иоружје
било
му
је
онако
,
како
су
у
то
доба
обично
носили
Арнаути
,
а
како
у
многом
и
данас
носе
.
Али
лице
његово
није
било
арнаутско
.
Оно
управо
није
било
ничије
,
јер
није
имало
свога
одређена
типа
.
Сићушно
,
смежурано
,
ћосаво
,
без
и
једне
длачице
у
бради
и
брковима
,
оно
је
више
личило
на
лице
какве
бабо
,
но
на
лице
мужа
и
јунака
.
У
левој
руци
путник
је
држао
дизгине
,
а
десном
бејаше
грчевито
стегао
јабучицу
дугачка
,
шиљата
,
арнаутска
пиштоља
.
Срце
му
је
узбуђено
лупало
,
а
мисли
су
се
упорно
врзле
око
једног
те
једног
предмета
који
је
пунио
сву
душу
и
обухватао
све
помисли
његове
.
Задубљен
у
своје
крупне
мисли
,
путник
је
живо
одмицао
,
и
после
доброга
,
напрегнута
марша
,
он
,
у
други
сахат
после
поноћи
,
закуца
на
вратнице
код
брусничка
муселима
.
Ту
се
није
дуго
бавио
.
После
добра
пола
сахата
кренуо
се
даље
,
само
што
је
сада
имао
са
собом
једнога
сапутника
.
Зора
их
је
затекла
на
доглед
Крагујевца
.
У
Крагујевцу
незнани
путници
одморе
се
,
ручају
,
измену
коње
и
крену
се
даље
.
После
бурне
ноћи
био
је
јасан
и
тихи
дан
,
путници
су
грабили
журно
,
и
ноћ
их
затекне
у
Хасан
Пашиној
Паланци
.
Али
за
путнике
ноћ
није
значила
одмор
;
то
је
важило
само
за
коње
,
али
не
и
за
људе
.
С
новим
,
одморним
коњима
они
још
исте
ноћи
потерају
даље
,
а
сутра
дан
први
коси
зраци
малаксалог
зимског
сунца
затекли
су
их
око
цареве
ћуприје
под
Авалом
.
Београдски
везир
тек
је
био
устао
,
кад
му
јавише
да
је
стигао
из
Чачка
од
муселима
Ибрахима
татарин
,
с
књигом
и
важним
порукама
.
Везир
га
одмах
прими
.
Задржао
га
је
читав
сахат
,
а
за
тим
је
звао
к
себи
многе
од
својих
важнијих
доглавника
и
у
ошите
,
цело
то
јутре
било
је
нешто
особито
живо
у
пашином
конаку
.
Држан
је
чак
и
као
неки
мали
војени
савет
,
на
коме
се
прилично
викало
.
После
подне
многи
јаничари
добили
су
преко
реда
плату
и
преко
реда
су
биди
пуштени
у
град
да
пазаре
што
им
треба
,
а
препоручено
им
је
да
спреме
сви
опанке
и
другу
путничку
опрему
,
јер
ће
ноћас
кренути
на
подужи
пут
.
То
им
је
казано
у
поверењу
и
забрањено
им
је
да
о
томе
што
говоре
и
причају
.
Тако
исто
то
после
подне
позване
су
у
тврђаву
неке
абаџије
и
капамаџије
,
те
је
и
њима
у
поверењу
издата
наредба
,
да
у
први
сумрачак
донесу
у
тврђаву
сто
чифта
сукнена
одела
,
какво
носе
сељаци
у
Шумадији
,
а
сто
чифти
како
се
носи
по
Босни
и
уз
Дрину
,
око
Сокола
и
Ужица
.
Покуповано
је
и
по
телалницама
много
старо
и
половно
сељачко
одело
;
куповали
су
га
људи
приватни
,
па
је
у
сумрак
и
то
однесено
у
тврђаву
.
Нешто
те
ноћи
,
а
нешто
сутра
дан
и
идуће
ноћи
,
из
београдске
тврђаве
кренуло
се
преко
200
јаничара
,
који
су
у
разним
правцима
отишли
у
народ
.
Сви
ти
јаничари
били
су
из
српских
крајева
,
говорили
су
српски
као
и
остали
Срби
,
и
кад
се
преруше
у
сељачко
одело
,
нико
их
није
могао
познати
шта
су
управо
.
Сви
ови
људи
разишли
су
се
у
малим
гомилицама
од
10—15
људи
,
а
ишли
су
као
радници
,
аргати
,
мајстори
,
стругари
или
дунђери
.
Ове
гомилице
водиле
су
најбоље
јаничарске
поглавице
,
јузбаше
,
а
врховна
команда
над
свима
била
је
поверена
добро
познатом
јаничарском
Сади-Егбер-аги
,
после
покојнога
Узун-Алије
најпоузданијем
слузи
везировом
међу
млађим
старешинама
његове
војске
.
И
ако
су
биди
прерушени
,
сви
ови
јаничари
биди
су
веома
добро
наоружани
,
и
сваки
је
носио
по
60
метака
.
Да
би
прикрили
пушке
,
махом
су
узели
били
кратке
шешане
,
и
носили
су
их
сакривене
у
великим
својим
гуњевима
.
Други
опет
,
који
су
имали
крџалике
или
арнаутке
—
пушке
веома
дугачке
—
помагали
су
се
тиме
,
што
су
их
,
као
дуге
стругарске
тестере
,
увијали
у
сукно
и
тако
их
носили
претурене
преко
рамена
.
Овога
дана
и
ове
ноћи
,
када
су
,
у
непознатој
намери
,
из
београдске
тврђаве
одашиљане
у
разним
правцима
ове
гомилице
прерушених
јаничара
,
љубимац
везиров
,
Реџеп-ага
Сребрница
био
је
болестан
;
позледила
му
се
једна
од
старих
рана
,
и
четири
дана
није
устајао
из
постеље
.
Тек
другог
дана
по
одласку
јаничарских
гомилица
он
дозна
шта
се
десило
,
и
био
је
јако
забринут
.
Из
оне
збрке
свакојаких
и
најразличнијих
гласова
,
који
су
се
у
поверљивим
везирским
круговима
шапутали
о
побуди
и
задатку
ових
прерушених
изасланих
јаничарских
чета
,
Реџеп
ага
могао
је
извести
само
толико
,
да
је
скројен
некакав
велики
план
против
српских
родољуба
,
али
шта
је
управо
и
коме
је
крају
ударац
намењен
—
то
није
мотао
разабрати
.
С
тога
прегне
да
прво
дозна
где
је
био
почетак
целоме
овом
послу
.
На
свој
начин
Раџеп-ага
брзо
дозна
да
је
целу
ствар
покренуо
Ибрахим-ага
,
муселим
чачански
,
а
није
много
распитивао
,
па
нађе
и
његова
татарина
који
је
од
Ибрахима
и
донео
абер
о
тој
ствари
и
који
се
још
бавио
ту
у
Београду
.
Реџеп-ага
брзо
дође
до
самога
врела
целе
ове
работе
.
Он
употреби
новац
и
пријатељство
и
преко
својих
људи
брзо
се
зближи
с
њиме
.
То
је
ишло
у
толико
лакше
,
што
нађоше
да
су
некакви
земљаци
и
давнашњи
познаници
.
Ибрахим
агином
посланику
било
је
име
Токсикос
ефендија
,
бар
тако
су
га
звали
за
сад
,
а
ко
зна
да
ли
није
у
веку
измењао
више
имена
но
што
има
прстију
на
обема
рукама
.
Токсикос-ефендија
био
је
родом
Грк
,
али
,
као
давнашњи
досељеник
у
српско
крајеве
,
говорио
је
доста
добро
српски
и
чак
је
знао
и
читати
и
писати
српски
,
боље
но
многи
рођени
Срби
.
За
младости
тумарао
је
по
свима
крајевима
балканскога
тропоља
,
а
од
5—
6
последњих
година
настанио
се
у
Шумадији
и
било
је
две
пуне
године
ћирица
код
жичкога
владике
Саве
,
с
њим
је
чешће
излазио
и
у
народ
и
на
томе
крају
ко
год
је
знао
владику
,
знао
је
и
његовога
вреднога
и
вештога
ћирицу
„
Тошику
“
(
тако
су
сељаци
прекрстили
грчко
Токситос
,
тегобно
за
српски
језик
.
)
.
Кад
владика
Сава
паде
у
немилост
код
Турака
,
те
буде
ухапшен
и
прогнан
у
Анадолију
,
„
Тошика
“
је
прво
неколко
месеци
седео
беспослен
,
а
после
ступио
опет
у
службу
код
чачанског
проте
Самуила
.
Служио
је
за
мајушну
плату
,
али
се
правдао
како
је
научио
око
свештених
лица
,
и
како
воли
ту
служити
и
за
кору
хлеба
,
но
на
другом
мосту
за
бог
зна
какве
паре
.
У
почетку
кад
је
владика
Сава
ухапшен
,
узело
се
зуцкати
и
о
„
Тошикином
“
издајству
,
говорило
се
да
је
он
сам
својеручно
предао
београдском
везиру
владичина
писма
,
из
којих
се
дознала
његова
кривица
,
па
је
опет
та
писма
вратио
на
место
где
су
и
била
,
те
на
њега
није
могла
пасти
никаква
сумња
о
проневерењу
.
