државногфијакера
!
Али
младој
бунтовници
беше
спремљено
још
веће
изненађење
.
У
колима
је
седео
Илић
с
једном
девојком
,
којој
примети
само
главу
,
и
од
главе
бео
,
нежан
профил
с
очима
дубоко
занесеним
у
младића
.
Он
спази
такође
своју
другарицу
,
покуша
да
окрене
главу
на
другу
страну
,
али
се
његове
очи
не
могаху
одвојити
од
Вишње
.
Она
се
беше
зауставила
,
нема
,
збуњена
,
укочена
,
бледа
у
лицу
и
мртвих
,
опружених
руку
.
У
глави
јој
је
било
празно
.
На
очи
јој
се
хватала
магла
.
Виде
како
се
шешир
скину
.
Још
један
кратак
поклон
.
И
кола
одмакоше
правим
булеваром
Краља
Александра
.
Вишња
оста
тако
за
један
тренутак
.
—
Буржоа
!
—
рече
презриво
.
На
њу
навали
гомила
мисли
,
најпре
нејасних
,
лаких
,
безбрижних
,
па
све
светлијих
,
тежих
,
страшнијих
.
Девојка
је
знала
да
Илић
даје
лекције
сину
новог
министра
,
Матовића
.
Слушала
је
од
другова
да
говоре
са
завишћу
да
је
то
најбоља
кондиција
у
Београду
:
стан
,
храна
,
пријатељство
великог
човека
и
нешто
у
готову
!
Она
није
знала
само
да
министар
има
ћерку
...
ту
бледу
девојку
,
с
којом
се
Чедомир
возио
.
Он
је
био
леп
човек
,
он
се
морао
допадати
тој
госпођици
.
И
као
код
свих
природа
које
мисле
право
,
које
не
рачунају
са
ситницама
,
она
их
већ
виде
заљубљене
,
верене
,
и
пред
олтаром
.
Ах
,
тај
олтар
!
...
Поред
свега
социјализма
,
он
је
постојао
,
он
је
био
примамљив
,
велики
,
са
својим
златним
вратима
,
мраморним
стубовима
,
мирисом
од
тамјана
и
воштаних
свећа
.
Он
је
постојао
овде
,
у
Београду
,
као
тамо
у
Чачку
...
кад
је
била
мало
дете
и
кад
се
молила
свесрдно
Богу
за
своје
лутке
и
болесну
мачку
.
Она
покуша
да
отури
те
мисли
заједно
са
споменом
на
свог
бившег
друга
.
Беше
се
упутила
универзитету
,
али
се
предомисли
и
окрену
да
нађе
своје
друштво
.
Зашто
?
Ни
она
сама
не
би
тачно
знала
рећи
.
Тек
,
заједно
с
Илићем
,
мрзела
је
сад
и
остале
студенте
,
те
младе
људе
,
што
праве
манифестације
,
демонстрације
,
резолуције
на
туђ
рачун
,
а
чим
дођу
у
питање
они
,
њихова
личност
,
њихов
џеп
,
они
знају
већ
вештину
опортунитета
и
хладне
крпе
за
угрејана
чела
.
То
је
била
соба
сиротињски
намештена
:
један
гвозден
кревет
,
проваљен
миндерлук
,
прозорске
завесе
на
алке
,
нешто
цвећа
у
саксијама
и
пуно
дима
од
јевтиног
дувана
.
—
Већином
гласова
решено
је
да
парламентаризам
треба
помоћи
—
говорио
је
Петар
Зечевић
,
омален
,
сувоњав
човек
,
испупчене
јабучице
,
промуклог
гласа
и
светлих
очију
.
—
Јер
еволуцијом
треба
припремити
револуцију
...
—
Ја
и
даље
остајем
противник
тог
кабинетског
социјализма
—
прекиде
га
поднаредник
,
у
чизмама
,
са
шапком
забаченом
на
теме
и
сабљом
преко
колена
.
—
Парламентаризам
,
еволуција
,
проституција
,
један
ђаво
!
Спас
радног
народа
је
у
револуцији
...
и
само
у
револуцији
...
и
опет
вам
кажем
:
у
револуцији
,
па
ма
како
ви
решили
.
Поднаредник
тресну
чизмом
.
—
Узмите
чаја
,
Иване
Јосифовићу
—-
умиривала
га
је
студенткиња
са
биологије
.
Вишња
је
слушала
те
разговоре
и
осећала
се
све
неугодније
.
Њене
мисле
купиле
су
се
око
Чедомира
.
Она
се
питала
:
—
Где
је
он
сад
?
Шта
ли
ради
?
—
Он
је
за
мене
мртав
!
—
одговори
енергично
сама
себи
.
Али
та
реч
беше
одвише
тешка
за
њено
срце
.
Она
се
осети
сама
усред
тих
занетих
девојака
занемарене
тоалете
,
усред
тих
људи
што
мисле
да
од
њих
зависи
круг
земаљске
планете
.
Она
се
сети
много
лепих
ствари
које
је
имала
с
Илићем
.
Она
би
без
њега
остала
мала
паланчанка
каква
је
била
.
Он
ју
је
пронашао
,
увео
у
друштво
,
показао
јој
нове
путеве
,
отворио
нове
видике
.
Њене
смешне
грешке
о
основне
ствари
праштао
је
великодушно
.
—
Па
што
ме
је
оставио
?
—
бунила
се
она
.
—
Ко
је
кога
оставио
?
—
одговарало
је
нешто
у
њој
,
нешто
скривено
,
топло
,
незнано
,
а
широко
и
пространо
као
свет
.
Девојка
поче
да
размишља
хладније
.
—
Ја
сам
била
неправична
према
њему
.
Била
сам
охола
,
горда
,
па
чак
и
по
мало
дрска
.
Ја
сам
га
одбијала
...
Какво
чудо
ако
је
потражио
другу
жену
!
Тек
је
сад
видела
колико
воли
Чедомира
.
Осећала
је
да
је
њено
цело
биће
везано
за
њега
.
Њено
срце
грчило
се
у
мукама
.
У
њеној
души
дубила
се
болна
празнина
.
Губећи
њега
,
чинило
јој
се
да
се
губи
све
око
ње
.
И
она
сама
се
губи
,
нестаје
је
,
тоне
.
—
Шта
ме
сад
чека
?
...
шта
ће
бити
од
мене
?
Без
Илића
,
цео
њен
план
за
високим
студијама
изгледао
јој
је
излишан
.
Ради
њега
су
били
ти
напори
,
ради
њега
је
хтела
бити
ослобођена
жена
.
Нашто
онда
еманципација
,
нашто
социјализам
,
нашто
све
те
лепе
мисли
ако
Чедомир
не
буде
њен
!
Пролеће
се
расцветавало
око
девојке
,
али
су
њој
ти
светли
,
разнежени
дани
,
изгледали
тешки
,
суморни
.
Многа
жена
предала
би
се
судбини
на
њеном
месту
,
оставила
да
време
реши
нерешљиве
ствари
,
донесе
мелем
на
отворене
ране
.
Међутим
,
Вишња
,
здрава
као
планинска
биљка
,
освести
се
брзо
после
првих
дана
ове
муке
.
—
Ја
претерујем
.
Ја
још
не
знам
ништа
позитивно
.
Треба
видети
у
чему
је
ствар
,
треба
се
уверити
—
говорила
је
себи
.
Али
како
?
И
на
ово
питање
она
одговори
право
,
не
заобилазећи
,
не
тражећи
помоћна
средства
:
—
Треба
да
се
нађемо
,
па
да
се
објаснимо
;
да
се
разговоримо
као
пријатељи
.
XИВ
Била
је
недеља
кад
је
Вишња
пришла
Чедомиру
.
Дан
је
био
ведар
.
По
плавом
се
небу
мицало
неколико
малих
,
светлих
облака
.
Сунце
је
снажно
осветљавало
предмете
на
које
је
падало
,
али
није
било
вруће
,
већ
врло
благо
,
меко
,
глатко
,
да
је
ваздух
био
као
у
купатилу
.
По
тротоару
је
било
доста
света
,
оно
лепог
света
што
празником
пре
подне
излази
у
варошки
парк
.
Весела
женскадија
,
која
нема
брига
око
распремања
куће
,
готовљења
ручка
,
водила
је
гласне
разговоре
.
Међу
њима
видели
се
бољи
чиновници
,
имућнији
трговци
,
расположени
такође
,
румена
лица
и
задовољних
очију
.
У
јасној
светлости
пролетњег
дана
шарениле
су
се
разнолике
боје
,
почевши
од
белих
платнених
блуза
до
црне
материје
мушких
капута
.
Преовлађивали
су
отворени
тонови
,
јаке
боје
,
које
код
нас
не
губе
још
своје
симпатије
поред
свег
дискретног
укуса
што
нам
долази
са
финог
и
деликатног
Запада
.
Млади
студент
корачао
је
сам
.
И
он
је
ишао
у
шетњу
.
Познавао
је
готово
цео
тај
свет
било
са
улице
,
било
са
позоришних
премијера
,
било
што
је
имао
другова
њихових
познаника
,
било
најзад
да
им
је
био
представљен
.
На
његовој
тоалети
видела
се
велика
разлика
.
Имао
је
нов
таман
костим
,
претенциозан
бео
прсник
,
полуцилиндер
с
врло
уским
ободом
како
је
те
године
било
у
моди
.
