ГОРСКИ
ЦАР
И
Први
пут
је
сврнуо
на
себе
пажњу
целога
села
о
крстоношама
.
Тада
се
управо
и
замомчио
.
Мајка
му
срезала
дуге
кошуље
од
убељена
конопљана
платна
,
сестра
му
их
извезла
црвеним
и
црним
памуком
,
и
уз
њих
му
спремила
широке
тканице
са
девет
разнобојних
пруга
и
памучне
подвезе
за
дизлуке
са
кићанкама
од
вунице
.
А
сам
Ђурица
,
терајући
дрва
у
град
,
зарадио
је
чохани
јелек
и
дизлуке
,
опшивене
црним
гајтаном
,
и
велики
тунос
са
кићанком
.
Тако
одевен
дође
на
крстоноше
.
Беше
се
искупило
доста
народа
.
Попа
већ
позвао
одборнике
у
заседање
,
па
одлучује
са
њима
ко
ће
шта
носити
.
Крст
дадоше
од
прве
кметову
синчићу
,
ма
око
барјака
се
никако
не
могоше
погодити
.
Извириваше
сви
редом
на
прозор
да
разгледају
кандидате
,
који
су
се
ту
поређали
,
па
напослетку
изиђоше
напоље
.
Момчадија
пребледела
,
па
нико
не
дише
;
све
упрло
очи
у
попу
,
који
разгледа
једнога
по
једнога
,
па
,
види
се
,
ни
сам
не
може
да
се
одлучи
куда
ће
.
Ђурица
беше
,
и
стасом
и
лепотом
,
надвисио
сву
момчадију
.
Беше
их
и
старијих
и
одевенијих
,
али
гледајући
одједном
у
све
њих
,
он
први
падаше
у
очи
.
Беше
као
бор
,
који
је
израстао
у
честару
,
међу
правим
и
једрим
церићима
.
Зато
се
и
попов
поглед
заустави
на
њему
.
—
А
гле
Ђурице
!
Болан
,
како
си
порастô
—
рече
попа
благо
,
па
се
обрте
кнезу
:
—
Шта
велиш
?
Одборници
погледаше
зачуђено
,
кнез
се
намршти
,
па
приђе
попу
и
шану
му
:
—
Зар
из
’
наке
куће
?
!
...
—
Знам
—
одговори
му
попа
.
—
И
баш
ради
тога
и
велим
...
нека
се
дете
поправи
...
—
Јок
,
не
може
!
—
одсече
кнез
.
Међу
момцима
наста
гуркање
и
шаптање
.
До
Ђуричина
уха
долете
само
једна
реч
:
»
јаловица
«
,
али
он
одмах
разумеде
њено
значење
и
позна
глас
онога
,
који
је
рече
.
У
другој
прилици
он
би
знао
шта
би
радио
,
али
сад
се
уздржа
.
Видео
је
да
се
попа
још
решава
,
па
стаде
да
чека
.
У
том
кнез
проговори
:
—
Ево
Милошева
Срете
.
Шта
велите
људи
?
—
Нек
му
је
срећно
!
—
повикаше
одборници
,
и
Сретен
,
весео
и
задовољан
,
приђе
руци
поповој
.
—
Срећно
да
Бог
да
!
—
рече
поп
,
па
га
затим
упути
да
узме
црквени
барјак
.
Ђурица
иђаше
очима
за
Сретеном
,
док
овај
не
приђе
барјаку
,
па
онда
обори
главу
и
полугласно
,
као
за
себе
,
рече
:
—
Хе
,
да
је
мој
тата
одборник
,
било
би
друго
...
—
Оно
знаш
,
Ђурица
—
одговори
му
сусед
,
младић
као
и
он
—
ми
те
сви
стимавамо
,
и
богзна
како
;
али
знаш
,
брате
,
отац
ти
је
био
,
Бог
да
га
прости
,
некако
’
нако
...
И
таман
Ђурица
плану
и
хтеде
нешто
крупно
да
каже
,
а
попа
проговори
:
—
Е
сад
ја
хоћу
да
Ђурица
носи
црквену
меденицу
.
Ђурица
истрча
напред
,
приђе
руци
поповој
,
па
оде
Обраду
клисару
,
те
узе
од
нега
велику
меденицу
,
која
је
,
док
није
црква
набавила
звоно
,
сазивала
побожне
хришћане
на
молитву
,
а
сад
се
употребљује
само
на
литијама
.
Момчадија
се
,
после
барјака
,
највише
граби
за
меденицу
и
кадионицу
,
а
иконама
,
и
ако
су
пружале
извесну
почаст
—
нарочито
општинска
—
није
се
тако
радовала
.
После
већ
попа
даде
једноме
кадионицу
,
једноме
црквену
икону
,
а
кмет
и
одборници
изабраше
једнога
да
носи
општинску
икону
Спасово
Вазнесење
.
Раздадоше
и
друге
,
за
литију
потребне
ствари
;
сврши
се
спомен
под
општинским
записом
,
па
се
кретоше
крстоноше
.
Кад
попа
очита
последњу
јектенију
и
Обрад
му
танко
гласовито
одговори
:
амин
,
кмет
повика
:
—
Господајте
,
људи
!
А
крстоноше
сви
,
сваки
друкчијим
гласом
и
тоном
,
узвикнуше
сложно
:
—
Господи
,
Господи
,
помилуј
нас
!
Напред
иђаше
крст
и
са
њим
упоредо
барјак
,
за
њима
меденица
,
па
онда
црквена
и
општинска
икона
упоредо
,
а
после
тога
све
по
двојица
у
реду
.
Остале
крстоноше
понеше
шта
је
ко
имао
:
неко
икону
,
неко
свећицу
,
неко
класје
жита
или
струкове
бела
лука
...
Поред
крстоноша
јаше
на
коњу
попа
,
а
уз
њега
корачају
с
једне
стране
Обрад
,
с
друге
онај
што
носи
кадионицу
.
За
поповим
коњем
,
важно
и
достојанствено
,
ступа
кмет
,
који
пази
на
поредак
,
а
нарочито
на
то
,
да
се
непрекидно
господа
.
За
њим
,
као
што
је
ред
,
гегуца
општински
биров
...
Весеље
и
право
душевно
задовољство
,
помешано
са
побожном
збиљом
,
сија
на
сваком
лицу
...
Само
Ђурица
необично
изгледа
.
Нека
суморна
сета
и
замишљено
расположење
овлада
њиме
од
онога
тренутка
,
кад
му
до
ушију
допре
она
пакосна
увреда
од
Сретена
.
Он
се
,
истина
,
обрадова
меденици
и
дочепа
је
са
великом
журбом
,
бојећи
се
да
кмет
опет
не
изјави
протест
;
али
оно
унутрашње
мучење
остаде
на
души
му
и
даље
,
кад
се
крстоноше
кретоше
и
кад
се
јасни
звук
његове
меденице
стаде
разлегати
по
питомим
лукама
и
дивљим
голетима
.
Руке
му
снажно
али
механично
замајиваху
звоно
,
усађено
у
дрвену
ручицу
,
али
мисли
му
беху
далеко
од
ове
побожне
свечаности
.
Народ
господа
,
корача
,
прескаче
преко
поточића
,
јендека
и
врзина
...
Ђурица
то
исто
чини
,
не
престајући
звонити
једначито
и
снажно
,
али
га
тај
једначити
звон
сугестује
,
одваја
га
од
свега
што
се
види
и
чује
и
преноси
га
у
бес
крајне
сањарије
...
Крстоноше
застају
код
записа
,
попа
и
Обрад
отпевају
што
следује
,
урежу
запис
и
крећу
се
сви
даље
.
Ђурица
опет
почиње
махати
звоном
и
—
мислити
...
Мислио
је
о
оној
увреди
.
Знао
је
он
кога
се
тиче
она
напомена
о
јаловици
.
Његов
отац
,
који
умре
пре
десет
месеца
,
често
је
лежао
»
надзор
«
и
био
вођен
среској
кући
,
све
због
неких
кожа
,
које
су
на
њихову
тавану
налажене
.
Ђурица
је
не
само
добро
знао
откуда
су
те
коже
,
ну
је
,
заједно
са
целом
кућом
,
пробао
печења
и
јаније
,
зготовљене
од
добрих
јаловица
.
Али
зар
је
он
крив
за
то
,
и
зар
је
то
каква
кривица
?
Та
они
не
имађаху
ништа
ни
у
тору
ни
обору
,
а
отац
га
је
често
поучавао
:
да
се
треба
користити
свачим
»
што
ти
до
руке
дође
«
.
Само
се
,
напоменуо
би
му
отац
,
треба
добро
чувати
туђих
очију
.
—
»
На
невидишу
нема
кривице
!
«
То
значи
:
ма
шта
урадио
,
нећеш
бити
крив
,
ако
те
не
ухвате
.
Све
су
се
врлине
састојале
у
»
невидишу
«
,
у
томе
,
дакле
,
да
се
крађе
и
друге
сличне
»
операције
«
врше
што
пажљивије
...
Са
таквим
појмовима
о
моралу
Ђурица
је
ступио
у
свет
.
Он
је
држао
,
да
је
то
правило
,
по
коме
се
сви
управљају
.
Па
зато
га
је
и
изненадила
она
напомена
о
јаловицама
.
