КАЛУЂЕР
.
ИСТИНА
И
ПОЕЗИЈА
.
од
Дра
Јована
Суботића
.
У
НОВОМЕ
САДУ
.
ИЗДАЊЕ
КЊИЖАРЕ
ЛУКЕ
ЈОЦИЋА
И
ДРУГА
.
1881
.
У
НОВОМЕ
САДУ
.
ШТАМПАРИЈА
А
.
ПАЈЕВИЋА
.
1881
.
КАЛУЂЕР
.
ИСТИНА
И
ПОЕЗИЈА
.
(
Писано
И
.
дѣо
1873
.
,
ИИ
.
и
ИИИ
.
1880
.
)
ДѢО
ПРВИ
.
И
.
Бал
у
манастиру
.
Било
је
зимње
вече
у
фебруару
1842
.
г
.
Дебео
снег
бијаше
поља
покрио
,
и
овај
се
напрам
пуног
мѣсеца
блистао
,
као
да
је
најлѣпшим
разнобојним
драгим
камењем
посут
.
У
манастиру
Ј
...
у
Фушкој
Гори
горѣле
су
свѣће
по
свим
ћелијама
.
Ту
се
држао
тако
названи
бал
.
Администратор
манастира
радо
је
добро
јео
,
а
још
радије
добро
пио
.
Између
људи
,
који
радо
пију
,
налази
се
једна
битна
разлика
.
Једни
радо
пију
сами
.
Ови
навуку
обично
у
своју
одају
подоста
добра
винца
,
онда
се
затворе
,
пећ
угрију
,
па
чашицу
по
чашицу
,
те
тако
до
зоре
,
ако
их
винушко
раније
у
постељу
несвали
.
Други
немогу
пити
на
само
по
што
су
живи
,
и
кад
им
дође
воља
попити
коју
чашу
више
,
то
траже
друштва
ма
каква
и
ма
гдѣ
,
па
ма
се
и
са
кућним
слугама
у
јавној
гостионици
куцали
,
или
морали
отићи
у
шуму
к
надничарима
,
који
дрва
,
сѣку
.
Онда
им
вино
годи
,
а
што
их
кад
кад
поштени
људи
пред
другима
гостима
у
гостијоници
изобличе
,
и
што
се
по
који
пут
у
шуми
код
ватре
сѣдећи
у
ову
стровале
,
те
подобро
опрље
,
то
њима
није
ништа
.
У
ову
врсту
овакових
Бахусових
поштоватеља
спадао
је
и
администратор
споменутога
манастира
.
Он
,
кад
је
добио
вољу
да
пије
,
а
та
му
је
почесто
долазила
,
или
је
морао
имати
Винковића
у
манастиру
,
или
је
сам
отишао
куда
у
прњавор
,
те
је
гледао
,
гдѣ
се
браћа
веселе
.
Јесу
л
’
ти
били
у
качари
,
или
ракиџијници
,
или
у
соби
,
то
је
њему
било
све
једно
.
Незнамо
хоће
ли
што
важити
у
очима
читатеља
,
али
ћемо
им
ипак
казати
,
да
је
овај
узор
од
администратора
манастирских
био
родом
из
Бачке
,
а
звао
се
отац
Гаврил
.
Но
па
сад
мислимо
,
да
нам
није
нужде
обширније
описивати
бал
у
манастиру
,
који
смо
мало
час
напоменули
.
Она
браћа
,
која
су
у
прњавору
више
тако
званих
„
затворених
“
кругова
чинили
,
састала
су
се
сада
у
светој
обитељи
у
једном
великом
соареу
.
Најпре
шљивовица
,
па
за
тим
бермет
,
па
онда
одмах
црвеника
вукла
се
из
манастирског
подрума
издашно
.
Отац
“
Гаврил
дигне
чашу
и
почне
говорити
.
Сви
гости
упру
очи
у
њега
.
„
Пијте
браћо
,
та
то
је
ваше
и
наше
.
То
су
наши
стари
садили
,
наши
предшественици
,
смирени
калуђери
,
и
ваши
дѣдови
,
прњаворци
,
који
су
светој
овој
кући
њиве
орали
,
винограде
садили
,
копали
и
жњели
,
брали
и
увозили
,
отакали
и
претакали
.
Па
кад
смо
заједно
радили
ваља
да
и
заједно
пијемо
.
Ово
су
народне
куће
и
народно
добро
,
ваља
дакле
и
народ
што
одтуда
да
има
.
Пијте
.
У
славу
Божију
.
“
Гости
устану
на
ноге
,
изрецитују
11
пути
„
господи
помилуј
!
“
а
дванајесто
велико
развуку
на
дугачко
и
широко
.
За
тим
узме
сваки
своју
чашу
и
искапи
је
до
дна
.
На
то
ће
рећи
један
од
гостију
:
„
Душа
ваља
,
добро
вино
.
И
моје
је
добро
,
ал
ово
ја
много
боље
.
Чудо
,
на
једном
брѣгу
виногради
,
па
манастирско
боље
.
Сад
нека
ми
ко
рекне
,
да
ту
нечини
много
света
рука
.
—
Али
ми
пијемо
,
и
право
чинимо
;
но
шта
ће
рећи
отац
Теофан
?
“
„
Отац
намѣстник
?
“
прихвати
господин
(
администратор
)
.
„
Е
шта
да
рекне
.
Сваки
нека
,
чини
своје
.
Он
је
дрва
насѣкао
,
шиндру
набавио
,
ћелије
покрио
.
То
му
је
било
велико
уживање
.
А
то
уживање
кошта
много
новаца
.
Па
добро
.
Ми
му
нисмо
ништа
рекли
.
Наш
је
ћеф
добро
вино
пити
.
То
кошта
много
мање
новаца
.
Па
што
би
то
било
њему
противно
?
Сваком
своје
.
Он
покрива
кућу
,
а
ја
поим
христијане
:
кад
дође
ко
из
двора
,
и
запита
вас
,
кои
је
калуђер
у
манастиру
најбољи
за
народ
,
ја
знам
да
ћете
ви
казати
:
отац
администратор
!
“
„
И
хоћемо
,
и
хоћемо
!
“
повичу
нѣки
од
гостију
.
„
И
право
је
!
“
додаду
други
.
„
Калуђера
ваља
да
има
двѣ
феле
:
једни
да
теку
,
и
ти
трѣба
да
су
намѣстници
,
а
кад
један
манастир
уреде
,
да
иду
у
други
,
па
и
тај
да
доведу
у
ред
.
Други
ваља
да
троше
,
да
и
народ
има
што
од
манастира
,
и
ти
ваља
да
су
игумни
и
архимандрити
,
па
да
отворе
руке
и
подруме
,
да
се
и
народ
мало
помогне
.
Ако
Бог
да
,
те
ја
постанем
игумном
,
имаћете
ви
свачега
,
и
винца
,
и
ракијце
,
и
жиока
,
и
вѣнчаница
и
прошћа
и
прућа
,
и
свачега
.
А
отац
Теофан
има
јошт
дуго
времена
радити
,
ако
ћемо
да
све
манастире
оправи
и
уреди
,
кои
су
посрнули
.
“
„
Али
ако
њега
игумном
поставе
?
“
примѣти
један
од
гостију
.
„
Немој
да
ти
се
у
очи
насмијемо
!
“
рекне
му
господин
.
„
Отац
Теофан
игуман
?
То
би
било
само
онда
,
кад
би
сви
настојатељи
били
као
отац
Теофан
;
али
од
те
наше
господе
има
више
њих
,
кои
мисле
као
ја
,
па
неће
допустити
,
да
се
стари
ред
квари
.
Добро
је
њему
намѣстниковати
:
игуманство
је
за
паметније
главе
.
Игуман
ваља
да
је
господин
,
да
се
о
господом
мѣша
,
да
се
држи
чисто
,
а
не
да
се
вере
по
шпајзу
,
по
подруму
,
по
гумни
и
по
шумама
.
За
то
су
млађи
.
Ми
калуђери
сви
смо
браћа
,
па
ко
је
за
што
;
ко
је
за
господина
,
нека
господује
,
а
ко
је
за
аргатовање
,
нека
му
га
.
То
је
,
мислим
право
!
Тако
су
радили
стари
;
а
тако
и
сад
држе
у
двору
.
Него
дај
да
пијемо
;
а
кад
ја
постанем
игумном
,
онда
ћемо
и
боље
!
“
И
опет
се
чује
звекет
чаша
,
и
опет
рецитатив
и
арија
од
„
господи
помилуј
.
“
Пило
се
оштро
;
није
дакле
чудо
,
што
се
морало
чешће
у
подрум
по
„
тазе
,
“
Онај
ђак
,
кои
је
обично
приступ
у
подрум
имао
,
није
могао
свом
позиву
овога
вечера
сам
одговорити
,
већ
му
се
морао
придружити
манастирски
шумар
.
Шумари
су
навикнути
на
хладан
зрак
,
и
немогу
толико
топлине
поднети
,
колико
други
смртни
,
кои
више
посла
имају
у
кујни
око
ватре
,
или
у
соби
око
топле
пећи
.
А
можда
је
и
пре
већ
дубоко
у
коршов
загледао
.
Доста
да
шумар
набрзо
изда
,
то
се
једаред
низ
доксат
заједно
са
пуном
ћупом
натраг
скотрља
,
и
тамо
под
басамаци
некако
сложи
.
