је
комесија
ипак
заљуљала
таласе
на
двѣ
стране
,
и
то
:
у
мислима
архимандрита
Арсенија
,
да
се
status
quo
у
манастирској
управи
одржати
неда
.
У
току
ове
повѣсти
видићемо
и
практичне
послѣдице
овога
;
друге
у
мислима
о
.
Теофана
,
да
у
интересу
манастирског
нижег
клира
нележи
,
да
се
настојатељима
одржи
неограничена
управа
у
имању
манастирском
и
у
располагању
са
простим
калуђерима
.
И
овај
је
зрак
бацио
свѣтлост
у
будућност
,
и
ми
ћемо
га
мало
ниже
јасно
разпознати
.
Сутра
дан
су
манастирске
каруце
лагано
спѣшиле
Карловцима
,
а
на
њима
су
се
чланови
комесије
враћали
кући
,
носећи
доста
написаних
табака
,
да
архиву
митрополитску
умноже
,
у
коју
је
приступ
био
у
оно
врѣме
отворен
само
митрополитском
секретару
,
и
дворским
мишевима
.
Незнамо
казати
,
јесу
ли
толико
штете
господа
мишеви
тој
архиви
нанели
,
али
знамо
,
да
су
митрополитски
секретари
из
те
архиве
врло
мало
користи
нашој
повѣстници
набавили
.
Чланови
комесије
возили
су
се
подуже
ћутећи
.
Архимандрит
није
био
већ
по
својој
нарави
разговаран
човѣк
;
а
на
протођакону
видило
се
,
да
га
нѣке
живље
мисле
забављају
.
Напослѣдку
проговори
ипак
протођакон
први
,
истина
више
за
себе
,
али
ипак
да
га
је
супутник
чуо
:
„
То
је
доиста
знаменито
!
“
Архимандрит
погледи
и
на
десно
на
лѣво
,
и
кад
неспази
ништа
,
што
би
му
особито
у
очи
упадало
,
запита
:
„
Шта
је
знаменито
?
“
Протођакон
одговори
:
„
Садржај
оних
саборских
списа
од
године
1790
,
што
сте
ми
их
приобштили
,
неиду
ми
из
главе
,
па
сам
и
сада
баш
о
њима
мислио
.
“
„
Тамо
има
више
знаменитих
ствари
,
“
примѣти
архимандрит
,
„
немогу
знати
дакле
на
што
управо
мислите
.
“
„
На
што
?
На
оно
што
се
нас
калуђера
понајближе
тиче
,
“
одговори
протођакон
.
„
На
оно
,
што
су
се
владике
и
манастири
сваке
године
на
народне
потрѣбе
давати
обвезали
.
С
једне
стране
ствар
је
заиста
користна
и
благотворна
,
с
друге
пак
стране
баца
како
на
владике
тако
и
на
манастирце
не
баш
најугоднију
сѣнку
:
а
напослѣдку
има
то
питање
једну
страну
,
која
може
живима
пресѣсти
,
што
умрли
нису
своју
дужност
учинили
.
Ја
сам
сигуран
,
да
тога
јуристе
нема
,
који
би
из
оне
обвезе
извео
за
народ
право
,
да
потражи
обвезане
своте
cum
sua
causa
(
са
припадцима
)
кроз
цѣло
врѣме
од
год
.
1790
.
па
до
данас
;
али
са
моралног
гледишта
могла
би
ова
ствар
у
рукама
калуђерских
и
манастирских
противника
,
служити
за
оштро
оружије
у
борби
,
ако
би
се
ова
разгорѣла
?
“
„
Имате
пуно
право
,
“
проговори
на
то
архимандрит
.
„
Нема
сумње
да
та
ствар
има
знаменитих
страна
.
Ја
сам
о
тој
ствари
разбирао
,
мислио
и
рачунао
,
па
ћу
вам
баш
нѣшто
овом
приликом
и
да
приобштим
.
“
На
ово
извади
архимандрит
из
своје
путне
торбе
један
омут
хартије
,
стане
је
превртати
,
пак
онда
извуче
један
свезчић
мањи
у
већу
хартију
завијен
.
Из
овога
извуче
нѣколико
писаних
табака
,
па
онда
гледећи
у
њих
,
начне
даље
говорити
:
„
Видите
само
.
