дјецупробудила
мати
у
зору
,
плачући
и
љубећи
их
,
како
се
кућа
напунила
свијетом
,
како
је
касније
изишао
,
сав
уплакан
и
гологлав
у
башту
.
Увијек
га
,
и
послије
,
подузима
исто
осјећање
језе
,
увијек
га
потреса
иста
гроза
кад
види
сунчано
прољећње
јутро
послије
кише
:
по
трави
и
по
лишћу
блијеште
капљице
и
лако
се
,
с
једним
угодним
и
топлим
шумом
,
стресају
;
дрвеће
у
цвијету
подсјећа
на
невјесте
у
бјелини
;
киша
расула
цвјетне
латице
по
трави
;
ода
свуда
осјећа
се
оштар
,
угодан
мирис
цвијета
и
земље
напојене
кишом
што
издише
свјежину
;
дрвеће
у
цвијету
носи
на
себи
нешто
снажно
и
бујно
као
живот
у
рађању
;
по
орошеној
младој
трави
жути
се
јагорчика
и
бијеле
се
шумарице
испод
живица
у
новом
листу
.
А
Уна
се
ваљала
мутна
,
нагрежбана
малим
таласима
;
сунце
бацало
свјетлост
у
воду
и
усијавало
је
.
Давно
су
потонули
ти
дани
.
И
Гавре
Ђаковић
застаде
неко
вријеме
замишљен
,
уздиже
обрве
,
слеже
раменима
и
,
осјетивши
глад
,
пође
на
ручак
.
Нашао
је
ручак
на
столу
,
прекривеном
шареним
,
куповним
столњаком
.
Дјевојка
која
му
је
донијела
јело
,
склони
се
мало
у
страну
,
поздрави
га
с
осмјехом
и
изиђе
.
Он
се
сјећаше
ње
као
малог
дјетета
које
ју
касније
заборавио
;
зачудио
се
кад
ју
је
,
послије
толико
година
,
поново
спазио
и
нашао
као
израслу
,
витку
дјевојку
,
с
црним
очима
,
разликујући
се
од
осталих
сељакиња
што
је
била
вазда
чисто
обучена
.
Она
му
је
доносила
јело
и
касније
почела
да
се
брине
за
неке
ствари
по
кући
,
старајући
се
да
му
угоди
,
не
разумијевајући
његово
мрко
лице
ни
ћутање
.
Она
је
свршила
сав
посао
,
узалуд
га
отезала
и
прегледавала
једну
исту
ствар
десет
пута
,
чекајући
да
јој
он
нешто
каже
и
одлазила
полагано
,
кадгод
зачуђена
,
а
кадгод
ожалошћена
.
Она
је
доносила
у
кућу
мирис
и
свјежину
поља
и
дах
изапираних
обала
Уне
;
упадала
у
кућу
као
лагани
вјетар
који
се
ваља
на
ситним
таласима
и
игра
у
тромом
љесковом
лишћу
и
у
врбиним
крошњама
које
су
се
надвиле
над
воду
.
И
кад
је
она
долазила
,
затитрала
би
она
чама
која
је
пунила
ову
зграду
и
губила
се
:
у
кући
се
осјећала
једна
младост
која
живи
и
једро
срце
које
бије
.
—
Да
се
што
не
љутите
на
мене
?
—
запитала
је
она
плашљиво
једног
дана
,
прије
него
што
ће
да
пође
,
пошто
је
двапут
дуже
остала
него
што
је
имала
посла
;
на
сваки
начин
,
то
је
већ
толико
пута
мислила
да
запита
и
,
не
усуђавајући
се
,
остављала
за
сутра
.
Једном
руком
држала
је
за
браву
и
гледала
га
својим
великим
очима
.
Гавре
Ђаковић
,
подиже
очи
и
зачуди
се
.
—
Не
,
—
рече
он
,
немам
зашто
да
се
љутим
.
—
Ја
сам
мислила
,
—
говораше
она
,
гледајући
у
противни
зид
,
—
јер
не
диваните
никад
са
мном
.
Да
вам
није
мрско
што
долазим
?
рече
и
окрену
очи
према
њему
.
Он
се
мало
осмјехну
и
разумио
је
.
—
Не
,
није
ми
мрско
,
—
рече
и
погледа
је
благо
.
—
Ја
волим
да
ти
долазиш
.
Она
се
насмија
радосно
,
стајаше
још
неко
вријеме
и
оде
сва
задовољна
.
И
од
тог
дана
,
она
удвостручи
своју
пажњу
и
бригу
,
мислећи
и
старајући
се
о
њему
;
доносила
му
цвијећа
и
воћа
које
је
сама
узбирала
,
са
једном
искреном
добродушношћу
.
—
Ви
немате
никога
да
се
о
вама
стара
,
рекла
је
.
—
Како
да
немам
?
—
рече
он
и
погледа
је
.
—
А
ти
?
Она
се
весело
насмија
и
побјеже
.
Једнога
дана
пљусну
киша
кад
је
хтјела
да
полази
.
Он
јој
рече
нека
причека
.
Она
се
снебивала
и
стајала
мислећи
неко
вријеме
,
па
најпослије
сједе
на
канапе
.
И
он
касније
сједе
близу
ње
и
обоје
гледаху
на
прозор
о
који
удараше
и
лупкаше
киша
.
Видио
се
комад
сивкастог
неба
.
Грање
је
грозничаво
дрхтало
.
Кроз
оквир
од
прозора
цурио
је
мали
млаз
воде
у
собу
.
—
Да
оће
скоро
да
престане
,
—
каза
она
тихо
о
пљуску
,
мислећи
на
нешто
десето
.
Гавре
Ђаковић
не
одговори
ништа
.
Он
осјећаше
поред
себе
њу
,
свјежу
и
младу
,
која
изгара
за
човјеком
;
он
осјећаше
огањ
гдје
му
пржи
лице
и
запаљује
мозак
.
Он
је
погледа
:
она
сјеђаше
с
рукама
у
крилу
,
с
обореним
очима
,
с
лицем
у
које
је
ударила
крв
,
с
облим
грудима
које
су
поигравале
.
Она
се
давала
својим
дисањем
и
ноздрвама
које
се
шире
,
и
ћутањем
и
очима
које
нешто
траже
,
и
ломљењем
прстију
и
којим
дрхтајем
и
трзајем
свога
тијела
,
и
уснама
које
су
подрхтавале
и
упијале
се
једна
у
другу
.
И
у
њој
се
збивало
нешто
.
Она
диже
главу
и
нађе
његов
поглед
,
сљубивши
га
са
својим
,
и
само
што
дубоко
уздахну
и
стресе
се
.
И
кад
он
метну
грубо
руку
на
њезино
раме
,
она
одмах
клону
и
сва
му
се
предаде
,
без
ријечи
.
Напољу
је
пљуштала
киша
и
текла
потоком
.
Растали
су
се
ћутећи
,
док
је
сунце
ударало
у
прозоре
,
улазећи
у
собу
и
блијештећи
вани
у
мутној
води
која
је
полако
отјецала
.
Он
ју
је
видио
кроз
прозор
гдје
се
жури
,
са
зажагреним
очима
и
са
зајапуреним
лицем
преко
кога
је
прешла
рукама
неколико
пута
,
намијештајући
косу
и
гледајући
преда
се
,
још
сва
уздрхтала
и
узбуђена
,
пуна
неког
чудноватог
задовољства
.
Он
је
сједио
у
соби
,
заваљен
и
опружен
,
још
разигран
њезином
љубави
,
пуном
страсти
,
младости
и
доброте
.
И
у
једном
тренутку
огорчи
се
на
себе
,
осјетивши
у
себи
страшну
малодушност
.
„
Зашто
сам
ја
такав
подлац
?
“
запитао
се
болно
.
„
Ти
нијеси
рђав
човјек
,
а
нијеси
ни
добар
“
,
одговорило
је
нешто
у
њему
.
И
застаде
,
не
хтијући
да
доврши
мисао
која
му
се
наметала
,
настојећи
да
је
одгурне
,
заборави
,
угуши
.
Али
она
је
била
јача
од
њега
.
Она
је
казала
сухо
:
„
Ти
си
као
други
“
.
И
његове
се
усне
презриво
развукоше
.
Као
други
!
Колико
бола
,
понижења
и
истине
!
ИВ
Сјећао
се
предвечерја
једног
врућег
љетног
дана
,
пуног
загушљиве
прашине
и
сухе
жеге
,
док
се
сунце
спуштало
и
слабило
:
главном
улицом
комешало
се
,
мимоилазећи
се
,
мноштво
вечерњег
свијета
који
је
био
изишао
у
своју
обавезну
шетњу
;
људи
се
гласно
поздрављали
,
застајкивали
,
смијали
се
и
добацивали
досјетке
;
жене
бацале
погледе
,
осмјехе
,
загледале
једне
другима
хаљине
и
огледале
се
у
излозима
;
средином
улице
пролажаше
једна
гомила
зидарских
раддника
пуних
креча
по
одијелу
и
по
изобличеним
,
рђавим
шеширима
,
враћајући
се
са
посла
тешким
и
уморним
корацима
,
и
задиркујући
се
међу
се
.
