сребрногазвука
.
Мислио
је
,
да
је
то
најлепше
српско
село
.
Његово
је
село
у
дољи
.
Са
свију
су
страна
брегови
и
брежуљци
.
Брегови
су
травни
и
шипрагом
обрасли
,
по
тим
бреговима
има
виногради
и
воћњака
.
Са
неких
се
види
раван
,
широки
Дунав
и
варош
.
Он
у
детинству
није
ту
варош
волео
.
Сељаци
су
мрзили
ћифте
,
па
их
је
мрзио
и
он
;
мрзио
је
куждраве
и
пантљикама
искићене
господске
пудлице
;
гушио
га
је
окужен
ваздух
варошких
улица
.
Он
је
волео
виноград
,
воћњак
,
шипраг
и
шуму
,
а
волео
је
само
романтички
поглед
на
варош
и
град
у
удаљењу
,
на
широки
Дунав
.
Седео
је
,
као
дете
,
сахатима
на
брегу
и
гледао
,
гледао
.
И
данас
су
му
најмилији
ноћни
снови
,
кад
снива
,
да
је
на
брегу
па
гледа
Дунав
,
широки
,
плавкасти
Дунав
.
И
кад
је
,
за
тим
,
отишао
у
варош
,
годинама
се
тамо
није
могао
прилагодити
.
Срце
га
је
за
селом
болело
,
одистински
болело
.
Можда
је
срце
било
слабо
,
па
је
притисак
од
стране
тежње
за
селом
тешко
издржавао
.
Онда
је
отишао
у
велику
,
врло
велику
варош
.
А
кад
се
после
годину
дана
вратио
,
лето
му
је
било
весело
и
тужно
.
Шетао
се
по
брегови
и
шуми
;
шетао
се
и
мислио
,
мислио
;
шетао
се
и
био
тужан
.
У
великој
је
вароши
вредно
учио
и
читао
.
И
нов
се
поглед
на
живот
и
на
свет
почео
у
њему
стварати
.
Опасно
је
,
кад
се
у
младића
,
који
је
волео
цркву
и
црквену
песму
,
који
је
простодушно
био
одан
богу
,
ствара
нов
поглед
на
живот
и
на
свет
.
Прво
је
сазнао
,
да
свет
није
постао
онако
,
као
што
библија
прича
.
И
онда
је
почео
библију
друкчије
читати
.
И
читао
је
четири
евангелиста
,
а
највише
евангелиста
Луку
,
и
у
њима
је
саде
сасвим
нешто
друго
читао
.
Христову
науку
о
другоме
свету
сасвим
је
саде
друкчије
разумевао
,
и
он
је
саде
у
библији
тако
читао
,
као
да
је
Христос
учио
,
да
је
царство
небеско
на
земљи
,
само
на
земљи
и
нигде
другде
.
Тада
је
дошло
дело
Штирнерово
„
Једини
и
његова
својина
“
.
Једини
?
Ко
је
тај
једини
?
Човек
,
човек
је
сам
,
у
човеку
је
божанство
,
човек
је
бог
!
Кад
се
тако
сазнање
уселило
у
његову
душу
,
она
је
била
до
дна
усталасана
.
Била
је
то
бура
у
чаши
воде
,
али
криза
велика
и
тешка
.
Кад
је
био
сам
,
често
је
плакао
.
Плакао
је
горко
,
а
готово
није
могао
дати
разлога
,
зашто
плаче
.
Удари
силан
талас
о
срце
,
и
срце
не
може
да
одоле
.
Остао
је
сам
,
без
бога
!
Нова
вера
,
вера
у
човека
стварала
се
у
души
његовој
.
Наступила
је
очајна
борба
у
његовом
животу
,
у
тој
је
борби
очвршћавао
,
и
нова
вера
очвршћавала
је
са
њим
.
Био
је
све
снажнији
и
снажнији
,
и
дошло
је
време
,
кад
се
осећао
на
врхунцу
снаге
своје
.
Дошло
време
,
па
и
прошло
...
И
у
његовој
се
души
почео
јављати
помало
неки
немир
.
Неко
неодређено
предосећање
почело
се
јављати
у
души
његовој
.
Како
?
Зашто
?
Његов
је
мозак
био
снажна
машина
.
Његова
је
моћ
мишљења
била
силна
.
Мислио
је
брзо
,
оштроумно
,
са
гвозденом
логиком
.
Мишљење
је
била
радост
његова
велика
,
и
у
његовом
мишљењу
је
постојала
силна
драж
за
новим
сазнањима
.
Та
га
је
струја
носила
све
даље
.
Даље
од
евангелиста
Луке
и
Штирнера
.
Дубоко
,
све
дубље
у
живот
.
То
није
била
душевна
револуција
,
него
силан
,
постепен
,
готово
миран
душевни
развој
,
уверење
његове
душе
.
Почео
је
у
животу
налазити
нешто
унутарње
,
што
још
није
поњао
шта
је
.
„
Има
нешто
у
животу
“
почео
је
говорити
„
нешто
изван
тога
живота
“
.
Шта
?
Бог
?
Бога
није
хтео
вређати
,
и
то
непознато
у
животу
није
рекао
да
је
Бог
.
Нешто
...
Може
бити
оно
,
што
се
зове
високи
морал
,
унутрашњи
ред
,
неки
закон
.
Да
,
неки
још
несхваћени
закон
неки
ред
о
добру
и
о
злу
,
о
греху
...
Јован
се
трже
.
Писмоноша
је
донео
пошту
.
Међу
писмима
било
је
и
писмо
од
Стојанке
.
„
Немој
мислити
“
писала
му
је
„
да
не
разумем
болове
твоје
;
и
немој
се
кајати
,
што
ми
болове
своје
саопштаваш
.
Ја
,
истина
,
нисам
до
сада
још
пред
тобом
поклекла
и
тужила
ти
се
,
и
ти
не
знаш
,
да
ли
је
у
души
мојој
мир
или
бура
,
али
ти
морам
рећи
,
да
ми
је
мило
што
ми
своје
срце
до
дна
отвараш
.
Из
тога
закључујем
,
да
верујеш
у
моју
чврстину
,
у
мој
идеал
.
Па
ма
да
сам
се
здрвенила
и
скаменила
,
у
мојем
срцу
има
мекана
места
за
тебе
а
и
за
врење
у
души
твојој
.
Има
већ
за
то
,
што
осећам
врење
у
целоме
народу
,
у
целоме
нараштају
,
врење
силно
;
а
највише
с
тога
,
што
си
ми
мио
и
драг
.
„
Па
ипак
морам
,
да
ти
кажем
:
неваљалче
,
неваљалче
један
!
„
И
шта
да
ти
још
кажем
?
Какве
да
ти
нађем
помоћи
због
твога
греха
?
„
Мислила
сам
дуго
и
много
.
Мислила
сам
и
премишљала
,
али
ти
не
могу
друго
рећи
,
него
да
мислим
,
да
је
покајање
за
грех
главни
лек
.
„
Нисам
расположена
,
да
ти
држим
придику
,
али
ти
ипак
морам
рећи
,
да
је
близу
време
,
кад
ћеш
добити
прилику
,
да
делом
покајање
извршиш
.
„
Немој
бити
љубопитљив
.
Стрпи
се
.
„
Ти
ћеш
ми
доћи
на
југословенску
изложбу
,
па
ћемо
разговарати
дуго
и
озбиљно
.
„
Зар
ти
се
,
у
осталом
,
груди
већ
нису
зажелиле
србијанскога
ваздуха
?
“
СЕДАМНАЈЕСТА
ГЛАВА
У
земљи
севапа
и
ината
Писар
је
Пера
пред
залазак
сунца
долазио
у
Београд
,
и
кад
га
је
видио
,
срце
му
је
задрхтало
од
радости
.
Због
тешке
је
туге
долазио
у
Београд
,
али
се
радовао
,
кад
га
је
угледао
.
Бели
се
Београд
,
а
у
палату
друштва
Росије
упрло
је
вечерње
сунце
,
па
изгледа
као
стена
од
злата
.
Кад
је
писар
Пера
осетио
ваздух
београдски
,
њему
су
се
груди
стале
јаче
дизати
,
јер
он
није
само
пио
и
ноћу
по
селу
певао
,
него
је
и
србовао
.
Туга
му
је
за
Недићевом
Натом
срце
притишњавала
,
а
нови
,
србијански
ваздух
дисање
му
је
олакшавао
.
Много
му
је
шта
у
Београду
,
истина
,
било
необично
,
али
је
осетио
,
да
ту
може
остати
.
У
Београд
је
дошао
,
да
тражи
Недићеву
Нату
,
да
је
нађе
,
да
је
ма
само
једном
види
,
ма
само
једну
реч
са
њом
да
проговори
,
па
ма
је
никада
више
не
видио
,
ма
је
морао
заборавити
и
у
Београду
утонути
.
Недићеву
Нату
није
нигде
нашао
,
за
њу
ни
од
кога
ништа
није
могао
чути
.
Београд
му
ништа
није
могао
рећи
за
Недићеву
Нату
.
У
Београду
је
ипак
ваљало
за
увек
остати
.
Требало
је
наћи
зараде
,
јер
се
живити
морало
.
