брду,
да
повратак
штити
.
Коњаници
од
бојазни
од
силесије
турске
повуку
се
све
навише
,
да
су
сигурнији
,
и
да
од
гора
спусте
се
доле
,
ако
би
Турци
на
подножију
покушали
да
обалу
Дунава
препрече
.
Но
од
турске
пехоте
скупљене
делије
кроз
кршеве
с
леђи
заиђу
,
коњаници
не
могу
им
приступити
,
а
они
са
још
веће
висине
халакну
напред
,
бацају
међ
њи
’
кудељна
и
смолом
замазана
запаљена
клупчета
на
ужетима
,
коњи
заплашени
растрзају
се
од
својих
јунака
,
измешају
се
без
реда
,
страшан
притисак
,
по
нагону
једно
друго
гони
у
низу
к
обали
,
а
делије
слепимично
,
десницу
сабљом
над
очи
,
јурну
у
дивље
збуњене
,
који
се
доле
тискају
како
се
само
може
.
Није
било
места
ни
времена
да
се
бојни
ред
поправи
.
У
тиснуте
делије
коњ’ма
трбу
’
парају
,
коњи
падају
са
коњаником
,
преко
њих
читави
се
преваљују
.
И
који
спустивши
се
мишљаху
да
су
ван
гужве
,
виде
пред
собом
и
с
бока
насртајући
арабистанске
коњанике
који
сад
међу
њи
’
грухну
.
Напада
се
силовито
,
брани
се
јуначки
.
Ту
стиже
и
кнез
Завиша
,
главом
је
све
надмашио
,
рикну
као
лав
и
своје
у
ред
и
нови
бој
позива
.
Демишћије
се
испрекрштају
са
мађарским
сабљама
,
демишћије
варнице
одбацују
,
мађаруше
се
крезубају
,
ломе
,
хржање
,
врискање
рањених
коња
,
пиштање
рањениках
,
копите
омотане
дробове
вуку
,
пиштање
,
уздисај
задњи
’
рањеника
ужасан
.
На
Завишу
грухну
хатлије
,
од
њега
као
од
стене
отфркну
,
љуте
димишћије
му
се
о
оклопу
ломе
,
сваки
му
удар
хатлију
обори
,
но
сили
одољети
не
може
,
Турци
гушће
наваљују
,
јер
хоћеду
да
пут
пресеку
,
и
сам
Завиша
види
да
одољети
не
може
,
већ
са
својих
неколико
јунака
,
дивних
Пољака
,
грухне
међ
хатлије
као
у
јато
,
јунаци
га
заклањају
с
бока
и
с
леђи
својим
сабљама
и
буздован’ма
,
а
Завиша
као
рањен
лав
,
гордо
крчи
си
путе
свој’им
стрелцима
и
пушкар’ма
.
Док
се
ту
борило
,
Жигмундова
војска
прелазила
је
Дунав
.
Завиша
је
тај
прелазак
штитио
,
и
јошт
Турци
не
могу
да
продру
,
пушкари
тако
су
понамештани
да
им
Турци
наудити
не
могу
.
Хатлије
сад
преокрену
јуриш
на
пушкаре
.
Искусни
стари
војници
не
пуцају
прерано
,
ал
’
ни
близу
себи
не
допуштају
.
Сваки
хит
у
клупче
хатлија
мора
смрт
нанети
.
И
борише
се
дуго
док
Жигмунд
војску
на
Дунав
не
навезе
.
Војска
се
већ
преважа
,
ал
’
навале
силни
турски
четокаици
да
и
на
води
пут
препрече
.
Сукобише
се
бродови
,
настане
бура
,
вали
у
четокаике
пљускају
,
преламају
се
,
бродови
крше
се
,
балвани
шкрипе
,
јече
,
рекао
би
одзив
је
умирајућих
рањеника
.
Лошонци
продире
к
својима
.
Ту
је
на
једном
броду
и
Цецилија
,
красна
делија-девојка
,
на
бели
рамени
распуштене
вране
власи
,
у
очима
жар
поносит
,
хити
да
спасе
оца
,
краља
,
војску
.
И
срећа
послужи
дели-девојку
.
Баца
,
даје
бацати
ватрена
клупчета
у
турске
бродове
,
њен
брод
,
мађарски
бродови
одозго
низводу
јуре
на
турске
бродове
,
који
се
нузводу
тим
заносе
,
но
кадикад
и
мађарско
бродовље
за
собом
повуку
,
ту
је
сад
ужасан
покољ
,
но
ветар
ватру
на
запаљеним
турским
бродовима
распирује
,
дунавски
пут
је
мађарским
бродовима
и
војски
отворен
.
Лошонци
и
Цецилија
искрцавају
се
,
дођу
до
Жигмунда
и
Розгоња
,
Цецилија
распуштеним
косама
пада
оцу
у
загрљај
,
и
моли
га
да
се
са
својима
у
Ласловар
врати
,
јер
је
турска
сила
велика
.
Лошонци
озбиљно
ослови
краља
да
се
повуче
и
сам
на
Ласловар
.
Већ
се
види
како
хатлије
силно
јурнуше
међу
стрелце
и
пушкаре
.
Покољ
ужасан
.
Јато
хатлија
језди
управо
на
Жигмунда
.
Жигмунд
још
неће
да
иде
,
пошље
из
окола
своје
хусаре
да
разбију
хатлије
,
изроди
се
крвава
гужва
и
Жигмунд
још
неће
да
уступа
,
хоће
да
спасе
Завишу
.
Но
доцне
је
,
Турци
су
га
већ
притисли
.
Хусари
одбију
хатлије
,
ал
’
опет
нови
навале
,
и
Лошонци
и
Розгоњи
вуку
га
у
каик
,
Цецилија
прекрштеним
рукама
моли
краља
да
не
гине
узалуд
,
и
тако
повуку
га
натраг
.
Завиша
је
са
своји
јунаци
дивно
скончао
,
труп
на
трупу
,
гомила
на
гомилама
турских
лешева
.
Бура
престане
,
месец
изиђе
,
и
у
тихој
појци
ветрић
ћаирка
над
мртвим
јунацима
,
и
јутарња
роса
беше
им
последњи
самртан
пољубац
од
живе
природе
.
Сутра
ће
их
све
земља
покривати
.
Што
се
могло
спасти
,
спасло
се
а
Голубац
и
Браничево
у
турским
рукама
.
XXВИИИ
Мађарска
војска
повукла
се
натраг
да
је
не
би
Турци
какогод
и
код
Ласловара
изненадили
.
И
та
војска
је
била
сасвим
прорешетана
.
Многи
су
живот
изгубили
од
сабље
турске
,
многи
су
у
валима
Дунава
смрт
нашли
.
Док
се
скупи
и
у
ред
стави
,
видиће
своју
грдну
штету
.
Жигмунд
о
миру
мисли
,
није
му
на
ино
.
Деспот
Ђурађ
,
док
је
битка
трајала
,
стајао
је
у
заклону
свог
места
непомичан
.
Жигмунд
и
Лошонци
у
забуни
нису
га
ни
позвали
упомоћ
,
а
деспот
без
захтева
Жигмунда
не
хтеде
притећи
и
своју
војску
излагати
.
Као
што
је
искусан
био
,
можда
би
и
успео
био
,
ал
’
опет
куд
би
даље
са
тако
ослабљеном
војском
против
даљих
навала
које
ћеду
сљедити
.
Успех
би
му
могао
бити
Турке
од
Голупца
сузбити
,
ал
’
су
Турци
већ
у
граду
,
па
би
навале
с
новом
још
долазећом
војском
све
угушили
.
Само
половина
турске
војске
је
Жигмунда
разбила
.
А
да
нису
Турци
у
граду
,
били
би
Мађари
,
па
какве
је
користи
и
од
тога
Србији
.
Војска
је
деспотова
читава
,
и
без
окршаја
не
би
се
дала
из
доброг
положаја
истиснути
,
а
деспот
побринуо
се
за
то
да
се
може
здраво
и
читаво
куд
хоће
повући
.
И
Турци
су
познавали
деспота
,
знали
су
да
у
приликама
и
с
малим
велико
је
кадар
био
израдити
,
јер
је
умео
погрешком
противника
користити
се
.
Деспот
је
сад
непомичан
,
пази
куд
ћеду
се
Турци
мицати
.
Док
су
се
Турци
код
Голупца
борили
,
један
део
мађарски
’
хусара
,
пресечен
од
своје
војске
,
странпутицом
продре
до
манастира
Богородице
,
и
наиђу
на
малу
турску
посаду
.
Ту
има
и
блага
и
заире
.
Коњаници
рупе
,
заподене
се
крвави
бој
,
види
то
Јеремија
,
не
зна
ил
’
да
ускочи
Мађарима
,
ил
’
да
остане
скривен
,
не
зна
јесу
л
’
Мађари
победили
ил
’
Турци
,
не
зна
куда
ће
,
савест
му
је
са
свију
страна
оптерећена
.
Турци
спашавају
пртљаг
и
заиру
,
ал
’
их
хусари
тискају
ван
,
у
самом
манастиру
се
већ
крв
пролива
,
Турци
које
потучени
,
које
избачени
,
калуђери
моле
,
преклињу
,
код
уздивљаног
коњаника
нема
милости
,
сиђу
с
коња
,
обијају
цркву
и
ћелије
,
отимају
,
који
се
противи
ране
,
убијају
их
.
Наишли
би
и
на
благо
,
на
што
Јеремија
чека
,
ал
’
их
Харалампије
заварава
,
он
их
моли
,
преклиње
,
показује
им
прстом
ћелије
,
тороњ
на
цркви
,
канда
је
онде
скривено
благо
.