А
кроз
то
мноштво
,
лијено
и
спокојно
окретали
се
точкови
на
двоколним
таљигама
,
прљавим
и
слупаним
од
дасака
,
пунима
смећа
и
ђубрета
,
из
кога
је
вирила
једна
прљава
лопата
;
таљиге
вукао
један
крупан
,
стар
и
лијен
коњ
,
с
обореним
очима
као
да
дријема
и
са
амом
који
му
поиграваше
на
врату
;
на
смећу
спавао
је
слатко
млад
радник
,
са
црвеним
и
једрим
лицем
,
у
искрпљеном
прљавом
одијелу
,
са
уздигнутим
кољенима
и
са
широм
опруженим
рукама
,
са
изразом
задовољства
на
лицу
:
снивао
је
,
ваљда
,
нешто
лијепо
.
Гавре
Ђаковић
се
тада
тргао
.
Свијет
који
је
пролазио
није
гледао
ту
поспрдну
слику
свога
живљења
,
није
примјећивао
тај
нијеми
подсмјех
живота
,
који
пролажаше
полагано
и
неопажено
.
Гавре
Ђаковић
видио
га
је
и
осјетио
га
је
.
И
тај
призор
не
раздвајаше
се
више
од
њега
,
он
га
је
прогонио
свуда
:
кадгод
је
загледао
у
свој
живот
,
јављала
се
у
њему
злобно
и
пакосно
та
слика
,
само
мјесто
радника
видио
је
себе
.
У
њему
је
било
нешто
уздрхтало
и
узнемирено
послије
састанака
са
Јеком
;
он
осјећаше
да
равнодушно
упропашћује
једну
младост
и
подлачки
гази
једно
срце
;
он
се
увјераваше
да
треба
бар
да
да
стане
,
да
прекине
прије
него
што
буде
касно
;
он
се
стотину
пута
одлучивао
,
заклињао
,
давао
себи
ријеч
да
ће
то
бити
првом
приликом
кад
му
дође
;
он
је
био
промислио
ријечи
којима
да
јој
то
каже
,
он
је
знао
на
памет
своје
фразе
и
одговоре
.
Али
чим
је
она
улазила
у
собу
,
весела
и
насмијана
,
доносећи
са
собом
тако
много
бујног
живота
и
младости
која
се
пресипа
,
он
је
брзо
заборављао
на
што
се
био
одлучио
.
И
кад
је
она
одлазила
,
он
се
поново
корио
и
остављао
ствар
за
сутрашњи
дан
.
Па
послије
остави
и
те
мисли
на
страну
,
не
мислећи
кадгод
ни
на
шта
и
бојећи
се
да
мисли
;
био
се
пустио
животу
нека
га
заноси
куд
хоће
,
осјећајући
да
је
слаб
да
се
отима
,
а
кукавица
да
се
бори
.
Само
кадикад
заигра
нешто
растргано
у
њему
,
нешто
се
болно
потресе
;
зачује
један
сухи
,
пјесковити
смијех
који
долази
из
далека
и
који
звечи
разбијено
и
чудно
.
А
дани
пролазе
.
Једног
дана
лежао
је
у
хладовини
у
башти
,
под
једном
старом
трешњом
са
испуцаним
деблом
и
гледао
кроз
грање
у
бјеличасто
плаво
небо
;
од
Уне
ударао
лак
вјетар
и
доносио
оштар
и
јак
мирис
воде
и
буркање
валова
;
негдје
у
даљини
сијао
се
један
срп
воде
;
однекуд
из
поља
долазили
одломци
једне
снажне
пјесме
коју
су
пјевали
чврсти
и
оштри
гласови
жетелаца
,
пјесме
грубе
и
вреле
као
и
сунце
које
их
пржи
,
под
којим
жању
,
полегли
по
послу
и
окупани
у
зноју
;
у
њој
се
чуо
пун
звук
српа
кад
се
забада
у
густо
,
пожутјело
класје
и
та
пјесма
,
испрекидана
,
доносила
је
са
собом
ритам
ударања
српова
и
падање
јечма
.
И
он
је
помишљао
,
зашто
се
није
раније
тргао
и
оставио
школу
и
дошао
да
живи
у
својим
пољима
;
да
би
можда
боље
било
да
се
није
одвајао
од
своје
земље
,
да
дише
с
њом
заједно
,
да
с
њом
и
њега
бију
кише
које
падају
у
невријеме
,
да
и
њега
сатире
мраз
,
да
и
њега
боли
ударање
ледених
зрна
,
да
и
њега
пржи
суша
и
изгара
припека
,
да
хлепти
као
спржена
поља
за
једном
кишом
,
да
излијеће
пред
кућу
и
да
дуго
погледа
у
небо
,
глатко
,
плаво
и
без
облака
,
са
којега
се
просипа
огањ
.
И
кад
тамо
,
иза
брда
,
почима
да
се
рађа
облак
,
он
у
свој
поглед
меће
и
љубав
,
и
молбу
,
и
преклињање
,
поздравља
га
радосно
као
брата
или
пријатеља
,
с
уживањем
га
прати
како
расте
као
и
његово
срце
у
грудима
,
како
мало
по
мало
прекрива
небо
,
како
се
примиче
,
прилази
,
спушта
.
И
почимају
капље
које
се
распрскавају
о
стврднуту
,
испечену
и
испуцалу
земљу
,
јаче
и
бујније
ударају
млазови
,
земља
жељно
упија
воду
,
а
он
са
скинутом
капом
пушта
нека
га
бије
киша
по
лицу
и
по
коси
,
нека
му
се
циједи
низ
врат
и
низ
прси
,
он
жудно
ужива
у
њој
као
жедна
,
одавно
ненапојена
поља
и
исушени
усјеви
.
Како
би
он
био
срећан
кад
би
се
овако
мокар
и
покисао
могао
да
врати
у
кућу
.
Не
би
га
се
ништа
друго
тицало
,
не
би
можда
осјећао
оволико
празнине
и
пустоши
у
животу
;
у
кући
би
га
чекала
жена
и
полетила
у
сусрет
дјеца
.
Он
би
живио
у
својој
малој
породици
срећно
и
задовољно
,
без
туробних
и
излишних
мисли
и
без
празних
и
неиспунљивих
жеља
.
Али
овако
кад
му
је
умрла
воља
за
све
,
кад
не
може
да
се
снађе
,
кад
нема
снаге
да
се
тражи
ни
смјелости
да
се
држи
,
кад
га
је
укочила
и
скаменила
мемла
и
чама
једне
плитке
средине
,
он
се
осјећао
тако
сам
,
одвојен
од
свега
,
као
у
једној
страшној
бескрајној
пустињи
без
хоризоната
.
Гурнули
су
га
у
школе
да
буде
господин
,
одвојили
га
од
земље
и
народа
,
спријечили
га
да
ухвати
корјена
у
земљи
из
које
је
изникао
,
гурнули
га
у
један
живот
у
који
кад
је
загледао
,
он
се
згрозио
,
ужаснуо
,
тргнуо
.
И
пошао
је
натраг
кад
већ
више
мостова
није
било
:
у
онај
живот
није
се
усудио
да
уђе
,
а
овај
други
постао
му
је
неприступан
.
И
он
је
застао
,
остао
тако
стојећи
,
не
идући
ни
напријед
ни
натраг
,
с
презривим
осмјехом
према
себи
,
са
рукама
на
леђима
,
осјећајући
горко
сву
биједу
и
глупост
свога
положаја
.
О
,
како
се
он
стресаше
под
ударцима
песме
жетелаца
,
која
се
разламала
бесконачно
:
они
ту
пјесму
пјеваху
земљи
која
их
држи
и
храни
,
земљи
на
којој
су
одрасли
њихови
дједови
,
вјечно
радећи
и
бранећи
је
с
пушком
у
руци
,
сахрањујући
у
њу
све
своје
наде
и
муку
и
јаде
и
зноје
,
земљи
из
које
су
се
родили
генерали
који
су
заборављали
и
своје
куће
и
свој
језик
и
своју
народност
,
чим
су
припасали
сабље
,
и
ломили
их
по
крвавим
разбојиштима
Солферина
,
Мађенте
,
Кустоце
и
Кенигреца
;
земљи
која
је
одњихала
господу
која
су
их
батинала
и
тјерала
у
хајдуке
,
ударала
данке
и
судила
им
,
затварајући
их
и
шиљући
војску
да
их
пушкара
.
Њему
се
чињаше
да
Уна
памти
стотине
година
ту
пјесму
,
да
ју
је
у
себе
упила
,
да
је
она
добродушно
понавља
жамором
својих
таласа
,
да
и
она
воли
своје
обале
које
вјечно
обдјелавају
њезини
потиштени
унуци
,
да
би
она
можда
друкчије
текла
,
кад
не
би
,
једне
године
,
чула
ударање
српова
и
пјесму
жетелаца
.
Ко
зна
...
Кад
је
дигао
очи
,
видио
је
гдје
према
њему
иде
једно
сељачко
дијете
коме
су
тек
негдје
одскора
обукли
гаће
кад
је
пошло
у
школу
,
скиде
с
много
муке
своју
црвену
капицу
и
стаде
пред
њега
.
—
Гавре
—
викну
—
тражи
те
некакав
господин
,
—
и
одмах
отрча
натраг
.
Гавре
Ђаковић
баци
поглед
за
дјететом
,
чисто
не
вјерујући
.
Ко
би
то
био
да
га
тражи
!
Да
није
какав
стари
пријатељ
који
је
овамо
случајно
залутао
и
сјетио
се
њега
?