Слушао
је
за
Лазаревића
,
како
се
прихвати
многога
човека
,
који
дође
у
Београд
,
па
га
је
потражио
и
нашао
.
Лазаревић
је
лежао
на
миндерлуку
и
изгледало
је
,
као
да
је
био
нешто
мрзовољан
.
Кад
му
је
Пера
објаснио
,
зашто
је
дошао
т
.
ј
.
да
је
дошао
,
да
остане
у
Београду
и
да
нађе
какве
зараде
,
Лазаревић
је
устао
са
миндерлука
,
понудио
је
Перу
цигаретом
,
почео
се
шетати
по
соби
,
па
му
је
за
тим
рекао
:
—
Знаш
ли
,
мој
драги
ћато
,
камо
си
дошао
?
—
Па
у
Србију
,
међ
браћу
своју
,
одговори
Пера
,
есапио
сам
,
да
ће
се
и
овде
наћи
кора
хлеба
за
мене
.
Лазаревић
га
је
оштро
гледао
,
па
рече
:
—
Бре
,
ћато
,
а
имаш
ли
ти
чврсту
кичму
?
—
А
зашто
да
немам
,
одговори
Пера
.
Лазаревић
се
шетао
и
нагло
пушио
.
—
Ама
,
чуј
,
ћато
,
рече
,
ја
све
мислим
,
да
сте
ви
тамо
бескичмењаци
.
Ви
сте
мекани
.
Мој
пријатељу
,
није
овде
,
као
што
ти
мислиш
.
—
Па
ја
к’о
велим
,
одговори
Пера
,
Србија
је
ово
,
наша
је
земља
,
овде
су
браћа
...
па
ваљда
ће
се
што
год
и
за
мене
наћи
...
неће
ми
ваљда
нико
никакав
инат
чинити
.
Лазаревић
му
понуди
другу
цигарету
,
па
рече
:
—
Мој
ћато
,
ово
је
земља
ината
.
Тешко
је
овде
прокопсати
.
Борба
је
овде
,
ћато
,
велика
.
Ви
тамо
и
не
знате
,
шта
је
Србија
.
Србија
,
то
није
ништа
друго
него
борба
.
То
је
ћато
,
земља
ината
.
Ко
овде
нема
тврде
кичме
,
тај
је
готов
.
Лазаревић
је
посматрао
,
како
ће
његове
речи
утицати
на
Перу
писара
.
Пера
је
писар
храбро
слушао
,
и
рече
:
—
Свугде
је
живити
тешко
.
Нисам
ја
овамо
дошао
,
да
левентујем
,
него
да
радим
.
Надао
сам
се
,
наћи
ће
се
душевни
људи
,
који
ће
ми
бити
на
руци
,
да
непознат
до
зараде
дођем
.
А
ако
се
не
нађе
,
ја
ћу
онда
даље
у
свет
отићи
.
Та
нису
свугде
људи
само
за
инат
.
Лазаревић
се
разведри
,
насмеши
се
и
рече
:
—
Имаш
право
,
ћато
.
—
Та
ја
к’о
велим
...
—
Чекај
,
ћато
,
да
ти
кажем
.
Рекох
ти
,
да
је
Србија
земља
ината
,
али
није
баш
сасвим
тако
.
Србија
је
и
земља
севапа
.
Мало
је
земље
,
где
се
толико
добра
чини
као
у
Србији
.
Драги
мој
ћато
,
овде
нећеш
умрети
од
глади
.
Ово
је
земља
великог
ината
и
јединственог
севапа
.
—
Ја
сам
као
тако
есапио
,
рече
Пера
пригушеним
гласом
.
—
Него
,
ћато
,
шта
би
ти
хтео
да
радиш
?
—
Па
шта
било
,
ја
сам
контен
.
—
Да
ти
кажем
,
ћато
,
на
писарију
немој
мислити
.
У
овој
је
земљи
доста
писарица
,
него
да
се
ти
прихватиш
каквог
другог
посла
.
Главно
је
,
да
поштено
зарађујеш
,
да
ли
ћеш
гурати
колица
,
лепити
плакате
,
или
певати
у
позоришту
,
то
је
свеједно
.
Пера
се
изненади
,
погледа
радосно
Лазаревића
и
рече
:
—
А
зар
бих
могао
певати
у
позоришту
?
—
Кад
би
умео
и
кад
би
имао
леп
глас
,
одговори
Лазаревић
.
—
Па
ја
умем
,
да
певам
.
—
Умеш
да
певаш
!
Е
,
врло
добро
!
Лазаревић
извади
боцу
вина
из
ормана
,
наслужи
две
чаше
,
а
кад
испише
рече
:
—
Ама
,
дед
,
болан
ћато
,
запевај
ону
„
Кад
сам
синоћ
ишла
из
дућана
“
.
Их
,
што
волим
ту
песму
.
Лазаревић
леже
потрбушке
по
миндерлуку
и
лице
зари
у
јастук
.
Кад
Пера
поче
да
пева
,
Лазаревић
нагло
устаде
и
гледаше
га
и
слушаше
изненађено
.
—
Бравост
,
ћато
,
рече
,
кад
је
Пера
песму
испевао
и
пружи
му
руку
,
ја
ћу
те
препоручити
за
позоришнога
користу
,
а
можеш
сад
већ
бити
уверен
,
да
ће
те
управа
са
таким
гласом
примити
.
Не
брини
се
,
ћато
,
ништа
,
у
земљи
Србији
биће
и
за
тебе
места
.
Пери
је
зујало
у
ушима
.
Испише
другу
чашу
.
—
Добро
вино
,
рече
Пера
.
—
Прилично
,
одговори
Лазаревић
.
Старо
,
врањанско
.
—
Ала
даје
ватру
!
Ко
гром
је
јако
.
—
Хајде
,
болан
ћато
,
још
једну
,
да
отпеваш
.
—
Хоћу
.
Коју
желите
?
—
Певај
ону
„
Чарна
горо
пуна
ти
си
хлада
.
“
Пера
поче
:
„
Чарна
горо
,
пуна
ти
си
хлада
,
„
Срце
моје
још
пуније
јада
.
„
Јад
јадујем
ником
не
казујем
.
„
Мајке
немам
,
да
јој
се
потужим
,
„
Ни
сестрице
,
да
јој
јаде
кажем
,
„
Имам
драго
и
то
на
далеко
“
Кад
је
Пера
дотле
испевао
,
застаде
.
—
Певај
,
ћато
,
рече
Лазаревић
,
којем
се
певање
допадало
.
—
Не
могу
више
,
одговори
Пера
готово
шапућући
.
Лазаревић
је
све
знао
,
и
он
га
је
разумео
.
Ћутали
су
неко
време
,
а
онда
рече
Лазаревић
дирнутим
и
готово
братским
гласом
:
—
Ти
ћеш
,
ћато
,
у
Београду
остати
,
па
ћеш
ваљда
и
њу
наћи
.
Ми
смо
је
тражили
,
али
је
нисмо
нашли
,
но
наишли
смо
на
знак
,
да
је
ту
.
Она
је
у
Београду
,
и
није
пошла
кривим
путем
.
Буди
човек
,
наћемо
је
.
ОСАМНАЈЕСТА
ГЛАВА
Сокица
и
правник
Раша
или
Љубав
због
сунцокрета
Већ
смо
напред
приповедали
о
Сокици
,
која
са
мајорицом
Маром
пише
писма
људима
,
те
ови
узалудно
одлазе
на
састанак
.
И
Сокица
је
несташна
као
и
њезина
стрина
,
и
то
није
никакво
чудо
,
ако
вам
у
зими
пошље
торту
.
Ви
се
торти
врло
обрадујете
(
красна
,
бела
торта
,
као
од
снега
!
)
,
дајете
доносиоцу
добар
бакшиш
,
па
ћете
торту
пред
вече
исећи
на
парчад
.
Потражите
увече
своју
милу
торту
,
а
кад
тамо
—
снег
се
отопио
.
Лепо
вам
је
госпођица
Сокица
послала
торту
од
снега
!
Сокици
је
до
шале
као
и
њезиној
стрини
,
али
биће
и
њој
једном
до
плача
.
Чекајте
само
,
док
се
—
заљуби
...
„
Ја
још
нисам
била
заљубљена
“
рећи
ће
она
толико
пута
,
и
просто
триумфује
,
кад
то
говори
...
Она
још
није
била
заљубљена
!
Чекај
само
,
доћи
ће
мајстор
по
своје
!
У
осталом
не
треба
да
дође
мајстор
,
кад
је
ту
правник
Раша
.
Оно
они
су
као
неки
даљни
рођаци
,
али
и
правник
Раша
,
и
ако
је
Сокици
девете
пећке
жарило
,
има
парче
срца
.
Уз
то
правник
Раша
по
мало
пише
и
песме
,
а
носи
и
црвену
кравату
.
—
Зашто
толико
волиш
црвену
кравату
?
зашто
не
носиш
и
друге
боје
?
питала
га
је
Сокица
толико
пута
,
а
он
обично
одговори
:
—
Тако
,
волим
црвену
боју
.
—
Ама
,
ти
ћеш
канда
бити
републиканац
.
—
Зашто
не
,
одговори
Раша
озбиљно
.
