КЊИГА
ЗА
ГРОШ
НА
ОДМОРКУ
РОМАН
.
СИЛАЗАК
С
ПРЕСТОЛА
-
РОМАН
-
НАПИСАО
КАРИО
АМУРЕЛИ
Писац
задржава
сва
права
.
ГЛАВА
И
Катастрофа
Било
је
после
подне
једног
од
оних
хубавих
пролећних
дана
,
кад
ти
се
чини
да
цела
природа
дише
мирисом
,
нежном
топлином
и
обновљеним
пролећним
животом
,
у
коме
свака
травчица
,
сваки
листак
,
сваки
лептирић
,
што
лети
с
цвета
на
цветак
,
свака
тичица
,
што
се
,
у
сладосном
заносу
,
уљуљкана
својом
рођеном
песмом
,
њиха
на
грани
,
или
јури
кроз
неизмерне
ваздушне
просторије
,
играјући
се
на
топлом
зраку
,
—
да
све
то
:
животиње
,
биље
,
цела
природа
,
све
пева
једнодушну
песму
благодарења
,
песму
радости
,
песму
среће
,
песму
обновљена
живота
,
а
та
песма
као
да
позива
целу
природу
да
живи
,
да
расте
,
да
се
развија
,
да
цвета
,
да
се
плоди
и
множи
.
По
тесним
и
кривим
улицама
Звониграда
жуљале
су
силне
гомиле
света
.
Жене
;
деца
,
људи
,
старо
,
младо
,
најразличнији
типови
,
с
најразличнијом
одећом
,
све
помешано
:
црни
капути
с
црвеним
бињишима
,
алови
весови
с
углађеним
цилиндрима
,
уске
френске
панталоне
са
широким
потурама
и
чоханим
чакширама
с
дугачким
набраним
туром
-
све
се
то
мешало
,
бркало
и
стварало
непрегледно
море
шаренила
,
какво
се
само
код
нас
на
Истоку
виђа
.
Извирући
из
вароши
,
ове
су
гомиле
,
као
голема
река
,
текле
у
правцу
широка
друма
,
што
из
Звониграда
води
у
оближње
сеоце
Јеленик
,
дивно
месташце
,
обрасло
шумом
,
с
лепим
водама
,
с
многим
летњиковцима
,
које
су
поградили
богатији
Звониграђани
,
да
им
служе
као
место
за
забаву
и
живовање
преко
лета
.
Крај
тога
друма
,
налазио
се
један
мали
парк
,
а
у
том
парку
било
је
једно
старинско
државно
здање
,
које
поодавно
служи
као
министарство
финансије
.
У
једном
шумарку
,
у
томе
парку
,
лежала
су
потрбушке
три
млада
човека
,
који
се
нису
скоро
ни
видели
из
велике
траве
.
Наслоњени
на
лактове
,
они
су
пушили
,
а
овда
онда
попридигли
би
се
и
упрли
на
друм
зорне
погледе
своје
.
Чинило
се
као
да
нешто
изгледају
,
као
да
некога
очекују
,
и
то
с
великим
нестрпљењем
.
На
један
пут
,
у
даљини
указа
се
облак
прашине
на
широком
друму
.
Као
да
га
је
вихор
гонио
,
овај
облак
јурио
је
необичном
брзином
и
долазио
све
ближе
и
ближе
.
Свет
сврати
пажњу
на
ово
,
гомиле
почеше
застајкивати
и
гледати
шта
ли
је
то
,
а
облак
прашине
јурио
је
непрестано
све
ближе
и
ближе
,
и
све
у
ковитлац
.
На
један
пут
из
овога
облака
указа
се
један
коњаник
.
Полегао
по
коњу
,
он
је
непрестано
шибао
ово
јадно
живинче
,
које
се
већ
беше
обукло
у
белу
пену
.
Кад
дође
до
гомиле
света
,
овај
коњаник
викну
нешто
.
Јурећи
даље
,
он
опет
нешто
викну
.
Тако
је
то
поновио
неколико
пута
,
јурећи
непрестано
напред
.
Свет
и
чу
и
не
чу
шта
он
викну
.
Нешто
чу
,
ал
оно
што
је
чуо
,
није
разумео
.
Речи
су
му
биле
јасне
,
али
смисао
,
смисао
...
ко
?
...
шта
?
...
где
?
...
кад
?
...
—
је
ли
могуће
?
Ето
то
је
оно
што
свет
није
разумевао
.
Настаде
жагор
,
узајамно
запиткивање
,
узајамно
чуђење
,
неки
потрчаше
за
коњаником
,
неки
,
пренеражени
,
стадоше
на
сред
друма
,
бленући
запрепашћено
.
Међу
женама
наста
вриска
.
Коњаник
одјури
даље
као
муња
,
и
последњи
редови
света
видоше
га
где
сави
улицом
,
која
води
у
двор
...
.
Кад
коњаник
би
спрам
парка
,
она
три
човека
чисто
поскочише
са
свога
легала
.
„
Свршено
је
!
“
рече
један
.
—
Боже
!
да
ли
је
свршено
,
рече
други
.
—
Сигурно
,
сигурно
!
ту
не
може
бити
сумње
.
Такав
је
био
договор
,
рече
трећи
.
—
Знам
,
али
зар
није
могло
бити
да
се
промаши
?
Зар
је
немогуће
,
да
се
све
свршило
простим
покушајем
,
или
прошло
на
каквој
олакој
рани
?
После
су
опет
прилегли
сва
тројица
у
траву
и
продужили
разговор
.
Коњаника
нестаде
,
а
међу
светом
остаде
ужас
,
забуна
и
неред
,
који
је
он
посејао
својим
проласком
.
Као
на
стотину
крила
,
по
целој
овој
гомили
;
света
,
по
целом
Звониграду
,
разлети
се
страшна
,
реч
:
„
Убијен
Књаз
!
“
„
Убијен
Књаз
!
“
ту
је
реч
на
скоро
понављала
цела
варош
,
изговарала
су
је
свачија
уста
,
она
је
прелетала
од
капиџика
до
капиџика
,
с
прозора
на
прозор
,
из
улице
у
улицу
.
„
Убијен
књаз
,
убијен
књаз
!
“
—
брујало
је
Звониградом
.
У
граду
(
вароши
)
наста
огромна
забуна
.
Све
живо
излете
на
улице
.
На
све
стране
видео
си
само
изненађена
,
престрављена
и
зачуђена
лица
.
А
кроз
те
гомилице
у
небројено
одјека
,
звучале
су
кобне
речи
:
„
Убијен
књаз
!
убијен
књаз
!
“
На
широком
друму
указа
се
један
вод
коњаника
.
У
оближњој
касарни
зачу
се
необична
лупа
добоша
,
негде
у
даљини
засвира
труба
на
узбуну
,
на
саборној
цркви
удари
звоно
.
Нешто
мрачно
,
нејасно
и
тајанствено
поче
се
помаљати
у
неизвесним
догађајима
,
што
наступају
,
а
над
Звониградом
,
који
мало
час
беше
тако
весео
,
на
један
пут
рашири
своја
огромна
крила
црни
дух
смрти
!
Замириса
проливена
људска
крв
,
и
дах
буне
,
преврата
и
грађанског
рата
,
као
нека
тајанствена
дрхтавица
,
прође
целим
Звониградом
.
Све
душе
обузе
некакав
тајанствени
,
празноверан
страх
од
нечега
,
што
нико
није
знао
шта
је
.
Тама
се
поче
помаљати
из
недогледних
даљина
,
мајска
ноћ
разви
своја
црна
крила
,
и
тихо
,
полако
,
нечујно
,
спусти
се
над
овај
узбуркани
град
,
и
убрзо
га
застре
са
свију
страна
својим
провидљивим
,
црним
велом
,
а
од
уста
до
уста
још
је
непрестано
прелетала
злогласна
лозинка
:
„
Убијен
књаз
,
убијен
књаз
!
“
Кад
се
сумрак
већ
ухвати
,
она
три
млада
човека
изађоше
из
шумарка
,
и
,
пошто
су
добро
натукли
шешире
на
очи
,
брао
се
изгубише
у
оближњој
узбрдној
улици
.
„
Убијен
књаз
!
“
С
почетка
је
све
било
нејасно
;
ништа
се
није
знало
утврдо
,
па
чак
ни
то
,
да
ли
је
кнез
доиста
убијен
.
Ствар
се
разјашњавала
тек
поступно
.
Прво
дође
некакав
воскар
,
који
се
случајно
десио
у
Јеленику
,
и
донесе
глас
,
да
је
кнез
доиста
погинуо
;
да
је
с
њим
пало
још
неколико
његових
рођака
,
да
се
све
то
догодило
у
једном
густом
шумарку
,
куда
је
кнез
био
изашао
у
шетњу
,
да
су
убице
побегле
,
и
још
се
не
зна
ко
су
.
Било
је
још
и
ваздан
других
причања
,
нагађања
и
свакојаких
казивања
,
често
потпуно
супротних
,
по
некад
и
потпуно
бесмислених
.
Било
је
већ
9
часова
у
вече
,
а
улице
су
још
биле
пуне
света
.
