јебио
забележен
стан
госпође
Стојанке
.
Колико
је
пута
прочитао
оно
што
је
Стојанка
на
тај
папирић
забележила
,
толико
је
пута
поновио
у
себи
Неранџине
речи
:
„
Кад
стигнеш
у
Београд
,
не
полази
са
станице
пешке
,
већ
седи
у
фијакер
,
подај
ту
цедуљу
кочијашу
и
реци
му
:
ево
,
овамо
ме
одвези
“
.
Добро
је
било
што
га
је
Неранџа
тако
поучила
јер
од
онога
роја
мисли
што
су
се
читава
пута
врзле
по
његовој
глави
,
он
не
би
знао
био
измотати
улицу
и
број
куће
Стојанчине
,
да
се
је
само
на
памћење
своје
био
ослонио
.
Погранична
полиција
у
Земуну
беше
рада
да
сазна
—
којим
послом
он
иде
,
у
ово
ратно
време
,
у
Србију
?
У
чика-Паји
се
,
на
то
питање
пробудио
бачвански
хумор
па
им
одговори
:
„
Та
ваљда
тек
не
мислите
да
ћу
и
ја
,
овако
стар
,
у
српске
комите
?
Није
Србија
спала
на
оваке
богаље
!
.
.
Летос
ми
се
удала
кћи
у
Београд
.
Човек
јој
је
отишао
у
рат
,
а
она
остала
сама
на
дому
те
идем
да
ју
доведем
мојој
кући
.
Кад
баш
хоћете
да
знате
,
ето
зашто
путујем
у
Београд
.
А
кад
се
сутра
вратим
с
њоме
,
увидећете
да
вам
не
лажем
“
.
Прегледаше
му
путну
исправу
,
прегледаше
му
торбу
,
промерише
и
њега
добро
с
очима
и
—
пустише
га
с
милим
Богом
.
Кад
је
стао
на
земљу
својих
прадедова
,
чика-Паји
се
раширише
груди
.
Не
могаше
сит
да
се
наудише
онога
зрака
што
слободом
мириши
.
Нашао
се
у
непознатому
свету
,
и
ипак
му
се
сваки
човек
познатим
чинио
.
Он
је
поздрављао
свакога
,
а
њега
је
свако
отпоздрављао
.
Долазило
му
је
да
се
рукује
са
једним
и
другим
и
да
га
својски
упита
:
„
Како
си
,
брате
?
“
Србијанска
полиција
није
била
радознала
:
шта
ће
он
у
Београду
?
Без
бриге
је
сео
на
фијакер
и
предао
ону
цедуљу
кочијашу
.
Овај
,
иако
није
знао
читати
,
разумео
је
шта
то
значи
.
Показао
је
цедуљу
једном
господину
и
овај
му
је
прочитао
са
ње
свесрдно
улицу
и
број
куће
.
Чика-Паја
није
затекао
код
куће
ни
Стојанку
ни
Нату
.
Стојанчина
девојка
,
Анђа
,
кад
јој
је
рекао
ко
је
он
,
уведе
га
у
собу
и
,
рекавши
му
да
су
оне
у
болници
и
да
ће
тек
у
подне
доћи
кући
,
пустила
се
с
њим
у
пријатељски
разговор
као
са
својтом
каквом
.
Како
је
путовала
стрина-Неранџа
?
Кад
је
стигла
кући
?
Јесу
ли
се
обрадовале
гласу
,
да
је
њена
госпођа
нашла
Нату
?
У
које
доба
се
он
кренуо
од
куће
?
—
и
још
многа
,
многа
питања
је
Анђа
имала
,
по
којима
је
чика-Паја
јасно
видео
колико
је
овој
кући
на
срцу
лежала
судбина
његове
кћери
.
А
то
је
у
великој
мери
стишавало
и
његову
нестрпељивост
.
—
Ево
их
!
—
узвикну
одједном
Анђа
,
кад
спази
на
прозору
Стојанку
и
Нату
.
—
А
гле
нашег
чика-Паје
!
—
зазвони
радосни
глас
Стојанчин
.
—
Бабо
!
—
викну
Ната
и
паде
пред
њега
на
колена
.
Узе
му
љубити
руке
и
полевати
их
врелим
сузама
.
—
Бабо
,
опрости
ми
!
—
—
Опроштено
ти
је
,
дете
моје
.
Опроштено
ти
је
све
!
Али
прошћавај
и
ти
свом
баби
,
што
те
је
душмански
измучио
.
—
Заслужила
сам
бабо
.
Нисам
те
послушала
.
—
Ех
!
—
одмахну
с
главом
чика-Паја
,
као
да
тиме
хтеде
избацити
из
памети
и
сећање
на
све
оно
што
се
непријатно
догодило
.
—
Него
кажи
ти
мени
где
је
наш
Пера
?
Одведи
ти
мене
к
њему
.
—
После
ручка
ћемо
те
одвести
—
прихвати
Стојанка
.
—
А
сад
хајдемо
да
ручамо
.
СЕДАМДЕСЕТ
ДРУГА
ГЛАВА
Под
градом
Краљевића
Марка
.
19
.
октобра
српска
се
војска
кретала
ка
Прилипу
,
колевци
и
граду
Краљевића
Марка
.
Турци
се
,
у
повлачењу
,
беху
зауставили
и
утврдили
између
Велеса
и
Прилипа
,
на
Козјаку
,
Крстацу
,
Пристату
и
Мукошу
,
великим
висовима
планине
Бабуне
.
Кључеви
њихових
позиција
налазили
су
се
на
одсеку
и
на
висини
од
1200
до
1500
метара
,
одакле
је
отпор
био
лак
,
омогућен
гађањем
на
врло
велику
даљину
,
дочим
Срби
нису
могли
нападати
ни
са
каквог
згодног
места
.
Са
теренских
прилика
,
пољску
артиљерију
употребити
уопће
нису
могли
.
Непријатељ
,
користећи
се
веома
вешто
тереном
,
брисао
је
артиљеријском
,
митраљеском
и
пушчаном
ватром
падине
,
уз
које
су
се
Срби
морали
пузати
као
козе
.
И
они
су
ипак
успели
да
заузму
један
по
један
турски
положај
.
Пошто
су
Срби
Крстац
заузели
нечувеним
напором
и
огромним
губицима
,
Турци
су
се
повукли
и
зауставили
на
Козјаку
.
У
тому
положају
их
је
ноћ
затекла
.
Сутрадан
,
у
освитак
,
бој
је
почео
поново
.
Турци
су
покушали
да
поврате
своје
изгубљене
положаје
и
нападали
су
веома
жестоко
,
али
су
их
српски
бајонети
и
бомбе
,
сваки
пут
,
десеткујући
одбијале
.
„
Морамо
пошто
по
то
узети
Прилип
,
колевку
Краљевића
Марка
!
“
—
хорило
се
из
јуначких
грла
и
официра
и
војника
српских
.
Није
ту
нико
помишљо
на
смрт
,
која
је
непрестано
махала
с
косом
међу
њима
.
Што
их
је
више
падало
,
то
их
је
све
упорније
постицала
на
борбу
мисао
,
да
се
колевка
Краљевића
Марка
мора
заузети
.
Поручник
Влада
Алексић
је
у
сваком
боју
одликовао
се
невиђеним
јунаштвом
.
Шта
пута
су
га
његови
војници
молили
да
не
излаже
свој
живот
толиким
опасностима
.
Његова
глава
за
њих
све
мисли
и
управља
с
њима
.
Шта
би
они
,
јадни
,
да
та
мудра
глава
падне
?
—
Само
нек
вам
је
срце
свагда
на
месту
,
браћо
.
А
моја
глава
толико
исто
вреди
колико
и
ваша
.
Паднем
ли
ја
,
ево
вам
већ
сада
остављам
у
аманет
моју
команду
,
за
сва
времена
:
„
Напред
!
.
.
“
Та
реч
нека
вам
је
свагда
и
у
души
и
у
срцу
.
Она
ће
вам
свагда
победу
и
славу
донети
.
Други
дан
битке
на
Крстацу
,
поручник
Влада
Алексић
је
био
,
тако
рећи
,
продрзљив
.
Његова
одважност
је
,
тога
дана
,
надмашила
свако
јунаштво
.
Где
је
борба
најжешћа
била
,
где
су
се
бајонети
најљуће
ломили
,
где
се
„
зубма
клало
“
—
онде
се
борио
поручник
Алексић
.
У
таком
ужасном
покољу
једном
,
узвикну
Алексић
колико
га
грло
подносаше
:
—
Ено
куле
Краљевића
Марка
!
Напред
!
—
То
викну
и
,
погођен
куршумом
у
груди
,
паде
као
подсечен
бор
.
Војници
му
притрчаше
и
изнесоше
га
из
убојне
линије
.
Кад
га
положише
на
носила
и
пођоше
с
њим
на
превијалиште
,
још
једном
се
разабра
и
изусти
:
—
Ено
куле
Краљевића
Марка
...
Напред
.
—
А
несвестица
му
освоји
душу
.
СЕДАМДЕСЕТ
ТРЕЋА
ГЛАВА
Занимљива
пригода
у
Скопљу
Поред
ужасних
тешкоћа
,
зла
времена
,
непрекидних
бојева
,
—
српска
је
војска
надчовечним
напором
и
јединственом
дурашношћу
сламала
и
одмах
даље
гонила
непријатеља
.
Није
му
дала
ни
да
одахне
,
а
камо
ли
да
се
одмори
и
прибере
.