Но
Тошика
је
толико
жалио
за
осуђеним
владиком
,
тако
је
јавно
исказивао
своју
жалост
,
и
толико
је
викао
против
Турака
,
да
су
га
најпосле
с
тога
и
хапсили
,
па
се
чак
говорило
да
су
га
у
хапсани
и
тукли
,
а
све
те
„
жртве
“
,
наравно
,
повратило
су
Тошикин
углед
.
Пошто
је
тако
2
—
3
године
остао
код
проте
Самуила
,
он
изађе
из
службе
,
живео
је
сам
за
себе
,
прехрањујући
се
уштедама
које
је
сачувао
из
млађих
година
.
Но
било
је
неверника
који
су
говорили
да
„
Тошика
“
овако
из
прикрајка
служи
Турцима
као
шпијун
.
Таква
је
,
ето
,
била
особа
,
с
којом
Реџеп-ага
ступи
сад
у
ближе
познанства
.
Својом
вештином
Реџеп-ага
је
убрзо
сазнао
целу
ствар
.
Токсикос
је
збиља
био
у
турској
служби
и
дужност
му
је
била
да
мотри
шта
раде
виђенији
људи
међу
рајом
.
Над
протом
је
водио
нарочити
надзор
,
и
пошло
му
је
било
за
руком
,
да
улови
једну
цедуљицу
коју
је
Црни
ратник
писао
проти
и
која
је
издала
целу
ствар
.
С
том
цедуљицом
Токсикос
је
полетео
Ибрахим
аги
,
а
од
њега
је
био
упућен
право
везиру
у
Београд
да
њему
разложи
целу
ствар
.
Ствар
је
била
у
овоме
:
Пошто
се
насигурно
знало
да
ће
Аустрија
и
Русија
скоро
завојштити
на
Турску
;
пошто
је
народ
у
Шумадији
био
вољан
да
скочи
на
оружје
и
да
се
бори
за
своје
ослобођење
;
пошто
су
они
крајеви
били
прво
ограшје
,
где
ће
се
сукобити
турска
и
аустриска
сила
,
то
је
Црни
ратник
нашао
да
би
за
ову
годину
даље
хајдучко
четовање
било
штетно
и
без
цељи
,
људи
би
се
морили
и
гинули
,
а
тиме
не
би
ништа
било
добивено
,
јер
време
хајдучком
четовању
било
је
прошло
,
а
настајало
је
доба
озбиљна
ратовања
с
планом
и
са
задаћама
у
напред
утврђеним
.
Пошто
је
све
то
тако
,
за
то
и
услед
свега
тога
,
Црни
ратник
нашао
је
за
мудро
да
распусти
своју
хајдучку
војску
,
да
пусти
људе
нека
се
мало
одморе
,
нека
оду
кућама
,
који
има
куће
;
нека
посвете
ово
неколико
месеци
својим
приватним
пословима
,
па
кад
тамо
на
лето
куцне
суђени
час
,
онда
ће
,
у
име
Бота
,
опет
сви
под
заставу
,
и
онда
ћемо
видети
докле
ће
поносни
крсташ
барјак
српски
однети
јуначне
и
одморне
деснице
српске
!
Но
како
је
у
великој
хајдучкој
војсци
Црнога
ратника
било
и
таквих
људи
,
којима
је
хајдучија
стално
занимање
,
људи
неуморних
,
који
не
би
могли
собе
савладати
да
пет-шест
месеци
мирују
,
то
Црни
ратник
дозволи
појединим
одељењима
своје
војске
да
по
вољи
хајдукују
и
даље
.
Под
засебним
харамбашама
,
на
своју
руку
и
на
своју
одговорност
,
такве
четице
могле
су
крстарити
између
Београда
и
Ниша
,
с
једне
,
између
Новог
Пазара
и
Оршаве
с
друге
стране
—
то
је
био
круг
њина
кретања
и
ту
су
могли
чинити
што
им
срцу
драго
,
плаћајући
,
наравно
,
својом
главом
и
својом
крвљу
сваку
омашку
и
погрешку
своју
.
Једна
од
тих
чета
била
је
и
она
која
је
дрзнула
да
сиђе
у
сами
Београд
и
да
под
гаравим
ждрелима
београдских
тврђавских
топова
,
исече
турске
страже
и
да
искроји
темењачу
Рњи
Узун-Алији
,
који
је
био
десна
рука
београдском
везиру
.
Пуштајући
дружину
да
бира
себи
занимање
за
ово
неколико
месеци
,
Црни
Ратник
изабрао
је
за
себе
да
се
с
двајестак
најугледније
момчадије
своје
настани
у
Чачку
и
Карановцу
.
Ту
би
се
,
као
мирни
грађани
,
занимали
каквим
обичним
пословима
,
а
,
заклоњени
тако
од
Турака
,
згодно
би
се
могли
из
потаја
спремати
за
велике
догађаје
који
су
на
прагу
.
Све
ово
било
је
сада
позлато
и
београдском
везиру
.
Изаслани
јаничари
имали
су
задаћу
,
да
се
неприметно
прикупе
око
Чачка
,
да
изближе
сазнаду
место
где
ће
бити
скривен
Црни
Ратник
,
да
то
место
опколе
и
у
згодном
тренутку
изврше
напад
и
хватање
.
Знајући
јунаштво
Црнога
Ратника
,
његову
недостижну
ратну
вештину
,
његову
довитност
да
се
помогне
и
у
најтежим
приликама
и
да
измакне
чак
и
онда
,
кад
потера
мисли
да
јој
је
већ
у
рукама
,
—
везир
је
био
прегао
сад
и
да
надјуначи
и
да
надмудри
свога
опасна
противника
,
с
којим
се
до
сад
сукобљавао
много
пута
,
али
увек
остајао
побеђен
.
С
тога
су
биле
предузете
опширне
и
многоструке
спреме
,
а
сем
прерушених
јаничара
,
као
помоћ
чачанском
муселиму
Ибрахиму
отишла
су
још
и
два
највештија
лична
служитеља
везирова
,
људи
нарочито
извеџбани
у
шпијунисању
,
у
вештини
да
све
прокопкају
и
дознаду
.
Околним
муселимима
око
Чачка
отишли
су
такође
нарочити
татари
с
наредбама
,
да
се
нађу
на
руци
Ибрахиму
,
и
да
му
помогну
у
свему
што
затражи
.
Наравно
,
све
ово
извршено
је
у
тишини
,
неприметно
,
да
не
изазива
пажњу
и
радознало
запиткивање
.
Већ
је
прошло
четири
пуна
дана
,
од
кад
је
цела
ова
булумента
прерушених
јаничара
и
других
слугу
везирових
отишла
у
народ
,
а
отуда
не
бејаше
још
никаквих
гласова
,
и
везир
их
је
узбуђено
и
с
нестрпљењем
ишчекивао
.
Тако
је
било
стање
,
кад
за
ову
ствар
сазнаде
Реџеп
ага
Сребрница
.
Црни
се
облаци
навукоше
на
његово
мудро
чело
:
био
је
зловољан
и
тешко
брижан
.
После
дуга
разговора
,
који
је
тек
мало
час
имао
с
Токсикосом
у
својој
кући
,
Сребрница
се
бејаше
упутио
везировом
двору
.
Блед
и
малаксао
,
он
се
управо
пео
уз
широке
коначке
степенице
,
када
се
на
врху
тих
стуба
указа
сам
везир
.
Видећи
старца
,
како
,
изнурен
болешћу
,
једва
корача
уз
степенице
,
везир
га
благо
ослови
:
питао
га
је
за
здравље
и
љубазно
га
поздрави
,
кад
се
старац
испе
горе
.
Сребрница
није
крио
своје
расположење
.
Рече
да
је
више
болан
од
тешка
дерта
,
но
од
позлеђених
рана
.
Бајаги
царска
земља
и
они
,
Турци
,
у
њој
господари
,
а
овамо
раја
их
држи
затворене
у
тврђави
,
као
мачак
кад
нагна
миша
у
рупу
.
Но
и
то
као
да
је
било
мало
.
Сад
су
се
почели
увлачити
и
у
саму
тврђаву
.
Изгинуше
толике
страже
на
бедемима
.
Покојни
Узун
Алија
Рња
погибе
на
самој
капији
царској
,
и
како
је
пошло
,
можемо
бити
спремни
да
једне
ноћи
будемо
поклани
у
својим
рођеним
постељама
,
у
сред
тврдиње
београдске
,
на
очи
целе
војске
царске
.
Док
је
Сребрница
овако
говорио
,
везир
се
у
два
три
маха
мрштио
,
но
сад
му
се
опет
разведри
чело
и
он
рече
Сребрници
,
као
тешећи
га
:
—
Полако
,
полако
Реџеп-ага
!
Кукурекнуо
је
,
чини
ми
се
,
и
њима
црни
певац
.
Сав
тај
кабајет
чинио
је
Црни
Ратник
,
али
његова
глава
подмириће
све
ове
губитке
.
Сребрница
на
ово
развуче
усне
у
лак
осмех
,
пун
бола
и
подругљивости
:
—
Свете
су
речи
твоје
,
светли
везире
,
скупоцено
је
перје
у
сокола
,
али
штета
што
је
соко
још
у
планини
!
—
Јес
,
јес
,
ама
та
врана
заграктаће
,
чини
ми
се
,
скоро
у
моме
кавезу
.