Побожни
калуђери
клечећи
моле
.
Хусари
нису
нашли
Јеремијино
благо
,
ал
’
нашли
су
у
цркви
крстова
,
путире
,
окована
златна
еванћелија
и
разне
скупоцене
утвари
што
су
побожни
српски
краљи
,
краљице
,
велможе
подарили
.
Кад
су
већ
бисаге
претоварили
,
и
што
су
могли
понети
понели
,
спреме
се
за
бегство
,
без
да
су
на
Јеремију
,
Јаблановића
и
кнежевиће
наишли
,
који
су
у
подземним
стајама
скривени
били
.
Харалампије
да
би
га
већма
хусари
побунили
на
искреност
,
да
искаже
’
де
је
сво
благо
,
добио
је
неколико
млазева
по
леђи
сабљом
пљоштимице
.
Но
тек
што
се
хусари
од
манастира
отиснуше
,
ал
’
нахрљају
на
део
турске
војске
са
голубачког
бојишта
.
Дивљи
победитељи
,
већ
острвљени
,
крвавим
очима
навале
.
Ту
су
пешаци
,
азапи
и
љути
коњаници
.
Велика
тишма
.
Са
свију
страна
хусари
опкољени
,
покољ
ужасан
,
остављају
и
пљачку
и
живот
,
ретко
ће
тко
продрти
да
донесе
гласа
о
покољу
у
Београд
.
Сад
Турци
јурну
на
манастир
,
да
га
заштите
,
ал
’
острвљени
азапи
поотимаше
оно
што
од
хусара
заостаде
.
Ове
Турке
је
послао
Ферхад-паша
у
манастир
,
из
бојазни
да
Мађари
не
начују
да
је
код
Богородице
слаба
посада
,
и
да
онамо
душмани
не
груну
,
јер
би
велике
штете
починили
.
И
Ферхад-паша
није
се
у
рачуну
преварио
.
Није
дуго
трајало
,
дође
и
Ферхад-паша
са
великом
свитом
,
и
није
се
мало
зачудио
кад
види
мртве
лешине
,
рањенике
,
све
похарано
,
батал-манастир
само
што
није
запаљен
изгорео
.
Ферхад-паша
сиђе
с
коња
и
уљезе
у
велику
трапезарију
,
’
де
је
већ
крст
од
Турака
отклоњен
,
и
све
иконе
побацане
,
јер
турски
дин
не
трпи
Ису
Пејгамбера
и
његове
угоднике
.
Војску
која
је
Мађарима
толику
погибију
нанела
предводио
је
Ферхад-паша
главом
.
Мађари
су
се
повукли
натраг
и
како
се
могло
,
које
Дунавом
које
сувим
бродили
,
пртили
су
горе
,
надесно
налево
.
Увидили
су
да
са
таковом
силом
Турцима
наудити
не
могу
.
Но
ни
Турци
овом
приликом
нису
јошт
тако
снажни
да
могу
ногу
на
Мађарску
пребацити
,
и
Београд
који
је
у
мађарским
рукама
олако
освојити
.
Ту
је
још
и
деспот
Ђурађ
,
ако
и
с
малом
,
ал
’
језгровитом
војском
,
која
је
већ
с
Турцима
мејдане
дјелила
,
и
као
што
деспот
блага
има
,
може
сакупити
опет
нову
војску
и
с
Мађарима
се
снова
везати
.
Мађари
,
опет
,
овим
походом
ако
су
и
страдали
,
опет
су
имали
добру
накнаду
са
Београдом
,
који
је
сад
њихов
.
Жигмунд
се
каје
сад
што
није
дао
Јеремији
што
иште
,
сад
би
његов
био
Голубац
,
и
ту
је
Розгоњи
био
крив
,
који
га
је
од
откупа
Голупца
одвраћао
,
деспот
пак
није
хтео
за
откуп
да
зна
кад
прелази
Голубац
у
мађарске
руке
.
Деспот
,
познавајући
турске
шеретлуке
,
био
је
у
својим
положају
безбрижан
,
јер
зна
да
је
Турке
бриге
стало
да
се
с
Мађарима
јаче
не
споји
,
и
знао
је
и
то
да
ће
с
њима
лакше
мир
склопити
,
јер
како
се
деспот
у
битку
није
упустио
,
знак
је
да
је
своју
судбу
шакама
Жигмунда
сасвим
поверио
,
а
зна
се
још
и
то
да
кад
већ
Мађари
Београд
имају
,
па
још
да
им
је
Голупца
,
онда
је
још
теже
владати
у
Србији
нег
’
покрај
Турака
,
који
,
бар
за
ово
доба
,
у
Голубац
не
би
дирали
,
и
добио
би
времена
да
се
опорави
од
оне
слабости
,
која
је
наишла
од
оно
доба
,
откако
се
деспот
Стеван
приклонио
,
Мачву
,
Београд
и
Голубац
обвезао
,
а
са
тим
ненавист
Турака
на
се
навукао
.
Сљед
тога
је
пао
Крушевац
,
једва
се
их
Ново
Брдо
курталисало
,
ал
’
место
тога
Голубац
заглави
.
Деспот
,
како
је
чуо
да
је
то
Ферхад-паша
што
је
разбио
Мађаре
,
с
прекрштеним
рукама
ишчекивао
је
што
ће
сљедити
.
Он
није
сљедио
Жигмундовој
војски
,
која
је
била
у
бегству
.
Ферхад-паша
је
његов
пријатељ
.
Ферхад-паша
је
сам
својом
војском
Мађаре
растукао
,
војска
Исак-паше
тек
се
помолила
била
да
упадне
у
бој
,
ако
до
нужде
дође
;
нужде
вије
било
.
Исак-паша
уђе
у
Голубац
и
позове
диван
.
Ту
је
Ферхад-паша
и
остале
паше
.
Исак-паша
,
као
везир
,
беглербег
од
Румелије
,
над
свима
заповеда
.
Светује
се
,
рад
би
Дунав
прећи
,
и
упасти
у
мађарску
земљу
.
Неке
паше
то
исто
мисле
.
Ферхад
рече
да
ту
нема
ништа
осим
пљачке
,
и
војска
би
се
оданде
опет
повратити
морала
,
јер
док
је
деспот
још
са
читавом
војском
ту
,
а
не
зна
се
колика
је
,
и
Београд
у
мађарским
рукама
,
донде
је
опасно
преко
Дунава
,
јер
могу
они
с
бока
и
с
леђи
пут
препречити
,
и
покрај
Голупца
Дунав
затворити
,
и
тако
може
бити
лоше
среће
.
Велики
је
лис
деспот
,
вели
Ферхад-паша
,
свако
парче
земље
,
све
кланце
,
све
горе
и
јаруге
,
реке
и
потоке
у
Србији
познаје
,
и
онде
ниче
,
’
де
човек
не
би
ни
помислио
.
Тако
што
је
и
код
Искре
изредио
,
и
Турке
потукао
.
Исак-паша
мисли
се
,
даје
му
за
право
,
па
пита
да
л
’
би
боље
било
одмах
напасти
на
деспота
,
па
преметнув
га
,
одмах
на
Београд
поћи
и
отети
га
.
Ферхад
му
одговара
да
ни
то
не
ваља
,
деспот
би
си
изабрао
добар
положај
да
се
против
трајне
силе
бранити
може
,
а
може
и
измаћи
и
до
Београда
повући
се
,
’
де
ћеду
опет
Мађари
доћи
упомоћ
,
а
деспотове
војводе
подићи
ћеду
сав
окол
и
Шумадију
,
и
прекинућеду
свезу
са
Крушевцом
.
Да
покори
сву
Србију
с
Београдом
,
треба
још
трипут
толико
војске
,
вели
Ферхад
.
Исак-паша
бесни
од
муке
,
сам
увиђа
да
Ферхад
право
има
,
ал
’
би
рад
дин-душмана
и
сву
Србију
разорити
.
Није
на
ино
,
јер
ако
започне
као
делиман
,
и
не
пође
за
руком
,
обрука
се
,
онда
од
султана
му
гајтан
на
врат
не
фали
.
Исак-паша
пита
,
дакле
,
шта
би
ваљало
чинити
.
Нитко
му
не
зна
паметну
рећи
као
Ферхад-паша
.
Ферхад-паша
вели
да
би
најбоље
било
да
се
деспот
од
Мађара
одвуче
,
и
султану
покори
,
и
од
њега
милости
прими
.
Мађари
су
сад
огорчени
,
Београд
је
у
њиховим
рукама
,
скупићеду
јачу
војску
,
па
ћеду
се
покрај
деспота
осилити
.
У
Караманији
је
буна
,
треба
и
онде
турске
војске
.
Но
најбоље
би
било
да
се
деспот
на
покорност
позове
,
а
султан
да
га
у
милост
прими
.
Исак-паша
на
то
пристане
,
мислећи
да
ће
ово
лакше
Вукоглији
хака
доћи
.
Но
тко
ће
ту
понуду
деспоту
учинити
,
и
на
то
га
навести
?
Ферхад-паша
све
то
на
се
прима
.
Послаће
Ферхад-паша
улака
деспоту
,
и
даће
му
рок
од
три
дана
да
се
покори
.
Послаће
свог
бимбашу
са
књигом
,
’
де
деспота
Ферхад-паша
на
диван
позива
у
манастир
Богородице
.
Ферхад-паша
и
усмено
деспоту
испоручује
преко
бимбаше
да
на
веру
дође
,
и
што
је
покварено
,
поправиће
се
.
Бимбаша
је
десна
рука
Ферхад-паше
.