И
да
не
би
ове
меденице
,
како
се
родио
плах
и
прек
,
било
би
свачега
.
Али
попа
му
разгали
срце
...
И
чудно
је
то
срде
,
које
се
радује
меденици
на
црквеној
литији
,
и
у
исто
време
мисли
о
јаловицама
!
.
.
И
Ђурица
је
много
мислио
,
тако
много
,
да
није
ни
опажао
куд
је
пролазио
,
ни
шта
се
око
њега
збивало
.
Само
кад
би
крстоноше
минуле
поред
каква
богата
дома
,
где
су
домаћице
изнеле
неколико
карлица
млека
,
заборавио
би
све
мисли
,
дочепао
би
једну
кутлачу
и
сркао
докле
год
траје
...
После
је
опет
мислио
и
мислио
,
и
најзад
дође
до
закључка
,
да
је
сва
ова
момчадија
гора
од
њега
,
и
да
га
сви
они
мрзе
само
с
тога
,
што
је
сиромах
.
У
таквим
мислима
обиђе
део
атар
сеоски
и
врати
се
,
са
крстоношама
,
к
судници
.
Кад
се
изређа
под
записом
сва
читанија
,
народ
заседе
у
совре
,
које
су
подигнуте
око
записа
.
Свако
племе
имало
је
своју
совру
—
четири
дирека
,
по
бодена
у
земљу
и
спојена
пречагама
,
преко
којих
су
намештене
уздуж
две
широке
тренице
;
на
њих
се
ставља
јело
;
около
ових
треница
поређане
су
друге
за
седење
.
Имућнија
племена
дизала
су
над
совром
кров
,
а
около
седишта
ужљебљивани
су
шашовци
,
те
је
цела
совра
изгледала
као
нека
стаја
.
Лепо
је
видети
око
цркве
или
,
кад
је
црква
далеко
,
око
суднице
гомилицу
оваквих
стајица
испуњених
веселим
народом
,
који
се
сабрао
да
,
овако
у
скупу
,
проведе
благ
дан
...
Ђурица
не
имађаше
ни
совре
ни
племена
.
Он
,
са
неколико
вршњака
,
који
не
беху
гладни
те
не
седоше
за
совру
,
стаде
да
чека
док
попа
напије
у
славу
,
па
да
почну
играти
.
Чим
народ
заседе
,
поп
се
диже
,
а
Обрад
зазвони
меденицом
.
Народ
се
диже
,
као
на
команду
.
Људи
поскидаше
капе
и
сваки
у
својој
соври
стаде
се
молити
Богу
.
Утом
попа
отпева
тропар
,
испи
чашу
вина
и
седе
.
Поче
ручак
.
Свирала
одјекну
...
Момчадија
потрча
у
коло
,
а
за
њима
и
девојке
,
које
имађаху
снахâ
да
дворе
и
послужују
у
соври
.
Заљуља
се
прво
коло
,
за
њим
друго
и
треће
...
Кад
би
при
крају
ручка
,
Сретен
поведе
Мачванку
уз
свиралу
,
а
Ђурица
узе
цигане
да
му
свирају
Ситниш
,
и
поведе
коло
.
Младеж
,
чувши
ћемане
,
потрча
у
Ђуричино
коло
.
Љуља
се
леса
млађаних
и
веселих
играча
;
диже
се
прах
под
лаким
ногама
,
које
у
такту
трупкају
;
звецкају
огрлице
и
ђердани
;
а
ћемане
једначито
и
весело
цилика
...
Само
ти
срце
игра
,
а
у
грудима
осећаш
неописану
топлину
и
задовољство
;
готов
си
да
одједном
загрлиш
сав
тај
лепи
и
весели
свет
,
који
је
исто
тако
раздраган
и
расположен
...
А
ко
се
у
такву
весељу
нађе
увређен
,
није
му
лако
.
У
Сретенову
колу
остаде
само
десетина
момака
,
а
то
је
за
коловођу
грдна
срамота
.
Ту
још
може
помоћи
само
»
политика
«
,
али
јој
Сретен
не
бејаше
вичан
,
те
мораде
пустити
срцу
на
вољу
.
Водећи
коло
,
он
се
приближи
Ђурици
и
некако
с
леђа
подметну
му
ногу
,
те
се
овај
саплете
и
падне
.
За
тренут
ока
умукоше
и
цигани
и
свирала
,
а
у
Ђуричиној
руци
севну
нож
.
—
Ха
,
ђидо
,
зар
с
леђа
!
—
подвикну
младић
исколачених
очију
и
бледа
лица
,
па
јурну
на
Сретена
,
који
стајаше
блед
и
непомичан
као
кип
.
Али
се
хитро
пружише
многе
руке
и
дочепаше
Ђурицу
.
—
Натраг
,
коме
је
живот
мио
!
—
узвикну
Ђурица
и
махну
ножем
око
себе
,
па
,
видећи
се
слободан
,
потрча
опет
к
Сретену
,
али
овога
загради
трострука
леса
момака
,
а
на
Ђуричино
раме
,
као
из
неба
,
паде
рука
кметова
.
—
Стан
’
дер
ти
,
момче
,
да
се
разговоримо
.
Ђурица
зину
од
чуда
и
стаде
на
месту
као
укопан
.
—
Зар
ти
први
—
продужи
кмет
—
откако
је
наше
село
закопано
,
да
окрвавиш
и
окаљаш
нашу
свету
славу
!
Ђурица
поче
долазити
к
себи
.
—
Јок
ја
,
оногај
...
видео
је
сав
народ
...
пао
сам
кâ
проштац
...
Зар
он
мени
да
подмеће
ногу
!
—
узвикну
он
и
подиже
руку
с
ножем
.
—
Доле
ту
кустуру
!
—
цикну
кмет
.
Ђурица
се
само
одмаче
неколико
корака
.
—
Доле
нож
,
кад
ти
кажем
!
—
понови
кмет
и
погледа
Обрада
значајно
.
—
Ножа
не
дам
,
а
ти
гледај
своја
посла
...
—
промуца
Ђурица
јетко
и
пође
још
корак
натраг
,
али
га
одједном
дочепаше
многе
руке
,
одвукоше
у
брвнарицу
испод
суднице
и
закључаше
...
Тада
га
познаде
цело
село
,
те
се
о
њему
још
дуго
говорило
...
ИИ
Прођоше
две
године
после
ових
крстоноша
.
Ђурица
постаде
најкршнији
момак
,
али
му
спољашњи
изглед
не
донесе
уважења
и
угледа
међу
момцима
,
као
што
би
то
био
ред
у
обичним
приликама
.
Беше
то
стасита
и
ретка
појава
.
Висок
,
снажан
младић
,
широка
чела
,
густих
повијених
обрва
,
испод
којих
севају
два
зеленкаста
ока
,
за
која
народ
вели
да
играју
као
на
зејтину
.
Очи
му
,
на
први
поглед
,
исказиваху
неизмерну
питомост
и
благост
,
неку
болећиву
доброћудност
,
која
се
често
може
опазити
код
људи
зеленкастоплаветних
очију
.
Али
кад
се
мало
пажљивије
разгледају
оне
једва
приметне
боре
око
крајева
очију
,
које
издају
лукаво
и
подмукло
срце
,
и
кад
се
човек
мало
боље
загледа
у
оно
необично
севање
очију
му
,
моћи
ће
без
двоумице
погодити
,
да
Ђурица
неће
ићи
обичним
трагом
свих
сеоских
момака
,
већ
је
његов
пут
одвојио
од
осталих
.
Ну
имађаше
он
још
других
карактерних
особина
.
Доњи
му
део
лица
са
вилицом
беше
знатно
истурен
напред
,
те
испољаваше
преку
и
страсну
природу
,
али
је
он
,
једним
благим
погледом
својих
великих
очију
,
умео
да
прикрије
ту
особину
.
Само
га
често
издаваше
нервозно
трзање
виличних
мишића
,
које
је
откривало
усиљену
и
немирну
унутрашњу
борбу
.
Таква
глава
беше
усађена
међу
широким
и
снажним
раменима
,
а
цело
му
тело
држаху
необично
развијене
и
еластичне
ноге
.
Ђурица
је
веома
ценио
своје
телесне
особине
и
своју
ретку
снагу
,
па
је
према
томе
подешавао
и
своје
држање
и
одело
.
Као
сиромах
није
се
могао
истицати
богатством
одела
,
али
је
и
ону
сиротињску
одећу
умео
тако
вешто
наместити
на
себи
,
да
је
свакоме
,
и
по
њој
,
падао
у
очи
.
На
глави
је
носио
дубок
вес
,
немарно
затурен
к
потиљку
,
те
га
је
црна
дуга
кићанка
била
по
плећима
.
Бела
конопљана
кошуља
,
извезена
по
недрима
и
огрлици
,
вазда
му
је
била
за
шаку
две
више
колена
,
због
чега
су
га
старији
људи
звали
»
онај
куси
«
,
а
момци
би
се
радо
угледали
на
њега
,
јер
држаху
да
му
онакав
кицошки
изглед
највише
зависи
од
кратке
кошуље
,
ма
нико
се
не
усуди
кршити
адета
,
који
влада
у
целом
округу
.