—
Нека
би
велики
Бог
услишао
мудру
жељу
светлога
везира
—
рече
Сребрница
,
клањајући
се
дубоко
.
—
Био
си
болан
па
и
не
знаш
шта
се
десило
,
—
примети
му
везир
,
и
ту
у
кратко
исприча
како
се
Црни
Ратник
појавио
у
околини
Чачка
и
како
је
против
њега
послана
јака
потера
.
Сребрница
се
цео
измени
,
кад
му
везир
то
каза
.
Он
још
више
побледе
,
његове
благе
очи
засветлуцаше
као
два
упаљена
жишка
;
песнице
му
се
грчевито
стискоше
:
—
Господару
,
бојим
се
умаћи
ће
ти
опет
!
Пусти
ме
да
и
ја
пођем
...
—
рече
Сребрница
потресеним
,
испрекиданим
гласом
,
а
доња
вилица
сва
му
је
дрхтала
од
силна
узбуђења
.
—
Мислио
сам
и
сам
на
то
—
примети
везир
,
—
али
ето
си
болан
,
немоћан
си
,
на
ниси
ни
за
што
!
—
Ако
ми
игде
има
лека
ту
ће
ми
бити
...
пусти
ме
—
настојавао
је
Сребрница
.
И
везир
се
одлучи
да
га
пусти
.
Може
поћи
сутра
,
ако
дотле
не
стигне
какав
хабер
од
Чачка
.
Реџеп-ага
био
је
благодаран
везиру
и
ово
допуштење
као
да
га
мало
разведри
.
—
Спреми
се
,
а
пред
полазак
опет
ћеш
ми
се
јавити
—
рече
му
везир
и
отпусти
га
да
се
спрема
за
пут
.
Цео
тај
дан
Сребрница
се
спрема
за
полазак
,
наравно
у
тишини
и
не
говорећи
ником
ништа
.
У
вече
раније
отпусти
слуге
:
жалио
се
на
главобољу
и
рече
да
хоће
што
пре
у
постељу
,
како
би
се
што
боље
одморио
,
пошто
је
рад
сутра
дан
да
изађе
мало
до
свога
спахилука
у
Остружницу
.
Али
кад
се
све
разишло
м
утишало
Реџеп-ага
не
леже
да
спава
.
На
против
,
обуче
ћурак
који
већ
бејаше
скинуо
,
и
,
пошто
је
прво
подуже
извиривао
кроз
прозор
на
поље
у
мрак
,
он
дохвати
с
миндерлука
некакав
омањи
завежљај
,
стрпа
га
под
мишку
,
изађе
из
куће
на
позадни
капиџик
,
опрезно
закључа
врата
за
собом
и
нестаде
га
у
мраку
.
XИИ
Привиђење
Те
исте
ноћи
,
у
харемским
одајама
,
где
је
боравила
лепа
Маре
,
све
је
било
тихо
и
мирно
.
Заљубљени
везир
обично
је
одлазио
својој
милој
кадуни
подоцно
у
вече
,
кад
после
обилне
вечеро
осети
неодољиву
жудњу
да
нежним
љубавним
мажењем
заслади
свршетак
свију
својих
дневних
пословања
.
Но
вечерас
лепа
Маре
беше
поручица
везиру
да
не
долази
,
жалећи
се
да
има
лаку
главобољу
и
да
јој
је
најбоље
кад
је
сама
.
Везир
се
с
почетка
бејаше
поплашио
да
није
болест
озбиљна
,
и
молио
је
да
дође
макар
на
један
тренутак
.
Али
Маре
га
умири
да
је
најобичнија
главобоља
и
понова
га
је
молила
да
не
долази
вечерас
.
Но
остав
тако
сама
.
Маре
се
те
вечери
није
одмарала
,
и
ако
је
одмор
био
изговор
да
измоли
поштеду
од
везира
.
Прво
је
дуго
и
дуго
ходала
,
и
већ
по
ходу
се
могло
познати
да
је
узбуђена
.
Час
је
корачала
брзо
и
крупно
,
као
да
некуд
хита
да
не
задоцни
,
а
час
би
опет
застајала
замишљено
и
тако
би
ћутећки
и
непомично
стајала
по
читаве
минуте
.
После
је
седала
за
свој
мајушни
шимширови
сто
,
вадила
из
потајне
фијоке
неке
хартије
и
записе
,
које
је
дуго
загледала
,
читала
,
понова
нешто
записивала
,
па
је
онда
опет
све
враћала
на
старо
место
и
опет
је
узимала
ходати
по
соби
замишљено
.
Чешће
је
погледала
на
врата
као
да
некога
очекује
.
И
доиста
,
у
неко
доба
ноћи
лака
харемска
врата
нечујно
се
отворише
,
а
у
одају
ступи
висока
женска
прилика
,
сва
од
главе
до
пете
увијена
у
дебелу
дрну
фереџу
.
И
ако
је
корачала
по
дебелом
персиском
ћилиму
,
на
коме
се
губио
сваки
глас
,
црна
прилика
уђе
опрезно
,
на
прстима
и
чисто
страшљиво
обазре
се
до
одаји
.
Маре
јој
полети
на
сусрет
и
пријатељски
јој
пружи
руку
.
—
Ах
,
драги
Реџеп-ага
,
с
каквим
вас
нестрпљењем
ишчекујем
!
И
доиста
,
из
црне
фереџе
измота
се
Реџеп-ага
.
—
Бише
од
сахата
како
чекам
у
соби
старе
Зајиде
;
никако
згоде
да
се
амо
промакнем
,
светла
кадуно
—
рече
Сребрница
,
ударајући
пред
Маром
дубок
темен
.
—
Па
наша
болест
,
баш
сад
у
ово
доба
!
.
.
Ви
сте
лежали
,
а
у
ствари
ја
сам
боловала
!
.
.
Толика
страховања
,
толике
бриге
ово
последњих
дана
!
Чини
ми
се
да
са
сваким
даном
и
опасности
све
више
расту
и
гомилају
се
.
Бивало
је
тренутака
,
кад
ми
се
чинило
да
нас
и
сам
Бог
напушта
.
И
до
сада
је
било
тешких
дана
,
али
никад
ме
нису
спопадале
овако
црне
слутње
,
као
ово
сад
!
Какви
су
ваши
гласи
?
Шта
ви
чујете
?
Има
ли
што
ново
од
синоћ
?
—
Ништа
ново
;
најновије
је
то
,
да
ја
сад
у
зору
полазим
.
—
Полазите
?
куда
?
—
Тамо
куда
су
отишли
и
остали
.
—
У
потеру
?
!
Јамачно
вас
господар
шиље
.
—
Јест
,
у
потеру
,
али
ме
не
шиље
он
,
но
сам
ја
сам
тражио
да
пођем
.
Право
да
ти
кажем
,
светла
ханумо
,
и
мени
се
не
слути
ништа
добро
,
па
као
велим
,
да
се
нађем
што
ближе
на
месту
,
ваљда
ће
бити
прилике
да
чим
год
могу
користити
.
—
Идите
,
идите
,
драги
Реџеп-ага
,
и
дао
би
Бог
да
ваш
одлазак
буде
од
вајде
!
Али
,
зна
ли
се
где
су
они
сад
управо
и
куда
ви
прво
мислите
?
—
Они
су
у
Чачку
,
у
Карановцу
,
или
ту
где
год
у
околини
,
а
тамо
ћу
и
ја
.
—
Не
знате
колико
ли
ратника
он
има
уза
се
?
—
Не
знам
тачно
,
али
неће
их
бити
много
,
двајестак
највише
.
Остали
су
раштркани
.
Има
их
чак
и
овуда
по
околини
београдској
.
Ако
се
не
варам
,
овде
ће
бити
харамбаше
Мијат
,
а
можда
и
Мрконић
са
својом
дружином
.
—
Како
би
било
да
се
да
абер
овим
четама
,
да
похитају
Чачку
,
да
се
нађу
у
близини
за
случај
потребе
?
—
Мислио
сам
и
сам
о
томе
,
али
се
опет
двоумим
.
Помишљам
и
на
најгори
случај
.
Ако
војводу
збиља
ухвате
,
онда
ће
остати
још
једини
спас
да
га
уз
пут
,
при
спроводу
амо
за
Београд
,
где
год
отму
.
За
тај
носао
,
опет
,
биле
би
најзгодније
чете
Мрконића
и
Мијата
.
Оне
би
морале
бити
слободне
,
да
изберу
заседу
где
ће
најзгодније
дочекати
Турко
с
њиним
пленом
.
—
Дакле
,
у
опште
,
овако
одавде
из
ових
зидина
незгодно
је
оцењивати
шта
ће
бити
боље
и
паметније
да
се
уради
:
то
се
најзгодније
може
видети
тамо
на
месту
,
с
тога
се
ја
и
уздам
много
у
ваш
одлазак
.
Само
,
дао
би
бог
,
да
не
одоцните
,
да
стигнете
на
време
!
Реџеп-ага
опет
удари
дубока
темена
и
рече
:
—
Похитаћу
,
гледаћу
,
чинићу
све
што
могнем
,
а
успех
је
у
божјој
руци
,
светла
ханумо
!
—
У
чему
бих
вам
ја
могла
бити
од
помоћи
?
Реџеп-ага
слеже
раменима
.
—
Сама
сам
мислила
о
томе
раније
и
спремила
сам
вам
повећу
суму
новаца
—
рече
Маре
и
не
чекајући
његов
одговор
.