Извршиће
,
ма
да
би
га
главе
стало
;
и
он
је
био
као
дете
христјанин
,
остале
су
у
њему
још
српске
клице
.
Ферхад-паша
бимбашу
деспоту
оправи
,
и
јави
Исак-паши
да
иде
да
провиди
војску
.
Исак-паша
ће
донде
и
онако
остати
у
граду
,
а
Ферхад
ће
отићи
још
и
у
манастир
Богородицу
да
подели
благо
,
откуп
Голупца
међу
издајицама
.
Тако
Ферхад
Исак-паши
каже
.
Исак-паша
му
наложи
да
безевенк-ђаурима
одруби
главе
,
а
да
благо
с
њим
подели
.
Тај
налог
Ферхад-паша
прихвати
,
и
одмах
са
великом
свитом
крене
се
пут
манастира
Богородице
.
Све
се
то
стало
и
одлучило
одмах
после
пораза
Мађара
.
Ферхад-паша
кад
је
стигао
у
манастир
,
онда
су
већ
Турци
хусаре
сатрли
,
и
тада
сиђе
с
коња
и
уљезе
у
велику
трапезарију
.
Ту
се
начини
рахат
,
одмора
му
треба
.
Стара
је
глава
Ферхад-паша
.
Одмор
није
дуго
трајао
,
жагор
,
тутњава
ван
,
не
даду
дуга
одмора
.
И
у
глави
Ферхад-паше
прекрштају
се
брижне
мисли
,
пола
сан
пола
јава
.
Ферхад-паша
дозове
игумана
Радосава
,
и
запита
га
шта
се
то
све
стало
од
оно
доба
како
је
манастир
оставио
.
Радосав
све
исприча
,
како
су
хусари
напали
,
све
злоставили
,
харали
,
како
су
после
азапи
дошли
,
па
и
они
су
харали
,
тако
да
већ
црква
и
нема
више
црквених
утвари
.
Ферхад
запита
за
благо
,
Радосав
му
одговори
да
је
у
подземљу
добро
скривено
,
на
њ
нису
могли
ни
хусари
ни
азапи
наићи
.
Запита
га
за
војводе
и
кнежевиће
,
и
за
Харалампија
.
Одговори
да
су
сви
читави
,
здрави
,
и
од
заптија
стражарени
.
Ферхад
главом
да
знак
да
одлази
и
дозива
свог
бимбашу
.
Дође
бимбаша
.
Ферхад
му
наложи
да
испод
руке
купује
све
отете
црквене
утвари
,
што
су
хусари
отели
,
а
од
ових
опет
до
руку
Турака
дошли
.
И
све
то
у
тајности
скривено
да
дода
игуману
Радосаву
,
а
да
се
Турци
не
сете
.
Бимбаша
ће
све
то
као
што
треба
изредити
.
Ферхад-паша
дозивље
бимбаше
и
миралаје
,
издаје
им
заповести
,
да
буду
на
опрезу
,
да
не
би
опет
какве
деспотове
катане
рупили
,
и
белај
починили
.
Даље
наложи
им
да
се
на
окупу
нађу
кад
телал
повиче
,
да
ће
се
неким
заробљеним
ђаур’ма
главе
рубити
.
Главарима
турским
од
радости
очи
засветле
.
Ферхад-паша
их
отпусти
.
Прејави
се
бимбаша
.
Каже
да
је
наредио
да
се
испод
руке
све
црквене
утвари
покупују
,
и
сад
чека
даљу
заповест
.
Ферхад-паша
укочено
гледи
на
бимбашу
.
Гледи
га
,
а
не
мисли
о
њему
.
Опет
очи
изврће
,
вилице
стиснуте
,
мишићи
му
се
на
образу
горе-доле
дижу
,
нешто
се
мисли
,
велико
смишља
.
Бимбаша
ћути
,
зна
да
Ферхад-паша
навелико
смишља
.
Ферхад-паша
разабере
се
.
Заповеди
бимбаши
да
позове
војводе
Јеремију
,
Јаблановића
и
Харалампија
.
Па
онда
наложи
му
да
с
игуманом
Радосавом
да
пренети
амо
благо
које
се
поделити
има
међ
Јеремијом
,
Јаблановићем
и
Харалампијем
.
Још
има
заказати
,
да
како
се
доведу
деобеници
,
одмах
да
се
нареде
ван
пред
врати
и
у
двору
сејмени
,
а
ван
двора
пред
капијом
гавази
.
Јошт
и
то
дода
да
се
војводама
сабље
одузму
.
Бимбаша
ће
све
то
као
што
треба
изредити
.
У
трапезарији
нема
стола
ни
столице
,
све
сами
миндерлуци
унаоколо
,
а
на
њима
и
код
подножја
душеци
.
И
у
среди
су
велики
рахат-душеци
.
Све
то
мора
узети
на
се
турски
облик
кад
се
ђаурима
суди
.
Ферхад
хода
горе-доле
,
ишчекује
.
Војводе
су
допраћене
,
ту
је
и
Харалампије
и
Радосав
.
Кад
им
је
бимбаша
сабље
отпасати
дао
,
Јеремија
горко
уздану
,
Јаблановић
гризе
од
муке
бркове
.
Но
њих
ништ
’
на
добро
не
слути
.
Кају
се
што
се
нису
Жигмунду
предали
.
Пада
им
на
памет
како
би
могли
добити
од
Жигмунда
за
Голубац
ако
не
новчана
блага
,
а
оно
властелинства
у
Мађарској
,
као
што
је
добио
деспот
за
Београд
и
Мачву
.
Сад
тек
виде
да
у
Турчину
није
вере
.
Само
Харалампије
долази
светлим
веселим
образом
,
он
је
издајица
над
издајицама
,
па
се
од
Ферхад-паше
многоме
нада
.
Кад
у
трапезарију
ступе
,
стану
у
ред
,
и
пашу
поздрављају
.
Ферхад-паша
седи
високо
на
душеку
прекрштеним
ногама
,
на
глави
му
шарен
турбан
,
на
прекрштеним
ногама
почива
му
драгим
камењем
посута
димишћија
.
Ферхад-паша
их
понуди
да
седну
на
миндерлук
.
Војводе
затежу
се
ал
’
им
паша
баци
оштар
миг
,
који
изгледа
као
заповест
,
и
тако
поседају
.
Харалампије
није
се
дао
двапут
нудити
већ
седне
и
прекрсти
ноге
по
турски
,
тако
истоветно
као
што
Ферхад-паша
.
На
војводама
види
се
брижно
лице
,
како
седе
,
изгледају
канда
су
изложени
и
већ
на
белом
’
лебу
,
а
да
их
скоро
црна
земља
покрије
.
Само
Харалампије
трепавице
уздиже
,
сасвим
је
задовољан
својим
стањем
,
и
држи
да
му
награда
неће
фалити
,
мада
Ферхад-паша
сад
’
ладан
се
показује
,
јер
њему
је
увек
био
добар
,
и
обећао
је
при
деоби
у
помоћи
му
бити
.
Ако
што
укине
од
блага
,
то
ће
укинути
војводама
не
њему
,
тако
мисли
Харалампије
.
Покрај
њи
’
ушао
је
и
бимбаша
,
и
стоји
,
паша
га
не
нуди
да
седне
,
он
мора
на
ногама
бити
,
и
чекати
на
заповест
Ферхад-паше
.
Тишина
,
да
се
пролет
муве
чује
,
баш
мртва
тишина
.
Нешто
свечано
изгледа
,
канда
је
судница
,
’
де
је
Ферхад-паша
судија
,
а
остали
парничари
.
Ферхад-паша
прослови
.
—
Дакле
,
сад
би
било
време
да
се
у
откупу
Голупца
подјелите
.
Голубац
је
у
турским
рукама
,
мађарска
војска
распрштена
,
ђе
је
игуман
са
благом
.
—
Ту
до
трапезарије
на
гомили
,
и
чека
заповест
да
се
унесе
.
—
Нек
се
унесе
благо
.
Бимбаша
изиђе
,
и
заповеди
сејменима
да
унесу
благо
.
Ту
је
и
игуман
Радосав
.
Сејмени
изиђу
.
—
Дакле
,
по
уговору
имали
бисте
се
тако
подјелити
,
да
сватко
од
војвода
добије
педесет
,
а
Харалампије
тридесет
хиљада
дуката
.
На
ово
питање
разбистри
се
лице
у
Јеремије
и
Јаблановића
.
Канда
им
се
душа
поткрепила
.
Сад
се
опет
не
кају
што
нису
Жигмунду
град
предали
.
Јеремија
одговара
.
—
Честити
пашо
,
Голубац
је
мени
дат
био
у
залогу
од
деспота-Стевана
,
Јаблановић
је
од
Турака
прогнат
,
мој
гост
,
доста
ће
му
бити
и
тридесет
,
а
Харалампији
десет
,
ја
сам
најглавнији
.
—
У
Јеремији
се
узбудило
старо
среброљубље
.
—
Честити
пашо
,
ја
сам
се
дочепао
млади
’
кнежевића
и
тек
после
због
њи
’
је
добио
Јеремија
Голубац
зато
што
их
је
ослепити
дао
,
ал
’
да
мене
не
би
,
не
би
ни
ослепљени
били
кнежевићи
—
рече
Јаблановић
.
—
Ја
сам
их
баш
дао
у
манастиру
Високим
Дечанима
ослепити
,
могао
сам
их
и
пропустити
,
па
ме
деспот
није
ни
завладичио
што
сам
већ
одавна
заслужио
,
требало
би
да
се
с
њима
на
равно
дјелим
—
рече
успла’ирено
јачим
гласом
Харалампије
,
канда
му
је
већ
наклон
Ферхад-паше
осигуран
.