Сокица
је
,
за
тим
,
стално
мислила
,
да
је
Раша
републиканац
,
а
како
је
чула
,
да
су
у
омладини
републиканци
и
анархисте
све
саме
неке
„
балоње
“
,
то
јој
се
није
допадало
,
што
је
Раша
можда
републиканац
.
Допадало
јој
се
то
ил
не
допадало
,
Раши
се
допадала
црвена
кравата
,
а
по
мало
му
се
допадала
и
Сокица
,
ваљда
за
то
,
што
је
обично
носила
црвену
домаћу
хаљину
.
Сокици
црвена
хаљина
добро
стоји
,
а
и
некако
се
она
много
врцка
,
па
то
Раша
све
некако
пажљиво
посматра
.
„
Ама
“
мисли
правник
Раша
„
немој
толико
да
се
врцкаш
,
јер
...
овај
...
то
ми
се
нешто
много
допада
“
.
Тако
мисли
правник
Раша
,
и
тако
често
мисли
,
те
је
најпосле
спевао
и
„
оду
Сокицином
реформу
“
.
Правник
Раша
није
никоме
показивао
оду
,
али
је
мајорица
Мица
некако
пронашла
,
па
су
је
она
и
Сокица
тајно
прочитале
.
Слатко
и
несташно
су
се
смејале
.
После
смеха
рећи
ће
мајорица
:
—
Ама
,
Соко
,
Раша
је
у
тебе
заљубљен
!
Сокица
се
насмеја
и
одговори
равнодушно
:
—
Ваљда
није
луд
.
Е
,
молим
вас
лепо
,
правник
је
Раша
луд
,
ако
се
у
Сокицу
заљуби
.
А
кад
би
Сокици
омилио
правник
Раша
?
То
не
може
бити
!
Сокица
никад
није
била
заљубљена
и
не
може
да
се
заљуби
!
Дела
,
да
видимо
!
Сокица
и
мајорица
смисле
,
да
и
Раши
напишу
писмо
и
да
га
отерају
на
састанак
,
па
да
са
стране
посматрају
.
Напишу
му
ово
писмо
:
„
Господине
,
Не
могу
више
својем
срцу
да
одолим
и
морам
све
,
да
Вам
поверим
.
Ја
Вас
волим
неизмерно
.
Дођите
сутра
у
вече
на
концерат
пред
Москву
,
закитите
се
сунцокретом
;
ја
ћу
имати
на
прсима
киту
црвених
каранфила
,
цвећа
,
које
Ви
,
мој
мили
и
драги
,
много
волите
.
Дођите
,
а
кад
се
,
за
тим
,
удаљим
,
пођите
за
мном
.
Сутра
ћете
се
увече
уверити
,
ко
сам
и
ко
Вас
неизмерно
воли
.
“
Правнику
је
Раши
била
мила
Сокица
у
црвеном
реформу
,
али
га
је
ипак
ово
врашко
писмо
збунило
.
Није
много
размишљао
,
него
је
поверовао
.
Није
,
истина
,
мислио
,
да
му
пише
девојка
,
него
је
држао
,
да
му
пише
каква
млада
удовица
,
која
је
жељна
живота
.
Сутра
дан
се
пред
вече
удесио
,
закитио
се
сунцокретом
,
па
пред
Москву
.
Мајорица
Мара
и
Сокица
,
наравно
,
удесиле
су
се
,
па
су
хитале
,
да
дођу
на
Теразије
,
и
да
,
са
стране
посматрају
правника
Рашу
са
сунцокретом
.
„
А
!
“
говорила
је
Сокица
„
добићеш
ти
за
шесту
тачку
капларских
правила
.
“
А
шта
је
било
са
том
шестом
тачком
капларских
правила
?
Кад
је
правник
Раша
служио
војнички
рок
,
па
кад
је
постао
каплар
,
научио
је
капларска
правила
.
Она
су
се
односила
на
сусретај
господина
каплара
са
каквом
интересантном
госпођицом
на
корзу
,
и
садржавала
су
у
себи
тактику
приближења
госпођици
.
Правила
гласе
:
1
.
Учтиво
проћи
.
2
.
Учтиво
проћи
и
поздравити
.
3
.
Сас
дотично
око
намигнути
.
4
.
Учтиво
се
накашљати
.
5
.
Учтиво
рећи
„
жиц
!
“
6
.
Удри
у
слабину
!
Кад
се
једно
пред
вече
каплар
Раша
срео
са
Сокицом
на
корзу
,
заборавио
је
,
да
има
пред
шестом
тачком
још
пет
,
па
је
према
Сокици
употребио
одмах
тачку
шесту
.
Фини
неки
господин
каплар
!
Стрина
му
је
,
наравно
,
рекла
:
„
ао
,
животињо
једна
!
“
И
сад
му
се
Сокица
свети
...
Раша
је
већ
седио
пред
Москвом
,
кад
су
се
са
стране
нашле
мајорица
и
Сокица
.
Био
је
врло
озбиљан
,
пун
великих
нада
,
а
закићен
је
био
великим
сунцокретом
.
Мајорица
једва
смех
задржавала
,
говорећи
„
но
,
ала
је
комичан
“
,
а
Сокица
је
од
једном
заћутала
.
Сокица
је
заћутала
...
Сокица
је
заћутала
с
тога
,
што
јој
је
,
од
једном
,
дошло
жао
Раше
.
Зар
тако
брзо
може
у
девојачкоме
срцу
да
настане
преокрет
?
Та
она
је
дошла
на
Теразије
,
да
се
слатко
насмеје
Раши
,
који
,
закићен
са
сунцокретом
,
чека
пред
Москвом
даму
,
која
и
не
постоји
!
Сокица
је
заћутала
,
јер
јој
дошло
жао
правника
Раше
са
сунцокретом
...
ДЕВЕТНАЈЕСТА
ГЛАВА
Ујутру
Катарина
је
тек
била
устала
,
и
почела
се
умивати
,
а
Јован
је
рупио
.
Био
је
румен
у
лицу
и
донео
је
Катарини
велику
киту
пољскога
цвећа
и
цветалих
гранчица
.
Кита
се
жутила
,
црвенила
,
плавила
,
зеленила
.
Кита
је
мирисала
.
—
Ју
!
тргла
се
Катарина
,
која
је
почела
да
се
брише
(
руке
,
прса
и
врат
беху
голи
,
обли
и
црнпурасто-бели
)
,
па
је
побегла
у
собу
.
—
Немој
се
трзати
,
Катарина
,
преда
мном
можеш
бити
гола
,
а
да
останем
потпуно
хладан
,
рече
Јован
.
—
Ала
си
баш
!
одговори
Катарина
из
собе
.
—
Немој
,
Катарина
,
само
да
ме
криво
разумеш
.
Ниси
ти
така
,
да
човек
остаје
поред
тебе
хладан
;
напротив
.
Али
ти
знаш
мене
;
знаш
,
да
на
тебе
друкчије
гледам
него
на
друге
женске
.
А
знаш
ме
иначе
,
да
могу
женску
голу
равнодушно
гледати
.
—
Свеједно
,
ред
је
,
да
се
склоним
,
рече
Катарина
изиђе
обучена
.
—
Ниси
се
требала
склањати
,
јер
ја
сам
ипак
све
у
огледалу
видио
,
рече
Јован
.
Катарина
погледа
у
огледало
и
рече
:
—
А
што
ми
ниси
рекао
!
—
Остави
,
рече
Јован
.
Види
цвеће
,
види
,
како
је
красно
.
—
Хвала
ти
,
рече
Катарина
примивши
киту
и
миришући
.
А
где
си
га
набрао
?
Јован
:
Помисли
био
сам
јутрос
у
Планини
.
Катарина
:
У
Планини
!
Јован
:
Од
поноћи
нисам
могао
да
спавам
.
Био
сам
нешто
узбуђен
...
Катарина
:
(
радосно
)
да
ниси
мислио
на
писање
свога
романа
?
Јован
:
Помисли
,
опет
ми
је
наишло
!
Опет
ме
је
захватило
књижевно
узнемирење
,
које
ми
од
петог
разреда
не
да
мира
.
Спавао
сам
као
у
полусну
,
у
неком
пријатном
узбуђењу
.
После
поноћи
ме
пробуди
глас
„
Јоване
“
.
То
је
био
неки
јаки
,
оштар
,
одлучан
шапат
из
ваздуха
.
Ко
ли
ме
то
тако
увек
зове
?
Устао
сам
,
обукао
сам
се
,
па
сам
се
преко
моста
упутио
у
планину
.
Ишао
сам
преко
брежуљака
,
кроз
винограде
и
воћњаке
,
па
сам
,
у
зору
,
угледао
моје
село
међу
бреговима
.
Ох
,
како
је
лепо
!
Са
Вишње
стране
сам
га
гледао
,
гледао
сам
попину
кућу
,
и
видио
сам
тату
,
како
оде
у
воћњак
.
Катарина
:
Да
ли
си
сишао
доле
?
Јован
:
Не
!
Катарина
:
Баш
си
ти
...
Јован
:
Тати
сам
се
јавио
.
Запевао
сам
на
брегу
прву
строфу
словеначке
песме
„
Буди
здрава
домовино
,
мили
мој
словенски
крај
!
Ти
једина
,
ти
прекрасна
,
мени
си
земаљски
рај
!
“
Тата
ме
је
чуо
,
тата
ме
је
познао
...
Катарина
:
И
онда
?