—
Даћу
вам
и
једно
стакаоце
мртвачке
водице
,
која
се
чува
као
највећа
тајна
друштвена
.
Ви
знате
особину
те
водице
.
Њена
је
употреба
и
тешка
и
опасна
.
Само
у
крајњој
нужди
смели
би
је
применити
.
Ја
ћу
вам
је
дати
под
заклетвом
,
како
је
прописано
,
а
на
вама
ће
лежати
сва
тешка
одговорност
за
употребу
,
као
и
за
могућу
злоупотребу
.
—
Понећу
је
за
сваки
случај
,
али
сва
је
прилика
да
је
никад
нећу
употребити
.
Јунаштво
и
злато
,
то
двоје
што
учине
биће
учињено
.
—
При
повратку
морате
ми
предати
натраг
или
запечаћено
стакло
,
или
ваш
писмени
извештај
о
употреби
.
Реџеп-ага
се
дубоко
поклони
.
—
Да
се
у
здрављу
вратимо
,
после
ће
све
бити
лако
.
—
Иначе
шта
би
вам
још
могло
требати
?
Кад
за
успављивање
јамачно
имате
?
Реџап-ага
климну
главом
у
знак
потврде
.
—
Друго
?
...
шта
би
имало
још
друго
?
—
рече
Маре
,
зажмуре
и
оста
тако
један
тренутак
замишљена
.
—
Време
пролази
,
светла
ханума
:
ваља
нам
хитати
.
Маре
се
чисто
трже
и
отвори
очи
.
—
Да
,
ваља
хитати
—
рече
она
расејано
,
и
стресе
се
целим
телом
.
—
Ваља
хитати
!
Ко
зна
шта
се
све
догађа
или
шта
се
можда
већ
догодило
у
тренутку
док
ми
овде
стојимо
.
—
Ах
боже
!
—
Маре
опет
покри
лице
рукама
—
Где
ли
је
он
сад
?
Шта
ли
је
с
њим
?
Шта
ли
он
сад
ради
?
Дала
би
вечно
блаженство
да
га
сад
у
овом
тренутку
могу
видети
макар
и
за
један
тренутак
само
...
О
,
јадне
ли
смо
ти
ми
женске
!
Како
је
слабачка
душа
наша
:
како
је
нејака
моћ
нашега
трпљења
;
како
је
мајушно
срце
наше
у
данима
великих
искушења
...
Али
...
...
—
Али
горе
,
горе
на
небесима
има
један
који
теши
и
крепи
...
Маре
скиде
с
очију
обе
руке
и
хтеде
их
дићи
горе
у
вис
небесима
,
али
у
тај
мах
она
се
прену
,
сва
пренеражена
стукну
натраг
,
и
,
с
разрогаченим
очима
,
бледа
као
смрт
,
она
прошапута
угушеним
,
изломљеним
гласом
,
који
је
душу
потресао
:
—
Ено
га
!
...
Он
!
...
Је
л
то
он
?
Па
она
крв
;
она
страшна
рана
на
грудима
:
они
кључеви
крви
што
из
ране
бију
!
...
Па
оно
дивно
око
;
оно
поносно
чело
!
...
Ах
,
он
плива
у
крви
својој
,
он
се
дави
,
он
умире
!
Јао
!
...
Тешко
мени
!
...
Тешко
мени
!
...
Маре
очајне
покри
лице
рукама
,
поведе
се
,
посрте
,
и
би
ничице
пала
да
је
Реџеп-ага
не
придржа
и
не
спусти
полако
на
сниски
диван
,
где
она
оста
неколико
тренутака
нема
и
непомична
.
Хладан
зној
ороси
њено
бледо
,
мраморно
чело
.
Реџеп-ага
је
узе
тешити
.
Она
је
уморна
,
изнурена
бригом
и
неспавањем
,
а
раздражени
живци
створили
су
пред
њом
страшну
слику
од
које
се
толико
престравила
.
Маре
је
лежала
са
затуреном
главом
и
затвореним
очима
,
али
је
чула
сваку
реч
Реџепову
и
сад
махну
главом
жалосно
у
знак
неодобравања
.
—
Ах
,
камо
среће
,
мој
добри
Реџеп-ага
,
да
ви
имате
право
—
поче
она
уморним
,
малаксалим
гласом
—
камо
среће
;
али
на
жалост
није
тако
.
Моји
су
живци
збиља
раздражени
;
али
то
напрегнуто
раздражење
помогло
је
само
да
видим
оно
што
иначе
не
бих
могла
видети
на
такој
даљини
.
Али
она
слика
што
се
указала
преда
мном
није
плод
моје
болесне
фантазије
;
она
је
била
у
истини
;
ја
сам
видела
јаву
која
се
десила
сад
,
можда
баш
у
овом
истом
тренутку
када
се
и
мени
овде
приказала
.
Он
је
пао
,
он
је
тешко
рањен
!
О
!
боже
!
Смилуј
нам
се
!
Тешко
мени
,
тешко
мени
!
—
и
она
опет
покри
лице
рукама
.
Реџеп-ага
тешио
је
престрављену
и
забринуту
жену
,
али
је
у
ствари
и
сам
веровао
у
њено
привиђење
јер
је
чак
и
он
нешто
видео
.
У
пространој
а
осниској
одаји
горело
је
свега
два
жишка
.
Један
је
висио
о
таваници
,
у
широкој
црвеној
стакленој
ћаси
,
наткривеној
округлим
стакленим
звоном
,
исте
боје
,
што
све
даје
лампи
облик
нојева
јајцета
.
Ове
укусне
арапске
лампе
окићене
су
многобројним
стакленим
и
металним
украсима
,
о
које
се
прелама
блага
светлост
жишка
,
те
се
у
одаји
шири
нејасна
али
веома
мека
и
веома
пријатна
светлост
.
Други
жижак
био
је
у
позадњем
углу
,
у
жбуну
међу
цвећем
,
те
је
изгледао
управо
као
светла
ноћна
бубица
кад
падне
на
росни
цвет
.
Од
жућкаста
стакла
,
попрскана
пегама
,
направљена
је
била
шарена
лала
,
а
у
пехару
те
лале
сијао
се
малени
жижак
,
допуњујући
својом
слабом
,
беличастом
светлошћу
благу
светлост
што
се
разливала
одозго
с
таванице
.
При
таком
осветљењу
по
угловима
одаје
владао
је
благ
сумрак
.
Кад
је
престрављена
Маре
у
један
од
тих
углова
пружила
уздрхтане
руке
своје
и
преплашено
јаукнула
:
—
„
Ено
га
!
“
—
Реџеп-ага
видео
је
у
том
углу
нешто
необично
,
али
нејасно
и
неодређено
.
У
углу
се
просипала
некаква
неједнака
светлост
,
налик
на
сјај
који
издаје
запаљен
фосфор
.
Та
светлост
као
да
је
избијала
из
патоса
.
Као
што
јак
водени
млаз
у
шедрвану
(
водоскоку
)
одоздо
избија
једноставан
,
па
се
после
горе
све
више
дели
и
шири
,
док
се
најпосле
не
разаспе
у
безброј
сићушних
капљица
,
које
у
нереду
падају
доле
у
басен
,
тако
се
исто
просипала
и
пенушила
ова
светлост
у
углу
,
стварајући
читав
низ
нејасних
облика
.
Лака
,
сјајна
замаглица
,
као
праменови
позлаћена
облака
,
носила
се
над
овом
фосфорастом
светлошћу
,
и
,
час
гушћа
,
а
час
ређа
,
стварала
је
несталне
,
нејасне
облике
,
који
су
се
брзо
губили
.
Све
то
трајало
је
неколико
тренутака
,
па
је
онда
опет
свега
нестало
.
То
је
све
што
је
Реџеп-ага
видео
.
Он
није
био
ни
раздражен
,
ни
расејан
,
и
све
што
је
видео
,
за
њега
је
била
јава
.
Маре
је
видела
више
.
Оне
несталне
,
светле
сенке
,
које
су
се
код
Реџепа
расипале
у
стотину
нејасних
облика
,
Маре
је
видела
у
јасном
,
одређеном
облику
Црнога
Ратника
,
само
што
је
та
слика
и
код
ње
била
прозрачна
,
ваздушаста
,
лака
,
налик
на
прозрачну
сенку
кроз
коју
се
прозиру
и
виде
предмети
на
противној
страни
.
Реџеп-ага
је
покушавао
да
умири
и
утеши
Маре
,
али
кроз
његове
рођене
речи
вејала
је
сумња
и
двоумица
,
с
тога
оне
нису
ни
могле
бити
од
утицаја
.
—
Свршено
је
-
рече
Маре
безнадежно
—
наслањајући
главу
на
своје
малаксале
руке
.
Свршено
је
,
мој
добри
Реџеп-ага
.
Ви
сте
одоцнили
и
ваш
одлазак
постао
је
излишан
!
...
—
Па
ипак
,
светла
ханумо
,
не
мора
бити
све
онако
како
се
вама
причинило
.
Има
и
празних
привиђења
.
У
бога
је
једина
истина
.
Маре
жалосно
махну
главом
.
—
Залуду
ме
тешите
,
добри
Реџепе
.
Није
оно
мени
првина
да
ми
се
таква
предсказања
јављају
.
У
осталом
ви
знате
да
су
мени
познате
и
неке
тајне
...