Зашто
да
га
узнемирује
тај
свијет
?
И
он
лијено
устаде
и
пође
,
облачећи
успут
капут
на
коме
је
лежао
и
отресајући
труње
које
се
било
нахватало
по
њему
.
Кад
уђе
у
кућу
,
нађе
у
ходнику
једног
омањег
,
дежмекастог
и
постаријег
човјека
који
му
пође
у
сусрет
и
представи
му
се
,
хватајући
се
за
шешир
:
„
Бохуслав
Панек
,
инжињер
“
,
изговорено
тако
као
да
је
он
већ
морао
то
име
стотину
пута
чути
и
чврсто
му
стисну
руку
као
да
су
били
стари
познаници
.
—
Мило
ми
је
,
мило
ми
је
,
—
рече
Гавре
Ђаковић
,
прогунђавши
своје
име
и
питаше
се
:
„
Шта
хоће
овај
човјек
од
мене
?
“
и
гледаше
његова
набрекла
црвена
лица
,
забрекао
подвољак
,
црвене
бркове
,
све
под
једним
простим
сламнатим
шеширом
;
преко
куље
му
један
дебео
златан
ланац
са
завинутим
црвеним
коралом
,
из
џепа
на
прсима
помаљао
се
један
велик
и
прљав
цолшток
.
Он
га
уведе
у
собу
и
изнесе
ракију
.
Инжињер
се
љубазно
куцну
,
с
много
пријатељског
осмјеха
,
најприје
примириса
чашицу
и
мирис
га
очигледно
задовољаваше
,
сркну
мало
на
врх
језика
и
показа
лицем
да
је
више
него
задовољан
и
кад
испи
,
он
добаци
Гаври
Ђаковићу
један
љубазан
поглед
.
И
поче
да
хвали
шљивовицу
;
са
рђавим
акцентом
запита
,
онако
немарно
,
има
ли
је
још
много
.
—
Нема
.
—
Нема
!
—
рече
он
више
него
жалосно
.
—
Штета
,
штета
!
—
мрмљаше
он
.
И
искапи
нову
чашицу
.
И
он
је
засио
у
тој
соби
,
као
да
је
стари
гост
куће
,
слободно
се
кретао
,
смијао
,
причао
на
дуго
и
широко
о
своме
Прагу
,
о
чешком
пиву
,
грдио
Нијемце
,
развезао
о
Јану
Хусу
и
о
Жишки
,
о
словенској
солидарности
,
причајући
иза
сваке
десете
изреке
како
му
је
вријеме
скупоцјено
,
а
сједећи
тако
као
да
не
мисли
да
се
скоро
диже
.
—
Боже
мој
,
шта
хоће
овај
човјек
од
мене
?
—
питаше
се
очајно
Гавре
Ђаковић
који
се
досађивао
.
И
он
посла
у
себи
до
ђавола
и
Јана
Хуса
,
и
Жишку
,
и
словенску
солидарност
,
заједно
са
господином
инжињером
и
његовим
Златним
Прагом
.
Затим
Панек
сврну
разговор
на
своје
послове
:
на
један
пут
који
прави
у
овој
околици
.
И
потеже
из
доњег
џепа
један
велики
план
,
рашири
га
по
столу
и
поче
да
му
све
потанко
објашњава
.
Гавре
Ђаковић
се
запрепастио
и
постајаше
нервозан
.
—
Какав
је
ово
несрећник
!
—
дрекну
у
њему
један
глас
.
—
Упропастиће
ме
.
Изгубићу
и
ово
мало
памети
.
—
И
предаде
се
својој
судбини
,
мислећи
да
избије
малог
Илицу
што
му
је
овог
објесио
о
врат
.
Он
већ
помишљаше
да
се
с
њим
завади
и
тражаше
само
коју
ријеч
.
Једва
једном
,
инжињер
му
каза
зашто
је
дошао
;
чуо
је
да
он
има
у
својој
кући
довољно
мјеста
,
молећи
га
да
му
уступи
двије
собе
,
јер
нема
гдје
да
станује
.
Гавре
Ђаковић
се
малко
замисли
и
више
да
га
скине
с
врата
него
да
му
учини
услугу
,
обећа
му
.
Може
да
се
усели
кад
хоће
.
И
они
се
растадоше
.
Гавре
Ђаковић
гледаше
га
како
се
љуља
цестом
,
поштапајући
се
на
један
дебели
,
прости
штап
,
и
одлану
му
у
души
.
Послије
се
покаја
.
Биће
узнемирен
.
Можда
има
још
неко
с
њим
кад
је
узео
двије
собе
.
У
осталом
,
и
онако
су
му
новци
били
на
измаку
;
они
ће
га
се
мало
тицати
.
Он
ће
опет
да
живи
сам
за
себе
.
Извјесно
,
ижињер
није
био
сам
.
Гавре
Ђаковић
разабираше
још
један
глас
,
и
то
,
чинило
му
се
,
женски
.
Ваљда
је
ожењен
,
помислио
је
;
у
осталом
,
шта
га
се
то
тиче
?
У
кући
је
било
мирно
,
особито
првих
дана
;
он
се
није
ни
с
ким
виђао
,
јер
га
је
то
мрзило
.
Ипак
,
кућа
се
полако
будила
,
осјећали
се
животи
у
њој
,
живот
је
јаче
кроз
њу
струјао
,
ствари
добивале
нови
изглед
,
стресајући
са
себе
мрак
и
прашину
:
осјећало
се
да
живот
долази
полако
и
нечујно
,
као
на
прстима
.
Па
кад
је
силазио
у
башту
,
сјећа
се
да
се
је
нехотице
окренуо
према
њиховом
прозору
и
учинило
му
се
да
је
спазио
једну
женску
главу
које
је
убрзо
нестало
.
И
питао
се
зашто
се
он
окреће
?
Био
је
немиран
цијело
вријеме
.
Кад
се
враћао
,
опазио
је
да
нема
никога
на
прозору
.
И
онда
се
увјеравао
да
му
је
то
сасвим
свеједно
,
био
ко
,
не
био
.
Али
чинило
му
се
да
је
био
неко
по
страни
ко
га
је
гледао
.
Кад
је
улазио
у
кућу
учинило
му
се
да
чује
како
су
се
за
њим
полагано
отшкринула
једна
врата
.
А
затим
се
корио
што
мисли
о
таквим
глупостима
и
био
незадовољан
са
самим
собом
.
Његова
радозналост
изгледала
му
чудновата
и
смијешна
,
дозивао
је
у
помоћ
своју
равнодушност
,
али
узалуд
.
Он
онда
бацаше
кривицу
на
своју
осамљеност
која
потпирује
мисли
без
смисла
.
—
На
крају
крајева
,
ко
то
може
да
буде
?
—
узвикнуо
је
.
—
Једна
буцмаста
и
здепаста
Чехиња
,
—
и
насмија
се
.
Пало
му
је
на
намет
да
сутрадан
оде
к
њима
и
одмах
је
то
назвао
глупошћу
.
Плашио
се
планом
пута
и
различитим
другим
плановима
из
инжињерова
џепа
;
бојао
се
као
живе
ватре
Јана
Хуса
и
Жишке
,
увјеравао
се
да
онај
зна
још
стотину
ствари
о
којима
може
да
прича
по
неколико
сати
и
да
му
пробија
главу
како
су
Чеси
први
словенски
народ
.
И
не
смједе
да
оде
.
Међутим
,
познанство
је
било
обично
и
случајно
.
Срео
их
је
једног
јутра
у
ходнику
,
машио
се
за
шешир
и
хтио
да
прође
.
Инжињер
га
заустави
,
поздрави
се
с
њим
и
диже
читаву
галаму
својим
говором
,
смијехом
,
гласом
који
је
одјекивао
и
ломио
се
кроз
кућу
.
Па
онда
се
присјети
и
упозна
га
са
својом
кћери
која
је
стајала
мало
по
страни
и
гледала
кроз
отворена
врата
,
бацајући
кадгод
на
њих
двојицу
по
који
поглед
.
Они
се
осмјехнуше
и
руковаше
.
Инжињер
га
позва
да
пође
с
њима
,
покушавајући
да
га
одушеви
за
свој
посао
.
Он
хтједе
да
мало
размисли
и
не
одговори
одмах
.
Она
га
погледа
.
Њему
се
учини
да
је
прочитао
у
њезином
оку
:
„
Хајдете
!
“
И
он
,
не
знајући
ни
сам
зашто
,
пође
.
Било
је
јутро
;
сунце
још
није
било
ојачало
и
падало
је
на
крошње
шљива
чији
се
плод
плавио
у
грању
;
гране
које
су
се
нагињале
према
путу
,
биле
су
обране
од
пролазника
;
прођоше
редом
крошњатих
трешања
,
с
напола
увелим
лишћем
и
са
изломљеним
огранцима
испод
њих
,
што
је
подсјећало
на
дјечурлију
која
их
је
била
пустошила
чим
су
биле
почеле
да
руде
.
Испред
кућа
трчкарају
неумивена
дјеца
.
Из
кућа
извири
која
жена
,
повезана
рупцем
,
и
брзо
се
склања
.
Пси
на
ланцу
трзају
се
и
лају
.
Виде
се
разваљени
плотови
,
густе
и
збијене
живице
,
огрезле
у
зеленило
.
Иза
куће
одсијева
благо
Уна
у
даљини
.