Та
одлична
својства
и
жарко
родољубље
српскога
војника
разјашњују
нечувене
и
ван
Србије
и
не
слућене
победе
српске
.
У
непрекидним
маршевима
и
биткама
разуме
се
,
да
је
и
српској
војсци
добро
дошао
по
који
час
одмора
.
Они
одреди
српске
војске
што
су
после
заузећа
Скопља
остали
још
ту
,
могли
би
се
били
прилично
и
одморити
,
да
Скопље
не
беше
пуно
скривених
турских
војника
и
подмуклих
Арнаута
.
По
подрумима
,
магазама
,
таванима
,
разним
стајама
,
—
у
сваком
могућном
скровишту
налазили
су
их
и
обезоружавали
српски
војници
.
Налазили
су
тако
скривена
и
покојег
преобучена
официра
турског
.
То
је
преметање
турских
и
арнауских
кућа
откинуло
српској
посади
у
Скопљу
добар
део
онога
времена
што
га
је
могла
на
одмор
употребити
.
И
све
те
зликовце
и
крвопије
,
који
су
тако
срамно
склањали
главу
испред
српског
мача
,
српска
је
управа
заробила
додуше
,
али
је
с
њима
најчовечније
поступала
.
У
очима
тих
нељуди
је
у
исти
мах
пламтела
и
мржња
и
страховање
за
свој
живот
.
Ненавикли
заробљеному
непријатељу
живот
поштедити
или
га
неосакаћена
оставити
,
зверским
и
уједно
зачуђеним
погледом
звераху
на
српске
војнике
када
их
ови
извукоше
из
скровишта
и
пратише
их
у
притвор
.
А
својта
им
запомагаше
за
пратњом
:
„
Не
уби
!
.
.
Не
уби
!
“
Првога
дана
тих
преметачина
,
мајор
Жарко
је
пошао
из
свога
стана
и
нашао
се
у
тесној
улици
,
закрченој
одрпаном
руљом
арнаутских
жена
,
стараца
и
дечурлије
.
„
Не
уби
!
.
.
Не
уби
!
“
хорила
се
вика
те
руље
.
Кад
се
мајор
Жарко
приближио
,
руља
притече
к
њему
,
опколи
га
и
склопљених
руку
стаде
из
свег
грла
викати
:
„
Не
уби
!
“
Мајор
тада
тек
спази
да
српски
војници
прате
два
Арнаута
.
Насмеши
се
и
стаде
утишавати
ту
светину
и
тешити
ју
да
се
не
боји
за
живот
заробљеника
.
Тек
што
се
руља
одмакнула
и
он
пошао
даље
,
излетише
из
једне
куће
две
Туркиње
пред
њега
.
Свилене
димије
и
укусно
срезано
одело
њихово
даваху
места
слутњи
да
су
из
беговскога
харема
.
Једна
од
њих
,
не
марећи
што
ће
јој
профане
очи
лица
сагледати
,
разврже
фереџу
и
на
Жарка
сијнуше
два
црна
ока
што
човеку
мозак
прожижу
.
Млађано
,
бледо
лице
јој
готово
унакажено
од
бола
и
страха
.
Још
на
пет-шест
корака
пред
Жарком
подиже
руке
и
очајничким
гласом
крикну
на
француском
језику
:
—
Господине
!
.
.
Жарко
застаде
,
поздрави
хануме
војнички
и
представи
им
се
:
—
Српски
краљевски
мајор
Вељковић
.
—
Господине
мајоре
,
не
дајте
да
нас
убију
!
Мајор
се
насмеја
,
прихвати
пружене
му
руке
и
одговори
утешно
:
—
Небојте
се
ничега
!
Наши
војници
не
убијају
ни
непријатеља
који
им
се
преда
.
А
женска
није
никада
погинула
нити
ће
погинути
под
српским
мачем
.
—
Нека
носе
све
што
нађу
у
мојој
кући
,
само
нека
нам
поштеде
млађан
живот
наш
!
—
мољаше
даље
ханума
и
повуче
мајора
у
кућу
из
које
беху
истрчале
на
улицу
.
—
Кога
имате
још
дома
од
својих
?
—
запитао
је
успут
мајор
.
—
Никога
.
У
кући
смо
само
ја
и
ова
девојка
,
сестра
мога
мужа
.
Летос
сам
доведена
из
Цариграда
.
Отац
ми
је
члан
државнога
сената
.
Муж
ми
је
Јусуф
бег
Джинић
,
капетан
у
царевој
војсци
.
Срби
су
га
,
чујем
,
заробили
код
Куманова
.
Говори
се
да
су
му
већ
и
одсекли
главу
,
или
су
га
пушкарали
—
исприча
ханума
до
куће
,
а
ни
одахнула
није
.
У
кући
затече
мајор
четири
српска
војника
са
једним
наредником
,
где
баш
излазише
из
подрума
.
—
Стојте
—
рече
им
мајор
мирно
,
и
војници
стадоше
с
пушком
низ
ногу
.
—
Јесте
ли
нашли
кога
сакривена
?
—
Нисмо
,
господин-мајоре
—
одговори
наредник
.
—
Јесте
ли
сву
кућу
преметли
?
—
На
горњем
спрату
још
нисмо
били
.
—
Стојте
ту
и
чекајте
ме
—
заврши
мајор
и
пође
са
Туркињама
на
спрат
.
На
спрату
врата
свих
соба
широм
отворена
.
На
сред
диванане
,
на
скупоценом
ћилиму
лежи
у
гомили
разноврсно
оружје
Јусуф-бегово
,
што
га
је
млада
ханума
његова
сама
спремила
српским
војницима
,
у
знак
својевољне
предаје
.
—
Ово
ћете
предати
,
а
за
друго
се
ништа
небојте
—
рече
мајор
.
—
Нека
носе
.
Нека
носе
све
што
год
хоће
,
само
живот
нека
нам
не
узму
!
—
Ево
дајем
вам
веру
,
да
вас
нико
ни
зло
погледати
не
ће
.
Будите
спокојни
,
ханумо
,
и
за
ваш
и
за
бегов
живот
.
Сем
овога
оружја
,
наши
војници
вам
не
ће
ни
крпице
изнети
одавде
.
—
Али
,
још
док
је
ваша
војска
била
у
Куманову
,
говорило
се
да
ће
нас
Срби
,
ако
освоје
град
,
све
злоставити
,
поклати
и
поубијати
и
жене
и
децу
,
а
наше
домове
опљачкати
.
—
Све
је
то
страх
говорио
.
Говорио
је
на
уста
оних
,
који
су
осећали
да
су
много
скривили
српском
народу
.
Али
,
ми
нисмо
дошли
да
се
светимо
за
учињена
зла
.
Ми
смо
дошли
да
ослободимо
нашу
браћу
од
тешкога
робовања
.
И
то
смо
постигли
.
Од
сада
ће
царовати
овде
правда
,
ред
и
једнакост
.
Сви
ће
грађани
краљевине
Србије
бити
слободни
.
Наша
ће
се
власт
бринути
да
никому
ни
длака
с
главе
не
нестане
.
Само
ће
онај
бити
кажњен
по
правди
,
кој
се
огреши
о
закон
.
Будите
,
дакле
,
спокојни
и
небојте
се
ничега
—
заврши
мајор
те
,
салутирајући
,
хтеде
да
се
удали
.
Али
Туркиње
се
савише
око
њега
и
стадоше
га
преклињати
:
—
Не
остављајте
нас
!
Алах
нека
вам
буде
свагда
милостив
!
Мајоре
,
не
остављајте
нас
!
Кажите
вашим
војницима
нека
и
они
тако
витешки
поступају
с
нама
као
ви
.
Реците
им
,
нека
узму
што
им
је
год
воља
,
само
нека
поштеде
мене
и
ову
девојку
.
—
Није
потребно
да
им
то
кажем
—
рече
мајор
и
осмехну
се
.
—
А
ви
останите
покрај
нас
бар
донде
,
док
ваши
војници
не
узму
бегово
оружје
и
не
оду
од
нас
.
—
То
није
никаква
жртва
.
То
ћу
вам
радо
учинити
.
Мајор
зовне
наредника
и
наложи
му
да
покупе
бегово
оружје
са
ћилима
и
да
се
удаље
.
Туркиње
тек
по
одласку
војника
дахнуше
душом
.
Бацише
и
фереџу
и
шамију
са
главе
и
—
само
што
не
загрлише
витешкога
мајора
.
—
Алах
је
у
превеликој
милости
послао
вас
к
нама
.
Ми
бисмо
најсрећније
биле
,
кад
бисте
ви
могли
остати
уз
нас
док
се
бег
не
врати
кући
.
Је
л
’
те
,
он
ће
се
вратити
дому
свом
?
Срби
не
ће
њему
одузети
живот
.
А
ја
бих
вам
донде
врло
радо
уступила
све
његове
собе
.
Примите
их
у
име
моје
захвалности
.
Ми
ћемо
вас
дворити
као
свога
господара
.
Алахова
је
воља
била
да
престане
турско
царство
.
Ви
сте
освојили
Скопље
,
а
нас
учинили
својим
робљем
.
Ја
и
ова
девојка
радо
ћемо
бити
ваше
робиње
.
Уселите
се
у
ваше
собе
и
владајте
с
нама
по
својој
вољи
.
Примамљиве
речи
младе
хануме
нису
могле
навести
мајора
Вељковића
да
прими
понуду
.