а
можда
бих
сретнија
била
да
их
не
знам
—
рече
Маре
као
с
неком
двоумицом
.
За
младости
своје
Марс
је
имала
уза
се
једнога
старог
дервиша
,
који
је
оставио
дубок
утисак
и
на
њен
карактер
и
на
њено
васпитање
.
Тај
старац
добегао
је
из
Калкуте
,
а
говорило
се
да
је
био
тамо
помешан
у
неку
побуну
и
да
је
био
један
од
чувених
факира
индиских
.
Као
учеван
човек
узет
је
да
обучава
Маре
у
старој
арапској
и
персиској
књижевности
и
философији
.
Он
је
уједно
био
и
као
неки
хећим
(
лекар
)
код
Маре
и
чешће
је
беседио
с
њом
о
човечијем
телу
и
духу
и
о
особинама
њиним
.
Тако
,
мало
по
мало
,
он
је
своју
младу
ученицу
упознао
с
многим
тајнама
своје
тајанствене
науке
.
Маре
је
сад
то
наговештавала
,
споменув
како
су
њој
познате
многе
тајне
за
које
се
обично
не
зна
.
—
Ма
шта
да
се
десило
,
светла
ханумо
,
опет
је
најпаметније
да
ја
чиним
што
сам
наумио
,
да
похитам
Чачку
и
да
се
нађем
тамо
на
месту
.
Он
може
бити
рањен
,
ади
неухваћен
:
може
бити
и
рањен
и
ухваћен
,
а
опет
да
се
може
спасти
;
могу
бити
свакојаке
случајности
,
које
се
одовуд
не
могу
ни
предвидети
ни
погодити
;
с
тога
да
идем
,
а
овде
и
тако
немам
никаква
посла
.
Маре
се
ћутећки
сагласи
с
Реџепом
.
Она
устаде
и
предаде
му
све
што
је
за
њега
била
спремила
.
Кад
Сребрница
хтеде
већ
поћи
,
Маре
га
и
опет
заустави
и
предаде
му
мајушну
дугуљасту
кутијцу
од
углађена
туча
.
—
У
овој
кутији
има
мада
кристална
флаша
,
а
у
њој
је
густа
,
црно-зеленкаста
течност
са
јаким
мирисом
.
Дође
ли
тренутак
да
војвода
умире
,
оквасите
овом
течношћу
парче
памука
и
протрљајте
му
слепе
очи
и
очне
капке
;
тако
исто
подајте
му
да
неколико
пута
помирише
из
ове
флашице
.
Али
,
упамтите
добро
,
све
то
само
у
случају
ако
баш
видите
да
човек
умире
.
При
употреби
пазите
да
вам
течност
не
кане
где
год
на
кожу
.
Реџеп
се
сад
опет
замота
у
своју
црну
фереџу
и
изађе
:
Маре
га
испрати
до
прага
и
пожеле
му
срећан
пут
.
XИИИ
.
Лов
Привиђење
,
што
га
је
Маре
видела
у
својој
одаји
,
била
је
жалосна
јава
и
десила
се
баш
у
оном
истом
тренутку
када
се
и
амо
приказала
као
привиђење
.
Догађај
се
развијао
овако
.
Пошав
из
Београда
у
разним
правцима
,
прерушене
чете
јаничарске
четвртога
дана
већ
су
све
биле
прикупљене
око
Чачка
.
Вођене
вештим
предводницима
,
који
добро
познају
све
те
крајеве
,
оне
су
неприметно
,
без
хуке
,
без
сустизања
и
сметања
једна
другој
неосетно
прошле
кроз
мирна
селе
та
српска
,
и
чачанска
околина
напунила
се
Турака
,
а
у
народу
није
то
нико
ни
слутио
.
Ови
Турци
понајвише
су
били
скривени
по
чардацима
и
околним
селима
,
а
било
их
је
доста
и
у
Чачку
,
како
код
муселима
Ибрахима
,
тако
и
код
других
угледнијих
Турака
.
Они
су
се
у
чардаке
увлачили
ноћу
,
неприметно
,
а
ту
су
их
после
држали
затворене
не
пуштајући
их
никуда
.
Неки
су
се
и
онако
отворено
зауставили
по
селима
,
издајући
се
за
раднике
,
који
су
кренули
да
траже
посла
у
питомијим
крајевима
,
нарочито
посла
стругарска
и
тесачка
.
Кад
је
тако
прикупио
сву
војену
силу
своју
,
и
згодно
је
распоредио
да
заузме
све
стазе
и
богазе
и
да
поседне
сва
важнија
места
у
околини
Чачка
,
Сади-Егбер-ага
сматрао
је
да
је
настао
тренутак
кад
може
изаћи
јавно
на
мегдан
Црноме
Ратнику
и
он
то
учини
.
Сади-Егбер-ага
био
је
пореклом
Јерменин
,
и
одликовао
се
лукавством
и
мудрошћу
,
а
нарочито
способношћу
да
једну
ствар
одмери
и
оцени
са
сваке
стране
и
да
уочи
у
њој
и
такве
ситнице
које
обично
лако
измичу
иоле
површној
пажњи
.
Он
је
добро
познавао
карактер
и
особине
Црнога
Ратника
као
и
карактер
и
особине
и
самога
народа
,
и
овде
у
овом
случају
колико
се
год
уздао
у
јунаштво
и
добар
војнички
распоред
својих
чета
,
толико
је
исто
полагао
и
на
морално
дејство
које
ће
произвести
мере
што
их
је
он
смислио
и
припремио
.
Црпи
Ратник
и
двајестина
његових
другова
били
су
се
склонили
у
Чачку
.
Он
је
био
скривен
код
једне
далеке
рођаке
проте
Самуила
и
живео
је
сасвим
склоњен
,
у
потајној
одаји
нарочито
за
то
удешеној
,
а
у
маленој
кућици
,
која
се
губила
у
густом
воћњаку
,
те
се
са
сокака
скоро
није
ни
опажала
.
Та
је
кућица
била
подаље
од
чаршије
,
у
мирној
,
ретко
насељеној
махали
.
Ту
је
Црни
Ратник
имао
све
што
му
треба
,
ту
су
му
овда
онда
долазила
на
договор
оно
два-три
пријатеља
што
су
знали
за
његово
тајно
боравиште
,
док
он
сам
није
излазио
никад
никуда
.
Његови
хајдуци
разместили
су
се
по
Чачку
махом
као
слуге
и
занатлије
;
радили
су
код
приватних
људи
и
мало
је
ко
знао
шта
су
они
управо
.
Оно
мало
поверљивијих
пријатеља
чували
су
опет
опрезно
ту
тајну
и
хајдуци
су
били
безбрижни
и
задовољни
.
Ово
последњих
дана
Црни
Ратник
бавио
се
по
вас
дуги
дан
писањем
некога
манифеста
,
који
је
желео
отпратити
у
Стару
Србију
,
Македонију
и
Тесалију
,
куда
су
ово
дана
имали
поћи
неки
из
његова
хајдучка
друштва
,
који
су
били
из
тих
крајева
,
па
су
хтели
да
се
користе
овим
распустом
чета
и
да
оду
до
своје
родбине
.
То
је
била
врло
згодна
прилика
,
да
по
поузданим
људима
испошље
овај
важни
докуменат
,
који
је
обухватао
цео
план
будућег
покрета
и
у
коме
је
управо
требало
да
буде
изложено
политичко
„
вјерују
“
свију
балканских
народа
,
који
би
идућег
лета
имали
устати
на
одсудну
и
крваву
борбу
за
своје
ослобођење
.
Наравно
,
да
се
тако
важан
спис
није
смео
поверавати
тек
које
коме
,
а
Црни
Ратник
много
је
на
то
полагао
,
да
га
на
време
достави
својим
многобројним
пријатељима
у
тим
далеким
покрајинама
.
Али
,
прогутан
радом
и
мислима
око
спреме
тога
манифеста
,
Црни
Ратник
баш
ово
последњих
дана
нити
се
с
ким
састајао
,
нити
је
у
опште
што
помишљао
о
својој
безбедности
.
Управо
био
је
пренебрегао
једно
од
главних
својих
правила
,
да
је
вечно
на
опрезу
и
да
вечно
води
најстрожија
рачуна
о
нужним
мерама
безбедности
.
Било
је
4
часа
у
јутру
,
и
Црни
Ратник
баш
се
спремао
да
седне
за
свој
писаћи
сто
крај
топле
пећи
,
када
зачу
журно
куцање
на
кућним
вратима
.
Опрезна
старица
,
домаћица
овога
кућерка
,
брзо
истрча
да
види
ко
је
,
а
на
скоро
за
тим
на
одаји
Црнога
Ратника
широм
се
отворише
врата
,
и
на
њима
се
указа
престрављено
лице
бабино
и
широка
,
космата
прилика
хајдука
Бритве
.
—
Одступи
ти
,
бабо
,
иди
тамо
и
сједи
мирно
,
—
рече
он
,
пошто
је
прво
назвао
војводи
„
добро
јутро
“
.
Затим
затвори
врата
баби
испред
носа
,
крочи
ближе
унутра
и
рече
озбиљно
:
—
Војводо
,
ми
смо
издани
и
проказани
!
Из
Биограда
потајно
је
дошла
читава
војска
.
Њен
је
предводник
лукави
Сади-Егбер-ага
.