Јован
:
Ја
сам
га
поздрављао
шеширом
,
а
он
је
руком
звао
свог
немирног
,
свог
узбуђеног
сина
.
Катарина
:
А
његов
немирни
,
узбуђени
син
?
Јован
:
Вратио
се
по
брдима
и
по
дољама
из
царства
живота
у
варош
смрти
у
Содому
и
Гомору
.
Катарина
:
(
ожалошћена
)
Што
тако
говориш
?
Јован
:
(
весело
)
Шалим
се
.
(
Иронично
)
песничка
стилизација
.
Мала
почивка
.
Јован
:
Шта
размишљаш
?
Катарина
:
Мислим
.
Јован
:
Шта
мислиш
?
Катарина
:
Па
ти
ипак
живиш
!
Јован
:
Ја
живим
?
Ја
?
Катарина
:
Да
,
ти
ипак
живиш
.
Јован
:
(
уозбиљен
)
Остави
,
остави
,
Катарина
...
Катарина
:
Ја
ти
кажем
,
ти
ипак
живиш
.
Јован
:
Па
молим
те
,
Катарина
,
како
ја
живим
?
Катарина
:
Ти
можеш
,
да
се
винеш
у
сфере
бољег
,
лепшег
живота
.
Ти
можеш
,
да
будеш
срећан
;
ти
умеш
,
да
се
одушевиш
.
Јован
:
Вараш
се
,
Катарина
.
Тебе
у
заблуду
доводе
моји
изнимни
моменти
.
А
основа
мог
живога
?
Смрт
,
смрт
.
Знаш
,
да
ми
често
тако
дође
,
као
да
сам
лешина
,
ја
лешина
,
хода
по
овој
сањивој
вароши
.
Катарина
:
Није
тако
,
Јоване
.
Ти
ипак
живиш
,
ја
осећам
,
да
ти
живиш
.
Јован
:
Па
у
чему
је
тај
мој
живот
?
У
томе
,
што
ништа
,
до
сад
,
нисам
створио
?
Што
нисам
ништа
ни
у
политици
,
ни
у
књижевности
,
што
сам
у
тако
страшној
кризи
и
неодређености
,
да
ми
је
још
једини
спас
неки
силан
,
неочекиван
,
страховит
потрес
.
Катарина
:
А
шта
ће
ти
потрес
?
Јован
:
Не
знам
,
не
знам
.
Требам
га
,
без
њега
ћу
савршено
умрети
.
Овако
више
не
иде
.
Нешто
се
крупно
са
мном
мора
догодити
,
неки
потрес
,
неко
преображење
...
Катарина
:
Али
шта
?
шта
?
шта
је
то
?
Шта
ти
то
Јоване
очекујеш
?
Јован
:
Не
знам
,
Катарино
,
не
знам
...
Подужа
почивка
.
Катарина
:
Потрес
...
потрес
...
ДВАДЕСЕТА
ГЛАВА
Ризнићеви
Пензионисани
пуковник
Никола
Ризнић
дао
је
у
„
Политику
“
овај
оглас
:
„
За
пуковничку
породицу
тражи
се
чиста
и
добра
девојка
,
која
зна
кућне
послове
.
Биће
добро
награђена
и
пажена
.
Пријавити
се
ваља
у
Милошевој
улици
бр
.
23
.
“
Ризнићеви
су
имали
момка
и
куварицу
,
али
им
је
требала
и
девојка
,
која
би
се
бринула
за
друге
домаће
послове
изван
кухиње
,
и
они
су
хтели
да
је
приме
као
своје
,
ако
то
буде
заслужила
.
Ризнићеви
су
били
добри
људи
,
симпатична
породица
.
Стари
пуковник
Никола
...
или
боље
рецимо
:
проседи
,
ал
срцем
и
душом
млади
пуковник
Никола
у
својој
је
породици
и
њезин
патријарх
,
и
отац
,
и
друг
,
а
према
пуковниковици
Љубици
сталан
и
одан
кавалир
,
па
,
бога
ми
,
по
мало
и
заљубљен
.
Пуковник
је
Никола
висок
човек
,
војничкога
држања
,
дуге
,
раздељене
браде
,
због
које
је
толико
личио
на
покојнога
Косту
Таушановића
,
да
је
вајару
Ђоки
Јовановићу
служио
за
модел
при
изради
Таушановићеве
бисте
за
споменик
на
Калимегдану
.
У
Београду
га
многи
знају
и
врло
је
популаран
,
а
у
породици
је
својој
поштован
и
омиљен
.
У
породици
га
обично
зову
Пантата
,
а
зашто
су
га
тако
прозвали
,
укратко
ћемо
испричати
.
Пантата
је
пре
више
од
тридесет
година
био
сасвим
млад
потпоручник
и
тада
упознао
са
Љубицом
,
сада
својом
женом
.
Била
је
лепа
,
свежа
и
здрава
;
а
није
ни
чудо
,
јер
је
рођена
у
селу
код
Чачка
,
а
одрасла
код
стрица
окружнога
начелника
.
Права
је
,
оригинална
Шумадинка
.
Прво
је
њихово
чедо
била
Дара
.
Кад
се
родила
,
била
је
мала
као
краставац
,
али
се
после
развила
у
крупно
пуно
дете
,
а
за
тим
у
добро
урањену
девојку
.
Као
дете
била
је
добра
и
готово
никада
није
плакала
.
Имала
је
плаве
очи
,
и
кад
је
почела
јести
,
није
марила
за
белу
каву
,
бонбоне
и
слаткише
,
него
је
више
волела
месо
.
Кад
су
је
држали
на
крилу
и
питали
,
да
ли
хоће
беле
кафе
,
рекла
је
„
’
еће
;
“
а
кад
су
је
запитали
,
шта
она
хоће
,
одговорила
је
„
басице
!
басице
!
“
и
десном
је
шаком
радила
као
да
хоће
да
ухвати
кобасицу
.
Дара
је
увек
у
животу
била
реална
,
и
кад
јој
се
навршило
осамнаест
година
,
она
се
удала
.
Није
много
бирала
,
него
је
пошла
за
човека
,
који
јој
се
допао
и
који
није
био
државни
чиновник
,
него
бохем
,
новинар
.
Зет
је
у
породици
опште
зват
Зека
.
Са
Зеком
је
била
Дара
у
Чешкој
,
и
кад
су
се
вратили
у
Београд
,
назвали
су
Николу
Пантата
.
То
значи
господин
тата
,
а
тако
Чеси
називају
очеве
породица
из
поштовања
.
И
Љубицу
су
тако
назвали
Пањимама
,
што
значи
:
госпођа
мати
.
Пањимама
је
са
доброћудним
осмехом
примала
тај
назив
,
а
и
Пантата
је
осећао
,
да
и
њега
и
њу
породица
тако
назива
из
поштовања
.
Породица
је
Пантатина
била
многобројна
.
Пантатина
и
пањимамина
је
мезимица
била
Мица
,
у
којој
су
сви
уживали
.
И
она
је
била
хладнокрвна
и
реална
као
Дара
,
али
она
је
имала
црне
очи
,
црну
косу
и
црнпурасто
лице
;
била
је
лепа
.
Сви
су
је
пазили
,
само
се
најмлађи
пуковников
син
потпоручник
Воја
на
њу
често
дерао
.
Зашто
се
тај
млади
потпоручник
толико
издире
на
сестру
!
Молим
лепо
,
то
је
велика
сила
.
Може
бити
,
али
се
некако
са
силом
не
слаже
,
кад
се
Пантата
љутне
,
па
окреше
господину
потпоручнику
:
„
Море
,
ако
те
млатнем
!
“
Зар
у
Србији
Пантате
хоће
да
млатну
господу
потпоручнике
?
Бива
и
то
!
Море
,
Србија
је
то
!
Пантата
,
у
осталом
,
сад
то
само
каже
,
али
је
било
време
,
кад
је
речи
и
у
дело
приводио
.
Воја
је
као
младић
био
врло
немиран
,
и
пуковник
га
је
много
пута
из
гомиле
мангупарије
,
са
којом
је
он
једини
делио
мегдан
,
летвом
кући
дотеривао
.
Него
Зека
је
увек
говорио
:
„
Никола
,
тај
ће
ти
бити
најбољи
син
“
.
И
Зека
се
није
преварио
.
Потпоручник
Воја
је
најистакнутији
члан
најмлађе
официрске
генерације
,
а
на
јако
се
говорка
,
да
је
врло
активан
у
„
Ослобођењу
и
смрти
“
.
Што
се
он
пак
продере
по
некад
на
Мицу
,
то
не
треба
трагично
узети
.
„
Што
ћу
“
вели
сам
„
кад
сам
бесан
,
кад
ми
крв
ври
.
“
А
какав
је
био
на
прстену
најстаријег
брата
Ђоке
,
трговца
у
чаршији
!
Како
ли
је
са
Мицом
дивно
бостон
играо
,
са
Мицом
,
на
коју
се
издире
за
то
,
што
је
бесан
,
што
господину
потпоручнику
крв
ври
...
Брат
Ђокин
прстен
беше
велика
радост
у
кући
,
ма
да
су
му
сузе
претходиле
.
