онада
завара
знаке
свога
узбуђења
.
Познавала
је
добро
ту
аду
,
аустриску
стражару
преко
пута
,
вијугав
друм
и
низ
телеграфских
дирека
на
нашој
страни
.
Колико
је
пута
ишла
тим
путем
с
Илићем
до
тог
села
,
које
је
он
називао
њеним
,
правећи
илузију
на
сличност
њихових
имена
!
Једанпут
су
дошли
дотле
чамцем
,
који
су
најмили
од
неких
рибара
пред
кафаном
Шаран
.
Он
је
седео
на
крми
и
терао
чамац
врло
добро
,
као
да
му
је
то
занат
,
а
она
седела
на
кљуну
према
њему
.
Како
је
млака
вода
хладила
ватру
њених
руку
,
како
је
поветарац
дувао
свеж
и
шапућући
,
како
је
Чедомир
певушио
једну
дивну
песму
!
Остала
су
је
у
памети
само
два
три
стиха
из
средине
:
...
И
мислио
тада
—
Ко
зна
каква
судбина
те
чека
—
И
зашто
си
тако
срећна
сада
!
...
Промицале
су
окуке
,
мали
заливи
,
полуострва
,
шибљаци
,
рибарске
колибе
.
Београд
је
био
близу
,
одмах
иза
брда
.
Девојка
прибра
своју
снагу
,
намршти
се
,
па
се
осмехну
презриво
:
—
Којешта
!
Докле
ћемо
бити
сентиментални
!
...
Је
ли
,
колегинице
—
рече
затим
гласно
—
шта
ти
мислиш
о
сентименталности
?
—
Она
није
више
у
моди
,
слатка
моја
—
насмеја
се
стара
девојка
.
—
Она
је
одвише
чедо
наших
крајева
,
јужног
сунца
и
јевтине
шљивовице
.
Северњаци
су
нам
донели
,
са
својим
брезама
и
саоницама
,
култ
енергији
,
окрутности
,
себичности
.
Али
...
—
Али
?
—
Одвратно
је
и
једно
и
друго
кад
није
искрено
.
У
том
разговору
појави
се
прво
једно
кубе
сумњиве
лепоте
,
па
онда
друго
,
треће
...
—
Што
у
Београду
воле
ове
лимане
сандуке
—
примети
заједљиво
стара
девојка
—
то
је
за
причу
!
Брод
обиђе
брдашце
,
и
пред
путницима
се
указа
цела
панорама
Београда
са
дунавске
стране
:
варош
је
почињала
нешто
даље
од
обале
,
из
зеленила
које
су
састављали
ритови
,
па
се
постепено
пела
уз
брдо
,
прошарана
вртовима
,
попречним
улицама
и
по
неком
великом
грађевином
.
Лево
се
видик
губио
преко
голог
Тркалишта
,
па
на
Седам
Кућа
све
до
планинског
склопа
око
Кумодраже
.
Десно
,
посматрачево
око
заустављало
се
на
поцрнелим
зидинама
средњевековне
тврђаве
,
чија
се
платна
спуштала
од
врха
брда
па
до
у
саме
таласе
Дунава
.
Ова
слика
учини
весео
утисак
на
Вишњу
.
Она
се
мирила
са
том
вароши
,
заборављала
је
на
рђаве
часове
које
је
у
њој
доживела
;
успомене
,
оне
лепше
,
ницале
су
око
ње
,
и
она
је
била
тад
уверена
да
је
Београд
њено
изабрано
место
.
Она
долази
у
њега
као
стара
познаница
.
Њу
чекају
многи
познаници
.
Знају
је
не
само
људи
,
но
и
мртва
природа
:
куће
,
улице
,
камење
.
На
сваком
углу
остало
је
нешто
од
ње
.
То
ново
расположење
држало
ју
је
све
док
се
не
виде
с
Кајом
.
Она
хтеде
по
том
да
надокнади
своју
срећу
,
да
види
,
да
посети
све
те
ствари
,
тако
уско
везане
за
њу
,
да
им
каже
да
се
вратила
,
да
постоји
,
да
живи
,
живи
...
Нађе
се
у
Кнез-Михаиловој
улици
.
Ова
улица
је
била
још
место
елегантне
шетње
.
Девојка
је
волела
ту
улицу
,
веровала
у
њу
.
То
је
била
слабост
ове
учене
главе
.
Она
је
кроз
њу
гледала
свој
велики
Београд
.
По
неколико
пута
преко
дана
излазила
је
ту
у
шетњу
у
доба
кад
је
мислила
реформисати
друштво
,
кад
је
Зарија
Ристић
писао
своје
гром-мисли
,
лепи
Млађа
носио
кариране
панталоне
,
а
еманциповане
другарице
гризле
переце
поред
најпомоднијег
света
на
улици
.
Чинило
јој
се
да
је
све
било
весело
,
шалило
се
много
,
на
лицима
није
било
умора
ни
брига
.
Радознало
се
окретала
око
себе
.
Сама
улица
није
се
много
променила
.
Подигнуте
су
још
две
три
нове
куће
.
Неколико
трговина
улепшали
су
своје
излоге
.
Уличне
лампе
нису
више
на
стубовима
,
већ
су
обешене
о
жицу
.
Па
ипак
,
ово
отмено
место
српске
престонице
учини
јој
се
бедно
.
Видела
је
по
њему
рабатне
чатрље
које
дотле
није
примећивала
.
Велики
женски
шешири
по
најновијој
моди
,
изложени
по
дућанима
,
грубо
су
одскакали
од
тарница
што
су
се
дрмале
и
тресле
преко
излокане
калдрме
.
Свет
измешан
,
доста
сељака
,
а
нарочито
полусељака
што
су
амали
,
таљигаши
,
надничари
.
Од
интелигенције
,
све
неке
стране
физиономије
.
Кога
и
позна
,
чини
јој
се
далек
,
хладан
,
као
окаменотина
.
Ено
Гаврила
Петровића
,
вуче
пет
кила
књига
,
уби
га
научни
рад
,
кашљуца
већ
.
Ено
Петра
Гавриловића
,
дигнуо
десно
раме
,
спустио
лево
,
искривио
се
сав
,
начинио
од
себе
ругобу
само
да
би
био
примећен
.
Нема
весеља
.
Лица
се
згрчила
,
борба
за
опстанак
их
наружила
.
Ретко
се
види
један
мушкарац
да
се
осмејкује
.
Успети
,
само
успети
,
успети
по
сваку
цену
!
...
Што
још
занима
,
јесу
жене
којих
има
много
дебелих
,
са
огромним
грудима
,
још
већим
бедрима
и
са
поноситим
изразом
на
офарбаном
лицу
што
су
такве
.
По
њиховој
спољашности
,
необавештен
пролазник
би
се
могао
јако
преварити
.
Али
оне
су
крајње
пристојне
једно
што
се
нема
прилике
или
што
се
овде
то
даје
тешко
сакрити
или
најзад
што
и
најмања
љубавна
авантура
може
имати
врло
тешких
последица
.
Остави
шеталиште
,
и
упути
се
ка
универзитету
.
Старинска
зграда
бацала
је
и
сад
дебелу
сенку
преко
улице
,
имала
је
још
нечега
пријатељског
и
још
била
најлепша
кућа
у
Београду
.
Помисли
и
сад
да
у
њу
уђе
,
као
у
свој
дом
.
Неколико
младића
стајало
је
око
врата
.
Изгледали
су
јој
као
деца
.
Она
се
предомисли
,
окрену
главу
и
продужи
даље
.
Имала
је
утисак
као
да
лута
по
неком
напуштеном
месту
:
све
је
ту
,
куће
,
улице
,
отворена
врата
,
види
се
намештај
,
али
људи
,
свет
?
Нема
их
,
нигде
их
нема
.
У
исти
мах
,
супротно
томе
осећању
празнине
,
обузе
је
страх
да
не
сретне
једног
човека
кога
за
живу
главу
није
хтела
видети
.
Ипак
,
корачала
је
даље
.
Надала
се
да
ће
се
сакрити
.
Подржавала
ју
је
храброст
лопова
,
заносила
ју
је
носталгија
робијаша
који
се
враћа
своме
крају
.
Пред
сумрак
,
небо
се
наоблачи
.
Мало
после
,
удари
плаха
киша
.
Шта
то
смета
?
Она
је
ишла
уморно
,
тромо
,
али
све
даље
.
Можда
је
ипак
нешто
остало
од
ње
?
Можда
ће
најзад
наћи
нешто
своје
?
Корачала
је
тешко
,
леђа
је
сагла
,
главу
оборила
ниско
;
није
журила
,
а
није
,
управо
,
знала
куда
иде
.
На
неком
сату
изби
осам
.
Она
погледа
око
себе
.
Налазила
се
у
једној
забаченој
улици
.
Ноћне
светиљке
чкиљеле
су
у
зраку
пуном
кише
.
Под
њима
се
белуцала
црна
калдрма
.
Било
је
мало
пролазника
.
Из
оближње
кафане
избацише
једног
пијаницу
.
Он
се
дочека
на
руке
,
па
поново
паде
и
праћакаше
се
по
блату
.
Један
шегрт
наиђе
звиждућући
,
загледа
се
у
пијаницу
и
рече
му
озбиљно
:
—
Ти
излазиш
из
Здрављака
?
—
па
продужи
пут
,
настављајући
да
звижди
.