Овога
трена
јаничарски
ланац
развија
се
да
опаше
цео
Чачак
.
Коњичке
страже
крстаре
свијем
главнијем
сокацима
,
а
на
избрежак
више
вароши
извучена
су
три
топа
и
окренута
амо
на
град
.
Спремни
бубњаши
и
таламбажџије
сад
ће
ижљећи
у
варош
,
да
на
сваком
ћошку
одбубњају
и
огласе
страшне
наредбе
,
које
је
спремио
лукави
Егбер
.
Ја
не
знам
још
какве
су
те
наредбе
,
ама
ми
рекоше
да
их
има
и
написанијех
,
и
да
ће
,
чим
се
раздани
,
бити
излијепљене
свуђ
по
мјестима
,
куд
народ
пролази
.
За
нас
,
а
и
за
тебе
,
знају
да
смо
овђе
у
граду
,
само
што
не
знају
ђе
смо
управо
,
и
јамачно
ће
поћ
од
куће
до
куће
да
нас
траже
.
Ја
сам
дао
аваз
свијем
нашим
ратницима
што
су
гође
на
домаку
,
да
буду
спремни
,
па
допадох
ево
теби
,
да
ти
јавнем
и
да
чујем
што
ћеш
заповједити
.
Оли
ћемо
изаћ
јавно
да
скрашемо
с
Турцима
дим
у
дим
,
па
што
коме
Бог
да
,
или
ћемо
их
пустих
нек
се
ломе
и
траже
,
а
ми
да
шутимо
ђе
смо
који
?
Црни
Ратник
бејаше
скочио
и
док
је
Бритва
говорио
,
он
је
мирно
стајао
и
гледао
у
њега
.
Сад
упита
мрачно
:
—
Јеси
ли
о
свему
добро
обавештен
?
Стоји
ли
све
како
рече
?
—
Све
је
истинито
,
као
што
онако
истино
ја
пред
тобом
стојим
.
—
Да
ли
је
варош
до
сад
опасана
?
—
Јамачно
јесте
.
Заузети
су
и
сви
излази
и
улази
на
сокацима
.
Ја
сам
морао
ударати
преко
ограда
и
размицати
прошће
,
да
се
амо
до
тебе
пробијем
.
—
Да
ли
су
извештени
сви
наши
другови
?
—
Јавнуо
сам
свијем
.
Док
су
они
још
то
говорили
,
из
даљине
се
зачу
танко
пиштање
турске
зурле
и
оно
страшно
,
једнолико
бубњање
турских
бубњева
и
таламбаса
,
што
прати
сваки
поход
турски
,
кад
јаничарске
чете
зађу
од
села
до
села
,
да
робе
,
пале
и
да
под
нож
мећу
све
што
ухвате
.
Српска
раја
добро
је
познавала
ову
крваву
свирку
,
од
које
расте
коса
на
глави
и
језа
подилази
и
најхрабрија
срца
.
Кад
српским
дубравама
одјекне
ова
мрачна
песма
од
ужаса
,
онда
јаук
и
кукњава
напуне
ваздух
,
а
пред
замућеним
погледом
јављају
се
само
пренеражене
,
од
страве
избезумљене
гомиле
нејачи
,
која
бежи
главом
безобзирце
,
не
знајући
ни
сама
куда
ће
ни
шта
ће
.
Ту
се
у
големом
страху
скаче
у
воду
,
која
гута
и
односи
,
или
се
с
грдне
висине
отискује
са
стене
у
амбис
и
провалију
,
те
кост
с
коском
не
остаје
,
или
се
улеће
у
мрачне
,
незнане
подземне
пећине
,
где
невољнике
гута
мрак
и
бездан
да
се
никад
више
не
поврате
;
ту
матере
бацају
нејаку
децу
своју
,
само
да
могу
лакше
бежати
;
после
се
кају
,
враћају
се
да
спасу
пород
свој
,
док
потера
не
стигне
те
гину
и
мајка
и
дете
.
Да
,
страховити
су
звуци
јаничарске
свирке
;
њих
увек
прати
задах
од
топле
,
тек
проливене
крви
и
загушљиви
гар
и
заударање
дима
од
упаљених
кровова
над
главама
голе
сиротиње
српске
.
И
ти
страшни
звуци
одјекивали
су
сад
улицама
овога
мирног
,
успаваног
српског
града
,
који
се
тек
будио
.
Престрављени
језивим
звуцима
ове
ужасне
свирке
,
која
је
кроз
јутрење
прозорје
одјекивала
као
погребна
,
самртничка
песма
,
свет
је
преплашено
скакао
,
а
од
уста
до
уста
прелетало
је
:
„
Тешко
нама
!
Шта
је
ово
?
“
Ове
кобне
звуке
,
који
су
на
далеко
одјекивали
кроз
тишину
ведра
,
студена
зимска
јутра
,
слушао
је
и
Црни
Ратник
,
и
у
његовој
јуначкој
души
свијао
се
црн
,
мрачан
облак
,
пун
напрегнуте
муњевине
и
тешке
ледене
туче
.
Тешко
онима
над
чијим
главама
овај
облак
испразни
смртоносну
утробу
своју
.
—
Егбер-ага
мора
да
је
смислио
нешто
паклено
кад
се
решио
на
овакав
напад
.
Имаћемо
тежак
сукоб
.
Ваља
бити
спреман
на
све
.
Али
пре
свега
ваља
сазнати
шта
ће
Турчин
објавити
раји
.
Највећа
је
опасност
да
због
нас
не
пострада
сав
овај
свет
,
ни
крив
ни
дужан
—
рече
Црни
Ратник
забринуто
.
—
Онда
да
трчим
ја
,
ако
могнем
што
дознати
?
—
примети
Бритва
.
—
Покушај
!
.
.
а
ја
ћу
се
дотле
спремити
.
У
озбиљним
сукобима
,
које
је
Црни
Ратник
увек
сматрао
као
свечане
прилике
,
он
се
обично
свечано
и
облачио
.
Метао
је
на
се
своје
војводско
рухо
,
у
коме
смо
га
већ
видели
,
и
борио
се
,
не
кријући
се
да
је
првак
и
вођа
.
И
ако
су
га
од
тога
увек
одвраћали
,
и
ако
је
и
сам
знао
да
у
томе
истицању
има
големе
опасности
за
њега
,
он
је
ипак
тако
чинио
.
Сад
не
учини
тако
.
Док
се
Бритва
бавио
напољу
да
сазна
шта
ће
објавити
Егбер-ага
,
Црни
Ратник
обуче
просто
сукнено
хајдучко
одело
,
само
што
узе
свој
скупоцени
војводски
пусат
—
но
сабљу
ипак
није
припасао
.
Тако
спреман
,
он
је
чекао
.
Бритва
се
брзо
врати
.
Чак
и
његово
ледено
хајдучко
лице
,
које
је
изгледало
као
железна
образина
,
чинило
се
сад
блеђе
но
обично
,
а
леви
брк
често
му
је
подигравао
,
што
је
код
њега
био
знак
највеће
љутине
.
—
Е
,
ако
је
поганац
,
баш
је
поганац
!
—
рече
Бритва
и
опсова
ружно
Мухамеда
.
—
Хоће
,
курва
,
да
му
влашке
жене
и
ђеца
похватају
хајдуке
,
јера
њима
пријети
и
њих
ће
сјећи
и
палити
,
ако
хајдуцима
ништа
не
могадне
!
Е
,
није
ми
жао
данас
погинути
,
само
да
ми
је
напити
се
крви
овога
одљуда
!
Говорећи
то
,
Бритва
пружи
Црном
Ратнику
дебео
табак
хартије
,
на
коме
је
крупним
писменима
била
написана
заповест
,
која
је
још
синоћ
у
мрак
разаслана
на
далеко
по
свој
околини
чачанској
.
Сад
је
та
заповест
растурена
и
овуда
по
Чачку
;
нарочити
чауши
,
праћени
свирком
и
бубњевима
,
ишли
су
од
улицо
до
улице
и
на
угловима
гласно
су
викали
и
казивали
шта
је
у
заповести
.
Црни
Ратник
маши
се
за
ту
хартију
и
узбуђено
је
стаде
прелетати
очима
.
У
заповести
се
прво
шиље
селам
и
поздравље
свој
верној
царској
раји
од
београдскога
везира
и
царска
већила
,
од
Ибрахим-аге
,
муселима
чачанског
и
њега
,
Сади-Егбер-аге
,
вернога
слуге
честитога
везира
.
Затим
се
прича
,
како
оцеви
,
дедови
и
прамирам-дедови
верне
раје
царске
од
много
стотина
година
живе
под
сенком
свемоћне
деснице
великога
падише
и
како
су
вазда
били
срећни
и
задовољни
и
законитоме
цару
своме
верна
и
покорна
раја
.
Али
у
последње
време
у
народ
су
се
почели
увлачити
неки
несретни
и
пропали
људи
,
који
с
правдом
и
поштењем
нигде
не
би
могли
зарађивати
кору
насушна
хлеба
,
те
су
с
тога
ударили
у
грешно
и
стидно
дело
варања
и
обмањивања
проста
и
безазлена
народа
,
бунећи
га
против
законита
цара
,
коме
је
сам
бог
предао
да
влада
и
управља
народима
у
три
дела
света
,
што
,
наравно
,
без
божје
воље
и
наредбе
никад
не
би
могло
бити
.