Ђак
је
био
јаче
грађе
,
те
издржи
до
поноћи
.
Но
истина
је
,
да
му
је
послѣ
и
много
лакше
било
.
Браћа
гости
већ
се
бијаху
подобро
проредили
.
Већ
се
више
њих
нађу
које
под
столом
,
које
на
поду
;
а
неки
се
удесише
главом
на
руке
а
рукама
на
стол
,
те
хркаху
у
славу
бала
замѣњујући
клавир
,
или
веркл
,
или
тамбурицу
.
И
отац
администратор
није
више
пио
.
Очи
су
истина
миловидно
чашицу
погледале
,
али
руке
бијаху
узете
,
а
ноге
свезане
,
те
се
немогаше
с
мѣста
макнути
.
Он
наслони
главу
на
наслон
од
велике
столице
,
у
којој
је
сѣдио
,
па
стане
само
пљуцкати
,
а
то
је
био
знак
,
да
га
ваља
у
постељу
носити
.
Ђаци
приступе
к
столици
,
дигну
ову
у
вис
,
и
однесу
свога
духовног
оца
,
свој
узор
и
правило
,
у
игумнову
ћелију
,
те
га
предаду
судбини
.
Остали
прњаворски
гости
,
кои
су
се
јошт
могли
мицати
,
потраже
мѣста
,
гдѣ
да
склоне
главе
,
те
једни
се
пруже
на
под
,
а
други
одсрћу
у
шталу
,
и
сместе
се
како
се
ком
даде
.
Од
калуђера
манастирских
бијаху
ту
два
млађа
члана
.
Стари
духовник
имао
је
костобољу
,
то
је
остао
у
свом
кревету
.
Отац
намѣстник
једио
се
што
се
толико
вино
троши
,
које
га
је
толико
муке
стало
,
учинио
се
болестним
,
и
уздисао
је
у
својој
ћелији
,
да
се
до
бога
чуло
.
Она
два
млађа
калуђера
или
су
се
чували
,
или
су
могли
више
поднети
:
доста
да
су
били
доста
чили
,
кад
други
од
ноћнога
труда
попадаше
.
Кад
се
гости
којекако
поспремаше
или
боље
рећи
разспремише
,
запита
отац
Митрофан
овога
друга
:
„
Је
с
’
ти
гладан
?
“
Отац
Амфилохије
одговори
:
„
Да
ви’ш
јесам
.
Небих
се
срдио
,
да
дођемо
до
какве
плећке
.
“
Отац
Митрофан
бијаше
здрав
млад
човѣк
око
35
година
.
Црна
дуга
коса
покривала
,
му
је
теме
и
спадала
на
рамена
;
а
тако
исто
црна
дуга
брада
покривала
му
је
дољни
дѣо
главе
.
Широке
црне
састављене
обрве
,
даваше
му
црним
сѣвајућим
очима
дивљу
ватру
.
Друг
његов
Амфилохије
имао
је
нѣшто
мало
смеђе
брадице
,
и
само
му
је
нос
навлачио
на
себе
позорност
гледаоца
.
Овај
је
био
необично
дугачак
,
и
изилазио
је
у
тако
танак
шиљак
,
да
би
се
могао
у
чувалдуз
уденути
.
„
Хајдемо
куварици
“
рекне
Митрофан
;
„
она
има
сигурно
обарене
плећке
,
па
ћемо
се
нас
двоица
по
нашем
ћефу
провести
.
“
„
То
ће
бити
прави
бал
“
одговори
Амфилохије
и
жмирне
мало
очима
,
а
шиљак
му
од
носа
повуче
се
мало
на
више
.
„
Ми
ћемо
имати
и
женскиња
!
“
„
Хајдемо
само
“
,
повиче
Митрофан
и
навуче
јаче
обрве
на
очи
.
„
Хајдемо
“
,
одговори
Амфилохије
,
и
пође
у
кујну
.
Манастирске
су
кујне
простране
и
лѣпе
,
то
је
познато
.
Таква
је
била
и
у
нашем
манастиру
.
Вечера
је
била
издана
,
с
тога
је
само
мала
ватрица
на
огњишту
горѣла
.
Куварица
је
сѣдила
мало
даље
од
огњишта
,
и
чекала
,
неће
ли
за
коју
каву
повикати
,
а
међу
тим
је
у
ватру
гледала
,
зѣвала
,
и
час
се
протрѣсла
,
час
опет
мало
задрѣмала
.
Сад
хрупе
два
млада
калуђера
у
кујну
.
„
Добар
вечер
куварице
“
повичу
оба
у
једаред
.
„
Јеси
л
рада
гостима
?
“
Куварица
се
тргне
из
свога
дрѣмежа
,
погледа
на
улазеће
,
омахне
главом
на
десно
,
и
одговори
невољно
:
„
Какво
вас
добар
вечер
нашло
;
зар
незнате
,
да
смо
ближе
зори
него
вечеру
.
Ид’те
спавати
,
боље
ће
бити
,
и
онако
ће
на
скоро
зазвекетати
будилник
!
“
Онај
шиљконоси
стане
око
куварице
скакутати
и
пѣвати
:
„
Сладка
Маро
,
Марице
,
сладка
душо
душице
,
дад
мало
плећке
,
дад
мало
плећке
!
“
На
ово
обиђе
око
куварице
,
и
изтргне
столицу
изпод
ње
.
Ова
осѣти
за
времена
,
да
ће
онај
да
извуче
столицу
изпод
ње
,
па
скочи
,
и
спасе
се
,
те
непаде
на
земљу
.
„
О
убиле
вас
силе
,
шта
вам
је
?
“
Шта
вас
је
снашло
,
што
сте
ме
напали
?
Идем
одмах
господину
,
да
му
кажем
,
шта
му
свети
отци
раде
!
“
повиче
куварица
разљућена
.
Отац
Митрофан
развуче
своје
црне
бркове
;
управо
је
развукао
своје
устне
,
али
се
ове
нису
видиле
од
црних
са
брадом
смѣшаних
бркова
.
„
Куда
ћеш
?
Господину
!
Иди
слободно
.
Господин
незна
ни
је
ли
мушко
ил
женско
;
а
у
теби
ће
пре
видити
св
.
Флоријана
,
што
долази
да
му
гаси
ватру
у
глави
,
него
куварицу
.
“
„
Дај
плећке
,
дај
!
“
—
„
Дај
плећке
дај
“
говорио
је
отац
Амфилохије
непрекидајући
.
Куварица
окрене
главу
к
њему
,
да
види
,
је
ли
тај
човѣк
при
себи
.
А
он
удари
гласом
великим
:
господи
помилуј
.
„
Дај
плећке
,
Марице
,
дај
плећке
душице
,
дај
плећке
,
дај
плећке
!
“
па
кад
сврши
а
он
заврши
са
једним
громовитим
„
дан
!
“
које
се
разлегаше
,
као
да
је
заиста
гдѣ
на
близу
топ
пуко
.
„
Нема
ту
ништа
“
повиче
куварица
,
„
морам
ићи
отцу
намѣстнику
.
Ови
ил
су
пијани
трештени
,
или
су
изгубили
памет
,
“
Дигне
се
да
пође
;
али
је
отац
Митрофан
дочека
у
своја
наручија
.
„
Ја
нисам
крив
што
се
дајеш
грлити
“
,
рекне
јој
загушљивим
гласом
„
сама
си
ми
у
руке
дошла
!
“
Ово
рекне
па
је
пољуби
.
Но
куварица
бијаше
појака
.
Тури
га
снажно
од
себе
и
одтрчи
у
своју
собу
.
Отац
Амфилохије
потрчи
за
њом
,
али
не
могаше
у
собу
,
јер
се
она
бијаше
опрла
из
нутра
.
Међу
тим
опази
он
кључ
у
врати
:
закључа
дакле
брже
собу
,
и
повиче
:
„
Баш
добро
,
ухвати
се
птичица
у
клопку
.
Сад
хајде
да
тражимо
плећку
,
па
онда
ћемо
да
читамо
куварици
горопадну
молитву
.
“
Узму
свѣћу
и
оду
у
комору
,
гдѣ
су
разна
јестива
држана
.
Ту
наиђу
на
обарену
плећку
,
изнесу
је
у
кујну
на
куваричин
стол
,
узму
ножеве
и
стану
се
частити
.
Куварица
види
ове
с
ножеви
како
плећку
конабе
;
поплаши
се
од
насртаја
каквог
послѣ
тога
благовања
,
па
узме
велику
мараму
,
изађе
кроз
прозор
,
кои
је
у
ходник
водио
,
напоље
из
собе
,
прокраде
се
кроз
отворена
врата
манастирска
напоље
,
па
идиди
—
управо
у
Карловце
.
А
она
двоица
кад
се
наједу
плећке
оду
на
куваричина
врата
,
и
отац
Амфилохије
почне
по
познатој
ноти
„
дај
плећке
Марице
“
пѣвати
другу
пѣсму
,
која
је
звонила
налик
на
ону
прву
,
али
је
други
садржај
имала
.
Кад
одпѣва
поему
стане
маукати
као
мачак
,
одкључа
врата
и
тури
их
у
собу
,
мислећи
,
да
ће
куварица
бити
јошт
на
врати
и
ова
отискивати
.