Ферхад-паша
мисли
се
.
—
Па
како
да
поделим
,
кад
се
сами
сложити
не
можете
.
—
Суди
,
честити
пашо
,
како
је
право
,
—
прослови
громким
гласом
Јеремија
.
—
Тако
ћу
и
судити
,
и
праведнику
и
грјешнику
,
судићу
по
правди
.
Но
ви
ђаури
никад
нијесте
међу
собом
сложни
,
ни
у
добру
ни
у
злу
.
Кажи
ми
’
ти
,
војводо
Јеремија
,
шта
је
то
било
са
тим
кнежевић’ма
,
да
су
ослепљени
—
запита
Ферхад-паша
.
—
Е
,
стојали
су
на
путу
Ђурђу
,
побоја
се
да
по
старјешинству
деспотство
му
из
шака
не
извуку
,
допали
су
Јаблановића
шака
,
ја
се
с
њим
споразумем
,
оставимо
их
на
страну
,
Харалампији
на
сохрану
у
Високим
Дечанима
,
и
ту
буду
са
нашим
знањем
ослепљени
—
одговори
Јеремија
.
—
Ја
сам
их
дао
осљепити
—
упаде
Харалампије
.
—
Да
мене
није
било
,
не
би
ни
Јеремија
дошао
до
Голупца
,
јер
су
кнежевићи
прво
у
моје
шаке
пали
.
—
Да
мене
,
опет
,
није
било
,
не
би
дошли
до
откупа
Голупца
,
—
одгонетне
Јеремија
.
Ферхад-паша
их
гледи
и
мери
.
—
Па
је
л
’
то
учињено
по
налогу
деспота
Стевана
ил
’
Ђурђа
Вукоглије
.
—
Није
по
налогу
,
ал
’
знао
сам
да
кнежевићи
сметају
,
и
Ђурађ
,
кад
сам
му
јавио
да
су
кнежевићи
у
нашим
шакама
,
одговори
нам
да
чинимо
што
за
најбоље
,
најпаметније
држимо
,
да
их
држимо
на
сахрани
,
и
да
их
безопасне
чувамо
,
ми
смо
га
разумели
—
рече
Јеремија
.
—
Тако
је
,
ал
’
истоветне
су
нам
заслуге
—
рече
Јаблановић
.
—
Ја
сам
их
осљепио
,
то
је
највећа
заслуга
—-
одговори
жешће
Харалампије
.
—
Кад
је
тако
,
знам
већ
како
ћу
међ
вами
извршити
.
То
изрече
Ферхад
па
устане
,
пође
напред
,
отвори
врата
да
види
је
л
’
тко
близу
да
се
не
би
разговор
чуо
.
Сејмени
су
подаље
од
врата
,
а
ионако
ни
речце
српски
не
разумеду
,
све
саме
Шамлије
и
Караманлије
.
Ферхад
,
ма
и
паша
,
мора
на
опрезу
бити
,
јер
мада
је
паша
,
оно
што
ће
сад
говорити
,
допринело
би
му
гајтан
око
врата
.
Ферхад
стане
пред
деобенике
,
исправи
се
гордо
,
и
прослови
.
—
Ја
сам
Ферхад
,
турски
паша
,
ал
’
у
срцу
сам
бољи
Србин
нег
’
што
сте
ви
.
Са
вас
је
народ
страдао
и
страда
.
Грабљиви
,
лакоми
сте
на
благо
,
и
све
то
пограбљено
благо
доћи
ће
Турцима
у
руке
.
Такви
сте
грабљивци
ви
војводе
,
Јеремијо
и
Јаблановићу
.
Познајем
вас
одавна
,
и
ви
ћете
мене
скоро
познати
.
И
тебе
,
Харалампије
,
добро
познајем
,
и
ти
ћеш
мене
познати
.
Народу
сте
се
споља
показивали
као
пријатељи
,
а
да
му
већма
леђа
одерете
.
Врлину
народа
сте
запљували
,
а
стид
и
поштење
довека
сте
погазили
;
ви
сте
праве
издајице
.
И
ти
,
Харалампије
,
нијеси
који
у
нужди
тешиш
,
помажеш
народ
,
нијеси
од
оних
калуђера
,
који
на
трему
,
у
ћелији
,
у
цркви
,
крвљу
орошен
пада
као
жртва
,
која
христијане
на
освету
и
слободу
буди
.
Ти
си
измет
свете
цркве
,
и
нијеси
достојан
живота
.
Ферхад
то
изрече
,
погледа
их
оштро
,
и
тамо-амо
шеће
се
.
Војводе
и
Харалампије
од
чуда
обнезнањени
,
не
могу
да
се
лако
разберу
,
глас
Ферхад-паше
им
је
познат
,
ал
’
не
знаду
’
де
су
га
чули
.
Харалампији
тај
глас
долази
сада
не
само
познат
,
већ
некако
и
душмански
,
подсећа
се
да
тај
глас
њему
негда
није
повољан
био
.
Ферхад-паша
стане
пред
њи
’
оштро
их
мери
,
особито
Харалампија
,
и
опет
прослови
:
—
Погледај
ме
добро
,
Харалампије
,
па
реци
тко
сам
.
Харалампије
гледа
га
укоченим
очима
,
вилице
му
се
тресу
,
јошт
не
може
да
погоди
,
а
лице
му
се
види
као
одавна
му
душманско
,
не
ишчекује
добра
.
—
Ја
сам
Петошко
,
ког
сте
као
будалу
у
двору
кнеза
Лазара
видили
,
слушали
.
Држасте
га
тада
за
правог
лудака
,
подсмејавасте
му
се
,
што
је
ваше
неприлике
на
видик
изнашао
.
Познајем
вас
све
у
главу
,
били
сте
млади
,
као
и
ја
,
негда
јунаци
а
сад
издајице
,
а
ти
Харалампије
,
ти
си
био
увјек
зао
демон
у
народу
,
и
твоје
причешће
тровало
је
народ
.
Кад
нијесам
могао
у
народу
добра
да
чиним
,
јер
шта
може
будала
учинити
,
постадо
’
Турчин
и
паша
.
Ферхад
то
изрече
,
горе-доле
се
шеће
,
па
опет
сред
њих
стане
,
који
као
окамењени
непомично
гледе
,
ћуте
.
Ферхад
спусти
испод
врата
,
испод
кошуље
руку
,
и
прстима
довати
,
извуче
мали
златан
крстић
на
сребрном
ланчићу
.
—
Видите
Ферхад-пашу
,
Петошка
,
који
као
Турчин
није
изневерио
Христа
Спаситеља
,
који
га
је
под
својим
именом
у
овај
свет
увео
,
и
у
турству
,
хришћанству
и
свом
народу
добро
чини
,
а
ви
народ
издајете
.
Петошко
је
своје
сједе
власи
поштењем
покрио
,
а
ви
сте
своје
обрукали
издајством
.
Знаш
ли
,
Јеремијо
,
шта
је
Голубац
?
Голубац
је
крило
Србије
,
и
ви
сте
то
крило
одсекли
.
Ви
сте
издајице
.
Ферхад
те
речи
громким
гласом
изрече
,
рекао
би
није
то
тај
Петошко
,
који
је
жив
подсмех
негда
био
.
Глас
Петошка
се
у
љутим
бојевима
увеџбао
.
Деобеници
издајице
виде
да
су
криви
,
и
као
окривљени
чекају
осуду
.
Бимбаша
гледи
,
слуша
,
без
да
речце
испусти
,
само
очи
му
неки
жар
и
светлост
обузе
,
канда
би
и
сам
издајице
казнио
.
Ферхад
настави
.
—
Видите
овога
младића
,
бимбашу
,
и
он
је
као
ви
,
допао
ропства
,
и
он
је
хришћанско
дете
,
а
остаће
у
души
хришћанин
.
Он
је
мој
посинак
,
и
кад
мене
не
буде
потпомагаће
своје
и
у
турству
бољма
,
негли
ви
издајице
на
кућевном
огњишту
,
у
својој
отаџбини
,
коју
сте
ви
згариштем
начинили
,
но
за
то
ћете
и
главом
платити
.
Ферхад
још
већма
приближи
им
се
и
овим
закопча
:
—
Вами
,
дјеобеницима
о
откупу
Голупца
нек
је
ова
осуда
.
Издајицама
рода
,
народа
главе
имаду
се
одрубити
.
Ако
на
ову
ријеч
само
прословите
,
онда
ћу
вас
дати
најпре
на
муке
,
какве
само
Турчин
измислити
може
.
То
изрекне
Ферхад
и
махне
главом
,
а
бимбаша
отвори
врата
,
дозива
сејмене
,
који
уђу
и
силовито
по
налогу
их
вежу
.
Војводе
поглед
бацају
на
Ферхада
,
да
л
’
ће
се
смиловати
.
Ферхад
као
окамењен
,
’
ладан
као
мрамор
.
Ужетом
их
вежу
,
војводе
спокојно
трпе
,
но
Харалампије
бесни
,
баца
се
,
не
да
се
везати
,
силом
га
у
ваздух
дижу
и
вежу
,
моли
,
виче
.
„
Петошко
,
потурчићу
се
,
само
ми
живот
допусти
“
.
Ферхад
неће
да
чује
.
Извуку
их
напоље
,
Харалампија
носе
,
кида
се
,
бацака
се
,
неће
под
нож
.
Ферхад
неће
да
оскврни
српском
крвљу
манастир
,
већ
ван
,
мало
даље
,
опрему
нареди
.