По
тротоару
,
с
друге
стране
,
ишле
су
две
жене
,
с
марамом
на
глави
,
чији
су
крајеви
били
везани
испод
браде
.
На
извесном
остојању
од
њих
корачао
је
један
човек
ћутке
,
с
кишобраном
натученим
на
главу
и
изгледао
као
сенка
.
Вишња
се
стресе
.
Она
није
видела
лице
у
тог
човека
,
али
би
га
познала
у
хиљаду
других
по
првој
ситници
.
Окрену
се
око
себе
.
На
неколико
корака
отварала
се
побочна
улица
.
Она
скрену
тамо
,
убрзавши
кораке
.
Киша
је
пљуштала
.
По
калдрми
се
нахватале
многе
баре
.
Земља
се
клизала
.
Помрчина
је
била
велика
.
На
пола
улице
застаде
да
предахне
.
Тада
зачу
познате
кораке
.
Један
поток
је
јурио
поред
ње
.
Она
загази
,
и
пређе
на
другу
страну
.
Кораци
су
се
приближавали
.
—
Вишња
!
—
чу
се
глас
човека
који
ју
је
јурио
.
Она
се
окрену
.
Била
се
зауставила
на
обасјаном
простору
једне
уличне
лампе
.
Пред
њом
се
појави
Чедомир
Илић
,
подигнуте
јаке
,
врата
увученог
у
рамена
,
испрскан
водом
и
блатом
.
Године
су
очврсле
његове
младићске
црте
.
Био
је
више
човек
,
више
мушкарац
.
Они
остадоше
за
тренутак
забезекнути
једно
пред
другим
.
Чедомир
је
скинуо
шешир
и
нагнут
лако
,
очекивао
да
му
девојка
пружи
руку
.
Она
му
је
пружи
,
па
стрецну
од
додира
:
његови
прсти
су
пекли
као
у
грозници
.
Тек
после
дуге
ћутње
,
уста
се
отворише
да
изговоре
неколико
баналних
речи
.
—
Ти
си
без
амрела
?
—
рече
младић
,
наднесе
кишобран
над
девојку
и
додаде
:
—
Допусти
!
—
Није
потребно
,
Илићу
—
одби
девојка
.
—
Пролетње
кише
нису
опасне
.
Затим
...
—
Затим
?
—
Ја
сам
већ
покисла
,
и
...
—
И
?
—
Свак
од
нас
има
свој
пут
.
—
Не
говори
ми
то
,
Вишња
—
прихвати
Чедомир
.
—
Ми
смо
још
увек
добри
,
стари
пријатељи
.
—
Да
,
стари
свакако
...
и
ми
старимо
,
ми
сами
.
—
Ти
Вишња
?
Ти
си
млађа
него
што
си
икад
била
.
—
Какав
парадокс
!
—
насмеја
се
девојка
нервозно
.
—
Парадокс
зацело
,
али
је
истина
.
Доиста
,
Лазаревићева
је
изгледала
врло
лепа
тако
у
ружичастом
сјају
уличне
лампе
,
опкољена
милионима
ситних
капљица
и
као
контраст
старом
,
раскаљаном
Београду
.
Он
ју
је
још
једном
такву
видео
:
у
почетку
њиховог
познанства
,
за
време
једне
шетње
кад
их
је
киша
ухватила
ван
вароши
.
Он
је
онда
гледао
у
њу
кроз
будућност
која
обећава
све
,
а
сад
је
посматра
кроз
прошлост
која
се
измиче
,
отима
се
нашим
пруженим
рукама
.
—
Кад
смо
тако
добри
пријатељи
—
прихвати
Вишња
—
онда
будимо
отворени
:
боље
је
да
не
идемо
заједно
.
—
Ми
нећемо
нашкодити
једно
другом
.
Нашто
онда
?
—
Вараш
се
—
синуше
плаве
очи
у
девојке
.
—
Можда
би
боље
било
да
се
никад
нисмо
познали
.
—
То
је
сувише
горко
.
Буди
правичнија
.
Ми
смо
провели
целу
младост
заједно
.
Ми
смо
били
везани
присним
везама
једно
за
друго
.
Време
,
ћуд
или
неки
глуп
неспоразум
,
раздвојио
нас
је
...
—
Не
криви
време
,
Чедомире
.
Ја
не
верујем
у
судбоносне
неспоразуме
.
Ако
је
ко
крив
,
то
смо
ми
:
ја
,
ти
,
наши
карактери
,
наше
неједнаке
тежње
.
Оставимо
,
дакле
,
прошлост
.
Она
се
не
врати
,
ма
је
звао
колико
хоћеш
.
Просто
:
пиши
пропало
.
—
Да
,
пиши
пропало
...
године
су
прошле
од
како
смо
се
растали
,
ја
то
знам
—
продужи
Илић
тврдоглаво
.
—
Али
,
ми
смо
још
ту
,
ми
живимо
.
Други
не
заборављају
своје
мртве
,
а
зар
ми
живи
да
се
заборавимо
?
Ти
нарочито
,
Вишња
...
ти
си
још
увек
тако
лепа
;
Боже
мој
,
не
,
то
није
могуће
,
да
ме
више
не
волиш
.
Они
беху
избили
на
Теразије
.
—
Ја
ћу
трамвајем
...
—
примети
девојка
.
—
Не
,
ја
те
нећу
пустити
док
ми
не
обећаш
да
ћемо
се
опет
видети
—
одговори
Илић
енергично
,
и
ухвати
девојку
за
руку
.
—
Шта
ми
имамо
још
једно
другом
да
кажемо
?
—
пркосила
је
Вишња
непрестано
.
—
Имам
да
ти
кажем
мој
живот
за
ове
последње
године
,
да
ти
кажем
:
шта
сам
желео
,
а
шта
сам
добио
,
шта
сам
очекивао
,
а
шта
дочекао
,
многе
ствари
које
ме
тиште
и
које
могу
рећи
само
теби
...
да
ти
кажем
,
ето
ако
хоћеш
...
колико
сам
ниско
пао
,
најзад
.
Девојка
погледа
изненађено
у
овог
човека
кога
је
волела
.
Он
се
није
претварао
.
Његове
буљаве
очи
биле
су
се
повукле
дубоко
у
своје
тесне
дупље
...
нестајало
их
је
,
а
на
њиховим
местима
зјапеле
су
црне
бездне
,
страшне
провалије
,
светови
очајника
и
самоубилаца
.
—
Добро
—
приста
она
и
пружи
му
руку
.
—
Сутра
на
овом
месту
,
у
три
сата
.
Ти
си
слободан
?
...
Ево
ми
трамваја
—
додаде
затим
.
—
Ја
ћу
бити
тачна
.
Збогом
.
Лаку
ноћ
.
—
Лаку
ноћ
.
XXИИИ
—
Неколико
година
како
смо
се
растали
—
рече
у
себи
Илић
кад
се
трамвај
удаљи
.
—
Боже
мој
!
А
мени
се
чини
да
је
то
било
тако
далеко
...
даље
него
детињство
.
Шта
се
све
за
то
време
није
десило
!
Блажени
егоист
,
он
ју
је
био
готово
заборавио
.
Они
беху
далеко
једно
од
другог
.
Он
је
мислио
да
се
она
удала
и
да
није
ништа
сачувала
од
спомена
на
њихово
познаство
.
И
,
он
није
био
никад
сигуран
да
га
она
озбиљно
воли
.
Он
није
био
приметио
дубоки
утисак
који
је
на
њу
био
учинио
.
Судио
је
површно
:
—
У
мени
је
волела
слободоумна
,
учена
човека
.
Љубав
је
одбијала
стално
.
Још
можда
је
срећна
што
се
свршило
како
се
свршило
.
Вишња
је
тако
прошла
,
изгубила
се
у
провинцији
као
и
у
његовом
спомену
.
Што
је
онда
толико
наваљивао
да
се
опет
виде
?
Шта
му
је
сад
девојка
поново
требала
?
...
Случајни
сусрет
по
том
кишовитом
времену
унео
му
је
тек
,
са
својом
влагом
,
нешто
мало
светлости
у
минуле
године
.
Отпутовао
је
био
са
женом
у
Париз
.
Задржали
су
се
неко
време
у
Бечу
и
Минхену
.
Савете
,
којима
су
их
обасули
у
Београду
,
нису
имали
прилике
да
употребе
.
На
једном
месту
погрешно
су
ушли
у
други
воз
.
Даље
опет
,
изгубила
им
се
корпа
са
стварима
.
Муке
су
видели
око
језика
.
Ипак
,
пут
је
био
пријатан
.
У
Паризу
су
се
настанили
у
једном
пансиону
који
су
му
Срби
препоручили
.
Уписао
се
на
Сорбону
.
Изабрао
је
тему
:
О
вредности
живота
.
Проблем
му
је
изгледао
прост
:
одбацити
метафизичке
спекулације
и
ставити
се
потпуно
на
гледиште
позитивистичке
философије
.
Пронашао
је
библиотеку
,
израдио
кредит
код
једног
великог
књижара
у
ђачком
кварту
,
па
је
ступио
у
везе
и
с
антикварима
на
обалама
Сене
.
Затим
се
дао
на
посао
.
Учинило
му
се
да
се
остварио
његов
велики
сан
.
Живот
многољудног
града
свидео
му
се
.