Но
куварица
била
је
већ
на
крај
прњавора
,
врата
попусте
,
а
отац
Амфилохије
ђусне
колики
је
дуг
у
собу
на
под
.
Отац
Митрофан
мишљаше
да
ће
куварица
преко
онога
из
собе
изкочити
,
па
разшири
руке
,
да
је
заустави
.
Тако
су
стајали
та
два
ваљана
калуђера
подуже
.
Онај
један
лежаше
колики
је
дуг
на
поду
,
а
онај
други
стајаше
са
свим
глумачки
о
раширеним
рукама
пред
врати
.
Сад
се
онај
први
полагано
дигне
.
У
устајању
осѣти
да
му
је
нос
влажан
,
ухвати
се
дакле
прстима
за
нос
,
да
га
те
влаге
опрости
,
али
му
прсти
на
брзо
покажу
,
да
та
течност
није
ништа
друго
него
најплеменитији
сок
у
тѣлу
отца
Амфилохија
.
И
сад
види
да
је
љоснуо
на
нос
,
да
оштри
шиљак
нос
није
био
у
стању
сачувати
од
ближега
додира
са
цигљама
на
поду
куваричине
собе
,
те
да
му
се
тако
избио
врањ
на
бурету
,
у
ком
је
крв
држао
.
Што
се
више
усѣкњивао
,
то
се
више
крвљу
умазивао
,
и
тако
му
се
друг
од
истине
поплаши
,
кад
га
крвљу
обливена
види
.
Он
разширене
руке
нагло
склопи
,
да
се
дланови
ударе
и
своје
чудо
фактично
покаже
.
Међутим
је
отац
Амфилохије
кораком
напрѣд
ступио
,
те
је
тако
у
онај
пар
,
кад
су
се
шаке
отца
Митрофана
састати
имале
,
главом
међу
њих
доспѣо
.
Шаке
Митрофанове
приближивале
су
се
као
двѣ
локомотиве
једна
напрема
другој
.
Митрофан
је
био
чврст
дѣчко
,
а
чудо
његово
било
је
велико
.
Није
дакле
ни
мало
чудо
,
што
су
му
се
шаке
из
све
снаге
једна
другој
приближивале
,
ни
што
је
било
врло
ризично
за
главу
,
која
би
се
међу
њима
нашла
у
оном
моменту
,
кад
им
се
ваљало
састати
.
На
несрѣћу
нађе
се
донета
Амфилохијева
глава
баш
у
онај
пар
на
оној
точки
,
гдѣ
су
се
та
два
локомотива
сусрѣсти
имала
.
Може
се
дакле
помислити
каква
је
то
пљуска
била
,
која
је
Амфилохијеву
главу
усрѣћила
,
кад
су
се
Митрофанове
шаке
с
њом
сукобиле
.
Лупа
је
била
истина
мања
него
да
је
длан
о
длан
ударио
:
али
је
Амфилохије
помислио
,
да
му
доиста
шпанске
чизме
на
главу
натичу
;
тако
му
се
учини
,
да
му
се
лубања
разпаде
.
Пре
свега
повуче
се
једним
кораком
натраг
,
па
онда
кад
види
управо
шта
је
,
полети
к
огњишту
,
зграби
замашан
гвоздени
ватраљ
и
удари
на
Митрофана
.
Овај
није
истина
био
крив
у
правом
смислу
рѣчи
,
али
је
ћушка
била
доле
његових
руку
,
те
му
ипак
у
мозгу
зазори
,
да
отац
Амфилохије
нема
часа
најпре
разабрати
,
је
л
’
то
било
хотимице
или
нехотице
,
него
да
ће
он
њега
оним
ватраљем
одалачити
,
па
ма
га
послѣ
на
колѣни
за
опроштење
молио
.
Зграби
дакле
мантију
једном
руком
с
једне
,
другом
с
друге
стране
,
па
јуриш
повратном
линијом
путем
,
коим
бијаше
у
кујну
дошао
,
а
то
ће
рећи
из
кујне
на
поље
,
па
ходником
до
басамака
,
онда
уз
басамаке
горе
,
те
оним
дугачким
ходником
к
ћелијама
,
док
недојури
до
своје
.
Ту
забрави
обоја
врата
и
спољска
и
изнутарња
,
метне
јошт
стол
пред
врата
,
стане
пред
ова
,
и
дигне
обѣма
рукама
у
висину
батину
глогову
,
којом
се
помагао
,
кад
је
шуму
обилазио
,
и
која
би
и
најгоропаднијег
вампира
у
млѣво
сатрла
.
Отац
Амфилохије
са
ватраљем
полети
за
другом
,
но
кад
дође
на
басамаке
уплете
се
у
мантију
и
падне
.
Док
се
он
дизао
и
изплитао
,
дотлѣ
се
отац
Митрофан
бијаше
у
сигурност
ставио
.
Крв
из
носа
цурила
је
једнако
;
глава
му
је
од
Митрофановог
загрљаја
јошт
једнако
бучила
,
као
да
у
њој
млин
на
два
кола
меље
.
То
га
све
примора
да
остави
Митрофана
,
и
упути
се
чесми
,
да
заустави
крв
из
носа
,
и
да
накваси
главу
,
која
му
горијаше
као
да
је
у
њој
жива
жеравица
.
С
тешком
муком
заустави
крв
,
и
разхлади
главу
,
па
онда
пође
да
легне
,
да
се
мало
загрије
и
поврати
од
ноћне
незгоде
и
сваковрстне
напасти
.
Кад
се
свуче
и
у
постељу
легне
,
проговори
сам
себи
:
„
Но
ове
покладе
запамтићу
док
сам
жив
.
“
2
.
Калуђерски
суд
.
Куварица
је
срѣћно
у
Карловце
утекла
.
Она
је
у
митрополитском
двору
служила
пре
него
што
бијаше
у
манастир
у
службу
отишла
,
и
тако
је
тамо
дворске
чиновнике
познавала
.
Наравно
да
се
овима
тужила
како
је
у
манастиру
прошла
.
Ови
јој
савѣтују
,
да
даде
написати
тужбу
,
и
да
је
поднесе
Њ
.
Ексцеленцији
,
а
међу
тим
да
иде
у
манастир
и
да
иште
од
намѣстника
своју
плату
,
што
јој
је
припадала
.
Она
тако
и
учини
.
Тужба
буде
Њ
.
Ексцеленцији
предана
.
Администратор
манастира
имао
је
такође
своје
пријатеље
у
двору
,
и
од
ових
дозна
на
скоро
,
да
су
и
он
и
братија
грдно
обтужени
.
Сви
се
поплаше
горопадно
;
а
куварицу
да
су
могли
добити
,
смождили
би
је
живу
.
Ова
дође
ноћу
у
прњавор
,
и
сутра
дан
,
чим
је
зора
заплавила
,
ушука
се
у
манастир
и
дође
о
.
намѣстнику
.
Од
овога
се
није
плашила
,
јер
га
је
познавала
,
да
је
човѣк
доброга
срдца
,
а
није
ни
у
шта
био
умѣшан
.
Увѣрена
је
дакле
била
,
да
ће
јој
одмах
плату
издати
,
па
ће
тако
исто
кришом
из
манастира
отићи
,
те
је
неће
нико
ни
опазити
,
а
камо
ли
злоставити
.
Тако
је
и
учинила
.
Али
су
њени
противници
рачунали
као
и
она
.
Она
ће
доћи
по
плату
,
то
су
за
сигурно
држали
.
Доћиће
или
рано
ујутру
или
по
мраку
у
вече
.
И
то
су
имали
разлога
као
истину
узети
.
Дакле
...
.
поставе
стражара
,
кои
је
имао
на
то
мотрити
,
па
кад
дође
,
одмах
господину
јавити
.
Овај
стражар
проведе
нѣколико
дана
на
свом
мѣсту
узалуд
.
Куварице
нема
ни
у
вече
ни
у
јутру
.
Али
дође
и
право
јутро
.
Куварица
докраде
се
,
што
је
више
могла
кришом
до
манастира
,
и
оде
о
.
намѣстнику
.
Но
будно
око
стражара
опази
је
,
и
таки
јави
господину
,
да
је
птица
у
клот
улѣгла
.
Противници
њени
направили
су
јошт
тре
тога
план
,
како
да
је
добију
,
кад
дође
,
па
по
томе
оде
одмах
сваки
на
своје
мѣсто
.
Два
слуге
опреме
коње
,
те
стојаше
само
чекајући
заповѣст
.
О
.
намѣстник
био
се
опремио
,
да
иде
на
посао
,
кад
нѣко
на
врата
лагано
куцне
.
„
Слободно
“
,
повиче
он
на
то
;
но
упрѣпасти
се
,
кад
види
да
је
куварица
.
„
А
што
си
долазила
,
човѣче
“
,
повиче
јој
на
сусрѣт
.
„
Хоћеш
силом
да
зло
прођеш
,
па
и
мене
да
бациш
у
бѣду
!
“
„
Ја
сам
само
дошла
по
моју
плату
,
одговори
му
куварица
приступајући
му
руци
.
„
Ви
знате
,
да
ми
нисте
платили
.
Знате
,
колико
ми
припада
,
па
дајте
ми
што
је
моје
,
а
ја
ћу
одмах
отићи
одкуда
сам
и
дошла
.