Особито
пред
дворцем
кнежевим
беше
се
скупила
огромна
гомила
,
јер
се
беше
разнео
глас
,
да
за
кратко
време
долази
кнез
,
мртав
или
жив
,
пошто
је
јако
било
утврђено
и
то
мњење
,
да
је
кнез
само
рањен
.
И
доиста
,
око
10
часова
у
вече
,
појавише
се
друмом
из
Јеленика
кнежева
кола
,
за
њима
су
ишла
још
двоја
кола
,
а
око
њих
било
је
неколико
коњаника
.
У
кнежевим
колима
видла
су
се
два
човека
,
обојица
седе
.
У
једноме
свет
познаде
кнежева
ађутанта
.
О
другоме
се
мислило
да
је
сам
кнез
.
Свет
га
поздрави
бурним
усклицима
,
а
многи
су
после
уверавали
свим
на
свету
,
да
су
својим
очима
видели
,
како
кнез
на
поздраве
одговара
салутирањем
.
Кола
уђоше
у
кнежев
дворац
.
Кроз
гомилу
пронесе
се
глас
,
како
ће
кнез
сад
изаћи
на
балкон
,
да
благодари
свету
за
изразе
саучешћа
.
До
по
ноћи
чекала
је
гомила
тај
свечани
тренутак
,
и
кад
га
никако
не
би
,
она
се
поче
разилазити
.
Улице
су
биле
све
поседнуте
стражама
,
по
граду
су
крстариле
коњичке
патроле
.
Те
се
ноћи
у
Звониграду
мало
спавало
.
„
Мртав
...
Жив
...
Жив
...
Мртав
...
“
у
томе
је
прошла
цела
ноћ
.
У
јутру
освану
прокламација
.
Она
је
објаснила
бар
најнужније
:
„
Најгрознијим
и
најподлијим
убиством
,
Балканија
је
данас
лишена
свога
прељубезног
владаоца
.
Остављајући
праведној
признателности
свију
наши
саотечественика
да
оцене
превелики
губитак
,
који
је
Балканију
овим
несрећним
случајем
постигао
,
долеподписани
испуњавају
једну
тужну
дужност
примајући
у
своје
руке
,
на
основу
земаљски
закона
,
власт
привремени
намесника
књажевскога
достојанства
и
обзнањујући
то
свима
властима
и
целом
народу
...
.
“
Даље
се
у
прокламацији
говори
,
како
је
„
у
садањем
тешком
магновењу
прва
потреба
да
се
јавни
поредак
и
обшта
безбедност
одржи
...
.
“
„
а
народ
ће
се
,
по
прописима
закона
,
позвати
да
избере
скупштину
која
ће
донети
своје
закључке
о
попуњењу
владалачког
престола
“
.
Најпосле
,
„
именом
највише
власти
...
и
именом
најсветијих
народних
интереса
“
ново
привремено
намесништво
„
најозбиљније
заповеда
свима
властима
и
најживље
саветује
и
препоручује
свему
народу
да
продужи
обдржавати
ред
и
поштовање
спрам
постојећи
закона
,
и
да
се
више
него
икада
клоне
од
свега
што
би
могло
ослабити
или
пореметити
поредак
и
јавну
безбедност
“
...
У
прокламацији
обзнањује
се
народу
још
и
то
,
да
ће
се
народна
скупштина
сазвати
од
данас
за
месец
дана
,
да
министри
,
државни
савет
и
све
власти
и
чиновници
земаљски
продужавају
вршити
власт
,
„
коју
им
је
блаженопочивши
кнез
поверио
.
“
Најпосле
намесништво
наглашава
,
како
оно
сматра
да
му
је
„
света
дужност
да
до
састанка
скупштине
сачува
оно
стање
које
је
велики
родољуб
Страшимир
Косанић
ИИИ
.
по
себи
оставио
.
“
Прокламацију
су
потписали
као
привремени
намесници
:
председник
државног
савета
,
министар
правде
,
који
је
уједно
био
и
чувар
државног
печата
,
и
председник
касационог
суда
,
као
што
је
то
још
раније
законом
већ
било
предвиђено
.
Први
број
службених
новина
донео
је
кратак
опис
крваве
кнежеве
погибије
,
где
се
вели
:
„
Тај
за
сву
Балканију
страшан
случај
догодио
се
овако
:
„
Његова
Светлост
,
праћена
својом
породицом
,
адјутантом
и
једним
само
момком
изишла
је
по
своме
обичају
око
пет
сати
по
подне
у
шетњу
у
Јеленик
.
Кад
се
доцније
Господар
пео
уз
стражњу
страну
јеленичког
брда
,
прођоше
мимо
њега
три
лица
;
поздравише
га
,
па
један
од
њих
пенали
на
њ
острага
револвер
.
Пуста
рука
осушила
се
на
веки
,
добро
погоди
;
кнез
се
на
земљу
сруши
.
Адјутант
изтргне
одма
сабљу
и
потрчи
на
разбојнике
,
али
међутим
ови
опале
из
револвера
,
те
падне
мртва
једна
сестра
кнежева
,
њена
кћи
допаде
рана
,
адјутанту
би
куршумом
размрскана
десна
рука
а
рањен
остаде
и
сам
момак
.
„
Једина
од
пратње
кнежеве
,
стрина
његова
,
не
би
погођена
.
„
Његова
Светлост
окром
што
је
добила
четири
ране
од
куршума
,
сва
је
по
лицу
и
телу
најгрознијим
начином
изсечена
неким
оштрим
оруђем
.
„
Тако
се
догодила
ова
зверска
касапница
над
кнезом
народа
балканиског
.
Црни
зликовци
могоше
је
у
усамљеном
месту
по
вољи
извршити
и
утећи
.
Али
већ
су
позатварана
нека
подозрива
лица
“
.
Даље
се
у
чланку
карактерише
ово
дело
као
„
најцрњи
злочин
у
новијој
повесници
“
,
а
кнез
се
оплакује
као
највећи
родољуб
и
мудри
управљач
,
који
је
уздигао
углед
Балканије
.
Кнез
је
погинуо
и
Звониград
је
личио
на
узрујану
кошницу
,
у
којој
је
на
један
пут
нестало
матице
.
Чуло
се
неко
неразговетно
,
потмуло
,
пометено
брујање
,
које
је
свашта
могло
значити
.
Влади
и
привременом
намесништву
била
је
прва
брига
да
одрже
ред
и
тишину
,
као
што
се
у
прокламацији
и
наглашавало
.
Према
томе
су
одмах
предузете
и
подесне
мере
.
Одмах
сутра
дан
донесени
су
укази
:
„
Да
се
војска
постави
у
ванредно
стање
.
“
„
Да
се
опредељење
закона
односно
преки
судова
распростре
на
случајеве
где
спокојство
и
јавни
поредак
то
изискује
.
“
„
Да
се
ванредно
стање
огласи
у
целој
земљи
за
сва
злочинства
и
преступлења
сем
(
§
)
параграфа
91
.
,
96
.
и
104
.
б
.
,
в
.
,
г
.
,
д
.
Ове
су
мере
помогле
.
Ред
нигде
није
био
поремећен
.
У
самом
Звониграду
као
да
је
нешто
мало
шушнуло
код
универзитетских
ђака
,
али
је
одмах
опет
све
легло
.
Један
професор
,
о
коме
се
баш
тада
водила
по
новинама
препирка
под
називом
„
Доктор
радикалац
“
скупио
је
био
,
како
веле
,
ђаке
пред
школско
здање
,
говорио
им
о
слободи
и
,
показујући
прстом
на
главну
полицију
,
кажу
да
је
узвикнуо
:
„
Онде
лежи
зло
;
оно
треба
раскопати
“
...
Но
ђаци
су
,
како
се
прича
,
мирно
саслушали
ову
декламацију
,
па
се
још
мирније
разишли
кућама
.
Тако
се
бар
говорило
.
А
ко
зна
да
ли
је
у
опште
и
било
што
на
то
налик
.
Бар
сам
„
доктор
радикалац
“
вазда
је
порицао
да
је
ствар
била
у
том
облику
.
Кнез
је
био
мртав
и
његова
престоница
жалила
га
је
.
Може
се
рећи
да
га
је
жалила
цела
Балканија
.
О
томе
је
био
објављен
и
један
указ
:
„
Да
се
забрани
јавно
весеље
и
да
траје
жалост
до
другога
дана
по
погребу
и
да
државне
власти
за
6
месеци
употребљују
црн
печат
на
званичним
актима
,
а
г
.
г
.
официри
и
други
чиновници
носе
на
униформи
црн
превез
.
“
Сиромах
кнез
!
Био
је
грдно
измрцварен
.
Убили
су
га
из
револвера
,
па
га
после
ножевима
секли
,
највише
по
лицу
.
Но
лекари
су
саставили
комаде
,
сашили
и
окрпили
грдне
,
дубоке
ране
.
За
тим
је
кнез
био
изложен
да
га
народ
види
и
да
му
ода
последњу
пошту
.
С
кнезом
је
,
као
што
смо
видели
,
била
изгинула
и
нека
његова
родбина
.
Прво
је
погребена
она
,
после
је
дошао
ред
и
на
самога
кнеза
...
Уз
голему
тугу
родбине
и
присних
пријатеља
,
уз
саучешће
целе
земље
,
кнез
је
сахрањен
у
породичну
костурницу
,
у
храму
свете
Богородице
у
Звониграду
.