Молим
лепо
,
брат
Ђока
је
заволео
сироту
девојку
,
са
којом
се
нико
у
породици
није
познавао
и
против
које
су
сви
били
,
јер
су
мислили
,
да
је
то
љубав
тек
онако
.
Ђока
је
врло
миран
,
али
није
Ленку
волео
тек
онако
,
него
истински
.
Кад
се
одлучио
,
да
је
узме
,
он
је
родитељима
написао
дуго
писмо
.
Тешко
му
је
било
,
да
им
у
очи
све
каже
.
У
писму
их
је
молио
,
да
му
допусте
да
узме
Ленку
,
јер
је
воли
.
Писао
им
је
,
да
ће
је
узети
само
,
ако
му
они
дозволе
;
а
ако
му
не
дозволе
,
да
ће
без
Ленке
стално
бити
несретан
.
Пањимама
је
почела
да
плаче
,
и
плакала
је
и
пред
вече
,
кад
је
дошла
Дара
.
Кад
је
Дара
прочитала
писмо
,
па
видила
,
како
у
истину
Ђока
осећа
,
одмах
је
почела
за
Ленку
живо
агитовати
,
а
њезина
агитација
је
већ
кроз
један
сахат
била
крунисана
успехом
.
После
тога
је
дошао
и
Зека
,
и
кад
му
је
Дара
саопштила
,
шта
је
учинила
,
он
јој
је
честитао
,
јер
је
и
он
ценио
велику
и
искрену
љубав
.
И
тако
је
Ленка
убрзо
постала
снајка
,
коју
су
сви
искрено
заволели
.
Ризнићеви
су
ето
стекли
једнога
зета
,
а
стећи
ће
још
једног
,
и
стекли
су
једну
снајку
,
а
,
бога
молећ
,
стећи
ће
још
три
.
Зет
свакако
неће
бити
дротар
,
ма
да
брат
Љуба
,
банкарски
чиновник
,
стално
говори
,
да
ће
Мицу
за
дротара
удати
.
Шта
се
,
у
осталом
,
њега
тиче
Мицина
удаја
!
А
кога
ће
он
узети
?
Мангуп
један
,
тешко
да
ће
узети
и
једну
од
оних
,
са
којима
се
стално
дописује
(
има
их
чак
из
Прага
)
и
које
на
њега
наде
полажу
.
Николин
син
Тоза
је
апотекар
кицош
,
кавалир
,
али
је
сувише
озбиљан
,
те
не
даје
девојкама
никакве
наде
.
Пантата
му
каже
,
да
је
зевзек
,
али
би
добро
било
,
да
су
зевзеци
сви
тако
хладнокрвни
и
реални
момци
као
што
је
Светозар
.
Најпосле
,
кад
је
Пантата
дао
оглас
у
„
Политику
“
ради
девојке
,
није
у
разговору
о
томе
,
ако
се
јави
каква
лепа
девојка
,
давао
никакве
савете
зевзеку
,
него
је
то
чинио
према
господину
потпоручнику
и
господину
банкарском
чиновнику
.
Сви
су
са
интересовањем
очекивали
,
ко
ће
се
на
оглас
пријавити
,
а
на
то
нису
дуго
чекали
.
Сутра
дан
у
подне
(
већ
су
сви
били
за
столом
)
дошла
је
девојка
,
која
је
све
изненадила
.
Била
је
племенитог
високог
раста
,
црних
очију
са
сенкастим
колутом
око
очију
и
са
рупицом
испод
дољње
усне
.
Говорила
је
бачким
жаргоном
,
а
рекла
је
,
да
се
зове
Софија
Смиљанићева
.
Сви
су
били
поражени
њезином
лепотом
,
понудили
су
је
да
седне
,
па
,
за
тим
,
и
да
руча
.
ДВАДЕСЕТ
ПРВА
ГЛАВА
Узнемирење
због
„
Црне
руке
“
Једне
су
новине
удариле
на
велико
звоно
,
да
постоји
тајна
организација
„
Црна
рука
“
,
и
донеле
су
тобожњи
штатут
тога
тајног
удружења
.
Нека
остане
копреном
прикривено
,
како
се
и
зашто
се
то
у
тим
новинама
појавило
!
Вест
је
,
наравно
,
узбунила
духове
,
па
се
почело
много
говорити
и
писати
о
„
Црној
руци
“
.
Уза
све
то
и
што
се
много
писало
и
много
говорило
о
„
Црној
руци
“
,
нико
није
могао
да
каже
,
шта
је
на
ствари
,
те
су
једни
ово
,
други
оно
нагађали
.
Ни
влада
није
могла
остати
равнодушна
,
те
је
наредила
својим
поверљивим
људима
,
да
испитају
шта
је
у
ствари
са
том
„
Црном
руком
“
.
Влада
је
добијала
поверљиве
извештаје
,
који
су
били
врло
занимљиви
.
Један
пише
:
»
Нема
никакве
сумње
,
да
„
Црна
рука
“
постоји
.
То
је
тајно
официрско
удружење
,
које
по
режим
може
бити
врло
опасно
.
Официри
у
„
Црној
руци
“
незадовољни
су
са
садашњом
политиком
,
они
смерају
,
да
начине
преврат
,
и
ако
не
буде
могло
друкчије
бити
,
они
неће
презати
ни
од
проливања
крви
“
.
Други
поверљиви
извештај
гласи
:
»
У
„
Црној
руци
“
има
и
официра
и
грађана
.
Од
официра
су
главни
млађи
завереници
.
Они
нису
задовољни
са
националном
политиком
и
нешто
крупно
спремају
.
Они
су
и
против
владе
и
против
династије
,
а
„
Ослобођење
“
је
њихов
лист
.
У
тај
лист
и
у
његову
штампарију
је
уложено
преко
сто
хиљада
динара
,
и
многи
богати
трговци
су
дали
новаца
“
.
Трећи
извештај
гласи
:
„
Тајно
удружење
»
Црна
рука
«
створено
је
иницијативом
из
Софије
,
где
постоји
слично
тајно
удружење
.
Оба
удружења
спремају
преврат
на
Балкану
,
можда
раде
на
персоналној
унији
између
Србије
и
Бугарске
,
а
из
тога
се
мора
закључити
на
скоре
трзавице
у
земљи
.
Црнорукаши
су
огорчени
и
прете
покољем
.
Треба
предузети
све
мере
опрезности
“
.
Четврти
извештај
гласи
:
„
Престолонаследник
Александар
је
глава
„
Црне
руке
“
.
Он
и
њему
одани
људи
раде
на
преврату
;
они
хоће
да
присиле
краља
на
абдикацију
,
да
отерају
радикале
и
да
створе
сасвим
нов
режим
.
“
Пети
извештај
гласи
:
„
Тајно
удружење
„
Црна
рука
“
постоји
,
а
наперена
је
против
радикала
.
Црнорукаши
су
у
вези
са
краљевићем
Ђорђем
,
и
они
хоће
да
га
поставе
на
престо
.
Имају
списак
од
седамдесет
политичара
,
које
ће
изненада
побити
и
направити
преврат
.
“
Таки
и
слични
извештаји
стизали
су
влади
,
и
из
њих
се
није
могао
,
у
прво
време
,
начинити
прави
закључак
.
Неки
су
од
министара
(
али
само
неки
!
)
били
подоста
узнемирени
,
и
донекле
криво
им
беше
,
што
је
министар
полиције
био
прилично
равнодушан
.
Мислило
се
,
да
он
зна
шта
је
у
ствари
са
„
Црном
руком
“
и
да
је
не
сматра
за
опасну
,
те
јој
и
не
даје
велику
важност
.
Коло
политичара
из
радикалне
странке
такођер
се
живо
интересовало
,
и
један
од
главних
људи
позове
Тривуна
Ранковића
,
једног
од
најбољих
полицајаца
и
човека
карактерна
,
и
повери
му
,
да
испита
,
у
колико
су
истинити
гласови
о
„
Црној
руци
“
.
Тривун
је
један
део
задатка
врло
брзо
извршио
.
Он
је
утврђеним
фактима
доказао
министру
,
да
је
једно
тајно
удружење
заиста
требало
да
буде
употребљено
за
један
опасан
и
непромишљен
политички
корак
.
Убрзо
је
у
томе
правцу
био
начињен
ред
,
без
велике
галаме
и
буке
,
те
ни
у
земљи
ни
за
границом
није
ништа
примећено
ни
јављено
,
и
ако
је
један
од
дописника
заграничних
новина
скоро
све
знао
.
Србин
је
,
па
није
хтео
ништа
саопштити
.
Тривун
је
употребио
сву
своју
вештину
,
да
сазна
и
за
друге
ствари
,
тражио
је
додира
са
разним
људима
,
од
којих
је
мислио
,
да
ће
сазнати
што
год
,
па
је
једно
вече
уговорио
пријатељски
састанак
и
са
Лазаревићем
.
Тривун
није
мислио
,
да
је
Лазаревић
у
каквој
тајној
организацији
,
али
је
знао
,
да
се
он
много
креће
,
да
Србијину
политику
изнутра
страсно
прати
,
да
су
му
посматрања
духовита
а
закључци
обично
тачни
.
Лазаревић
је
извештавао
велике
заграничне
новине
о
Србији
,
његови
су
извештаји
били
интересантни
,
али
се
нису
никада
косили
са
државном
политиком
.