Врло
интелигентан
,
врло
радан
,
витак
,
упечатљив
,
увек
будан
,
он
се
ту
осећао
као
риба
која
је
из
плитке
барице
доспела
изненада
у
непрегледни
басен
океана
.
Јурио
је
тамо
,
вамо
,
испитивао
,
њушкао
,
маштао
,
презао
,
одмарао
се
од
својих
лектира
правећи
разнолика
опажања
,
и
уживао
страсно
у
филозофским
проблемима
.
Култура
му
се
нудила
на
сваком
кораку
:
музеји
,
споменици
,
позоришта
,
па
онда
улице
пуне
света
,
велике
димензије
,
ширина
,
слобода
.
Могао
је
живети
неколико
векова
а
да
му
се
не
досади
.
Међутим
,
Бела
се
није
могла
да
свикне
.
Тешко
јој
је
било
без
мајке
.
Није
знала
чиме
да
се
позабави
,
да
прекрати
време
кад
остане
сама
.
Француски
језик
није
марила
,
француску
кујну
још
мање
.
Пасуљ
са
пастрмом
био
је
сад
њен
сан
,
а
киселе
паприке
њен
идеал
.
Те
проклете
паприке
!
Шта
нису
радили
њен
муж
и
газдарица
од
пансиона
да
дођу
до
њих
:
тражили
их
по
пијаци
,
киселили
сами
,
куповали
их
по
оријенталским
ресторанима
,
али
никако
да
буду
онакве
какве
их
је
госпа-Клеопатра
спремала
о
јесени
,
жуте
,
па
накиселе
,
с
нешто
бела
лука
.
Због
њих
су
се
први
пут
завадили
.
—
Доста
с
тим
паприкама
!
—
викнуо
је
млади
муж
једном
кад
се
вратио
из
библиотеке
с
главом
пуном
Ламарка
,
Кеплера
,
Њутона
,
Галилеа
,
Дрепера
,
Хемхолца
,
Спенсера
,
Ренана
,
Герхарта
,
Ампера
,
Огиста
Конта
и
осталих
природњака
,
философа
и
математичара
,
на
основу
којих
је
хтео
решити
свој
проблем
.
—
Изникнуће
ми
на
врх
главе
.
Једи
шта
ти
се
донесе
.
—
Ја
не
могу
ове
француске
сплачине
,
ако
ти
можеш
—
одговарала
му
је
млада
горопадно
.
У
осталом
,
она
је
врло
мало
личила
на
оне
традиционалне
младе
са
обореним
очима
,
које
нам
је
оставила
у
спомену
наша
старија
литература
.
Својих
осамнаест
година
,
колико
је
имала
пред
свадбу
,
провела
је
беспослена
,
размажена
и
више
мање
срећна
.
Она
није
била
спремљена
за
живот
,
за
борбу
,
за
одрицање
.
Лака
и
површна
,
знала
је
живети
само
за
своје
задовољство
и
мислити
једино
на
оно
што
је
пријатно
.
Свога
мужа
сматрала
је
за
нову
играчку
коју
је
добила
и
која
треба
да
је
поред
ње
кадгод
јој
се
прохте
.
Међутим
,
Илић
се
бавио
дуго
ван
куће
.
Кад
се
библиотека
затварала
,
он
је
онда
почињао
своје
шетње
,
купио
је
печених
марона
који
су
му
грејали
џеп
,
па
лутао
по
Паризу
без
циља
.
—
Где
си
био
?
—
предусретала
га
Бела
кад
се
најзад
вратио
кући
.
—
Шетао
сам
,
размишљао
,
мислио
на
тебе
...
—
Јест
,
мислио
си
на
мене
колико
на
смрт
свога
деде
!
Свађе
су
учестале
.
Најмањи
повод
био
је
довољан
да
не
говоре
.
Ћуте
по
неколико
дана
.
Гледају
једно
друго
хладно
као
сто
,
као
столицу
.
Једном
нису
читав
месец
проговорили
.
—
Чудан
народ
!
—
говорила
је
газдарица
својој
вратарки
за
њих
.
—
Постеља
до
постеље
,
па
се
не
погледају
.
—
Дес
Slaves
!
Que
voulez-vous
,
ma
chère
!
...
Бела
је
наследила
од
оца
тврдоглав
карактер
,
па
ипак
је
почињала
прва
.
—
Чедомире
?
—
Шта
је
!
—-
одговорио
би
он
зловољно
,
окренутих
леђа
.
—
Ништа
.
Она
га
је
волела
,
те
би
се
други
на
његовом
месту
можда
знао
користити
том
њеном
слабом
страном
и
,
кад
је
потребно
,
уразумити
размажено
дете
.
Али
,
Илић
,
који
је
видео
свет
само
кроз
књиге
,
није
имао
мрве
практичног
смисла
.
Читао
је
да
жена
треба
да
слуша
мужа
.
То
му
се
увртило
у
главу
и
није
хтео
за
длаку
попустити
,
као
да
би
се
огрешио
о
један
принцип
.
Он
је
био
сув
доктринар
.
Заборављао
је
да
поред
науке
постоји
оно
што
се
зове
примењена
наука
,
вештина
,
политика
.
Он
није
знао
за
обзире
,
компромисе
,
сходности
,
релативности
,
уравнотежавања
.
Био
је
екстреман
,
фанатик
,
непомирљив
,
напрасит
.
Што
се
њему
допадало
,
морало
се
допасти
целом
свету
,
па
следствено
и
његовој
жени
.
У
противном
,
глупости
које
треба
осудити
.
Ко
зна
колико
би
то
трајало
,
да
се
стари
Матовић
не
разболе
и
умре
.
Овај
народни
борац
,
као
и
многи
други
,
доживео
је
пред
смрт
велика
разочарења
.
Расцеп
у
демократији
,
који
је
почео
још
кад
је
он
дошао
на
власт
,
развио
се
до
своје
потпуности
.
Неколико
покушаја
да
се
завађена
крила
опет
сједине
остали
су
без
успеха
.
Јаз
се
ширио
све
више
.
Међутим
,
земља
је
стајала
пред
великим
радовима
.
Морало
се
извршити
наоружање
војске
,
подићи
многе
железничке
пруге
,
развити
јаче
везе
са
иностранством
даљим
од
непосредних
суседа
.
За
то
је
требало
извршити
две
три
велике
финансијске
операције
.
Нашло
се
људи
доиста
озбиљних
,
исправних
,
који
разумеју
свој
посао
,
а
нашло
се
и
неколико
људи
,
како
је
то
случај
у
свима
покретима
,
који
су
хтели
употребити
ту
згодну
прилику
за
свој
лични
интерес
.
Кампања
за
кампањом
низала
се
.
Уносило
се
сувише
јужног
темперамента
,
сеоске
тесногрудости
.
Ко
би
тада
судио
Србију
по
њеним
листовима
,
добио
би
страшно
уверење
о
њеним
првацима
.
Реч
лажов
није
била
довољна
,
већ
се
писало
архилажов
.
Реч
лопов
није
довољно
жигосала
човека
,
већ
га
звали
архилопов
.
Гомиле
ђубрета
просипале
се
из
редакције
сваког
дана
на
Теразије
,
па
се
после
разносиле
широм
Србије
и
Српства
.
Матовић
је
доживео
и
један
лични
пораз
.
Саставио
је
законски
пројекат
о
осигурању
сељака
од
града
и
стоке
од
помора
.
Успео
је
да
оба
пројекта
озакони
у
Скупштини
.
У
буџет
се
унесе
довољна
сума
за
почетак
.
Али
оба
закона
дадоше
врло
рђаве
резултате
.
Министар
.
који
се
целог
живота
борио
против
реакционарних
власти
,
трудио
се
да
у
своје
законе
унесе
што
више
гарантије
да
власт
не
изигра
ове
мере
.
У
тој
бризи
он
је
смео
с
ума
реакцију
простих
маса
,
те
је
сад
,
место
власти
,
народ
изигравао
законе
.
Једна
њивица
овса
,
коју
је
нешто
оштетила
туча
,
процењивале
су
сељачке
комисије
тако
високо
,
као
да
је
њива
засађена
смоквом
и
бадемом
.
Једна
липсала
коза
вукла
се
из
села
у
село
и
процењивала
се
наизменично
пред
разним
комисијама
док
се
не
би
сва
распала
.
Да
се
тако
продужило
,
цео
државни
буџет
не
би
био
довољан
да
заштити
народ
од
леда
и
метиља
!
Матовић
признаде
отворено
своју
погрешку
,
укиде
оба
закона
,
даде
оставку
на
свој
положај
и
премину
са
скромном
пензијом
средњешколског
професора
.
Брачни
пар
дође
у
Београд
да
присуствује
погребу
.
После
се
не
вратише
више
.
Бела
није
хтела
да
чује
за
Париз
.
—
Ја
у
Француску
?
—
викнула
је
кад
јој
је
муж
поменуо
пут
.
—
Жива
нећу
,
а
мртву
ме
можеш
однети
и
на
Ђавоље
Острво
.
Илић
се
тада
реши
да
оде
сам
.
У
том
,
одузеше
му
стипендију
.
Били
су
пронашли
да
се
вратио
без
одобрења
владе
,
или
тако
нешто
.
Разлози
,
објашњења
не
помогоше
.