Тако
је
млада
кнежевина
Балканија
на
један
пут
изгубила
крунисана
поглавара
свога
.
Катастрофа
је
одиграна
.
Насилно
је
уклоњен
с
престола
један
владалац
,
о
коме
се
држало
да
може
у
згодном
тренутку
постати
вођа
свију
угнетених
народа
балканских
и
повести
их
на
заједничку
борбу
за
ослобођење
и
нацијонално
јединство
.
Сад
је
и
с
тим
страховањем
свршено
.
Грозна
сеча
,
извршена
у
једном
шумарку
у
Јеленику
,
учинила
је
свему
крај
.
Догађај
је
чудновато
назван
страним
именом
:
—
„
Катастрофа
“
—
под
тим
називом
зна
га
цела
земља
.
ГЛАВА
ИИ
Ујед
бесног
пса
.
Родио
се
у
сиротној
сељачкој
кући
,
у
сред
Балканије
.
Које
где
научио
нешто
мало
књиге
,
колико
тек
да
се
потпише
.
Пошто
је
прво
био
сељак
,
па
шпекулант
,
па
бојаџија
,
најпосле
ступи
у
војску
.
Био
је
веома
вредан
,
схватљив
,
окретан
,
учио
је
и
радио
неуморно
,
уз
то
умео
је
око
старијих
,
и
те
су
га
особине
брзо
истакле
.
Постао
је
официр
.
Прилично
се
прочуо
у
покрету
од
1848—9
год
.
,
у
коме
је
и
Балканија
учествовала
изашиљући
своје
добровољце
браћи
у
помоћ
,
која
бејаху
устала
против
мађарске
обести
.
Доцније
успео
је
да
постане
и
државни
питомац
,
да
га
пошљу
о
државном
трошку
на
страну
,
откуда
се
вратио
с
одличним
успехом
.
Кад
су
у
бурним
политичким
данима
,
које
је
претурила
преко
главе
млада
кнежевина
Балканија
,
настали
големи
политички
обрти
,
те
је
један
кнез
био
протеран
,
и
династија
Косанића
оборена
у
корист
династије
Црнојевића
,
наш
јунак
стекао
је
одмах
пупо
поверење
нових
власника
,
као
што
га
је
уживао
и
код
старих
.
Постао
је
у
толикој
мери
поверљив
човек
нове
владе
,
да
је
био
одаслан
у
суседну
велику
државу
,
да
тамо
изврши
затварање
и
претрес
над
старим
протераним
кнезом
.
Кад
се
,
после
много
година
,
стари
кнез
вратио
натраг
у
отаџбину
,
мећу
чиновницима
,
што
дођоше
да
га
поздраве
,
био
је
и
наш
јунак
.
Кад
га
стари
кнез
угледа
,
одмах
га
познаде
и
викну
му
:
„
Шта
ћеш
ти
овде
,
лоло
?
Вуци
ми
се
испред
очију
“
...
Наш
јунак
побегне
,
али
гнев
старога
кнеза
био
је
утољен
,
како
веле
,
тек
онда
,
кад
је
наш
јунак
био
избијен
(
ударено
му
је
25
батина
,
казује
прича
)
,
па
онда
протеран
у
место
рођења
,
где
је
живео
као
заточеник
све
до
смрти
старога
кнеза
.
Отуда
га
врати
милост
новог
,
младог
кнеза
,
који
га
чак
узе
к
себи
за
ађутанта
,
да
би
тако
загладио
„
суровост
“
очеву
.
Помиловани
,
да
би
се
показао
достојан
толике
милости
,
био
је
ванредно
вредан
;
радио
је
дан
ноћ
;
учинио
је
и
неке
проналаске
,
изумео
куршум
шупаљ
с
позадног
краја
,
што
је
чинило
те
је
метак
даље
носио
.
Најпосле
,
постао
је
војни
министар
.
Ови
успеси
јако
су
га
заносили
.
Он
је
доиста
био
човек
великих
способности
,
али
ипак
његове
жеље
премашале
су
његову
праву
вредност
...
.
.
Овај
се
човек
свикао
још
израна
да
не
преза
ни
од
чега
.
Њему
су
била
добра
сва
средства
.
Династије
су
му
биле
само
згодна
лествица
да
брзо
доспе
до
власти
и
висока
положаја
.
Владаре
је
сматрао
као
сујетне
будале
,
којима
се
треба
користити
.
Огорчен
на
старога
кнеза
Косанића
,
овај
човек
није
презао
чак
ни
од
тога
да
ступи
у
везу
с
Турцима
,
да
се
стави
на
услугу
„
блистателној
Порти
“
„
против
бунтовнички
планова
старога
тирјанина
“
кнеза
Косанића
.
Писао
је
Порти
представке
и
вреко
градскога
паше
слао
„
девлету
“
на
француском
језику
мемоаре
о
новом
стању
у
Балканији
,
које
је
настало
услед
доласка
старога
кнеза
Косанића
.
Наравно
,
везе
с
Турцима
у
то
доба
биде
су
обична
ствар
.
Тако
су
радили
многи
балкан
.
великаши
.
Тако
је
у
неку
руку
постао
вођ
турске
партије
у
Балканији
,
док
га
из
те
улоге
није
истргло
поверење
младога
кнеза
Страшимира
Косанића
,
који
је
дошао
на
престо
по
смрти
свога
старога
оца
,
владао
неколико
година
,
а
за
тим
био
убијен
,
као
што
смо
напред
видели
.
Али
још
за
живота
кнеза
Страшимира
једне
вечери
овај
човек
стави
сам
себи
ово
питање
:
„
А
што
не
бих
могао
ја
бити
кнез
“
?
У
западној
Европи
,
у
старим
монархијама
,
које
постоје
већ
од
много
векова
,
где
су
владаоци
чланови
династија
,
које
владају
од
више
столећа
,
овака
питања
не
би
се
могла
ни
појавити
,
или
,
ако
би
се
и
јавила
,
свак
би
их
сматрао
само
као
нову
,
занимљиву
врсту
лудила
.
Али
код
нас
,
где
се
сви
знамо
у
главу
,
где
смо
сви
до
јуче
били
једнаки
и
сви
се
сећамо
како
је
изгледао
,
шта
је
био
и
шта
је
радио
човек
који
сад
пише
у
својој
титули
„
па
милости
божјој
“
—
код
нас
је
све
могуће
,
па
и
то
,
да
се
свак
пита
:
„
што
и
ја
не
бих
могао
бити
кнез
?
“
Једном
избачена
,
ова
мисмо
није
се
више
дала
стукнути
.
Она
се
као
црв
улегла
у
срце
и
душу
овога
човека
.
Она
му
више
није
давала
станка
ни
одморка
;
она
га
је
,
као
сенка
његова
,
свуда
неодступно
пратила
.
Ноћу
,
дању
,
у
сну
или
на
јави
,
она
се
мешала
у
сваку
помисао
,
у
сваки
осећај
његов
и
поступно
се
претварала
у
страховита
џелата
и
гонитеља
његова
;
она
му
је
одагнала
сан
с
очију
;
она
му
је
одузела
прохтев
за
јело
,
убила
мир
и
спокојство
душе
његове
,
управо
направила
чудовиште
од
човека
.
Има
мисли
које
у
свему
потпуно
личе
на
ујед
бесног
пса
и
врше
исто
дејство
.
Као
оно
ујед
бесног
пса
,
тако
и
оне
уносе
у
тело
човечије
страшан
,
неизлечљив
отров
,
који
се
полако
угнезди
,
уђе
у
крв
,
у
месо
,
у
живце
,
у
кости
,
уђе
у
сваку
ћелију
у
организму
,
у
сваку
капљу
крви
,
ту
сазрева
,
јача
,
шири
се
,
осваја
све
,
обузима
све
,
отровним
клицама
пали
крв
и
нагони
је
да
кључа
по
жилама
,
док
најпосле
,
на
страшном
огњу
болесничке
ватруштине
од
лудила
,
цео
организам
не
буде
исцеђен
,
сасушен
,
испијен
и
спржен
,
те
бедна
жртва
испушта
помућену
душу
своју
у
најстрашнијим
мукама
.
Зла
мисао
,
као
и
бесан
пас
,
има
своје
оштре
зубе
;
и
кад
их
она
ком
год
забије
у
срце
—
та
се
рана
после
лако
не
лечи
.
У
таком
се
стању
налазио
и
наш
јунак
.
Он
је
личио
на
човека
кога
је
ујео
бесан
пас
,
па
сад
у
страху
чека
развој
болести
и
страшан
тренутак
када
ће
настати
криза
.
Али
он
је
био
човек
тако
крепке
воље
и
тако
снажне
душе
,
да
је
сву
ову
буру
умео
сакрити
и
закопати
дубоко
у
душу
и
срце
своје
,
а
с
поља
је
све
било
мирно
и
глатко
.
Тако
је
изгледао
г
.
пуковник
Врбавац
,
човек
кога
је
ненадна
смрт
кнежева
затекла
као
војног
министра
,
и
коме
је
било
суђено
да
наскоро
одигра
кратку
,
али
значајну
улогу
.
ГЛАВА
ИИИ
.