Лазаревић
је
био
савршено
исправан
,
многе
је
и
многе
интересантне
ствари
у
својим
извештајима
прећуткивао
,
али
је
по
кадшто
,
кад
је
при
доброј
вољи
,
са
својим
пријатељима
о
томе
невезано
разговарао
.
Ранковић
према
њему
није
употребљавао
никакве
полицијске
трикове
,
него
је
разговарао
сасвим
отворено
.
Знао
је
да
разговара
са
искреним
и
часним
човеком
.
Кад
су
сели
за
вечеру
код
Славије
,
Трифун
је
убрзо
почео
разговор
о
„
Црној
руци
“
.
—
Шта
мислиш
,
бога
ти
,
Лазаревићу
,
да
ли
та
„
Црна
рука
“
постоји
?
запита
Лазаревића
и
погледа
га
својим
лепим
црним
очима
.
—
Ја
мислим
,
да
постоји
,
одговори
Лазаревић
сасвим
простодушно
.
—
А
ко
ли
је
у
„
Црној
руци
“
?
—
Е
,
мој
драги
Тривуне
,
то
не
знам
.
Лазаревић
се
мало
изненадио
,
кад
му
је
Тривун
,
за
тим
приповедао
,
како
је
фактима
утврдио
,
да
је
постојала
намера
једног
тајног
удружења
за
извесним
поремећајем
.
Лазаревић
му
даде
новински
исечак
свога
дописа
„
Дие
сцхwартзе
Ханд
ин
Сербиан
“
,
у
којем
је
то
било
врло
фино
наговештено
,
тако
да
не
шкоди
земљи
,
јер
је
само
неколико
људи
могло
разумети
.
Сад
је
питање
,
рече
Тривун
,
шта
хоће
овако
пречишћена
„
Црна
рука
“
,
јер
изгледа
да
је
организација
пречишћена
.
—
Но
,
одговори
Лазаревић
,
ја
држим
,
да
је
криза
,
која
је
готово
морала
настати
,
за
њу
била
врло
корисна
.
Она
се
сада
може
потпуно
одати
раду
на
својим
идеалима
.
—
Какви
мислиш
,
да
је
њезин
главни
идеал
?
—
Свакако
не
дневна
политика
,
него
народно
ослобођење
.
Ја
држим
,
да
„
Црна
рука
“
спрема
земљиште
за
народно
ослобођење
.
—
Држиш
,
Лазаревићу
,
да
је
потпуно
безопасна
за
режим
?
Лазаревић
се
лако
насмеја
и
рече
:
—
Могла
би
бити
опасна
,
кад
и
ви
радикали
не
би
били
велике
патриоте
.
Ви
сте
,
у
осталом
,
видре
;
уверили
сте
се
,
да
нека
„
Црна
рука
“
постоји
,
ви
ћете
се
са
њом
већ
подесити
.
Мајстори
сте
ви
...
.
Тривун
и
Лазаревић
се
насмешише
.
Долазио
је
њихов
омиљени
мали
новинар
Росић
.
Дође
,
седе
,
не
рече
„
добро
вече
“
,
не
скиде
шешир
.
—
Ама
,
Тривуне
,
поче
одмах
,
а
шта
би
са
„
Црном
руком
“
?
—
Хоћеш
ли
,
Росићу
,
криглу
пива
,
запита
Тривун
,
који
је
знао
,
да
Росић
не
пије
алкохола
.
—
Море
остави
пиво
!
одговори
Росић
.
—
Келнер
,
зовну
Тривун
,
белу
каву
за
господина
Росића
.
—
А
„
Црна
рука
“
?
а
?
понови
Росић
.
—
Каква
„
Црна
рука
“
!
рече
Лазаревић
.
—
Море
,
шта
ти
знаш
,
одговори
Росић
,
полицију
ја
питам
.
Шта
знају
дописници
страних
новина
!
—
Па
,
бога
ти
Росићу
,
рече
Тривун
добродушно
,
зар
си
и
ти
тако
неписмен
,
да
верујеш
у
„
Црну
руку
“
?
Росић
га
погледа
својим
замућеним
очима
и
рече
:
—
Ја
теби
кажем
,
да
„
Црна
рука
“
постоји
,
и
само
ћеш
видити
,
шта
ће
бити
.
—
Можеш
,
Росићу
,
сасвим
мирно
спавати
.
—
Ја
ћу
спавати
мирно
,
али
их
има
,
који
не
треба
мирно
да
спавају
.
—
Уживај
ти
само
Росићу
.
Росић
се
наже
и
поче
пити
белу
каву
,
а
Лазаревић
размишљаше
о
свему
ономе
,
о
чему
Ранковићу
није
говорио
.
Кад
је
Росић
попио
каву
и
отишао
међу
познанике
за
другим
столом
,
Лазаревић
и
Ранковић
пређоше
на
разговор
о
узбуни
јавнога
мишљења
,
коју
су
произвеле
вести
о
„
Црној
руци
“
.
—
Ама
,
не
ваља
,
рече
Ранковић
,
што
ови
новинари
тако
ствар
раздувају
!
—
Ако
,
примети
Лазаревић
са
осмејком
,
ко
зна
,
зашто
је
и
то
добро
,
и
ко
зна
,
ко
је
прави
инспиратор
те
новинске
галаме
.
Може
бити
баш
они
,
који
хоће
да
се
том
галамом
онемогући
интересовање
за
друге
,
крупније
ствари
,
које
се
иза
брда
ваљају
,
и
за
које
непријатељ
не
треба
да
сазна
...
ДВАДЕСЕТ
ДРУГА
ГЛАВА
На
београдскоме
дну
Кад
је
Пера
ћата
изишао
од
Лазаревића
,
ушао
је
писмоноша
и
предао
је
Лазаревићу
писмо
зеленкасте
боје
,
које
је
било
намирисано
.
Пера
је
већ
био
примљен
у
Народно
Позориште
а
у
Позоришној
Кавани
убрзо
је
постао
популаран
.
И
ту
су
га
прозвали
Пера
Ћата
.
Брзо
се
подешавао
са
београдском
бохемом
,
јер
је
и
сам
био
бескућник
и
пуст
.
Недићеву
Нату
нигде
није
могао
наћи
ни
он
,
ни
сви
они
,
који
су
за
њу
били
заинтересовани
.
Живот
његов
међу
Србијанцима
био
је
жив
и
нервозан
,
почео
је
полако
чврснути
,
али
му
је
у
срцу
,
уза
све
то
,
кувао
велики
бол
за
Недићевом
Натом
.
О
томе
,
наравно
,
никоме
није
смео
причати
,
јер
би
,
у
његовој
новој
средини
,
то
по
мало
било
смешно
,
и
једини
,
који
је
за
његову
тајну
бол
сазнавао
,
био
је
Лазаревић
,
кад
му
је
у
очи
оштро
погледао
.
Лазаревић
,
оставши
сам
,
отвори
писмо
.
„
Господине
Лазаревићу
!
Ви
ћете
ме
врло
обвезати
,
ако
ме
посетите
.
Осећам
потребу
,
да
се
с
Вама
пријатељски
поразговорим
,
те
се
надам
,
да
мој
позив
нећете
игноровати
.
Поштује
Вас
Марта
“
.
Рајко
се
намршти
,
баци
писмо
у
кош
и
рече
гласно
:
„
Их
,
ала
заудара
!
“
Кад
је
ушао
код
Марте
,
она
је
седила
за
клавиром
и
свирала
неку
тужну
песму
.
Видевши
Лазаревића
,
она
се
поклонила
и
песму
је
одсвирала
до
краја
.
Лазаревић
је
слушао
стојећки
,
и
ма
да
се
на
Мартин
позив
мрзовољно
одазвао
,
песма
га
је
прилично
коснула
.
„
Дођох
,
на
вашу
жељу
,
госпођо
“
рече
после
неколико
безначајних
дијалога
.
„
Ви
сте
ме
врло
обвезали
,
што
сте
дошли
“
рече
Марта
озбиљно
.
„
Жао
би
ми
било
,
да
дошли
нисте
“
.
„
Право
да
вам
кажем
,
госпођо
,
ваш
ме
је
позив
изненадио
.
“
„
Сасвим
разумљиво
.
Ви
нисте
могли
ни
слутити
,
да
сам
,
после
оне
непријатне
ноћне
сцене
,
осетила
потребу
,
да
се
с
вама
искрено
,
интимно
разговорим
.
“
„
Молим
,
госпођо
;
само
не
знам
,
да
ли
ћу
бити
способан
за
интиман
разговор
.
Ви
знате
,
да
се
ми
и
не
познајемо
довољно
“
.
„
То
знам
,
али
ви
не
знате
,
да
сам
вас
ја
увек
ценила
,
да
много
шта
од
вашег
рада
знам
—
ви
знате
,
да
људи
,
који
к
мени
долазе
,
често
пута
многу
ствар
одаду
—
и
да
сам
,
нарочито
после
оне
непријатне
вечери
,
осетила
потребу
,
да
с
вама
разговарам
.
Нарочито
после
оне
непријатне
вечери
“
...
Марта
је
последње
речи
нагласила
,
и
Лазаревића
са
подоста
прекора
погледала
.
„
Жао
ми
је
,
госпођо
“
рече
Лазаревић
„
ако
сам
вас
те
вечери
увредио
,
но
помислите
и
сами
:
био
сам
грдно
ешофиран
због
Недићеве
Нате
...