Да
је
још
имао
читаве
потпетице
на
ципелама
,
могао
би
се
мерити
са
свима
шеталишним
јунацима
.
Код
једног
фотографског
излога
спази
Лазаревићеву
како
му
иде
у
сусрет
.
Она
је
била
обучена
у
хаљине
затворено
плаве
боје
,
чији
је
озбиљан
крој
доликовао
лепо
њеном
одмереном
ходу
.
Два
прамена
златне
косе
вирила
су
испод
простог
сламног
шешира
.
У
руци
је
држала
један
крупан
цвет
на
подугачкој
гранчици
.
Она
га
спази
такође
и
заклони
лице
оним
цветом
,
као
да
је
хтела
сакрити
руменило
које
јој
заплами
образе
.
Он
је
поздрави
и
хтеде
проћи
.
Тада
му
Вишња
приђе
,
пруживши
руку
,
не
говорећи
ништа
.
—
Како
је
леп
тај
каранфил
!
—
поче
Илић
први
,
тек
да
би
прекратио
мучну
тишину
.
—
Је
л
’
?
—
одговори
девојка
у
истом
тону
.
Један
нов
пламен
црвенила
лизну
јој
уз
лице
.
Они
обоје
покушаше
да
не
кажу
истину
.
Девојка
је
грицкала
доњу
усну
,
као
да
је
хтела
савладати
изненадну
жалост
која
је
обузе
.
Младић
је
куцао
штапом
о
калдрму
и
гледао
преда
се
.
—
Узми
га
кад
ти
се
допада
!
—
рече
,
најзад
,
Вишња
,
и
пружи
му
цвет
.
Он
га
узе
.
Промуца
неколико
речи
захвалности
,
па
стаде
.
Он
је
осећао
свој
лажни
положај
према
тој
девојци
коју
је
волео
и
која
га
воли
,
према
другој
девојци
чије
поверење
изиграва
и
чијом
се
слабошћу
користи
,
према
себи
самом
на
крају
крајева
,
јер
он
хоће
живот
пун
,
велики
,
али
чист
,
јасан
,
без
утишавања
савести
и
попуштања
приликама
.
Беше
га
дарнуо
поклон
.
Посматрао
је
румени
каранфил
,
његову
живу
боју
,
његове
свилене
,
рецкасте
листиће
.
Мислио
је
како
да
врати
ову
љубазност
.
Њих
двоје
би
могли
бити
тако
задовољни
једно
другим
,
тако
срећни
.
На
срце
су
му
навирала
осећања
од
пре
годину
дана
,
меке
,
наивне
мисли
по
мало
меланхоличне
,
као
што
је
свака
чежња
.
Хтеде
отпочети
присан
разговор
,
упитати
своју
другарицу
како
је
провела
тих
неколико
месеци
од
како
су
се
разишли
.
Али
се
не
усуди
,
јер
би
онда
требало
да
исприча
своје
везе
у
кући
министра
Матовића
,
да
објасни
ону
вожњу
у
колима
,
да
призна
свој
положај
према
Бели
.
То
није
било
у
његовој
власти
;
Бели
је
дуговао
бар
обзир
чувања
тајне
.
Вишња
се
опет
није
осећала
у
праву
да
затражи
та
објашњења
.
Шта
је
она
била
сад
њему
до
обична
другарица
,
пријатељица
,
познаница
чак
!
Како
се
она
могла
мешати
у
његове
личне
ствари
којима
је
он
први
и
једини
господар
!
Обоје
су
били
оборили
очи
и
ћутали
.
Нешто
се
морало
говорити
.
И
двоје
драгих
испунише
ту
тишину
,
пуну
неказаних
ствари
,
примедбама
о
времену
.
У
једном
тренутку
,
ИлиН
подиже
очи
и
погледа
поред
себе
.
Десно
од
њих
,
између
две
куће
видело
се
парче
Топчидерског
брда
,
низ
јабланова
у
подножју
,
грубе
фабричке
зграде
,
светла
трака
од
Саве
,
једна
зелена
ливада
и
цела
железничка
станица
.
Разни
колосеци
,
низови
вагона
и
остала
гвожђарија
образовала
је
црну
,
зарђалу
масу
.
На
неколико
места
пушило
се
.
Младић
обухвати
једним
погледом
тај
мирни
пејзаж
.
И
док
је
дим
пузио
у
модрим
трубама
ка
чистом
плаветнилу
осветљеног
неба
,
њега
обузе
једно
јако
,
немирно
осећање
,
слично
болу
за
домовином
.
У
његовој
природи
беше
јако
развијена
чежња
за
оним
што
нема
,
што
је
различно
од
њега
,
што
ствара
контрасте
и
наду
на
потпуност
.
Пожеле
да
раскрсти
са
својим
несређеним
положајем
једним
потезом
,
сад
,
ту
,
одмах
,
да
оде
,
да
се
изгуби
,
да
ишчезне
с
Вишњом
у
неки
свет
где
га
нико
не
познаје
...
далеко
негде
,
у
непознати
крај
где
би
почео
нов
живот
.
И
као
да
хтеде
остварити
овај
сан
,
он
се
обрати
девојци
,
нежно
као
жена
:
—
Куд
си
пошла
?
...
Хајдемо
негде
заједно
!
Имам
много
ствари
да
ти
кажем
,
да
ти
изложим
што
сам
наумио
.
Вишња
приста
у
први
мах
,
подајући
се
своме
срцу
.
После
се
трже
брзо
,
нагло
и
одби
.
—
Не
,
не
могу
.
Журим
се
.
Осећала
је
како
јој
је
тешко
у
души
.
Грло
ју
је
стезало
од
неке
незнане
жалости
.
Очи
су
јој
биле
пуне
суза
.
Ако
остане
с
Чедомиром
још
за
тренутак
,
осећала
је
да
се
неће
моћи
савладати
,
да
ће
бризнути
у
плач
...
ту
,
на
улици
,
пред
толиким
светом
.
—
Збогом
.
Ми
ћемо
се
видети
!
—
додаде
пружајући
му
руку
,
па
окрену
главу
да
би
сакрила
своје
узбуђење
.
—
Збогом
!
...
—
понови
још
једанпут
,
па
се
удаљи
,
корачајући
несигурно
,
посрћући
готово
.
Идућег
дана
,
Вишња
га
нађе
на
Великој
Школи
по
свршетку
једног
семинара
.
Изишли
су
из
школе
,
па
врљали
по
вароши
без
циља
,
избегавајући
посећена
места
.
Они
су
били
леп
пар
.
Људи
су
се
заустављали
да
их
гледају
.
Већ
се
примицало
вече
кад
се
нађоше
на
Ћирићевој
пољани
.
Сад
се
ту
шири
читава
нова
насеобина
разноликих
вила
,
окружених
цвећем
и
украсним
биљкама
.
Међутим
,
онда
то
беше
празно
жалосно
поље
,
покривено
спрженом
,
смрдљивом
травом
,
разлупаним
кантама
,
трулим
хартијама
и
осталим
сметлиштем
које
је
град
избацивао
на
своју
периферију
.
На
северу
,
уздизала
се
једна
немалтерисана
кућа
сеоског
изгледа
.
Десно
од
ње
видео
се
низ
ситних
краварских
станова
с
прозорима
до
земље
,
осенчени
шљивацима
.
Још
даље
,
указивала
се
црвена
силуета
једне
цигљане
.
Девојка
је
становала
у
близини
,
те
позва
свога
пратиоца
кући
да
се
одморе
.
Они
пређоше
пољану
у
косо
,
прођоше
једну
уску
улицу
,
калдрмисану
само
крајем
,
украшену
овде
онде
каквом
новом
приземном
кућицом
,
где
се
видела
уређена
баштица
и
идилични
бунар
на
точак
.
Пређоше
једну
њиву
,
засађену
пшеницом
.
Затим
се
спустише
низ
једну
јаругу
која
је
некад
била
друм
,
па
уђоше
у
једно
пространо
двориште
,
ограђено
са
три
стране
јевтиним
становима
.
Вишња
притисну
кваку
на
једним
од
многобројних
,
зелено
обојених
врата
,
али
се
она
не
отворише
.
—
Газдарица
није
код
куће
—
рече
она
,
па
се
саже
да
узме
кључ
испод
простирке
од
прага
.
При
том
цела
њена
млада
снага
отисну
се
на
њеним
хаљинама
.
Њен
природан
струк
,
неизмучен
мидером
,
затеже
блузу
,
те
се
показаше
њена
здрава
плећа
.
Рамена
се
видеше
округла
,
заобљена
,
као
извајана
.
—
Извол’те
—
рече
кад
отвори
врата
,
и
пријатељски
додирну
раме
младићу
,
док
један
светао
,
чедан
одсев
озари
њено
лице
.
Прођоше
кроз
врло
чисту
кујну
.
У
једном
удубљењу
крила
се
велика
постеља
,
заклоњена
црвено
мрким
завесама
са
жутим
пафтама
,
које
се
данас
виде
само
по
државним
канцеларијама
.
Према
постељи
,
у
венцу
од
тепсија
и
шерпи
,
висила
је
јевтина
слика
талијанског
издања
која
је
требала
да
представља
састанак
Ромеа
и
Јулије
.
Стаклена
врата
водила
су
из
кујне
у
Вишњину
собу
,
која
изненади
младића
многим
и
лепим
намештајем
.