Чују
се
и
виде
витлови
како
се
лијено
замачу
у
воду
.
Брашњави
људи
изилазе
из
млинова
и
скидају
капе
;
сретну
се
по
која
колица
која
се
тешко
одмичу
по
друму
,
скоро
насутим
оштрим
и
крупним
камењем
.
Они
прелазе
преко
стрњишта
,
пуних
стогова
,
у
чијој
хладовини
изваљени
момчићи
и
пси
чувају
стоку
.
У
даљини
виде
се
коњи
како
облијећу
по
гувнима
и
чују
се
узвици
.
Они
почињу
да
са
пењу
уз
бријег
једним
старим
,
разрованим
путем
,
пуним
вододерина
;
иза
леђа
остају
им
високе
,
голе
планине
,
са
сурим
и
стрмим
стијенама
у
којима
се
гнијезде
орлови
.
Кроз
један
кланац
пробија
се
Уна
.
Инжињер
нешто
прича
о
своме
послу
и
будућим
радовима
у
овој
околини
;
Гавре
Ђаковић
погледа
га
од
времена
на
вријеме
и
климне
главом
,
али
га
не
слуша
.
Он
гледа
поред
себе
њу
,
у
лакој
,
плавичастој
хаљини
,
са
врпцама
које
се
лепршају
на
вјетру
,
са
широким
,
сламнатим
флорентинским
шеширом
,
на
јакој
бујној
,
златуњавој
коси
;
лице
дугуљасто
са
фином
бијелом
пути
која
се
покадгод
зарумени
,
са
доста
обичних
потеза
,
али
пуних
једне
благе
њежности
:
тек
мало
замишљености
која
се
тренутно
јавља
из
њезиних
очију
,
даје
лицу
више
изражаја
.
То
је
био
његов
први
утисак
.
Он
се
обраћаше
њој
са
по
којим
незнатнијим
питањем
,
а
она
се
осмјехивала
и
потврђивала
.
Уђоше
на
један
разваљен
пут
,
пун
крупног
камења
на
коме
се
познају
обли
трагови
челичне
шипке
;
доље
,
испод
њих
,
зарасла
брдо
букова
шума
,
пуна
хладовине
и
свјежине
.
Већ
су
могли
да
спазе
мноштво
људи
који
дижу
грају
,
усијецајући
пут
у
брдо
,
једни
ваљају
камење
и
слажу
га
на
путу
,
други
ударају
гвожђе
у
тврду
стијену
и
ударци
бата
одјекују
у
ували
;
види
се
четица
људи
како
се
распрши
у
трен
ока
иа
све
стране
,
полијегајући
по
земљи
;
дигне
се
облачић
дима
,
грмне
и
одјекне
неколико
пута
потмуо
пуцањ
с
кишом
камења
које
пада
,
прштећи
и
рушећи
се
низ
брдо
.
Ударају
батови
,
виде
се
замахнуте
и
засукане
мишице
,
мучно
се
забада
челик
у
цијелац
камен
.
И
прилазећи
ближе
,
они
могу
да
виде
у
непрекидном
послу
људе
са
раздрљеним
кошуљама
кроз
које
се
црне
прса
,
у
прљавим
гаћама
,
закриљене
од
сунца
различитим
шеширима
који
причају
њихово
мучење
и
пребијање
по
туђини
.
Чују
се
весели
,
храпави
гласови
гдје
се
довикују
,
под
сунцем
које
се
диже
и
које
почима
да
шиба
својим
зракама
.
Из
шикаре
,
на
трњу
,
плаве
се
њихови
прслуци
.
Читаво
поље
испод
њих
одјекује
од
њиховог
посла
,
њихове
вреве
и
експлозије
динамита
.
Инжињер
оде
одмах
радницима
,
а
они
сиђоше
доље
у
хладовину
,
под
једну
букву
,
с
густом
,
непрозирном
и
непробојном
крошњом
и
обилатим
и
бујним
лишћем
које
сакрива
гране
и
огранке
.
Она
је
бацила
свој
шешир
на
хрпу
сувог
лишћа
,
и
они
сједоше
,
погледавши
се
у
исти
мах
,
и
бацише
поглед
на
више
.
Одозго
се
чуо
озбиљан
пола
љутит
и
одсјечан
инжињеров
глас
који
је
давао
раду
једну
оштру
и
заповједничку
ноту
:
јаче
и
брже
лупали
батови
,
чешће
се
разлијегала
експлозија
,
људи
се
наглије
и
ужурбаније
кретали
.
Горе
се
видио
он
,
црвен
,
са
испупченим
трбухом
,
са
шеширом
који
га
поклапа
,
машући
,
показујући
и
упирући
својим
штапом
на
нешто
,
склањао
се
и
трчао
неспретно
,
љуљајући
се
и
заваљујући
се
с
десна
на
лијево
кад
је
пуцало
у
његовој
близини
,
враћао
се
сав
задуван
на
старо
мјесто
,
потичући
рад
све
живље
својим
оштрим
,
реским
гласом
,
не
дајући
људима
да
дахну
,
да
се
одморе
,
да
се
напију
угријане
воде
,
пе
видећи
у
њима
људе
него
раднике
који
морају
да
га
слушају
и
да
му
се
покоравају
,
ако
хоће
да
заслуже
коју
крваву
пару
,
гледајући
само
свој
посао
пред
собом
који
треба
да
се
сврши
.
Он
је
горе
био
постао
сасвим
други
човјек
,
не
наличећи
ни
најмање
на
онога
трбушка
,
са
лицем
за
шалу
и
за
смијех
,
са
дебелом
цигаром
у
зубима
која
му
се
вазда
гаси
,
са
изгледом
човјека
који
не
зна
да
се
наљути
.
А
они
доље
причали
су
о
Загребу
,
о
стотину
ствари
које
су
добро
знали
,
сјећали
се
са
ведрим
и
веселим
смијехом
малих
догађаја
;
њихов
говор
лагано
и
испрекидано
мијешао
се
у
пун
и
једноличан
шум
буквика
.
И
подне
је
брзо
дошло
у
причању
тих
ситница
кад
је
инжињер
сишао
к
њима
,
сав
црвен
,
задуван
,
узрујан
и
промукао
,
тужећи
се
на
наше
раднике
,
псујући
их
и
пријетећи
им
,
говорећи
како
је
сасвим
друкчији
чешки
радник
;
и
кад
дође
на
своју
вјечну
омиљену
тему
,
Чешку
,
његово
се
лице
поново
разведри
,
глас
му
поста
блажи
,
а
очи
се
добродушно
расвијетлише
испод
ријетких
трепавица
.
Они
не
дадоше
Гаври
Ђаковићу
да
иде
кући
на
ручак
.
Ручао
је
заједно
с
њима
,
док
се
више
њих
,
код
радника
,
јављало
живље
расположење
:
виђале
се
жене
и
дјевојке
које
су
биле
донијеле
јело
својим
људима
,
браћи
и
рођацима
;
разлијегао
се
подаље
из
хладовине
весео
врисак
дјевојака
и
лијено
,
безбојно
смијање
жена
;
горе
лежале
разбацане
ћускије
,
лопате
,
батови
,
колица
и
други
алати
који
су
блијештали
на
сунцу
.
И
послије
подне
,
кад
су
низ
брдо
силазиле
гомиле
жена
,
кад
радници
узеше
поново
од
сунца
угријане
алате
,
кад
се
инжињер
лијено
и
неспретно
кривудајући
узвера
к
њима
,
кад
у
поље
поново
одјекну
његов
љутит
глас
,
кад
залупаше
батови
и
ужурбаше
се
људи
,
Гавре
Ђаковић
опрости
се
с
њом
.
Њој
би
мало
криво
што
је
оставља
,
али
га
не
задржаваше
.
И
он
се
упути
кући
.
Зачу
иза
себе
глас
инжињера
који
му
весело
довикиваше
нешто
,
машући
штапом
.
Гавре
Ђаковић
отшкрину
мало
шешир
и
видје
Панека
како
се
одмах
упутно
једној
гомили
радника
,
почимајући
да
их
псује
.
Кад
је
стигао
кући
затекао
је
на
столу
ручак
који
се
охладио
.
Он
је
збацио
са
себе
капут
,
скинуо
крагну
и
спустио
се
у
наслоњачу
,
осјећајући
се
уморним
,
не
толико
од
хода
колико
од
разговора
,
од
вреве
,
од
рада
који
је
видио
;
било
је
неизмјерно
много
умора
у
ономе
једноликом
,
тешком
и
потмулом
ударању
батова
и
у
честим
експлозијама
.
И
он
се
смијаше
самоме
себи
,
својој
радозналости
да
се
упозна
с
том
дјевојком
коју
је
наравно
замишљао
сасвим
друкчије
,
боље
или
горе
,
која
није
била
рђава
,
која
је
била
као
и
све
остале
,
и
све
што
је
донио
у
себи
од
тог
познанства
,
био
је
један
миран
и
равнодушан
утисак
.
И
послије
пола
сата
,
он
више
и
не
мишљаше
на
њу
.
Ништа
више
није
бунило
његове
мисли
;
он
је
често
није
ни
примјећавао
.
Помало
је
кадгод
разговарао
с
њом
на
ходнику
:
обоје
наслоњени
на
своја
врата
.
У
кући
му
се
боље
свиђала
,
гдје
се
јаче
,
без
шешира
,
истицала
њезина
коса
.