мени
је
стало
било
,
да
се
та
девојка
пошто
по
то
нађе
.
Ја
и
данас
немам
мира
,
што
се
Недићева
Ната
није
нашла
.
Ви
и
не
слутите
,
колико
има
трагике
у
бегству
те
лепе
девојке
.
“
Мартина
служавка
послужи
слатким
од
трешања
,
које
су
се
жутиле
као
ћилибар
.
Лазаревић
узе
два
пут
,
и
испи
чашу
воде
.
„
Па
ипак
“
настави
Марта
разговор
„
нисам
заслужила
да
ме
онако
гледате
оне
вечери
.
Ви
,
Лазаревићу
,
ви
“
...
„
Извините
,
госпођо
“
...
„
Ви
,
који
добро
живот
познајете
,
ви
,
који
имадете
широке
груди
,
ви
,
који
много
шта
разумете
,
и
,
с
тога
много
шта
праштате
,
а
за
мене
ни
трунке
разумевања
немате
,
па
ни
трунке
опроштаја
“
...
„
Али
,
госпођо
“
...
„
Господине
Лазаревићу
,
опростите
,
ако
вас
малтретујем
,
али
сам
вам
морала
рећи
,
да
ме
је
дубоко
дирнуло
што
ме
ви
,
баш
ви
презирете
.
Нека
ме
презире
цео
Београд
,
нека
се
од
Марте
,
чувене
београдске
подвођачице
,
гнуша
цела
Србија
,
мени
је
свеједно
,
јер
ја
ратујем
са
друштвом
,
али
ви
,
ви
“
...
„
Госпођо
“
,
рече
Лазаревић
,
којега
равнодушност
поче
полако
остављати
„
немојте
се
ешофирати
.
Та
ја
вас
добро
и
не
познајем
,
а
верујте
,
да
о
вама
,
до
сад
нисам
ни
размишљао
.
И
сам
сам
,
не
размишљајући
много
,
примио
конвенционални
београдски
назор
о
вама
,
а
и
оне
сам
вечери
,
као
што
рекох
,
био
грдно
ешофиран
.
“
Служавка
унесе
каву
.
Кад
је
Лазаревић
попио
каву
,
запали
цигарету
,
пошто
је
Марту
прво
понудио
.
Марта
одби
цигарету
и
рече
:
„
Хвала
,
овај
пут
нећу
пред
вама
да
пушим
.
Други
пут
да
,
данас
не
.
Желим
,
да
данас
станем
пред
вас
са
што
мање
цинизма
.
Ја
сам
иначе
циник
,
највећи
женски
циник
у
Србији
,
али
само
не
желим
,
да
ме
Лазаревић
искључиво
за
циника
сматра
.
“
„
Ви
претерујете
,
госпођо
.
“
„
Разговарајмо
,
господине
Лазаревићу
,
искрено
.
И
ви
ме
сматрате
за
циника
,
и
ја
не
желим
ништа
више
,
него
да
вам
свој
цинизам
објасним
.
То
је
моја
неодољива
потреба
.
“
„
Али
ја
то
не
тражим
“
...
„
Знам
,
да
ви
не
тражите
;
али
ја
вас
молим
,
да
ме
чујете
“
.
„
Молим
,
госпођо
!
“
„
Дајте
ипак
цигарету
.
“
„
Изволте
!
“
Марта
запали
цигарету
,
па
рече
:
„
Да
ли
знате
,
господине
Лазаревићу
,
за
то
,
да
сам
једном
учествовала
у
мајској
социјалистичкој
демонстрацији
,
и
да
сам
носила
црвени
барјак
?
“
„
Знам
“
.
„
Па
шта
мислите
,
шта
сам
онда
хтела
тиме
да
символишем
?
“
„
Не
знам
“
.
„
А
шта
сте
онда
ви
о
мени
мислила
?
Кажите
ми
без
женирања
.
“
„
Па
...
то
сам
сматрао
за
екстраваганцију
“
.
„
Само
то
“
?
„
Да
.
“
„
Свакако
је
било
екстравагантно
,
али
то
је
био
мој
јавни
протест
“
...
„
Ваш
јавни
протест
!
“
„
Да
,
мој
јавни
протест
.
“
„
Против
кога
?
Против
чега
?
“
„
Против
београдског
друштва
.
“
Лазаревић
је
погледа
одужим
погледом
,
насмеши
се
мало
пријатељски
мало
иронично
,
па
рече
:
„
А
шта
вам
је
београдско
друштво
учинило
?
“
„
Оно
ме
је
почело
бојкотовати
“
,
одговори
Марта
.
„
А
ја
сам
на
бојкот
одговорила
протестом
.
“
„
Чујте
,
госпођо
,
ствар
постаје
интересантна
.
Па
зашто
да
вас
друштво
бојкотује
?
“
Марта
,
која
се
држала
хладнокрвно
,
поче
добијати
темпераменат
и
рече
:
„
Молим
лепо
,
друштву
се
нисам
допала
;
нисам
била
по
фазони
београдског
друштва
;
друштву
се
није
допала
боја
моје
тоалете
,
мој
ход
,
моје
слободно
кретање
;
друштво
није
дало
,
да
имам
своје
ја
,
и
оно
ме
је
почело
бојкотовати
.
Реч
„
Марта
“
почело
је
значити
подсмех
,
екстраваганцију
,
поремећену
равнотежу
па
и
проституисану
жену
.
А
ја
сам
тада
била
далеко
од
сваке
проституције
.
“
„
Оставите
,
госпођо
“
...
„
Не
,
не
,
чујте
ме
—
нећу
вас
дуго
мучити
—
ја
сам
волела
и
знала
сам
,
шта
је
љубав
,
али
љубав
у
једно
време
само
према
једном
човеку
,
но
проститутка
тада
била
нисам
.
Сад
не
марим
:
нека
кажу
,
да
сам
проститутка
,
сад
сам
подводачица
,
али
сам
тај
занат
почела
вршити
у
име
протеста
против
београдског
друштва
“
.
„
То
не
разумем
“
рече
Лазаревић
.
„
Допуштам
,
господине
Лазаревићу
.
Где
ће
још
подвођење
имати
идеју
!
“
„
Па
“
...
„
Али
ја
подводим
,
да
покажем
,
какво
је
београдско
друштво
.
Какве
се
све
женске
не
изређају
код
мене
,
какве
све
даме
долазе
у
ову
кућу
у
посету
.
То
ми
чини
задовољство
.
Кажу
,
да
је
Марта
проститутка
,
а
Марта
показује
,
ко
врши
проституцију
.
Тако
се
Марта
бори
против
београдског
друштва
.
“
Лазаревић
се
поче
мрштити
.
„
Вама
је
непријатно
,
господине
Лазаревићу
?
“
„
Готово
“
.
„
А
зашто
да
вам
је
непријатно
?
Па
ја
вам
говорим
само
о
својем
гледишту
“
...
„
Које
је
нетачно
“
.
„
Нетачно
?
“
„
Да
,
госпођо
,
нетачно
.
Ви
хоћете
да
кажете
,
како
је
београдска
жена
проститутка
,
а
то
није
истина
.
Нема
сумње
,
да
је
вама
пошло
за
руком
окупити
око
себе
разне
сумњиве
типове
женске
,
али
то
још
не
значи
,
да
је
београдска
жена
проститутка
.
Београдска
и
србијанска
жена
,
госпођо
,
није
проститутка
;
то
је
жена
здрава
и
паметна
,
и
сасвим
је
добар
темељ
за
генерацију
,
која
успешно
води
ову
тешку
и
огромну
борбу
“
.
Лазаревић
устаде
.
„
Седите
још
мало
“
рече
Марта
.
„
Благодарим
,
госпођо
“
рече
Лазаревић
.
„
Већ
морам
поћи
.
А
ако
дозволите
,
на
растанку
ћу
вам
још
рећи
и
то
,
да
узалуд
водите
борбу
против
београдског
друштва
.
Оно
,
истина
,
има
својих
слабости
,
али
је
здраво
,
његови
мишићи
силно
вибрирају
;
то
је
свеже
,
здраво
месо
.
А
,
што
је
најглавније
,
оно
је
јаче
него
ви
.
Ви
ћете
у
тој
борби
подлећи
.
“
ДВАДЕСЕТ
ТРЕЋА
ГЛАВА
У
министровоме
кабинету
(
Сцена
из
почетка
1912
.
године
.
)
Председник
владе
и
министар
иностраних
дела
др
.
Милован
Миловановић
био
је
за
време
анексионе
кризе
,
уза
све
потресе
,
далеко
снажнији
и
свежији
,
него
саде
,
после
три
године
.
Истрошио
се
,
много
се
истрошио
,
радећи
на
државним
пословима
земље
Србије
,
а
још
више
је
губио
снагу
,
борећи
се
са
нападима
опозиције
.
Миловановић
је
човек
флегматичан
,
и
на
почетку
анексионе
кризе
било
је
доста
муке
,
да
се
у
њега
улије
србијанске
крви
и
да
се
из
њега
,
њему
омиљена
дипломатска
хладноћа
и
равнодушност
изгони
.