—
Газдаричин
муж
је
столар
—
објасни
девојка
.
—
Ради
у
једној
оближњој
фабрици
.
Добро
му
се
плаћа
.
У
слободном
времену
ради
за
себе
.
Све
је
то
он
сам
израдио
.
Погледај
овај
сточић
за
пушење
.
Није
ли
читаво
уметничко
дело
?
...
Ево
,
па
пуши
—
продужи
она
,
помакнувши
сто
у
правцу
Илића
.
—
Ко
ме
не
познаје
помислио
би
да
и
ја
пушим
!
—
Не
пушиш
никако
?
—
Једна
цигара
с
мене
на
уштап
,
у
друштву
,
не
шкоди
...
Упалише
по
цигарету
.
—
Седи
...
ту
,
на
канабе
—
рече
му
Вишња
.
Чедомир
примети
тек
тада
једно
кожно
,
старинско
канабе
у
сумраку
собног
угла
.
—
Седи
ти
...
ти
си
уморнија
—
одби
он
.
—
Мени
је
добро
и
на
столици
.
У
труду
да
задовоље
што
више
једно
другога
,
они
се
готово
посвађаше
,
те
најзад
седоше
обоје
.
Девојци
се
оте
један
уздах
.
—
Ти
си
уморна
...
ти
си
нешто
невесела
,
Вишња
?
—
примети
Илић
.
—
Не
,
нисам
—
осмехну
се
она
.
—
Можда
сам
мало
уморна
...
Пхи
,
али
је
љута
ова
цигара
—
додаде
за
тим
,
насмејавши
се
гласно
.
Ваљада
при
том
прогута
мало
дима
,
те
се
закашља
.
Баци
цигару
и
рече
презриво
:
—
Не
,
нисам
ја
за
дуван
!
И
Илић
се
смејао
.
Њихови
се
осмеси
сусретоше
,
њихова
се
лица
приближише
,
њихове
се
усне
саставише
.
После
се
поново
погледаше
.
Осмех
је
још
играо
око
Вишњиних
уста
,
блед
осмех
,
налик
на
грч
.
Она
приближи
своје
лице
његовом
.
Он
осети
мирис
њене
косе
и
спусти
руку
на
њено
раме
.
Она
се
стресе
;
не
рече
ништа
.
Другом
руком
он
је
обви
око
паса
.
Тада
Вишња
покуша
да
се
ослободи
,
стежући
му
у
исти
мах
руку
јако
.
—
Не
,
Чедомире
...
мој
Чедомире
...
Не
,
то
боли
,
да
знаш
како
боли
!
...
Он
је
поново
прихвати
и
принесе
је
к
срцу
са
једном
жељом
у
души
да
сам
поцрвене
.
Ко
зна
колико
осташе
тако
загрљени
!
Девојка
се
покоравала
без
речи
,
без
протеста
,
предавала
се
сва
,
послушна
,
гипка
,
нежна
,
бледа
,
цвокоћући
и
згрчена
поред
њега
.
Ноћ
је
улазила
у
собу
кроз
прозор
.
Тело
и
душа
су
тако
уједињени
и
збркани
у
нама
да
упркос
лепим
мислима
и
дужним
обзирима
,
онај
који
воли
једну
жену
и
осећа
је
поред
себе
живу
,
пада
у
грозницу
пожуде
.
Подивљао
,
као
звер
што
погледа
своју
жртву
пре
него
што
јој
доврши
живот
,
Чедомир
прекиде
пољубац
у
једном
тренутку
,
зажелевши
да
види
своју
драгану
,
да
је
види
целу
,
разголићену
,
остављену
њему
на
вољу
.
Она
је
лежала
,
као
дете
,
изваљена
на
његову
мишицу
.
Прамен
плаве
косе
падао
јој
је
преко
лица
.
Њене
бистре
очи
биле
су
широм
отворене
,
гледале
радозналом
безазленошћу
у
једну
утврђену
тачку
,
као
у
неки
сан
,
и
хтеле
рећи
:
—
Да
дивног
сна
!
Оставите
ме
да
сањам
.
У
том
тренутку
студент
се
сети
Беле
,
и
,
поред
све
оргије
страсти
,
начини
упоређење
између
те
две
девојке
.
Бела
је
тражила
задовољство
не
по
осећању
него
по
памети
,
изазивала
ове
тренутке
,
пила
њихово
опасно
пиће
,
свесно
и
прибрано
,
као
пијаница
по
занату
.
Она
је
сматрала
пољупце
као
шећерлему
,
пуцала
језиком
и
тражила
још
,
још
,
још
.
О
правом
животу
са
стотинама
озбиљних
питања
,
укрштених
интереса
,
тешких
одговорности
и
неизбежних
дужности
,
она
није
имала
појма
.
Дотле
се
Вишња
чинила
младићу
жена-другарица
која
диже
човека
на
посао
,
пружа
му
подстрека
за
велика
дела
;
општење
са
њом
даје
радости
,
одмора
,
утехе
,
а
не
нове
невоље
и
морално
пропадање
.
Са
том
мисли
почеше
и
друге
да
се
враћају
у
младићеву
главу
.
Он
опази
у
Вишњиним
очима
један
влажан
сјај
.
Светлост
се
претварала
у
сузу
.
И
суза
за
сузом
поче
да
се
ниже
,
као
ђердан
,
низ
образе
девојкине
,
лагано
,
коврљајући
се
,
не
сусрећући
једна
другу
.
Илић
се
освести
потпуно
пред
том
сликом
.
Цело
његово
поштење
усправи
се
између
њега
и
девојке
.
Он
се
сроза
с
канабета
као
кривац
.
И
заронивши
главу
у
крајеве
девојкине
хаљине
,
загрца
:
—
Опрости
,
опрости
Вишња
.
Ја
не
знам
шта
радим
.
Ти
ово
ниси
заслужила
.
Ја
често
не
господарим
собом
.
Ја
нисам
на
чисто
са
собом
.
Како
се
то
десило
?
Ја
то
нисам
хтео
.
Мене
сматрају
за
мирна
човека
,
али
видиш
,
ја
се
питам
да
ли
у
мени
не
живи
неки
скривени
ђаво
.
Ах
,
како
сам
гадан
,
како
сам
гадан
,
Боже
мој
!
Вишњине
руке
додирнуше
његове
косе
.
Она
подиже
његову
главу
и
гледаше
га
кроз
сузе
,
као
да
га
је
жалила
,
као
да
је
жалила
себе
,
као
да
је
жалила
њих
обоје
.
—
Ми
бисмо
могли
бити
тако
срећни
,
Илићу
,
врло
срећни
...
Али
Илић
,
као
и
сви
људи
који
траже
од
своје
судбине
више
него
што
она
може
дати
,
бежао
је
од
своје
среће
,
мислећи
да
трчи
за
њом
.
Није
прошло
ни
неколико
минута
,
а
он
је
већ
био
на
улици
,
са̑м
.
XВ
—
Хтео
сам
нешто
да
ти
кажем
,
жено
—
рече
Матовић
,
спремајући
се
да
легне
.
Деца
су
била
већ
заспала
.
Бела
тако
исто
.
Кућом
је
владала
дубока
породична
тишина
.
Електрична
лампа
заклоњена
шеширом
од
зелене
свиле
,
разливала
је
са̑но
своју
хладну
светлост
по
интимном
намештају
супружанске
собе
.
С
поља
је
допирао
хук
плахе
кише
.
С
времена
на
време
млезеви
би
ударили
о
прозор
да
весело
човека
опомену
како
је
пријатно
бити
у
својој
кући
.
—
Шта
је
то
тако
важно
?
—
одговори
госпа-
Матовићка
,
већ
у
постељи
.
—
Похитај
...
доцкан
је
.
Матовић
се
био
упола
свукао
,
па
застао
,
седећи
замишљено
у
једној
старој
наслоњачи
.
—
Не
допада
ми
се
—
рече
најзад
,
са
строгошћу
у
гласу
—
што
се
Бела
виђа
по
улици
са
оним
нашим
ђаком
...
како
’
но
му
беше
име
?
—
Чедомиром
?
—
Јесте
.
Обоје
су
млади
,
а
знаш
какав
је
свет
...
Баш
ме
данас
у
седници
пита
Поповић
да
ми
није
шта
род
.
—
Гле
ти
,
видре
,
чак
га
и
то
интересује
—
одврати
госпођа
на
рачун
Поповића
,
па
додаде
:
—
Чедомир
је
озбиљан
младић
,
човек
од
поверења
.
Бели
се
јако
допада
.
—
Е
?
—
зачуди
се
министар
.
—
Да
—
потврди
његова
жена
,
па
настави
одлучним
гласом
:
—
Изгледа
да
се
и
она
свиђа
њему
...
Вере
ми
,
спремај
паре
за
свадбу
.
—
Не
будали
!
—
поново
се
наљути
муж
.
—
Ја
ти
говорим
као
мајци
,
а
ти
тераш
шегу
...
Каква
свадба
!
Тај
младић
није
ни
школу
свршио
,
а
Бела
је
још
дете
.
—
Бела
ми
је
терет
на
грудима
—
прихвати
госпођа
,
изненадно
потресена
.
—
Кад
је
видим
онако
хрому
,
мени
се
срце
цепа
.