„
Краљ
је
мртав
—
Живео
Краљ
“
Једнога
је
кнеза
нестало
,
ваљало
је
наћи
другог
.
„
Краљ
је
мртав
—
живео
краљ
!
“
Оно
после
подне
,
када
ће
кнез
погинути
,
пуковник
Врбавац
није
никуда
излазио
;
цело
после
подне
провео
је
код
куће
,
ходајући
по
својој
соби
.
Кад
му
пред
мрак
дотрча
војник
с
кобном
вешћу
:
„
убијен
кнез
“
—
г
.
Врбавац
као
да
није
био
много
изненађен
.
Бар
по
његовим
поступцима
видело
се
да
није
збуњен
и
да
,
зна
шта
му
ваља
радити
у
таквој
прилици
.
Но
то
је
могло
долазити
и
отуда
,
што
је
пуковник
Врбавац
у
опште
био
веома
прибран
и
присебан
човек
.
Кад
чу
глас
да
је
кнез
погинуо
,
он
прво
мирно
испита
војника
од
кога
је
,
кад
је
и
како
је
то
чуо
?
Упита
даље
шта
се
ради
на
улици
,
да
ли
је
свет
миран
,
или
се
узрујао
?
За
тим
;
заповеди
да
му
се
спреми
коњ
и
да
му
донесу
парадно
одело
.
Разасла
и
друге
најнужније
писмене
и
усмене
наредбе
.
За
тим
је
сео
на
коња
и
,
у
пратњи
два
коњаника
,
отишао
у
главну
касарну
,
где
је
одмах
сакупио
све
батаљоне
команданте
и
преко
њих
узео
под
своју
непосредну
команду
целу
војску
.
Командантима
батаљона
издата
је
наредба
,
да
ће
од
сада
све
заповести
примати
непосредно
од
њега
,
и
то
само
од
њега
.
Заповедио
је
да
му
се
растреби
и
очисти
једна
соба
у
касарни
,
где
се
смести
стално
.
Предузео
је
и
све
друге
мере
,
које
су
биле
потребне
да
учврсте
његов
пресудан
утицај
у
војсци
,
како
би
постао
једини
и
неограничени
господар
оружане
силе
,
што
је
одмах
и
постигао
,
пошто
је
војсци
и
иначе
већ
била
дужност
да
га
слуша
као
војног
министра
.
Његово
стално
присуство
код
војске
спречило
је
бунтовнички
покрет
у
војсци
.
Један
официр
,
који
је
хтео
повести
свој
батаљон
да
њиме
заузме
главну
полицију
,
био
је
ухваћен
,
одмах
предат
преком
суду
и
стрељан
.
Свемоћан
у
војсци
,
министар
Врбавац
учинио
је
први
покушај
своје
диктатуре
тиме
,
што
је
с
четом
војника
и
неколико
најпоузданијих
официра
отишао
министарству
,
где
су
држане
министарске
седнице
;
људе
остави
напољу
,
а
сам
уђе
унутра
.
Ту
је
сад
настала
сцена
вредна
молерске
кичице
.
С
револвером
и
голим
ножем
у
руци
,
војни
министар
Врбавац
тражио
је
од
својих
другова
да
прокламују
за
кнеза
једно
дете
,
некаква
рођака
убијенога
кнеза
.
Било
је
одупирања
,
но
Врбавац
га
је
сломио
.
Помињато
је
да
покојни
кнез
има
свој
тестаменат
,
у
коме
је
назначен
други
наследник
,
но
Врбавац
је
прешао
преко
тога
питања
простом
напоменом
да
он
узима
сву
одговорност
на
себе
.
Он
је
насликао
осталој
господи
сву
безисходност
њина
положаја
,
у
којој
се
налазе
.
—
„
У
редовним
приликама
ви
би
имали
право
—
рекао
им
је
он
—
али
ово
су
прилике
ванредне
,
стање
је
изузетно
,
војска
је
данас
једина
пресудна
чињеница
—
ја
је
имам
данас
у
рукама
,
а
тим
самим
ја
већ
имам
и
диктатуру
у
оваком
изузетном
стању
.
То
опет
значи
да
ја
једини
вучем
и
сву
одговорност
,
и
пред
историјом
,
и
пред
потомством
за
све
,
и
за
добро
као
и
за
зло
,
што
би
се
могло
догодити
.
Буде
ли
добро
вама
ће
по
праву
припасти
ваш
део
славе
;
буде
ли
зло
,
само
ћу
ја
вући
одговорност
,
јер
ће
свак
,
рећи
:
„
он
је
могао
учинити
све
,
што
није
чинио
,
што
је
слушао
друге
,
што
се
поводио
,
кад
је
могао
све
сам
учинити
,
а
да
никога
не
пита
.
Кад
ствар
тако
стоји
,
ја
ту
морам
напред
,
ја
другога
пута
немам
“
...
.
Један
од
г
.
г
.
министара
примети
му
:
„
И
ми
тако
исто
имамо
наш
део
одговорности
;
ми
смо
влада
—
и
ми
смо
такође
позвани
да
чинимо
што
год
узмогнемо
“
...
.
Врбавац
га
пресече
.
.
—
„
Та
да
!
...
“
„
што
год
узмогнете
,
“
а
ви
ето
не
можете
ништа
друго
но
да
протествујете
,
да
напишете
,
ако
хоћете
,
протокол
којим
се
ограђујете
—
а
за
тим
има
,
да
буде
оно
што
бити
мора
:
биће
прокламован
нов
кнез
у
лицу
Мутимира
из
династије
Косанића
ИВ
.
Кад
би
имали
фактичке
моћи
,
можда
би
ваша
дужност
била
да
ме
одмах
ухапсите
,
ако
би
сматрали
да
је
моје
држање
штетно
и
,
опасно
по
земљу
.
—
„
Али
како
те
моћи
немате
—
и
како
је
ваша
фактичка
снага
малена
,
то
је
и
дужност
ваша
веома
малена
и
проста
—
да
се
покорите
неопходности
.
У
тренутцима
где
једино
сила
пресуђује
,
људи
без
силе
уједно
су
и
људи
без
дужности
.
Мањ
ако
би
ви
,
не
знам
из
којих
разлога
,
и
коме
на
корист
,
сматрали
да
је
ваша
дужност
да
се
дете
одвести
у
оделите
собе
,
где
би
остали
под
присмотром
док
ствар
не
буде
свршена
.
Свако
ваше
одупирање
ја
ћу
морати
да
сматрам
као
покушај
буне
против
законитог
наследника
престола
.
А
у
оваким
мутним
временима
то
може
одвести
и
много
даље
но
што
горе
споменух
...
У
осталом
,
господо
,
ја
сам
готов
на
све
.
Овај
дом
,
у
коме
се
ми
саветујемо
(
Преседник
министарства
примети
другу
до
себе
—
он
ово
своје
насиље
зове
саветовањем
)
опкољен
је
војском
.
Ваш
је
положај
лак
ако
га
навлаш
ви
сами
не
отежете
.
Али
ја
вам
унапред
кажем
да
се
ствар
не
може
и
неће
изменити
ни
за
длаку
,
па
ма
како
се
ви
држали
.
Ја
сам
решен
да
се
не
дам
ничим
омести
.
Једино
могла
би
ме
стукнути
каква
јача
војничка
сила
,
које
богу
хвала
нема
.
—
А
мој
је
пут
прав
,
и
правилан
,
и
законит
—
ја
не
дам
да
се
квари
законити
ред
наследства
.
Малолетни
Мутимир
законити
је
наследник
,
и
он
ће
за
2
сата
бити
прокламован
за
кнеза
.
Према
томе
изволте
се
одлучити
.
Понављам
,
свако
ваше
противљење
сматраћу
као
побуну
против
законитога
наследника
и
према
томе
ћу
поступити
.
Овај
дрзак
говор
учинио
је
своје
дејство
.
Влада
се
потчинила
неопходности
.
Два
сата
доцније
,
у
великој
касарни
војска
је
прокламовала
за
кнеза
од
Балканије
младога
Мутимира
.
То
је
одмах
објављено
прокламацијом
целој
земље-
Смешан
је
био
положај
штампе
.
Њој
је
било
просто
заповеђено
да
хвали
младога
избраника
,
и
ако
га
није
ни
чула
ни
знала
.
И
она
је
морала
савесно
вршити
своју
„
дужност
“
.
Име
је
било
непознато
;
за
тога
шипарца
нико
није
знао
.
Свет
се
зачуђено
запиткивао
:
„
Мутимир
!
Мутимир
!
ко
је
тај
Мутимир
?
Али
главно
је
достигнуто
.
Велика
народна
скупштина
,
која
се
састала
на
месец
дана
после
„
катастрофе
“
,
изабрала
је
за
кнеза
младога
Мутимира
—
управо
потврдила
је
још
ранији
избор
Врбавчев
.
Млада
кнежевина
Балканија
имала
је
опет
свога
кнеза
.
„
Краљ
је
мртав
—
живео
Краљ
.
“
ГЛАВА
ИВ
.
Детињске
играчке
.
Довели
су
га
и
рекли
му
:
„
Ти
си
кнез
.
“
Обукли
му
војничку
униформу
и
извели
га
на
параду
.