Цар
је
потрдио
завѣштано
давање
,
и
то
се
имало
одмах
започети
.
Да
се
то
чинило
,
као
што
је
било
одређено
,
то
би
од
год
.
1790
.
до
1840
.
кроз
50
.
година
добила
народна
каса
од
митрополита
и
владика
475
.
000
фор
.
а
од
манастира
579
.
850
фор
и
тако
би
ми
данас
имали
1
.
054
.
550
фор
.
од
самих
прилога
.
А
како
се
није
ништа
трошило
,
то
би
камате
од
тих
новаца
главно
умножавале
,
па
би
кроз
50
година
скоро
јошт
једанпут
толико
каматама
добили
.
Они
који
би
били
давали
неби
ни
осѣтили
,
а
црква
и
народ
имали
би
грдан
капитал
,
којим
би
се
много
добра
и
по
народ
и
по
манастире
дало
учинити
.
“
„
То
сам
и
сам
мислио
,
“
проговори
на
то
протосинђел
,
„
па
зато
и
кажем
,
да
је
ствар
знаменита
.
Ова
је
ствар
већ
отишла
у
заборав
;
али
ће
доћи
врѣме
,
кад
ће
све
наше
ствари
изићи
на
видѣло
,
па
онда
ће
се
наћи
људи
,
који
ће
из
тога
конзеквенције
изводити
,
како
коме
у
занат
буде
приличило
.
На
сваки
пак
начин
признати
морамо
,
да
нам
се
тим
измакла
особита
заслуга
за
цркву
и
народ
,
која
би
нам
увѣк
служила
за
чврсто
становиште
и
непробитан
штит
против
ма
каквог
насртаја
.
“
„
Тако
и
јест
,
“
дода
на
ово
архимандрит
.
„
И
зато
ја
увѣк
говорим
,
да
нам
ваља
,
да
се
на
ум
узмемо
.
Они
,
који
су
помрли
,
а
нису
свога
завѣта
изпунили
,
спремили
су
тим
велики
камен
,
којим
се
на
стѣне
нашега
града
с
успѣхом
ударити
може
,
а
сами
нису
одтуд
имали
или
никакве
хасне
или
врло
мало
.
Јест
.
Али
ми
идемо
,
чини
ми
се
,
и
даље
на
том
неправом
путу
.
Наша
црква
и
наш
народ
уздануће
,
кад
изкуси
,
да
смо
могли
толики
капитал
имати
,
па
га
немамо
само
зато
,
што
не
одговорише
они
својој
обвези
,
који
ју
на
себе
узеше
.
Али
било
па
прошло
.
Пожалиће
,
покудиће
,
а
можда
ће
и
осудити
,
јест
,
али
praeterita
magis
reprehendi
possunt
,
quam
corrigi
(
што
је
прошло
да
се
боље
кудити
него
изправити
)
.
Остао
је
на
сваки
начин
јошт
извор
,
из
ког
се
могла
црпити
та
жива
вода
,
јест
,
па
ће
лакше
бити
прегорѣти
оно
,
што
се
пропустило
и
није
се
учинило
.
Али
ми
ево
почињемо
дирати
и
у
сам
тај
извор
.
У
старија
времена
дозиђивали
су
настојатељи
манастире
,
чували
су
своје
имање
,
и
што
је
најважније
,
крили
су
своје
расипање
,
ако
га
је
гдѣ
и
било
,
као
змија
ноге
.
Али
ево
од
нѣког
врѣмена
,
почеше
нѣки
куће
запуштати
.
Цркве
опадоше
,
кровови
манастирски
добише
прозоре
,
који
им
нетрѣбају
,
зајмови
се
на
манастирске
непокретности
дижу
,
разсипање
пада
у
очи
.
Да
настојатељи
манастирски
држе
имање
у
реду
,
па
ма
од
прихода
ни
крајцаре
из
године
у
годину
непренели
,
ма
сав
чисти
доходак
на
своје
ситне
потрѣбице
потрошили
,
јест
,
неби
нико
ни
рѣчи
реко
;
људи
би
били
задовољни
,
што
се
добра
у
реду
држе
,
што
се
капитал
чува
.
Јест
.
Али
ако
стане
спољашност
добара
опадати
,
ако
унутарњост
манастирска
буде
показивала
,
да
ту
нема
ни
овце
ни
руна
:
е
онда
,
будите
увѣрени
,
да
ће
се
свѣт
запитати
:
мора
ли
то
тако
бити
!