Ја
бих
хтела
,
опет
,
да
је
видим
срећну
,
задовољну
,
збринуту
.
Чедомир
је
лепа
прилика
.
Истина
,
сиромах
,
без
фамилије
,
али
ми
смо
ту
.
Кроз
који
месец
свршиће
школу
.
Неће
требати
да
се
мучимо
око
мираза
.
А
што
су
млади
?
...
Шта
им
фали
што
су
млади
!
Па
ти
рече
једном
приликом
:
„
Кад
се
деца
воле
,
нека
се
узму
...
“
—
Али
ако
се
не
воле
?
—
прекиде
је
Јован
.
—
Онда
ником
ништа
.
Боже
здравља
!
...
остави
ти
то
мени
...
ви
се
људи
не
разумете
у
тим
стварима
.
—
Добро
.
Мени
је
иначе
доста
моје
главобоље
.
Само
знај
,
нећу
скандала
у
кући
—
заврши
он
.
Илић
није
ни
сањао
да
се
овакви
разговори
воде
између
Белиних
родитеља
.
Он
је
веровао
да
су
његови
односи
с
девојком
дубоко
скривени
,
те
је
с
те
стране
био
миран
.
Међутим
,
мучио
га
је
сукоб
његових
осећаја
:
његове
љубави
према
Вишњи
и
његовог
љубакања
с
Белом
.
Вишњу
је
волео
.
С
тим
је
био
на
чисто
.
То
је
било
несумњиво
.
На
само
њено
име
,
обузимао
га
неки
флуид
,
сладак
и
тежак
;
у
глави
му
се
бркало
,
срце
готово
престајало
куцати
.
Белу
није
могао
оставити
.
Она
је
била
ту
,
она
му
се
нудила
,
љубила
га
без
питања
,
украшавала
му
живот
многобројним
нежностима
;
њена
љубав
ласкала
је
његовим
жељама
да
живи
и
буде
срећан
.
Млади
човек
се
налазио
у
неразрешљивом
сукобу
који
долази
с
једне
стране
из
човечјег
инстинкта
да
тражи
своју
сопствену
срећу
,
пошто-пото
,
и
с
друге
стране
нужности
друштвеног
живота
онаквог
каквог
су
га
створили
закони
,
нарави
,
навике
.
Он
је
стајао
на
прекретници
и
није
се
могао
одлучити
камо
да
претегне
.
Интелектуални
живот
је
одвојен
од
практичног
.
Илић
није
имао
никаквог
искуства
о
свету
и
примењеној
философији
.
И
он
је
личио
на
оног
класичног
магарца
који
је
скапао
од
глади
између
две
гомиле
сена
,
не
могући
да
се
реши
коју
да
изабере
.
Идеални
егоист
који
тражи
целокупност
своје
среће
,
Илић
је
осећао
да
ће
та
срећа
било
једним
,
било
другим
избором
изгубити
један
део
своје
потпуности
.
И
тада
не
би
био
срећан
,
јер
би
се
осећао
крњ
,
сакат
,
јадан
,
недостојан
да
живи
.
Он
није
видео
да
сви
око
њега
имају
свој
крст
на
леђима
.
Он
је
видео
само
себе
,
те
је
веровао
да
би
с
њим
трпело
и
све
друго
:
његови
ближњи
,
друштво
,
држава
,
човечанство
;
он
је
све
то
видео
у
своме
ја
;
то
његово
ја
било
је
почетак
и
свршетак
свега
.
Понекад
,
у
његову
душу
су
запљускивали
и
приливи
одлучности
.
Један
унутрашњи
глас
му
је
довикивао
:
—
Буди
храбар
.
Ради
.
Реши
се
.
Не
клони
.
Али
упркос
томе
гласу
одлучности
,
који
помаже
паметне
људе
у
њиховим
борбама
,
он
је
остајао
на
истом
месту
.
Упркос
дубоким
уверењима
у
сопствену
вредност
,
он
је
оклевао
.
Он
је
гледао
сваки
дан
толико
људи
који
се
бацају
у
живот
с
чудним
поверењем
у
себе
.
Њега
пак
сумња
је
задржавала
сад
у
свему
што
би
предузео
.
Избегавао
је
једну
и
другу
девојку
.
Радио
је
за
испите
више
него
што
је
требало
.
Читао
је
књиге
,
новине
,
књижевне
листове
неуморно
.
Опијао
се
њиховим
фикцијама
,
пио
и
даље
тај
опасни
напитак
који
му
је
убијао
сваку
самосталност
.
Кад
би
се
ипак
уморио
,
стезао
је
слепочнице
грчевито
,
шетао
по
соби
или
бежао
...
по
забаченим
крајевима
,
простачким
кафанама
,
вијан
као
неком
утваром
.
Није
га
се
тицало
које
је
доба
дана
.
Ти
заборави
су
му
пријали
.
Остављао
је
,
као
сви
слаби
људи
,
времену
,
каквој
повољној
прилици
или
случају
да
они
реше
његову
судбину
.
Једном
се
дигнуо
с
рада
у
пола
ноћи
.
По
споредним
улицама
биле
су
већ
угашене
светиљке
.
Кафане
су
биле
затворене
,
изузев
неколико
ноћних
,
на
рђавом
гласу
.
Он
изабра
најгору
,
Еснафлију
,
па
ступи
унутра
.
Сазидана
од
ћерпича
и
дасака
,
ова
чатрља
је
била
тако
бедна
да
се
чинило
као
да
је
примила
од
својих
посетилаца
навику
да
пије
,
па
се
пропила
и
од
пића
посрнула
,
па
продужила
пут
порока
као
свака
пијаница
.
Тако
је
пре
неку
годину
и
свршила
:
једног
јутра
се
срушила
.
Никоме
није
пало
на
ум
да
је
диже
.
Полиција
је
само
дошла
,
учинила
увиђај
и
очистила
њене
остатке
,
гомилу
земље
и
дасака
.
Сад
то
место
стоји
празно
.
Ништа
више
није
остало
од
Еснафлије
до
две
чађаве
пруге
на
зиду
суседне
куће
,
на
коју
се
ослањао
кров
пјане
кафане
.
Унутра
је
врило
као
у
паклу
.
Смрад
од
пића
,
обуће
и
збијене
гомиле
давио
је
.
Гостима
није
то
сметало
.
Они
су
седели
око
столова
накресани
,
расположени
,
измешани
.
Изгледало
је
као
да
су
сви
српски
сталежи
послали
овде
по
кога
свог
представника
.
Поред
глумца
седео
је
трговац
,
поред
студента
официр
,
поред
чиновника
обућар
.
Кроз
дим
од
дувана
и
испарења
,
Илић
виде
једно
празно
место
,
па
се
упути
к
њему
,
кад
спази
поред
себе
Зарију
Ристића
како
испија
чокањ
ракије
.
—
Сервус
—
одговори
му
Зарија
и
понуди
столицу
.
—
Јест
,
знао
сам
ја
то
није
истина
.
Тврде
за
тебе
да
си
срећан
човек
.
Причају
да
се
у
тебе
заљубљују
министарке
или
њихове
ћерке
...
Седи
.
Батали
,
кажем
им
ја
.
То
је
сувише
романтично
за
Београд
.
Знао
сам
ја
,
велим
...
Не
би
ти
долазио
код
Еснафлије
.
И
ти
си
погорелац
на
свој
начин
,
је
ли
тако
?
Ха
!
Ха
!
Ха
!
Хоћеш
ракије
?
Илић
није
пио
то
пиће
.
Али
приста
овог
пута
.
—
Још
на
ракију
нису
ударили
порез
—
продужи
Ристић
.
—
А
била
би
грдна
штета
.
Она
једина
весели
наше
жалосно
доба
,
греје
те
место
метресе
,
одушевљава
те
,
опија
најбр
...
р
...
рже
...
Ето
,
већ
сам
пијан
.
.
Био
је
заиста
добро
угрејан
.
Још
је
више
философирао
него
по
обичају
.
Скакао
је
с
предмета
на
предмет
.
—
Видиш
,
ти
си
петичар
,
први
ђак
,
сталан
гост
на
министарској
трпези
,
па
која
вајда
:
несрећан
си
као
све
ове
пропалице
,
као
овај
официр
што
је
био
на
румунском
двору
,
као
овај
глумац
што
је
играо
Кина
,
као
овај
бакалин
што
је
увозио
вагоне
кафе
из
Бразилије
,
као
овај
у
ћошку
...
с
великим
носем
што
тера
мртвачка
кола
.
Еј
,
Марјане
,
колико
си
их
данас
сахранио
?
—
Осам
—
одговори
кратко
човек
с
дугачким
носем
,
не
дижући
главе
са
свога
длана
.
—
Не
учи
толико
,
разумеш
?
—
прихвати
Зарија
поново
се
обраћајући
Илићу
.
—
Ја
сам
решио
свој
живот
размишљањем
,
философијом
,
па
ме
они
нису
ни
исхранили
...
—
Мој
живот
тек
почиње
—
одговори
Чедомир
.
—
Он
се
тек
пење
врхунцу
.
Ја
хоћу
да
он
буде
вредан
...
—
Пуста
жеља
!
Јер
само
гледајући
у
прошлост
,
ми
можемо
знати
шта
је
вредео
наш
живот
.
—
Ја
хоћу
најпре
да
учиним
све
што
могу
други
.
Оно
после
...
то
ће
бити
плус
,
Зарија
.