Тек
доцније
је
сазнао
,
да
владино
одобрење
није
било
у
питању
ни
колико
лањски
снег
,
него
је
то
госпа-Клеопатра
урадила
на
своју
руку
код
колеге
свога
покојног
мужа
,
јер
није
одобравала
да
се
Чедомир
удаљава
од
своје
жене
.
Морао
се
примити
службе
.
Доби
место
у
једној
београдској
гимназији
.
—
По
твојој
глави
не
би
добио
ни
Прокупље
!
—
пришила
му
је
ташта
поносито
.
—
Али
нисам
ја
ко
је
ко
.
Нећу
дете
да
ми
се
мучи
по
паланкама
.
Доста
сам
се
ја
,
због
оног
мог
лудова
,
Бог
да
му
душу
прости
,
мучила
и
патила
.
Директор
је
био
постарији
човек
;
носио
је
стално
црно
одело
,
био
је
резервни
официр
,
бријао
се
сваког
јутра
,
имао
спокојне
очи
и
замрљан
потпис
.
Дочекао
га
је
с
одмереном
љубазношћу
и
одредио
му
да
предаје
латински
језик
и
историју
Срба
.
—
Зашто
латински
,
господин
директоре
?
—
Нема
ко
други
,
млади
господине
.
—
Моја
је
струка
...
—
Ово
је
државна
служба
—
прекину
га
директор
суво
—
има
,
на
првом
месту
,
да
се
пређе
прописан
програм
.
—
Моје
студије
...
—
Немам
ништа
против
њих
.
Врло
је
похвално
кад
не
губите
интерес
за
науком
.
Али
то
је
ваша
лична
ствар
.
Мене
се
она
као
директора
не
може
да
тиче
.
Државна
служба
долази
на
прво
место
...
Прописан
програм
,
као
што
рекох
.
То
је
што
сам
имао
да
вас
посаветујем
као
млађег
колегу
...
ви
разумете
?
—
Не
разумем
—
хтеде
рећи
нови
суплент
;
поклони
се
и
изађе
.
Гимназијска
средина
му
је
мало
годила
.
Многи
професори
беху
подетињили
силом
свакодневног
рада
с
децом
.
Други
су
се
губили
у
тричарије
,
уживали
кад
би
код
деце
изазвали
дивљење
,
страх
,
или
кад
би
коме
малом
јаднику
успели
да
напакосте
.
Било
је
у
колегијуму
много
нечег
женског
,
калуђерског
,
лицемерног
и
грубо
себичног
.
Илић
се
осећао
понижен
у
свом
осећању
културног
човека
.
Планови
о
повратку
на
страну
,
о
довршетку
студија
,
изгледали
су
му
немогућни
.
Походиле
су
га
честе
сумње
,
малодушности
,
горка
сазнања
сопствене
немоћи
.
Почео
је
долазити
у
сукоб
са
колегама
.
Бунио
се
против
неправди
које
су
чинили
слабијим
од
себе
,
смејао
се
њиховој
уображености
,
вређао
их
отворено
.
То
је
било
неизбежно
.
Човек
који
је
промашио
свој
позив
несрећан
је
,
он
пати
,
а
патња
рађа
злоћу
.
Директор
га
је
звао
,
саветовао
да
подеси
своје
понашање
према
утврђеним
правилима
,
кажњавао
га
опоменом
,
претио
му
да
ће
га
казнити
озбиљније
.
Ни
ђаци
га
нису
много
поштовали
,
јер
су
га
колеге
пањкале
,
а
и
сам
је
био
крив
:
био
је
лабав
,
давао
је
лако
добре
оцене
,
помео
се
једном
у
преводу
неке
латинске
реченице
,
погрешио
у
години
смрти
Стевана
Првовенчаног
.
—
Ја
се
озбиљно
бринем
за
ваш
опстанак
у
државној
служби
—
приметио
му
је
директор
.
Бела
је
сад
имала
киселих
паприка
колико
хоће
,
али
,
пренета
у
ситне
интриге
удатих
другарица
,
захтевала
је
раскош
министарских
домова
што
се
слабо
поклапало
са
скромном
суплентском
платом
.
Из
штедње
су
седели
код
таште
,
која
није
пропуштала
прилику
,
а
да
своме
зету
не
покаже
колико
је
срећан
што
не
плаћа
стан
.
—
То
је
велика
рента
,
као
мираз
од
педесет
хиљада
—
говорила
му
је
самоуверено
.
Тако
сад
Илић
није
имао
ни
своје
куће
,
а
морао
је
сносити
пребацивања
као
да
се
њему
учинило
не
знам
какво
добро
.
Његова
жена
,
која
је
раније
,
док
су
били
сами
,
попуштала
прва
кад
би
се
посвађали
,
добила
је
сад
у
мајци
сигурну
савезницу
,
те
се
свађама
није
видело
краја
.
Губила
је
и
оно
мало
поштовања
што
је
дотле
имала
према
свом
мужу
,
грдила
га
,
понижавала
,
рушила
му
свако
уважење
,
па
и
онај
понос
културног
човека
који
је
млади
муж
осећао
у
самом
себи
.
То
су
били
тешки
тренутци
.
Незадовољан
у
служби
,
несрећан
у
кући
,
он
је
лутао
по
читаве
ноћи
да
олакша
себи
,
тражећи
које
љубазно
лице
да
се
разговори
,
да
одахне
,
да
живи
.
Његови
стари
другови
са
универзитета
били
су
се
растурили
куд
који
.
Друге
није
стекао
.
Остао
је
још
Зарија
Ристић
,
вечити
ђак
,
вечити
занесењак
,
вечити
сиромах
.
Блед
и
озбиљан
,
мршав
као
авет
,
са
занесеним
очима
,
Зарија
је
лутао
по
живом
,
ироничном
и
борбеном
Београду
са
изгледом
залуталог
пустињака
.
На
себи
је
имао
окраћале
,
зелене
панталоне
,
црвен
прсник
и
капут
мрк
.
Да
је
то
било
ново
,
изгледао
би
да
се
увио
у
тробојку
какве
црначке
републике
.
Време
,
киша
и
свакојаке
прљавштине
претвориле
су
те
бог
зна
чије
одеротине
у
сиву
боју
која
је
језиво
приличила
његовом
земљастом
лицу
.
Десна
му
је
рука
висила
као
мртва
;
свакако
је
била
парализована
.
Међутим
,
лева
му
је
била
потпуно
здрава
,
и
он
је
њоме
махао
по
ваздуху
,
као
да
би
боље
доказао
оно
што
је
говорио
.
Престао
је
да
пише
афоризме
,
па
се
дао
на
поезију
.
—
Наука
ме
није
задовољила
—
објаснио
је
Илићу
.
—
Крајем
последњег
столећа
научари
употребљаваху
методе
тако
поуздане
;
чудни
проналасци
,
величанствена
открића
долазила
су
једна
за
другим
.
Толико
застора
би
подигнуто
,
толико
тајна
,
загонетака
решено
.
Ми
смо
мислили
да
долази
тренутак
кад
ће
наука
открити
велику
тајну
,
одговорити
на
последње
како
и
зашто
.
Треба
признати
,
Илићу
,
наука
остаде
нема
пред
Непознатим
,
Неказатим
,
Бескрајним
.
Ја
се
враћам
срцу
да
осети
оно
што
мисао
моја
није
могла
сазнати
.
Зарија
му
показа
један
свежањ
песама
.
Разгледао
је
неколике
.
Оне
нису
имале
стиха
ни
слика
.
Смисао
је
био
редак
гост
његове
музе
.
Авет
лудила
се
помаљала
кроз
њих
.
Он
је
певао
:
Ја
се
смејем
,
морам
да
се
смејем
—
Бог
је
реко
:
морам
да
се
смејем
.
Ти
састанци
су
Илића
разнежавали
и
одобровољавали
.
Покушавао
је
да
се
метне
изнад
свега
,
да
живи
повучено
,
за
свој
рачун
,
у
себи
,
међу
својим
књигама
.
Седао
је
поново
за
свој
сто
и
настављао
своју
расправу
.
Неодређена
слава
би
опет
залебдела
пред
његовим
очима
.
Људско
срце
му
изгледало
преуско
за
његов
сан
и
мисли
.
Поново
је
почињао
да
живи
.
—
Је
ли
,
зете
,
ти
знаш
француски
...
—
приметила
би
му
тада
ташта
.
—
Што
не
почнеш
нешто
практичније
?
Преведи
какву
занимљиву
ствар
.
То
се
плаћа
.
Докле
ћеш
се
,
бога
ти
,
зевзечити
са
том
твојом
философијом
!
—
Зевзечи
се
сама
!
—
викнуо
би
професор
.
—
Геаче
!
—
Матора
сулудо
!
—
Немој
да
ми
вређаш
мајку
—
умешала
би
се
Бела
.
—
Иначе
...
—
Иначе
?
Бела
није
смела
ићи
до
краја
своје
претње
,
те
ју
је
мајка
допуњавала
:
—
Чисти
се
из
наше
куће
...
Још
да
трпим
којекакве
трутове
!
На
крају
једног
таквог
разговора
,
он
се
реши
.
Није
могао
више
издржати
.
Поручи
једна
кола
,
стрпа
у
њих
један
део
својих
књига
,
што
би
довољно
било
другом
човеку
за
цео
живот
,
остави
све
друго
.
Кад
се
кола
хтедоше
кренути
,
Бела
истрча
у
двориште
и
стаде
преклињати
мужа
да
не
прави
скандала
.
