одпрозора
не
могући
да
догледа
место
где
се
тај
велики
и
кобан
чин
догађа
.
То
није
био
више
онај
Краљ
,
који
је
још
пре
годину
дана
,
када
је
требало
повести
одлучну
борбу
и
отерати
непријатеља
из
земље
,
могао
сићи
у
војничке
ровове
и
собом
прихватити
пушку
;
то
није
био
више
онај
Краљ
од
прошле
године
,
чија
је
појава
у
војсци
на
беломе
коњу
,
оваплоћавала
у
народноме
веровању
онога
„
човека
из
народа
“
који
ће
,
по
једноме
пророчанству
,
сузбити
поплаву
непријатељеву
и
спасти
Србију
.
То
је
сад
већ
био
сломљен
,
изнемогао
старац
,
без
вере
у
добру
судбину
свога
народа
.
Када
би
се
одвојио
од
прозора
,
са
којега
је
узалуд
покушавао
да
догледа
бојиште
,
завалио
би
се
у
столицу
,
оборио
би
главу
на
груди
и
тешко
замислио
.
Тада
би
у
кући
завладао
дубок
мир
и
тишина
,
јер
нико
није
хтео
ни
шумом
да
узнемири
сломљенога
Краља
;
нико
од
оних
,
који
су
појмили
величину
болова
који
у
овоме
часу
раздиру
душу
једнога
несретнога
Краља
.
Али
дечица
домаћинова
,
која
то
још
нису
умела
осећати
,
чувши
да
се
под
њиховим
кровом
налази
један
Краљ
,
пореметила
су
свечану
тишину
и
ударила
у
грчевит
плач
:
—
Хоћемо
да
видимо
Краља
!
До
старца
су
допрле
те
речи
дечје
и
он
се
тргао
из
својих
болова
,
дигао
се
и
отворио
сам
врата
:
—
Пустите
децу
к
мени
!
—
рекао
је
и
позвао
малишане
.
Његовоме
бледоме
,
светитељском
лицу
;
његовоме
бономе
,
уморноме
погледу
и
његовоме
старачкоме
,
тихом
и
благом
гласу
,
одиста
је
приликовало
да
у
том
часу
рече
богочовекове
речи
:
„
Пустите
децу
к
мени
“
Узео
их
је
на
колено
,
помиловао
их
по
косици
и
тешке
две
сузе
завртеле
су
му
се
у
очима
.
Да
ли
је
у
томе
часу
осетио
да
је
то
,
што
је
сад
на
његовим
коленима
,
оно
поколење
на
које
ће
пасти
сва
тежина
зле
судбине
или
сви
благодати
добре
судбине
ових
догађаја
који
се
сад
дешавају
;
или
је
осетио
да
је
то
оно
поколење
,
које
ће
донети
суд
о
томе
да
ли
је
ово
епска
легенда
,
што
се
сад
дешава
или
је
злочин
,
тежак
и
крвав
злочин
?
У
Краљевим
се
очима
појавише
сузе
а
у
грлу
задрхта
реч
:
—
Гледајте
ме
,
децо
,
добро
ме
гледајте
!
Последњи
пут
видите
свога
Краља
!
Сузе
у
очима
старчевим
помутиле
су
дечју
радост
да
виде
изближе
Краља
.
Сретно
детињство
мисли
да
Краљ
никад
не
плаче
,
да
је
Краљ
увек
срећан
.
Разочарана
дечица
запиташе
га
:
—
А
куда
ћеш
ти
?
—
Ја
?
Тамо
...
где
су
отишли
толики
моји
војници
...
Сцена
је
била
врло
потресна
,
сви
старији
и
сама
домаћица
,
мајка
дечја
,
немо
су
је
пратили
и
кријући
једно
од
другога
погледе
,
које
је
мутила
суза
у
свачијем
оку
.
—
А
ми
онда
нећемо
имати
Краља
?
—
наставише
деца
слатким
језиком
наивности
да
задиру
дубоко
у
рану
која
је
жегла
Краљеву
душу
.
—
Имаћете
,
имаћете
!
—
прихвати
Краљ
—
Имаћете
младога
Краља
који
ће
да
вас
воле
и
кога
ћете
и
ви
волети
.
—
Па
где
је
он
?
—
настављају
деца
.