Немора
нико
ни
знати
да
сам
овдѣ
била
.
А
њима
сам
ја
већ
добар
ручак
скувала
у
двору
,
знам
да
ће
грцати
,
кад
га
стану
кусати
,
срам
их
било
.
“
„
Баш
за
то
ниси
имала
доћи
.
За
плату
си
могла
и
другог
ког
послати
.
“
„
Ја
сам
сирота
жена
,
мени
новци
трѣбају
,
а
ја
немам
никога
,
у
ког
би
се
могла
поуздати
.
Па
баш
и
да
ме
виде
,
шта
ми
могу
.
У
двору
знаду
да
сам
дошла
овамо
,
па
ће
бити
вражке
потѣре
,
ако
данас
кући
не
дођем
“
,
одговори
куварица
уздајући
се
у
заштиту
дворскога
зрака
.
„
Добро
добро
“
,
проговори
о
.
намѣстник
нагло
.
„
Ево
ти
твоје
плате
...
а
ено
ти
врата
,
па
бѣжи
куд
те
очи
воде
.
Ја
нећу
ништа
да
знам
ни
за
тебе
,
ни
за
твоју
тужбу
,
ни
за
двор
ни
за
никога
,
“
Ово
рекне
,
па
приступи
столу
,
одброи
онолико
,
колико
је
плата
куваричина
износила
,
и
даде
јој
новце
.
Куварица
узме
новце
и
пољуби
га
у
руку
,
па
се
окрене
к
вратма
да
пође
на
поље
.
У
тај
пар
чује
се
ход
ђаков
близу
врата
намѣстникових
.
Овај
изиђе
пред
врата
,
да
види
куда
иде
ђак
,
и
да
неће
њему
,
па
да
га
дочека
пред
врати
,
да
му
неулази
у
собу
.
И
доиста
,
ђак
му
приступи
,
и
рекне
му
,
да
га
зове
господин
,
да
му
тај
час
дође
.
О
.
намѣстник
закључа
своју
ћелију
,
и
оде
администратору
.
Овај
је
сав
дрхтао
од
љутине
.
„
А
та
је
ту
!
“
повиче
к
долазећему
,
пре
него
што
овај
сасвим
ступи
у
собу
.
„
Ко
та
?
Запита
о
.
намѣстник
колико
могаше
мирније
.
„
Ко
та
,
ко
та
!
“
дрекне
администратор
јаростно
.
„
Знаш
ти
добро
ко
.
Она
куја
,
што
иде
и
лаже
у
двору
које
шта
на
поштене
људе
.
Али
ја
ћу
се
њој
осветити
,
већ
ако
небудем
жив
.
Куварица
је
код
тебе
.
Немој
врдати
.
Ја
знам
за
цѣло
,
да
је
она
мало
пре
к
теби
ушла
.
“
„
Истина
је
“
,
одговори
о
.
намѣстник
хладно
.
„
Она
је
дошла
по
своју
плату
,
но
ја
сам
јој
ту
дао
.
А
даље
ме
се
ништа
нетиче
.
“
„
Ја
од
тебе
ништа
и
нетражим
.
Ти
си
и
онако
нѣки
дивљи
светац
.
Али
ћу
ја
њу
дати
изшибати
,
да
ће
ме
се
до
гроба
сѣћати
!
“
О
.
намѣстник
тргне
се
,
кад
чује
ове
рѣчи
администраторове
.
Он
се
нађе
уврѣђен
том
самовољом
,
и
запита
:
„
Коим
правом
!
“
„
Не
ћу
правом
него
воловском
жилом
!
“
одговори
администратор
у
бѣснилу
,
(
У
оно
врѣме
казнили
су
мушке
кривце
штапом
,
женске
овде
споменутим
сурогатом
.
)
Него
пуштајте
је
из
ваше
ћелије
,
да
је
неморам
сам
из
ње
извлачити
,
те
да
се
не
прави
хука
бука
без
невоље
.
“
О
.
Теофан
види
,
да
ту
непомаже
ништа
говорити
,
и
да
ће
најбоље
бити
немѣшати
се
ни
у
тај
чин
започете
комедије
.
Он
слегне
рамени
и
рекне
:
„
Радите
што
вам
драго
;
ја
нећу
ни
за
што
да
знам
.
Мене
се
ништа
нетиче
.
“
Кад
дође
у
своју
ћелију
,
погледа
подуго
на
куварицу
и
више
искрено
него
обзирно
проговори
јој
:
„
Јесам
ја
реко
,
да
ће
бити
ђавола
!
Што
си
долазила
.
Господин
зна
да
си
овде
,
а
зна
,
да
си
га
тужила
Ексцеленцији
,
па
вели
,
да
ће
те
изшибати
,
да
ћеш
га
се
до
века
сѣћати
.
Него
гледај
да
идеш
од
мене
,
јер
ће
те
силом
одовуд
одвући
,
“
Сирота
жена
удари
на
ово
у
плач
,
клекне
преде
о
.
намѣстника
и
стане
га
заклињати
и
преклињати
,
да
је
неда
срамотити
,
да
она
воле
у
бунар
скочити
,
него
да
је
шибају
,
и
за
сав
вѣк
убију
;
да
она
неиде
из
ћелије
,
док
је
жива
...
На
ове
рѣчи
скочи
,
и
зграби
са
стола
намѣстникова
мали
турски
ножић
,
кои
је
овај
собом
носио
,
кад
је
у
шуму
на
цѣо
дан
ишо
,
те
се
њим
служио
сѣкући
хлеб
и
оно
мало
смока
,
што
бијаше
том
приликом
за
се
понео
,
да
глад
уталожи
.
„
Ево
!
“
повиче
куварица
,
кад
нож
у
руке
узме
.
„
Хоћу
се
,
бога
ми
пре
убити
овдѣ
на
мѣсту
,
па
нека
вас
суд
све
посапиње
,
него
што
ћу
се
дати
од
оних
злотвора
без
сваке
кривице
шибати
и
срамотити
!
“
Она
изрече
ове
рѣчи
тако
да
о
.
намѣстник
није
мого
ни
најмање
о
истини
и
збиљи
тих
рѣчи
посумњати
.
Њему
дође
пред
очи
сва
криминална
процедура
...
.
и
зној
га
пробије
.
„
Хо
,
јесам
ја
награисао
!
“
повиче
у
страху
и
бризи
,
крстећи
се
.
„
Ни
крив
ни
дужан
,
сад
да
ја
страдам
.
Окани
се
тога
,
несрѣћнице
,
па
гледај
да
како
побѣгнеш
,
а
немој
се
убијати
и
мене
у
несрѣћу
бацати
.
Ху
,
шта
ће
рећи
свѣт
и
људи
;
а
ова
моја
црна
браћа
једва
би
то
дочекала
,
да
ме
једаред
за
свагда
скину
с
врата
.
Дај
тај
нож
!
“
„
Ни
за
живу
главу
,
док
год
небудем
изван
ових
зидова
!
“
одговори
куварица
с
дивљом
енергијом
.
Сиромах
о
.
намѣстник
хода
по
соби
,
разбија
главу
и
мисли
,
шта
да
ради
,
али
никакве
паметне
мисли
.
Најпослѣ
стане
и
рекне
:
„
Овако
ће
бити
најбоље
!
“
изиђе
на
поље
и
оде
администратору
.
„
Неће
бити
добро
,
господине
“
повиче
овом
још
с
врата
.
„
Зашто
не
“
запита
га
овај
намргођено
с
погледом
пуним
отрова
.
„
Ова
хоће
да
се
убије
у
мојој
ћелији
,
ако
је
дирнете
,
па
шта
ћемо
онда
?
Ето
нам
на
врат
свима
и
четника
и
жандара
,
и
полиције
и
ексекуције
;
па
ће
бити
свашта
,
и
пуцаће
свѣт
од
нашег
покора
.
“
„
Ти
њу
пуштај
из
твоје
ћелије
,
а
друго
је
моја
брига
,
“
одговори
му
администратор
и
окрене
му
леђа
.
О
.
намѣстник
уздахне
,
окрене
се
на
пети
,
и
оде
опет
у
своју
ћелију
.
Ту
је
застао
јоште
куварицу
.
Дуго
времена
стајали
су
неговорећи
ни
“
рѣчи
.
Сад
зазвони
звонце
на
ручак
.
„
Е
сад
ће
сви
у
трапезарију
,
и
ја
морам
тамо
.
А
ти
гледај
па
умакни
.
Ако
се
сад
не
спасеш
,
онда
је
зло
готово
.
“
Ово
рекне
о
.
намѣстник
,
узме
чин
на
себе
,
и
пође
у
трапезарију
,
а
ћелију
остави
отворену
.
У
трапезарији
нађе
се
и
администратор
и
сва
братија
.
Сѣдну
ручати
.
На
једаред
чује
се
да
нѣко
оштро
звиждне
.
И
администратор
и
братија
скоче
од
трпезе
и
потрче
на
поље
.
Изиђе
и
намѣстник
.
Има
шта
и
видити
.
Куварица
изишла
из
манастира
и
јури
као
бѣсом
гоњена
к
прњавору
.
Отац
Митрофан
и
Амфилохије
похитају
низ
басамаке
у
порту
,
а
одонуд
к
шталама
,
и
за
тили
час
види
намѣстник
,
како
два
слуге
на
коњи
јуре
оним
истим
путем
,
којим
бијаше
отишла
куварица
.