Ударе
два
коца
,
а
трећим
оба
одозго
утврди
на
облик
вешала
.
Воду
их
вешалама
,
но
нећеду
их
вешати
.
Најпре
ћеду
Јеремију
погубити
.
Јеремија
погледа
на
Јаблановића
,
и
прослови
:
„
Прости
,
друже
,
збогом
“
.
Јаблановић
одговори
:
„
Криви
смо
,
нек
нам
бог
опрости
“
.
Доведу
првог
Јеремију
,
мора
клекнути
,
а
гаваз
му
седе
власи
ухвати
,
и
брзо
му
главу
одруби
.
Главу
баци
,
а
труп
ђипне
,
крв
из
врата
пишти
,
потрчи
,
и
падне
,
у
ужасном
трзању
живот
изгубио
се
.
Тако
је
и
са
Јаблановићем
.
Харалампију
морали
су
за
коц
везати
,
и
тако
га
погубе
.
Тако
искајаше
своје
грехе
Јеремија
и
Јаблановић
,
негдашњи
јунаци
од
Искра
,
после
издајице
.
А
тако
је
и
Харалампије
своју
грешну
душу
испустио
.
Срећа
,
нестало
војводама
подмлатка
,
да
бруку
преткова
не
насљеде
.
XXИX
Кад
је
Ферхад-паша
над
издајицама
суд
свршио
,
сад
је
опет
рахат
,
и
ишчекује
деспота
.
Бриге
му
је
стало
,
да
се
деспот
не
побоји
какве
невере
,
јер
добро
зна
да
му
је
Исак-паша
душман
.
Исак-паша
доиста
на
то
се
и
спрема
,
да
деспота
испочетка
лепим
обећањ’ма
примами
,
па
после
да
буде
смакнут
као
они
Бранковићи
у
Пловдиву
.
Бимбаша
кад
га
је
Ферхад-паша
из
Голупца
деспоту
послао
,
на
брзу
руку
је
поруку
извршио
,
и
одјездио
је
одмах
пут
манастира
Богородице
,
брже
,
нег
што
је
амо
Ферхад-паша
стигао
.
У
деспота
је
још
она
стара
одважност
,
и
неће
се
ничега
побојати
.
И
већ
чега
да
се
боји
,
ионако
је
и
он
сам
и
Србија
на
коцки
.
Деспот
стиже
у
манастир
са
Облачина-Радом
.
Хтеде
сам
ићи
,
Раде
му
не
даде
,
хоће
свуд
да
му
је
десна
рука
,
па
ако
је
до
погибељи
,
да
му
је
глава
до
главе
.
Деспот
катане
није
повео
,
да
не
буде
неприлика
,
могу
се
катане
са
Турцима
завадити
.
Деспот
и
војвода
Раде
обучени
су
арнаутски
,
да
их
не
познаду
Турци
,
да
не
буде
зазора
.
Но
бимбаша
познао
их
је
,
и
води
их
у
трапезарију
,
’
де
Ферхад-паша
ишчекује
.
Кад
их
Турци
виде
,
стану
,
па
заблендани
гледају
и
’
силне
и
горостасне
,
ма
већ
и
не
младе
јунаке
.
Јунаци
сиђу
с
коња
.
—
Уђу
у
трапезарију
,
Ферхад-паша
рукује
се
,
поздрављају
се
.
Ферхад-паша
не
пријави
турски
селам
,
изгледа
као
Србин
у
турском
руву
.
Поздрављају
се
као
стари
познаници
,
пријатељи
.
Бимбаша
зна
да
ћеду
се
нешто
тајно
договарати
,
допрати
их
,
и
уклони
се
,
и
шеће
се
доле-горе
пред
врати
,
да
не
би
тко
близу
дошао
.
Поседају
на
миндерлуке
.
Ферхад-паша
прослови
.
—
Одавна
се
познајемо
,
деспоте
,
и
твој
делија
,
што
га
именова
,
војвода
Облачина
Раде
,
познат
ми
је
.
Давно
беше
.
Још
се
у
пернатости
познају
некадашње
јуначке
клице
.
Држим
да
ти
је
,
деспоте
,
веран
слуга
,
зато
си
га
и
довео
.
Велики
пут
,
и
велики
корак
учинисте
.
Ту
се
о
глави
,
о
земљи
ради
.
Ви
сте
у
мојој
власти
,
а
ја
у
вашој
.
Знаш
,
деспоте
,
да
сам
ти
увек
потајно
наруку
ишао
,
и
штошта
не
бијаше
по
турском
адету
што
учини
’
,
могах
за
те
изгубити
главу
.
Облачина
је
делија
и
своју
душу
окаљати
неће
.
Кратко
нам
је
време
,
а
много
се
има
извршивати
.
Виђе
ли
,
деспоте
,
како
су
Мађари
поражени
,
шта
ће
сад
од
Србије
бити
,
желиш
ли
је
спасти
и
како
.
Говори
искрено
и
језгровито
,
како
сад
мислиш
.
—
Мађари
су
страдали
,
јер
нису
вични
са
Турцима
војевати
,
као
ми
,
војска
им
је
које
млада
које
шарена
,
а
засад
нијесу
могли
бујности
турске
војске
на
пут
стати
.
Мени
нијесу
хтели
над
овима
вођство
дати
,
можда
[
би
]
и
друкчије
било
,
моја
војска
,
ма
и
малена
,
није
додирнута
,
а
са
стране
сваки
дан
нова
долази
,
и
у
кланцима
могао
би
’
се
свој
вашој
сили
одапријети
,
и
таква
сила
као
што
је
та
ваша
јошт
Србију
сатрти
не
може
,
јер
познато
ми
је
да
је
у
Караманији
буна
,
као
што
и
сам
знаш
,
и
онђе
треба
султан
много
војске
.
Одступили
сте
од
опсаде
Новог
Брда
,
а
да
узмогнете
готов
предан
град
од
Јеремије
примити
.
Да
не
би
издајства
,
не
би
Голубац
Турци
добили
.
—
Све
је
тако
,
ја
то
знам
,
и
баш
зато
што
је
тако
,
треба
да
иштеш
мир
,
а
да
добијеш
мира
,
мораш
се
Жигмунда
одрећи
.
Покрај
Жигмунда
си
изгубио
Мачву
,
Београд
и
Голубац
.
Мађари
нису
у
стању
Турцима
јако
наудити
без
тебе
и
то
је
срећа
по
Турке
,
што
ти
Мађари
не
поверују
као
што
треба
.
Турци
те
држе
,
над
оним
мађарским
вођом
за
најбољег
.
Уговор
је
учинио
јошт
деспот
Стеван
са
Жигмундом
,
и
ти
си
тај
уговор
морао
одржати
,
а
султан
се
опет
страшно
разљутио
,
кад
је
чуо
за
тај
уговор
,
и
навалио
одмах
на
Крушевац
и
Ново
Брдо
,
мада
је
у
Караманији
започела
буна
.
И
да
знаш
,
зато
је
султан
упао
у
твоје
земље
,
да
те
одвуче
од
савеза
мађарског
.
Досад
си
био
у
шкрипу
,
међу
двије
ватре
,
с
пријед
Турчин
с
леђи
Маџар
.
Отргни
се
од
Жигмунда
,
гледај
како
је
по
земљу
и
по
тебе
најбоље
,
што
ћеш
да
будеш
уз
Жигмунда
кољено
велможа
,
кад
овђе
још
можеш
владар
бити
.
Сад
ти
Мађари
не
сметају
.
Но
и
то
ти
морам
рећи
да
се
много
не
уздаш
у
караманску
буну
.
Такове
буне
онђе
годинама
трају
,
па
се
и
преживе
.
Падиша
је
велики
калиф
свих
мухамедоваца
,
и
они
ван
падише
не
могу
никуд
ништ
’
,
и
те
притискује
више
тешка
владавина
караманских
валија
,
који
се
мијењају
,
данас
јесу
а
сутра
нијесу
.
Па
онда
и
то
треба
знати
,
кад
би
се
тко
у
Караманију
плео
,
опет
Караманија
турска
остаје
,
и
за
Турке
изгубљена
није
.
Но
у
Европи
’
де
је
Турчин
ногу
метао
,
не
да
се
оданђе
истиснути
.
Прије
би
за
време
напустили
Караманије
нег
’
ли
овђе
задобивене
области
,
јер
одавђе
се
шири
турски
дин
.
Тако
мисли
султан
и
Турци
на
дивану
,
и
што
сад
изговори
’
,
из
дивана
знадем
.
Јошт
нешто
да
ти
рекнем
.
Јучер
смо
добили
глас
да
се
буна
у
Караманији
стишава
,
и
ако
треба
онданђе
ће
се
велика
војска
кренути
,
и
то
право
на
те
.
Бирај
мир
,
доста
је
народ
страдао
.
Ја
ћу
твоју
ствар
на
дивану
поткријепити
.
То
изрече
Ферхад-паша
и
настаде
тишина
.
Ферхад
гледи
на
деспота
,
чека
шта
ће
чути
.
Деспот
неколико
тренутака
замишљен
,
прослови
.
—
О
твом
пријатељству
сам
увјерен
,
о
том
нећу
ништ
’
ни
спомињати
.
И
ријечи
су
ти
паметне
.
Но
још
не
рјече
ми
какав
мир
да
просим
.
—
Да
се
султану
покориш
.
—
Ха
,
дакле
ми
живи
дођосмо
у
турске
шаке
да
се
покоримо
,
да
предамо
и
ово
мало
Србије
,
као
издајници
,
бит
’
не
мере
—
упадне
громко
Облачина
,
ухвати
се
за
балчак
сабље
,
крваве
,
обилићке
очи
баца
на
Ферхад-пашу
.