И
нема
ли
начина
да
то
буде
боље
!
Јест
.
Слушајте
само
шта
ми
приповѣдаше
нѣки
дан
.
Један
fidelis
frater
(
весео
брат
)
дође
зимус
у
манастир
Бе—
,
но
нећу
вам
казати
имена
.
Био
је
са
настојатељем
и
братством
врло
добро
познат
,
радо
су
га
примали
,
и
добро
дочекивали
.
Али
сад
га
лоша
срѣћа
послужи
.
Било
је
мало
доцније
у
вече
.
„
Ја
сам
гладан
као
курјак
,
“
повиче
он
кад
пође
у
гостинску
собу
.
„
Пеците
,
кувајте
,
иди
дајте
макар
и
хладног
,
дуго
ће
ми
бити
чекати
.
“
Намѣстник
погледа
духовника
а
овај
њега
,
поглед
им
значаше
много
.
„
Шта
се
згледате
?
“
повиче
гост
,
„
ваљда
немате
куварице
!
Дајте
,
сланине
,
плећке
,
сува
меса
,
мени
је
све
једно
.
“
„
Нема
!
“
одговоре
калуђери
слежући
рамени
.
„
Шта
наопако
,
“
продере
се
гост
и
разрогачи
очи
.
„
А
ви
дајте
сира
,
јаја
,
пекмеза
ил
што
имате
,
само
брже
,
јер
ћу
напослѣдку
на
вас
напасти
,
да
глад
утолим
.
“
„
Нема
!
“
одговоре
они
сасвим
простодушно
.
„
Дајте
људи
хлѣба
,
јер
ћу
,
тако
ми
имена
,
загристи
у
ваше
носеве
?
“
„
Нема
!
“
гласио
је
штереотипни
одговор
.
Гост
се
трже
,
и
запита
чудећи
се
:
„
А
познајете
л
’
ви
мене
?
“
„
Како
вас
неби
познавали
,
господине
;
ви
знате
да
би
вас
угостили
радије
него
и
ког
другога
,
али
нема
.
Хлѣбац
смо
о
вечери
појели
,
а
сутра
смо
мислили
узајмити
у
селу
.
Вечерас
у
истину
немамо
ни
мрве
хлѣба
.
“
Гост
се
разсрди
и
изиђе
из
собе
на
ходник
.
Тамо
негдѣ
нађе
сложен
купус
на
хрпи
.
Узме
једну
главицу
и
однесе
је
у
собу
.
Веселе
нарави
будући
удари
у
смѣх
и
повиче
:
„
ево
вечере
,
дајте
само
оцта
и
уља
.
“
„
Нема
!
“
зазвони
и
сад
из
уста
намѣстникових
;
„
господин
је
отишао
у
варош
,
да
купи
такових
ситница
,
али
вечерас
немамо
ни
капље
.
“
А
ви
донесите
вина
,
“
проговори
гост
промумлавши
нѣшто
кроз
зубе
,
и
стане
својим
ножем
рибати
главицу
купуса
и
онако
пресну
јести
.
„
Нема
!
“
одговоре
калуђери
већ
и
сами
стидећи
се
свога
вечитога
нема
.
„
Господин
је
продао
ономад
послѣдње
буре
вина
,
да
може
нужна
срѣдства
за
храну
набавити
,
и
данас
га
је
купац
одвезо
.
“
Гост
се
пљесне
рукама
,
погледи
у
гредице
од
собе
и
уздахне
:
„
о
Б
...
ново
,
Б
...
ново
,
та
ниси
ново
него
си
сасвим
подерано
!
Дајте
ми
воде
,
па
идите
од
мене
,
јер
вас
је
данас
само
то
сачувало
,
што
сте
мршави
ко
липов
штап
,
али
ако
дуже
овдѣ
останете
,
нисам
вам
сигуран
ни
за
кости
.
“
Калуђери
се
насмеју
,
па
га
онда
стану
разговарати
.
Млад
човѣк
наједе
се
пресна
купуса
и
залије
га
хладном
водом
...
али
шта
је
мислио
,
шта
ли
је
говорио
,
кад
се
у
свѣт
вратио
,
то
можете
мислити
.