Ти
проклети
људи
,
који
су
из
пакла
изашли
и
који
ће
се
опет
у
пакао
вратити
,
раде
као
они
бездушници
,
који
улазе
у
сложну
породицу
,
па
гледају
да
посваде
племенита
оца
с
добром
и
послушном
децом
.
Али
,
као
што
би
у
таком
случају
поступила
паметна
и
истински
благодарна
деца
,
тако
и
овде
треба
да
поступи
верна
раја
царска
:
она
треба
да
похвата
сама
те
гадне
смутљивце
и
да
их
преда
властима
да
их
по
закону
казне
.
Сад
је
долазило
оно
,
што
је
у
целом
овом
прогласу
било
најважније
,
и
зашто
је
он
управо
и
писан
.
Ту
се
напомињало
,
како
се
од
ово
две
три
године
на
овим
странама
амо
појавио
некакав
пробисвет
,
који
вара
људе
да
је
од
племенита
старинска
господска
рода
и
племена
:
да
су
му
претци
,
бајаги
,
били
велики
господари
и
кнежеви
,
и
да
ће
то
и
он
бити
,
јер
ће
му
краљеви
помоћи
да
поврати
своје
господство
и
овоју
дедовину
.
У
истини
,
пак
,
то
је
обична
варалица
,
коме
се
и
не
зна
порекло
,
јер
се
губи
у
мраку
ништавила
и
незнатности
своје
.
Тај
јадник
хвали
се
богатством
својим
,
а
живи
од
пљачке
што
као
сваки
лопов
уграби
од
слабих
жена
и
незаштићених
породица
,
које
пљачка
и
уцењује
,
кад
му
на
згоду
дођу
.
Он
се
хвали
својим
јунаштвом
а
још
никад
није
смео
изаћи
да
се
јавно
и
отворено
сукоби
с
потером
,
коју
за
њим
шиљу
,
већ
увек
бира
мрак
,
и
само
удара
из
потаје
,
у
опште
служи
се
мучким
,
гадним
и
црним
средствима
,
са
чега
су
га
људи
и
прозвали
прљавим
,
мрачним
ратником
.
Све
његово
јунаштво
и
сва
мудрост
његова
у
томе
су
,
да
се
крије
и
провлачи
,
а
кад
дође
опасност
,
он
кукавички
утече
,
а
оставља
да
страдају
невини
људи
,
да
пропадају
читава
села
и
читави
крајеви
,
где
се
он
крио
и
који
морају
да
одговарају
за
његове
злочине
.
Такву
кукавицу
раја
треба
да
прогна
огњем
и
батинама
из
средине
своје
и
да
му
се
нигде
не
да
скрасити
.
То
од
ње
захтева
њен
образ
а
и
њена
рођена
корист
.
То
од
ње
с
правом
траже
већили
царски
,
којима
је
поверено
да
воде
бригу
о
срећи
овога
вилајета
.
Па
како
се
од
верне
царске
раје
тражи
само
оно
,
што
је
часно
и
поштено
,
то
је
раја
дужна
и
пред
Богом
и
пред
царем
својим
да
испуни
ту
обвезу
своју
.
Ко
то
не
хтедне
,
он
је
и
сам
издајник
и
бунтовник
,
и
с
њиме
ће
се
као
с
бунтовником
и
поступити
.
У
то
име
,
а
по
заповести
честитога
везира
,
он
,
Сади-Егбер-ага
,
у
друштву
и
договору
с
муселимом
чачанским
Ибрахимом
,
и
са
свима
околним
властима
и
служитељима
царским
,
заповеда
и
наређује
и
даје
царској
раји
на
знање
следеће
:
„
Ко
ухвати
хајдучког
харамбашу
и
пустахију
,
што
се
зове
Црни
Ратник
,
и
доведе
га
жива
,
или
прокаже
место
његова
боравишта
и
помогне
да
се
ухвати
,
добиће
од
честита
везира
десет
кеса
(
једна
кеса
500
гроша
)
.
„
Ко
убије
истога
харамбашу
и
донесе
његову
одсечену
главу
,
или
прокаже
где
је
и
помогне
да
се
убије
,
добија
награде
осам
кеса
.
„
Ко
сазна
боравиште
овога
пустахије
и
то
прокаже
добија
пет
кеса
.
„
Сви
укућани
,
од
најмањег
до
највећег
у
ономе
дому
,
где
би
се
крио
овај
пустахија
,
а
нико
га
од
њих
не
би
проказао
,
биће
затворени
у
кућу
,
а
кућа
ће
бити
упаљена
да
изгори
заједно
с
њима
.
Около
ће
бити
постављене
страже
да
убију
свакога
,
ко
поуми
утећи
из
пламена
.
„
Место
,
где
се
нађе
и
затече
Црни
Ратник
,
па
било
то
село
или
град
,
ако
од
сада
па
за
24
часа
не
прокаже
да
се
у
њему
налази
харамија
,
биће
опасано
војском
и
спаљено
да
изгори
заједно
са
свима
становницима
својим
.
На
том
месту
не
сме
се
више
подизати
никаква
кућа
ни
зграда
у
опште
,
и
то
место
остаће
за
навек
пусто
.
„
Тако
исто
поступиће
се
са
сваким
градом
,
селом
и
засеоком
,
за
које
се
докаже
да
је
у
њима
био
Црни
Ратник
од
синоћ
,
па
на
даље
,
а
они
га
нису
проказали
ни
зауставили
,
но
га
прикрили
или
га
пустили
да
умакне
даље
.
„
Најзад
,
тако
исто
биће
спаљено
свако
место
,
а
његови
становници
поубијани
сви
до
једнога
,
за
које
се
место
дозна
,
да
је
Црноме
Ратнику
дало
ма
какву
потребу
,
хлеб
,
воду
,
одећу
,
храну
,
џебану
,
или
ма
какву
другу
потребу
,
па
макар
Црни
Ратник
и
не
наилазио
на
атар
тога
села
,
но
му
то
било
изнесено
далеко
изван
места
.
“
Најпосле
,
при
крају
ове
свирепе
заповести
призиван
је
Бог
за
сведока
,
да
ће
све
до
последње
речи
бити
извршено
онако
како
у
наредби
стоји
написано
,
с
тога
сваки
нека
зна
у
напред
шта
га
чека
,
па
према
томе
нека
се
и
управља
.
Смер
Егбер-агин
био
је
дакле
јасан
.
Он
је
хтео
да
утиче
у
два
правца
—
на
народ
,
да
га
застраши
,
и
на
Црнога
Ратника
да
га
стави
у
тегобан
положај
да
сам
мора
напустити
своје
боравиште
и
бежати
далеко
од
села
и
градова
,
да
не
би
навукао
на
њих
страшну
казну
,
којом
им
се
у
наредби
прети
.
Не
учини
ли
тако
,
Црни
Ратник
ће
јамачно
навући
на
се
мржњу
целога
оног
краја
;
свак
ће
рећи
:
„
што
да
страда
читав
град
или
цело
село
због
њега
једног
!
“
Но
Сади-Егбер
рачунао
је
на
частољубље
и
понос
Црнога
Ратника
и
надао
се
поуздано
да
ће
га
ова
мера
кренути
са
његова
потајна
склоништа
.
Турчин
је
добро
рачунао
.
Чим
је
видео
шта
је
,
војвода
нареди
да
се
крећу
.
Чачку
је
претила
опасност
да
буде
спаљен
,
а
његови
становници
поубијани
—
ваљало
се
дакле
што
пре
уклањати
одатле
,
да
град
не
падне
с
њега
у
ту
беду
.
Изда
Бритви
потребне
наредбе
где
ће
се
прикупити
с
дружином
и
отправи
га
.
Баби
нареди
где
ће
што
склонити
од
ствари
што
код
ње
остају
;
да
јој
повећу
суму
новаца
и
нареди
јој
да
седи
мирно
,
да
ником
ништа
не
говори
и
да
се
ништа
не
боји
.
Спали
у
пећи
све
хартије
,
многа
спремљена
писма
,
па
и
проглас
на
коме
је
већ
неколико
дана
неуморно
радио
.
За
тим
седне
и
напише
овако
писмо
:
„
Сади-Егбер-аги
,
званичном
хајдуку
и
харамији
.
„
Читао
сам
твоју
наредбу
,
коју
си
највише
мене
ради
и
писао
,
и
много
се
чудим
твоме
лудом
послу
.
Изашао
си
да
пљачкаш
овај
голи
и
незаштићени
народ
,
али
немаш
ни
толико
храбрости
да
то
извршиш
просто
и
отворено
,
како
то
обично
раде
остала
твоја
браћа
харамије
,
но
ти
је
требало
да
се
за
некога
заклониш
,
и
ту
си
сад
згодно
нашао
мене
и
моју
дружину
.
„
Претиш
селима
и
градовима
паљевином
,
а
овој
јадној
,
немоћној
раји
сечом
и
убиством
,
да
их
тиме
нагнаш
да
ти
плате
велике
откупе
.
А
да
ти
поштене
царске
слуге
не
би
што
замериле
,
мислиш
да
си
изнашао
голему
згоду
,
кад
објављујеш
да
све
то
чиниш
бајаги
мене
ради
,
да
би
ме
истерао
из
села
и
градова
,
и
да
би
застрашио
људе
,
да
ме
не
примају
на
конаке
и
склоништа
.