Његово
и
срце
и
душа
беше
испуњена
љубављу
према
Стојанци
.
А
та
љубав
његова
и
његово
витештво
не
даваху
никаквој
слаткој
варци
приступа
у
његове
груди
.
—
Веома
ми
је
жао
,
ханумо
,
што
морам
изјавити
де
не
могу
примити
вашу
понуду
.
У
српској
кући
нема
ни
робова
ни
робиња
.
Код
нас
свако
зрело
чељаде
ужива
слободу
.
—
Па
ако
ви
ужелите
,
—
упаде
му
у
реч
беговица
—
и
ми
ћемо
је
уживати
.
Не
морате
ви
нас
сматрати
робињама
својим
.
Сматрајте
ви
нас
као
што
се
код
вас
сматра
жена
у
кући
.
Ми
ћемо
се
прилагодити
вашим
обичајима
.
Само
нас
немојте
остављати
саме
у
овој
кући
.
Застрашене
смо
врло
,
па
се
бојимо
и
на
пенџер
стати
.
Бојимо
се
да
нас
какав
куршум
са
улице
изненада
не
смакне
.
Примите
,
мајоре
,
моју
понуду
и
будите
нам
сталан
заштитник
.
—
То
већ
никако
не
би
могло
бити
.
Мени
може
свакога
часа
доћи
заповед
да
марширам
даље
са
својом
трупом
.
Али
ви
ипак
будите
утешени
.
Наша
ће
власт
поставити
стражу
,
која
ће
вашу
кућу
и
вас
чувати
од
сваке
неприлике
.
Небојте
се
ничега
.
Можете
слободно
стојати
,
кад
год
вам
је
воља
,
на
пенџеру
.
Тако
ћете
се
бар
својим
очима
уверити
,
да
је
наша
власт
завела
потпун
ред
и
сваку
безбедност
у
Скопљу
.
А
сада
,
остајте
ми
здраво
!
Мајор
поново
салутира
и
упути
се
из
собе
па
низ
степенице
,
а
Туркиње
,
заборављајући
сваки
ред
и
адет
харемски
,
гологлаве
полетеше
за
њим
доле
.
И
кад
је
он
већ
далеко
поодмако
тесном
улицом
,
оне
су
га
још
увек
пратиле
усијаним
очима
иза
отшкринута
капиџика
.
СЕДАМДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
ГЛАВА
.
Прстеновање
у
болници
.
Чика-Паја
је
једва
дочекао
да
се
сврши
ручак
.
Њему
није
било
до
јела
и
гозбе
.
Он
је
дошао
у
Београд
да
сврши
оно
што
је
намислио
,
а
после
...
после
,
ако
би
се
нашло
згодно
друштво
,
не
би
марио
да
се
провесели
.
Та
његова
јединица
је
његово
једино
весеље
.
—
Хоћемо
ли
?
—
запитао
је
тихо
своју
кћер
,
кад
се
дигоше
од
стола
.
—
Док
госпођа
Стојанка
рекне
—
шапну
му
Ната
.
Чика-Паја
уздахну
и
пође
ка
прозору
да
промотри
живот
на
београдској
улици
,
не
би
ли
му
чекање
лакше
пало
.
Свет
врви
и
тамо
и
амо
,
али
чика-Паји
ништа
не
запиње
за
око
.
Њему
се
врти
по
памети
само
писар
Пера
.
Замишља
га
како
лежи
,
тешко
рањен
,
на
постељи
па
стење
,
хуче
,
уздише
и
превија
се
од
бола
...
Хоће
ли
преболети
?
Хоће
ли
од
њега
опет
бити
човек
,
или
ће
остати
сакат
,
нагрда
,
богаљ
,
који
не
ће
ваљати
ни
себи
ни
другима
?
Хоће
ли
бити
,
као
што
би
пре
тога
био
,
прилика
за
његову
Нату
?
Те
га
мисли
немило
дираху
,
али
је
он
тврдо
био
одлучио
да
не
квари
више
избор
своје
кћери
.
Сетио
се
и
своје
младости
.
Помишљао
је
,
шта
би
он
све
био
кадар
да
учини
и
од
себе
и
од
другог
кога
,
да
је
Неранџа
била
другом
кому
дала
руку
.
У
тому
замршају
мисли
угодно
га
дотаче
љубазан
глас
Стојанчин
:
—
Чика-Пајо
,
сад
можемо
у
болницу
.
Кад
беху
већ
на
догледу
болнице
,
чика-Паја
нађе
умесним
још
ово
питање
:
—
Је
ли
,
кћери
моја
,
па
баш
ни
за
кога
другог
не
би
,
већ
само
за
Перу
?
Ната
се
дотле
већ
одавна
била
охрабрила
,
па
се
није
сад
ни
пред
оцем
устезала
.
—
Само
за
Перу
,
бабо
—
одговори
она
одлучно
.
—
Па
нек
’
је
срећно
!
Пера
ћата
се
,
до
тога
дана
,
био
већ
прилично
опоравио
.
Операција
његове
ране
је
срећно
испала
и
зарашћивање
је
напредовало
лепо
.
Могао
је
већ
и
силазити
са
постеље
;
могао
је
новине
читати
и
забављати
се
па
и
пошалити
са
другим
рањеницима
.
—
А
теби
,
Стојане
,
баш
одвали
шрапнел
руку
.
Како
ћеш
,
болан
,
косу
и
мотику
прихватати
?
-
говораше
неки
рањеник
једном
резервисти
у
болници
.
—
Што
косу
и
мотику
,
али
како
ће
жену
загрлити
!
—
прихвати
Пера
ћата
,
који
је
седео
на
постељи
,
обгрлио
колена
и
пушио
цигаретлу
.
—
Мучи
,
не
спрдај
се
—
одбаци
му
Стојан
.
—
Ако
ти
заручница
сазна
да
си
оставио
кашику
мозга
под
Рујном
,
хоће
ти
вратити
прстен
.
Баш
у
том
тренутку
отворише
се
врата
и
уђе
госпођа
Стојанка
,
а
за
њом
чика-Паја
и
,
напослетку
,
Ната
.
Ова
је
,
као
обично
,
носила
у
руци
завежљај
цигаретли
и
духана
,
што
је
Стојанка
сваки
дан
куповала
за
рањенике
.
Чика-Паја
је
слушао
и
у
свом
селу
о
силним
рањеницима
које
непрекидно
довозе
са
бојишта
у
Београд
,
па
би
се
сваки
пут
згрозио
од
помисли
на
муке
и
патње
тих
унесрећених
јадника
.
Он
није
могао
да
представи
себи
:
куда
смештају
и
како
смажу
превијање
,
лечење
и
неговање
толиких
рањеника
.
При
тому
би
обично
узимао
за
пример
своје
село
.
„
Ето
,
—
рачунао
би
он
у
себи
—
у
нас
има
четири
,
баш
доста
простране
школе
.
Нека
стане
у
сваку
по
десет-дванаест
постеља
.
Па
шта
је
то
?
Наше
село
има
две
стотине
кућа
.
У
сваку
кућу
да
сместиш
,
једно
на
друго
,
по
три
рањиника
:
па
шта
је
и
то
,
кад
се
узме
да
се
сваки
дан
довезе
њих
по
четири
—
пет
стотина
?
А
где
је
сад
послуга
за
толике
страдалнике
?
.
.
Еј
,
кукавци
једни
!
.
.
Довозе
их
у
Београд
само
да
онде
умру
.
“
При
поласку
у
болницу
,
чика-Паја
се
није
никуд
освртао
.
Задубљен
у
своје
мисли
,
он
је
гледао
само
пред
себе
.
Спољашњи
облик
Београда
,
у
овај
мах
,
није
могао
измамити
његову
пажњу
.
Није
га
ништа
занимало
.
Ушао
је
и
у
болницу
,
а
није
ју
ни
погледао
споља
.
Кад
су
ушли
у
широк
и
дуг
ходник
,
он
се
обесио
о
руку
својој
кћери
,
да
се
не
изгуби
у
метежу
оне
господе
и
госпођа
,
погурених
сељана
и
сељанака
,
који
гамизаху
тамо-амо
,
на
прстима
,
без
речце
разговора
или
шапућући
,
да
не
би
нарушили
мир
и
тишину
те
куће
,
одређене
—
како
он
мишљаше
—
за
то
,
да
се
у
њој
растају
с
душом
они
,
које
смрт
није
на
бојном
пољу
покосила
.
А
крај
сваких
врата
му
се
чинило
да
чује
јаук
рањеника
који
се
са
смрћу
боре
.
Како
ли
се
зачудио
чика-Паја
кад
уђоше
у
собу
у
којој
је
писар
Пера
лежао
.
Место
јаука
,
изненадило
га
је
ћеретање
и
смех
четворице-петорице
њих
,
у
дугачким
и
као
снег
белим
болничким
кошуљама
,
где
се
сабили
код
једног
прозора
и
збијају
шалу
.
Овом
је
глава
,
оном
рука
превијена
,
а
други
опет
похрамљује
код
сваког
покрета
.
На
сваком
се
види
по
какав
спомен
од
ратовања
,
али
они
га
,
како
изгледа
,
и
не
зарезују
.
Чика-Паји
је
одједном
лакнуло
на
срцу
кад
,
место
оних
грозота
што
их
је
он
себи
представљао
,
затече
ту
момчадију
у
таком
расположењу
.