Тај
гост
живи
,
и
може
јошт
и
30
година
живити
,
па
ће
живо
преповѣдање
служити
за
квасац
,
који
ће
се
све
већма
дизати
,
али
не
на
корист
манастирске
управе
.
(
И
данас
живи
тај
гост
.
Припов
.
)
„
Јест
.
Овакова
управа
изтргнуће
та
пре
та
после
наша
манастирска
добра
из
руку
калуђерских
,
и
дати
их
...
бог
зна
коме
јошт
могу
у
руке
доспѣти
.
Јошт
би
добро
било
,
да
дођу
под
управу
какве
наше
корпорације
(
заведенија
)
;
али
може
и
сама
влада
одтуд
узети
повода
,
да
их
под
државну
управу
узме
,
па
онда
смо
на
правом
путу
да
с
њима
прођемо
,
као
оно
што
смо
прошли
са
манастирским
и
црквеним
сребром
.
“
На
ово
уздахне
честити
овај
калуђер
,
па
онда
настави
опет
мирно
и
тихо
свој
разговор
овако
:
Јест
.
Ми
ваља
да
смо
врло
„
обозрителни
.
“
'
Такове
погрѣшке
могу
учинити
,
да
изгубимо
,
што
нисмо
врѣдни
да
сачувамо
и
умножавамо
.
“
Разговор
овај
продужи
се
и
на
даље
,
и
сврши
се
тек
онда
,
кад
путници
дођу
у
двор
у
Карловце
и
с
кола
сиђу
,
да
у
своје
собе
оду
.
И
доиста
год
.
1840
.
износили
би
годишњи
прилози
,
да
су
давани
,
владичји
415
.
000
ф
.
а
манастирски
779
.
550
Ф
.
ср
.
А
године
1870
,
послѣ
30
година
надошло
би
од
оних
првих
прилога
285
.
600
Ф
.
а
од
ових
других
347
.
830
ф
.
,
те
би
тако
те
године
имали
од
тих
прилога
од
владика
760
.
000
Ф
.
,
од
манастира
927
.
280
фор
.
у
скупи
1
,
687
.
280
Ф
.
ср
.
Са
интереси
могли
смо
,
да
је
срѣће
сад
имати
око
3
,
000
.
000
фор
.
који
би
нам
давали
око
200
.
000
фор
.
годишњег
доходка
да
помажемо
цркви
нашој
и
просвѣти
!
ДѣО
ДРУГИ
7
.
Разпуће
.
Дворска
је
комесија
отишла
из
манастира
.
Архимандрит
Арсеније
дао
је
о
.
Теофану
писмо
,
у
ком
се
овај
из
обитељи
Ј
.
одпушта
и
братији
св
.
обитељи
Ш
.
придружује
.
Услѣд
тога
покупи
о
.
Теофан
оно
мало
ствари
,
што
их
је
имао
,
сѣдне
на
манастирска
кола
,
која
му
је
администратор
радо
дао
,
и
пође
у
нову
своју
обитељ
.
Пре
него
што
се
кола
крену
,
пружи
о
.
Теофан
обѣ
ноге
прѣко
лотре
,
и
отрѣсе
прах
с
ногу
говорећи
:
„
Ни
праха
нећу
да
понесем
из
ове
обитељи
,
да
ме
кадгод
непрекорите
,
да
сам
и
тај
собом
понео
.
И
сам
спомен
мога
овдашњег
живота
оставио
бих
радо
овдѣ
,
кад
би
ми
било
могуће
;
јер
доиста
боље
би
било
,
кад
се
неби
мого
ни
опоменути
онога
,
што
сам
овдѣ
претрпио
.
Но
кад
бити
неможе
,
служиће
ми
само
за
науку
,
да
се
боље
чувам
змије
,
која
ми
је
праматер
преварила
у
облику
добра
пријатеља
.
“
Остала
братија
била
су
весела
својим
триумфом
,
који
су
налазили
у
том
,
да
тога
честитога
брата
из
свога
круга
удале
,
па
су
му
на
то
одговорили
смѣхом
,
вичући
му
подсмѣшно
:
путуј
игумане
,
нестарај
се
за
манастир
!
Имаћемо
прилику
дознати
—-
како
су
ова
добра
браћа
прошла
,
а
сад
ћемо
се
забавити
са
о
.
Теофаном
,
на
кога
смо
задатак
ове
приповѣсти
метнули
.