—
Остани
,
Чедомире
—
говорила
му
је
жалосно
и
нежно
.
—
Ја
ћу
то
изгладити
.
Мајка
се
не
сме
мешати
у
наше
ствари
.
—
Мани
се
,
Бела
—
викну
јој
мајка
с
прага
велике
куће
.
—
Он
није
био
прилика
за
тебе
,
геачина
ваљевска
.
Без
трага
му
глава
.
Илић
махну
руком
кочијашу
да
полази
,
и
више
се
не
врати
својој
ташти
ни
својој
жени
.
Док
је
он
тако
пребројавао
своје
несреће
последњих
година
,
електрични
трамвај
је
носио
другарицу
његових
младих
дана
у
правцу
Врачара
.
Аница
ју
је
чекала
на
капији
.
—
Шта
је
с
тобом
,
Вишња
?
—
дочека
је
.
—
Озбиљно
сам
се
уплашила
.
Где
си
била
по
овој
киши
?
Нигде
те
нисам
видела
на
скупштини
.
Мислила
сам
да
си
се
вратила
кући
.
Тетка
ми
рече
да
ниси
долазила
.
Знаш
ли
колико
је
сати
?
—
Извини
,
колегинице
—
одговори
јој
девојка
молећивим
гласом
.
—
Није
било
намерно
...
—
Нема
шта
да
те
извињавам
.
Ти
си
овде
слободна
,
као
код
своје
куће
.
Немаш
чега
да
се
женираш
.
Тетки
си
се
јако
допала
.
Вели
,
красна
цурица
.
Него
,
кажем
ти
—
подвуче
стара
девојка
—
страх
ме
је
било
за
тебе
.
Ово
је
велика
варош
,
а
у
њој
има
злих
људи
.
Да
ти
се
што
непријатно
није
десило
?
—
Не
,
није
ништа
—
насмеја
се
Вишња
силом
.
—
Разгледала
сам
престоницу
.
Ми
смо
стари
познаници
.
Ускоро
седоше
за
вечеру
.
То
је
била
скромна
кућа
једног
државног
пушкара
у
пензији
.
Домаћица
,
жена
преко
шесдесет
година
,
још
дурашна
,
трудила
се
,
како
само
може
,
да
угоди
својим
гостима
.
Вечера
је
била
обилата
,
било
је
и
слаткиша
,
па
и
вина
.
Стари
пушкар
,
који
је
задржао
нешто
од
своје
службе
у
војсци
,
трудио
се
да
надокнади
дамама
оскудицу
у
каваљерима
и
био
је
заиста
диван
са
својим
,
нешто
застарелим
гестовима
и
учтивостима
.
Пушкарка
се
већ
бринула
шта
ће
сутра
лепо
скувати
за
ручак
,
те
је
питала
своје
гошће
шта
више
воле
:
киселу
чорбу
или
супу
с
кнедлама
,
ћевап
у
дунсту
или
ћурче
на
подварку
.
—
И
једно
и
друго
—
одговарао
је
старац
на
постављено
питање
.
—
Нико
нас
не
тера
,
па
ћемо
да
једемо
понајлак
.
У
турском
рату
Вера
Павловна
,
сестра
Рускиња
,
што
је
волела
нашу
кујну
,
било
је
за
причу
.
Вишња
је
мало
јела
и
говорила
тек
колико
да
не
поквари
расположење
двоје
старих
.
Аница
ју
је
посматрала
испод
ока
,
па
јој
рече
кад
остадоше
сами
:
—
Нешто
си
невесела
,
Лазаревићева
?
—
Не
!
—
одби
она
усиљено
.
—
Зашто
да
будем
невесела
?
Стара
девојка
је
ухвати
за
руку
.
—
Слушај
,
слатка
Вишња
—
рече
јој
.
—
Ја
знам
где
си
била
.
Не
покушавај
да
ми
поричеш
:
ја
сам
прошла
кроз
твоје
доба
.
—
Шта
хоћеш
тиме
да
кажеш
?
—
Ти
си
лутала
по
Београду
,
тражила
си
себе
,
своје
,
време
што
је
прошло
.
И
вратила
си
се
несрећнија
него
кад
си
пошла
.
Девојка
покуша
да
не
призна
истину
.
—
Веруј
ми
,
ми
смо
све
имале
доба
кад
је
живот
као
источњачка
принцеза
пред
судом
римских
легионара
пружао
руке
пуне
лажљивих
обећања
,
ми
смо
такође
имале
амбициозну
младост
,
срца
врела
,
слутње
прве
узнемирености
,
девичанске
наде
и
бескрајне
снове
.
Све
то
има
своје
време
.
Опасно
је
дуго
маштати
,
толико
мислити
,
толико
тражити
;
боље
је
пристати
на
живот
,
пустити
се
у
њега
.
Јер
какав
да
је
,
живот
постоји
,
он
се
не
може
мењати
у
својој
суштини
,
ми
смо
принуђени
примити
га
.
Да
,
време
пролази
,
и
једанпут
дође
тренутак
кад
се
мора
имати
храбрости
и
прекинути
на
кратко
са
свим
маштаријама
.
Кућа
је
била
мирна
.
Напољу
се
ноћ
ширила
,
ведра
и
ћутљива
.
Та
пространа
тишина
притискивала
је
младу
девојку
.
—
Удај
се
,
драга
Вишња
—
продужи
Аница
.
—
Удај
се
што
пре
.
У
животу
су
ретки
поновни
састанци
.
И
затим
,
једно
од
другог
растаје
се
,
не
разумевши
се
.
Само
у
светим
књигама
говори
се
о
васкрсењу
.
Али
има
нешто
боље
.
По
некад
живот
изведе
своје
мистериозне
путеве
на
широка
места
обасјана
руменилом
зоре
и
сребром
првих
сунчевих
зрака
.
То
су
пријатна
заклоништа
,
засађена
лиснатим
дрвећем
,
испод
којих
се
налазе
клупе
за
одмор
.
Зашто
се
не
зауставити
на
том
месту
,
зашто
ићи
даље
и
питати
несигурне
хоризонте
за
нечим
што
више
није
наше
?
Зашто
пустити
да
дани
и
године
пролазе
?
Јер
младост
иде
,
брже
него
што
се
мисли
,
а
са
њом
и
сва
могућност
да
будемо
срећни
.
Дрхтећи
,
Вишња
је
гледала
у
своју
другарицу
и
није
речи
могла
рећи
.
—
Удај
се
,
слатка
Вишња
,
не
размишљајући
сувише
,
не
тражећи
много
.
Не
треба
да
те
је
страх
да
ћеш
бити
каткад
несрећна
;
то
је
општи
закон
;
свако
је
несрећан
овда
онда
.
Оно
од
чега
треба
да
се
бојиш
јесте
да
не
будеш
...
као
ја
,
несрећна
за
увек
.
И
упамти
,
свет
је
врло
зао
према
онима
који
нису
имали
среће
.
Лампа
у
соби
је
осветљавала
рђаво
.
По
кутовима
се
дизао
мрак
.
Наста
један
тренутак
потпуне
тишине
.
И
две
се
жене
загрлише
,
трудећи
се
да
утеше
једна
другу
.
XXИВ
Кажу
да
на
састанак
људи
долазе
увек
нешто
раније
,
а
да
жене
задоцне
стално
.
Чедомир
је
потврдио
ово
правило
,
док
му
је
Вишња
била
изузетак
.
Она
је
одржала
реч
и
дошла
тачно
.
Баш
кад
сказаљке
на
сату
једне
оближње
часовничарске
радње
показаше
три
,
она
се
појави
пред
Двором
.
Ишла
је
одмереним
кораком
и
гледала
преда
се
.
На
пола
растојања
она
подиже
очи
и
спази
Илића
.
Он
јој
приђе
са
чежњом
и
страхом
,
и
после
првих
поздрава
могаде
јој
рећи
тек
:
—
Куда
ћемо
?
—
Куда
хоћеш
—
одговори
она
нешто
рапавим
гласом
.
Затим
додаде
блаже
:
—
До
пред
вече
немам
никаквог
посла
.
Можемо
начинити
лепу
шетњу
.
Ударише
првом
побочном
улицом
која
се
отвори
пред
њима
.
То
је
био
доста
широк
сокак
,
који
је
,
иза
леђа
Двора
,
водио
поред
Батал-џамије
право
на
варошку
периферију
.
Вишњине
загасите
очи
севнуше
изненадним
сјајем
.
Да
ли
се
сети
да
је
у
тој
улици
први
пут
видела
свога
драгана
са
његовом
доцнијом
женом
?
Да
ли
осети
жеђ
за
осветом
или
свирепо
задовољство
што
су
сад
сви
троје
несрећни
?
...
Улица
је
остала
готово
иста
.
Два
низа
сниских
дућана
и
неугледних
кафаница
граничили
су
је
с
обе
стране
.
Шкрипала
су
волујска
кола
.
Рђаво
обучени
сељаци
трапали
су
у
опанцима
као
посред
села
.
Тек
,
коњски
трамвај
замењен
је
електричним
,
а
на
пољани
Батал-џамије
копани
су
темељи
једне
јавне
грађевине
.
Девојка
не
помену
ништа
.
Чедомир
се
свакако
не
сети
.
Ћутали
су
.
Прођоше
тако
добар
део
улице
.