—
Свет
је
глуп
,
Илићу
,
он
не
воли
паметније
од
себе
.
—
Ја
не
мислим
тако
.
Свет
је
простран
.
Мене
чекају
велика
дела
...
Не
знам
тачно
каква
,
али
велика
несумњиво
.
Другојачије
не
може
бити
.
—
Пиј
,
проводи
се
,
уживај
младост
.
Велика
дела
долазе
сама
по
себи
.
Живот
је
дуг
,
пријатељу
,
а
младост
кратка
.
—
Срце
ми
хоће
апстракт
и
апсурд
,
моја
мисао
недостижне
висине
...
—
Којешта
.
Бар
смисли
шта
хоћеш
.
Хоћеш
ли
да
будеш
виђен
?
Онда
критикуј
туђа
дела
,
не
стварај
ништа
,
размећи
се
,
другима
препоручуј
вечиту
скрушеност
;
пењи
свој
глас
за
једну
ноту
више
изнад
свакидашњости
.
Ето
ти
кључа
да
постанеш
велики
у
очима
оних
који
те
окружују
...
Је
ли
,
Марјане
,
а
би
ли
ко
од
богатих
?
—
Они
не
спадају
у
моју
надлежност
—
одговори
службеник
мртвачке
спреме
.
—
Ја
терам
кола
треће
класе
.
—
Ако
пак
хоћеш
да
будеш
задовољан
—
продужи
Ристић
—
онда
мораш
ићи
из
људског
друштва
,
мораш
се
приближити
природи
и
животињама
.
О
,
да
знаш
колико
ми
мало
поштујемо
животињски
свет
!
Теби
је
,
без
сумње
,
познат
онај
Ибзенов
јунак
,
Улфхај
мислим
да
се
зове
...
Келнер
,
један
полић
!
Ето
,
такав
треба
да
си
.
У
природу
,
у
природу
!
...
—
Моје
је
место
међу
људима
,
Ристићу
—
рече
Чедомир
уверено
.
---
Мене
чека
живот
необичан
,
јак
,
велики
.
Он
мора
доћи
.
Ја
имам
времена
.
Ја
не
смем
живети
обично
.
Али
—
прихвати
после
једне
почивке
—
ако
он
не
дође
,
Зарија
,
ако
будем
морао
живети
као
сваки
други
...
Младић
извуче
један
џепни
булдог
,
сав
зарђан
.
—
Видиш
ли
овај
пиштољ
?
Купио
сам
га
пред
лањску
демонстрацију
.
Жандарми
су
ме
измлатили
,
ја
се
нисам
користио
њим
.
Али
ако
оно
дође
што
ти
рекох
,
онда
...
—
Остави
ту
пушку
.
Не
ваља
је
показивати
у
пијаном
друштву
—
прекину
га
Зарија
,
па
испи
чокањ
до
дна
и
,
не
одвајајући
још
стакло
од
уста
,
продужи
:
—
Најзад
,
свеједно
.
Нама
је
већ
изречена
пресуда
.
Ми
имамо
да
бирамо
између
ово
двоје
:
или
да
убијемо
наше
срце
па
да
живимо
као
старци
,
или
да
умремо
млади
слушајући
своје
срце
.
Ја
сам
изабрао
ово
друго
,
а
и
ти
ћеш
...
сигуран
сам
.
Пиј
,
проводи
се
,
уживај
младост
.
Ја
сам
ти
то
,
Илићу
,
говорио
одавно
,
али
ти
имаш
дух
романтичан
.
Ти
мислиш
да
сам
ја
груб
.
Ја
нисам
груб
.
Ја
имам
искуства
,
и
то
је
све
.
Ја
познајем
живот
.
Он
вреди
толико
колико
му
човек
да̑
вредности
.
Као
што
видиш
,
нешто
релативно
...
Доиста
,
ничега
сигурног
,
ничега
стварног
.
Само
илузије
,
само
снови
.
Хоћеш
ли
још
један
полић
?
Продао
сам
неке
старе
панталоне
,
па
имам
рачуна
да
те
частим
.
Чедомир
се
осећао
уморан
,
сметен
,
изнурен
.
Ћаскање
пијаног
мудраца
занимало
га
.
Он
оста
до
зоре
пијуцкајући
шљивовицу
.
Ристић
се
није
заустављао
.
Говорио
је
о
науци
,
политици
,
жени
,
Богу
,
лудници
,
а
кад
су
изашли
из
кафане
,
закључио
је
трештен
пијан
:
—
Јест
,
кажем
ти
...
нема
ни
добра
ни
зла
апсолутног
,
већ
конфликта
између
нужних
сила
.
У
то
буди
уверен
.
XВИ
Радоје
Остојић
је
успео
да
оснује
акционарско
друштво
за
експлоатацију
Моравине
снаге
.
Влада
је
одобрила
правила
.
Акције
су
се
добро
уписивале
.
Држава
је
помогла
друштво
кредитом
.
И
већ
се
с
пролећа
приступило
радовима
на
подизању
централе
Рад
и
Светлост
,
како
ју
је
крстио
један
тамошњи
професор
,
један
од
оних
неприметних
културних
радника
по
паланкама
,
који
су
скупљачи
претплате
свакој
новој
књизи
,
повереници
одбора
за
дизање
разних
споменика
,
деловође
варошких
читаоница
,
хоровође
певачких
дружина
.
У
чаршији
се
говорило
непрестано
о
електрици
.
Радоје
је
био
јунак
тих
дана
.
Људи
су
веровали
у
њега
,
сматрали
га
за
нешто
више
од
себе
.
Кад
је
пролазио
улицом
,
старији
су
се
утркивали
да
га
поздраве
,
а
деца
се
загледала
у
њега
,
као
у
чудо
.
Недељом
и
празником
свет
је
ишао
,
место
у
цркву
,
горе
у
клисуру
и
дивио
се
како
се
стене
секу
...
—
Као
сир
!
—
Јуче
да
сам
умро
—
говорио
би
какав
старији
човек
—
па
да
су
ми
рекли
да
ће
неко
раскопавати
онај
крш
,
не
бих
му
веровао
да
ми
је
из
очију
испао
!
—
Ту
смо
се
крили
од
Турака
—
додавао
је
други
—
а
гле
ти
сад
чуда
!
Хвалимо
те
,
Господе
,
велика
су
дјела
твоја
.
—
Сад
копају
брану
и
јаз
.
Притиснуо
радник
,
мила
мајко
,
као
мрав
.
Сева
будак
,
а
онај
кујунџијин
настојава
и
соколи
...
Увече
је
одјекивало
по
вароши
од
пуцњаве
лагумова
.
Парчад
од
камења
дотеривала
су
до
првих
кућа
.
У
клисури
,
где
је
дотле
расло
дивље
трње
и
аптовина
,
а
мртву
тишину
оживљавао
тек
шум
какве
змије
,
подигла
се
читава
насеобина
од
радничких
колеба
,
магацина
и
скела
.
Остојић
је
био
главни
настојник
.
Сав
каљав
,
поцрнела
лица
,
опрљена
чела
,
а
веселих
,
светлих
,
занесених
очију
,
враћао
се
увече
са
рада
.
Грађани
су
га
заустављали
,
запиткивали
радознало
.
—
Иде
...
иде
.
Биће
раније
свршено
него
што
смо
предвидели
—
одговарао
им
је
убеђено
.
—
Не
жалим
новца
.
Само
нек
се
не
губи
време
.
Све
ће
се
вратити
двоструко
,
јер
нам
је
време
најскупље
у
животу
.
Он
се
доиста
журио
.
У
успеху
свога
плана
за
подизањем
електричне
индустрије
у
Чачку
,
гледао
је
остварење
своје
љубави
према
бакалиновој
ћерци
,
која
далеко
тамо
иза
Рудника
ради
на
свом
образовању
и
спрема
се
да
буде
велика
и
мила
сарадница
на
препорођају
родног
краја
.
Управо
,
он
је
ово
двоје
мешао
.
Кад
је
у
клисури
надзиравао
раднике
,
гледајући
хиљаде
њихових
црнпурастих
,
замахнутих
руку
,
он
је
видео
визију
Вишње
,
њене
главе
,
њених
очију
које
поздрављају
својим
топлим
погледом
рад
на
добру
народа
.
Слушајући
звуке
пијука
,
њему
се
чинило
да
слуша
њен
љупки
глас
,
који
му
добацује
слатке
,
заношљиве
речи
.
А
кад
би
се
пренуо
сасвим
и
мислио
на
њу
,
на
ту
плаву
девојку
,
на
њене
косе
,
на
њене
образе
,
на
њу
целу
,
њему
се
привиђало
као
да
иза
ње
види
једну
нову
варош
,
испреплетане
жице
,
стотине
точкова
у
покрету
,
гомиле
радног
народа
и
беле
куће
,
пуне
ситне
дечице
.
Нешто
се
од
тога
већ
остваривало
.
Велике
наднице
привлачиле
су
сељаке
из
околних
села
,
па
и
из
даље
.
Задовољно
срце
је
замахивало
снажно
пијуком
.
По
планини
се
разлегала
песма
радничка
.
Варош
живахну
.
Хлебарнице
почеше
пећи
хлеб
два
пут
дневно
.
Печење
је
мирисало
по
старинским
пањевима
.
У
кафанама
је
врило
као
на
вашару
.