—
Тамо
,
ено
видиш
,
тамо
далеко
,
иза
оних
планина
,
тамо
где
се
људи
туку
пушкама
и
топовима
,
тамо
је
он
са
својим
војницима
.
Деца
ућуташе
,
ућута
и
Краљ
.
Настаде
тишина
коју
најзад
прекиде
домаћица
позивајући
децу
к
себи
.
Краљ
их
није
више
задржавао
,
деца
су
се
с
мајком
тихо
и
нечујно
извукла
и
,
кад
се
осети
само
са
својима
,
Краљ
им
се
окрете
:
—
Оставите
ме
,
хоћу
да
сам
сам
!
Сви
га
напустише
и
пређоше
у
друге
одаје
где
су
водили
тихе
и
дуге
разговоре
.
Краљ
је
неколико
сати
пробавио
сам
у
соби
,
нити
је
за
то
време
кога
звао
к
себи
,
нити
га
је
ко
год
узнемиравао
.
Да
ли
је
то
био
одмор
,
који
је
Краљ
хтео
себи
или
се
одао
новим
размишљањима
после
боног
сусрета
с
децом
што
га
је
било
необично
потресло
?
Ађутант
је
два
три
пут
прилазио
на
прстима
вратима
од
собе
Краљеве
и
наслањао
уво
да
чује
што
;
али
је
у
соби
била
мртва
тишина
и
није
хтео
узнемиравати
га
.
До
Краља
нису
допирали
да
га
узнемире
они
крици
,
надвикивања
и
жагор
гомиле
бегунаца
,
која
је
савијала
из
чаршије
у
једну
ранију
бочну
улицу
и
тискала
се
да
избије
на
друм
који
води
ка
Липљану
.
Њу
ће
он
срести
кад
буде
и
сам
кренуо
,
тамо
на
пољима
косовским
,
расуту
,
уморену
страхом
и
погрбљену
под
теретом
бриге
,
како
гази
полако
кроз
Косовске
мочари
.
Проћи
ће
он
кроз
тај
тужни
шпалир
избеглога
народа
,
поздрављен
саучешћем
које
ће
и
он
тако
дубоко
осећати
према
својима
несретним
поданицима
.
Сретао
их
је
и
до
сада
,
на
путу
до
Приштине
,
здравио
се
и
до
сада
са
њима
,
али
је
до
сада
и
сам
веровао
у
нешто
,
па
је
покушавао
том
својом
вером
да
утеши
и
друге
.
Како
ће
сада
кад
више
ни
Он
не
верује
?
Да
ли
се
Он
можда
,
усамљен
у
својој
одаји
,
не
бави
тим
мислима
или
се
преда
њ
’
појавила
она
авет
,
Усуд
,
која
се
све
јасније
помаља
из
мрачнога
облака
што
је
пао
над
Србијом
и
покрио
наша
поља
и
наше
горе
густом
маглом
,
чија
се
фигура
све
јасније
издваја
из
стоструко
испреплетанога
клупчета
догађаја
и
стаје
пред
седога
Краља
,
злокобно
се
кезећи
и
шапћући
пискавим
гласом
:
—
Мислио
си
зар
избећи
судбину
која
лежи
на
твоме
имену
?
Кад
год
се
старац
,
у
овим
брижним
данима
,
враћао
на
помисао
о
судбини
,
које
се
толико
бојао
да
га
не
прати
,
њему
би
се
старачко
чело
осуло
хладним
капљама
зноја
и
покривао
би
очи
руком
,
не
би
ли
одагнао
навалу
мисли
које
би
га
као
раздражени
рој
осица
спопао
и
мучио
дуго
и
дуго
.
—
Да
ли
је
по
једна
катастрофа
српскога
народа
одиста
везана
за
име
Карађорђевића
и
увек
у
моменту
кад
ови
понесу
,
на
својој
снази
и
своме
имену
,
борбу
тога
народа
за
слободу
?
—
шаптао
је
старац
сам
себи
,
залазећи
мислима
у
прошлост
када
је
један
сјајан
покрет
српскога
народа
,
неприхваћен
од
народа
који
су
слободу
већ
умели
да
цене
,
крваво
угушен
једном
непријатељском
поплавом
,
као
ово
сад
.
Њему
паде
на
памет
онај
детињасти
страх
,
који
га
је
увек
обузимао
од
1913
године
.