После
се
спустише
у
Палилулу
преко
гробља
Светог
Марка
,
које
је
било
зарасло
у
подивљало
цвеће
.
Пред
њима
се
појави
широка
трака
Дунава
.
—
Ти
си
одсела
на
Врачару
?
—
прекиде
тишину
млади
суплент
.
—
Да
.
Код
тетке
моје
колегинице
.
—
Колегинице
из
села
?
...
Како
ти
је
у
селу
?
—
У
селу
је
добро
свакоме
који
од
њега
не
тражи
више
него
што
оно
може
дати
—
одговори
она
полагано
.
—
Живи
се
без
великих
брига
.
Дужности
нису
тешке
.
Има
се
доста
времена
.
Читам
,
посматрам
,
размишљам
,
учим
децу
,
сваки
дан
испуним
корисно
.
—
И
ти
си
срећна
?
—
прекину
је
Илић
.
—
Не
знам
,
може
бити
.
На
срећу
ретко
мислим
;
она
ми
се
чини
сувише
неодређен
појам
,
мислена
именица
.
Али
...
—
Али
?
—
Али
сам
задовољна
—
замуца
учитељица
—
задовољна
у
сваком
случају
.
Па
као
да
хтеде
уверити
себе
,
потврди
:
—
Зашто
да
не
будем
задовољна
!
—
То
је
опет
срећа
...
нека
врста
среће
.
Данас
је
мало
задовољних
људи
.
Ретки
су
као
беле
вране
.
Садашњица
нуди
једва
предмете
за
радост
.
Данашње
доба
...
Пардон
,
изволи
напред
—
додаде
он
и
склони
се
у
страну
.
Улица
је
на
том
месту
била
раскопана
.
Од
последњих
киша
нахватала
се
читава
бара
.
Неки
добричина
наместио
је
брвно
.
Девојка
ступи
напред
.
За
њом
пође
Илић
и
осмотри
је
целу
.
Видео
је
сад
јасно
што
синоћ
у
мраку
није
могао
.
Његова
драгана
није
била
више
шипарица
какву
ју
је
оставио
.
То
се
примећавало
по
деловима
тоалете
,
у
којој
је
било
нешто
срачунатости
,
по
сигурном
кораку
који
је
правила
,
по
очима
што
се
нису
дали
збунити
,
по
образима
који
се
више
не
румене
на
сваку
ситницу
,
по
дивно
довршеном
телу
које
је
издавала
цела
њена
појава
.
—
Волите
се
већ
целу
младост
.
А
ти
не
видиш
,
ти
ниси
видео
то
тело
—
шаптао
је
у
себи
—
то
лепо
тело
,
те
чаробне
превоје
и
кутове
...
—
Шта
ти
имаш
против
данашњег
доба
?
—
настави
она
разговор
живље
.
—
Није
ли
оно
какво
си
га
хтео
,
за
какво
си
се
борио
.
Убијен
је
краљ
тиранин
,
осигурана
је
слобода
штампе
,
уставом
су
дате
све
грађанске
гарантије
.
Народ
бира
своје
представнике
,
а
ови
постављају
владу
.
Били
су
прешли
преко
брвна
.
Ишли
су
сад
заједно
.
Њена
плава
коса
,
очешљана
на
раздељак
,
правила
је
врло
згодан
оквир
њеном
лепом
лицу
.
Њене
очи
миловале
су
као
свила
.
Једно
дугме
на
блузи
било
се
откопчало
,
те
се
видела
кожа
бела
,
истачкана
златним
маљама
.
Она
узбуди
цело
његово
срце
,
он
хтеде
заборавити
садашњост
,
притиснути
је
на
груди
,
рећи
:
„
Моја
Вишња
,
моја
лепа
,
моја
стара
Вишња
“
.
Али
се
свлада
,
па
настави
говор
о
политици
:
—
Слобода
штампе
је
изиграна
.
Трговци
су
се
уселили
у
њен
храм
.
Јавну
реч
је
заглушило
пиљарско
ко
да̑
више
.
Зборови
су
само
позорница
,
решења
се
доносе
иза
кулиса
;
образована
су
удружења
која
ниједан
закон
не
може
одобрити
.
Слобода
је
појела
своју
децу
.
—
Илићу
?
—
Грађанске
гарантије
вреде
колико
пакло
дувана
,
помиловање
с
робије
,
највише
можда
какво
чиновничко
место
.
—
Говориш
као
крајњи
мрачњак
.
—
Боже
сачувај
,
ја
нисам
реакционар
,
ти
то
знаш
.
И
кад
ти
говорим
овако
,
не
значи
да
одобравам
оно
што
је
раније
било
.
Говорим
,
јер
ме
данашње
доба
боли
,
јер
су
се
жбири
испилили
у
народне
људе
,
у
родољубе
,
јер
наше
време
није
оно
што
смо
хтели
,
и
ми
смо
се
горко
преварили
у
систем
парламентарних
влада
.
—
Како
?
—
зачуди
се
Вишња
.
Она
је
ишла
поред
њега
лаганим
кораком
и
строга
.
Њеном
пратиоцу
чинило
се
као
да
ти
кораци
не
додирују
земљу
;
украшена
многим
успоменама
,
она
се
измицала
јави
,
она
му
је
изгледала
као
бајка
коју
му
прошлост
црта
у
игри
пролетњега
сунца
.
Гледао
ју
је
;
у
срцу
је
осећао
као
неку
песму
,
радост
што
је
види
,
што
је
ту
поред
њега
,
сласт
што
је
заљубљен
више
него
први
пут
кад
су
прошетали
сами
.
—
Шта
рекох
?
—
сакри
он
своје
узбуђење
.
—
Да
,
извршна
власт
,
влада
,
треба
да
представља
у
суштини
целокупан
народ
,
његове
сталне
и
опште
интересе
.
У
Србији
ни
сенке
од
тога
.
Министарска
одговорност
пред
парламентом
онемогућава
улогу
министара
,
изврће
улогу
посланика
.
Министри
немају
иза
себе
никаквог
солидног
ослонца
,
остављени
су
милости
законодавног
тела
.
Да
би
остали
на
свом
месту
,
не
могу
често
имати
своје
ја
,
бранити
оно
што
мисле
да
је
најбоље
,
најкорисније
,
најправедније
,
борити
се
против
онога
за
што
су
уверени
да
је
рђаво
и
опасно
.
„
Остати
на
власти
"
постаје
им
једина
девиза
,
а
посланици
владају
,
управљају
,
постављају
,
мешају
се
у
све
гране
државног
живота
.
На
том
месту
тротоар
је
био
узак
.
Њихова
се
рамена
додирнуше
.
Чедомира
такну
у
срце
надземаљска
милина
.
Девојка
поред
њега
имала
је
зеленкаст
жакет
који
је
врло
лепо
доликовао
њеној
плавој
појави
.
Испод
жакета
видела
се
муселинска
блуза
;
лака
материја
дрхтала
је
при
сваком
даху
и
покривала
божанствену
бисту
и
њене
две
забрањене
руже
.
—
Са
своје
стране
—
продужи
он
,
упркос
свега
—
посланици
не
могу
да
се
определе
јер
се
стално
налазе
у
недоумици
:
да
ли
да
гласају
по
свом
убеђењу
,
па
да
оборе
министра
који
не
дели
то
мишљење
,
или
да
гласају
против
свога
убеђења
па
да
сачувају
министра
.
Тако
се
извршна
и
законодавна
власт
сукобљавају
,
укрштају
и
изопачавају
,
место
да
врше
функцију
прописану
законом
.
Отуд
долази
стална
пометња
,
анархија
,
јаловост
у
државној
управи
.
Ако
је
скупштинска
већина
хомогена
,
иде
се
до
отвореног
деспотизма
,
а
ако
се
образује
коалиција
,
свака
фракција
експлоатише
у
своју
корист
парламентарну
свемоћ
.
Треба
ли
се
одрећи
те
користи
кад
је
у
питању
држава
и
виши
интереси
,
до
ђавола
држава
и
виши
интереси
!
—
Ту
је
народ
,
коме
његови
представници
морају
положити
рачун
—
примети
Вишња
.
—
Народна
је
реч
пресудна
,
народ
је
суверен
.
—
Народ
су
бирачи
,
другарице
,
а
бирачи
су
људи
.
Сваки
од
њих
има
по
један
ситан
,
а
за
себе
капиталан
интерес
.
Брига
за
свакидашњим
хлебом
господари
над
сваком
другом
бригом
код
највећег
броја
лица
.
Њихова
мишљења
,
нарочито
кад
се
тиче
политике
,
зависе
од
њиховог
материјалног
положаја
.
Њихове
симпатије
иду
неизоставно
онима
који
их
фаворизују
,
помажу
,
који
им
дају
,
или
бар
обећавају
,
какав
добитак
.
И
веруј
ми
,
они
добивају
.
Пре
неки
дан
рече
ми
један
народни
отац
да
му
је
један
бирач
тражио
да
купи
шешир
његовој
жени
.
—
И
он
га
је
купио
?
—
Купио
.
Вели
ми
,
тај
ми
носи
педесет
гласова
.
Дао
је
две
банке
за
шешир
.
—
По
два
гроша
од
гласа
!
—
Тако
се
грађанска
права
жртвују
...