За
коњаницима
трче
она
два
млађа
калуђера
,
да
им
мантије
све
лете
за
њима
.
„
Сад
ће
бити
,
шта
ће
бити
“
,
повиче
администратор
и
оде
у
своје
собе
,
из
којих
је
на
далеко
мого
видити
.
„
Али
шта
је
то
.
“
запита
стари
духовник
,
који
такођер
бијаше
изишо
из
трапезарије
,
да
види
да
није
ватра
.
„
Шта
им
драго
сад
“
,
одмахне
о
.
намѣстник
рукама
.
„
Нека
буде
,
шта
хоће
,
само
кад
је
моја
ћелија
остала
на
миру
.
“
Куварица
се
нѣкако
срѣтно
прикрије
,
јер
пред
ноћ
скоро
врате
се
и
коњаници
и
калуђери
с
празним
рукама
.
Нису
били
срѣћни
у
лову
.
Кошута
им
умаче
.
Грдећи
и
псујући
врате
се
у
манастир
и
оду
администратору
.
Јесте
ли
је
добили
!
“
запита
овај
горѣћи
од
нестрпљења
.
„
Јесмо
врага
!
“
одговори
Митрофан
,
као
да
пропаде
у
земљу
.
„
Па
на
што
ти
тај
нос
!
“
запита
администратор
љутит
Амфилохија
,
„
кад
јој
виси
мого
на
траг
наићи
!
“
Амфилохије
нађе
се
на
то
уврѣђен
;
али
таки
за
тим
прими
за
шалу
,
и
одговори
:
„
Није
нам
био
добар
вѣтар
господине
!
“
„
Сад
ће
тек
да
буде
комендије
“
продужи
администратор
неузимајући
на
ум
одговор
Амфилохијев
.
„
Све
ће
пуцати
по
двору
.
Њ
.
Ексцеленција
напућиће
се
као
ћурак
,
а
дворски
капелан
једва
ће
дочекати
.
Сад
сам
свршио
.
Од
игуманства
нема
ни
рѣчи
више
,
а
епитимију
већ
видим
у
напред
,
гдѣ
се
као
змија
к
мени
приближује
.
Свему
је
томе
он
крив
.
Тај
ће
ме
човѣк
главе
доћи
.
Свему
је
он
крив
.
“
Митрофан
и
Амфилохије
нису
чули
,
кога
господин
управо
мисли
,
али
су
му
ипак
мисли
погодили
,
па
и
они
повичу
:
„
Свему
је
он
крив
!
“
„
Је
ли
?
“
запита
администратор
,
и
погледи
им
у
очи
.
„
Јест
!
“
одговоре
она
двоица
једногласно
.
„
Крив
је
!
“
рекне
администратор
пресуђујући
.
„
Крив
!
“
одговоре
за
њим
ови
машући
главом
и
одобравајући
пресуду
.
„
Дакле
ћемо
га
судити
“
„
Хоћемо
!
“
„
Али
хоћете
л
’
се
ви
држати
чврсто
“
„
Као
челик
!
“
„
Ји
л
’
тако
?
“
„
Тако
је
,
и
остаје
!
“
„
Е
добро
,
“
рекне
најпослѣ
администратор
.
„
Сутра
ћемо
држати
калуђерски
суд
!
“
„
Ми
стојимо
на
свом
мѣсту
,
“
одговоре
два
млађа
калуђера
.
„
А
сад
лаку
ноћ
!
“
рекне
администратор
.
„
Лаку
ноћ
,
“
одговоре
млађи
калуђери
,
и
изиђу
на
поље
.
Намѣстник
је
знао
,
да
у
ову
ствар
није
ништа
помѣшан
,
па
је
хвалио
Бога
,
да
му
се
куварица
с
врата
скинула
.
Скандала
је
било
,
кад
су
калуђери
по
прњавору
и
селу
трчали
и
њихови
коњаници
у
потѣру
летили
,
и
сви
од
свакога
,
кога
су
срѣли
,
распитивали
,
није
ли
видио
манастирску
куварицу
...
није
ли
видио
куварицу
манастирску
:
али
се
то
њега
није
тицало
,
па
је
мирно
лего
у
постељу
,
и
тиме
је
боље
спавао
,
што
је
чуо
да
су
се
гонци
вратили
,
а
куварице
нису
ни
видили
.
Сутра
у
јутру
устане
рано
,
напије
се
мало
шљивовице
и
заложи
се
којим
залогајем
хлѣба
,
па
онда
завије
у
крпицу
мало
хлѣба
и
сланине
,
што
да
му
буде
ручак
,
и
пође
да
иде
у
шуму
да
надгледи
,
да
људи
,
долазећи
у
тај
дан
као
у
уредни
дан
у
шуму
по
огрѣв
,
квара
нечине
.
Свој
турски
ножић
опази
на
столу
,
јер
га
је
куварица
јуче
тамо
била
оставила
,
имајући
више
поуздања
у
своје
ноге
и
прњаворске
пријатеље
него
у
своју
руку
и
турски
ножић
.
Дигне
дакле
тај
ножић
и
задене
га
у
чизму
по
обичају
свакдањем
.
Тек
да
пође
напоље
из
ћелије
,
ал
ето
ти
му
ђака
и
зовне
га
к
администратору
.
Мислећи
да
ће
какву
заповѣст
добити
,
пође
тамо
.
Кад
ступи
у
собу
,
тргне
се
.
У
прочељу
код
стола
сѣди
администратор
,
до
њега
с
десне
стари
духовник
,
а
с
лѣве
стране
о
.
Митрофан
и
Амфилохије
.
Сви
су
у
пуном
чину
;
сви
се
укочили
званично
;
ћуте
да
се
могла
мушица
чути
кад
би
пролетила
.
Рукама
броје
бројанице
,
а
гледе
у
руке
.
Намѣстник
помисли
одмах
:
неће
добро
бити
.
Али
упне
све
силе
,
да
равнодушност
одржи
,
и
пође
да
сѣдне
на
своје
мѣсто
до
отца
духовника
.
„
Стани
!
“
загрми
сад
администратор
.
„
Недостои
се
теби
,
да
сѣднеш
на
оно
честно
мѣсто
,
на
ком
си
до
данас
сѣдио
!
Ти
си
грѣшник
,
а
ово
ти
је
свештени
суд
!
“
„
Ви
нисте
моје
судије
!
“
проговори
на
то
о
.
намѣстник
.
„
Јесам
ли
што
против
правила
црквених
и
против
закона
мирског
погрѣшио
,
ено
ми
судија
у
Карловцима
,
у
Вуковару
:
а
ви
немате
ништа
са
мном
као
вѣтар
са
опаклијом
.
“
Ти
си
нама
сгрѣшио
,
а
не
честњејшем
конзисторијуму
или
племенитој
вармеђи
:
зато
ти
ми
и
судимо
!
“
„
Та
баш
за
то
неможете
ми
судити
,
и
да
сте
ми
иначе
законите
судије
,
јер
се
вас
тиче
:
ко
је
и
кад
судио
сам
у
својој
ствари
!
примѣти
о
,
намѣстник
.
„
Ми
смо
теби
већ
суд
изрекли
,
па
ћемо
га
и
извршити
;
а
ти
тражи
послѣ
лѣка
,
гдѣ
хоћеш
!
“
одговори
администратор
.
„
Ти
си
пустио
куварицу
да
утече
,
па
си
узрок
да
се
сад
направи
читав
скандал
у
свѣту
:
за
то
ћеш
бити
затворен
3
дана
о
хлѣбу
и
води
у
брашнари
!
“
„
Је
ли
тако
братијо
?
“
запита
погледајући
на
друге
калуђере
.
„
Тако
је
!
одговоре
ови
сви
климајући
главом
.
„
Па
и
ти
отче
духовниче
!
“
проговори
намѣстник
зачуђен
.
„
Кад
господин
тако
заповѣда
,
морамо
слушати
,
“
одговори
дуја
са
свим
мирно
,
у
пуном
увѣрењу
да
чини
своју
дужност
.
„
Ја
непристајем
на
ваш
суд
,
и
непризнајем
вас
за
моје
судије
,
и
идем
из
ових
стопа
у
Карловце
Њ
.
Екселенцији
,
да
се
тужим
,
да
види
,
какве
славне
калуђере
има
.
“
То
рекне
,
па
изиђе
на
поље
и
упути
се
својој
ћелији
.
Они
други
пођу
за
њим
,
и
стану
га
нудити
да
иде
у
брашнару
.
„
Та
идите
о
.
Теофане
...
.
па
шта
ће
вам
бити
...
три
дана
није
вѣк
...
па
ћемо
онда
опет
бити
добри
пријатељи
...
Оканите
се
Карловаца
...
нама
ће
се
више
вѣровати
него
вама
једном
“
.
.
Овако
говорише
,
и
сад
га
један
повуче
мало
за
мантију
,
сад
други
.
О
.
Теофан
је
ћутао
,
па
само
ишо
и
својој
ћелији
хитао
.
Кад
дође
до
ове
,
залети
му
се
администратор
,
зграби
га
за
прси
,
па
повиче
:
„
Што
га
мољакате
;
сложно
,
па
ћемо
га
у
брашнару
силом
одвући
,
кад
неће
добровољно
тамо
да
иде
.