Носио
је
вазда
доколенице
,
повезане
шареним
подвезама
,
о
којима
су
висиле
по
три
кићанке
,
а
преко
дизлука
—
чарапе
за
шаку
дуже
од
обичне
мере
;
због
тога
је
и
кајишâ
имао
пет
шест
увојака
више
но
обично
.
Опасивао
је
око
себе
два
широка
појаса
,
па
широк
кајиш
са
два
убода
,
о
коме
је
висио
,
низ
бедра
,
леп
белокорац
у
паквонским
канијама
.
Јелек
му
беше
лепо
срезан
,
приљубљен
уз
тело
,
ишаран
црним
гајтаном
;
из
његова
џепа
је
спреда
висио
бео
рубац
.
Према
такву
стасу
Ђурица
је
подешавао
и
своје
покрете
.
Корачао
је
брзо
и
лако
,
али
је
при
том
некако
одсечно
избацивао
ноге
унапред
,
те
му
се
цело
тело
тресло
у
ходу
,
и
тиме
још
јаче
истицало
његову
необичну
снагу
и
једрину
.
У
коло
је
ступао
гордо
и
дрско
,
и
кад
год
се
хватао
до
момака
,
видео
му
се
око
усана
подругљив
осмех
.
Али
чим
би
се
која
виђенија
девојка
до
њега
ухватила
,
а
то
је
врло
,
врло
ретко
бивало
,
он
се
одједном
сав
мењао
.
Разлило
би
му
се
тада
по
лицу
тако
велико
задовољство
,
да
изгледаше
други
човек
.
Ну
девојке
су
га
избегавале
,
као
и
момци
.
Плашио
их
је
највише
његов
рђав
глас
у
народу
,
али
је
и
у
његову
држању
и
понашању
било
нечега
,
што
их
одбијаше
од
њега
.
Ђурица
је
опажао
ово
опште
нерасположење
према
себи
,
па
се
постепено
и
навикао
сносити
оне
значајне
и
подругљиве
погледе
сеоске
младежи
,
који
се
њега
тицаху
.
Он
се
стараше
само
да
не
покаже
како
му
то
тешко
пада
,
а
већ
са
своје
стране
давно
је
реситио
рачуне
са
друштвом
.
Угушио
је
у
себи
и
најтајнију
жудњу
за
друштвом
и
његовим
животом
.
Само
једно
није
могао
угушити
.
Али
ту
би
се
већ
морао
борити
против
природе
и
против
себе
сама
.
Жудио
је
за
лепим
женским
светом
.
Још
за
ово
време
,
под
утицајем
каквих
лепих
очију
,
он
се
могао
изменити
,
могао
је
постати
други
човек
.
Али
такве
га
очи
не
погледаше
.
А
беху
два
ока
,
две
љуте
гује
,
под
чијим
се
севањем
овај
груби
јуначина
топио
и
постајао
мекши
и
питомији
од
сваке
девојке
.
Чудна
беху
та
два
ока
.
Из
њих
је
севао
такав
понос
и
тако
јасно
сазнање
своје
надмоћности
,
да
не
беше
момка
,
који
би
осећао
снаге
и
одважности
да
их
слободно
и
отворено
погледа
.
Још
ниједан
момак
не
могаше
поуздано
казати
какве
су
очи
у
Станке
Радоњића
:
црне
или
граорасте
или
,
можда
,
зеленкасте
?
...
Ђурица
их
је
само
једном
сагледао
,
кад
оне
не
беху
управљене
на
њега
,
и
више
их
никад
није
смео
погледати
.
Кад
је
Станка
у
колу
,
Ђурица
се
ретко
хватао
.
Волео
је
да
је
посматра
са
стране
,
да
уочи
сваки
њен
покрет
,
сваку
особину
чуднога
јој
стаса
.
Кад
би
је
опазио
где
у
пољу
или
у
селу
да
му
иде
на
сусрет
,
сврнуо
би
ма
где
,
само
да
избегне
онај
поносити
поглед
,
који
уништава
човека
.
Ђурица
је
имао
нарочити
разлог
,
са
кога
је
избегавао
поглед
Станкин
.
Свачије
друго
туђење
он
је
враћао
одсудним
презирањем
и
неком
,
необичном
за
сељака
,
поносном
охолошћу
;
али
један
такав
Станкин
поглед
,
у
коме
би
он
могао
прочитати
оне
исте
изразе
,
које
чита
у
погледима
већине
девојака
и
момака
,
такав
поглед
не
би
поднео
,
он
би
га
уништио
или
довео
до
лудила
.
Ђурица
не
осећаше
у
себи
снаге
да
поднесе
толико
нечувено
унижење
,
које
би
стајало
у
суштој
противности
са
целим
његовим
осећањем
,
са
свима
његовим
лепим
сновима
,
са
једином
светлом
и
слатком
страном
живота
његова
.
Зато
је
избегаваше
свуда
,
а
она
,
с
тога
,
и
не
сањаше
шта
се
збива
у
души
његовој
.
Станка
га
је
знала
по
разговорима
других
девојака
и
гледала
је
на
њега
као
на
Ђурицу
Дражовића
,
чији
је
отац
умро
под
надзором
,
а
никад
јој
и
не
паде
на
памет
да
погледа
на
њега
као
на
момка
.
Станка
није
била
толико
необична
по
лепоти
,
колико
по
нарави
својој
.
Беше
то
тако
самовољна
и
ћудљива
нарав
,
каква
се
и
међу
људима
ретко
налази
.
Још
из
детињства
она
беше
чудновата
и
особита
и
не
наликоваше
на
другу
децу
Марка
Радоњића
,
нити
на
друге
сеоске
девојке
:
беше
у
њој
много
неке
необичне
охолости
и
самосталности
,
неке
ћудљиве
тврдоглавости
.
Па
да
је
бар
из
какве
богате
куће
,
могла
би
се
још
и
разумети
њена
охолост
,
али
Марко
беше
веома
танка
стања
,
тек
побегао
од
сиротиње
,
а
не
стигао
у
богаташе
.
И
он
се
сам
чудио
нарави
своје
кћери
.
Једаред
наиђоше
на
село
курјаци
.
Сваки
,
ко
имађаше
стоке
,
мораде
ноћивати
у
обору
и
тору
,
да
би
сачувао
свој
мал
од
незваних
крвожедних
гостију
.
Маркова
кућа
беше
близу
једне
јаруге
обрасле
шумом
,
која
представљаше
живу
згоду
за
курјачке
ноћне
нападе
.
Чим
се
чуло
за
курјаке
,
одмах
исто
вече
Станка
затвори
овце
у
обор
са
воловима
и
кравом
,
узе
шареницу
,
губер
и
секиру
,
па
оде
и
леже
међу
овце
.
Чекала
је
три
вечера
узалуд
.
Четвртог
вечера
,
око
поноћи
,
узнемири
се
стока
.
Овце
пођоше
и
окретоше
главе
низа
страну
.
Станка
се
полако
придиже
испод
губера
и
,
после
кратког
чекања
,
угледа
два
велика
курјака
где
се
привлаче
обору
.
Овце
покушаше
да
искачу
,
али
врљике
беху
високе
;
говеда
се
устумараше
по
обору
.
Станка
дохвати
секиру
,
навуче
на
себе
губер
и
саже
се
уз
врљике
,
од
куда
курјаци
долазе
.
Већ
су
се
јасно
видела
четири
светла
ока
као
жеравице
.
Курјаци
се
приближише
обору
,
па
стадоше
да
разгледају
стоку
,
јер
и
они
не
ускачу
у
обор
где
има
волова
,
нарочито
бикова
.
Овце
,
од
страха
,
јурнуше
на
ограду
и
тиме
надражише
курјаке
,
те
се
један
од
њих
залети
први
и
скочи
на
чатал
.
У
исти
мах
севну
секира
према
месечини
и
лупи
у
курјачку
главу
,
која
беше
наслоњена
на
врљику
.
Курјак
се
мртав
сроза
низ
врљике
,
а
онај
други
клисну
и
нестаде
га
у
шуми
.
—
О
тајо
!
—
викну
Станка
неколико
пута
из
обора
,
док
јој
се
отац
не
одазва
.
—
Оди
,
дери
курјака
док
је
врућ
;
бојим
се
нећеш
моћи
сутра
,
кад
се
охлади
.
—
Каквог
курјака
,
’
натема
те
не
убила
!
—
одговори
бунован
и
зачуђен
Марко
.
—
Ја
,
вала
,
једног
уцољах
,
па
ако
ти
треба
кожа
,
оди
одери
га
...
Другом
приликом
разговараху
се
девојке
о
дрекавцу
.
Беху
изишле
да
беру
лешњике
,
па
их
при
повратку
застаде
први
сутон
.
Са
њима
беше
и
Станка
.
Чим
поче
да
се
спушта
она
нема
тама
на
шуму
и
ливаде
,
девојке
се
пригрчише
једна
уз
другу
,
па
почеше
оне
обичне
приче
о
вампирима
и
вештицама
,
које
се
у
то
време
најрадије
причају
.
Кад
дођоше
до
једне
крушке
под
осојем
,
ту
их
заустави
Јелица
Плескоњића
,
која
им
причаше
о
дрекавцу
.
—
Ето
,
баш
на
овом
месту
га
је
видео
мој
чиле
;
то
ми
је
сам
причао
толико
пута
,
кад
се
враћамо
с
копања
.