Светина
је
јурила
.
Скакали
су
један
другом
на
рамена
,
на
врат
,
па
и
на
главу
,
било
их
је
и
прегажених
;
радознале
женске
главе
извиривале
су
с
таванских
баџа
.
По
плотовима
и
зидовима
чечали
су
чупави
и
прљави
шегрти
.
—
-
И
ју
,
гром
га
убио
,
исцепа
ми
фистан
,
викала
је
једна
баба
,
а
за
тим
је
прикупила
у
шаке
оцепљену
полу
и
опет
трчала
кроз
гомилу
,
а
кад
би
угледала
дете
,
узвикнула
би
пуна
радости
:
„
Деле
мајке
,
како
је
леп
-
као
да
сам
та
ја
родила
.
“
Ова
је
баба
била
искрен
и
лојалан
поданик
његовог
височанства
нејака
кнеза
Мутимира
.
Светина
је
викала
:
„
ура
,
живео
“
;
детету
су
рекли
:
„
ово
је
твој
народ
“
—
и
њему
је
било
мило
.
Кад
је
доведен
у
Балканију
и
изабран
за
кнеза
,
млади
Мутимир
био
је
дечак
од
својих
14
година
;
смеђ
,
пуначак
шипарчић
,
с
крупним
,
благим
очима
и
припијеним
уснама
.
Цела
појава
његова
није
имала
на
себи
ничега
особитог
.
Лепушкаст
,
пријатан
шипарац
—
то
је
све
што
се
могло
рећи
.
Протицао
је
дан
за
даном
,
месец
за
месец
-
млади
кнез
је
растао
,
развијао
се
.
Наравно
,
још
је
био
дете
и
чинио
много
што
шта
детињски
.
Деца
воле
да
раде
све
што
и
матори
;
чини
им
се
да
су
онда
и
они
зрели
људи
.
Ма
како
да
је
био
млад
,
цигло
после
десетак
месеци
свога
„
кнежевања
“
кнез
Мутимир
био
је
већ
прилично
сујетан
на
своју
владалачку
титулу
.
Кад
би
му
силом
отргнули
његовога
драгог
мајмуна
,
с
којим
се
тако
радо
забављао
,
па
га
натерали
да
учи
—
он
би
срдито
кроз
плач
протествовао
:
„
Како
ви
смете
мене
да
терате
?
“
Нећу
да
учим
;
ја
сам
кнез
;
ја
не
морам
да
слушам
;
ви
морате
мене
да
слушате
.
“
Имао
је
бабу
,
очеву
мајку
,
која
би
га
у
оваким
горким
часовима
тешила
.
„
Јеси
,
сине
мој
,
јеси
,
ти
си
књаз
,
они
тебе
морају
да
слушају
,
чекај
само
док
порастеш
.
“
Баба
није
тада
ни
слутила
како
ће
њене
речи
некада
постати
велико
пророчанство
.
Млади
кнез
још
није
био
сасвим
изашао
из
доба
играчака
,
кад
се
једног
дана
догоди
нешто
што
је
сведочило
да
на
њега
не
гледају
више
као
на
дете
.
Нашло
се
политичара
чији
се
узвишени
патријотски
полет
није
могао
уздићи
над
обичном
нужничком
јамом
;
у
њу
су
полагали
све
уздање
своје
и
од
ње
су
изгледали
спасење
своје
.
Русија
је
природна
заштитница
свију
балканских
народа
и
свију
малених
државица
.
Младоме
кнезу
Мутимиру
предстојало
је
да
се
састане
у
једној
руској
пограничној
вароши
с
руским
царем
,
и
он
се
крене
на
тај
пут
.
Уз
пут
су
га
свуд
дочекивали
и
испраћали
с
највећим
светковинама
.
Дође
и
у
своју
дунавску
пограничну
варош
Ђурђевград
и
ту
се
заустави
на
преноћишту
.
Наш
народ
веома
је
згодно
обележио
,
како
има
места
куда
и
сами
цареви
„
пешке
иду
.
“
Јес
,
има
места
,
куда
и
сами
владаоци
иду
без
пратње
,
без
надзора
,
без
сведока
...
Кнез
Мутимир
оде
у
нужник
.
Само
се
можда
у
Балканији
може
наћи
људи
којима
је
чак
и
то
могло
пасти
на
ум
,
да
и
така
места
употребе
за
своје
злочиначке
заседе
.
Нужник
је
био
нарочито
припремљен
за
кнеза
;
греде
су
биле
престругане
,
и
млади
кнез
Мутимир
сруши
се
у
провалију
...
.
Каква
страховита
сцена
—
кнез
,
владар
помазана
глава
удавио
се
у
...
.
...
.
Срећом
,
кнез
Мутимир
имао
је
код
себе
револвер
.
Кад
је
видео
како
полако
тоне
у
нечистоту
,
он
се
сети
,
истргне
револвер
,
испали
неколико
метака
—
ађутанти
притрче
и
кнез
се
спасе
.
Политичким
нужничким
пацовима
нужничка
јама
дала
је
само
оно
што
она
у
опште
може
дати
—
одвратан
задах
!
Тиме
се
завршио
овај
бљутави
политички
нитковлук
овај
разроки
покушај
да
кнеза
у
нужнику
удаве
,
а
цео
овај
миришљави
догађај
добио
је
име
:
Ђурђевградски
намештај
.
Али
ма
како
да
је
било
гнусно
ово
кропљење
у
људској
нечистоти
,
оно
ипак
није
прошло
без
поуке
за
младога
кнеза
.
Он
је
ту
први
пут
почео
да
назире
и
ружне
стране
живога
и
да
слути
шта
је
то
притворност
људска
.
Било
је
још
и
других
појава
,
згодних
да
из
раног
детињства
потхране
у
њему
осећаје
неповерења
.
Бомбе
,
флашице
са
загонетном
плавом
течношћу
,
ножеви
с
отрованим
врхом
,
то
су
биле
ствари
,
које
је
некаква
тајанствена
зликовачка
рука
почела
мешати
мећу
детињске
играчке
његове
,
а
ово
је
утицало
да
дете
почне
брзо
сазревати
.
Тако
је
растао
млади
кнез
полако
у
загушљивој
придворној
атмосвери
.
Једног
дана
,
баш
кад
су
чињене
припреме
за
свечано
полагање
испита
зрелости
,
којим
је
млади
кнез
требао
да
заврши
своје
младићске
штудије
—
он
се
јави
,
али
место
свечана
испита
,
он
свечано
изјави
да
никакав
испит
неће
полагати
.
Рекло
му
се
да
то
не
може
бити
—
али
он
је
остао
при
своме
.
После
читаве
недеље
дана
бактања
,
најпосле
су
дигли
руке
-
млади
кнез
се
не
даде
сломити
.
То
је
била
његова
црва
победа
.
Завршило
се
детињство
.
Место
играчака
почело
је
наступати
забављање
:
место
дрвених
лутака
почели
су
се
јављати
профили
других
лутака
,
и
лутака
који
су
окруживали
младог
кнеза
,
још
непунолетни
,
али
на
прагу
пунолетства
.
ГЛАВА
В
.
Партија
шаха
Симон
!
Где
је
мој
шах
?
—
одјекну
кроз
дворске
одаје
звонки
глас
младога
кнеза
Мутимира
—
Ah
,
sacré
chien
!
ви
се
никад
нећете
опаметити
док
вас
ја
једном
не
дам
ваљано
...
fouetter
...
.
збиља
,
г
.
Растислав
,
како
се
каже
на
балкански
језик
fouetter
?
—
упита
кнез
обрнув
се
повисоком
,
пуном
човеку
у
бакенбартима
,
који
је
ту
седео
у
фотељи
до
прозора
задубљен
у
француски
лист
Јоурнал
дес
Дéбатс
.
Господин
с
бакенбартом
спусти
полако
новине
на
колена
,
погледа
у
кнеза
и
рече
му
одмерено
и
с
тактом
(
он
је
увек
говорио
само
одмерено
и
с
тактом
)
Fouetter
каже
се
на
балканском
језику
,
а
не
„
на
балкански
језик
“
—
шибати
,
ишибати
.
Али
ја
држим
да
кнез
уопште
не
би
имао
потребе
да
помиње
ту
реч
.
—
Е
,
чуда
боже
—
рече
кнез
Мутимир
немарно
и
равнодушно
.
Тако
је
,
Ваша
Светлост
;
што
би
се
замерило
обичном
образованом
човеку
много
пре
замериће
се
кнезу
,
владару
.
—
Е
,
ваљда
је
мој
деда
друкчије
говорио
,
он
није
само
псовао
,
он
је
и
био
,
за
то
су
га
и
слушали
.
—
Зар
би
Ваша
Светлост
хтела
да
се
у
понашању
изједначи
с
човеком
који
је
поникао
у
народној
простоти
,
који
није
умео
ни
имена
потписати
,
који
се
никад
није
ни
спремао
за
владаоца
,
а
коме
су
ипак
и
сувременици
и
историја
замерили
за
по
неке
грубости
у
карактеру
.
Како
би
се
тек
Вама
замерило
,
који
сте
имали
све
погодбе
да
се
спремите
за
потпуно
углађена
,
потпуно
модерна
европска
владара
!