У
том
изненађењу
није
,
тако
рећи
,
ни
спазио
када
Ната
стаде
с
њим
код
Перине
постеље
и
овај
се
диже
те
га
поздрави
радосно
:
—
Добро
дошао
,
чика-Пајо
!
Како
си
?
—
О
,
Перо
,
сине
!
.
.
Гле
!
.
.
А
ја
се
побојах
да
ћу
те
затећи
у
самој
крви
.
—
Хехе
,
—
осмехну
се
Пера
.
—
Било
је
и
тога
;
али
...
хвала
Богу
!
—
Хвала
Богу
,
синко
!
...
Само
кад
си
изнео
живу
главу
!
А
ја
не
ћу
жалити
трошка
,
само
нека
ти
доктор
помогне
.
Његово
ће
бити
,
макар
ја
морао
јутро
земље
продати
.
У
тому
се
чика-Паја
окрену
према
Стојанци
:
—
Је
ли
,
Стојанка
,
чедо
моје
:
бих
ли
ја
могао
говорити
са
доктором
?
—
Није
то
потребно
,
чика-Пајо
—
разјашњаваше
му
Стојанка
.
—
Не
плаћа
се
овде
за
лечење
рањеника
.
Доктори
то
чине
из
чиста
човекољубља
.
—
Ех
—
одмахну
чика-Паја
с
главом
и
намигну
с
оком
.
—
Знам
ја
како
то
иде
.
Ни
попи
се
не
мора
платити
за
погреб
,
али
и
он
свечаније
опојава
самртника
кад
му
се
што
добре
воље
пружи
.
Насмехаше
се
овој
српској
наивности
сви
који
чуше
чика-Пајино
мудровање
.
Стојанка
понуди
Перу
са
цигаретлама
,
па
онда
заиђе
редом
од
рањеника
до
рањеника
,
оставивши
чика-Пају
и
Нату
код
Пере
,
да
могу
без
устезања
разговарати
.
—
Гле
!
А
ти
већ
спремио
и
прстење
—
рече
одједном
чика-Паја
очитим
задовољством
,
када
спази
две
бурме
на
Перином
прсту
—
Та
спремио
сам
ја
њих
већ
одавна
;
али
,
шта
вајде
,
кад
ти
и
стрина
не
дадосте
ваш
благослов
да
један
Нати
натакнем
на
прст
.
—
Можеш
,
синко
,
можеш
.
Ево
ти
дајем
благослов
.
Пера
скиде
брже-боље
један
прстен
и
натаче
га
Нати
на
прст
.
Привуче
јој
руку
и
притиште
ју
на
своје
груди
.
—
Сад
си
моја
и
пред
Богом
и
пред
људима
—
рече
јој
радосно
.
—
Отац
те
је
мени
поклонио
.
—
Будите
срећни
,
децо
,
и
задовољни
—
доврши
чика-Паја
,
пружајући
руке
према
њима
,
у
знак
свога
благослова
.
Пера
и
Ната
прихватише
очине
руке
и
целиваше
их
.
А
чика-Паја
,
сав
срећан
,
до
суза
се
разнежио
од
задовољства
.
Стојанка
се
,
онамо
код
прозора
,
позабавила
са
рањеницима
а
они
с
њом
,
тако
,
да
је
овај
необичан
чин
прстеновања
прошао
и
неопажен
.
А
кад
се
вратила
отуда
од
прозора
ка
својем
друштву
,
и
она
се
обрадовала
,
смотривши
Нату
где
,
весела
облика
,
окреће
бурму
на
прсту
и
задовољно
гледа
у
њу
.
Стојанка
се
наже
прво
к
њој
и
Пери
па
онда
се
окрену
чика-Паји
и
сваком
од
њих
прозбори
тихо
:
—
Срећно
вам
било
!
...
А
сада
,
можда
би
ваљало
да
идемо
кући
?
—
Немојте
још
—
молио
је
Пера
.
А
чика-Паја
се
стао
освртати
као
да
тражи
на
што
би
да
седне
.
Пера
довикне
онамо
ка
прозору
:
—
Стојане
,
брате
!
Дед
донеси
отуда
једну
столицу
!
—
Ево
,
ево
!
—
одазва
се
Стојан
;
а
кад
се
нађе
међу
Пером
и
Натом
,
дође
му
воља
да
се
нашали
те
ће
запитати
девојку
:
—
А
знаш
ли
ти
,
јада
не
знала
,
да
је
овај
јунак
оставио
кашику
мозга
под
Рујном
,
па
долетела
врана
те
га
попила
?
—
И
ти
баш
био
онде
и
видео
то
!
—
зачуди
се
Ната
и
пљесну
дланом
о
длан
.
—
Ја
био
и
видео
—
потврди
Стојан
.
—
Па
што
пусти
,
болан
,
да
га
врана
попије
?
Боље
да
си
га
ти
био
попио
.
У
Пере
је
и
овако
мозга
на
одмет
—
приклопи
га
досетљива
бачваика
.
Они
онамо
код
прозора
ударише
у
смех
,
а
Стојан
се
покуњен
врати
друговима
,
да
га
и
они
бадрцну
.
И
чика-Паји
је
дошао
ћеф
да
се
мало
разговори
.
Примакне
столицу
ближе
к
постељи
,
намести
се
и
отпочне
:
—
И
ти
баш
био
у
рату
?
—
Видиш
ми
по
овом
завоју
—
одговори
Пера
са
неким
поносом
.
—
Што
ти
је
шајкашка
крв
...
Није
бадава
још
мој
покојни
отац
певао
:
Граничара
мишица
и
храбрих
Шајкаша
...
Па
оно
:
Кад
зажели
светли
цар
,
у
смрт
скаче
граничар
...
Па
јеси
ли
ког
Турчина
...
—
Јесам
богме
.
—
Па
дед
ми
причај
како
је
то
било
...
Ал
’
немој
.
Остави
,
док
дођеш
кући
и
свршимо
све
по
закону
.
Приповедаћеш
ти
то
мени
онако
после
вечере
,
при
чаши
вина
.
А
бар
ће
и
мати
слушати
.
Кад
спомену
матер
,
чика-Паја
се
сети
да
је
обећао
стрина-Неранџи
е
ће
се
с
првим
возом
вратити
кући
,
те
се
диже
на
полазак
.
—
Е
,
децо
,
време
је
да
се
и
куће
сетимо
.
Па
остај
ми
с
Богом
,
Перо
сине
.
Од
данас
ти
мој
син
,
а
ја
твој
бабо
...
Али
,
шта
мислиш
ти
,
Стојанка
:
ја
велим
да
би
ипак
добро
било
говорити
са
доктором
?
—
Није
потребно
.
Није
потребно
—
рекоше
у
један
глас
и
Пера
и
Стојанка
.
—
Та
...
ви
то
ваљда
ипак
боље
знате
.
—
Не
бери
бриге
,
чика-Пајо
.
За
две-три
недеље
ће
Пера
бити
здрав
здравцит
—
увераваше
га
Стојанка
.
—
Дај
Боже
!
—
рече
чика-Паја
и
рукова
се
са
Пером
.
А
код
врата
се
окрену
осталим
рањеницима
и
довикну
им
;
—
У
здрављу
,
браћо
,
и
с
Богом
!
Кад
изађоше
на
улицу
,
чика-Паја
се
почео
разбуђивати
као
из
тешкога
сна
.
Одмакнуо
је
подаље
и
стао
посматрати
голему
зграду
из
које
је
изишао
.
—
Па
то
болница
?
—
запитао
је
Стојанку
.
—
Јест
,
чика-Пајо
.
У
тој
има
до
шест
стотина
рањеника
.
--
Хао
,
тужан
!
Та
толико
не
би
могло
примити
ни
читаво
наше
село
.
—
Верујем
.
Али
колико
ми
имамо
још
таких
болница
!
Чика-Паја
се
мало
замислио
,
па
онда
избаци
:
—
Да
је
срећно
!
—
и
пође
за
Стојанком
.
Кому
ли
је
он
то
пожелео
срећу
?
Чика-Паја
се
још
то
вече
вратио
својој
кући
.
Читавог
пута
је
мучио
се
да
створи
себи
слику
о
Београду
,
али
му
то
никако
не
хтеде
да
пође
за
руком
.
Њему
је
излазила
пред
очи
само
његова
Ната
и
Пера
.
Чинило
му
се
да
и
сад
гледи
где
Пера
натиче
прстен
Нати
на
прст
.
Као
кроз
некву
маглу
приказивали
су
му
се
они
други
рањеници
у
дугим
,
чистим
кошуљама
.
Остала
му
је
дубоко
ужлебљена
у
памет
само
она
голема
зграда
,
у
којој
има
толико
рањеника
,
да
их
ни
читаво
село
његово
не
би
могло
примити
у
себе
.
Кад
је
стиг’о
кући
,
стрина-Неранџа
га
је
напала
са
стотином
питања
.
Он
је
на
свако
питање
имао
само
један
одговор
:
„
Окани
се
,
жено
.
Добро
је
.
Све
ће
добро
бити
.
“
СЕДАМДЕСЕТ
ПЕТА
ГЛАВА
.
Нови
јади
.
Од
онога
тужна
растанка
са
Јованком
,
Ранка
Предраговића
је
изнова
притиснуо
онај
тешки
сумор
који
му
је
већ
једном
почео
био
подгризати
млађани
живот
,
и
који
је
његовим
родитељима
толико
бриге
задавао
.
Он
је
изнова
постао
ћутљив
,
невесео
,
замишљен
.