—
Облачино
,
умири
си
душу
,
пријатељ
нам
говори
,
пусти
да
је
моје
старије
,
ја
ћу
да
запитам
.
—
Како
мислиш
да
се
покорим
,
да
се
султану
напросто
предам
?
—
рече
деспот
.
—
Не
тако
.
Ишти
ову
Србију
,
што
је
сад
имаш
,
да
у
миру
у
њојзи
владаш
а
да
се
Жигмунда
одречеш
.
То
је
жеља
султана
,
а
ја
ћу
то
на
дивану
подупрјети
.
Плаћаћеш
данак
султану
,
ал
’
и
то
је
боље
нег
’
с
Турцима
рат
водити
.
Маџари
ти
не
могу
наудити
,
јер
ће
те
султан
подупирати
.
—
Дакле
сад
с
Маџарима
против
Турака
,
сад
с
Турцима
против
Маџара
,
јадна
Србијо
,
што
си
дочекала
,
да
се
твоји
синови
с
тобом
тако
коцкају
.
Боље
мријет
,
нег
’
тако
живјет
—
рече
огорчен
Облачина
.
—
Такав
је
живот
Србије
—
рече
Ферхад-паша
.
—
То
је
животарење
,
не
живот
.
—
Томе
су
биле
криве
српске
велможе
,
које
су
домовину
и
народ
цијепале
и
међу
собом
као
робу
и
стоку
дијелили
.
Сад
се
на
невиним
ђецама
кају
гријеси
отаца
.
Ишти
,
деспоте
,
да
задржиш
оно
што
имаш
.
Деспот
промишља
.
—
Јеси
л
’
кадар
све
то
израдити
без
да
идем
на
ноге
,
ни
султану
ни
везиру
.
—
Јесам
.
Ја
сам
о
томе
говорио
султану
и
сем
дивана
,
за
леђи
Исак-паше
,
твог
душмана
.
Кад
сам
пошао
да
узмем
Голубац
,
што
ми
је
било
у
памети
силно
сам
хитио
да
Голубац
прије
задобијем
нег
’
што
би
га
Маџари
на
јуриш
узели
.
Да
су
Маџари
Голубац
на
јуриш
узели
били
,
по
Србију
не
би
ништ
’
добро
било
.
Маџарска
војска
је
била
слаба
да
би
могла
напредовати
,
а
ваша
кад
нејмате
Београда
и
Голупца
не
може
напредовати
,
јер
не
зна
рашта
и
коме
.
Да
је
Жигмунд
довео
био
велику
војску
од
крстоносаца
,
ал
’
такову
да
и
Једрене
затресе
се
и
сурва
,
могло
би
што
бити
,
овако
не
.
Прими
мир
,
спашћеш
хиљадама
невиних
душа
,
на
згариштама
подигнућеш
многе
кровове
,
даћеш
очајалој
сиротињи
да
у
зноју
лица
залогај
хљеба
мирно
потроши
.
Многа
су
великашах
гријеси
,
са
којих
народ
патити
се
мора
.
Сви
смо
гријешни
,
ни
ти
,
деспоте
,
нијеси
без
гријеха
,
и
сад
је
дошло
вријеме
искушења
за
те
,
да
прегорјеваш
,
а
што
можеш
да
спасеш
.
То
ти
каже
Петошко
,
у
вас
негда
лудак
,
а
сада
Ферхад-паша
.
А
тко
може
рјећи
да
је
и
сад
сасвим
мудар
?
Моје
ријечи
су
биле
за
подсмијех
,
смет
;
но
у
смету
нађе
се
чисто
зрно
,
које
и
слијепу
кокош
привлачи
.
Та
зрна
сам
ја
јошт
сачувао
,
и
ако
не
могу
њиме
нахранити
,
могу
јадно
сироче
од
самртне
глади
спасти
.
Остарјео
сам
,
а
ни
ви
нијесте
више
млади
.
Облачина
Раде
кад
то
чу
,
устане
и
стане
пред
деспота
.
—
Дакле
,
то
је
Петошко
,
најмудрији
лудак
међу
најлуђим
мудрацима
.
Ђетић
бијаше
кад
га
виђо
’
,
и
бабо
ми
рече
,
слушај
,
дијете
,
што
тај
збори
,
његова
ријеч
је
мудра
,
бич
за
покварене
великаше
.
Петошко
,
чу
’
много
о
тим
од
деспота
,
мога
господара
,
и
ево
ти
деснице
побратимске
,
кад
поштеније
чиниш
,
као
сад
Турчин
,
нег
’
Јеремија
,
издајица
вјере
и
народа
.
Ферхад-паша
устаде
и
рукује
се
са
Облачином
,
устаде
и
деспот
,
и
рукују
се
.
Ферхад
стане
,
обојици
у
зеницу
гледи
,
извади
испод
проја
крст
,
пољуби
га
и
покаже
.
—
Ево
часна
крста
,
у
то
знамење
сам
крштен
,
и
крст
пратиће
ме
до
гроба
.
Од
јада
,
невоље
пост’о
сам
Турчин
,
ал
’
крсну
моју
вјеру
и
крв
нијесам
изневјерио
.
Турска
вјера
стоји
ме
толико
као
и
турско
руво
,
што
се
цијепа
,
а
вјера
’
ришћанска
остаје
ми
у
срцу
ужљебљена
.
Ферхад
заћути
,
прекрсти
се
и
крст
пољуби
,
па
га
у
недра
сакрије
.
—
Да
тко
сад
види
и
чује
од
Турчина
,
на
комаде
би
нас
исјекао
.
Прими
,
деспоте
,
моју
ријеч
,
ослони
се
на
ме
,
начинићемо
јошт
данас
писмено
,
потписаћеш
то
и
ударићеш
твој
печат
,
а
ти
иди
мирно
куд
хоћеш
,
ја
ћу
султану
и
на
дивану
поднијети
,
даћеш
за
турску
војску
заиру
,
и
све
што
је
потребно
.
А
султан
,
како
види
уговор
,
издаће
берат
да
се
деспот
Вукогли
признаје
за
владара
Србије
.
—
То
још
не
би
тако
зло
било
.
Но
кад
се
потпишем
да
се
цијепам
од
савеза
угарског
,
погазићу
задану
ријеч
,
која
је
потврдила
уговор
Стефана
деспота
,
да
предам
градове
и
Мачву
Угрима
,
да
постајем
и
остајем
њихов
савезник
против
Турака
.
—
Прошао
си
много
свијета
,
и
јошт
нијеси
све
искусио
.
Тебе
више
уговор
не
веже
,
јер
си
испунио
га
што
си
градове
предао
.
Даљи
савез
,
тај
је
био
на
срећи
ил
’
несрећи
зидан
.
На
срећи
,
ако
Маџари
побиједе
,
па
покрај
њих
истераш
Турке
.
Ако
на
несрећи
,
онда
несрећа
и
сам
савез
руши
.
Српски
народ
нитко
не
може
на
несрећу
обвезати
.
А
ионако
Жигмунду
је
јефтино
дошао
у
шаке
Београд
и
Мачва
.
И
какве
си
ти
ту
користи
имао
деспоте
,
завадио
те
Жигмунд
са
султаном
,
коме
одољети
не
би
могао
.
—
Дакле
,
изгубљено
да
се
више
не
поврати
?
—
упадне
Облачина
.
—-
Тако
је
,
потомци
,
познији
нараштаји
ћеду
то
учинити
,
сад
само
нек
се
спасе
језгро
које
се
већ
подгризује
.
—
Хоћу
л
’
добити
од
султана
Голубац
натраг
?
—
запита
деспот
.
—
Никако
.
Султан
требује
Голубац
као
пограничну
заштиту
против
Жигмунда
—
одговори
Ферхад
.
—
Голубац
је
у
Србији
.
—
И
Београд
је
у
Србији
,
ал
’
зато
је
у
угарским
рукама
.
—
Исто
мислим
што
збориш
,
није
на
ино
,
морам
се
судбини
подврћи
.
Но
кад
султан
и
Жигмунд
у
Србији
имаду
погранична
града
,
како
да
ја
немам
,
земље
господар
.
—
Начини
си
сам
,
имаш
јошт
земље
,
обала
.
—
То
и
хоћу
,
о
томе
се
дању-ноћу
мислим
.
Код
Смедерева
да
градим
да
ми
Угри
из
Београда
не
пркосе
.
Да
сазидам
јак
велики
град
,
да
се
у
свијету
о
њем
прича
као
о
Новом
Брду
.
Није
још
усануло
деспотово
благо
.
Могао
сам
и
Голубац
од
Јеремије
откупити
,
но
рашта
кад
би
опет
дошао
у
руке
Жигмунду
.
Да
знаш
како
ми
је
било
кад
сам
морао
Београд
предати
.
Још
и
сад
лежи
ми
на
срцу
терет
као
камен
.
Рјеци
султану
да
је
због
тога
тако
лахко
дошао
до
Голупца
.
Кад
опет
Смедерево
сазидам
,
чувам
мојим
прсима
леђа
султанова
.
Смедерево
треба
да
је
стража
прам
Београду
.
—
Нек
буде
по
твојој
жељи
,
Радосав
нек
напише
уговор
,
ти
ћеш
потписати
и
печат
ударити
,
а
ја
опет
моју
шаку
приљепити
.
Све
је
уговорено
.
Дозову
Радосава
,
протумаче
му
шта
и
како
треба
да
напише
.
Радосав
проучив
задато
,
оде
на
посао
.
Сад
прећу
на
друго
што
.