Нашао
је
у
њој
једну
мирну
доброту
која
му
се
допадала
.
Видио
је
да
јој
је
још
увијек
било
жао
што
ју
је
оставио
тако
нагло
онога
дана
.
Па
послије
разговора
,
он
је
опет
постајао
стари
и
пуштао
се
са
уживањем
својој
чами
,
не
трудећи
се
да
даје
мислима
извјестан
правац
;
мрзило
га
да
се
обмањује
.
И
тако
се
вукли
дани
без
обиљежја
и
без
узбуђења
.
Једнога
јутра
пробудио
се
касно
,
уморнији
него
што
је
легао
;
соба
је
била
мрачна
,
напољу
падала
киша
,
запљускујући
прозоре
.
Он
се
тешко
дигао
,
осјећајући
се
да
није
ни
зашто
,
мисли
су
му
биле
глупе
,
покрети
тешки
,
погледи
празни
.
Није
се
сјећао
да
га
је
одавно
толико
убијала
чама
кишног
дана
,
то
немоћно
мртвило
,
испрекидано
шиштавим
шумом
кише
која
пљушти
,
заклањајући
својим
финим
,
дрхтавим
платнима
од
ситних
,
збијених
млазова
предмете
у
даљини
;
и
на
његову
душу
навлачила
се
она
једнака
,
мирна
,
сива
боја
која
даје
свему
прљав
изглед
.
Није
било
у
томе
дану
ничега
злог
,
ничега
рђавог
,
није
у
њему
било
никакве
срџбе
ни
злобе
,
али
није
то
била
она
добродушна
,
бујна
и
густа
киша
која
се
слијева
с
уживањем
и
кликом
,
у
пуним
звуцима
,
послије
сушних
,
изгорјелих
дана
,
у
њедра
загорјелих
и
окорјелих
поља
.
Било
је
у
тој
киши
нешто
прљаво
и
јадно
,
у
тим
танким
и
уским
млазовима
који
се
квасе
и
губе
у
немирним
локвама
жуте
,
блатњаве
воде
која
залијева
каљаве
друмове
;
било
је
у
томе
свему
много
једне
биједне
немоћи
,
нечега
без
снаге
и
без
воље
;
киша
је
цурила
с
презривим
,
безвољним
јадом
,
вазда
једнака
,
и
преко
мртве
ноћи
и
замрлог
јутра
и
дана
који
је
куњао
.
Како
је
он
тешко
сносио
тај
дан
,
пун
потиштене
нејасности
и
нечега
скривеног
,
на
својој
души
.
Он
је
осјећао
толико
терета
на
себи
;
сиве
,
оловне
чаме
која
је
била
страшна
,
јер
је
била
непомична
и
грозна
,
јер
је
била
неисказана
и
немилосрдна
,
јер
се
није
мијењала
,
остајући
вјечно
иста
.
Он
се
осјећао
спутан
од
ње
,
од
нечега
невидљивог
што
га
гњечи
,
мучи
и
сатире
,
лагано
и
без
журбе
,
беспрекидно
и
сигурно
.
Он
није
налазио
ничега
у
себи
да
се
одупре
и
отме
томе
злу
,
он
му
се
био
предао
са
затвореним
очима
и
малаксалим
тијелом
,
проживљујући
грозне
часове
,
очајне
у
својој
празнини
.
Знао
је
да
је
она
сама
код
куће
,
да
је
инжињер
још
у
јутро
некуд
отишао
,
да
се
и
она
можда
досађује
и
мучи
,
да
можда
,
жели
да
проговори
неколико
ријечи
,
али
ништа
се
у
њему
није
кретало
,
ништа
га
није
потицало
да
се
дигне
из
своје
наслоњаче
,
према
свему
остајао
је
тврд
и
хладан
.
Чинило
му
се
да
је
чуо
њезине
кораке
у
ходнику
,
да
се
њезина
врата
више
пута
отварају
,
али
он
је
био
непомичан
,
са
закованим
тијелом
и
заспалим
мислима
које
су
га
убијале
својим
мртвилом
.
И
дан
се
теглио
прљав
,
кишан
,
блатан
и
туробан
,
не
наличећи
ни
на
дан
ни
на
ноћ
.
И
он
је
ваљда
био
задријемао
у
својој
наслоњачи
,
јер
кад
га
је
тргла
нека
лупа
,
из
ходника
,
око
њега
је
била
густа
помрчина
.
Мрзило
га
је
да
пали
свијећу
и
гледа
на
сат
,
осјећао
се
послије
сна
нешто
боље
;
мисли
су
текле
лакше
,
није
га
тиштао
умор
.
И
поново
му
допираше
до
ушију
неки
шум
из
ходника
,
као
да
се
неко
напреже
да
дигне
нешто
тешко
;
једном
му
се
учини
да
чује
нечије
стењање
и
нечије
задахтало
напрезање
.
Он
запали
свијећу
и
отвори
врата
.
На
каменим
плочама
ходника
лежао
је
потрбушке
пијан
инжињер
,
гологлав
,
покушавајући
да
дигне
главу
,
са
још
црвенијим
меснатим
образима
него
обично
,
са
крвавим
,
избуљеним
,
блесавим
,
пијаним
очима
,
са
набреклим
жилама
на
челу
,
са
замуљеним
рукама
,
сав
блатан
и
мокар
од
кише
.
Поред
њега
клечала
је
кћи
,
покушавајући
,
мучећи
се
узалуд
да
га
крене
и
да
му
помогне
да
се
дигне
.
На
њезином
лицу
у
које
је
ударила
ватра
,
огледало
се
нешто
страшно
и
запрепашћено
,
с
очима
,
пуним
суза
,
убијена
стидом
,
осјећајући
понижење
свога
оца
,
као
да
и
на
њу
пада
један
дио
његове
срамоте
.
Кад
угледа
Гавру
Ђаковића
,
она
бризну
у
гласан
плач
и
сакри
лице
рукама
.
—
Господине
Ђаковићу
,
господине
Ђаковићу
,
—
понављаше
она
кроз
сузе
,
не
могући
више
ништа
да
каже
,
сва
уздрхтала
и
узбуђена
,
гушећи
се
у
горким
и
несрећним
сузама
.
Њега
прође
некаква
језа
кад
видје
њезин
плач
тугу
и
срамоту
;
њему
дође
жеља
да
удари
ногом
ово
пијано
створење
,
изваљено
немоћно
,
са
раширеним
рукама
,
пунима
блата
из
јаруга
.
И
он
љутито
,
не
пазећи
гдје
га
хвата
,
не
марећи
за
стењање
ни
за
одупирање
господина
Панека
,
више
вукући
него
носећи
,
уведе
га
у
другу
собу
,
праћен
Иреном
са
свијећом
у
руци
која
је
дрхтала
и
тресла
се
као
у
грозници
.
Она
остави
свијећу
и
изиђе
,
он
га
свуче
,
баци
га
у
кревет
,
не
марећи
за
његово
мумљање
,
и
покри
га
.
Он
одмах
поче
да
хрче
.
У
другој
соби
,
на
столици
,
са
лактовима
о
столу
и
рукама
на
лицу
,
она
је
плакала
једним
тихим
плачем
.
Мала
,
проста
лампа
просипаше
лијену
свјетлост
на
њезине
косе
које
су
биле
напола
пале
и
на
фино
руменкасто
месо
лијеве
подлактице
са
које
се
био
спустио
раскопчан
рукав
.
Он
јој
лагано
приђе
и
ухвати
је
благо
за
подлактицу
.
—
Не
плачите
,
—
рече
,
и
осјетивши
да
му
глас
дршће
и
бива
слабији
,
трудио
се
да
га
појача
и
да
му
даде
благу
мирноћу
,
—
не
плачите
,
—
рече
поново
са
непогођеним
тоном
гласа
,
—
није
то
ништа
тако
страшно
,
то
је
доста
обична
ствар
.
И
пусти
њезину
руку
.
Она
само
што
мало
отклони
дланове
с
очију
,
задржавајући
свој
положај
с
рукама
испред
лица
,
и
погледа
га
тужно
и
паметно
у
очи
.
—
Како
сам
несрећна
,
Боже
мој
,
како
сам
несрећна
!
—
рече
и
клону
челом
о
го
,
дрвен
сто
и
зајеца
,
тресући
се
као
трска
.
Он
стајаше
неко
вријеме
поред
ње
,
тражећи
једну
паметну
и
утјешну
ријеч
,
али
је
не
нађе
.
Па
онда
лагано
пође
према
вратима
.
—
Лаку
ноћ
!
—
рече
.
Она
га
не
чу
и
не
макну
се
.
Он
пође
сав
узбуђен
и
узнемирен
у
своју
собу
и
тек
кад
се
удари
о
једну
столицу
,
сјети
се
да
је
заборавио
свијећу
у
инжињеровој
соби
.
Он
се
свлачио
у
мраку
и
чинило
му
се
да
још
чује
њезино
болно
и
уздрхтало
јецање
;
и
кад
је
легао
,
чинило
му
се
да
је
још
види
сатрвену
и
сломљену
,
пуну
неизрецивог
јада
који
је
лила
у
сузе
,
и
он
се
стресаше
,
видећи
је
како
дршће
,
са
врелим
челом
на
хладном
столу
,
како
јој
играју
груди
,
како
јој
руке
,
влажне
од
суза
,
притискују
лице
:
њега
прожимаше
вјечно
њезин
тужан
,
заплакан
поглед
,
њега
притискиваху
као
камење
њезине
жалобне
ријечи
,
пуне
суза
,
бола
,
срамоте
и
једног
јада
,
тешког
као
олово
:
„
Како
сам
несрећна
,
Боже
мој
,
како
сам
несрећна
!