—
Ви
ме
вређате
,
господин
Растислав
!
Зар
ја
нисам
углађен
—
викну
млади
кнез
жустро
.
—
Pardon
!
Ваша
Светлост
,
не
одричем
ја
Вама
углађеност
,
но
тврдим
само
да
се
с
углађеношћу
не
слажу
онаки
изрази
,
што
ће
свакако
и
Ваша
Светлост
призната
.
—
Није
врат
него
...
како
се
оно
каже
?
...
шија
...
.
Је
ли
шија
?
рече
кнез
,
обрнув
се
г
.
Растиславу
на
што
овај
одговори
климајући
главом
ћутећки
,
а
кнез
продужи
:
—
Дакле
,
није
врат
него
шија
(
г
.
Растислав
исправи
га
:
„
није
шија
,
него
врат
,
“
)
Та
да
,
није
шија
него
врат
.
Ви
ми
не
одричете
углађеност
,
само
одричете
да
се
оно
што
ја
говорим
слаже
с
углађеност
(
г
.
Растислав
исправи
га
опет
:
„
с
у-гла-ђе-но-шћу
,
“
ударајући
гласом
на
сваки
слог
)
...
.
Та
да
,
добро
:
с
у-гла-ђе-но-шћу
просрица
и
кнез
,
па
продужи
даље
:
—
Ух
!
ала
је
тежак
овај
балкански
језик
;
има
речи
које
просто
не
може
да
их
се
извори
.
Растислав
га
опет
исправи
:
„
не
могу
да
се
изговоре
.
Кнез
се
чисто
љутну
:
—
Е
,
па
лепо
!
Не
знам
још
добро
балкански
,
али
учићу
,
научићу
се
...
.
други
пут
,
немојте
сад
да
ме
поправљате
за
сваку
реч
;
не
дате
ми
да
кажем
моју
мисао
.
Молим
,
молим
,
молим
!
—
прихвати
Растислав
извињујући
се
.
—
Хтео
сам
рећи
да
ми
ви
ипак
кажете
да
нисам
углађен
,
само
ми
то
кажете
дипломатски
.
Ви
сте
дипломата
,
г
.
Растислав
,
па
увек
дипломатски
говорите
.
Ја
бих
волео
да
са
мном
обично
говорите
,
да
не
лупам
увек
главу
шта
сте
хтели
рећи
.
—
Да
,
да
,
рече
Растислав
,
гледајући
у
кнеза
.
Ја
кажем
да
Ваша
Светлост
нема
потребе
да
се
спрам
млађих
служи
онаким
изразима
и
да
слугама
напомиње
шибање
.
—
Е
,
па
ви
сте
се
сад
ухватили
за
ту
једну
реч
.
Оставите
то
...
.
Ето
,
морам
да
их
псујем
;
помислите
,
већ
сам
три
пут
звонио
и
још
нико
не
долази
.
Симон
!
Симон
!
—
Слуга
утрча
,
—
Мој
шах
,
Симон
!
Слуга
отрча
,
а
на
вратима
се
указа
средовечан
,
ћелав
човек
,
средњег
раста
;
и
још
с
врата
поче
се
клањати
:
„
Добар
дан
,
добар
дан
...
слуга
сам
понизан
,
Ваша
Светлост
!
“
—
А
...
а
...
а
,
mon
viex
,
ви
сте
баш
тачни
.
.
Кнез
извади
велики
златан
ремонтоар
,
—
равно
шест
;
тако
смо
и
рекли
.
Ћелави
господин
уђе
унутра
полако
и
опрезно
,
маши
се
кнежевој
руци
да
је
пољуби
;
кнез
преко
обичаја
пусти
да
му
се
пољуби
рука
,
али
кад
је
ћелави
господин
примаче
устима
и
таман
напући
уста
да
је
цмокне
,
кнез
махну
руком
и
туцну
га
по
зубима
.
—
Ух
,
ух
,
ух
—
узвикну
ћелави
господин
,
али
опет
није
смео
показати
да
се
срди
,
на
против
,
морао
се
и
сам
смејати
уз
кнеза
,
који
се
беше
заценуо
.
—
Вашој
Светлости
лако
се
смејати
,
али
мени
бриди
нос
;
разбили
сте
ми
њокалицу
...
Кнез
се
хватао
за
трбух
и
поводио
се
од
смеха
.
Пало
му
веома
смешно
како
ћелави
господин
,
пун
страхопоштовања
,
беше
напућио
усне
,
спреман
да
га
целива
у
руку
.
Сад
му
се
још
јаче
даде
на
смех
онај
израз
ћелавог
господина
:
њокалица
.
—
Ха
,
ха
,
ха
,
како
рекосте
г
.
Маврикије
:
„
њукалица
“
?
Ха
,
ха
,
ха
,
—
а
шта
је
то
„
њукалица
“
,
г
.
Маврикије
...
.
ха
,
ха
,
ха
.
—
Њокалица
!
Ваша
Светлост
—
рече
ћелави
господин
жалостивно
—
то
је
ево
ово
—
он
целом
шаком
обухвати
нос
,
показујући
докле
се
зове
њокалица
.
Кнез
се
једнако
смејао
.
Био
је
тако
расположен
да
му
је
свака
ситница
изазивала
читав
наступ
смеха
.
Нарочито
му
се
чинила
смешна
реч
„
њокалица
.
“
—
Ха
,
ха
,
ха
!
Ви
сте
професор
на
В
.
Шкоди
,
г
.
Маврикије
,
ха
,
ха
,
ха
...
а
јесте
ли
растумачили
вашим
ђацима
шта
је
то
њокалица
,
ха
,
ха
,
ха
...
Хајде
једно
предавање
о
њокалици
,
г
.
Маврикије
;
држите
јавно
предавање
,
или
напишите
расправу
...
за
...
ха
.
.
ха
...
за
француску
академију
,
ха
...
ха
...
ха
!
Г
.
Маврикије
стајао
је
на
сред
собе
,
с
бесмисленим
изразом
на
лицу
,
а
Растислав
се
опет
беше
прихватио
својих
француских
новина
.
Кнез
се
прикраде
полако
Растиславу
,
па
одоздо
удари
зврчку
по
новинама
које
је
Растислав
читао
.
То
је
чудна
ствар
.
Ништа
не
може
тако
уплашити
човека
,
као
кад
неко
ненадно
зврцне
одоздо
новине
које
држите
раширене
пред
собом
и
читате
их
пажљиво
;
ту
је
препад
тако
јак
да
и
најачи
човек
дрекне
.
Растислав
се
тако
трже
од
кнежева
удара
да
викну
из
гласа
и
упусти
новине
из
руку
.
Кнез
одскочи
,
гушећи
се
од
смеха
.
Сад
му
је
опет
било
смешно
како
се
Растислав
уплашио
.
Кнез
га
почне
дирати
,
како
се
он
,
неустрашљиви
државник
,
уплашио
од
једне
зврчке
по
новинама
.
Растислав
се
љутну
.
Он
устаде
,
узе
шешир
,
поклони
се
и
пође
.
Кнез
мало
заустави
смех
и
пристаде
за
њим
.
-
Куда
ћете
,
г
.
Растислав
,
за
што
не
седите
?
-
Ви
са
мном
можете
имати
само
озбиљна
посла
;
кад
вам
за
то
затребам
,
можете
ме
звати
.
Али
са
мном
шалу
но
можете
проводити
,
та
за
то
нисам
—
рече
Растислав
одсечно
,
поклони
се
и
оде
.
Кнез
Мутимир
оста
на
сред
себе
,
гледајући
у
врата
која
се
за
Растиславом
затворише
.
-
Ах
,
бићу
једном
и
ја
пунољетан
.
Друкчије
ћете
ви
онда
слушати
.
Чекајте
само
!
Кнез
је
сад
био
сам
с
Маврикијем
.
—
Bravo
,
mon
viex
,
сад
смо
сами
!
Хе
,
хе
!
Хоћемо
ли
једну
партију
шаха
?
хе
,
хе
?
—
рече
кнез
расположено
,
приђе
и
лупи
Маврикија
по
рамену
тако
,
да
овај
искриви
леђа
.
Но
како
Маврикије
не
одговори
одмах
—
кнез
продужи
.
—
Voyons
,
tu
ne
boudes
pas
-
toi
aussi
(
Не
пућиш
се
ваљда
и
ти
)
као
г
.
Растислав
,
што
сам
се
ја
мало
шалио
.
А
?
хе
?
хе
?
је
ли
?
Не
љутиш
се
,
хе
?
Растислав
,
он
је
друго
;
он
је
увек
до-сто-јан-ствен
—
кнез
мету
две
песнице
на
нос
и
пође
преко
собе
с
уздигнутом
главом
,
представљајући
Растислава
како
корача
надувено
и
с
напетим
носом
.
—
Ја
да
се
наљутим
?
!
Како
бих
ја
себи
тако
што
допустио
да
се
на
Вашу
Светлост
наљутим
;
Боже
сачувај
—
рече
Маврикије
убедљиво
.
—
Тим
боље
,
у
толико
лепше
;
онда
ћемо
играти
партију
шаха
,
—
рече
кнез
расположено
—
а
ја
ћу
вас
тако
бити
,
г
.