То
је
била
стогодишњица
пропасти
српске
под
Карађорђем
и
стари
је
Краљ
,
пун
неке
необјашњиве
слутње
,
зазирао
од
те
године
као
од
неке
црне
немани
.
Када
је
у
београдскоме
двору
примао
честитања
о
наступању
1913
године
,
стари
је
Краљ
био
суморан
и
цела
та
година
било
је
доба
тешких
слутња
старчевих
.
Он
је
са
стрепњом
и
забринутошћу
пратио
развој
лондонске
конференције
и
,
када
је
она
донела
прекид
преговора
и
нову
акцију
на
Једрену
,
стари
је
Краљ
суморно
завртео
главом
.
Није
се
ни
тренутка
противио
да
се
према
Бугарима
испуни
једна
,
ма
и
неуговорена
али
ипак
савезничка
дужност
,
када
су
после
Куманова
послате
српске
трупе
на
Једрене
,
али
је
још
тада
брижно
занихао
главом
:
—
Каква
судбина
!
Срби
ће
се
опет
борити
на
Марици
!
—
и
са
страхом
се
опоменуо
оне
велике
српске
катастрофе
на
тој
најкрвавијој
реци
из
српске
прошлости
.
И
кад
је
та
борба
на
Марици
настављена
и
у
1913
години
,
он
је
са
извесном
зебњом
пратио
развој
њен
.
И
несретни
16
.
јуни
,
када
је
бугарски
владалац
примио
на
себе
да
оружаном
руком
разори
савез
балканских
народа
,
пао
је
у
1913
годину
.
Колико
брижних
ноћи
и
колико
суморних
брига
почеше
да
море
старога
Краља
.
Он
се
није
бојао
самога
рата
са
Бугарима
,
веровао
је
он
у
своју
војску
,
као
што
је
знао
да
остали
балкански
савезници
неће
поћи
путем
Бугара
;
али
се
бојао
догађаја
,
слутио
је
да
иза
бугарскога
злочинства
мора
бити
нечега
подло
смишљенога
што
Бугарској
даје
подвига
за
дрскост
а
Србији
прети
злом
судбином
.
Бојао
се
тринаесте
године
и
са
детињом
радошћу
дочекао
је
букурешки
мир
.
А
кад
је
та
година
истекла
,
он
је
1914
дочекао
лака
и
ведра
срца
и
не
слутећи
да
је
то
година
која
ће
донети
догађаје
које
је
прошла
година
,
можда
нехотице
,
промашила
.
И
ево
тих
догађаја
,
ево
те
историјске
катастрофе
,
која
је
за
име
Карађорђево
везана
,
ево
прославе
стогодишњице
пропасти
српскога
народа
и
ево
опет
његовога
вође
на
путу
бегства
.
—
И
они
ми
саветују
да
бегам
,
да
се
склоним
.
Сто
година
историјске
неправде
носи
на
своме
имену
мој
дед
зато
да
би
се
историја
поновила
,
да
би
и
његов
унук
тако
исто
напустио
Отаџбину
у
моменту
њене
пропасти
.
И
они
ме
саветују
да
бегам
и
износе
ми
неодољиве
разлоге
.
Тако
су
исто
можда
саветовали
и
износили
му
неодољиве
разлоге
и
мога
деду
пре
сто
година
а
историја
је
прешла
преко
тих
савета
и
забележила
је
само
чин
!
И
,
док
он
у
такве
мисли
тоне
и
понире
,
Усуд
,
онај
неодољиви
и
свирепи
Усуд
,
исправља
се
опет
испред
очију
старчевих
,
као
неман
полаже
своју
мртвачки
студену
а
гломазну
руку
на
његово
слабо
раме
,
које
се
под
том
тежином
угиба
и
злобно
се
кезећи
шапће
пискавим
гласом
:
—
Мислио
си
,
зар
,
избећи
судбину
која
лежи
на
твоме
имену
?
Савладан
већ
тешким
мислима
,
Краљ
се
једнога
тренутка
стресе
целим
телом
,
осећајући
да
му
кроз
студену
старачку
крв
проструја
топла
грозница
.
Он
се
узбуђено
диже
са
свога
места
,
приђе
вратима
и
нагло
их
отвори
узвикујући
пригушеним
гласом
:
—
Пуковниче
!