“
И
у
мртвој
ноћи
без
живота
и
кретања
,
он
непрестано
мишљаше
на
њу
и
на
њезине
ријечи
.
Он
се
преврташе
с
једне
стране
на
другу
и
не
могаше
да
заспи
.
Она
сигурно
још
плаче
,
мишљаше
он
.
Она
каже
да
је
несрећна
.
—
А
зар
сам
ја
срећан
?
—
запита
се
он
и
луташе
очима
по
тами
.
И
читаве
ноћи
не
склопи
ока
.
В
Ива
тога
догађаја
који
је
,
за
часак
,
пробудио
и
потресао
ову
мирну
кућу
,
све
се
поново
слегло
и
смирило
.
Исти
онај
мир
,
иста
она
тишина
и
једноличност
која
је
била
прије
тога
,
враћала
се
са
побједничким
ликовањем
и
падала
заједно
са
новом
прашином
и
суморним
даном
,
који
је
стрмоглављао
као
у
понор
,
кроз
мале
застрте
прозоре
,
своју
јадну
и
безвољну
свјетлост
на
предмете
и
на
човјека
,
умртвљавајући
их
и
изједначавајући
их
,
правећи
од
човјека
неки
чудновати
предмет
који
је
случајно
овамо
забасао
.
Само
у
зору
потреса
се
кућа
из
темеља
од
инжињерова
гласа
,
који
чисти
грло
,
и
његов
кашаљ
чује
се
у
десетину
околних
кућа
,
одкуда
се
већ
људи
журе
на
посао
да
тамо
стигну
прије
њега
.
И
онда
протабају
ходником
његови
кораци
и
мирис
цигаре
продре
кроз
пукотине
од
врата
;
зачује
се
још
једном
испод
прозора
његово
кашљање
или
како
одздравља
својим
погрјешним
нагласком
,
и
све
се
то
наједном
изгуби
и
у
кућу
се
враћа
стари
мир
.
Неколико
дана
иза
тога
кад
се
је
Гавре
Ђаковић
видио
с
Панеком
,
овај
се
сам
доброћудно
сјетио
оне
вечери
и
почео
да
се
слатко
смије
:
по
образима
му
се
тресло
црвено
месо
,
мале
плаве
очи
губиле
се
и
ишчезавале
у
салу
,
поигравала
куља
и
на
њој
поскакивао
дебео
,
златан
ланац
.
Он
је
хвалио
вино
код
Јандрића
и
није
могао
да
прежали
што
Гавре
Ђаковић
није
био
у
друштву
.
Ирена
је
била
поруменила
и
гледала
у
страну
,
збуњена
изазивањем
успомена
оне
непријатне
ноћи
.
Њу
је
спазио
у
башти
поред
Уне
,
једног
благог
јесенског
јутра
са
изблиједјелим
небом
и
уморним
и
благим
сунцем
које
позлаћиваше
пожутјелу
,
старачку
,
преживјелу
траву
.
Она
се
дигла
и
пошла
му
у
сусрет
с
веселим
и
добрим
осмјехом
,
и
пружила
му
пријатељску
руку
,
као
старом
познанику
.
Он
није
очекивао
да
ће
се
с
њом
срести
и
осјећаше
малу
,
пријатну
збуњеност
и
руменило
на
лицу
,
без
имало
зловоље
;
примио
је
њезину
руку
и
промрмљао
неколико
безначајних
ријечи
.
Пошли
су
заједно
,
и
не
питајући
се
,
низ
стрму
обалу
.
Гавре
Ђаковић
посматраше
њу
пред
собом
,
свјежу
и
витку
,
са
шеширом
у
руци
,
гледајући
како
њезина
нога
иде
с
камена
на
камен
,
како
се
повијају
њезине
хаљине
по
тијелу
;
он
не
осјећаше
да
иде
,
већ
да
га
вуче
за
њом
нешто
јаче
од
њега
,
и
он
хиташе
а
да
није
знао
шта
је
то
што
га
носи
,
не
марећи
за
камење
које
запиње
за
ципеле
,
ни
за
трње
које
зауставља
.
Он
није
гледао
гдје
стаје
,
он
није
видио
ништа
око
себе
,
ни
пожњевена
глатка
поља
,
ни
воду
која
блијешти
,
већ
само
њу
,
прегибе
њезиног
тијела
,
њезине
покрете
,
упијајући
у
очи
њезину
слику
,
као
да
је
сада
гледа
по
први
пут
,
не
скидајући
погледа
с
њезиних
плећа
на
која
коса
баца
сјенку
.
А
она
се
осврташе
с
времена
на
вријеме
,
осмјехнувши
се
и
казавши
му
коју
ријеч
,
осјећајући
његове
очи
на
себи
,
чујући
његове
кораке
за
собом
,
слутећи
његову
мисао
која
је
прати
.
Кад
дођоше
једном
грму
она
се
заустави
,
окрену
се
и
сједе
под
грм
.
-
Ово
је
место
које
ја
волим
,
—
рече
она
.
Он
се
спусти
поред
ње
.
И
с
ногама
над
водом
,
с
осмјехом
у
очима
,
они
су
причали
много
и
весело
,
као
пријатељи
који
се
познају
годинама
,
док
је
вријеме
јурило
као
вода
испод
њихових
ногу
.
И
обоје
се
осјећаху
тешко
и
неодлучно
у
часу
кад
се
морадоше
растајати
.
Кад
је
изгуби
с
очију
,
он
иђаше
лагано
,
с
обореном
главом
,
с
очима
пуним
њезине
слике
,
с
ушима
пуним
њезиног
смијеха
и
ријечи
.
Гавре
Ђаковић
осјећаше
у
себи
нешто
необично
и
ново
што
улази
,
не
питајући
,
у
његов
живот
,
крчећи
себи
пут
моћно
и
силно
,
одбацује
његове
мисли
,
потискује
и
даје
друге
правце
његовом
дотадањем
животу
,
разгони
мрак
,
уноси
свјетлост
,
доноси
стотину
промјена
,
ствара
новог
човјека
и
рађа
вољу
,
младост
и
снагу
.
Ипак
,
на
махове
,
снажно
избијаше
у
њему
тјескоба
,
мрачна
и
црна
,
пуна
питања
и
сумње
:
„
Куда
то
води
?
“
И
он
се
упињаше
да
разумије
то
ново
осјећање
,
бојећи
се
да
га
назове
једним
именом
,
и
преврташе
га
,
испитујући
,
са
свију
страна
,
не
вјерујући
ничему
и
бојећи
се
обмане
и
излишног
варања
самога
себе
.
„
И
зашто
то
баш
сада
долази
?
“
питао
се
.
Колико
дана
гледао
ју
је
,
као
што
је
посматрао
сваку
жену
,
не
правећи
велике
разлике
између
једних
и
других
и
не
мислећи
касније
на
њих
;
гледао
ју
је
,
а
да
ништа
у
њему
није
казало
да
је
она
боља
,
љепша
и
њему
милија
од
других
.
Он
се
увјераваше
да
се
вара
,
да
је
то
само
један
дан
младости
,
као
што
их
има
много
у
животу
;
и
он
вјероваше
да
ће
и
тај
дан
проћи
,
као
што
су
прошли
и
ишчезнули
многи
други
,
и
однијети
за
собом
и
успомене
и
слике
и
ријечи
,
а
живот
ће
протјецати
поново
једнолично
и
тупо
.
Пушташе
се
мислима
,
не
присиљавајући
се
да
их
управља
,
и
оне
тражаху
њу
и
налажаху
је
и
добру
и
веселу
и
са
тужним
сјећањем
оне
вечери
кад
ју
је
видио
уплакану
и
несрећну
,
и
онда
гдје
лагано
махаше
ногама
над
водом
,
и
гдје
корача
преко
камења
унском
обалом
,
а
он
хита
за
њом
,
не
одвајајући
поглед
са
њезиног
струка
,
ни
са
плећа
која
се
провиде
.
И
он
се
сјећаше
да
његове
мисли
нијесу
довољно
јаке
да
се
отресу
ње
;
он
их
осјећаше
испретрзане
,
натегнуте
,
као
да
не
долазе
из
душе
.
Њезина
слика
била
је
моћнија
;
Гавре
Ђаковић
није
осјећао
довољно
снаге
да
покуша
одлучно
да
је
избрише
или
да
јој
дода
нешто
не
добро
,
рђаво
,
ружно
,
—
осјећајући
да
нема
права
да
је
вријеђа
и
да
би
та
увреда
исто
толико
бољела
и
њега
,
као
и
њу
,
кад
би
је
знала
.
Он
пушташе
да
га
притискује
тај
сладак
терет
што
пада
на
његову
душу
,
испуњава
је
,
и
носи
његове
мисли
некуда
гдје
још
нијесу
дотада
биле
.
И
пред
њим
као
да
се
рађа
нов
живот
о
коме
није
никада
мислио
ни
снивао
,
млад
,
свјеж
и
крјепак
.