Деспот
исприча
како
је
прошао
са
Јеремијом
,
како
га
није
пустио
у
град
,
а
ни
Жигмунду
није
хтео
да
га
преда
,
како
се
побојао
Розгоњи
да
се
деспот
не
накити
победе
венцом
,
и
оставио
га
је
[
с
]
војском
на
страни
,
како
опет
деспот
доцније
није
се
хтео
уплећати
у
бој
.
После
тога
запита
Ферхада
за
Јеремију
,
куд
је
и
како
је
с
њиме
.
Ферхад
,
опет
,
исприча
своје
од
почетка
до
краја
,
како
је
дошао
Харалампије
под
Бело
Брдо
,
како
је
понудио
у
име
Јеремије
предају
Голупца
,
како
је
Јеремија
предао
град
.
Само
о
кончини
његовог
живота
не
спомиње
,
и
тек
на
деспотова
питања
о
томе
одговара
.
—
А
шта
би
после
са
Јеремијом
,
Јаблановићем
и
Харалампијем
—
запита
деспот
.
—
Јесу
л
’
добили
награду
за
откуп
издајства
?
—
Јесу
л
’
,
сад
ћеш
видити
,
хајд’те
са
мном
ван
у
шетњу
.
Изиђу
из
трапезарије
,
бимбаша
их
дочека
,
и
сад
се
шетају
.
Деспот
пита
откуд
крвави
трагови
,
рањени
повезаном
главом
калуђери
,
све
поваљано
,
покидано
.
Ферхад
му
исприча
како
су
хусари
на
манастир
навалили
,
Турке
истисли
,
манастир
похарали
,
како
су
их
опет
други
Турци
сузбили
,
и
манастир
опет
посели
.
Шећеду
се
ван
манастира
,
кад
ал
’
виде
се
вешала
,
а
до
њих
три
забодена
копља
,
а
на
њима
натакнуте
главе
.
Деспот
гледи
канда
познаје
те
главе
,
ускори
кораке
,
види
три
крваве
лешине
.
Познаде
их
.
—
То
су
Јеремија
,
Јаблановић
и
Харалампије
—-
рече
удивљен
деспот
.
То
су
издајице
,
посвјетила
ти
се
српска
рука
,
Петошко
.
—
Сад
их
виђосте
,
муч’те
!
После
ћу
вам
у
трапезарији
о
томе
причати
.
Враћају
се
.
Нитко
ништ
’
не
говори
,
само
размишља
.
Дођу
у
трапезарију
,
онде
је
све
за
добру
вечеру
припремљено
.
Бимбаша
,
сејмени
,
па
сами
тамо-амо
шетајући
се
,
да
ни
наблизу
не
дође
какав
Турчин
,
а
да
му
нос
не
додирне
мирис
од
ђаурске
печенице
,
што
би
га
узрујало
,
а
Ферхад-паши
због
повреде
турског
дина
и
адета
могло
би
хака
доћи
.
Калуђери
доносу
јела
,
ђаконије
,
вино
,
па
се
удале
.
Ферхад-паша
је
сад
Петошко
,
Србин
,
и
каиљ
је
са
својима
својски
да
проведе
.
Залажу
се
ваљано
,
па
се
већ
и
пе’ари
хватају
.
Ферхад
узе
први
чашу
,
и
напије
по
старинском
српском
обичају
.
Он
је
сад
домаћин
.
—
Чуј
,
деспоте
,
и
ти
војводо
,
унапријед
пијем
наздравицу
,
којој
нек
је
ово
приказ
.
Ферхад
испије
,
тако
исто
и
остали
.
Ферхад
к
наздравици
прича
.
—
Јадно
је
било
моје
ђетинство
и
младост
.
Онда
су
Турци
у
Душанову
земљу
проваљивали
.
И
ви
бијасте
онда
ђеца
и
младићи
.
Чусте
за
Петошка
лудака
у
двору
цар-Лазара
.
Јест
,
држали
су
га
за
лудака
ал
он
не
бејаше
лудак
каквог
у
Дубровнику
као
глумца
купити
можеш
,
а
да
војводе
и
велможе
увесељава
.
Петошко
није
био
са
тржишта
у
звекетуши
шаренкапи
доведен
лудак
,
већ
син
војводе
Мирка
Огризовића
који
је
у
боју
код
Скадра
пао
.
Мати
оста
удова
,
остаде
јој
баштине
,
ал
’
цар
Лазар
узеде
ме
к
себи
,
пошље
ме
као
дијете
у
Хилендар
да
књиге
научим
,
дођем
натраг
,
би
’
још
слаб
дечак
,
за
војну
нејак
,
ал
’
јак
на
књизи
,
и
од
цара
дозвољено
ми
би
мјешати
се
у
говор
старијих
,
ал
’
да
покријем
смјелост
и
старијима
истину
у
брк
казати
,
узе
’
на
се
лудачко
руво
,
говорио
сам
што
ми
је
на
срцу
,
а
будалама
и
слијепим
гусларима
све
је
слободно
.
Но
кад
паде
царство
на
Косову
,
умјешају
се
у
двор
царице
Турци
,
виђе
’
да
је
зло
на
све
стране
,
властелини
,
турске
подлоге
,
отеше
матери
башчине
,
која
затим
од
рада
умре
,
жигосан
као
лудак
,
будала
,
не
могах
код
нашијех
у
свијету
живљет
,
сем
да
си
продам
и
душу
и
тјело
.
И
доиста
хтјеше
ме
један
властелин
однијети
у
Херцеговину
да
му
са
мрка
чела
бриге
разабирам
.
Ово
ја
не
хтједе
,
избјегнем
,
и
одем
правце
у
Прилип
,
Краљевићу
Марку
,
мог
бабе
пријану
.
Марко
ме
је
лијепо
примио
,
неко
вријеме
будем
као
посинак
му
код
њега
.
Ту
научи
’
од
Марка
да
Србији
нема
изгледа
ни
спаса
од
властеле
и
велможа
,
да
нитко
од
владарске
лозе
не
попушта
,
ни
Гребљановићи
,
ни
Бранковићи
ни
Балшићи
,
па
ни
сам
Марко
.
Сватко
једно
друго
квари
.
Марку
не
дадоше
крила
да
рашири
,
његова
стара
баштина
под
турску
власт
потпаде
,
бескућник
нејма
педље
земље
у
области
Гребљановића
,
и
не
мога
је
имати
,
јер
он
само
на
краљевску
стати
могаше
,
а
то
му
не
допуштаху
.
Марко
иде
као
незнана
делија
,
од
села
до
села
,
од
вароши
до
вароши
,
међу
Србе
,
међ
’
Турке
,
међ
’
Арнауте
.
И
незнани
делија
убија
Мусу
Кесеџију
због
харања
,
спашава
ђевојке
од
црних
Арапа
,
дође
у
Приштину
,
на
огњиште
бабино
,
и
утре
сузе
удови
и
сирочади
,
дијели
с
њима
што
год
има
.
Но
Марко
виђе
како
хиљадама
робља
српска
воду
у
Скопље
,
продају
их
као
стоку
.
Ражали
се
срце
у
Марка
,
и
купи
благо
да
искупи
робље
.
Дјели
дивље
мејдане
,
узима
са
побијени
’
делија
благо
,
сабље
димишћије
,
све
украсе
,
но
све
је
мало
,
много
је
робља
.
Размишља
Марко
што
ће
.
Код
куће
у
Србији
не
има
станка
,
робље
не
може
откупљивати
,
а
рашта
му
бог
даде
памет
и
миш’цу
,
већ
да
народ
свјетује
и
штити
.
Турци
му
обричу
обилата
блага
и
бабине
баштине
,
јер
такве
делије
не
имају
.
Марко
пређе
Турцима
и
дјели
мејдане
,
и
силно
стече
благо
,
па
искупљује
силно
робље
.
Ја
пођо
’
за
Марком
,
и
поче
’
с
њиме
левентовати
против
турских
Арбанаса
,
који
упадаху
у
Маркове
баштине
,
одјачам
,
увежбам
се
у
борби
,
и
потурчим
се
.
Борио
сам
се
против
арапских
племена
у
Арабистану
,
срећа
ме
послужи
,
те
ево
ме
паше
,
и
на
царском
дивану
сам
од
првијех
.
Српско
хришћанско
робље
сам
искупљивао
,
и
испод
руке
свом
завичају
шиљао
.
Што
су
други
погријешили
,
то
сам
ја
поправљао
.
Већ
сам
,
као
што
видите
,
јако
остарио
,
ал
снажнији
сам
нег
’
кад
сам
у
царском
двору
лудак
био
.
Душа
ми
је
остала
иста
,
која
род
свој
љуби
,
а
та
ми
и
тијело
кријепи
,
и
кријепила
је
у
борби
међу
смрћу
и
животом
.
Јошт
ми
је
једне
жеље
,
и
то
је
,
да
се
ти
,
деспоте
,
поткријепиш
,
а
ја
да
добијем
једну
чету
српских
јаничара
,
па
кад
дође
земан
да
се
,
ако
бог
да
,
опет
покрвиш
са
Турцима
,
па
макар
у
друштву
Маџара
,
да
ти
ја
у
крвавом
боју
притичем
да
отпаднеш
од
Турака
и
да
успоставимо
опет
Душаново
царство
,
које
ће
бити
пријатељу
пријатељ
,
душману
душман
.
То
јошт
да
дочекам
,
па
да
ми
се
душа
смири
,
а
тело
земљи
у
вечитост
преда
.
Но
,
велике
ти
борбе
јошт
предстоје
,
деспоте
,
и
велике
жртве
положити
мораш
,
зато
немој
се
радовати
,
и
не
убој
се
од
страхоте
која
може
доћи
.