—
Овим
сељацима
засја
електрика
пре
него
што
јој
и
диреке
ударише
—
примећивао
би
ко
у
шали
.
—
Пију
,
једу
као
на
даћи
.
—
Нека
им
је
алал
!
—
поклапали
су
га
други
.
—
Раде
,
брате
мој
,
па
све
варнице
искачу
.
—
Само
тако
!
—
говорио
је
Радоје
.
—
До
јесени
имаћемо
оба
зида
на
брани
.
А
оно
што
остане
лако
је
.
Још
до
године
у
ово
доба
можемо
имати
електрику
.
Остојића
је
нарочито
помагао
газда-
Митар
.
—
Оставите
ви
Радоја
—
говорио
је
грађанима
,
који
би
давали
наметљиве
савете
.
—
Наше
је
да
нађемо
новац
,
а
остало
:
то
је
његово
.
Не
може
се
наука
посисати
из
прстију
.
И
тада
би
звао
младића
у
дућан
,
понудио
га
да
седне
за
тезгу
,
до
саме
касе
,
поручио
кафе
,
па
онда
с
њим
разговарао
на
дугачко
и
на
широко
о
примени
електрике
,
трудећи
се
да
га
својим
здравим
разумом
схвати
што
боље
.
Међутим
,
једном
кад
је
Радоје
почео
да
говори
о
лакој
дељивости
електричне
снаге
,
што
јој
даје
преимућство
над
паром
при
употреби
у
ситној
,
па
и
занатској
радиности
,
стари
Лазаревић
прекиде
га
,
рекавши
му
тмурно
:
—
Није
ми
глава
сад
за
то
.
Жена
ми
се
разболела
.
Прала
јуче
кућу
,
па
је
ваљада
промаја
ударила
.
И
говори
ја
стоци
да
се
угледа
на
ову
Швабицу
преко
пута
,
па
да
пере
једну
собу
данас
,
па
сутра
другу
.
Не
би
осетила
,
а
кућа
би
била
опрана
...
—
Старинске
жене
,
газда-Митре
...
—
Старински
човек
сам
и
ја
,
па
опет
кад
видим
да
је
нешто
боље
,
што
да
не
радим
тако
!
...
Звао
сам
доктора
.
Он
јој
преписа
нешто
,
и
рече
ми
да
ће
се
вечерас
навратити
.
Боји
се
да
не
пређе
у
запаљење
.
—
Збиља
?
Запаљење
није
лако
у
газдаричиним
годинама
.
И
кад
се
преболи
,
остане
увек
нешто
.
—
Шта
мислиш
да
ли
да
пишем
детету
у
Београд
?
—
Њој
ће
бити
свакако
жао
ако
је
не
известиш
.
И
онда
,
знаш
како
је
,
чича-Митре
,
треба
помислити
на
све
.
—
Право
велиш
—
одговори
бакалин
замишљено
.
—
Де
,
да
ми
сачиниш
једно
писмо
.
Нек
дете
зна
...
И
кажем
јој
ја
да
се
чува
.
Мисли
да
јој
је
још
осамнаест
година
—
настави
да
се
љути
против
жене
.
—
Батине
!
Батине
!
Батине
су
из
раја
изашле
.
Били
су
сами
у
дућану
.
Калфа
је
претакао
вино
у
магази
.
Шегрт
је
стајао
пред
вратима
и
куцкао
косом
о
калдрму
.
Неколико
мува
зујало
је
око
оба
дућанска
прозора
.
У
рафовима
се
шаренила
повесма
вунице
,
превучена
завесом
од
тула
;
видели
се
калупи
од
фесова
,
разне
кутије
са
шамијама
,
вештачким
цвећем
,
бонбоном
.
На
фијокама
испод
њих
примећивали
се
натписи
за
лорбер
,
нишадор
,
алеву
паприку
.
У
другом
делу
дућана
,
поплочаном
циглама
,
стојали
су
џакови
кафе
,
пиринча
,
шећера
,
канте
гаса
,
једно
буре
зејтина
са
мерилицама
обешеним
о
ивицу
.
Око
ваге
,
прекривене
плавом
,
дебелом
хартијом
,
били
су
наслагани
црни
тегови
до
сто
кила
,
каје
соли
,
гвоздено
посуђе
.
Из
одшкринуте
магазе
ударала
је
кисела
воња
на
јеличко
вино
.
Један
зрак
сунца
играо
се
око
гирланда
од
разнобојне
хартије
,
којим
је
калфа
украсио
таваницу
.
Лазаревић
извуче
из
касе
један
свежањ
старинске
неранџасте
хартије
,
шпартане
зеленим
уским
квадратима
,
скину
са
оближњег
рафа
један
дивит
,
који
је
био
изгубио
своју
првашњу
боју
под
многогодишњим
крмачама
,
и
наби
на
очи
доста
фин
цвикер
.
Он
је
метао
те
наочари
кадгод
је
имао
посла
с
писаном
ствари
,
као
да
је
знао
читати
и
писати
.
Он
је
на
тај
начин
давао
свечаности
томе
раду
,
сређености
својим
мислима
и
пажње
ономе
што
ће
се
написати
.
Затим
,
подиже
главу
и
задржа
је
тако
уздигнуту
цело
време
,
дајући
утисак
неког
од
оних
наших
неписмених
државника
из
доба
ослобођења
.
—
Пиши
јој
—
рече
,
застајкујући
на
свакој
речи
—
да
смо
сви
,
хвала
Богу
здраво
и
добро
,
да
јој
исто
од
Бога
желимо
.
Само
,
кажи
,
мајка
ти
је
нешто
назебла
,
па
се
много
брине
за
тебе
,
да
и
ти
ниси
,
не
дај
боже
,
болесна
,
да
ти
школа
није
тешка
и
да
не
оскудеваш
у
чему
.
Волела
би
да
те
види
,
па
дођи
ако
можеш
,
а
ако
ти
школа
не
допушта
,
а
ти
немој
...
Боже
здравља
,
видећемо
се
.
Ја
ти
шаљем
нешто
новца
кад
и
ово
писмо
.
Велим
,
нек
ти
се
нађе
ако
се
наканиш
.
Ако
ти
је
то
мало
,
а
ти
ми
телеграфиши
или
отиди
код
мојих
пријатеља
и
земљака
,
Вуксановића
и
Компаније
,
стаклара
на
Сави
до
Малих
Степеница
;
немој
да
се
стидиш
.
А
сад
прими
много
поздрава
од
твојих
доброжелећих
ти
родитеља
...
и
Радоја
који
ти
ово
писмо
пише
и
у
свему
ми
се
на
руци
налази
.
То
је
писмо
затекло
Вишњу
у
врло
тешком
расположењу
.
Стид
ју
је
био
за
онај
тренутак
заборава
који
се
десио
кад
је
Чедомир
био
у
њеној
соби
.
У
њој
се
бунила
наша
девојка
из
средњег
сталежа
,
бакалинова
ћерка
,
послушно
дете
патријархалне
куће
,
где
је
живот
сина
наличио
на
живот
оца
,
где
се
снови
не
пењу
ни
донде
докле
се
диже
дим
домаћег
димњака
.
Она
није
умела
,
и
поред
својих
лектира
,
да
измири
старински
морални
закон
породичног
живота
са
борбом
за
испуњење
својих
сопствених
потреба
.
Њено
васпитање
,
које
јој
је
обезбеђивало
срећу
у
очевој
кући
,
обележавало
је
као
повреду
тога
закона
њен
потхват
да
сама
извојује
свога
мужа
.
Она
се
питала
шта
би
мислио
њен
отац
да
је
сазнао
за
посету
младићеву
!
Ни
сама
мисао
да
је
Чедомир
поново
њен
није
ју
могла
утешити
.
Своју
грешку
сматрала
је
за
кривицу
.
Стид
ју
је
било
и
од
самог
Илића
,
а
ради
њега
и
ради
својих
родитеља
,
она
је
желела
бити
најбоља
жена
на
свету
.
Она
није
признавала
себе
за
свог
господара
.
Она
је
заборављала
прво
правило
свога
новог
васпитања
да
млада
девојка
бира
себи
мужа
потпуно
свесно
.
Она
се
није
правдала
пред
самом
собом
,
она
је
губила
присуство
духа
и
питала
се
шта
други
мисле
о
њој
.
Она
је
знала
да
је
неко
од
њених
суседа
морао
приметити
кад
је
ушла
с
Чедомиром
у
кућу
и
кад
су
толико
остали
на
само
.
Она
је
полагала
на
мишљење
околине
.
Било
да
се
с
ким
сусретне
,
било
да
поразговара
,
очекивала
је
из
првог
погледа
подсмех
,
подозрење
,
осуду
.
Њој
није
падало
на
ум
да
се
запита
:
какве
су
оне
,
те
жене
,
те
девојке
од
којих
се
бојала
,
јесу
ли
оне
чисте
и
толико
колико
она
,
каква
је
та
грешка
коју
је
учинила
и
,
најзад
,
ко
саставља
то
поштовано
јавно
мњење
?
Није
ли
сусетка
десно
од
њих
невенчана
жена
човеку
са
којим
живи
?
Не
иде
ли
девојка
,
лево
од
њих
,
у
фабрику
тек
да
се
сакрије
од
полицијског
надзора
?
Није
ли
сусед
преко
пута
помиловани
робијаш
?