Он
ипак
сјутрадан
не
изађе
из
куће
,
ма
да
је
знао
да
ће
она
бити
поред
Уне
,
јер
ју
је
чуо
кад
је
изишла
и
видио
куда
је
пошла
;
ма
да
је
знао
да
ће
га
чекати
,
мислити
на
њега
,
да
ће
јој
можда
учинити
на
жао
.
У
томе
часу
,
он
осјећаше
у
себи
нешто
рђаво
и
вољу
да
учини
неко
мало
зло
и
злобну
жељу
да
је
уједе
за
срце
,
и
он
се
увјераваше
,
не
вјерујући
у
то
,
али
ипак
допуштајући
да
она
не
мари
за
њега
или
да
мари
само
за
то
што
нема
овдје
никога
другог
,
да
је
он
за
њу
само
један
предмет
којим
прекраћује
вријеме
.
Па
и
ако
није
отишао
да
се
с
њом
састане
,
он
мишљаше
иа
њу
цијелог
дана
.
Можда
никад
толико
до
тада
,
као
ових
дана
,
Гавре
Ђаковић
није
осјећао
да
је
у
његовом
животу
недостајало
нечега
што
би
му
можда
дало
други
правац
и
другу
боју
,
унијело
у
њега
више
младости
и
више
свјетла
.
Он
се
не
сјећаше
да
је
волио
икада
у
своме
животу
,
волио
на
онај
начин
како
је
он
љубав
замишљао
,
и
чекао
је
,
с
нестрпљењем
,
док
се
осјећаше
млађи
,
да
то
вријеме
дође
;
успављивао
је
с
тешким
срцем
своју
чежњу
и
лутао
кадгод
у
узбуђеним
ноћима
,
по
мрачним
и
сјеновитим
дрворедима
,
док
му
једнолично
пршташе
пијесак
испод
ногу
,
а
по
клупама
се
виђаху
нејасни
и
зближени
парови
којима
нијесу
много
сметали
кораци
самца
пролазника
који
лута
по
кривудавим
стазама
.
И
успављивала
се
лагано
чежња
у
њему
,
тјешећи
се
обичном
,
вашарском
љубављу
;
гасила
се
непримјетно
младост
коју
је
остављао
у
мрачним
ћошковима
кавана
,
међу
остатцима
цигарета
и
другим
смећем
.
Чинило
му
се
да
је
прегорио
и
ту
жељу
,
заједно
са
осталима
којих
се
био
одрекао
.
Тек
покадшто
га
нешто
запече
у
срцу
једним
оштрим
и
јетким
болом
,
и
он
само
осјећа
како
пролази
нечујним
кораком
кроз
године
,
мрзовољан
,
са
рукама
чврсто
притиснутим
на
груди
,
са
стиснутим
зубима
и
са
згрченим
песницама
,
као
човјек
који
је
наумио
да
се
свега
одрече
и
да
све
мрзи
.
Прошле
су
га
биле
те
ватре
и
грознице
;
он
је
био
готово
преболио
и
заборавио
нешто
за
што
је
мислио
да
се
можда
није
за
њега
ни
с
њим
родило
.
И
кад
је
најмање
то
очекивао
,
кад
је
најмање
осјећао
за
то
воље
,
кад
је
можда
био
напола
раскрстио
са
животом
,
кад
осјећаше
да
ће
то
можда
унијети
у
његов
живот
више
несреће
него
благодати
која
би
га
,
да
је
дошла
прије
неколико
година
,
вратила
раду
,
младости
и
животу
;
кад
већ
налажаше
у
проријеђеним
косама
сиједе
власи
,
осјећајући
слабост
у
тијелу
,
а
безвољност
у
души
,
кад
је
сахранио
младост
пуну
неразумљиве
чежње
,
—
јављала
се
она
,
та
дјевојка
коју
је
упознао
једним
обичним
и
простим
случајем
.
Кад
ју
је
срео
,
послије
неког
времена
,
с
оцем
,
који
је
остајао
вазда
исти
и
непромјенљив
као
и
његова
одјећа
,
ријечи
и
погрјешке
у
говору
,
он
је
спазио
у
њезиним
очима
пријекор
.
Он
настављаше
да
говори
са
старим
,
осјећајући
што
му
она
каже
својим
нијемим
погледом
;
он
се
трудио
да
заборави
на
то
,
али
кадгод
је
обраћао
очи
према
њој
,
видио
ју
је
гдје
иде
поред
оца
озбиљна
и
без
ријечи
,
и
он
се
корио
да
није
требао
да
је
жалости
.
И
кад
смете
с
ума
и
кад
се
превари
да
је
упита
да
му
нешто
потврди
,
она
лагано
климну
главом
и
погледа
га
поново
,
и
он
јасно
видје
да
у
томе
погледу
бијаше
више
жалости
,
више
неке
мирне
,
озбиљне
туге
него
пријекора
.
Гавре
Ђаковић
пушташе
старог
да
му
прича
,
не
слушајући
шта
му
овај
говори
.
Стари
оде
радницима
и
остави
их
саме
,
и
Гавре
Ђаковић
не
усуђиваше
се
да
је
погледа
у
очи
.
Он
баци
на
њу
један
поглед
са
стране
:
она
преврташе
у
рукама
неки
вез
,
а
очи
јој
се
бијаху
изгубиле
на
другој
страни
преко
Уне
.
—
Ви
се
љутите
?
—
запита
он
.
—
Зашто
?
—
рече
она
и
погледа
га
зачуђено
.
—
Ја
сам
мислио
...
—
каза
он
збуњено
,
љутит
на
своје
питање
и
погледа
очима
у
даљину
,
као
да
тамо
нешто
тражи
.
Како
га
је
бунило
њезино
:
„
Зашто
?
“
„
Она
је
дакле
равнодушна
,
“
помисли
он
.
„
А
ја
не
једем
,
не
пијем
,
не
спавам
,
без
и
једног
часа
мира
и
починка
,
мислећи
непрестано
на
њу
.
“
Па
гледајући
на
њу
,
ћутљиву
и
замишљену
,
без
смијеха
и
без
ријечи
,
он
се
питаше
,
шта
јој
је
?
Њему
би
криво
што
је
дошао
овамо
.
И
кад
је
хтио
нешто
да
каже
,
све
ријечи
које
му
се
натуриваху
,
чиниле
му
се
неспретне
и
глупе
,
незгодне
и
излишне
.
—
Ви
ћете
скоро
у
Загреб
?
—
запита
га
она
.
Он
не
очекиваше
њезино
питање
и
трже
се
.
—
У
Загреб
?
Не
,
нећу
ићи
ове
године
.
То
јест
,
не
мислим
више
никако
тамо
одлазити
,
—
и
би
му
непријатно
што
га
она
ово
пита
.
—
Остајете
овдје
?
Шта
да
радите
?
—
рече
она
чисто
зачуђено
и
не
вјерујући
.
Он
се
мало
замисли
и
погледа
је
у
очи
.
—
Чекати
вас
да
дођете
овамо
до
године
,
—
каза
он
лагано
и
тихо
,
отежући
ријечи
;
присјећајући
се
из
разговора
с
њезиним
оцем
да
ће
радови
око
путова
у
овој
околици
трајати
двије
,
три
године
.
Она
се
осмјехну
,
погледа
га
и
засмија
се
веселим
и
звонким
смијехом
.
И
за
час
нестаде
између
њих
свега
што
је
сметало
њиховом
разговору
и
удаљавало
их
једно
од
другога
.
У
њихов
разговор
мијешао
се
жамор
шуме
над
њиховим
главама
и
око
њих
,
док
се
видјело
ужурбано
мноштво
радника
и
чула
лупњава
рада
.
И
тога
читавог
дана
не
раздвјаху
се
.
„
Шта
је
то
са
мном
?
“
питао
се
увече
Гавре
Ђаковић
,
кад
стајаше
у
мраку
крај
отвореног
прозора
.
„
Нашто
сав
овај
немир
,
збуњеност
,
слутња
која
се
рађа
у
мени
?
Шта
ће
то
мени
сада
?
“
И
тражаше
одговор
.
Поглед
му
нехотице
паде
на
њихове
прозоре
.
Свјетло
је
било
угашено
;
ваљда
су
већ
били
легли
.
И
он
се
љутио
што
је
примио
ове
дошљаке
у
кућу
,
што
су
баш
нашли
овдје
да
станују
;
зар
није
било
за
њих
стана
нигдје
на
другом
мјесту
?
Па
онда
му
дође
мисао
да
га
они
ни
мало
не
сметају
,
да
је
он
сам
свему
томе
крив
,
да
је
он
био
увијек
несрећа
за
самог
себе
са
својим
лудим
и
суманутим
мислима
.
Кад
би
им
отказао
стан
?
Неће
моћи
,
и
шта
да
им
каже
?
Не
иде
,
није
лијепо
ни
поштено
да
их
истјера
из
куће
;
нијесу
му
ништа
скривили
и
учинили
на
жао
.
Он
не
сврши
никако
те
мисли
и
не
нађе
изласка
из
њих
,
скупи
чело
,
залупи
прозор
и
оде
да
спава
.
Вазда
те
мисли
налијетаху
на
њега
и
он
не
налажаше
никад
правог
одговора
који
би
га
умирио
,
довео
његове
мисли
у
склад
,
унио
старо
расположење
у
његов
живот
и
дао
свима
стварима
обичан
ток
.