—
Славе
ти
,
шта
каже
,
какав
изгледа
?
—
упаде
јој
Станка
у
реч
.
—
Бог
с
тобом
,
зар
не
чу
да
мора
умрети
онај
који
га
погледа
.
Чиле
је
зажмурио
и
чекао
да
онај
дрекне
...
—
Па
,
шта
је
било
?
—
Ништа
.
Стојим
ја
,
вели
чиле
,
тако
и
чекам
,
док
тек
оно
врекну
,
а
осоје
се
проломи
кâ
да
си
топ
избацио
.
Ја
онда
,
вели
,
’
нако
жмурећки
,
бежи
што
боље
могу
,
те
једва
жив
дођох
кући
.
После
је
одлежао
трлему
,
и
мал
’
није
умро
.
—
Па
зар
баш
нико
не
зна
како
изгледа
то
чудо
?
—
Покојни
Вуксан
га
је
видео
па
умро
.
Он
је
казивао
чилу
да
личи
на
лисицу
.
Дугачко
,
жуто
,
али
кад
врекне
,
Боже
сачувај
,
не
да
се
испричати
!
...
Станка
ућута
и
више
ни
с
ким
не
прозбори
ни
речи
.
После
неколико
дана
она
је
две
ноћи
сачекала
поноћне
петлове
под
осојем
,
па
не
видећи
ништа
,
врати
се
кући
зловољна
.
Мало
затим
прође
кроз
село
глас
:
да
се
покојни
Јовица
повампирио
,
па
сваку
ноћ
долази
на
кметова
врата
и
лупа
.
Станка
је
и
Јовицу
чекала
две
ноћи
,
па
,
не
видевши
ништа
,
остаде
разочарана
и
још
зловољнија
.
Непрестано
је
потом
мислила
и
питала
се
:
зашто
она
не
може
да
види
ни
вампира
ни
дрекавца
,
кад
,
ето
,
други
људи
могу
...
Једном
речју
,
ваљало
је
проћи
доста
света
,
па
да
се
нађе
девојка
Станкине
нарави
.
Родитељи
су
већ
давно
дигли
руке
од
свих
покушаја
да
савладају
Станкину
самовољу
.
Видели
су
да
је
то
необуздана
,
срчана
природа
,
која
не
зна
ни
за
какве
препреке
.
Марко
се
само
чудио
и
вртео
главом
.
—
Да
ми
је
само
знати
на
кога
се
уметну
—
рекао
би
жени
,
па
би
и
даље
остао
нем
пред
овом
загонетком
.
Ето
,
у
такву
се
девојку
загледао
Ђурица
Дражовић
;
али
то
беше
велика
тајна
,
коју
он
скриваше
и
од
себе
сама
.
Станка
не
знађаше
ништа
о
томе
,
а
он
јој
не
даде
ни
једне
прилике
да
се
сама
досети
шта
се
у
њему
збива
.
Тако
пролажаху
дани
...
Међутим
Ђурица
је
и
даље
живео
онако
,
како
је
од
оца
навикао
.
Имања
,
може
се
рећи
,
и
не
имађаше
.
Једна
кућица
са
даном
орања
око
ње
и
једна
њива
у
планини
—
беше
му
све
наслеђе
од
оца
.
Сестру
је
удао
у
друго
село
,
а
мајка
Му
се
довијаше
од
сваке
руке
,
да
не
буде
сину
на
терету
.
Лети
се
наимала
под
надницу
на
лакше
радове
,
зими
гребенала
,
прела
,
ткала
по
имућнијим
кућама
,
а
и
лети
и
зими
помало
врачала
и
бајала
.
Тако
се
отимала
од
немаштине
и
глади
,
а
дао
Бог
—
сеоској
души
не
треба
много
:
комад
проје
и
главица
лука
задовољава
потпуно
њене
потребе
и
навике
.
Ђурица
је
лети
,
кад
је
хтео
радити
,
добро
зарађивао
.
Радио
је
све
сеоске
радове
по
скупој
надници
,
а
кад
настане
ново
жито
,
куповао
га
је
и
снабдевао
се
на
целу
зиму
.
А
чим
настане
јесен
,
почео
би
терати
дрва
у
варош
на
туђим
колима
,
од
чега
му
је
такође
остајала
по
нека
пара
.
Али
,
при
свем
том
,
није
било
дана
,
кад
се
он
није
осећао
као
пуки
сиромах
.
Ово
вечно
безизлазно
стање
принуђавало
га
је
да
се
лати
и
таквих
средстава
,
која
су
законом
забрањена
.
За
ово
му
није
требала
постепена
навика
:
у
томе
је
одрастао
...
Другова
не
имађаше
.
Једини
човек
,
пред
којим
је
слободно
смео
отворити
душу
,
који
га
је
заносио
причама
о
хајдуковању
,
био
је
ча-Вујо
из
Брезовца
.
Он
је
водио
велико
пријатељство
и
са
Ђуричиним
оцем
,
па
је
то
наставио
и
са
сином
.
Сваке
недеље
Ђурица
би
се
лепо
обукао
,
па
отишао
у
госте
ча-Вују
,
који
га
је
вазда
радосно
дочекивао
.
Чим
се
сретну
,
Вујо
би
га
узео
за
руку
,
па
би
се
онда
малко
поизмакао
и
тако
би
га
гледао
дуго
и
значајно
,
мерио
би
му
оком
стас
и
сваки
покрет
,
па
,
кад
би
му
најзад
добро
сагледао
оне
двосмислене
очи
,
узвикнуо
би
:
—
Хеј
,
мајковићу
,
зар
је
ова
рука
рођена
да
другоме
аргатује
?
...
Их
,
душу
ли
му
,
што
плаче
гора
за
’
ваким
јунаком
!
А
Ђурица
би
севнуо
оком
и
задовољно
развукао
своје
танке
плаве
брчиће
у
некакав
полуосмејак
,
па
би
онда
,
као
одбацујући
од
себе
такву
похвалу
,
додао
:
—
Прођи
се
,
чича
,
здравља
ти
!
...
Јадне
су
нам
данас
и
горе
и
горски
цареви
...
Нема
више
ни
’
наке
горе
ни
’
накога
Јевђовића
,
кâ
што
ти
причаш
...
—
Ко
,
зар
Јевђовић
?
...
Хеј
,
мој
соколе
;
да
ли
му
је
само
да
те
сагледа
данаске
—
ево
моје
главе
,
ако
не
би
рекао
:
»
Хајде
да
ми
будеш
харамбаша
и
побратим
!
«
...
Не
знаш
ти
,
мој
Ђуро
,
ни
сам
колико
вредиш
.
Чичу
питај
...
После
таква
дочека
Вујо
би
увео
свога
пријатеља
у
собу
,
где
их
је
чекала
спремљена
чутура
вина
,
печена
јагњетина
и
добра
кајгана
на
кајмаку
.
Ту
би
се
,
у
затвореној
соби
,
провело
по
читав
дан
у
поверљиву
разговору
и
пијанци
...
У
тој
истој
соби
спремани
су
и
васпитани
за
потоњи
рад
сви
највећи
зликовци
,
од
којих
је
,
за
последњих
тридесетак
година
,
дрхтала
цела
Шумадија
.
Али
,
треба
да
се
упознамо
с
овим
ча-Вујом
.
По
спољашњости
својој
Вујо
представљаше
неку
необичну
силу
,
која
не
зна
ни
за
какве
препреке
.
Да
је
школован
,
он
би
,
без
сваке
сумње
,
постао
велики
војсковођа
или
велики
чиновник
,
једном
речју
—
човек
,
који
влада
масом
и
коме
се
сви
потчињавају
.
Он
није
био
крупна
и
развијена
стаса
;
напротив
:
његова
коштуњава
сувоњавост
падала
је
одмах
у
очи
свакоме
.
Раста
је
био
повисока
,
а
иђаше
увек
право
,
затурене
главе
,
посматрајући
све
пред
собом
као
са
неке
орловске
висине
.
Очи
му
беху
црне
као
угаљ
,
сјајне
као
жеравица
.
Њихов
поглед
продираше
оштро
у
саму
душу
човекову
,
и
нема
тога
,
који
би
пред
тим
погледом
могао
слагати
,
а
не
поцрвенети
.
И
ако
се
вазда
носио
сељачки
,
ипак
и
у
његову
оделу
и
држању
беше
нечега
,
што
вас
принуђава
да
не
гледате
у
њему
обична
сељака
:
он
није
ни
у
чему
наликовао
ни
сељаку
ни
грађанину
,
он
беше
сам
за
себе
.
Још
су
га
веома
одликовали
негда
црни
,
а
сад
прогрушали
брци
,
дуги
као
повесмо
,
и
густа
округла
брада
,
која
му
је
покривала
скоро
све
лице
испод
очију
на
ниже
.
Нико
од
сељака
није
упамтио
да
је
видео
Вуја
ма
за
каквим
послом
,
нити
му
је
ко
знао
одредити
право
занимање
.
Сваки
дан
је
проводио
у
граду
;
ту
је
седео
и
са
сељацима
и
са
господом
и
са
грађанима
:
слушао
разне
разговоре
,
картао
се
,
пио
и
пред
вече
се
свакад
враћао
кући
.