Ађутант
потече
вратима
и
затече
Краља
на
ногама
,
узбуђена
и
грозницом
успламтелих
очију
.
Он
појми
да
је
Краљ
понова
у
тешкој
моралној
кризи
и
,
како
још
није
био
закорачио
праг
да
уђе
у
собу
,
окрете
се
за
собом
и
погледом
позва
и
остале
из
свите
.
Окупише
се
сви
око
Краља
.
Краљ
прошета
један
пут
два
пут
,
поклецујући
коленима
и
не
обзирући
се
на
своју
свиту
.
Најзад
,
седе
за
сто
на
коме
је
лежала
распростра
ђенералштабна
секција
Косова
Поља
,
загледа
у
њу
па
за
тим
диже
главу
.
—
Одите
овамо
,
одите
ближе
!
—
рече
,
пошто
их
је
промерио
погледом
.
Сви
се
окупише
око
стола
Краљевог
.
—
Видите
—
рече
Краљ
показујући
врхом
писаљке
на
карти
—
Наш
се
фронт
сад
простире
ево
овако
,
од
Качаника
па
правцем
како
иде
Биначка
Морава
,
од
југозапада
ка
североистоку
...
је
л
тако
?
—
Тако
је
,
Величанство
!
—
Наш
фронт
је
окренут
леђима
Косову
—
наставља
Краљ
—
међутим
Немци
слазе
озго
,
Ибром
и
Лабом
и
залазе
нам
с
леђа
,
те
ће
мо
се
данас
или
сутра
наћи
измеђ
две
ватре
.
Шта
треба
да
радимо
ми
?
Нико
не
одговори
,
јер
Краљ
то
питање
беше
готово
сам
себи
поставио
.
—
Наше
лево
крило
треба
да
се
повуче
овамо
ка
Ситници
,
да
тако
постављен
фронт
може
прихватити
и
бранити
се
како
од
напада
Бугара
тако
и
од
напада
Немаца
.
—
Једва
се
и
ово
одржава
...
—
заусти
ађутант
да
каже
,
али
га
Краљ
пресече
:
—
Не
можемо
победити
,
али
се
можемо
борити
.
Могли
би
развити
фронт
овако
,
видиш
,
са
десне
стране
Ситнице
,
да
затворимо
Ибарски
кланац
,
којим
се
слази
у
Пећ
,
Дренички
,
којим
се
слази
у
Ђаковицу
и
Црнољевски
,
којим
се
слази
у
Призрен
.
Ми
би
се
наслонили
на
Чичавицу
,
Голеш
и
Језерске
планине
,
а
између
непријатеља
и
нас
била
би
Ситница
.
Краљ
погледа
по
свима
и
у
том
тренутку
засјактише
му
очи
нарочитим
сјајем
.
Он
се
диже
младићском
гипкошћу
и
узнесе
главу
па
јасним
,
одлучним
гласом
додаде
:
—
На
Ситници
треба
примити
одлучну
битку
,
нека
се
на
њој
још
једном
реши
судбина
Србије
...
Зар
не
?
Краљ
поћута
мало
и
додаде
затим
јасним
и
свечаним
гласом
:
—
Ја
ћу
се
лично
ставити
на
чело
моје
војске
и
ту
ћемо
на
Ситници
сви
изгинути
!
Сви
ућуташе
под
утиском
ове
Краљеве
изјаве
.
Сви
су
били
уверени
у
немогућност
њенога
извођења
,
сматрали
су
је
само
као
израз
једнога
тренутка
расположења
Краљева
,
али
су
се
дивили
старчевој
јачини
и
свежини
духа
,
која
као
да
се
беше
повратила
у
сломљено
тело
.
Краљ
настави
:
—
Хоћу
ту
,
на
Ситници
,
да
погинем
.
Живот
Србијин
је
и
мој
живот
;
кад
она
умире
,
што
ја
да
живим
.
Хоћу
ту
,
у
последњој
,
у
одлучној
борби
да
погинем
.
Немојте
ме
саветовати
,
немојте
ме
одговарати
,
немојте
ме
спречавати
,
то
је
моја
последња
и
непоколебљива
одлука
!
Краљ
је
то
рекао
тоном
,
на
који
није
желео
поговора
...