Зашто
је
срео
ту
жену
и
шта
има
у
њој
?
Шта
је
она
за
њега
и
шта
је
он
њој
?
То
му
се
питање
не
скидаше
с
ума
.
Шта
гони
његове
мисли
и
што
их
збуњује
,
смућује
,
узбуркује
и
баца
по
души
један
страшан
вјетар
гдје
се
мијешају
,
сударају
,
сатиру
једна
другу
,
у
једној
неразумљивој
забуни
?
Или
је
њу
довело
пред
њега
искушење
живота
,
са
лукавим
,
малим
смијехом
на
танким
испијеним
усницама
и
мирним
,
равнодушним
подсмјехом
у
кутовима
очију
?
А
он
тражи
,
има
ли
још
ишта
у
њему
,
и
налази
пепео
и
сатрте
,
прашне
осјећаје
и
уморне
,
млаке
мисли
,
док
живот
хуји
око
њега
и
шири
мирис
прољећа
и
меку
топлину
младости
;
он
осјећа
његов
здрав
,
бујан
мирис
и
још
више
опажа
како
је
он
за
све
то
туђ
,
престарио
;
како
је
закаснио
и
да
то
све
долази
само
да
убрза
његов
пад
и
да
покаже
његову
маљушност
,
ускоту
и
ништавило
.
И
долажаху
му
тренуци
кад
хтијаше
да
се
отресе
свега
,
тога
,
да
баци
то
преко
себе
као
једно
бреме
са
својих
леђа
,
да
одгурне
ногом
,
да
раскине
рукама
,
да
кида
зубима
,
—
па
да
исправи
поново
главу
и
да
поново
погледа
пркосно
у
живот
.
Али
то
бијаше
само
у
тренуцима
заноса
,
и
он
осјећаше
како
бива
слабији
,
како
подлијеже
;
како
се
његове
мисли
ругају
с
њиме
,
како
га
махнито
нападају
,
боле
,
жегу
и
бацају
на
кољена
пред
животом
који
стоји
озбиљан
и
миран
,
сав
у
ноћи
,
изнад
шумне
ријеке
.
У
извјесним
часовима
он
бијаше
сасвим
туђ
самоме
себи
.
Мјесто
једног
туробног
,
замишљеног
,
разочараног
човјека
,
како
је
он
себе
замишљао
,
он
налажаше
и
себи
једно
чудновато
ружно
биће
,
пуно
злобе
према
свијету
и
животу
,
себично
и
јадно
у
своме
рођеном
злу
.
Он
се
запрепашћавао
,
чудио
,
питао
:
„
Откуда
ово
мени
?
Кад
се
је
ово
биће
уселило
у
мене
?
Откуда
је
дошло
?
Шта
хоће
тај
човјек
који
мрзи
себе
и
друге
,
који
се
подсмијева
свему
и
себи
,
који
живи
од
зла
из
којега
је
изникао
?
“
И
он
га
загледаваше
,
посматраше
и
налажаше
на
њему
своје
црте
.
„
Не
,
не
,
нијесам
то
ја
!
“
рекао
је
он
с
ужасавањем
,
док
је
овај
у
њему
направио
једну
презриву
гримасу
.
Па
кад
је
покушао
да
га
ухвати
,
да
га
ишчупа
,
он
је
осјетио
његову
снагу
;
он
је
осјетио
како
је
то
биће
уско
срасло
с
њим
,
како
га
оно
и
сачињава
,
да
то
није
нитко
други
до
он
,
Гавро
Ђаковић
,
да
он
носи
годинама
то
биће
у
себи
,
да
га
годинама
крије
,
ућуткује
,
претрпава
гомилама
изговора
,
обмана
,
лажи
,
да
га
се
боји
и
да
поштује
,
и
да
му
се
са
тајним
уживањем
ропски
покорава
.
Он
га
је
осјећао
у
себи
као
терет
који
га
вуче
земљи
,
који
му
не
дâ
да
се
крене
,
исправи
,
пође
;
који
га
је
обухватио
својим
великим
,
неприродним
рукама
и
стеже
му
тијело
,
притискује
мозак
и
води
га
вазда
у
једном
истом
уском
кругу
;
меће
му
своје
велике
дланове
пред
очи
и
заклања
му
видике
,
говорећи
му
да
нема
пред
њим
ничега
што
вриједи
да
се
гледа
и
види
,
да
нема
ничега
за
чим
треба
да
се
тежи
,
ни
циљева
који
требају
да
се
траже
,
ни
путева
који
њима
воде
.
Он
убија
жеље
,
сужује
мисли
,
затвара
очи
,
заглушује
својом
гласином
све
што
се
око
њега
чује
,
збива
,
гласно
живи
и
ори
.
Он
кликће
кад
опажа
у
њему
пустош
гдје
се
шири
,
наде
гдје
се
ломе
.
И
кад
све
застане
и
замре
,
кад
настане
у
њему
једна
чудна
мртва
тишина
,
он
осјећа
у
себи
његово
задовољно
дисање
.
Гавре
Ђаковић
осјећаше
да
га
се
боји
,
да
стријепи
пред
њим
и
да
уступа
кад
покуша
да
му
се
отме
или
,
кад
се
ухвати
с
њиме
у
коштац
,
како
га
онај
слама
,
мрви
,
сатире
и
обара
,
показујући
своју
снагу
и
надмоћност
.
На
пошљетку
њега
поче
да
замара
ова
борба
,
ово
превртање
мисли
и
непрекидна
збуњеност
;
он
се
не
осјећаше
код
своје
куће
,
као
у
првим
данима
;
њега
је
љутило
што
други
улазе
у
његове
мисли
,
као
што
су
ушли
и
у
његову
кућу
,
да
га
свуда
сметају
,
узнемиривају
,
да
се
свуда
на
њих
подстиче
,
да
га
они
гурају
у
страну
и
да
му
не
даду
да
живи
оним
животом
који
је
био
одабрао
.
И
он
помишљаше
,
да
се
,
ма
на
који
начин
,
врати
староме
начину
живљења
,
да
поново
потражи
своју
стару
наслоњачу
,
своје
старе
снове
у
полумрачној
соби
,
да
проживљује
напола
успаван
дане
,
да
лута
сам
око
Уне
,
да
зури
у
воду
,
у
планине
,
у
плавичасту
даљину
,
да
га
носе
његови
снови
као
једна
широка
ријека
с
лаганим
током
на
којој
он
плови
полеђушке
и
са
затвореним
очима
.
Кад
тога
дана
видје
Јеку
,
њему
се
учини
као
да
је
није
одавно
видио
,
као
да
није
долазила
овамо
сваког
дана
,
већ
се
одједном
показала
изненада
.
Он
је
није
посљедње
вријеме
примјећивао
ни
опажао
,
нити
је
говорно
с
њом
;
она
није
више
постојала
за
њега
,
и
сада
му
се
чињаше
као
да
је
гледа
послије
растанка
од
неколико
мјесеци
,
година
,
вијекова
.
Његов
поглед
паде
на
њезино
мирно
лице
које
није
ништа
казивало
;
једино
што
је
сврнула
мало
очи
у
страну
да
избјегне
његов
поглед
,
и
мирно
га
послуживала
.
У
њезиној
мирноћи
он
наслућиваше
један
тихи
јад
;
он
осјећаше
да
је
раскрвавио
њезину
душу
,
да
је
у
њезину
безбрижну
младост
,
пуну
сунца
и
ватре
,
унио
своје
мразеве
и
зиме
,
да
је
мирно
и
хладнокрвно
,
послије
једне
преспаване
ноћи
,
на
то
све
заборавио
,
без
иједне
мисли
која
би
га
корила
,
без
иједне
жеље
која
би
је
тражила
;
она
је
нестала
и
утопила
се
у
његовим
успоменама
,
изравната
можда
са
гомилама
шарених
жена
,
са
безбојном
,
плаћеном
,
празном
љубављу
.
Тек
иза
толико
недјеља
,
он
осјети
у
себи
неправду
и
у
души
оптужбу
.
И
кад
се
једним
наглим
покретом
маши
њезине
мишице
и
привуче
је
к
себи
,
кад
се
задуби
у
њезине
очи
,
он
не
могаше
да
у
њима
ишта
прочита
до
нечега
што
се
скаменило
.
И
прије
него
што
он
могаше
да
посумња
да
ли
је
она
могла
да
осјети
његову
равнодушност
и
да
ли
је
носила
јад
у
души
,
не
казујући
га
никоме
,
сакривајући
га
од
свијета
,
од
њега
па
и
од
саме
себе
,
она
рече
мирним
гласом
,
без
роптања
и
срџбе
:
—
Шта
ћу
вам
ја
више
?
Ви
мене
више
не
волите
.
Ви
волите
ову
у
вашој
кући
.
И
хтједе
да
му
скине
руку
са
себе
.
Једна
мрачна
сјенка
прелети
преко
лица
Гаври
Ђаковићу
;
нешто
затитра
у
његовој
души
,
жеља
и
молба
да
не
скрнави
једно
ново
осјећање
у
своме
зачетку
;
јављала
се
она
са
сјајним
и
благим
очима
,
и
у
трену
кад
хтједе
да
остави
Јеку
,
јави
се
у
њему
нешто
животињско
и
сурово
,
као
да
рикну
нешто
,
да
угуши
,
убије
ма
чим
то