Маврикије
,
тако
ћу
вас
бити
...
Кнез
показа
руком
Маврикију
где
ће
сести
;
он
учтиво
приђе
и
седе
;
седе
и
кнез
—
почеше
размештати
фигуре
;
кнез
продужи
:
Тако
ћу
те
лупати
,
све
ћеш
се
да
пушиш
.
Кнез
је
говорио
Маврикију
и
Ви
и
Ти
,
како
му
кад
дође
згодније
—
на
само
обично
ти
;
пред
светом
обично
ви
.
...
„
Тако
ћу
те
бити
,
“
понови
кнез
и
по
трећи
пут
,
намештајући
последње
фигуре
.
После
овога
настао
је
подужи
разговор
у
коме
је
махом
говорио
сам
кнез
,
и
то
час
правећи
примедбе
за
игру
,
час
продужујући
свој
започети
разговор
.
...
.
—
У
осталом
ја
тебе
увек
бијем
,
је
ли
г
.
Маврикије
,
да
ја
тебе
увек
лупам
,
...
.
Излази
,
шта
ме
нудиш
,
кад
сам
ти
сто
пута
казао
да
бели
почињу
.
И
ти
опет
при
свакој
игри
:
„
изволте
“
!
А
што
„
изволте
“
,
кад
ја
теби
кажем
да
увек
бели
почињу
...
.
Но
ја
тебе
увек
лупам
,
па
почињао
ти
или
не
почињао
...
Ех
,
хе
,
момче
,
покретан
пијон
не
прелази
два
поља
,
он
то
може
само
у
почетку
,
а
после
све
по
једно
...
.
Зар
ни
то
не
знаш
?
...
.
Знаш
!
Па
кад
знаш
што
не
пазиш
?
...
Тако
овај
коњ
дође
овде
,
па
ја
тебе
овако
бијем
...
оде
пијон
—
тако
.
.
Е
,
сад
и
овог
пешака
водим
у
ропство
.
Па
ти
оста
без
војске
,
сасвим
оста
без
војске
.
Е
мој
драги
г
.
Маврикије
,
па
ја
тебе
бијем
као
ништа
...
.
као
ништа
те
бијем
.
Тако
,
бежи
твој
краљ
...
Ти
ништа
не
знаш
да
играш
,
г
.
Маврикије
...
.
јао
!
тако
ништа
не
знаш
,
погледај
како
си
овде
дошао
под
моју
артилерију
...
.
баш
ништа
не
знаш
...
.
—
Није
,
Ваша
Светлост
,
да
баш
ништа
не
знам
,
али
наравно
,
Ваша
Светлост
боље
зна
...
—
А
после
свежа
,
млада
,
окретна
памет
—
Ви
на
игру
мислите
...
.
Кнез
га
пресече
—
А
ви
,
г
Маврикије
,
на
шта
ви
мислите
...
Бежи
испред
коња
,
не
краљицу
под
коља
...
Збиља
,
г
.
Маврикије
,
мислите
ли
ви
кад
год
...
.
—
Наравно
да
мислим
,
Ваша
Светлост
,
како
не
бих
мислио
?
Сваки
човек
мора
да
мисли
.
И
кокошка
,
па
мисли
,
а
камо
ли
човек
!
—
А
!
и
кокошка
мисли
,
велите
;
а
мислите
ли
и
ви
као
кокошка
—
рече
кнез
вршећи
рокаду
—
Ама
да
ми
је
знати
шта
ви
мислите
кад
остављате
да
ја
вама
учиним
овако
—
шах
краљу
!
...
Хм
!
Тако
знаш
ти
,
г
.
Маврикије
,
тако
знаш
—
у
буџак
...
.
у
буџак
ја
како
!
...
стерају
људи
у
буџак
...
.
А
овако
,
шта
велиш
,
г
.
Маврикије
,
овако
један
мали
шахић
краљу
!
...
.
Тако
се
игра
продужавала
једно
четврт
часа
.
Једну
по
једну
,
кнез
је
покупио
своме
такмацу
готово
све
фигуре
.
Напослетку
га
остави
с
једним
коњем
.
—
Сад
сте
остали
само
вас
двоје
,
г
.
Маврикије
,
ти
и
то
твоје
кљусе
,
ти
и
коњ
,
г
.
Маврикије
;
је
ли
,
ти
и
коњ
,
или
коњ
и
ти
...
Или
коњ
и
ти
и
ти
и
коњ
.
—
Кнез
је
при
сваком
помицају
својих
фигура
изговарао
по
нешто
,
и
то
махом
би
понављао
једне
исте
речи
,
као
што
се
то
при
игрању
шаха
обично
ради
.
...
.
„
Хајде
да
те
матам
,
а
коњ
да
ти
не
дирам
...
Може
ли
то
,
г
.
Маврикије
...
.
а
?
овако
на
пример
—
шах
краљу
!
А
.
.
а
.
.
а
шах
и
краљ
,
а
г
.
Маврикије
,
које
је
боље
,
је
ли
шах
или
краљ
?
Кнез
је
гонио
Маврикијевог
краља
,
а
он
је
сиромах
бежао
по
целој
дасци
штићен
коњем
.
—
Хм
!
Бежи
твоје
величанство
,
г
.
Маврикије
,
а
,
бежи
!
Али
какву
дивну
гарду
има
...
.
Каква
га
кавалерија
чува
и
прати
...
Једно
кљусе
,
па
и
њему
окрњено
ухо
...
.
Ко
то
одгризе
ухо
том
кљусету
,
г
.
Маврикије
?
А
?
Наш
Симон
?
Мора
бити
он
...
.
А
погледај
моје
кљусе
,
г
.
Маврикије
,
оно
ће
овако
...
.
хм
!
куда
ћеш
сад
?
А
?
Тамо
?
Али
моје
кљусе
има
обадва
ушета
...
па
ће
овако
...
—
Не
вели
се
„
ушета
“
Ваша
Светлост
.
,
примети
г
.
Маврикије
.
—
А
да
како
се
зове
?
Је
ли
множина
уши
?
-
Јесте
множина
уши
,
али
овде
се
каже
„
обадва
увета
“
—
објашњавао
је
Маврикије
.
—
„
Увета
“
!
а
што
сад
увета
?
Чим
је
два
,
то
је
множина
,
па
од
уши
треба
да
је
ушета
,
а
ви
кажете
још
увета
.
„
Ухо
,
“
„
уши
,
“
„
увета
“
—
C’est
embêtant
!
—
то
нигде
нема
,
г
.
Маврикије
што
у
овај
балкански
језик
!
Смешан
језик
!
...
А
овде
,
шах
краљу
.
.
Елем
,
како
рекосмо
,
г
.
Маврикије
,
које
је
боље
шах
или
краљ
?
ха
?
И
кава
је
разлика
између
шах
и
краљ
?
—
један
заповеда
,
а
другом
заповедају
је
ли
тако
,
г
.
Маврикије
.
Шах
је
персиски
краљ
,
Ваша
Светлост
,
а
краљ
,
то
је
европски
шах
...
.
примети
Маврикије
...
—
Ех
...
е
!
...
Виц
!
и
ви
правите
виц
,
г
.
Маврикије
.
Али
није
добар
ваш
виц
.
У
Европа
нема
шах
;
ту
је
устав
,
Constitution
!
И
ми
имамо
Constitution
.
То
је
измислио
г
.
Растислав
!
то
је
његова
посла
...
son
oevre
...
n’est
pas
M-r
Mavriquie
...
(
Је
ли
тако
г
.
Маврикије
?
)
.
Ах
,
па
ви
сте
фуч
...
г
Маврикије
...
ви
сте
фуч
—
ево
на
!
мат
сте
...
Их
—
баш
ништа
не
знате
,
баш
сте
глупи
,
г
.
Маврикије
!
Кнез
скочи
и
баци
фигуру
којом
је
матао
противника
;
фигура
удари
о
даску
и
одскочи
на
патос
.
Г
.
Маврикије
склони
мало
главу
да
га
та
Фигура
не
удари
.
Кнез
узе
другу
фигуру
и
баци
је
г
.
Маврикију
на
главу
,
па
,
махнув
раширеним
,
прстима
на
њега
,
рече
:
„
Их
,
баш
си
глуп
,
бога
ми
си
као
коњ
глуп
,
г
.
Маврикије
—
и
кнез
га
прстима
гурну
у
главу
.
Г
.
Маврикије
зажмури
,
сави
врат
,
јер
у
таким
приликама
кнез
га
обично
у
шали
шљисне
шамаром
по
врату
,
и
то
је
као
нека
наплата
за
партију
.
Но
овај
пут
шамар
изостаде
,
а
Маврикије
,
кад
виде
да
нема
шамара
,
опет
прогледа
и
диже
главу
.
—
Ваша
Светлост
увек
се
тако
са
мном
шали
.
Ја
то
увек
примам
као
милост
од
Ваше
Светлости
—
за
што
иначе
...
.
—
Шта
би
било
иначе
?
пресече
га
кнез
—
Иначе
...
.
не
би
ми
било
пријатно
,
кад
ми
се
рекне
...
.
оно
наравно
,
кнез
вели
,
али
тек
...
кад
се
каже
глуп
!
...