У
разговору
је
био
врло
опрезан
и
лукав
као
лисица
:
могао
је
,
кад
је
налазио
за
потребно
,
говорити
цео
дан
,
па
ипак
,
на
крају
крајева
,
не
знаш
о
чему
је
говорио
,
а
видиш
да
је
разговор
паметан
.
Он
се
неће
ни
једним
гласом
изрећи
,
а
слушаоца
ће
принудити
да
му
отвори
сву
своју
душу
.
С
тога
је
и
имао
огроман
утицај
на
сву
околину
:
сви
су
му
се
потчињавали
и
—
бојали
га
се
.
Уосталом
,
ова
општа
бојазан
од
Вуја
зависила
је
и
од
неких
других
узрока
.
Рекосмо
да
му
нико
не
би
умео
одредити
право
занимање
,
кад
би
то
било
потребно
ради
статистичких
података
,
али
иначе
знала
су
и
деца
од
чега
Вујо
живи
.
Он
је
,
као
што
поменусмо
,
био
главни
организатор
и
управник
свих
хајдучких
дружина
,
које
се
,
у
дугом
низу
година
,
смењиваху
по
Шумадији
.
Изнајпре
му
је
то
био
посао
од
невоље
,
јер
немађаше
воље
за
рад
,
а
не
беше
друга
начина
да
се
искобеља
из
сиротиње
.
После
,
кад
својим
оштрим
и
проницљивим
умом
оцени
свет
и
околности
око
себе
;
кад
проучи
сва
лица
,
која
рукују
судбином
народа
;
кад
оцени
праву
разлику
између
строгих
и
сувих
законских
одредаба
и
живе
душе
човекове
,
која
управља
тим
одредбама
по
својој
ништавној
вољи
;
кад
виде
како
један
бистар
од
природе
ум
може
да
влада
ученима
и
неукима
—
Вујо
поче
стално
да
се
занима
реченим
послом
.
Кад
му
се
растури
прва
дружина
,
он
стаде
да
врбује
другу
.
Њоме
је
управљао
и
командовао
неограничено
,
самовласно
,
као
прави
деспот
.
Они
,
који
су
с
голим
јатаганима
јуришали
на
имућне
становнике
и
,
као
крвожедни
вуци
,
клали
нејач
и
пекли
људе
,
враћали
су
се
са
својих
пустоловина
право
к
њему
и
изручивали
му
у
крило
све
до
последње
паре
,
што
су
по
скупе
жртве
награбили
.
Он
им
је
од
тога
одвајао
,
као
милостињу
,
по
неку
ситницу
,
да
им
се
нађе
за
дуван
и
друге
случајне
потребе
.
Тако
је
цедио
и
становнике
и
своју
дружину
,
док
год
не
стану
да
се
оплећу
густе
мреже
око
њихових
недела
.
Кад
осети
да
је
близу
крај
,
он
убије
вођа
дружине
,
узме
од
државе
уцену
и
са
тим
живи
,
док
не
пронађе
друго
згодно
лице
за
харамбашу
.
Читаве
десетине
година
прођоше
му
у
такву
животу
,
а
њега
још
ни
глава
не
заболе
због
тога
.
Никад
Вујо
не
одлежа
ни
дан
апса
...
Такав
беше
једини
пријатељ
и
саветник
Ђуричин
.
Једне
недеље
дође
му
Ђурица
рано
у
походе
.
Вујо
беше
спреман
да
пође
у
град
,
па
,
кад
виде
госта
,
застаде
.
—
Куд
си
тако
поранио
,
соколе
?
—
ослови
га
Вујо
пре
него
што
му
се
Ђурица
приближи
.
—
Добро
јутро
,
чича
!
—
поздрави
га
Ђурица
и
пружи
руку
.
—
Добра
ти
срећа
!
Откуд
тако
рано
?
—
Хоћу
у
чаршију
.
Обосих
,
а
и
соли
ми
нестаде
,
па
да
потражим
од
Маринка
на
вересију
.
Вују
севнуше
очи
необично
,
али
он
брзо
и
вешто
сакри
своје
узбуђење
,
па
дохвати
момка
за
руку
и
уведе
га
у
кућу
.
Одатле
Ђурица
изиђе
тек
увече
и
оде
кући
.
На
ногама
му
беху
нови
црвени
опанци
,
а
у
торби
,
која
је
јутрос
висила
празна
,
сад
беше
добар
грумен
соли
и
бут
непечене
свињетине
.
Идући
путом
,
беше
погнуо
главу
и
тако
замишљено
гледаше
преда
се
,
као
и
да
не
опажаше
куд
пролази
.
Понеки
пут
се
укажу
две
праве
,
оштре
боре
између
обрва
му
,
очи
му
засветле
необично
и
одлучно
,
и
цело
лице
му
исказиваше
неку
нему
и
мучну
унутрашњу
борбу
,
која
се
у
њему
збива
,
а
он
се
стара
да
је
савлада
,
да
победи
и
угуши
неко
јако
унутрашње
осећање
.
Једаред
застаде
,
погледа
око
себе
,
па
уздахну
,
као
човек
који
не
може
да
нађе
излаза
из
неке
невоље
.
У
том
му
паде
поглед
на
онај
дуги
планински
венац
,
из
кога
се
величанствено
уздижу
поносна
Букуља
,
Венчац
,
Орловица
,
Ваган
,
и
оде
оком
по
томе
венцу
до
саме
питоме
Колубаре
.
Отуд
му
се
врати
поглед
на
руднички
венац
,
на
Козељ
,
Острвицу
,
два
Штурца
.
И
тај
поглед
као
да
му
даде
неку
нову
снагу
,
јер
у
оку
му
засја
одлучност
,
а
по
лицу
се
разли
грозничаво
бледило
...
ИИИ
Четвртога
дана
после
овога
Ђуричина
пута
,
рано
у
зору
,
дојаха
пред
Ђуричину
кућицу
срески
писар
са
пандурима
,
кметом
,
бировом
и
два
одборника
.
Ђурица
се
тек
обуо
и
умио
,
па
почео
да
облачи
јелек
.
Коњи
фркнуше
пред
кућом
,
а
Ђурица
,
како
беше
почео
да
навлачи
одећу
,
тако
и
остаде
са
подигнутом
руком
,
укочен
,
блед
,
нем
...
Писар
скочи
с
коња
и
приђе
к
отвореним
вратима
,
на
којима
стајаше
пренеражен
Ђурица
.
—
Добро
јутро
,
момче
!
—
поздрави
га
писар
.
Ђурица
прекорачи
праг
,
па
стаде
журно
да
намешта
јелек
,
али
за
нешто
му
беше
рука
запела
,
или
се
тако
њему
чинило
,
тек
он
једнако
савијаше
руку
,
машући
њоме
десно
и
лево
.
Кмет
га
ослови
без
поздрава
:
—
Где
ти
је
мајка
?
Ђурицу
дарну
ова
кметова
осорљивост
.
Пође
му
срџба
уз
груди
,
али
се
он
уздржа
.
У
том
се
зачу
из
куће
слабачак
и
промукао
глас
:
—
Ево
ме
,
Перо
,
сад
ћу
.
Одмах
затим
појави
се
на
вратима
баба
Мара
,
Ђуричина
мајка
.
То
беше
мало
погурена
старица
,
збрчкана
лица
,
зелених
лукавих
очију
.
Падаше
у
очи
њен
кукаст
нос
и
танка
,
шиљаста
,
напред
истурена
брадица
,
која
је
,
док
је
Мара
девовала
,
без
сумње
,
улевала
необична
и
страсна
осећања
сеоској
момчадији
.
Кад
пређе
праг
,
баба
стаде
да
се
здрави
са
необичним
и
немилим
јој
гостима
,
али
је
кмет
прекиде
:
—
Слушај
сад
,
Ђурица
,
и
ти
,
Марија
,
шта
ће
вам
господин
казати
.
Ваљад
’
познајете
господина
Миту
?
Ђурица
подиже
главу
и
јетко
се
насмеши
.
—
Тсс
...
познајемо
—
проговори
махнувши
главом
у
лево
,
хотећи
тим
начином
да
искаже
и
неко
чуђење
ради
ове
необичне
посете
.
—
Ђурђе
—
поче
писар
,
гледајући
га
оштро
и
право
у
очи
—
у
Трбушници
је
ономад
извршена
опасна
крађа
Јовану
Чупићу
:
разбијен
му
је
вајат
и
однесене
су
неке
ствари
.
Власти
је
дошло
до
знања
да
су
код
тебе
,
од
тих
ствари
,
две
огрлице
од
талира
и
цванцика
и
неки
пешкири
.
Хоћеш
ли
сам
да
нам
предаш
те
ствари
,
да
ти
не
претурамо
целу
кућу
?
Ђурица
најпре
беше
оборио
главу
и
гледаше
некуд
у
страну
,
али
кад
писар
помену
опасну
крађу
,
њему
задрхташе
уснице
,
а
преко
лица
му
пређе
,
као
сенка
од
облака
,
нека
лака
,
неосетна
дрхтавица
,
неки
нарочити
израз
великога
душевнога
немира
.
»
Ухватише
...
то
је
оно
;
сад
се
почиње
...
робија
или
гора
...
шта
ће
рећи
ча-Вујо
?
.
.
да
ми
је
само
да
прекољем
овог
кмета
зубима
...