да
,
за
два
гроша
;
виши
интереси
земље
ишчезавају
у
корупцији
,
у
нереду
,
у
анонимној
тиранији
,
у
ординарној
лицитацији
која
се
лажно
зове
влада
народа
.
—
Шта
је
лек
томе
?
Шта
би
могло
заменити
парламентаризам
?
Ниси
ваљада
нихилист
?
Илић
се
осмехну
;
—
Не
знам
.
Назови
ме
како
хоћеш
.
Измењао
сам
све
идеје
.
Више
немам
никаквог
политичког
убеђења
,
не
верујем
више
у
политику
.
У
том
тренутку
,
они
су
ишли
дуж
некога
зида
,
преко
кога
су
се
спуштале
процветале
вреже
од
тикава
.
Варош
се
губила
.
Настајале
су
њиве
.
Кожа
се
сад
руменила
испод
отворене
блузе
.
Видео
се
и
један
мрк
младеж
.
—
Ах
!
како
је
лепа
—
рече
у
себи
и
пољуби
то
место
очима
.
Кад
би
она
била
његова
,
мислио
је
даље
,
постао
би
бољи
човек
.
Чинило
му
се
да
би
у
њој
нашао
оно
нешто
неодређено
што
је
вечито
тражио
.
Долазио
би
уредно
у
школу
,
задовољавао
би
се
дивљењем
деце
,
радовао
би
се
што
га
код
куће
чека
добар
ручак
,
са
уживањем
би
рачунао
на
први
од
месеца
кад
се
прима
плата
.
Кад
би
она
била
његова
,
неуморно
би
радио
на
започетој
тези
.
Шта
би
га
се
тицало
што
не
би
постао
професор
универзитета
,
славан
човек
!
Он
би
живео
пријатно
,
дао
би
њој
све
што
би
имао
,
она
би
уживала
у
њему
,
он
би
могао
обвити
руке
око
њеног
струка
,
завући
главу
међу
те
две
расцветале
руже
што
се
крију
у
борама
муселина
и
љубити
до
миле
воље
њену
кожу
час
румену
,
а
час
белу
.
—
Куда
идемо
?
—
упита
га
она
.
Пут
се
био
изгубио
.
Пред
њима
је
стајала
једна
железничка
пруга
.
—
Ту
близу
,
где
понекад
идем
кад
сам
са̑м
.
Има
једна
историска
чесма
и
добра
ладовина
.
Ето
је
одмах
кад
се
пређе
ова
баштованџиница
,
код
оног
долапа
,
под
обалом
.
Пређоше
преко
пруге
и
упутише
се
у
обележеном
правцу
стазом
обраслом
у
травуљину
.
Чедомир
је
гледао
право
пред
собом
.
Позвао
је
ову
девојку
да
јој
исприча
потанко
како
се
оженио
,
да
јој
објасни
како
се
то
десило
,
да
олакша
себи
све
несреће
које
су
му
притискивале
срце
и
које
је
само
њој
могао
рећи
.
Али
су
њега
сад
одушевљавале
друге
мисли
,
обузимала
га
је
ватра
,
осећао
се
задовољан
што
је
ту
,
поред
ње
,
што
је
она
близу
њега
,
што
посматра
њену
уску
сукњу
,
њену
плаву
косу
,
просто
сплетену
.
Па
ипак
,
по
болесној
склоности
своје
душе
,
он
се
не
даде
да
га
занесе
та
струја
нових
нада
,
него
исприча
другарици
у
кратко
све
шта
му
се
десило
од
како
су
се
растали
.
У
колико
је
излагао
појединости
,
освајала
га
је
чама
,
досада
,
мрзовоља
.
—
Ето
тако
—
закључи
—
од
како
смо
се
растали
,
тера
ме
нека
несрећа
,
све
ми
је
пошло
наопако
.
Трудио
се
да
не
изгледа
бедан
,
али
неки
пркос
против
самог
себе
терао
га
је
да
се
излије
пред
својом
старом
пријатељицом
,
ма
по
цену
да
се
понизи
.
—
У
осталом
,
мени
није
ништа
право
.
Све
ме
буни
.
Нико
ме
не
воли
.
Са̑м
сам
.
Хтеде
још
нешто
рећи
,
али
осети
да
му
глас
дрхти
.
Једно
јато
врабаца
крештало
је
лево
у
трњаку
.
Он
се
окрену
тамо
тако
да
му
се
лице
није
видело
јер
се
бојао
да
јој
га
покаже
.
Да
ли
то
Вишња
примети
?
Да
ли
покуша
да
га
спречи
и
да
му
улије
храбрости
,
кад
му
примети
:
—
Ти
претерујеш
.
Ти
си
се
спотакао
о
прву
сметњу
и
сад
очајаваш
.
Не
треба
бити
тако
осетљив
на
неприлике
у
животу
.
Ти
си
млад
.
Треба
ти
времена
.
Ти
си
познат
у
твојој
генерацији
.
Људи
знају
твоју
вредност
.
После
ових
времена
ти
ћеш
видети
друга
.
—
А
дотле
?
—
Једи
задовољно
државни
хлеб
.
—
Ти
ми
се
ругаш
?
—
Не
,
Илићу
.
Кажем
ти
да
имаш
стрпљења
.
Ти
ћеш
успети
.
Треба
ти
да
створиш
коју
везу
...
—
Која
вајда
!
Они
од
којих
сам
очекивао
добра
беху
неспособни
да
ми
га
учине
,
а
они
од
којих
сам
очекивао
зла
,
најзад
су
ми
га
учинили
.
—
Бори
се
.
Борба
за
опстанак
усавршава
,
оплемењава
.
—
Да
.
Ја
то
знам
.
И
ја
примам
борбу
.
Ја
сам
наоружан
знањем
целе
наше
епохе
.
Вишња
се
промисли
да
ли
да
му
каже
праву
истину
.
Најзад
рече
:
—
То
није
довољно
.
Књиге
су
суво
знање
.
Дају
ти
моћ
да
разумеш
ствари
,
али
те
заводе
својом
неприродном
логиком
;
пуне
ти
главу
својим
непроменљивим
законима
;
говоре
ти
о
људима
само
као
о
одвојеним
типовима
;
у
њима
не
постоји
Јуче
,
Данас
,
Сутра
,
Београд
,
Савамала
,
Петко
Стокић
или
како
се
оно
зваше
твој
директор
.
Оне
знају
само
за
време
,
за
простор
,
сисаре
,
преживаре
,
за
опште
ствари
.
Оне
су
као
фењер
обешен
позади
лађе
који
осветљава
пређени
пут
,
а
ни
корака
унапред
јер
се
живот
не
понавља
као
што
се
ни
јучерањи
дан
неће
вратити
никад
.
Гледајући
у
књиге
,
ти
живиш
затворених
очију
,
практичан
живот
изгледа
ти
ситничарење
,
не
видиш
шта
се
око
тебе
догађа
,
не
можеш
ништа
да
избегнеш
,
све
ти
се
дешава
,
ништа
ти
не
иде
у
корист
.
Илић
погледа
зачуђено
у
своју
другарицу
.
—
Откад
ти
поста
таква
непријатељица
књига
?
—
рече
јој
.
—
Проповедаш
крсташки
рат
...
—
Ја
нисам
њихова
непријатељица
,
боже
сачувај
.
Нашем
народу
треба
много
да
чита
,
да
се
просвећује
,
да
се
учи
;
он
је
готово
цео
неписмен
.
Ето
то
,
тај
факт
,
то
жалосно
стање
у
којем
се
налази
наш
свет
,
не
треба
губити
из
вида
.
Јер
наш
свакодневни
живот
и
ми
сами
налазимо
се
у
уској
вези
и
солидарности
са
земљом
у
којој
смо
рођени
,
са
расом
чији
смо
синови
и
историјом
која
је
израдила
нашу
судбину
.
Они
су
нас
од
нашег
уласка
у
живот
наместили
на
колосек
који
не
смемо
напуштати
под
казном
да
се
не
преврнемо
.
Као
што
не
можемо
неговати
поморанџе
по
Авали
,
тако
се
не
можемо
оружати
„
знањем
целе
епохе
“
,
како
ти
хоћеш
.
Морамо
се
задовољити
мањим
.
То
знање
премаша
дужину
једног
живота
.
Те
циљеве
треба
оставити
деци
срећнијих
народа
.
Они
су
за
нас
још
луксуз
,
још
немогућност
,
чиста
штета
за
време
које
се
на
њих
потроши
.
—
Објасни
то
мало
простије
.
—
Ето
,
нама
требају
добри
радници
,
занатлије
,
агрономи
,
учитељи
,
официри
,
професори
.
Међутим
,
ти
си
то
превидео
,
ти
си
изгубио
меру
,
претерао
,
затворио
си
се
у
кулу
од
слонове
кости
.
Ти
си
рђаво
разумео
околину
у
којој
живиш
.
—
Рђаво
разумео
?
—
Да
.
Ти
чекаш
,
гладан
и
жедан
,
награду
за
твоје
философске
спекулације
,
а
око
тебе
диже
се
вихор
,
заузет
једино
материјалним
интересима
,
бруји
живот
где
новац
господари
свима
питањима
,
царује
индивидуализам
који
руши
фамилију
,
државу
,
води
се
политика
која
издиже
махом
медиокритете
.
Ти
очекујеш
предусретљивост
и
величанствене
умове
,
а
тебе
вреба
фарисејство
и
глупост
.