О
,
па
наравно
да
ја
то
теби
кажем
из
милост
;
да
те
не
волем
зар
бих
ти
рекао
да
си
глуп
као
коњ
!
...
.
Маврикије
се
блажено
смејао
.
Кнез
узе
ходати
по
соби
и
као
да
се
нешто
замисли
.
—
Да
,
да
,
поче
он
—
то
је
ваше
—
ви
-
сте
правили
устав
...
а
књаз
вам
малолетан
—
и
господа
хитају
да
праве
устав
,
а
књаза
и
не
лита
нико
.
И
Ви
сте
,
г
.
Маврикије
,
правили
устав
—
Паметан
устав
!
Кнез
је
ходио
и
говорио
,
а
Маврикије
седео
је
још
на
свом
месту
и
зачуђено
гледао
на
кнеза
.
Учини
му
се
чудно
што
ли
се
то
кнез
сад
на
један
пут
сети
устава
и
поче
се
срдити
!
А
кнез
се
доиста
срдио
.
Он
је
ходао
и
говорио
,
и
што
је
више
говорио
,
све
се
више
срдио
.
Изгледало
је
као
да
га
драже
његове
рођене
речи
.
—
До
јуче
љубили
турски
буздован
—
продужавао
је
кнез
—
а
данас
им
треба
устав
!
...
Свињари
,
неписмени
свињари
,
а
хоће
парламенат
,
као
енглески
лордови
!
...
Фукара
!
...
.
Кнез
застаде
.
Шта
би
Маврикију
,
он
ни
сам
не
би
умео
рећи
,
тек
на
кнежеву
реч
„
фукара
“
,
он
,
г
.
Маврикије
,
не
мислећи
ништа
и
сасвим
механички
додаде
још
:
„
факир
фукара
“
.
—
Шта
„
факир
фукара
“
—
продера
се
кнез
срдито
—
коме
ви
још
имате
да
пребацујете
?
...
Ако
се
ја
срдим
и
вичем
,
ја
имам
и
право
—
ја
ту
нисам
суделовао
.
Али
ви
не
можете
никога
кривити
,
ви
сте
сви
подједнако
криви
.
Управо
ви
интелигенција
—
ви
сте
то
и
измислили
тај
устав
за
Балканију
.
Сељак
то
не
би
тражио
.
Сељак
и
не
зна
шта
је
то
устав
;
али
ви
—
ви
сте
све
покварили
?
Кнез
је
праскао
,
а
Маврикије
избуљио
очи
и
забленуо
се
у
њега
па
трепље
.
Кад
кнез
рече
да
сељак
и
не
зна
шта
је
устав
,
Маврикије
примети
:
-
Е
,
немојте
то
говорити
,
Ваша
Светлост
.
Како
то
да
сељак
не
зна
шта
је
устав
.
Још
како
они
знају
.
Они
су
,
бога
ми
,
више
нас
гурали
на
скупштини
,
све
хоће
још
више
и
више
.
—
Знају
,
да
богме
да
сад
знају
,
кад
сте
их
ви
отровали
.
Јес
,
ви
сте
отровали
овај
народ
,
-
продужи
кнез
,
али
чекајте
само
.
Видећете
ви
ваш
устав
...
Je
vous
ferai
danser
(
играћете
ви
мени
пипиревку
)
...
.
Само
док
ја
узмем
пуну
власт
у
руке
.
Такви
ниткови
!
Једног
кнеза
убили
,
другог
ухватили
малолетна
—
па
онда
дај
прави
устав
...
—
Па
,
Ваша
Светлост
,
тако
се
најлакше
и
праве
устави
.
Апсолутан
владалац
,
кад
је
зрео
човек
и
у
пуној
снази
и
власти
,
он
и
не
да
да
се
гради
устав
.
Ту
би
се
морало
отимати
од
њега
-
рече
на
један
пут
Маврикије
и
устаде
.
Кнез
застаде
зачуђено
.
Дуго
је
гледао
Маврикија
,
после
се
грохотом
насмеја
,
погледа
око
себе
и
рече
,
као
да
се
обраћао
неком
трећем
.
Animal
!
(
животиња
)
.
Он
и
незна
шта
је
рекао
!
...
—
За
што
,
Ваша
Светлост
?
—
знам
,
рече
Маврикије
кнезу
,
који
је
још
стајао
и
непрестано
гледао
у
њега
.
—
Бога
ти
,
кажи
ми
од
кога
си
то
чуо
?
То
није
из
твоје
главе
.
То
ти
је
неко
казао
рече
кнез
.
—
Јок
,
бога
ми
,
нико
ми
није
казао
,
но
баш
из
моје
главе
...
Па
што
,
Ваша
Светлост
,
тако
је
.
—
Ох
...
.
хо
...
.
хо
!
—
насмеја
се
кнез
и
опет
пође
ходати
.
Маврикије
уграби
прилику
и
узе
шешир
.
-
Ако
Ваша
Светлост
не
би
имала
ништа
против
,
ја
бих
се
могао
повући
.
Кнез
је
ћутао
и
ходао
.
Маврикије
је
стајао
на
сред
собе
и
окретао
шешир
међу
прстима
.
У
зло
доба
кнез
га
погледа
.
—
Шта
,
хоћеш
да
идеш
?
Не
браним
—
По
гласу
се
видело
да
му
се
опет
почела
враћати
добра
воља
-
не
браним
;
а
сутра
у
4½
тачно
да
си
овде
—
изаћићемо
да
јашимо
.
Обећао
сам
инглеском
конзулу
да
ћемо
сутра
изаћи
да
јашимо
,
а
наравно
,
држим
да
ће
ти
бити
пријатно
да
будеш
у
друштву
твога
господара
,
који
те
тако
одликује
.
—
Благодарим
много
,
Ваша
Светлост
,
врло
сам
захвалан
,
али
још
носим
модрицу
на
куку
како
сам
пре
пао
,
кад
смо
оно
последњи
пут
јахали
...
Ја
не
умем
да
јашем
,
а
Ваша
Светлост
навлаш
ми
дала
кобилу
што
баца
чифтета
...
.
Грдно
сам
се
угрувао
...
.
А
Ваша
Светлост
каже
„
полако
ћемо
“
,
а
после
викне
само
„
касом
.
“
Ја
се
сиромах
оберучке
држим
за
ункаш
,
али
која
је
вајда
,
кад
се
кобила
рита
—
ја
морам
да
паднем
...
Кнез
се
смејао
.
—
...
Па
да
ме
поштеди
Ваша
светлост
...
.
—
Нема
ништа
,
мора
се
јахати
;
хајд
сад
„
пошол
“
—
па
сутра
у
4½
тачно
!
...
Кнез
дохвати
Маврикија
за
рамена
и
готово
га
догура
до
врата
.
Уз
пут
Маврикије
се
једнако
освртао
:
„
Да
ме
поштеди
Ваша
Светлост
,
ако
може
бити
.
“
—
Никако
не
може
бити
,
хајд
!
—
и
кнез
чисто
изгурну
Маврикија
.
Врата
се
затворише
.
„
Animal
“
—
(
ала
је
глуп
)
мислио
је
кнез
с
једне
стране
врата
...
.
„
Кнез
је
,
може
му
се
“
—
мислио
је
Маврикије
с
друге
стране
врата
.
„
Неваспитано
,
распуштено
дериште
!
“
—
рече
Растислав
,
коме
беше
свратио
Маврикије
да
му
одмах
исприча
шта
се
све
десило
у
конаку
.
Маврикије
био
је
министар
просвете
.
ГЛАВА
ВИ
.
Ђаво
куша
анђела
У
соби
су
биле
само
њих
две
—
баба
Ката
и
седамнајестогодишње
девојче
Јела
.
Међу
њима
се
водио
жив
разговор
,
који
је
по
каткад
прелазио
и
даље
,
и
даље
.
...
.
И
зар
бих
ја
теби
зло
желела
!
Нека
бог
мени
да
оно
што
ја
теби
желим
...
И
кога
ја
имам
другог
сем
тебе
.
А
и
ти
?
ко
ти
може
бити
већи
пријатељ
од
твоје
тетке
—
рече
баба
Ката
.
Јела
је
ћутала
и
замишљено
гледала
кроз
прозор
.
—
А
?
Па
шта
рече
најпосле
?
Јела
је
опет
ћутала
.
Прође
још
неколико
тренутака
.
Баба
Ката
нестрпељиво
се
вртела
око
столице
,
на
којој
је
Јела
седела
крај
прозора
.
—
Ох
,
мајко
моја
,
уздахну
Јела
,
и
обриса
сузу
,
која
се
беше
почела
скупљати
на
њеној
дугој
,
црној
трепавици
.
—
Е
,
баш
ти
је
сад
вајде
уздисати
и
кукати
за
мртвима
.
—
Не
уздишем
ја
за
њима
но
за
собом
,
за
худом
и
црном
срећом
мојом
.
—
Ене
!
А
што
да
ти
је
худа
срећа
.
Она
ти
,
богме
,
није
црна
,
но
баш
бела
и
пребела
,
ако
знаш
и
умеш
,
а
ако
не
умеш
,
онда
ти
нико
није
крив
...
—
Никога
и
не
кривим
—
рече
Јела
.
—
Бесна
си
ти
,
моја
ћерко
,
бесна