«
као
муње
ређаху
му
се
мисли
у
глави
,
а
десна
му
рука
,
она
што
још
не
беше
јелек
на
њој
намештен
,
сама
се
повијаше
из
рамена
,
и
Ђурици
би
веома
по
вољи
што
никако
не
може
одећу
да
намести
,
те
му
се
десно
раме
и
рука
једнако
налазила
у
послу
.
Сва
ова
забуна
потраја
само
један
тренутак
,
један
миг
.
Ђурица
напреже
вољу
и
,
старајући
се
да
изгледа
што
мирнији
,
проговори
неодлучно
:
—
Можете
сад
говорити
што
ви
је
драго
...
Знам
ја
чије
је
то
масло
...
А
за
то
што
велите
,
за
те
ствари
,
ја
ништа
не
знам
.
—
Е
онда
ћемо
да
тражимо
—
рече
писар
и
махну
главом
кмету
,
који
с
одборницима
,
пандурима
и
бировом
уђе
у
кућу
.
Писар
седе
на
клупицу
пред
кућом
,
један
пандур
остаде
код
Ђурице
и
Марије
,
који
стајаху
пред
вратима
.
Кмет
уђе
с
двојицом
пандура
у
собу
да
прегледа
хаљине
и
скриње
,
а
одборници
са
бировом
тражаху
по
кући
.
После
краткога
тражења
кмет
изиђе
напоље
носећи
гомилу
разних
пешкира
,
међу
којима
не
беху
ни
два
налик
један
другому
.
Писар
извади
из
свога
капута
један
нов
пешкир
и
упореди
га
с
онима
што
кмет
донесе
.
—
Није
то
—
рече
писар
.
—
Ама
видим
и
ја
да
су
сви
различни
.
То
су
жене
доносиле
баби
за
врачање
...
Ене
де
!
...
—
узвикну
кмет
одједном
,
издвојивши
из
оне
гомиле
један
велики
фитиљаш
,
који
беше
истоветан
оному
,
којим
се
беше
опасао
преко
паса
.
—
Откуда
овај
пешкир
код
тебе
?
—
запита
он
бабу
.
—
Знаш
,
ваљад
’
,
кад
ти
је
Мићо
лежао
красте
ко
га
је
извидао
.
Онда
ми
је
то
Стојка
донела
.
Писар
се
громко
и
слатко
насмеја
,
а
кмет
поцрвене
.
—
Ух
,
пос
’
јој
женски
,
ђе
ме
орезили
!
Њему
сад
беше
тешко
да
вређа
ову
бабу
,
која
му
је
,
како
је
он
тврдо
веровао
,
дете
излечила
враџбином
,
али
га
још
више
обузе
срамота
од
писара
.
—
Шта
ћеш
,
господин-Мито
,
простота
!
...
—
Гледај
,
море
,
да
не
наиђеш
још
на
какве
своје
чакшире
...
да
није
и
њих
твоја
домаћица
донела
на
дар
—
одговори
му
писар
и
зацену
се
од
смеја
.
—
Е
тога
нема
...
њено
се
зна
:
пешкир
или
чарапе
и
који
грош
,
то
јој
је
све
.
Нису
наши
доктори
скупи
као
ваши
.
Писар
га
прекиде
:
—
Хајде
,
продужи
посао
.
—
Славе
ти
,
Ђурица
,
немој
да
нас
мучиш
.
Претурићемо
ти
сву
кућу
,
док
не
нађемо
...
Кажи
,
брате
,
где
је
,
па
да
идемо
—
рече
кмет
,
пробајући
да
омекша
и
одобровољи
Ђурицу
.
—
Ја
ти
каза
’
да
не
знам
,
а
ти
сад
чини
што
год
хоћеш
—
одговара
Ђурица
одсечно
,
гледајући
писарева
коња
како
чеше
главу
О
врљике
,
за
које
беше
привезан
.
Кмет
опет
уђе
у
кућу
.
Прође
пола
часа
.
Писар
попуши
неколико
цигара
,
па
устаде
и
обиђе
сву
кућу
унаоколо
.
Иза
куће
стајаше
нека
стара
вајатина
.
Он
завири
у
њу
,
па
,
видећи
да
је
празна
,
врати
се
натраг
.
Кад
хтеде
да
се
појави
иза
ћошка
,
он
претходно
направи
значајан
израз
лица
,
као
кад
човек
нађе
нешто
,
што
је
дуго
тражио
.
С
таквим
изразом
појави
се
пред
кућом
и
погледа
Ђурицу
,
који
не
беше
вичан
таквој
препредености
,
па
се
издаде
.
На
лицу
му
се
јасно
могла
читати
мисао
:
»
Пропао
сам
,
нашао
је
!
...
«
—
Хеј
,
кмете
,
овамо
сви
!
—
викну
писар
.
Изиђоше
сви
из
куће
.
—
Нема
тамо
ништа
.
На
другом
је
то
месту
;
сад
ће
нам
сам
Ђурица
дохватити
—
рече
он
смешећи
се
.
Ђурица
оборио
главу
,
па
,
чини
се
,
и
не
дише
.
Спопала
га
нека
дрхтавица
,
па
се
само
мења
у
лицу
и
ћути
као
заливен
.
Мајка
му
,
напротив
,
стреља
очима
и
по
десети
пут
погледа
писара
,
као
да
би
хтела
загледати
му
у
душу
и
видети
шта
мисли
овога
тренутка
.
—
Хајде
,
Ђурица
,
у
вајат
—
викну
писар
и
махну
главом
на
остале
.
Писар
уђе
први
унутра
,
па
се
одмах
обрте
и
узе
да
посматра
где
ће
пасти
први
поглед
Ђуричин
;
али
овај
уђе
погнуте
главе
и
гледаше
непрестано
у
врх
својих
опанака
.
Полицајац
,
онако
од
прилике
,
погледа
у
једну
страну
крова
и
рече
:
—
Дед
’
,
Ђурице
,
дохвати
нам
!
Да
је
он
био
добар
посматрач
,
могао
би
опазити
како
на
Ђуричину
лицу
сину
радостан
израз
,
који
је
могао
значити
:
»
О
,
па
он
није
нашао
:
могу
се
још
спасти
.
«
Али
он
слушаше
Ђуричин
гласан
одговор
:
—
Ја
не
знам
,
господине
,
шта
хоћеш
од
мене
.
Казао
сам
ти
једном
да
ништа
не
знам
за
те
ствари
,
па
сад
шта
хоћеш
још
?
Чиновник
плану
.
Изненади
га
толика
дрскост
.
Био
је
уверен
у
несумњиви
успех
,
јер
је
први
пут
добро
опазио
ону
значајну
промену
на
Ђуричину
лицу
,
кад
се
он
појавио
отуд
из
вајата
.
Размисли
се
мало
,
па
се
сети
да
је
учинио
погрешку
што
је
погледао
у
кров
,
кад
се
обратио
Ђурици
.
Нареди
те
изиђоше
сви
из
вајата
,
па
разгледа
цео
под
,
по
коме
беше
растурено
ђубре
од
живине
и
стоке
.
Наједаред
узвикну
весело
:
—
Дајте
мотику
!
—
Марија
,
где
је
мотика
?
—
запита
кмет
.
—
Не
знам
,
богме
,
да
ли
је
и
донета
из
луке
.
Ономад
је
дете
тамо
копало
—
одговори
баба
гле
дајући
у
страну
.
Писар
од
тог
одговора
поста
још
веселији
.
—
Ено
мотике
—
викну
пандур
,
угледавши
држалицу
где
вири
из
корова
.
—
Копај
овде
—
рече
писар
одлучно
и
погледа
Ђурицу
.
Разведри
му
се
лице
,
кад
виде
Ђуричин
изглед
.
Пандур
стаде
копати
и
после
неколико
удараца
узвикну
весело
:
—
Даска
!
—
Лакше
сад
—
рече
му
писар
—
пази
да
опкопаш
полако
.
Кад
дигоше
малу
дашчицу
,
видеше
да
она
поклапа
неку
велику
мазушку
,
која
беше
пуна
чарапа
и
пешкира
,
а
на
врху
стајаху
талири
и
полутаци
.
—
Ене
де
!
—
узвикну
кмет
,
погледав
новце
.
»
Пропао
!
...
пропао
!
...
робија
...
окови
...
Сад
одмах
окови
...
јер
он
рече
»
опасна
крађа
«
,
а
Вујо
каже
да
за
то
окивају
пре
суда
...
.
Гвожђе
на
ногама
!
...
«
—
помисли
Ђурица
,
и
само
му
срце
задрхта
од
те
помисли
.
—
Откуд
теби
,
момче
,
ове
ствари
?
—
запита
полицајац
,
дигнувши
на
једном
прсту
дуге
ниске
старинских
новаца
.
—
Не
знам
ја
.
То
су
ми
зацело
,
подметнули
они
што
ме
мрзе
кâ
крвника
—
одговори
Ђурица
,
а
очи
му
некако
чудновато
севнуше
.
—
Бог
с
тобом
,
господине
,
зар
моје
дете
!
...
—
поче
да
нариче
баба
.
—
Немој
душе
грешити
,
ваљ’да
знаш
шта
је
дете
...
Перо
,
по
Богу
си
брате
,
ти
знаш
...