Кад
би
му
отац
или
мајка
покушали
да
га
разговором
разоноде
,
морали
би
му
по
два-трипут
једно
исто
питање
ставити
док
би
измамили
из
његових
уста
по
једну
једиту
реч
.
А
кад
би
га
салетили
да
им
каже
шта
га
тишти
,
шта
га
је
опет
снашло
:
он
би
се
невољно
окренуо
и
оставио
забринуте
родитеље
у
тузи
па
би
или
отишао
од
куће
или
би
се
повукао
у
своју
собу
,
молећи
и
оца
мајку
,
да
га
оставе
у
миру
.
Још
му
једина
олакшица
беше
што
га
ревност
у
служби
није
оставила
.
Осећање
дужности
није
му
ни
сада
попустило
.
Кад
би
се
задубио
у
рад
,
престао
би
мислити
о
себи
и
свом
животу
.
Док
му
је
ум
радио
,
срце
му
се
одмарало
.
Али
чим
би
спустио
перо
и
пошао
из
звања
,
одмах
би
га
занеле
мисли
о
његовој
несрећној
љубави
.
И
онда
би
тумарао
по
улицама
којима
до
тада
ваљда
још
никад
није
пролазио
.
Не
осврћући
се
на
неугодно
време
или
мрачну
ноћ
,
пустио
би
се
далеко
изван
града
,
само
да
се
не
мора
ни
с
ким
сретати
,
да
га
нико
не
узнемирује
у
немој
тузи
његовој
.
У
осами
,
било
у
његовој
соби
било
у
лутању
по
забитним
улицама
и
по
пољу
,
свагда
су
му
се
једне
исте
мутне
мисли
наметале
;
свагда
је
питао
сама
себе
:
„
Зашто
ја
живим
?
Сваки
посао
човечји
има
свој
циљ
.
Све
што
бива
у
свету
,
има
свог
разлога
и
своју
сврху
.
А
шта
је
сврха
мојем
животу
?
Кажу
:
у
раду
је
живот
.
Па
,
ето
,
ја
радим
по
васцео
дан
,
али
не
осећам
да
живим
.
И
тело
и
душа
и
ум
човечји
долазе
ми
као
прост
механизам
,
којим
управља
нека
непојмљива
сила
.
Човек
не
може
да
се
отме
од
те
силе
и
да
ради
по
својој
вољи
.
Кад
би
то
могао
,
онда
би
знао
зашто
живи
на
овом
свету
;
знао
би
одредити
циљ
својем
животу
.
А
где
је
почетак
човечјем
животу
?
Почиње
ли
живот
онда
кад
човек
падне
на
овај
свет
?
Или
онда
када
сазна
за
своје
„
ја
“
?
Или
кад
ступи
у
борбу
за
опстанак
?
.
.
Није
.
Човечји
живот
се
почиње
онда
,
кад
„
он
“
и
„
она
“
плану
једним
жаром
;
кад
ми
се
жеље
сусретну
и
једна
другу
обгрле
;
кад
им
се
душе
слију
у
једну
душу
;
када
им
сваки
откуцај
срца
постане
одјеком
онога
у
пригрљеним
грудима
...
Онда
почиње
човечји
живот
...
А
мој
,
тако
звани
,
живот
?
.
.
То
није
живот
.
То
је
бесвесно
вегетирање
:
радња
онога
механизма
,
којим
нека
невидовна
и
недокучљива
сила
управља
...
Па
је
ли
тај
мој
живот
потребан
на
овом
свету
?
...
Еј
,
што
га
не
могох
однети
на
бојно
поље
,
на
жртву
мојој
отаџбини
!
.
.
Носио
бих
га
тамо
утешен
сазнањем
,
да
сам
њиме
роду
свом
био
од
користи
...
Понудио
сам
га
њој
.
Молио
сам
је
да
га
споји
са
својим
животом
.
Да
га
је
примила
:
започео
би
онај
живот
наш
што
га
ја
животом
сматрам
.
Није
ми
примила
понуду
.
Њезин
је
живот
,
рече
,
отео
од
Арнаута
неки
јунак
,
који
га
је
себи
задржао
...
Еј
,
да
срећна
јунака
!
.
.
“
Други
дан
после
освојења
Прилипа
,
Јованка
је
пошла
у
војничку
болницу
да
преузме
неговање
рањеника
од
оне
сестре
Српкиње
,
с
којом
је
наизменце
вршила
ту
родољубиву
дужност
.
Успут
је
свратила
се
ка
Стојанци
па
да
заједно
иду
онамо
.
Стојанку
је
затекла
где
замотава
разну
понуду
,
без
које
она
није
никада
одлазила
у
болницу
.
Кад
крочи
у
Стојанчину
собу
,
ова
ју
дочека
радосно
и
притрча
к
њој
.
—
О
,
јунакињо
моја
,
ала
си
ми
вредна
.
А
ја
се
,
као
што
видиш
,
нисам
још
ни
преобукла
.
Јованка
се
чисто
застидела
од
те
похвале
,
збунила
се
па
незнаде
шта
да
одговори
.
Иако
је
Стојанка
њу
посестрила
,
она
је
гледала
и
слушала
ту
одличну
госпођу
с
пуним
поштовањем
.
—
Седи
,
Јованка
.
Сад
ћу
и
ја
бити
готова
—
рече
домаћица
и
узе
да
повеже
онај
замотуљак
.
А
кад
је
с
тим
била
готова
,
онда
настави
;
—
Тако
.
А
сад
ми
не
замери
што
ћу
те
за
часак
оставити
саму
,
док
се
не
преобучем
.
У
том
се
Стојанка
окрену
к
писаћем
столу
,
узе
с
њега
неколико
дневних
листова
и
положи
их
Јованци
на
крило
.
—
Ево
,
—
рече
—
па
се
дотле
позабави
са
овим
новинама
.
Јованка
,
очито
радосна
,
узе
плаховито
развијати
лист
што
јој
је
први
пао
у
руке
,
а
Стојанка
похита
у
другу
собу
.
Није
потрајало
ни
пет
минута
,
врати
се
Стојанка
преобучена
,
али
,
како
је
отворила
врата
,
за
тренутак
један
стала
је
као
окамењена
,
па
онда
притрча
к
својој
гошћи
и
крикну
поплашено
:
—
Јованка
,
душо
!
Шта
је
теби
?
Јованка
,
злато
!
.
Јованка
!
.
.
Јованка
је
лежала
заваљене
главе
преко
наслона
од
дивана
.
Лице
јој
беше
бледо
као
љиљан
.
Десна
јој
рука
висила
је
низ
диван
,
а
под
руком
јој
лежао
је
на
поду
развијен
лист
што
га
је
узела
била
да
чита
.
На
крик
Стојанчин
утрчала
је
и
њена
служавка
и
кад
виде
онесвешћену
Јованку
,
девојка
удари
у
вриску
и
лелек
.
—
Донеси
брзо
хладне
воде
,
Анђо
—
рече
јој
госпођа
,
а
сама
узе
те
положи
Јованку
на
диван
,
распаса
ју
и
намести
јој
под
главу
.
Стало
је
муке
и
домаћицу
и
њезину
служавку
,
док
су
младу
наставницу
разбудиле
из
несвестице
.
Обема
је
олакшало
на
срцу
кад
је
Јованка
уздахнула
и
подигла
руку
на
чело
,
па
затим
отворила
оне
умиљате
очи
и
погледала
Стојанку
.
—
Шта
то
би
с
тобом
,
Јованка
?
Откуд
те
снађе
та
несвестица
?
—
питала
ју
је
Стојанка
.
—
Влада
тешко
рањен
—
промуца
ова
и
опет
заклопи
очи
.
Стојанка
није
познавала
Владу
.
Није
знала
да
је
Влада
отео
Јованчин
живот
од
Арнаута
и
себи
га
задржао
,
па
није
ни
разумела
тај
одговор
своје
посестриме
.
Али
је
слутила
да
ту
мора
бити
неке
срдачне
везе
,
са
које
је
настао
тај
потрес
у
срцу
Јованчину
на
глас
,
да
је
Влада
тешко
рањен
.
Не
хотећи
размрсивати
питање
о
тој
вези
и
о
тешко
рањеном
јунаку
,
Стојанка
запита
само
:
—
Ко
ти
рече
?
—
Новине
—
прошапута
Јованка
,
не
отварајући
очи
.
Стојанка
подиже
онај
развијен
лист
што
је
лежао
на
поду
крај
дивана
и
прелети
оком
брзојавне
вести
са
бојишта
.
Међу
осталим
нашла
је
и
ово
у
једном
брзојаву
из
Скопља
:
„
Овог
дана
је
под
Прилипом
тешко
рањен
пешадијски
поручник
Влада
Алексић
и
донесен
је
у
овдашњу
болницу
.
“
Спусти
лист
на
под
,
надвије
се
над
своју
посестриму
и
,
гладећи
јој
хладно
чело
и
слепочице
,
пође
ју
тешити
као
што
би
мајка
тешила
мезимицу
своју
.
—
Умири
се
,
душо
.
Бог
ће
дати
да
на
добро
изађе
.
Је
си
видела
колико
тешких
рањеника
лежи
у
нашим
болницама
,
и
како
им
се
ране
лепо
зацељују
?
Даће
Бог
да
и
Влада
преболи
своју
рану
.
Немој
сама
себи
улевати
страх
у
срце
.