„
Не
коначим
и
не
склањам
се
ја
по
селима
и
градовима
,
јер
знам
да
бих
тиме
само
теби
ишао
на
руку
да
боље
пљачкаш
,
већ
је
мој
стан
и
склониште
слободна
планина
,
којој
чак
ни
твоја
обест
ништа
не
може
.
„
Не
тражи
ме
дакле
по
мирним
градовима
,
већ
ако
ми
смеш
изаћи
на
мејдан
,
хајде
Орловој
пећини
,
ту
је
мој
логор
и
ту
мегдан
да
поделимо
.
„
Иначе
можеш
писати
какве
хоћеш
заповести
,
цео
свет
види
да
је
теби
једино
стало
до
пљачке
,
до
богатога
плена
,
и
кад
би
ми
образ
допуштао
да
се
с
тобом
упуштам
у
прљаве
пазаре
,
тврдо
сам
уверен
,
да
бих
те
могао
купити
за
паре
и
златом
начинити
од
тебе
слугу
,
који
ће
служити
мојим
интересима
,
док
се
не
би
ко
нашао
да
ти
плати
више
да
и
мене
издаш
.
„
Ја
Турке
мрзим
као
тиране
и
с
њима
се
борим
,
али
поштујем
њихово
јунаштво
.
Тебе
,
пак
,
могу
само
презирати
,
јер
си
кукавица
,
која
сву
наду
полаже
на
преваре
и
ујдурме
.
„
Спомињеш
неко
јунаштво
,
као
да
један
ситничарски
базрђан
(
трговац
)
,
као
што
си
ти
,
може
знати
шта
је
јунаштво
и
јуначка
част
.
„
Говориш
о
неким
заседама
и
преварама
,
а
сам
си
се
кришом
и
преваром
ноћу
улуњао
у
тај
мирни
град
,
опсео
си
га
са
својим
најамницима
и
против
мене
једнога
и
шаке
мојих
другова
дигао
си
читаву
војску
,
посео
си
све
улице
,
опколио
варош
,
управио
топове
на
мирне
домове
покорне
царске
раје
,
па
издајеш
будаласте
заповести
,
којима
нагониш
кукавну
рају
да
ме
она
хвата
голим
шакама
,
јер
ако
ме
не
ухвати
и
теби
не
преда
,
претиш
јој
сечом
и
паљевином
.
„
Тако
раде
све
пржибабе
.
Но
ако
си
мушко
,
и
ако
не
штетиш
тај
царски
хлеб
за
бадава
,
остави
ти
рају
на
миру
,
па
дођи
ти
да
ме
ухватиш
или
да
ми
одсечеш
главу
,
те
ћеш
бар
добити
оних
обећаних
десет
кеса
,
за
којима
ти
срце
погибе
.
„
Јес
,
дођи
ти
да
ме
ухватиш
,
а
мене
ево
овде
у
планини
,
и
отворено
да
познаш
како
те
се
мало
бојим
и
како
мало
зазирем
од
твојих
претња
.
„
Ово
ти
је
поздрав
од
мене
.
А
кад
би
бог
дао
да
се
где
год
сукобимо
само
ја
и
ти
,
прса
у
прса
,
ја
бих
ти
умео
дати
и
други
па
и
друкчији
одговор
.
„
Али
мудар
си
ти
.
Чуваћеш
се
ти
добро
такога
сукоба
.
„
Толико
од
мене
,
народнога
војводе
,
Црнога
Ратника
.
“
Пошто
је
ово
написао
на
брзу
руку
,
војвода
навуче
широки
гуњ
,
пребаци
пешеве
да
покрије
оружје
и
хтеде
кренути
.
Он
је
мислио
да
прође
сам
кроз
турске
страже
,
које
су
опасивале
Чачак
,
па
било
то
мирно
или
силом
,
али
верни
Бритва
бојао
се
да
остави
војводу
сама
.
С
тога
бејаше
похитао
и
сад
пристиже
још
с
двојицом
другова
.
Видећи
га
,
војвода
се
чисто
љутну
и
упита
га
,
на
коме
је
оставио
да
прикупи
људе
,
и
да
ли
они
неће
одоцнити
и
не
стићи
на
време
на
уречено
место
,
кад
он
—
Бритва
—
није
код
њих
?
Но
Бритва
умири
војводу
да
се
ништа
не
брине
,
људима
је
дат
абер
.
Сви
они
знају
зборио
место
и
најдаље
за
један
сахат
сви
ће
тамо
бити
.
Дата
им
је
и
лозинка
за
сваки
случај
,
а
наглашено
им
је
и
то
,
ако
где
чују
јаку
пуцњаву
,
нека
одмах
изашљу
кога
да
види
шта
је
.
Спремљено
писмо
ваљало
је
сад
послати
Егбер-аги
;
али
како
и
по
коме
?
Да
би
му
се
колико
толико
веровало
,
писмо
је
требало
да
дође
с
поља
,
из
планине
.
Али
ко
да
се
промакне
кроз
турско
страже
које
опасују
цео
град
?
—
Да
је
ту
„
Орлић
“
он
би
једини
могао
то
испословати
—
примети
војвода
.
Бритва
се
осмехну
:
—
Ако
је
тако
,
војводо
,
онда
бог
још
води
бригу
о
нама
.
Орлић
је
овде
;
синоћ
је
дошао
као
наручен
.
—
Шта
!
Орлић
ту
?
Дајте
га
одмах
амо
—
рече
војвода
обрадован
.
Дете
је
било
склоњено
код
бабе
у
кући
.
Бритва
га
доведе
.
То
је
био
сувоњав
,
блед
дечко
од
својих
10—12
година
,
симпатична
лица
,
са
живим
,
веома
паметним
очима
.
У
обичним
сељачким
хаљинама
,
с
опанчићима
на
ногама
,
ово
дете
по
изгледу
није
показивало
ништа
особито
,
и
свак
би
мислио
да
је
ово
какво
обично
сељаче
.
У
-
ствари
Орлић
је
био
ванредно
,
необично
дете
.
Две
је
већ
године
како
се
он
не
одваја
од
војводе
и
његове
чете
,
и
слободно
се
може
рећи
,
да
је
за
то
време
учинио
хајдучкој
дружини
више
услуга
но
и
један
посебице
од
свију
ратника
њених
.
Дете
пољуби
војводу
у
руку
и
он
га
очински
помилова
по
глави
:
—
Сине
,
треба
однети
писмо
команданту
турском
.
—
—
Да
га
однесем
,
оче
!
Ту
није
требало
дуга
разговора
.
Орлић
је
по
првој
речи
погађао
шта
се
од
њега
тражи
.
У
његовој
малој
али
светлој
глави
брзо
је
био
готов
план
за
извршење
целога
тога
посла
.
Он
ће
се
провући
кроз
турске
страже
;
писмо
ће
углавити
у
процеп
(
дугачак
штап
)
као
што
то
обично
раде
сељаци
кад
носе
какву
народну
молбу
турској
власти
.
Тако
ће
се
јавити
турским
стражама
око
вароши
.
Оне
ће
га
јамачно
одвести
команданту
.
Њему
ће
рећи
да
је
чобанче
;
да
су
га
хајдуци
ухватили
у
планини
и
приморали
да
ово
писмо
донесе
амо
.
Турци
ће
видети
његов
страх
,
његове
сузе
и
вероваће
му
.
Ако
га
мету
под
стражу
,
он
ће
увребати
прилику
да
утече
.
Тако
је
Орлић
сам
развијао
свој
план
.
Војвода
га
упита
како
се
мисли
извући
из
вароши
.
Орлић
одговори
да
још
не
зна
,
али
ће
видети
:
наћи
ће
он
већ
згодан
пут
.
На
доњој
страни
вароши
има
једна
ритина
.
Ту
се
разлива
Морава
и
лети
гради
широке
мочвари
.
Те
ритине
и
зими
се
не
мрзну
,
оне
се
увек
пуше
и
тек
на
највећим
мразевима
ако
се
мало
поткоруше
.
Турци
туда
нису
могли
постављати
своје
страже
,
јер
би
пропале
у
дубоки
глиб
.
Ако
се
малко
и
поледило
одозго
,
та
кора
не
може
да
издржи
стражу
,
војнике
,
али
ће
можда
издржати
њега
малог
и
лаког
.
Већ
се
раздањивало
:
ваљало
је
хитати
.
Орлић
прими
писмо
,
зави
га
у
парче
мушеме
и
сакри
га
у
уста
,
пошто
је
био
извежбан
да
и
много
веће
предмете
крије
у
уста
.
Војвода
му
још
једном
препоручи
да
буде
опрезнији
но
икада
,
па
се
дете
на
брзо
изгуби
кроз
беличаст
јутрењи
сутон
—
Мали
Орлић
оде
.
Сад
је
ваљало
остати
бар
сахат-два
да
се
сачека
,
хоће
ли
бити
каква
ресултата
од
послата
писма
.
Војвода
оста
да
чека
,
Бритва
с
двојицом
својих
другова
изиђе
да
на
разне
стране
промотре
,
где
су
како
размештене
страже
око
вароши
,
на
коју
је
страну
свраћено
највише
пажње
и
где
би
се
најлакше
могло
продрети
.
Ово
чекање
било
је
Црном
Ратнику
веома
незгодно
.
Што
никад
,
сад
су
га
спопадале
најцрње
слутње
.
Прво