—
Мак
’
се
отале
,
бабо
,
док
ниси
зло
прошла
!
—
викну
кмет
и
изгура
је
из
вајата
,
али
она
продужи
и
даље
нарицати
и
призивати
за
сведоке
цело
село
и
све
светитеље
.
За
један
миг
Ђурицу
везаше
пандури
конопцем
,
повадише
све
ствари
из
лончине
,
повезаше
их
добро
па
обесише
о
Ђуричина
леђа
,
а
огрлице
узе
писар
,
сави
их
у
мараму
и
метну
у
џеп
.
Одмах
затим
пођоше
сви
к
општинској
судници
.
Баба
Мара
затвори
се
у
кућу
и
стаде
кукати
из
свега
гласа
,
а
Ђурица
,
погнуте
главе
,
модра
,
скоро
поцрнела
лица
,
иђаше
пред
пандурима
везан
,
носећи
на
леђима
своје
бешчашће
.
Беше
толико
претоварен
овим
неочекиваним
и
тешким
ударцима
,
да
је
већ
занемео
сав
,
и
душом
и
телом
.
Само
му
беше
једна
мисао
у
глави
:
»
Да
је
само
да
ме
нико
не
види
!
...
«
И
разумевајући
под
тим
»
нико
«
своје
сељане
,
нарочито
му
се
издвајаше
у
памети
једно
лице
,
чије
је
мишљење
за
њега
било
претежније
од
мишљења
цела
света
.
»
Шта
ли
ће
она
рећи
кад
чује
?
...
Презреће
ме
,
грдиће
као
и
сви
други
.
Рећи
ће
:
тако
му
и
треба
!
...
Назваће
ме
лопужом
и
свакојаким
именима
...
Ех
,
луд
ли
сам
што
се
ја
о
моме
сад
бринем
?
Зар
није
све
једно
:
зар
ме
није
и
досад
презирала
!
Све
је
пропало
,
и
младост
,
и
они
лепи
снови
о
будућности
,
све
,
све
!
...
Шта
да
се
ради
?
...
Да
ли
да
чекам
суђење
,
па
да
се
дотле
спреме
сведоци
—
Вујо
би
све
то
лепо
удесио
—
али
шта
би
помогло
,
кад
су
ствари
код
мене
нађене
!
...
Робија
!
окови
!
...
Или
...
или
шта
?
оно
што
Вујо
хоће
,
онај
,
страшни
корак
:
пушку
преко
средине
,
па
у
гору
!
...
Само
да
ме
нико
не
види
.
Али
ако
сврате
у
судницу
?
...
«
И
баш
тога
тренутка
опази
да
су
ударили
оним
путем
који
води
право
к
судници
.
Пред
општинском
кућом
не
беше
никога
.
Уђоше
сви
у
заседање
,
где
писар
састави
протокол
о
свршеном
претресу
,
који
потписаше
кмет
и
одборници
.
Писар
и
кмет
остадоше
у
заседању
да
се
,
поверљиво
,
разговоре
о
другим
општинским
пословима
,
а
остали
,
заједно
са
Ђурицом
,
изиђоше
пред
судницу
и
полегаше
на
меку
зелену
траву
.
—
’
Натема
вас
било
,
како
дознасте
за
ово
тако
брзо
?
—
запита
кмет
љубопитно
,
чим
остадоше
њих
двојица
сами
.
—
Ни
ја
не
знам
све
,
само
то
:
да
је
капетан
добио
писмо
,
у
коме
му
је
достављено
за
Ђурицу
;
а
за
друге
учеснике
не
знамо
још
ништа
.
Но
сад
је
лако
.
Овај
ће
проказати
остале
.
—
Хм
,
богме
ћете
имати
муку
са
њим
.
Не
знаш
га
какав
је
паксијан
...
Мучно
да
ће
он
што
одати
.
—
Хе
—
одговори
писар
—
имамо
ми
поуздан
лек
за
то
—
и
насмеши
се
значајно
.
Кмет
развуче
вилице
у
широк
глуп
осмех
и
,
као
да
је
за
тај
случај
потребно
и
његово
мњење
,
одговори
:
—
Ако
ће
,
ако
ће
;
то
баш
и
ја
велим
.
Шта
ту
нега
,
»
шуле-миле
«
,
но
притегни
пса
,
па
нек
пуцају
кости
...
Е
ја
...
Писар
окрете
разговор
на
друге
ствари
и
,
свршивши
што
је
имао
,
изиђе
пред
судницу
.
Он
и
пандури
за
часак
појахаше
коње
,
узеше
Ђурицу
преда
се
и
одоше
к
среском
месту
.
ИВ
Први
пут
у
животу
Ђурица
се
нађе
у
затвору
,
»
лишен
слободе
«
како
веле
правници
.
Кад
шкрипну
за
њим
брава
,
он
у
оној
полутами
нађе
сламу
,
на
којој
му
је
ваљало
боравити
и
проводити
дуге
дане
и
ноћи
,
па
се
онако
уморан
,
намучен
,
разбијен
душевно
спусти
на
њу
и
дубоко
хукну
.
Овога
тренутка
само
једно
једино
осећање
беше
му
пријатно
:
што
су
му
сад
руке
слободне
.
Уводећи
га
у
затвор
,
одрешише
му
руке
,
којима
у
први
мах
не
могаше
ни
макнути
—
осећаше
јаке
болове
више
лаката
.
Али
ипак
то
није
ништа
према
ономе
како
се
осећао
,
док
му
руке
беху
везане
.
О
,
сад
тек
разуме
шта
значе
руке
за
човека
,
сад
тек
поима
њихову
праву
драгоцену
вредност
.
Одмарајући
се
на
слами
,
стаде
да
разгледа
своју
»
кућу
необичну
«
,
али
у
мраку
,
који
владаше
око
њега
—
и
ако
је
било
тек
подне
—
не
могаше
скоро
ништа
распознати
.
Капци
,
на
једином
прозорчићу
,
беху
заклопљени
,
и
само
неколико
сјајних
зракова
продираху
кроз
пукотине
стара
дрвета
.
То
му
беху
једини
гласници
дана
,
који
владаше
на
пољу
срећноме
свету
.
Како
су
мили
и
драги
сужњу
ови
ретки
и
необични
за
тамницу
дарови
сјајна
сунца
!
...
Ови
зраци
подсетише
га
да
размисли
о
положају
своје
апсане
.
Устаде
са
сламе
,
пође
к
прозору
,
који
беше
виши
од
његове
главе
и
—
о
среће
!
—
до
ушију
му
допре
зврјање
кочија
од
оне
стране
,
на
којој
беше
прозор
.
—
»
Дакле
то
су
оне
апсане
са
улице
,
а
ова
моја
,
то
је
она
на
углу
,
јер
само
је
тај
један
прозор
зазидан
више
од
половине
.
То
знам
добро
,
запазио
сам
толико
пута
...
«
Читав
свет
наде
јурну
му
у
душу
и
паде
на
срце
као
мелем
на
љуту
рану
,
а
отуд
му
се
разли
нека
слатка
,
ваздушаста
топлина
по
целоме
телу
.
Очи
му
у
оној
помрчини
засјаше
необичним
сјајем
и
он
,
готово
несвесно
,
под
утицајем
овога
лепог
осећања
,
пође
ближе
к
прозору
и
стаде
да
разгледа
не
би
ли
се
могао
попети
горе
.
Одмах
наиђе
на
неки
подметач
,
који
су
сигурно
његови
претходници
,
ради
истога
циља
,
ту
наместили
.
Попе
се
на
њега
и
осети
се
као
да
је
на
пољу
.
Поред
куће
не
пролажаше
нико
,
али
се
лепо
чуо
разговор
с
леве
стране
,
од
Јанкове
каване
,
која
је
одмах
до
среске
куће
.
—
Ваљда
нећете
бити
тако
бездушни
,
господин
Перо
,
и
одрећи
нам
ту
велику
част
,
да
прогутате
у
поштеној
компанији
једно
пиштољче
—
чуо
се
глас
од
каване
,
у
коме
Ђурица
одмах
познаде
говорљивог
и
беспосленог
апотекара
.
—
Батали
,
човече
,
сав
сам
гола
вода
.
Идем
да
видим
је
ли
жена
што
спремила
за
ручак
—
одговори
други
,
за
кога
није
било
сумње
да
је
Пера
писар
.
—
Зар
су
те
тако
почастили
Маскарци
,
болан
?
—
рече
неки
непознати
.
—
У
стању
смо
умирити
вашу
велику
бригу
о
ручку
,
јер
смо
били
очевици
,
кад
је
госпођица
куварица
вашега
дома
носила
овоме
Мити
Стрижибрку
два
гушчета
на
заклање
,
а
миледи
Соја
баш
сад
посла
пандура
у
Танасијеву
башчу
за
салату
.
Дакле
,
пријатељу
,
куцнимо
се
!
—
ишчита
апотекар
читаву
декламацију
.
—
Еј
,
Танасијо
,
пошљи
ми
дваесет
пара
јалову
паприку
—
викну
Митко
ашчија
,
преко
од
канцеларије
.
»
Ала
живе
ова
господа
!
—
помисли
Ђурица
у
себи
—
само
једу
и
пију
,
а
ништа
не
раде
«
,
и
ту
се
сети
да
од
јуче
није
ништа
окусио
.