Та
то
теби
и
не
приличи
,
јунакињо
моја
.
Буди
ми
крепка
и
уздај
се
у
Бога
и
у
добру
срећу
твога
јунака
.
А
сад
ми
отпочини
на
миру
.
Миран
санак
ће
те
оснажити
.
Помисли
да
си
Српкиња
.
Колико
је
Српкиња
задесио
већ
и
тежи
удар
у
овом
рату
!
Видела
си
како
побеђују
свој
бол
и
тугу
за
големим
губицима
;
како
јуначки
сносе
ударе
своје
судбине
.
Не
малакши
,
злато
моје
.
Буди
ми
јунакиња
као
што
си
била
на
Качаничком
кланцу
и
у
другим
окршајима
.
А
сад
ми
лези
ту
на
миру
и
почивај
.
Ја
ћу
се
бавити
у
овој
другој
соби
.
Стоја
пољуби
своју
болесницу
и
уклони
се
од
ње
.
Благотворан
сан
докраде
се
до
Јованке
и
са
меким
пољупцем
заклони
јој
уморне
очи
.
СЕДАМДЕСЕТ
ШЕСТА
ГЛАВА
.
Радосно
писмо
.
После
турскога
пораза
код
Прилипа
,
писао
је
мајор
Жарко
свој
други
„
ратни
извештај
“
,
који
је
овако
гласио
:
„
Драга
моја
Стојо
!
Кад
написах
ове
три
речи
,
морадох
спустити
перо
,
да
се
науживам
у
оном
,
што
те
три
речи
кажу
.
У
првој
је
речи
исповед
моје
душе
,
осећај
мога
срца
и
магнетска
снага
која
цело
биће
моје
за
тебе
везује
.
У
другој
је
речи
потпун
израз
среће
,
мога
савршена
задовољства
на
овом
свету
.
Кад
помислим
да
си
ти
моја
,
онди
осећам
да
сам
постигао
блаженство
какво
се
само
може
постићи
на
земљи
.
Трећа
је
реч
мени
најмилија
,
најслађа
и
најмилозвучнија
,
било
у
нашем
појетичном
,
било
ма
у
којем
језику
на
свету
.
А
кад
изречем
или
напишем
те
све
три
речи
,
када
кажем
драга
моја
Стојо
:
онда
сам
изразио
сву
моју
срећу
,
све
моје
блаженство
и
мој
светли
идеал
.
Ох
,
Стојо
,
моја
драга
Стојо
!
Да
ти
знаш
колико
тежим
за
тобом
!
.
.
Кад
бих
ти
могао
ту
тежњу
моју
до
ситнице
оцртати
,
чини
ми
се
бих
лакше
сносио
све
тешкоће
,
све
патње
и
све
опасности
што
војника
у
крвавом
рату
сналази
.
Када
смо
ова
последња
четири
дана
јуришали
на
Крстац
,
на
Козјак
,
па
напослетку
на
Алинце
и
на
Бакарно
Гумно
под
Прилипом
,
—
мене
је
и
у
тим
најжешћим
борбама
вукла
нека
неодољива
тежња
за
тобом
.
Више
пута
као
да
ми
се
причуло
где
ми
са
куле
Краљевића
Марка
довикује
дух
Марков
:
„
Ишчупај
,
сада
,
ту
тежњу
из
срца
:
не
греши
против
родољубља
и
заветне
мисли
Србинове
!
“
—
Ја
сам
примио
к
срцу
ту
опомену
,
јер
сам
знао
да
теби
није
криво
што
у
мојим
грудима
покрај
тебе
и
српско
родољубље
станује
...
Али
,
шта
је
ово
,
Стојо
?
Шта
ја
овде
написах
?
Ти
си
желела
да
ти
шаљем
извештаје
о
биткама
нашим
,
а
ја
,
као
да
сам
голобрадо
момче
,
ударио
у
жице
разнежене
љубави
.
Опрости
;
нехотице
сам
исписао
оно
што
ми
је
на
срцу
.
А
сада
ево
„
ратног
извештаја
“
.
Турци
,
повлачећи
се
од
Скопља
,
утврдили
се
на
великим
висовима
планине
Бабуне
:
на
Козјаку
,
Крстацу
,
Пристату
и
Мукошу
.
Ми
смо
те
висове
редом
заузели
и
освојили
Марков
Прилип
.
Сутрадан
смо
пошли
у
потеру
за
непријатељем
,
мислећи
да
он
бега
ка
Битољу
.
Но
Турци
се
зауставили
и
утврдили
испод
Прилипа
,
на
висовима
Алинца
и
Бакарног
Гумна
.
Шта
смо
знали
да
радимо
с
њима
?
На
јуриш
смо
им
отели
те
положаје
и
тако
смо
турску
Маћедонску
војску
коначно
одбили
према
Битољу
.
С
овим
је
мој
ратни
извештај
завршен
.
Али
ти
морам
испричати
један
ванредно
дирљив
призор
који
уздиже
карактер
Србинов
до
највишег
степена
и
показује
његово
хумано
осећање
у
толикој
светлости
,
да
се
од
ње
морају
засенити
очи
целога
културнога
света
.
Стојао
сам
са
неколико
официра
на
уласку
у
Скопље
када
је
наша
трећа
армија
,
која
је
прегазила
непријатеља
на
Косову
,
стизала
онамо
.
Уживали
смо
у
тактичном
маршу
и
одличном
држању
наших
непобедивих
резервиста
,
кад
нам
упаде
у
очи
необичан
призор
који
нас
је
до
дна
душе
гануо
.
У
редовима
војника
,
мало-мало
спазисмо
по
којег
где
води
за
руку
или
носи
на
рамену
,
на
руци
или
на
плећима
по
једно
Туре
или
Арнаутче
,
које
су
уз
пут
покупили
.
То
беху
деца
коју
су
родитељи
им
напустили
у
бегству
,
да
спасу
свој
живот
.
Замисли
:
српски
војници
спасавају
децу
својих
душмана
!
Не
питам
би
ли
то
учинили
Турци
и
Арнаути
са
српском
нејачи
у
сличним
околностима
,
већ
питам
:
би
ли
то
још
која
војска
учинила
у
просвећеној
Европи
?
Уморен
форсираним
маршевима
и
непрекидним
крвавим
борбама
,
мучен
глађу
и
злим
временом
,
прост
српски
војник
има
срца
и
снаге
да
подиже
уз
пук
и
спасава
напуштену
децу
оних
крвопија
српских
,
који
су
,
пре
неколико
дана
,
на
њега
смртоносне
плотуне
обарали
.
Има
ли
од
тога
лепшег
,
узвишенијег
,
одличнијег
и
јаснијег
доказа
српској
хуманости
?
Срце
нам
је
задрхтало
од
миља
,
гледајући
тај
дирљиви
призор
.
Није
нам
падало
на
ум
да
ухватимо
број
те
деце
.
Војници
су
ми
доцније
говорили
да
их
има
до
осам
стотина
.
Да
ли
ће
,
Боже
,
ова
деца
бити
,
временом
,
корисни
грађани
слободне
Краљевине
Србије
,
или
ће
остати
у
њима
наслеђена
зверска
нарав
,
па
ће
и
они
,
једном
,
кидисати
с
бајонетом
на
своје
ослободиоце
?
.
.
Ми
се
надамо
,
додуше
,
да
ће
српска
култура
од
ових
курјачића
створити
поштене
и
вредне
људе
,
али
—
све
је
у
божјој
(
или
у
ђавољој
)
руци
.
Једно
је
—
и
то
нам
је
оправдана
дика
—
што
се
данас
даје
констатовати
.
А
ја
бих
то
овако
рекао
:
Нека
„
културтрегери
“
васцела
просвећена
света
дођу
овамо
и
нека
од
српских
резервиста
из
треће
армије
,
од
наших
простих
сељака
узму
једну
лекцију
из
науке
о
љубави
ка
ближњему
.
Остај
ми
здраво
,
драга
моја
Стојо
!
Љуби
те
до
гроба
твој
Жарко
.
„
Жарко
...
Мој
Жарко
—
понављала
је
Стојанка
набројено
пута
,
када
је
прочитала
то
писмо
.
—
Јест
,
мој
Жарко
.
Мој
и
своје
отаџбине
...
Ох
,
колика
ће
то
радост
бити
кад
се
Жарко
врати
са
ратног
похода
,
кад
ме
пригрли
на
своје
јуначке
груди
и
рекне
ми
:
„
Извршио
сам
,
Стојо
,
моју
дужност
према
отаџбини
и
према
роду
свом
;
осветили
смо
Косово
и
ослободили
браћу
нашу
:
сад
настаје
време
и
нашега
мирна
,
срећна
живота
“
...
Боже
благи
,
дозволи
нам
да
то
време
што
скорије
настане
!
СЕДАМДЕСЕТ
СЕДМА
ГЛАВА
Шта
нам
се
спрема
?
Свршила
се
и
последња
велика
битка
:
битка
код
Битоља
.
Ваљда
најтежа
и
најкрвавија
.
Код
Битоља
је
и
природа
дошла
у
помоћ
Турцима
.
Киша
и
снежне
олује
—
Боже
прости
—
као
да
су
се
најмиле
да
спрече
пут
српској
војсци
ка
Битољу
.
Планински
потоци
и
реке
што
се
слевају
у
црноречку
долину
,
беху
набујале
преко
сваке
мере
и
од
те
долине
начинило
се
огромно
језеро
.