“
О
.
намѣстник
стане
се
отимати
,
те
тако
у
том
отимању
удари
ногом
о
предња
врата
своје
ћелије
,
која
су
била
отворена
.
У
чизми
од
те
ноге
имађаше
онај
турски
ножић
,
и
онај
га
мало
убоде
.
И
нехотице
дакле
понесе
му
се
рука
тамо
,
и
извади
нож
иза
чизме
.
Кад
добије
нож
у
руке
,
стане
,
дигне
руку
с
ножем
и
повиче
им
:
„
Натраг
од
мене
,
да
ме
се
нисте
такнули
.
“
Други
калуђери
прсну
од
њега
надалеко
.
Администратор
га
пусти
;
удали
се
нѣколико
корачаја
од
њега
,
па
му
се
онда
дубоко
поклони
и
рекне
:
„
Хвала
о
.
намѣстниче
;
сад
смо
готови
.
“
На
то
сви
оду
,
а
о
.
намѣстник
дркћући
које
од
зиме
које
од
раздражености
,
уђе
у
своју
ћелију
,
и
забрави
се
изнутра
.
Глава
му
је
била
сва
забуњена
.
Познавао
је
пакостна
срца
својих
противника
.
Знао
је
да
су
у
стању
и
најгоре
што
измислити
и
на
њега
потворити
.
Нож
у
руци
није
се
баш
ни
њему
самом
допадао
,
а
што
се
могло
ту
подметнути
и
налагати
,
то
је
само
нагађати
почео
.
Сад
се
чује
ход
од
више
људи
.
Мало
час
стану
ти
људи
пред
његова
врата
,
те
стану
спољска
врата
закивати
.
Шта
је
то
помисли
о
.
намѣстник
и
полети
кључаници
.
На
ову
види
нѣколико
људи
из
прњавора
,
који
бијаху
пушкама
наоружани
,
и
ту
на
стражу
стану
.
Од
врата
оде
к
прозору
;
но
како
се
тргне
,
кад
и
ту
види
два
човѣка
с
пушкама
на
стражи
.
„
Шта
је
то
“
Запита
сам
себе
.
„
Шта
ће
ови
са
мном
?
Та
ови
мене
склепташе
,
као
да
сам
убијца
!
“
Пође
по
соби
оштро
;
пређе
нѣколико
пута
горѣ
долѣ
,
па
онда
на
једаред
стане
,
метне
руку
на
чело
,
дигне
лице
к
небу
,
и
повиче
:
„
Та
ти
ће
мене
и
направити
убијцом
!
Гоне
ме
...
ја
се
отимам
...
администратор
ме
зграби
за
прса
а
ја
извучем
нож
и
дигнем
руку
с
ножем
...
та
то
је
само
по
себи
доста
,
да
баци
сумњу
на
мене
.
Још
нека
коју
рѣч
дометну
,
нека
измисле
,
да
сам
на
кога
замахнуо
...
да
сам
на
кога
ножем
насрнуо
...
а
ти
људи
,
како
видим
могу
рећи
и
оно
,
што
нису
чули
,
и
оно
,
што
нису
видили
...
они
су
у
стању
сами
себе
ножем
зарезати
и
казати
,
да
сам
ја
то
учинио
...
они
су
у
стању
...
у
стању
...
Шта
су
у
стању
...
у
стању
су
човѣка
права
здрава
у
највеће
зло
увалити
,
само
да
својој
освети
задовоље
“
На
ово
пође
опет
по
соби
и
стане
у
мислима
понављати
,
шта
је
било
.
У
један
мах
застане
,
скрсти
руке
на
прси
,
стане
главом
трѣсти
,
и
трѣсућим
се
гласом
проговори
:
„
Оно
пакостно
,
злобно
,
ђаволско
смѣшење
администраторово
кад
ми
нож
у
руци
опази
...
онај
сатански
глас
,
коим
ми
је
повикао
:
сад
ти
хвала
!
Онај
мефистов
поглед
,
коим
је
нѣколико
пута
погледао
,
осврћући
се
,
кад
је
од
мене
одлазио
!
Онај
грохот
пакла
,
којим
су
се
остали
непријатељи
смѣјали
,
кад
су
ме
оставили
мѣрећи
ме
од
главе
до
пете
погледом
,
у
ком
се
огледаше
највеће
злурадо
весеље
:
хо
,
то
су
хрђави
знаци
...
у
том
лежи
моја
судбина
!
“
Дуго
је
ишо
час
брже
,
час
лакше
,
час
жестоко
,
час
мирније
,
по
соби
.
Напослѣдку
стане
и
рекне
:
„
ја
сам
свршио
!
“
спусти
руке
долѣ
,
преплете
прсте
и
стане
их
кршити
,
а
глава
му
клоне
дубоко
на
прси
.
„
О
моја
златна
будућност
!
“
повиче
најпослѣ
и
баци
се
на
столицу
,
која
стојаше
при
писаћем
столу
,
наслони
лакат
на
стол
,
а
главу
на
руку
,
и
суза
му
се
заблиста
у
оку
.
Тако
поћути
по
дуго
,
а
сузе
су
једна
другу
стизале
на
образу
.
Маши
се
у
џеп
,
извади
мараму
и
убрише
сузе
,
па
онда
опусти
обѣ
руке
на
крило
држећи
обѣма
мараму
,
дигне
лице
горѣ
,
и
стане
говорити
:
„
Сврших
гимназију
...
тим
ми
се
отвори
пут
на
све
стране
живота
.
Мого
сам
поћи
путем
,
којим
су
толико
пошли
,
па
сам
својим
очима
видио
да
су
срѣћни
...
Ја
нећу
тим
путем
...
Срце
ме
вукло
у
манастир
!
Тако
ми
се
узвишен
тај
позив
учинио
,
да
ми
све
друге
изгледе
помрачи
.
Мир
и
тишина
усамљенога
мѣста
годила
ми
је
души
,
кад
само
на
њу
помислим
.
Ноћне
службе
божије
дизале
су
ми
душу
у
небо
.
Звекет
будилника
прије
зоре
...
глас
звона
у
пустињи
и
потпуној
тишини
...
Сутон
онај
у
цркви
при
оно
мало
свѣћа
,
које
се
запаљиваше
...
анђеоски
гласови
црквених
песама
...
узвишеност
побожности
...
свѣст
,
да
се
ту
моли
Бог
за
сав
свѣт
,
за
све
,
који
јошт
у
сну
почивају
...
који
можда
у
грѣху
каквом
бдију
...
којим
сатана
душу
лукавим
сном
можда
тек
уплиће
...
да
та
молитва
свесилном
створитељу
иде
и
за
оне
,
који
леже
на
одру
смрти
,
да
не
могу
ни
устима
ни
срдцима
од
Бога
милости
запросити
...
да
се
та
молитва
диже
и
за
мајку
,
којој
јединче
умире
,
па
стоји
од
жалости
окамењена
,
и
неможе
ни
устне
да
мрдне
ни
ногама
да
крене
,
а
камо
ли
лѣка
да
заиште
од
онога
лѣчника
,
пред
којим
смрт
бѣжи
као
пред
сунцем
мрак
...
ох
,
и
сад
ми
се
груди
пуне
,
срце
ми
се
надимље
,
кад
се
сѣтим
,
колико
ме
је
пута
та
јутрења
молитва
за
све
људе
узвисила
над
људама
и
дигнула
међу
чисте
духове
!
...
Мислио
сам
све
што
знам
,
све
што
могу
,
употрѣбити
,
да
се
дигне
света
кућа
,
која
ме
у
своје
крило
прими
,
да
сијне
у
очима
људи
,
да
набави
средства
,
којим
ће
народу
сваковрстно
моћи
помагати
.
Већ
ми
је
пред
очима
стајало
благо
,
које
смо
трудом
,
штедњом
,
и
мудрим
разполагањем
стекли
...
већ
су
ми
пред
очима
стајали
они
синови
народа
мога
,
који
се
неимадоше
одкуда
учити
,
па
их
манастир
на
науку
посла
.
.
већ
сам
видио
школу
нову
,
велику
,
чисту
,
коју
је
манастир
саградио
и
у
коју
је
дѣцу
сиромашку
безплатно
примао
и
учио
...
већ
сам
се
унапрѣд
радовао
оној
душевној
утѣхи
,
коју
је
болан
,
тужан
,
несрѣћан
,
потиснут
,
оскрбљен
хришћанин
код
мене
нашо
у
братском
саучешћу
,
у
духовном
разбору
,
у
пријатељској
подпори
...
видио
сам
се
како
долазим
као
анђео
утѣшитељ
к
разтуженој
овчици
,
као
анђео
хранитељ
очајавајућој
души
,
као
анђео
помоћник
сирочету
,
које
само
стојаше
на
,
гробу
отца
и
мајке
,
на
гробу
наде
и
живота
свога
!
“
„
Па
сад
!
па
сад
“
викне
гласом
,
у
ком
се
видило
,
да
му
се
срце
цепа
;
„
сад
да
нађем
у
манастиру
гроб
свему
,
што
ми
је
било
најмилије
,
што
ме
је
држало
,
дизало
,
крѣпило
,
узвишавало
!
...
као
убијца
да
одем
из
манастира
у
...
тамницу
!
“
Ту
мисао
немогаше
поднети
.