—
Фразе
!
—
И
фразе
су
нешто
кад
су
тачне
.
Ти
се
појављујеш
међу
нама
као
усијана
глава
,
као
сабласт
из
старинских
романа
.
Ћифте
веџбају
своју
памет
на
теби
и
дају
своје
мишљење
о
твојим
поступцима
.
С
врха
до
дна
друштвених
степеница
одиграва
се
иста
комедија
;
лукавство
замењује
снагу
,
и
помоћу
више
или
мање
вештине
са
којом
се
та
комедија
игра
,
човек
добија
симпатије
или
антипатије
,
глас
мудраца
или
глупака
.
—
Немогуће
,
Вишња
.
Сад
ти
претерујеш
.
Ја
верујем
,
против
свега
,
у
прогрес
,
у
човечанство
.
Не
могу
да
примим
да
је
васељена
створена
ради
гомиле
глупака
.
Девојка
стеже
усне
,
као
да
тражи
снаге
,
па
настави
;
—
Кад
сумирам
све
што
сам
видела
,
познала
,
искусила
,
рачун
испада
врло
неповољно
по
твој
прогрес
и
човечанство
.
Ти
си
непријатељ
,
не
знајући
толико
људи
,
који
су
опет
твоји
непријатељи
.
Ми
се
сатиремо
узајамно
,
не
знајући
због
чега
,
и
ми
ћемо
проћи
цео
наш
живот
у
немиру
и
свађи
.
Ми
живимо
у
земљи
уситњеног
демократизма
и
непросвећене
администрације
,
где
се
велика
смелост
не
поклапа
са
општим
скептицизмом
.
Код
нас
би
Наполеон
био
истеран
из
подофицирске
школе
,
Њутон
би
једва
добио
за
телеграфисту
,
а
Миржеови
чергаши
завршили
би
на
поправци
у
Топчидеру
.
—
Откуд
ти
та
практичност
?
Повијаш
се
дакле
према
ветру
?
Изгубила
си
све
принципе
.
—
Принципе
!
Принципи
су
за
децу
,
за
школске
клупе
.
Изузетци
,
маленкости
,
противуречности
,
слабости
,
погрешке
довеле
су
ме
на
једну
тачнију
оцену
света
и
саме
себе
:
ја
сам
се
спустила
на
општи
ниво
.
Илић
не
одговори
ништа
.
Били
су
дошли
до
оног
долапа
,
па
се
спустише
низ
једно
брдашце
.
Под
њим
је
жуборила
озидана
чесма
на
две
луле
.
На
зиду
је
била
остављена
рупа
за
чашу
или
сапун
,
а
изнад
ње
налазио
се
узидан
крст
од
црвеног
камена
на
коме
је
изрезан
натпис
:
Вилина
Вода
1848
.
Седоше
на
зид
једно
према
другом
.
Између
њих
је
певушила
вода
кроз
луле
,
падала
у
низак
басен
и
враћала
се
отуд
у
виду
ниске
врло
сјајних
мехурића
.
Суплент
је
ваљао
у
мислима
оно
што
му
је
другарица
рекла
и
понављао
у
себи
:
—
Општи
ниво
...
општи
ниво
!
...
Није
то
рђаво
.
Човек
има
своју
кућу
,
слатко
руча
,
купи
жени
папуче
.
Јест
,
може
да
има
жену
лепу
,
пријатну
,
ето
такву
као
што
је
Вишња
.
Она
сигурно
има
врло
лепо
тело
,
познаје
се
како
је
села
.
—
Ти
рече
да
долазиш
чешће
овде
?
—
упита
га
она
.
—
Да
.
Навратим
који
пут
.
Овде
је
пријатан
залазак
сунца
.
Ружичаста
прашина
обујми
предео
.
Сунце
се
изгуби
тако
рећи
пре
него
што
зађе
.
Каткад
се
деси
да
његова
кугла
пада
баш
за
оним
димњаком
од
стругаре
,
па
димњак
изгледа
као
пресечен
,
једна
му
половина
виси
у
ваздуху
.
—
Долази
ли
још
ко
?
—
Ретко
.
Неке
Швабе
лове
по
риту
.
Ја
не
волим
лов
.
Ономад
ме
је
један
пример
дирнуо
.
Лете
две
беле
тице
једна
за
другом
,
као
два
добра
друга
;
пуче
пушка
;
једна
од
њих
опусти
крила
и
паде
у
рит
;
она
друга
прну
у
вис
,
па
се
врати
,
начини
два
три
круга
изнад
места
где
је
пао
леш
као
да
га
тражи
;
пуче
друга
пушка
;
тица
се
изви
над
Дунав
,
одлете
у
ваздух
и
више
се
не
врати
.
—
Жао
јој
је
било
свога
живота
!
—
примети
Вишња
полако
.
Младић
не
одговори
.
Причајући
био
је
дигнуо
главу
и
гледао
у
небо
.
Девојка
је
опет
посматрала
рит
,
Дунав
,
светао
ваздух
,
као
да
је
тражила
две
беле
тице
.
Њихови
погледи
се
сусретоше
.
—
Дај
ми
твоју
руку
—
рече
он
.
Она
му
је
даде
.
Око
њих
је
био
мир
,
онај
дубоки
пољски
мир
који
не
руши
цикање
попаца
,
крештање
жаба
.
Он
је
узе
и
за
другу
руку
.
По
башти
су
цветали
патлиџани
.
Рит
је
био
пун
зелене
трске
.
Неколико
јабланова
,
посађени
у
ред
,
стајали
су
непомични
.
Сребрну
траку
велике
реке
није
кварио
никакав
брод
.
Од
Београда
се
видела
само
она
стругара
и
још
неколико
неједнаких
фабричких
димњака
.
Чудног
облика
кућица
за
црпење
воде
на
обали
пружала
је
своју
гвоздену
руку
као
нека
ружна
добричина
.
Небо
опрано
јучерашњом
кишом
плавило
се
дубоко
,
у
бескрај
.
Ваздух
је
био
провидан
и
благ
.
Није
се
осећало
ни
најмањег
ветра
.
Све
око
њих
изгледало
је
као
да
се
унело
,
упило
у
неко
надземаљско
задовољство
.
—
Хоћеш
ли
да
будеш
моја
жена
?
—
упитао
је
он
.
Њене
руке
задрхташе
у
његовим
,
па
га
стегоше
,
задрхташе
опет
,
и
стегоше
.
Предео
је
био
пуст
.
Влажна
пољана
дисала
је
новом
,
великом
надом
.
—
Што
ми
то
раније
ниси
рекао
?
—
упита
га
она
дрхтаво
.
—
Не
знам
да
ли
се
сећаш
...
оног
дана
кад
смо
се
састали
после
дугог
размака
...
ти
си
имала
велики
цвет
...
на
железничкој
станици
се
формирао
један
воз
...
ја
бејах
готов
,
и
ја
те
позвах
.
—
То
не
беше
ништа
одређено
—
примети
му
она
,
са
несакривеним
прекором
.
Она
је
још
волела
Чедомира
;
она
је
само
њега
волела
.
Поред
свих
мана
,
он
је
био
њој
најбољи
,
највреднији
,
најмилији
.
Он
ју
је
гледао
занесеним
очима
.
Његово
лице
није
имало
сјај
прве
младости
.
Био
је
измршавео
.
По
убледелом
челу
повлачиле
се
боре
,
а
у
солуфима
се
пресијавало
неколико
белих
власи
.
Остале
су
му
ипак
његове
буљаве
,
црне
,
мокре
очи
,
нечег
детињског
у
осмеху
што
му
га
је
извајала
добра
нада
и
што
се
чудно
мешало
са
првим
цртама
зрелих
година
.
Девојка
га
никад
лепшег
није
видела
.
Његов
поглед
ју
је
заносио
,
његове
речи
је
опијале
,
његове
руке
су
је
вукле
к
себи
.
—
Шта
је
ово
мени
!
—
питала
се
она
.
—
Тамо
вилинско
коло
,
овде
вилинска
вода
,
све
неке
мађије
.
Доиста
,
она
се
осећала
као
очарана
.
Илић
јој
се
чинио
тако
близак
,
тако
присан
.
Није
осећала
пред
њим
никаквог
стида
.
Хтела
је
да
му
се
преда
одмах
,
ту
,
на
тој
пространој
пољани
.
Његове
усне
затворише
њена
уста
.
Она
осети
бол
,
готово
физички
,
онај
исти
који
је
осетила
кад
јој
је
узео
први
пољубац
.
Она
га
одгурну
инстинктивно
.
—
Доцкан
,
Илићу
—
рече
затим
.
—
Твоја
жена
је
још
твоја
.
Он
покуша
да
оспори
њен
разлог
;
наведе
да
је
парница
поведена
,
да
ће
се
брак
раскинути
.
—
Да
чекам
и
да
поновимо
целу
нашу
историју
из
почетка
!
—
Нема
шта
да
чекамо
.
Оставићемо
Београд
,
Србију
.
Отићи
ћемо
у
Црну
Гору
,
у
Бугарску
,
Русију
.
Наш
ће
бити
цео
свет
.
Правићу
шећерлему
,
продавати
переце
;
шта
то
мари
ако
ти
будеш
моја
жена
!
Ја
сам
кадар
да
радим
за
двоје
.
—
Ти
заборављаш
опет
стварност
.