А
српска
главна
армија
је
баш
туда
имала
да
продре
и
удари
на
утврђења
у
околини
Битоља
.
Ко
непознаје
издржљивост
,
одважност
,
самопрегорење
и
неустрашивост
српскога
војника
,
да
је
погледао
био
на
то
големо
језеро
дуж
целе
црноречке
и
семничке
долине
,
би
рекао
био
да
се
само
махнит
може
одважити
да
преведе
војску
преко
те
воде
.
Српска
је
војска
показала
да
она
не
познаје
никакву
немогућност
.
Кроз
непролазне
кланце
,
на
цичи
зими
,
шибана
наизменце
кишом
и
снежном
олујом
,
под
пљуском
турских
шрапнела
и
пушчаних
зрна
,
она
је
продрла
и
прегазила
језеро
у
црноречкој
и
семничкој
долини
,
једно
за
другим
освојила
на
јуриш
турска
утврђења
по
стрменим
висовима
и
за
пет
дана
и
четири
ноћи
непрекидне
борбе
,
смрвила
је
и
последњу
турску
силу
:
поразила
је
деведесет
тисућа
турских
бораца
са
њихових
пет
гласовитих
паша
;
отела
им
осамдесет
топова
,
силну
муницију
,
на
десетине
тисућа
пушака
и
огромну
количину
хране
и
материјала
.
Мала
Србија
је
за
тридесет
дана
срушила
једно
царство
,
које
је
више
од
пет
векова
угњетавало
и
таманило
српски
живаљ
у
романтичним
,
старом
славом
и
величином
одишућим
крајевима
негдашње
српске
државе
.
Немојмо
бележити
овде
колико
је
српских
јунака
пало
код
Битоља
.
Сви
су
они
драговољно
дали
свој
живот
за
славу
и
част
своје
отаџбине
и
слободу
своје
угњетене
браће
.
Само
ћемо
споменити
да
је
кишовита
и
магловита
ноћ
између
5-ог
и
6-ог
новембра
помогла
хероју
Джавид-паши
да
спасе
неколико
турских
трупа
у
последњем
битољском
слому
на
висовима
Облакова
и
да
се
повуче
ка
Ресну
.
А
српска
је
војска
,
истога
дана
,
ушла
победоносно
у
Битољ
.
Може
се
рећи
,
битољска
је
битка
довела
Србију
до
њезина
циља
:
ослободила
је
и
освојила
сву
Стару
Србију
и
Македонију
,
које
јој
земље
по
сваком
праву
припадају
.
Јој
,
али
проширеној
Србији
треба
живети
.
Није
било
довољно
да
се
освоје
те
старе
српске
покрајине
:
требало
је
још
извојевати
и
погодбе
животу
тих
покрајина
,
животне
погодбе
Краљевини
српској
.
А
зар
може
бити
живота
у
држави
која
је
склештена
границама
суседних
држава
,
која
нема
свога
слободна
излаза
на
светски
друм
:
на
море
?
„
На
море
!
“
—
кликнула
је
животна
потреба
из
дна
душе
Србијине
још
оних
дана
,
када
се
српска
војска
почела
кретати
ка
Битољу
,
тврдо
се
уздајући
у
своју
ратну
срећу
која
ју
је
у
том
походу
узастопце
пратила
.
С
тим
покличом
кренула
су
се
два
одељења
треће
српске
армије
из
Призрена
и
Ђаковице
,
преко
вратоломних
Албанских
гора
,
на
море
,
на
Адрију
.
Радо
бих
,
ма
у
најкраћим
потезима
,
описао
тај
прелаз
српске
војске
преко
Албанских
страховитих
гора
,
али
ми
перо
задрхће
у
руци
кад
помислим
на
оне
ужасне
патње
што
их
је
та
војска
на
оним
непролазним
кршевима
издржала
.
Сем
оних
,
које
су
лукави
Арнаути
,
из
заседе
,
узели
на
нишан
,
око
пет
стотина
српских
бораца
су
провалије
прогутале
.
Кој
је
оклизнуо
на
узаној
козијој
стази
,
тај
је
слетио
право
у
гроб
,
у
камениту
бездану
.
Који
су
се
одржали
на
ногама
,
ти
су
испали
на
море
,
на
Адрију
.
У
оне
студене
новембарске
дане
Србијом
као
да
је
свеж
морски
ваздух
прострујио
кад
је
стигла
радосна
вест
,
да
је
српска
војска
заузела
Љеш
и
Синђин
,
и
кренула
се
већ
да
освоји
и
Драч
.
Лакше
се
почело
дисати
.
Србији
је
била
отворена
капија
на
светски
друм
,
на
море
.
Али
је
у
исто
време
пуко
глас
да
некоје
велике
силе
хоће
ту
капију
Србији
да
затворе
.
Хоће
да
ју
лише
те
извојеване
,
драгоценом
крвљу
својих
синова
плаћене
погодбе
слободна
државнога
живота
.
На
ту
неправду
,
огорченост
је
у
Србији
даномице
расла
.
Свак
је
питао
:
шта
нам
се
то
опет
спрема
?
Та
Србија
је
против
Турске
водила
рат
и
с
правом
отела
од
ње
оне
покрајине
које
су
некада
њезине
биле
.
Тиме
је
задоста
учињено
вечној
правди
.
Па
кому
може
сметати
то
,
да
Србија
слободним
животом
дише
?
Кој
мисли
да
Србија
још
није
доста
крви
пролила
за
своју
слободу
,
тај
само
смрт
жели
Србији
и
српском
народу
.
Та
просвећена
Европа
треба
да
се
радује
пропасти
Турске
царевине
и
њезине
азијатске
управе
на
Балкану
.
Шта
се
хоће
,
дакле
?
Шта
нам
то
спремају
просвећене
велике
силе
,
кад
се
поговара
да
Србија
не
сме
задржати
освојено
албанско
приморје
?
На
те
нејасне
кобне
гласе
узрујала
се
сва
Србија
.
Што
је
пре
два
месеца
изгледало
као
циљ
само
оних
тајних
удружења
о
којима
се
,
час
под
именом
„
Црна
рука
“
час
опет
под
именом
„
Уједињење
или
смрт
“
говоркало
,
то
је
сада
зујило
од
Дунава
до
Охрида
и
до
Адрије
,
по
свима
крајевима
где
год
се
српска
реч
чује
.
„
Ако
нам
је
мрети
,
умираћемо
славно
.
Али
што
је
некада
српско
било
,
мора
опет
бити
српско
,
—
или
ће
нестати
Србина
!
“
Тако
је
говорило
и
старо
и
младо
у
проширеној
Србији
.
А
дипломација
европских
великих
сила
је
седела
па
рачунала
:
колико
бајонета
има
свака
од
њих
и
колико
би
милијуна
стало
да
се
ти
бајонети
пошаљу
у
бој
.
И
врата
и
прозори
дипломатских
канцеларија
беху
добро
затворени
и
зашушкани
,
да
недопре
до
зелених
им
столова
оно
зујање
из
Србије
,
да
их
не
збуњује
у
рачунању
.
СЕДАМДЕСЕТ
ОСМА
ГЛАВА
Шта
раде
пречани
?
Кад
је
оно
Недељко
Лазаревић
потоњи
пут
походио
Стојанку
,
сећате
се
да
јој
је
обећао
е
ће
јој
се
одмах
јавити
чим
се
врати
из
Н
.
?
Он
је
одржао
реч
и
потражио
ју
је
,
од
тога
доба
,
и
два
и
три
пута
,
али
је
нигда
не
затече
на
дому
.
Рањеника
је
с
дана
на
дан
све
више
стизалу
,
па
су
се
родољубиве
Српкиње
и
дан
и
ноћ
бавиле
око
њих
у
болницама
.
Када
је
Лазаревић
,
једно
вече
,
дрхћући
од
зиме
,
ваљда
и
четврти
пут
закуцао
на
Стојанчиним
вратима
,
она
га
дочека
радосним
ускликом
:
—
Ма
где
си
,
човече
,
да
од
Бога
нађеш
!
—
Ево
ме
и
душом
и
телом
.
—
А
ја
већ
мишљах
да
су
те
жандарми
у
Н
.
узели
под
своје
.
—
А
што
да
ме
узумају
?
Ја
не
мутим
ничију
воду
.
—
Знам
,
знам
.
Али
,
кад
је
српска
војска
,
од
твоје
последње
посете
,
могла
прегазити
Албанске
горе
и
испасти
на
Адрију
,
ваљда
си
и
ти
могао
,
за
то
време
,
одвести
се
у
Н
.
и
вратити
се
натраг
?
—
Зар
ти
није
Анђа
казала
да
сам
те
већ
трипут
тражио
?
Стојанка
се
насмеја
.
—
Опрости
.
Шалим
се
.
Ја
хтедох
само
да
покушам
бих
ли
те
могла
у
забуну
довести
.
—
Зар
жена
да
ме
доведе
у
забуну
?
—
Добро
си
испливао
.
Него
,
причај
ми
сад
,
шта
раде
наши
пречани
?
Радују
ли
се
нашим
победама
?
—
Радовати
се
:
радују
се
.
Али
многима
је
и
та
радост
загорчена
.
—
Како
?
Како
?
—
Само
у
сегединској
апсани
има
око
педесет
Срба
притворених
зато
,
што
су
се
усудили
да
даду
исраза
својој
радости
,
кад
је
српска
војска
одржала
коју
победу
над
Турцима
.