Па
и
даље
,
доле
у
Београду
,
зар
није
видела
гомиле
још
горих
од
својих
суседа
?
Она
није
умела
бранити
себе
помоћу
других
.
Она
је
осећала
просто
да
је
урадила
нешто
што
није
требала
учинити
;
и
то
ју
је
болело
.
Куд
се
окрене
чинило
јој
се
да
је
нешто
прати
у
стопу
,
нешто
хладно
дува
за
њен
врат
и
један
тајанствен
глас
јој
шапће
страшне
,
неразумљиве
речи
.
Избегавала
је
да
иде
на
универзитет
.
—
Како
бих
погледала
у
очи
Илићу
!
—
говорила
је
немо
у
себи
.
По
целе
дане
проводила
је
у
својој
соби
,
читала
прибелешке
,
разгледала
непрочитане
књиге
,
преводила
с
руског
.
Ко
зна
докле
би
трајала
та
тамна
грижа
да
не
доби
оно
писмо
од
оца
.
Кад
га
први
пут
прочита
не
учини
јој
се
мајчина
болест
много
опасна
.
Што
га
је
више
понављала
,
све
је
разумевала
боље
народске
фразе
где
се
не
говори
непосредно
,
обиграва
се
око
ствари
и
причају
се
многе
излишности
.
Реши
се
да
отпутује
још
истог
дана
у
Чачак
.
Мајчина
болест
јој
се
чинила
као
казна
.
Њено
,
већ
рањено
,
срце
стезало
се
од
бола
.
Заклињала
се
да
ће
се
сва
предати
нези
око
болеснице
,
да
неће
одмицати
од
ње
дан
и
ноћ
.
А
кад
оздрави
,
она
ће
јој
испричати
шта
се
с
њом
догодило
,
признати
све
,
па
нека
буде
како
она
рекне
.
У
тим
мислима
,
Вишња
је
прекидала
паковање
ствари
,
отварала
поново
очево
писмо
и
читала
га
бог
зна
који
пут
.
Реченица
о
Радоју
допала
јој
се
посебице
.
Осећала
је
дубоку
захвалност
према
младом
земљаку
који
се
тако
нашао
у
невољи
око
оца
.
—
Баш
је
красан
момак
!
—
рече
готово
гласно
.
Тада
се
сети
великих
планова
Радојевих
и
целог
његовог
говора
на
Моравиној
обали
.
Погађала
је
да
му
се
допада
.
То
јој
би
мило
,
али
убрзо
одби
ташту
жељу
за
каћиперством
и
рече
у
себи
:
—
Он
се
вара
.
Њему
треба
друга
жена
...
жена
која
ће
се
посветити
цела
његовом
делу
,
која
ће
му
омилети
кућу
,
која
ће
веровати
у
оно
што
он
верује
.
Девојка
одмахну
руком
.
Њу
су
саму
подгризале
сумње
у
њен
јавни
рад
,
у
њене
идеје
,
у
живот
који
је
изабрала
.
Али
време
није
било
погодно
за
размишљање
.
Часови
су
пролазили
,
требало
се
журити
за
воз
,
и
она
приону
око
свога
кофера
.
Имала
је
право
што
се
журила
.
Мајка
је
била
опасније
болесна
него
што
је
отац
писао
.
За
време
кризе
,
млада
студенткиња
показа
се
као
најизвежбанија
нудиља
.
Три
дана
и
четири
ноћи
није
напуштала
болесничке
собе
.
Идућег
дана
,
кад
лекар
прегледа
болесницу
,
рече
девојци
:
—
Захвалите
Богу
и
идите
те
се
одморите
.
Опасност
је
прошла
.
Госпођа
ће
сад
много
да
спава
.
Довољно
је
ако
се
служавка
нађе
поред
ње
с
времена
на
време
.
Лазаревићка
се
опорављала
полагано
.
Њено
тело
беше
изнурено
суровим
радовима
око
одржавања
куће
,
бригама
,
ситним
болестима
које
се
пате
,
а
не
сметају
.
—
Главно
је
да
јој
је
срце
здраво
—
рече
лекар
на
последњој
посети
.
—
Ако
се
тако
одржи
,
госпођа
ће
живети
још
толико
колико
је
живела
.
XВИИ
Вишњина
мајка
опорављала
се
из
дана
у
дан
.
Већ
је
по
мало
напуштала
собу
,
шетала
по
дворишту
,
седела
у
башти
.
Ствари
су
у
кући
пошле
опет
својим
старим
,
мирним
током
.
Тако
је
Вишња
могла
сад
мислити
на
себе
.
Гриже
савести
било
је
нестало
.
Гледала
је
на
онај
догађај
с
Чедомиром
у
њеној
соби
мирно
,
као
на
неки
давни
несрећни
случај
.
Нека
топла
нада
,
која
се
у
њој
рађала
без
разлога
,
испуњавала
је
њену
целу
душу
.
Она
је
веровала
у
Чедомира
,
он
је
воли
...
они
се
поново
воле
...
Шта
треба
више
,
па
да
се
буде
срећан
!
И
у
том
слатком
расположењу
,
које
не
потиче
из
одређених
ствари
нити
има
за
циљ
нешто
опредељено
,
она
се
решавала
једнако
да
му
пише
.
У
брзини
с
којом
је
оставила
Београд
није
јавила
ником
о
свом
одласку
.
Тада
јој
је
то
изгледало
природно
:
њену
мисао
је
заузимала
само
њена
мајка
.
Болест
је
прошла
:
поменула
се
,
а
не
вратила
се
,
како
кажу
наши
стари
.
И
девојка
је
мислила
поново
на
свог
пријатеља
:
—
Он
не
зна
ништа
о
мени
,
а
ни
ја
о
њему
,
као
да
смо
туђини
.
Свакако
ми
замера
јер
не
зна
разлога
моме
одласку
.
Хтела
му
је
писати
дуго
,
опширно
о
себи
,
о
својима
,
о
миру
који
је
нашла
у
свом
родном
крају
,
о
вечито
променљивом
пејсажу
кукурузних
поља
,
о
лековитој
тишини
Моравиних
обала
,
намирисаних
мирисом
зрелих
јагода
и
одроњене
земље
,
о
отегнутој
јеци
гајда
по
механама
где
свраћају
сељаци
.
Али
писмо
испаде
кратко
,
банално
.
Јавила
му
је
само
повод
свога
одласка
и
да
се
неће
враћати
до
јесени
,
пошто
ће
се
предавања
ускоро
завршити
.
Кад
се
писмо
пошаље
из
Чачка
за
Београд
,
одговор
се
може
добити
четвртог
дана
.
Лазаревићева
причека
још
неколико
дана
.
Одговор
није
стизао
.
Она
се
чудила
томе
ћутању
.
Да
ли
се
Чедомир
дурио
?
Можда
га
писмо
није
нашло
?
Можда
је
и
он
отишао
из
Београда
?
Међутим
,
Илић
је
примио
писмо
,
али
није
знао
шта
да
одговори
.
Оно
га
је
дирнуло
јако
,
као
сва
њена
писма
,
па
може
бити
и
више
.
Јер
се
беху
код
њега
десили
догађаји
који
су
створили
непремостиви
јаз
између
њих
двоје
.
Они
су
се
десили
доиста
против
његове
воље
,
па
ипак
се
осећао
кривим
.
Поштење
му
је
налагало
бар
да
извести
своју
бившу
драгану
и
уштеди
јој
муку
од
сазнања
,
наглих
и
из
друге
руке
.
Он
ју
је
жалио
.
Погађао
је
шта
ће
се
десити
у
њеној
доброј
души
,
кад
сазна
све
.
Погађао
је
сву
одвратност
која
ће
је
обузети
према
њему
,
према
свим
људима
,
према
свему
,
свему
...
Састављао
је
писмо
у
мислима
,
бирао
згодне
речи
,
изналазио
утешне
разлоге
,
заклињао
се
да
се
то
десило
без
његовог
знања
,
да
је
био
жртва
глупог
случаја
,
и
да
...
на
крају
крајева
,
он
њу
воли
још
,
њу
једину
,
њу
саму
.
Кад
би
тако
дошао
најзад
до
решења
шта
да
јој
одговори
,
он
се
питао
како
ће
јој
писмо
доставити
.
Бојао
се
да
јој
не
направи
нове
непријатности
код
родитеља
,
код
маловарошана
,
који
не
признају
овим
везама
њихову
невиност
.
Додуше
,
она
му
је
писала
,
те
тиме
стављала
до
знања
да
јој
може
одговорити
.
Али
њено
писмо
није
садржавало
ни
речце
о
љубави
;
оно
је
могло
путовати
и
отворено
,
а
да
нико
не
нађе
у
њему
чега
другог
до
другарских
саопштења
.
Његов
одговор
пак
није
се
могао
скалупити
у
та
општа
места
,
и
Вишња
би
пропала
ако
би
пао
у
туђе
руке
.
Он
јој
је
хтео
писати
ради
себе
такође
,
испричати
јој
све
онако
како
се
догодило
,
све
појединости
,
све
...
све
...
што
ником
другом
није
смео
рећи
.
Од
оног
дана
кад
је
био
с
Вишњом
у
њеном
стану
,
трудио
се
стално
да
не
остаје
на
само
с
министровом
ћерком
.
То
је
било
врло
тешко
.