Скочи
нагло
на
,
ноге
...
потрчи
к
другом
столу
и
зграби
тамо
нож
онај
,
који
је
иза
чизме
извуко
,
и
који
бијаше
тамо
бацио
кад
је
у
ћелију
ушо
.
„
Неће
до
тога
доћи
!
“
викне
у
очајању
.
„
Кад
сам
ушо
у
манастир
,
умро
сам
за
свѣт
...
у
мојој
је
власти
умрѣти
и
за
сам
манастир
!
“
Чудним
погледом
гледао
је
на
нож
,
док
је
ово
говорио
.
У
оку
му
је
сѣвала
туга
и
весеље
.
Но
сад
му
се
поглед
замути
,
види
му
се
да
му
је
нова
мисао
на
памет
дошла
.
„
Самоубијца
!
“
повиче
на
то
згрозивши
се
.
„
Сад
сам
невин
,
и
ако
узстрадам
,
поћићу
тратом
спаситељевим
...
а
ако
се
убијем
,
„
сам
себи
ударам
печат
најгрознијег
грѣха
на
чело
!
“
На
то
се
спусти
на
колѣно
,
прекрсти
руке
на
прса
и
тихо
проговори
:
„
Хвала
ти
преблаги
спаситељу
,
што
ми
ту
мисао
посла
.
Већ
сам
био
на
прагу
грѣха
,
кад
ме
мисао
на
тебе
,
натраг
поврати
.
Та
ти
си
горе
јошт
био
гоњен
,
па
ниси
руке
против
себе
диго
:
а
ја
који
сам
се
завѣрио
,
да
ћу
тебе
увѣк
пред
очима
имати
,
мало
сам
себе
за
навѣк
неубих
и
овога
и
онога
свѣта
!
Хоћу
,
спаситељу
;
увѣк
ћу
на
тебе
мислити
,
и
то
ће
ме
одржати
,
да
неклонем
,
да
се
неокаљам
,
да
се
неогрѣшим
!
“
Сад
се
дигне
,
и
сасвим
миран
продужи
:
„
Сад
нека
раде
,
што
им
је
воља
.
Ја
сам
на
све
готов
.
Оче
Теофане
!
Ти
си
дошо
у
манастир
,
да
будеш
калуђер
какав
трѣба
да
буде
...
незаборави
на
то
.
Ти
мораш
тај
остати
,
и
кад
ти
је
добро
и
кад
ти
је
зло
.
Ти
мораш
такав
и
умрѣти
!
“
Ова
бура
у
души
бијаше
га
јако
уморила
;
сад
осѣти
тек
,
да
је
малаксао
.
Спусти
се
на
своју
постељу
,
и
примири
се
.
Сое
му
се
сад
духу
представи
као
какав
сан
,
и
тѣлесно
и
духовно
измучен
заспи
.
У
то
дође
и
подне
.
Администратор
сѣти
се
,
да
му
апсенику
ваља
дати
јести
,
јер
ако
овај
умре
од
глади
,
како
ће
онда
одговарати
.
Даде
дакле
предња
врата
одковати
и
пошље
нешто
јела
намѣстник
у
по
манастирском
ђаку
.
Шум
,
кад
су
врата
одкивали
,
пробуди
намѣстника
из
сна
.
Он
се
дигне
,
и
осѣти
се
са
свим
опорављеним
.
Устане
са
постеље
и
гледаше
к
вратма
,
очекујући
шта
ће
да
буде
.
Врата
се
спољска
отворе
,
и
нѣко
куцне
на
његова
врата
,
што
се
отвараху
унутра
.
„
Ко
је
?
“
запита
он
сасвим
мирно
.
„
Ја
!
“
одговори
му
онај
,
што
бијаше
куцнуо
.
По
гласу
позна
о
.
намѣстник
ђака
манастирског
.
„
Шта
хоћеш
Јосифе
“
“
запита
га
на
то
.
„
Донео
сам
вам
мало
јела
.
Отворите
,
господине
;
неплашите
се
ничега
.
Ја
сам
сам
ту
.
“
О
.
Теофан
одкључа
врата
и
ђак
унесе
чинију
с
нѣшто
мало
јела
,
један
комад
хлѣба
и
једну
флашу
воде
.
Улазећи
у
собу
баци
ђак
чудан
поглед
на
намѣстника
.
Он
се
бојао
,
да
овај
нескочи
бѣсно
на
њега
,
па
је
био
приправан
бацити
све
,
што
имађаше
у
рукама
,
и
ретирирати
за
оружане
стражаре
.
Но
кад
опази
,
да
је
онај
сасвим
миран
,
мирнији
него
икада
,
окуражи
се
,
и
уђе
у
собу
,
па
метне
на
стол
све
,
што
бијаше
собом
донео
.
„
Шта
се
ради
на
пољу
“
запита
о
.
Теофан
кротко
.
„
Духовник
је
отишо
у
Карловце
;
ваљда
је
однео
тужбу
на
вас
!
“
одговори
ђак
.
А
је
ли
ту
господин
администратор
?
“
запита
даље
о
.
Теофан
.
„
Он
је
код
куће
?
“
„
Јесте
л
ручали
већ
?
“
„
Јесмо
.
“
„
А
ти
иди
господину
и
кажи
му
,
да
му
имам
нѣшто
рећи
,
него
,
нека
допусти
,
да
му
дођем
.
“
Ђак
оде
,
и
за
мало
врати
се
с
одговором
.
„
Но
?
“
запита
га
о
.
Теофан
.
Јосиф
се
смѣшио
.
„
Шта
вели
господин
?
“
„
Мал
’
га
није
капља
ударила
,
кад
сам
му
реко
да
хоћете
к
њему
да
дођете
.
Он
се
сигурно
боји
,
да
га
неудавите
!
“
„
А
ти
иди
и
кажи
му
,
нека
он
дође
овамо
.
Ту
је
стража
,
а
и
ти
можеш
ту
бити
;
а
ако
му
је
све
то
мало
,
нека
поведе
и
Митрофана
и
Амфилохија
,
и
колико
их
год
јошт
хоће
.
“
Јосиф
оде
,
и
врати
се
скоро
.
„
Господин
вели
,
да
нема
с
вама
никаква
разговора
.
Ви
сте
на
добром
мѣсту
,
а
он
јошт
на
бољем
.
Он
је
јавио
ствар
у
двор
,
па
сад
како
нареде
.
“
„
Добро
дакле
!
Сад
знам
на
чему
сам
.
Он
неће
к
мени
,
ја
немогу
к
њему
.
Бог
све
види
па
ће
судити
и
њему
и
мени
!
“
Ђак
оде
,
стража
код
врата
остане
,
али
се
предња
врата
незакују
.
3
.
Код
адвоката
.
Кад
ђак
отиде
,
приступи
о
.
Теофан
к
столу
,
на
ком
је
јестиво
било
стављено
,
и
сѣдне
,
да
се
мало
подкрѣпи
.
Таман
узме
кашику
,
да
мало
кусне
од
донесена
варива
,
кад
му
нѣшто
падне
на
ум
,
те
онај
час
тргне
кашиком
од
јела
натраг
.
„
Ко
зна
је
ли
чисто
?
“
промумла
лагано
кроз
зубе
.
Но
таки
за
тим
одговори
сам
себи
:
„
нека
је
и
отровано
,
ја
ћу
јести
;
грѣх
ће
пасти
на
њихову
душу
,
а
ја
ћу
се
кратким
путем
свега
покора
ослободити
,
јер
ја
већ
видим
,
да
ће
цѣо
мој
живот
бити
гомила
свакојаких
чуда
и
покора
.
У
какво
сам
друштво
упао
,
нећу
га
се
опростити
без
рана
у
срцу
и
у
души
.
Међу
тим
буди
божја
воља
!
“
То
рекне
,
па
се
побожно
прекрсти
,
и
стане
ручати
.
Наравно
,
да
му
је
она
мисао
грло
стезала
,
али
је
ишло
:
нарав
је
силнија
била
од
сумње
,
и
ђак
изнесе
празну
чинију
,
кад
по
њу
опет
дође
.
Дође
вече
и
ноћ
.
Стража
се
пред
његовим
вратма
и
под
прозором
мѣњала
,
и
о
.
Теофан
увиди
,
да
је
све
како
ваља
удешено
.
Сваковрстне
мисли
недаше
му
дуго
заспати
;
али
око
поноћи
савлада
га
сан
,
и
он
проспава
мирно
до
зоре
.
Кад
се
дигне
из
постеље
,
осѣти
се
као
на
ново
рођеним
.
Више
дана
прође
,
и
све
остане
по
старом
.
Само
је
стража
бивала
све
мекша
,
него
првих
дана
,
што
су
видили
да
је
он
мирнији
.
А
можда
се
већ
и
сувише
скупо
видило
администратору
много
људи
држати
,
те
је
по
свој
прилици
нѣке
одпустио
,
јер
се
више
нису
мѣњали
,
него
су
исти
пред
врати
стајали
,
па
ноћу
тамо
спавали
и
кад
кад
музикално
хркали
,
а
на
подне
одлазили
су
у
кујну
,
те
су
тамо
ручали
,
остављајући
ког
човѣка
на
згодном
мѣсту
,
од
куда
је
могао
видити
,
ако
би
апсеник
хтѣо
умаћи
из
затвора
.
То
је
о
.