Имаш
силних
душмана
,
ал
’
имаш
и
пријатеља
.
И
ово
што
вам
сад
при
наздравици
исприча
’
,
то
је
сушта
истина
,
искрено
сам
се
исповједио
,
и
искрено
ћу
испити
рујно
винце
из
другог
пе’ара
,
тако
кано
посље
исповједи
пријечешће
које
чиста
душа
свијетим
чини
.
У
здравље
теби
,
деспоте
,
и
дивном
јуначини
војводи
Облачину-Ради
,
и
свима
јунацима
,
који
за
свој
род
гину
.
Тако
наздравља
Ферхад
.
Деспот
и
Облачина
гледају
на
Ферхада
непомични
,
као
окамењени
.
.
—
Ти
си
анђео
хранитељ
Србије
—
рече
загушљивим
од
туте
гласом
деспот
.
—
Не
помишља
’
да
у
паши
српско
срце
куца
,
да
се
опобратимимо
—
подиже
пе’ар
Облачина
.
У
заносу
душе
своје
причају
си
што
су
преживили
борбе
,
опасности
,
више
зла
него
добра
.
Врате
се
опет
на
Јеремију
.
—
Како
су
изгубили
главе
,
кад
су
град
предали
—
запита
деспот
.
—
Ев
’
овако
.
Зипита
’
их
како
да
им
подјелим
благо
,
ил
’
на
равно
ил
’
коме
што
више
припада
.
Сватко
се
правда
да
је
издајство
његова
заслуга
,
и
нијесу
се
могли
подијелити
.
Харалампије
неће
да
буде
с
мањим
украћен
,
а
војводе
нећеду
да
се
дијеле
са
калуђером
.
Ферхад
исприча
им
све
подробно
.
Већ
је
ноћ
,
и
једнако
се
прича
.
—
А
чије
ће
бити
намијењено
благо
,
—
запита
деспот
.
На
те
речи
устане
Ферхад
и
позове
их
у
доглавну
ћелију
,
ће
је
у
сахрани
благо
.
Ферхад
стане
,
и
прстом
показује
на
благо
.
—
Ево
откуп
Голупца
,
ал
не
за
издајице
.
[
С
]
Исак-пашом
свршио
сам
да
издајице
погубим
,
а
да
с
њиме
благо
подјелим
.
Што
брани
султан
за
такве
ђауре
,
рећи
ће
ми
Исак-паша
,
кешмет
им
је
био
тај
,
да
кад
су
добили
благо
,
потукли
се
међу
собом
,
најјачи
је
однијео
све
,
а
тога
су
опет
ђаурски
разбојници
убили
.
О
њима
ће
се
у
арапским
бајкама
преповиједати
.
Половина
је
овог
блага
моја
,
а
половина
Исак-паше
,
зато
нећеш
већил’ма
,
деспоте
,
никакве
поклоне
давати
,
а
султан
је
богат
,
задовољиће
се
ако
му
даш
краснијех
увеџбаних
соколова
,
султан
је
ловац
,
то
волије
.
А
моју
половину
поклањам
теби
,
деспоте
,
да
градиш
Смедерево
,
да
накнадиш
овом
манастиру
штету
што
су
хусари
и
азапи
починили
.
Манастир
је
сокровиште
туге
и
надње
народа
.
Није
сваки
калуђер
Харалампије
.
Ето
за
Радосава
чује
се
свуд
добар
глас
,
и
кад
су
се
хусари
са
азапима
крвили
,
није
избегао
,
штавише
,
био
је
у
цркви
на
бранику
,
и
добио
је
боја
.
Ферхад
изрече
и
враћа
се
са
гостима
у
трапезарију
и
опет
заседну
.
Тако
су
јошт
дуго
преповедали
о
прошлим
временима
,
и
време
је
растанку
.
Зора
је
.
Буде
Радосава
да
донесе
на
листини
уговор
.
Док
су
Радосава
будили
,
и
пробудили
,
донде
јошт
могу
коју
прозборити
.
Ферхад-паша
отпасује
сабљу
димишћију
,
и
пружа
је
Облачини
.
—
Ево
ти
,
Раде
,
у
знак
побратимства
ове
сабље
.
Та
је
поштено
свуд
махала
,
и
не
једно
хришћанско
дијете
спасла
.
Прими
је
и
брани
с
њоме
род
.
—
Примам
је
,
а
ево
теби
моје
сабље
,
ал
’
аманет
ти
,
да
исту
у
српску
крв
не
умочиш
.
—
Аманет
,
аманет
.
—
Аманет
благо
,
аманет
сабља
,
једногласно
громкну
.
—
Деспоте
,
ја
одмах
сједам
на
коња
и
носим
уговор
на
увид
Исак-паши
,
јер
је
он
везир
и
беглербег
,
а
ти
уређуј
своје
,
преправи
за
турску
војску
заиру
,
и
дођи
прексутра
да
ти
хабер
по
вољи
донесем
,
тад
ћу
ту
бити
.
Радосав
донесе
уговор
.
Деспот
потпише
одмах
и
запечати
,
тако
исто
и
Ферхад-паша
,
и
свој
шакопљес
на
њ
даде
.
—
Дођи
прексутра
,
благо
је
ту
,
да
га
носиш
.
Тако
се
растадоше
.
Најпре
деспот
и
Облачина
одјезде
својима
,
а
наскоро
и
Ферхад-паша
пут
Голупца
.
XXX
Ферхад-паша
стигао
је
у
Голубац
,
и
све
испричав
Исак-паши
,
извади
уговор
и
преда
.
Исак-паша
је
задовољан
,
само
заиште
да
се
његова
половина
од
ћара
њему
што
прије
преда
.
Исак-паша
споменуо
је
,
би
л
’
деспот
к
њему
дошао
на
кољена
,
на
то
одговори
му
Ферхад
да
то
од
деспота
не
иште
,
јер
би
прије
Жигмунду
одбјегао
.
Зна
деспот
да
му
је
Исак-паша
о
глави
радио
.
Исак-пашу
је
благо
заслепило
,
па
сад
за
овај
пар
мржњу
на
страну
меће
.
Ферхад-паша
враћа
се
у
манастир
да
пошље
благо
Исак-паши
.
Међутим
деспот
расположио
је
војску
по
крепким
местима
.
На
жалост
,
Београда
му
више
нема
.
Купи
,
шиље
заире
турској
војски
.
Ферхад-паша
,
међутим
,
врати
се
у
манастир
,
и
све
као
што
треба
приређује
.
Дозове
кнежевиће
и
старог
Варнаву
,
и
све
испита
како
је
ослепљење
њихово
текло
.
Ферхадове
очи
сузне
,
жао
му
је
несретних
невиних
кнежевића
.
У
тој
ствари
није
ни
о
самом
деспоту
начисто
.
Јако
су
сплетене
ствари
.
Час
му
долази
да
је
сасвим
невин
,
час
опет
канда
је
нешто
уплетен
.
Ако
је
деспот
уплетен
,
онда
кнежевиће
не
може
оставити
у
рукама
деспота
.
Сумња
је
ту
.
Кад
деспот
дође
,
и
ако
зна
ил
’
сазна
да
су
кнежевићи
у
манастиру
,
може
их
изискати
од
Ферхада
да
му
их
изда
,
а
тешко
му
је
то
укратити
,
а
да
се
деспоту
не
замери
.
Смисли
на
једно
.
Кнежевиће
пош’ље
са
Варнавом
покрај
јаче
свите
далеко
у
Хилендар
,
са
препоруком
да
их
као
очи
у
глави
чувају
,
и
да
им
не
буде
квара
.
Ферхад-паша
познаје
Хилендар
и
поглавара
му
,
не
једаред
спашавао
је
манастир
од
беде
и
напасти
.
Све
је
извршено
по
вољи
Ферхада
,
кнежевићи
буду
одведени
у
Хилендар
,
и
онде
ћеду
их
смирени
калуђери
примити
поштено
,
онако
како
божији
закон
налаже
.
Ферхад-паша
дозивље
оца
Радосава
и
ослови
га
да
му
исприча
своје
житије
.
Радосав
је
први
угодник
божији
.
Није
више
млад
,
четрдесет
лета
је
прошло
како
је
пострижен
,
ал
’
здрава
тела
,
здраве
душе
.
Много
је
преко
главе
преметнуо
.
Видио
је
и
добре
и
зле
дане
,
више
злих
већ
добрих
.
Родом
из
Косовља
,
видио
је
навале
турске
,
српско
робље
,
које
од
стада
Христа
откидају
.
Видио
је
и
боље
дане
под
Високим
Стефаном
,
видио
је
Београда
сјај
,
и
пад
,
и
дочекао
је
предају
Голупца
,
заштиту
манастира
Богородице
.
Преживио
је
ударце
и
турске
и
мађарске
.
Ферхад-паша
чуо
је
о
Радосаву
,
јер
њега
је
тиштало
све
што
Србију
тишти
,
и
водио
је
бригу
и
рачуна
о
свему
што
се
у
Србији
ради
.
Смотру
је
бацио
особито
на
манастире
,
јер
оданде
је
могло
добро
и
зло
произићи
,
а
о
Радосаву
се
увек
добро
говорило
.
Ферхад-паша
,
пак
,
преко
друге
треће
руке
је
дознавао
,
и
дознао
је
,
да
је
Радосав
за
веру
и
род
кадар
и
живот
жртвовати
.
И
његово
понашање
при
нападању
задњем
на
манастир
,
дошао
је
Ферхад
до
уверења
да
се