Становали
су
под
једним
кровом
,
хранили
се
за
истом
трпезом
.
Поред
тога
,
Бела
није
навикла
да
јој
се
задовољства
ускраћују
:
колико
се
младић
склањао
,
толико
је
она
трчала
за
њим
.
Није
марила
да
ли
ће
то
ко
приметити
,
шта
ће
ко
рећи
и
како
ће
се
све
то
свршити
.
—
Ти
си
луда
!
—
рече
јој
он
кад
му
рупи
у
собу
,
усред
бела
дана
и
без
икаквог
изговора
.
—
Мајка
је
изашла
у
варош
—
одбрани
се
девојка
.
—
А
други
?
...
Брига
ме
је
!
—
Не
,
Бела
,
то
није
тако
.
Ти
се
компромитујеш
.
Куварица
види
све
из
кујне
.
—
Куварица
не
сме
да
регне
—
прекину
га
девојка
.
—
’
Ајд
,
загрли
ме
...
не
стоји
ти
лепо
кад
си
озбиљан
.
Илић
је
загрли
преко
воље
.
—
Слушај
,
Чедо
.
Ти
си
нешто
охладнео
према
мени
.
Чини
ми
се
да
ме
избегаваш
.
Ти
ме
више
не
волиш
?
—
стаде
да
се
мази
,
и
набра
обрве
.
Младић
уздахну
,
нервозно
склопи
једну
књигу
,
па
устаде
и
поче
шетати
по
соби
.
—
Ти
се
љутиш
?
—
Мани
ме
,
бога
ти
,
Бела
.
Теби
је
само
љубав
у
глави
.
Љубав
,
љубав
...
није
она
све
у
животу
.
Ја
имам
осам
испита
на
врату
.
Глава
ми
бучи
,
хоће
да
прсне
.
—
Знам
,
знам
.
Ја
мислим
на
твоје
испите
.
Али
нећу
да
се
преучиш
.
Остави
данас
те
књиге
—
додаде
весело
.
—
Одмори
се
,
боже
благи
!
Има
времена
.
Ја
те
волим
,
много
волим
,
највише
волим
.
Она
га
присили
да
седне
,
посади
му
се
у
крило
,
па
поче
да
барата
по
његовом
столу
.
Под
руку
јој
дође
свеска
једног
омладинског
листа
и
у
њој
преведена
песма
неког
Руса
.
Девојка
обави
десну
руку
око
врата
свога
драгана
,
а
левом
придржаваше
књигу
према
светлости
,
па
стаде
рецитовати
доста
лепо
:
То
је
било
у
пролеће
рано
,
То
је
било
у
брезову
хладу
,
Имала
си
срце
насмејано
,
И
главу
си
оборила
младу
.
Ко̑
одговор
на
сву
љубав
моју
,
Очи
твоје
спустила
си
тајно
...
—
Ој
животе
!
О
шумо
,
покоју
!
О
младости
!
О
ти
сунце
сјајно
!
Та
песма
узбуди
Илићу
гомилу
мисли
на
лањско
пролеће
,
на
Вишњу
,
на
њен
први
пољубац
.
Сласт
те
успомене
би
још
јача
што
су
је
изазивала
уста
друге
девојке
.
Он
осети
готово
перверзан
занос
од
те
смеше
поезије
,
успомена
и
присуства
девојке
која
му
је
нудила
што
му
она
друга
није
могла
дати
.
—
Понови
још
једанпут
те
стихове
!
—
рече
Бели
,
и
осети
како
му
цело
тело
дрхти
,
а
на
срце
му
наваљују
разнолики
осећаји
,
од
тихе
носталгије
што
смо
пустили
срећу
да
одлети
кад
су
нас
њена
крила
додиривала
,
до
врелих
игала
страсти
које
су
му
боле
и
вртеле
месо
.
Девојка
понови
песму
мирно
,
не
слутећи
осећаје
које
је
изазивала
.
Тада
он
дохвати
књигу
,
баци
је
у
угао
иза
себе
,
и
,
као
да
је
хтео
утопити
своје
мисли
,
он
се
предаде
загрљају
који
је
толико
избегавао
.
Њихове
усне
се
додирнуше
.
Рамена
се
саставила
с
раменима
.
Руке
су
се
стезале
грчевито
.
Груди
се
упирале
о
груди
.
Пољупцу
није
било
краја
.
Време
је
пролазило
.
Њихове
очи
нису
гледале
.
Њихова
глава
није
радила
.
Њихов
ум
се
био
онесвестио
.
Вече
се
спуштало
у
собу
.
Кроз
расходоване
чипкане
завесе
примећивало
се
с
муком
двориште
.
Сумрак
је
купао
џбунове
шимшира
,
споредне
стазе
и
силуете
барни
за
грешење
простирки
.
Они
се
беху
пробудили
упола
и
гледали
једно
другог
усијаним
очима
.
С
девојкине
главе
пале
су
укоснице
.
Миришљава
коса
просула
се
као
талас
по
њеним
раменима
.
Из
хаљина
у
нереду
провиривало
је
румено
и
бело
грло
.
Руке
је
забацила
.
Наслонила
се
цела
на
младића
.
Тамно
жута
чарапа
од
конца
вајала
је
дивно
листове
њене
здраве
ноге
.
Изнад
њеног
рамена
се
дизала
Чедомирова
глава
,
унезверених
очију
,
згрчених
уста
.
Коса
му
је
била
замршена
,
лепила
се
по
ознојеном
челу
.
Он
провуче
прсте
кроз
кике
на
темену
и
управи
поглед
прозору
,
као
да
је
хтео
себи
дати
рачуна
где
се
налази
и
шта
се
десило
.
Једна
крупна
сенка
спусти
се
низ
степенице
велике
куће
,
додирну
шимшир
,
проклати
се
по
калдрми
од
дворишта
,
па
замаче
даље
,
у
мрак
.
Илић
угледа
ову
сенку
.
Хтеде
нешто
рећи
.
Али
не
могаде
.
У
његовој
глави
је
било
мутно
.
Он
је
био
у
стању
пијана
човека
који
добро
види
да
прави
глупости
,
а
продужава
и
прави
их
нове
,
све
му
изгледа
лако
.
Уз
њега
се
припило
једно
женско
створење
,
цело
једно
женско
тело
,
готово
голо
.
Он
не
би
био
човек
да
је
могао
мислити
на
шта
друго
.
Плима
страсти
плавила
му
је
срце
поново
,
ударала
на
било
код
очију
,
пљускала
у
ушима
.
Обузимали
су
га
чудни
осећаји
да
цепа
,
да
мучи
,
да
се
свети
на
тој
девојци
која
му
се
предавала
сва
.
Парадоксална
љубав
чула
достизавала
је
свој
врхунац
.
Тада
се
зачу
један
шум
на
вратима
.
Два
млада
створа
погледаше
се
као
два
злочинца
.
Отворише
уста
да
нешто
рекну
,
али
немадоше
времена
јер
се
на
прагу
указа
госпа-Клеопатра
.
Прође
један
тренутак
,
тих
,
мучан
,
дуг
као
вечност
.
Нико
не
рече
ништа
.
Бела
је
устала
,
пошла
неколико
корака
ка
углу
од
собе
,
и
онда
застала
,
покривши
очи
рукама
.
Један
део
расуте
косе
падао
јој
је
око
раздрљеног
грла
.
Она
је
губила
главу
,
као
гуска
коју
појуре
са
две
стране
.
Неколико
корака
лево
од
ње
,
стајао
је
Чедомир
блед
,
погнуте
главе
,
намрштених
обрва
,
присебан
потпуно
и
спреман
да
прими
што
има
да
дође
.
На
отвореним
вратима
стајала
је
Белина
мајка
још
непрестано
.
Она
је
била
ушла
с
озбиљним
изразом
неумитног
судије
,
изразом
који
није
пристајао
згодно
њеном
жовијалном
лицу
.
Тај
се
израз
губио
све
више
у
извесну
забезекнутост
што
је
нашла
више
него
што
је
очекивала
.
—
Ју
,
роспије
!
—
оте
јој
се
,
готово
завидан
,
усклик
кад
угледа
Белу
у
њеном
нереду
.
Ипак
се
она
савлада
прва
,
затвори
врата
за
собом
,
ступи
дубље
у
собу
,
стави
руке
на
кукове
,
па
ослови
студента
нешто
извештаченим
гласом
:
—
Лепа
парада
,
господин
-
Илићу
!
...
Нисам
се
надала
да
ћете
тако
изневерити
поверење
наше
куће
.
Зар
се
тако
враћа
гостопримство
које
смо
вам
указали
!
Срамота
,
млади
господине
...
—
Мама
!
—
промуца
девојка
у
одбрану
свога
драгана
.
—
Ћути
ти
,
ти
...
како
да
те
назовем
?
...
ти
ћеш
оцу
дати
рачуна
.
Ти
ниси
више
моја
кћи
.
Младић
не
одговори
ништа
.
Осећао
је
да
ће
доћи
нешто
горе
,
нешто
страшније
од
увреде
,
нешто
што
се
не
да
избећи
и
што
ће
га
пратити
вечито
.
—
Не
покушавајте
да
се
браните
.
Већ
ми
то
причају
одавно
.
Али
ја
добра
,
наивна
,
старинска
жена
...
Ко
ће
у
то
да
верује
!
...
И
то
да
дочекам
у
својој