Теофан
примѣтио
.
Наравно
,
да
је
то
морало
дати
повода
читавој
гомили
мисли
.
„
Ко
зна
шта
су
ти
на
мене
наплели
.
Најбоље
би
било
,
кад
би
ја
како
пре
комисије
дошо
до
двора
,
па
ексцеленцију
о
правом
стању
ствари
извѣстио
.
“
Од
то
доба
пазио
је
врло
позорљиво
на
оно
што
се
око
њега
збива
.
Осми
дан
спреми
све
што
му
трѣба
,
па
кад
му
стража
оде
ручати
,
а
он
полагано
изиђе
из
собе
,
и
из
манастира
,
те
се
срѣћно
дочепа
поља
и
горе
.
Нов
живот
осѣти
у
себи
,
кад
се
нађе
у
слободној
природи
.
Ноге
му
чисто
добију
крила
,
и
одмицао
је
од
мѣста
свога
затвора
,
као
да
лети
.
Стража
руча
и
стане
на
своје
мѣсто
и
неузимајући
на
ум
,
да
им
је
птица
излетила
.
Тек
кад
ђак
Јосиф
донесе
ручак
,
и
уђе
у
собу
,
види
да
ту
нема
никога
.
Завири
у
сваки
кут
,
у
сваки
закутак
,
али
о
.
намѣстника
нема
.
Одтрчи
без
душе
администратору
и
јави
му
,
да
је
гњездо
празно
.
Овај
пошље
одмах
људе
на
све
стране
,
да
га
ухвате
и
натраг
доведу
:
али
се
ови
врате
о
празним
рукама
.
О
.
Теофан
бѣше
се
тако
пожурио
,
да
га
нико
није
мого
стићи
.
Кад
дође
у
Карловце
,
чује
да
ексцеленција
није
ту
него
у
Н
.
Саду
.
Ми
смо
више
пута
употрѣбили
рѣч
ексцеленција
,
а
незнамо
,
да
ли
наши
читаоци
знаду
управо
,
ко
је
то
.
У
оно
врѣме
био
је
србски
митрополит
у
Карловци
једини
,
коме
је
тај
наслов
припадао
,
па
је
тако
тај
наслов
значио
управо
што
митрополит
.
Но
у
врѣме
наше
приповѣтке
није
било
митрополита
.
Митрополит
Станковић
бијаше
умро
,
а
митрополију
је
администрирао
бачки
епископ
Хранислав
.
У
овом
дакле
случају
био
је
ексцеленција
управо
администратор
митрополије
,
премда
му
та
титула
по
праву
није
пристојала
.
Тражећи
ексцеленцију
,
тражио
је
о
.
Теофан
епископа
Хранислава
,
пак
чувши
,
да
је
у
Н
.
Саду
,
преноћи
у
Карловци
,
а
сутра
рано
похита
у
Н
.
Сад
.
У
Н
.
Саду
имао
је
о
.
Теофан
рођака
,
и
тако
се
смѣсти
код
њих
,
док
се
састане
са
адвокатом
и
док
га
овај
научи
,
шта
трѣба
да
ради
и
како
да
говори
.
У
Н
.
Саду
је
у
оно
врѣме
био
између
других
адвоката
и
Печеновић
.
Печеновић
је
имао
од
куда
живити
,
па
се
бавио
адвокацијом
више
по
ћефу
.
Међу
тим
је
много
држао
на
своје
адвокатство
,
и
увѣк
је
најпре
увио
и
један
и
други
брк
,
кад
је
хтѣо
да
рекне
:
адвокат
Печеновић
.
У
друштву
пак
био
је
Печеновић
на
свом
правом
мѣсту
,
и
тако
је
више
и
био
у
друштвима
него
у
прокуратури
.
Ко
је
хтѣо
да
га
сигурно
нађе
,
ваљало
је
да
га
потражи
пред
„
кранцом
“
кад
је
било
лѣпо
врѣме
или
у
„
кранцу
“
кад
се
није
могло
на
пољу
диванити
.
И
о
.
Теофан
је
бадава
тражио
Печеновића
,
код
куће
:
рекну
му
да
ће
га
за
цѣло
послѣ
ручка
у
„
кранцу
“
наћи
.
„
Кранц
“
је
била
гостионица
у
Н
.
Саду
,
чини
нам
се
иста
,
која
и
данас
то
име
носи
.
У
оно
врѣме
био
је
друштвени
живот
у
Н
.
Саду
у
највећем
цвѣту
;
људи
су
имали
свашта
доста
,
плаћали
су
мало
,
па
су
се
по
највише
частили
и
у
друштву
проводили
.
Кафане
су
у
осталом
и
данас
пуније
свѣта
него
цркве
,
а
у
оно
врѣме
била
је
у
њима
читава
тишма
.
Дан
је
био
лѣп
,
сунце
пригрѣјало
:
и
тако
јо
пред
„
кранцом
“
било
најзгодније
за
сунчање
.
О
.
Теофана
пође
послѣ
ручка
у
„
кранц
“
да
види
хоће
ли
се
тамо
састати
са
траженим
заступником
.
Ишо
је
од
„
фазана
“
к
пијаци
,
дакле
данашњом
улицом
„
беле
лађе
.
“
Јошт
небијаше
до
ћошка
дошо
,
на
ком
се
та
улица
са
пијацом
код
ондашње
варошке
куће
спаја
,
али
чује
гласан
смѣх
од
„
кранца
“
а
за
тим
перорирајући
глас
адвоката
Печеновића
.
Кад
савије
на
десно
види
у
истину
пред
кафаном
више
господара
у
једној
гомили
,
а
пред
њима
Печеновића
.
Мора
да
га
бијаше
когод
дирнуо
,
јер
баш
у
тај
пар
говорио
је
тражени
одвѣтник
:
„
Тако
је
то
,
тако
.
То
вам
кажем
ја
,
адвокат
Печеновић
;
а
ко
је
адвокат
Печеновић
,
то
ће
вам
казати
магистрат
новосадски
и
архива
бачке
и
торонталске
вармеђе
!
“
То
рекне
,
па
се
баци
у
позитуру
,
дигне
главу
охоло
,
па
стане
једном
руком
један
брк
увијати
а
другом
други
.
Ови
су
му
били
намазани
,
па
су
на
крајеви
изгледали
као
увоштен
чизмарски
фонал
.
Они
други
стану
се
на
ново
грохотом
смѣјати
.
Они
су
се
онда
разумѣвали
,
па
су
се
смѣјали
једним
мислима
покренути
једногласно
;
а
ми
морамо
нашим
читаоцима
ствар
мало
разтумачити
,
да
могу
њихов
смѣх
разумѣти
.
Печеновић
није
много
радио
ни
у
Н
.
Саду
,
а
у
бачкој
и
торонталској
жупанији
мого
је
имати
процес
и
пол
.
Пак
пошто
се
он
бацакао
,
као
да
су
архиве
напоменутих
јурисдикција
,
биле
пуне
његових
алегата
,
а
у
ствари
је
било
као
што
мало
час
рекосмо
:
то
је
наравно
,
да
је
тај
контраст
морао
слушаоце
на
грохотни
смѣх
побудити
.
Печеновић
је
био
човѣк
друштвен
;
он
је
дакле
са
своје
стране
што
више
доприносио
,
да
се
друштво
боље
забави
.
Он
је
своју
улогу
мајсторски
играо
,
а
публика
му
је
вѣштину
радо
награђивала
,
па
су
се
они
смѣјали
да
су
им
све
сузе
на
очи
врцале
,
а
он
је
стајао
,
па
их
је
гледао
,
као
да
хоће
да
рекне
:
Sublimi
ferio
sidera
vertice
!
У
тај
пар
приступи
му
један
знанац
са
стране
и
рекне
му
:
„
Коно
,
ено
вас
тражи
онај
калуђер
!
“
Печеновић
се
окрене
и
позна
о
.
Теофана
.
„
А
,
ви
сте
,
отче
намѣстниче
!
Које
добро
?
“
О
.
Теофан
приступи
сад
ближе
,
поздрави
учтиво
све
присутне
,
и
одговори
му
:
„
Та
имам
велику
бѣду
,
па
сам
дошо
,
да
вас
молим
да
помажете
!
“
Печеновић
погледи
тријумфирајући
на
своју
дружину
.
„
Ето
вам
најбољег
доказа
.
Не
само
Бачка
и
Торонтал
него
и
Срѣм
тражи
помоћи
од
адвоката
Печеновића
!
Но
сад
с
Богом
.
Хајдемо
отче
намѣстниче
“
рекне
овоме
и
пође
с
њим
кући
.
Један
од
дружине
,
по
изгледу
имућан
у
изображен
трговац
повиче
за
њим
:
„
Коно
!
понесите
пера
и
мастила
!
“
Овим
се
указивало
на
то
,
да
се
господину
адвокату
код
куће
перо
разкречило
а
мастило
сасушило
,
а
тога
ће
му
ваљати
да
информацију
забележи
.
Он
се
окрене
натраг
и
одговори
:
„
Гледајте
ви
ваш
риф
;
а
моје
перо
и
мастило
је
овдѣ
“
показујући
на
чело
,
као
да
њему
нетрѣба
ни
пера
ни
мастила
,
јер
све
добро
запамти
.
„
Е
коно
,
опростите
;
нисам
знао
,