»
Да
ли
ће
ми
донети
хлеба
и
воде
?
«
—
запита
се
,
рачунајући
да
му
данас
неће
ништа
дати
.
»
Да
сам
се
бар
сетио
да
понесем
што
од
куће
;
но
све
једно
,
данас
могу
и
гладовати
.
«
И
ту
се
тек
,
кад
помену
то
»
данас
«
,
опомену
свих
невоља
што
га
снађоше
,
и
би
Му
чудно
што
се
,
поред
свега
тога
,
сећа
јела
.
»
Што
ти
је
човек
—
продужи
мислити
—
све
...
све
,
али
без
хлеба
никуд
!
...
«
—
Хајдес
...
паде
риба
скочи
месо
;
потрчите
муштерије
,
разграбише
људи
!
Ох
,
што
је
Масно--о-о
!
—
повика
Митко
,
лупајући
ножем
о
пањ
.
—
Дај
пречњаке
овамо
!
—
викну
неко
испред
каване
.
—
Молим
,
ја
сам
се
пре
абоновао
—
одговори
апотекар
.
—
Дајте
пандуре
,
поклаше
се
неки
око
јагњећих
ногу
—
опет
се
чу
глас
онога
непознатога
.
—
Молићемо
,
ово
су
пречњаци
,
а
ноге
се
бацају
таквима
—
одговори
му
апотекар
.
«
То
ћу
ја
од
истине
да
гладујем
данас
...
О
,
брате
,
да
ми
је
само
комад
хлеба
...
—
помисли
Ђурица
опет
.
—
Вала
нећу
сад
лупати
,
па
макар
цркô
...
Мрзи
ме
да
гледам
очима
пандуре
...
Како
би
било
да
спавам
?
...
Јес
’
,
ко
ће
ти
сад
заспати
!
«
Постоја
још
мало
на
своме
прозорчићу
,
па
,
кад
виде
да
нико
не
пролази
,
а
и
ноге
га
заболеше
,
сиђе
и
оде
опет
на
сламу
.
Седнувши
на
месту
,
стаде
претурати
сламу
и
ослушкивати
неће
ли
се
опет
што
чути
споља
.
Уосталом
он
се
и
не
надаше
да
што
чује
,
али
му
је
било
веома
потребно
да
се
ма
чим
забави
,
да
нађе
ма
каква
посла
уму
,
само
да
не
мисли
о
ономе
што
је
од
јутрос
преко
главе
претурио
.
Све
,
што
се
тицало
тога
,
стајаше
иза
њега
као
какво
црно
страшило
,
које
је
готово
да
га
свакога
тренутка
у
своје
канџе
дочепа
.
А
он
избегаваше
сваку
помисао
,
која
би
га
на
то
подсетила
,
и
ако
осећаше
последице
тога
непрестано
и
око
себе
и
на
себи
самом
.
Тек
беше
му
стало
до
тога
,
да
ово
садашње
расположење
,
ово
»
нетицање
ничега
«
продужи
што
више
може
.
У
таквој
тишини
,
у
тој
затупљеној
укоченој
самоћи
,
не
мислећи
и
не
осећајући
ништа
,
проведе
неколико
дугих
часова
.
Сунце
удараше
готово
хоризонтално
у
капке
на
прозору
,
на
улици
се
народ
живо
креташе
,
зврјање
кола
и
топот
коњских
ногу
чуо
се
свакога
тренутка
,
а
он
непрестано
сеђаше
у
свом
куту
непомичан
,
укочен
,
сав
удубљен
у
своје
немо
,
дуго
ћутање
.
Ни
једне
мисли
,
ни
једнога
покрета
!
...
Наједаред
,
усред
тога
гробнога
ћутања
,
нешто
око
браве
на
вратима
заклопара
и
врата
се
отворише
нагло
.
Да
је
гром
ударио
усред
апсане
,
чини
му
се
не
би
се
тако
изненадио
ни
тако
детињски
уплашио
,
као
што
се
уплаши
од
овог
обичног
отварања
врата
;
усред
неме
и
дуготрајне
тишине
,
којој
се
беше
сав
предао
.
Истога
тренутка
,
кад
се
врата
почеше
отварати
,
он
скочи
као
електрисан
и
стаде
насред
апсане
,
бленући
узверено
и
плашљиво
у
лице
апсанџино
,
који
га
,
вичним
оком
,
љубопитно
посматраше
.
Познаде
главног
апсанџију
Радисава
,
с
којим
је
неколико
пута
пио
по
каванама
,
али
му
се
сад
он
учини
страшнији
од
самога
ђавола
.
Нарочито
му
паде
у
очи
оно
лукаво
жмиркање
малих
и
сјајних
Радисављевих
очију
,
које
ћутећи
,
али
веома
речито
говораху
:
»
А
,
лијо
,
ту
ли
смо
!
...
«
Радисав
га
погледа
онако
узверена
и
,
ваљда
ради
већег
ефекта
,
звецну
кључевима
;
затим
му
се
одједном
набраше
обрве
,
па
викну
заповеднички
и
грубо
—
Излази
!
»
Боље
што
се
чини
невешт
старом
познанству
,
сад
ми
је
то
лакше
и
згодније
...
баш
га
не
бих
могао
погледати
,
а
већ
после
...
лако
ћемо
...
«
—
помисли
Ђурица
и
послушно
,
погнуте
главе
,
изиђе
у
ходник
,
где
га
дочека
други
пандур
и
одведе
право
у
канцеларију
.
За
зеленим
столом
сеђаше
сам
капетан
,
а
уз
једну
полицу
,
претрпану
свежњевима
хартија
,
стајаше
писар
Мита
и
разгледаше
нека
акта
.
Чим
капетан
проговори
,
он
се
осврте
и
приђе
к
столу
.
Кад
уђе
Ђурица
,
капетан
га
погледа
оштро
,
али
се
иза
те
оштрине
не
могаше
сакрити
и
она
обична
радозналост
,
са
којом
први
пут
посматрамо
свакога
човека
,
за
кога
нам
се
каже
да
је
зликовац
.
—
Шта
си
ти
,
море
,
починио
тамо
у
Трбушници
?
—
проговори
капетан
,
чим
Ђурица
стаде
.
»
Хвала
Богу
!
«
—
помисли
Ђурица
.
Он
се
плашио
само
тога
првога
питања
,
страховао
је
само
од
почетка
;
а
кад
виде
да
му
само
питање
ставља
на
расположење
повољан
одговор
,
он
дође
к
себи
и
,
погледавши
капетана
право
у
очи
,
одговори
одлучно
:
—
Не
знам
,
господине
!
...
Шта
су
они
намислили
са
мном
—
Бог
зна
,
а
гре’ота
је
сирома’у
човеку
’
вако
подметати
—
и
овај
му
се
одговор
тако
допаде
,
да
већ
поче
и
сам
веровати
у
истинитост
његову
.
Капетан
се
јетко
насмеши
,
као
човек
који
непрестано
слуша
овакве
одговоре
од
свих
правих
криваца
,
те
увиђа
,
да
за
овај
мах
не
може
што
друго
ни
очекивати
.
—
А
шта
ћеш
рећи
на
испиту
за
ствари
,
које
су
код
тебе
нађене
?
И
то
су
ти
,
ваљада
,
подметнули
?
—
Не
знам
,
господине
...
—
Добро
,
добро
...
—
прекиде
га
капетан
—
сад
ти
то
и
не
тражим
.
Звао
сам
те
само
да
ти
кажем
:
сутра
ће
доћи
Трбушничани
да
познаду
своје
ствари
,
и
ти
ћеш
одмах
у
окове
.
Твоје
ми
признање
не
треба
ништа
,
али
ми
мораш
казати
,
с
ким
си
извршио
похару
.
Ноћас
се
добро
промисли
...
Али
не
заборави
да
ми
овде
имамо
такве
мајсторије
,
од
којих
и
мутави
проговоре
...
—
заврши
капетан
,
и
тако
се
значајно
осмехну
,
да
Ђурица
осети
како
му
се
кожа
под
кошуљом
набира
.
—
Води
га
!
—
викну
капетан
пандуру
и
диже
се
од
стола
.
Као
у
неком
бунилу
и
заносу
Ђурица
прође
кроз
врата
,
кроз
дуге
ходнике
на
горњем
,
па
затим
на
доњем
спрату
и
,
не
проговоривши
ни
речи
,
уђе
у
апсану
и
паде
на
сламу
.
—
Овде
је
крчаг
с
водом
и
хлеб
,
а
онде
у
ћошку
лончина
—
објасни
му
пандур
,
па
изиђе
и
забрави
врата
.
Ово
последње
објашњење
као
да
није
ни
било
потребно
,
јер
чим
уђе
у
апсу
,
Ђурица
осети
страшан
смрад
,
од
кога
му
пођоше
сузе
из
очију
.
Збуњен
,
уплашен
,
изненађен
свим
овим
што
се
са
њим
догодило
,
Ђурица
ни
у
прво
време
па
ни
доцније
не
знађаше
шта
да
мисли
,
нити
беше
у
могућности
да
ма
какав
правац
да
својим
мислима
.
Час
се
сећао
села
,
своје
куће
и
свега
онога
што
му
беше
тамо
најмилије
;
час
стане
да
мисли
о
оним
страшним
мајсторијама
,
које