А
није
другачије
ни
у
Хрватској
и
Славонији
,
ни
у
Далмацији
.
—
Па
зар
се
онде
већ
и
то
узима
за
грех
,
ако
се
ко
радује
победи
брата
свога
?
—
Хе
,
шта
ћеш
?
Знаш
да
је
Србија
некима
и
некима
кост
у
грлу
.
Него
,
збиља
,
сећаш
ли
се
оне
протуве
што
је
јесенас
у
два
маха
долазио
у
Београд
и
ту
се
издавао
за
великог
поседника
из
Потисја
,
па
је
незнам
какве
планове
хтео
да
предложи
нашој
влади
?
Али
су
га
Радојковић
и
капетан
Вујић
брзо
прозрели
,
те
га
је
полиција
пребацила
преко
Саве
и
...
—
Пошто
је
издржао
осам
дана
полицајнога
затвора
—
упаде
му
у
реч
Стојанка
.
—
А
звао
се
...
како
се
оно
звао
?
.
.
Да
:
Вељко
Орловић
.
—
Ти
си
жив
регистар
,
Стојанка
—
нашали
се
Лазаревић
.
—
Па
шта
је
с
том
протувом
тамо
?
—
Чуј
па
да
се
чудом
чудиш
.
У
два
после
подне
стигнем
у
Н
.
и
,
као
обично
,
одседнем
у
„
Гранд
Хотел
“
-у
.
Сиђем
одмах
у
кафану
и
,
на
моје
големо
изненађење
,
кога
спазим
онде
за
једним
малим
столом
у
прозору
:
Јову
Оберкнежевића
,
у
живом
разговору
са
Вељком
Орловићем
.
Јова
ме
није
смотрио
док
му
не
положих
руку
на
раме
.
И
онда
,
некако
збуњено
,
скочи
те
се
поздрави
са
мном
и
одмах
ме
упита
:
шта
је
ново
у
Београду
?
Ја
сам
Орловића
неколико
пута
промеравао
овде
,
па
сам
га
на
први
поглед
познао
.
Али
чим
ме
је
Јова
запитао
шта
је
ново
у
Београду
,
наш
Орловић
ти
скочи
као
опарен
и
у
трен
ока
га
нестаде
из
кафане
.
Дабогме
да
сам
питао
Јову
,
ко
је
тај
господин
?
Он
ми
рече
некво
мађарско
име
,
али
ја
га
,
Бога
ми
,
незамаитих
.
Испричао
сам
Јови
,
шта
се
збило
са
тим
псеудо-Орловићем
у
Београду
,
но
он
се
на
то
,
некако
кисело
насмеја
и
рече
да
се
ја
варам
.
То
је
,
рече
,
велик
подузетник
,
који
много
путује
.
Интелигентан
је
човек
.
Често
долази
у
Н
.
и
он
се
с
њим
још
од
пролетос
познаје
па
,
кад
год
га
пут
нанесе
онамо
,
састају
се
у
кафани
и
проћеретају
угодно
.
Питам
Јову
:
а
интересује
ли
се
тај
господин
за
балкански
рат
?
Ех
,
одговори
ми
лаконски
,
а
кога
то
данас
не
интересује
!
—
Па
шта
ти
судиш
о
том
?
—
упаде
Стојанка
радознало
.
—
Нисам
још
готов
.
Слушај
само
даље
.
Истога
дана
,
пред
вече
седим
ја
са
доктором
Теофановићем
у
посластичарници
на
шеталишту
и
слушамо
војничку
музику
.
Теофановић
се
уједан
мах
,
окрену
и
погледа
на
главну
стазу
.
Гле
мога
Стеве
,
рече
,
и
устаде
па
пође
онамо
.
Ја
гледам
за
њим
и
,
кога
спазим
на
стази
:
псеудо-Орловића
.
Укочен
,
озбиљан
,
у
истој
пози
у
којој
је
и
по
Београду
ходао
,
иде
случајно
у
сусрет
Теофановићевом
Стеви
.
И
сретоше
се
пре
но
што
Стева
спази
Теофановића
.
Псеудо-Орловић
поиздаље
скиде
шешир
и
дубоко
се
поклони
Стеви
,
али
овај
богме
доста
хладио
прими
тај
поздрав
:
„
Мој
сестрић
,
др
.
Стева
Ристић
уредник
Српске
Будућности
из
В
.
“
рече
Теофановић
,
кад
приђоше
к
нашем
столу
.
Ја
се
пожурих
да
још
за
врућа
трага
запитам
Ристића
,
ко
је
онај
господин
што
му
се
мало
час
јавио
?
Ристић
одмахну
с
руком
па
ми
са
неким
презиром
одговори
:
„
Један
прост
нитков
.
“
Ја
му
казах
да
бих
волио
што
поближе
чути
о
том
човеку
.
„
Ако
ћете
бити
приправни
да
нечујете
ништа
добро
о
њему
—
одговори
Ристић
—
,
онда
вам
толико
могу
рећи
да
му
је
име
Макс
Рихтер
.
Откуда
је
пореклом
и
како
је
пао
у
наше
крајеве
,
то
нико
не
зна
.
Тек
је
он
одједном
,
пре
неких
десет-дванаест
година
,
постао
егзекутор
у
једном
селу
наше
жупаније
.
Поглаварство
је
од
првих
дана
,
имало
разних
неприлика
с
њим
.
Преместили
су
га
у
друго
,
па
у
треће
и
четврто
и
,
Бог
би
знао
,
у
које
још
село
.
Свуд
су
га
знали
као
сведока
ма
у
каквој
парници
.
Тако
се
пребијао
до
пре
годину
дана
,
кад
је
дошао
под
истрагу
и
суспендован
од
службе
.
Говоре
да
је
неку
дебљу
погрешку
учинио
па
сад
тумара
и
тамо
и
амо
,
да
ту
погрешку
спере
са
себе
.
Свак
га
се
поштен
човек
клони
,
јер
се
сазнало
да
је
,
откако
је
букнуо
пламен
на
Балкану
,
да
је
многим
недужним
Србима
турио
црн
комаду
торбу
.
Промеће
се
свуд
и
ниче
и
онде
где
се
не
сеје
.
У
сеоским
крчмама
и
варошким
кафанама
нека
двојица
седну
за
један
сто
,
ето
и
њега
к
њима
.
И
онда
жандармерија
ускоро
стане
истраживати
шта
се
код
тога
стола
говорило
.
Ето
—
рече
напослетку
Ристић
—
оцртао
сам
вам
га
онако
како
сам
обавештен
о
њему
“
.
Запитах
још
Ристића
,
није
ли
му
познато
да
је
тај
господин
,
недавно
,
и
у
Београд
прелазио
?
„
Јест
,
јест
—
рече
он
—
.
Шта
више
,
и
о
том
се
говорило
,
да
је
онде
имао
неку
аферу
са
полицијом
,
али
шта
је
било
у
ствари
,
то
не
знам
,
“
Ја
му
испричах
сву
београдску
хисторију
Рихтер-Орловићеву
.
А
кад
му
споменух
његову
препоруку
,
Ристић
скочи
,
љутит
као
рис
,
па
се
продера
:
„
Ао
,
лупеж
гадни
!
Гркљан
ћу
му
ишчупати
где
се
сретнемо
!
“
Добро
што
су
у
то
баш
таламбаси
и
бубњеви
упали
у
свирку
иначе
би
био
готов
мали
шкандал
.
—
Па
шта
сад
судиш
о
Оберкнежевићу
?
—
Судим
да
је
Оберкнежевић
постао
врло
наиван
.
Жао
ми
га
је
врло
,
што
се
са
таким
човеком
пустио
у
ближе
познанство
.
Може
да
страда
ни
крив
ни
дужан
.
Јер
такви
угурсузи
као
што
је
тај
Орловић
,
Рихтер
и
незнам
како
га
је
оно
Јова
назвао
,
кадри
су
да
свако
зло
подметну
човеку
.
—
Требало
је
да
га
упозориш
на
то
.
—
Већ
ми
је
на
језику
било
,
али
сам
ипак
стиснуо
усне
,
да
ми
не
излети
из
уста
та
опомена
.
На
име
,
спазио
сам
на
Јови
,
да
он
,
некако
,
слабо
зарезује
моје
мишљење
о
том
његовом
великом
подузетнику
,
па
нехтедох
долазити
у
опреку
с
њим
.
Међутим
,
због
тога
можеш
мирно
спавати
.
Замолио
сам
Теофановића
,
да
он
скине
копрену
с
тога
ниткова
пред
Јовом
.
Стојанка
је
снуждено
оборила
очи
и
замислила
се
дубоко
.
Видело
јој
се
на
лицу
,
да
ју
је
веома
немило
дирнуло
то
што
јој
је
Лазаревић
испричао
.
Обоје
ћутаху
неко
време
.
Напослетку
Лазаревић
прекиде
то
ћутање
,
запитавши
Стојанку
шалећки
:
—
Где
смо
оно
стали
,
Стојанка
?
Стојанка
полако
подиже
очи
.
На
лицу
јој
се
указа
суморан
осмејак
.
Молећив
поглед
баци
на
Лазаревића
и
,
као
иза
неког
умора
,
прозбори
тихо
:
—
Па
реци
ми
коју
радоснију
,
коју
веселију
о
нашим
пречанима
.
Беше
ли
код
Катарине
?
Шта
она
ради
?
—
Ако
ћеш
коју
веселију
,
и
с
тиме
те
могу
послужити
.
Био