О
.
Теофан
дошавши
у
свој
нови
манастир
нађе
се
усамљеним
,
од
свѣта
остављеним
.
Пред
њим
бијаше
дошо
глас
,
да
је
нѣки
особењак
,
с
којим
се
дружити
неможе
,
и
да
га
се
ваља
чувати
као
ватре
и
змије
,
јер
ће
да
опече
и
угризе
.
Зато
су
му
се
нова
браћа
са
настојатељем
заједно
од
њега
уклањала
.
Нико
га
није
братски
поздравио
,
кад
је
у
дружину
дошо
;
сваки
му
је
одговарао
као
прѣко
бундева
,
штоно
наши
кажу
.
За
трапезом
су
ћутали
као
заливени
;
кад
су
се
с
њим
сукобили
,
бѣгали
су
од
њега
као
да
је
кужан
.
Наравно
је
било
,
да
је
о
.
Теофан
осѣћао
,
као
да
нема
никог
на
свѣту
;
учини
му
се
као
да
се
сав
свѣт
око
њега
губи
;
као
да
га
тишина
гроба
обузима
;
као
да
му
се
срдце
у
санту
леда
претвара
.
Није
знао
шта
му
је
,
али
му
је
често
суза
на
око
долазила
;
уздахнуо
би
чешће
горко
,
више
пута
реко
би
и
нехотице
:
О
да
ми
је
да
умрѣм
!
Тако
је
сѣдио
једно
вече
у
својој
ћелији
.
Кроз
прозор
се
видило
јарко
сунце
,
како
се
за
гору
спушта
.
Пун
туге
гледао
је
честити
калуђер
на
сѣдајуће
сунце
.
„
Ти
падаш
у
гроб
твој
јарко
сунце
;
скоро
ће
мрачна
ноћ
сву
земљу
увити
:
мене
увија
мрачна
ноћ
и
кад
си
ти
на
врху
славе
твога
дана
...
.
да
ли
ће
се
и
мени
мој
гроб
скоро
отворити
?
“
рекне
о
.
Теофан
,
и
опет
нехотице
изиђу
му
на
уста
рѣчи
:
О
,
да
ми
је
да
умрѣм
!
Он
је
ступио
у
калуђере
с
намѣром
,
која
бијаше
добра
и
пуно
ваљана
.
Он
изкуси
на
брзо
,
да
му
се
сто
и
сто
прѣпона
намѣри
на
пут
стављају
.
Задаћа
живота
му
бијаше
густом
маглом
застрта
;
он
почне
сумњати
,
да
ли
ће
му
бити
могућно
задаћу
своју
извести
.
Он
је
мислио
да
буде
калуђером
у
лѣпшем
образу
.
Чист
слуга
светог
божијег
олтара
;
вѣрни
пријатељ
обитељи
,
која
га
у
своје
крило
прими
;
примѣр
народу
,
који
у
манастиру
прибѣжишта
тражаше
;
подпора
свакоме
,
коме
потрѣбна
бијаше
помоћ
разуму
,
души
,
савѣсти
;
учитељ
народа
малог
и
простог
,
коме
ваљаше
у
манастирима
отворити
извор
науке
и
пружити
срѣдства
,
да
из
тога
извора
сваки
узможе
црпити
,
кога
жеђ
за
просвѣтом
на
више
и
свѣтлије
повуче
!
А
сад
је
изкусио
,
да
тој
намѣри
баш
највише
стајаше
на
путу
они
,
који
позвани
бијаху
да
с
њим
заједно
раде
,
да
се
изведе
;
да
ниже
њега
нема
нико
ни
слутње
о
томе
,
шта
му
управо
чинити
ваља
;
да
у
реду
с
њиме
војују
људи
,
који
мисле
,
да
су
манастири
грађени
,
да
нѣколико
људи
читају
молитве
,
а
и
немисле
шта
говоре
,
да
нѣколико
људи
живе
како
могу
и
како
ком
изпадне
за
руком
;
да
више
њега
стоје
људи
,
који
држе
да
су
само
они
избраници
сина
Божијег
,
а
друга
тако
звана
браћа
,
да
су
њихове
слуге
и
оруђе
;
да
врховна
управа
задатак
свој
само
на
политичном
пољу
налази
,
и
да
јој
ваља
све