Три
су
године
министровања
у
Србији
три
тешке
године
,
и
снага
дивљег
магарца
тешко
би
их
неистрошена
издржала
.
А
камо
ли
министар
Миловановић
,
који
је
научио
на
фини
и
лак
живот
и
који
је
волео
да
живи
животом
богата
,
културна
човека
.
Нападаји
опозиције
били
су
страшни
,
а
нарочито
пребацивања
,
да
је
за
време
анексионе
кризе
на
бечкој
берзи
играо
...
Да
ли
је
збиља
играо
на
берзи
?
Да
ли
је
збиља
у
његовоме
националном
моралу
било
проституције
?
Опозиција
није
изнела
поуздане
доказе
,
да
је
на
берзи
играо
...
Па
ипак
је
кампања
Миловановићу
силно
шкодила
.
У
Србији
,
у
тој
земљи
вреве
и
дреке
,
у
земљи
,
где
су
појмови
у
врењу
,
где
се
јавни
морал
пречишћава
,
у
земљи
,
у
којој
често
пута
нема
критеријума
,
ипак
има
морала
.
Он
се
,
истина
,
често
пута
скрива
дубоко
под
сувим
лишћем
,
и
под
земљом
,
али
што
је
дубље
скривен
,
његова
је
жица
све
дебља
и
његова
је
метална
вредност
све
већа
.
То
је
обарало
Миловановића
,
и
трагови
дубоких
унутрашњих
болова
сада
су
се
већ
јављали
на
његовоме
све
уморнијем
ходу
и
на
разореним
цртама
његова
лица
.
Па
ипак
...
ипак
...
Министар
је
Миловановић
радио
на
великоме
делу
,
а
и
у
другим
правцима
имао
је
успеха
.
Он
је
руководио
дипломатском
радњом
,
која
је
успела
,
да
у
спољашњу
политику
Србије
унесе
европски
тон
и
равнотежу
.
Руководио
је
дипломатском
радњом
на
путовању
краљевому
заграничне
престонице
.
Живо
је
учествовао
у
политичкоме
делу
принцезине
удаје
у
Русију
.
Све
су
то
биле
радње
од
замашнога
значаја
,
али
је
Миловановићев
најтежи
посао
био
на
главном
проблему
Србијине
националне
политике
.
Миловановић
,
његови
политички
пријатељи
(
Пашић
и
другови
)
и
краљ
са
династијом
за
време
анексионе
кризе
стали
су
пред
алтернативу
:
бити
ил
не
бити
!
Бити
ил
не
бити
,
то
се
пита
сад
!
Миловановић
је
био
у
сред
акције
на
решавању
те
страховите
алтернативе
и
Србијине
и
српскога
народа
.
Шта
да
се
учини
,
и
којим
путем
да
се
удари
?
За
време
анексије
понудила
је
Турска
савез
.
Тај
би
савез
дакако
био
управљен
и
против
Аустрије
.
Да
ли
да
се
прими
тај
савез
?
За
време
анексионе
кризе
то
је
изгледало
готово
логично
,
но
политика
се
не
прави
по
тренутним
утисцима
и
из
ината
,
и
така
се
политика
тера
још
једино
у
Новом
Саду
.
Саветовало
се
о
турскоме
предлогу
,
и
он
је
коначно
одбијен
.
Српским
је
политичарима
а
за
тим
и
руским
лебдила
пред
очима
идеја
балканског
савеза
.
На
тој
се
великој
идеји
радило
и
раније
,
али
се
саде
почело
радити
систематски
и
са
пуном
паром
.
Наравно
,
у
највећој
дискрецији
.
И
министар
Миловановић
ушао
је
у
свој
кабинет
обузет
мислима
о
дотадашњем
раду
на
балканскоме
савезу
,
а
мало
за
тим
,
дошао
је
у
кабинет
и
др
.
Јован
Цвијић
.
Др
.
Цвијић
се
не
бави
дневном
политиком
,
али
га
крупна
национална
питања
у
великој
мери
интересују
,
и
он
је
у
многе
крупне
ствари
посвећен
.
Влада
и
Двор
,
у
осталом
,
у
многоме
чему
требају
његова
савета
и
његових
информација
,
и
Миловановићу
је
у
раду
на
балканскоме
савезу
у
многом
чему
био
од
помоћи
.
—
Како
ћемо
,
мој
драги
Цвијо
,
са
Бугарима
изаћи
на
крај
?
рече
др
.
Миловановић
.
—
Тешко
је
са
њима
,
одговори
трезвени
Цвијић
,
али
ће
се
ваљда
излаз
наћи
.
—
Много
траже
,
много
траже
,
мој
драги
Цвијо
.
Тешко
је
то
споразумети
се
сферама
у
Маћедонији
са
народом
,
који
је
до
скора
аспирисао
на
Ниш
и
на
Пирот
.
Бадава
,
грдне
су
шовинисте
!
—
Па
докле
си
дошао
?
—
Докле
сам
дошао
,
мој
драги
Цвијо
.
Једва
,
једва
пред
Скопље
...
Послужитељ
Светозар
уђе
и
пријави
рускога
посланика
Хартвига
.
ДВАДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
ГЛАВА
Убијство
или
самоубијство
?
Кад
је
стражар
после
девет
сахата
увече
прегледао
пругу
између
Топчидера
и
Београда
,
нашао
између
шина
тело
одраслог
високог
младића
.
Стражар
се
у
први
мах
тргао
,
али
је
брзо
дошао
к
себи
,
осветлио
је
младића
,
који
је
без
шешира
,
на
леђима
лежао
лампом
,
видео
је
одмах
,
да
је
мртав
,
али
је
био
још
врућ
.
Преко
младића
је
прешао
последњи
воз
,
који
је
тек
пре
двадесетак
минута
прошао
,
и
по
стражаревом
мишљењу
,
воз
га
је
прегазио
.
„
Ваљда
је
нека
несретна
љубав
или
дугови
“
промрмља
стражар
и
оде
у
топчидерски
комесаријат
,
да
полицију
обавести
о
несретноме
случају
.
Полиција
је
одмах
дошла
са
лампама
;
јављено
је
одмах
телефоном
било
и
полицији
на
београдској
железничкој
станици
,
те
је
и
ова
убрзо
била
на
лицу
места
.
Леш
је
лежао
на
леђи
,
вучен
је
био
од
локомотиве
неколико
метара
,
повреда
је
било
само
по
лицу
,
обе
ноге
биле
су
испод
колена
завезане
парчетом
од
ужета
,
а
нешто
на
страни
биле
су
две
крпе
,
једном
је
,
изгледа
,
била
глава
везана
,
па
се
крпа
преполовила
,
а
друга
као
да
је
била
раније
у
устима
и
била
је
окрвављена
.
Шешир
је
нађен
неколико
метара
на
страни
.
Пошто
је
полиција
осмотрила
леш
,
узела
је
све
нађене
предмете
,
конопац
је
с
ногу
скинула
,
па
је
,
за
тим
,
леш
пренесен
у
општу
државну
болницу
у
Београд
.
Ко
је
био
тај
погинули
?
Нико
од
присутних
није
знао
,
нико
га
није
познавао
.
Сви
су
,
међутим
,
мислили
,
да
је
извршено
самоубијство
,
а
знали
су
,
да
ће
се
већ
сутра
,
кад
новине
несрећу
објаве
,
сазнати
тачно
,
које
несрећни
младић
и
зашто
је
себи
живот
одузео
.
Но
за
име
младићево
сазнало
се
већ
исте
ноћи
после
поноћи
.
Пензионисани
државни
саветник
Драшковић
имао
је
сина
Ивана
ђака
у
осмоме
разреду
београдске
гимназије
.
Иван
је
био
врло
добар
ђак
и
добар
син
,
а
родитељи
су
се
трудили
,
да
га
што
више
за
живот
спреме
и
усаврше
.
Иванови
и
отац
и
мати
били
су
васпитани
,
путовали
су
Европом
много
,
интересовали
су
за
васпитање
омладине
напредних
народа
,
и
поуку
коју
су
у
томе
налазили
,
примењивали
су
на
васпитање
свога
сина
.
За
Ивана
се
могло
рећи
,
да
је
дете
из
виших
београдских
кругова
,
које
се
добро
васпитава
.
Тога
дана
,
кад
је
ноћу
лешина
непознатога
младића
између
железничких
шина
нађена
,
Иван
је
био
до
пред
вече
код
куће
,
читао
је
,
а
за
тим
је
у
четири
руке
,
са
матером
у
гласовир
свирао
.
Пред
вече
је
рекао
,
да
иде
у
соколану
на
веџбу
,
па
је
од
куће
и
отишао
.
Него
на
вечеру
се
није
на
време
вратио
.
Томе
су
се
код
куће
чудили
,
а
нарочито
се
чудио
отац
,
који
је
Ивана
у
великој
,
можда
претераној
строгости
држао
.
Староме
се
Драшковићу
у
пријатељским
круговима
у
опште
замерала
та
претерано
,
војничка
строгост
,
и
говорило
се
,
како
данашњу
омладину
ипак
треба
слободније
неговати
.
Прође
и
сахат
после
уобичајенога
времена
за
вечеру
,
а
Иван
не
дође
;
приближаваше
већ
и
поноћ
,
а
Иван
никако
не
долази
.
То
је
за
родитеље
било
нешто
ново
,
готово