Његово
се
чело
у
том
тренутку
разведрило
,
очи
засијале
живом
светлошћу
,
глас
добио
неко
поуздање
и
он
се
у
том
часу
осећао
задовољан
,
као
човек
који
је
нашао
солуцију
,
нашао
срећан
излаз
из
сплета
брига
,
невоља
и
неприлика
.
За
време
тишине
,
коју
је
ова
појава
изазвала
,
он
се
био
поново
занео
,
поведен
мишљу
да
погине
на
Ситници
.
Та
га
је
мисао
морала
одвести
у
царство
снова
,
у
царство
бајака
,
јер
на
његовим
се
уснама
појави
развучени
осмех
задовољства
,
осећајући
ваљда
да
је
у
том
тренутку
победио
ону
неодољиву
неман
,
која
му
је
стално
шаптала
у
ухо
својим
пискавим
гласом
;
„
Мислио
си
зар
избећи
судбину
која
лежи
на
твоме
имену
?
“
Погинути
на
Косову
,
где
су
се
некада
две
круне
у
крв
утопиле
;
пасти
са
својим
војницима
и
својом
крвљу
обојити
Ситницу
,
те
да
још
једном
потече
мутна
и
крвава
,
изгледало
је
Краљу
као
леп
историјски
сан
,
који
историја
не
нуди
сваком
владаоцу
.
Он
је
ето
њен
,
историјин
изабраник
,
а
смрт
је
тако
мала
цена
за
част
коју
му
тиме
историја
указује
.
Сме
ли
се
он
те
части
одрећи
?
А
историја
је
још
милостивија
према
њему
,
но
што
то
на
први
поглед
изгледа
.
Понудила
му
је
прилику
да
крвавим
мастилом
исправи
у
њој
оно
место
од
пре
сто
година
,
које
је
његовом
неукаљаном
имену
толико
неправде
нанело
.
Он
ће
смрћу
својом
показати
,
да
Карађорђевићи
не
остављају
свој
народ
у
данима
очајања
и
невоље
и
да
бегство
првога
,
који
је
то
име
носио
,
није
значило
напуштање
народа
и
народне
револуције
.
Занета
тим
мислима
,
Краља
понова
одведе
поглед
ка
прозору
,
са
којега
се
догледало
широко
Косово
и
у
дну
његовоме
мрке
масе
Шара
и
Црне
Горе
.
Његов
се
поглед
нарочито
заустави
на
блиском
Ветернику
,
преко
којега
прелази
пут
за
Грачаницу
.
Нов
низ
мисли
,
који
га
поведе
тим
путем
,
озари
му
лице
неком
благом
,
светитељском
светлошћу
и
он
се
окрете
ађутанту
па
рече
:
—
Наредите
све
што
треба
,
хоћу
сутра
да
се
причестим
у
Грачаници
!
Краљ
је
одлучио
,
он
је
изабрао
Царство
Небеско
!
XИВ
Кроз
Косово
Када
смо
пре
месец
дана
кренули
из
Скопља
на
Косово
,
полазили
смо
с
уверењем
да
се
само
привремено
уклањамо
испред
непријатеља
.
Сад
већ
крећемо
са
горким
уверењем
да
нас
овај
друм
,
којим
смо
се
упутили
,
води
ван
Отаџбине
.
Да
ли
са
тежине
тога
осећања
или
са
оне
зле
непогоде
у
коју
смо
кренули
—
тек
први
тај
корак
на
путу
бегства
учинио
нам
се
очајно
тежак
.
Томе
су
се
још
придружиле
и
велике
неприлике
и
тешкоће
које
је
требало
савладати
да
би
се
само
из
вароши
изашло
.
Пет
стотина
метара
,
колико
нам
је
требало
од
наше
куће
до
изласка
из
вароши
,
одакле
ћемо
се
затим
косовским
друмом
упутити
,
путовали
смо
пуна
два
и
по
сата
.
Изгледало
је
као
да
се
кроз
ону
гужву
и
сплет
људи
,
стоке
и
кола
,
што
је
закрчио
улице
,
никад
пробити
не
може
.
Мицало
се
корак
но
корак
,
стопу
по
стопу
.
Кола
,
људи
и
стока
,
све
натоварено
и
претоварено
све
се
испреплетало
,
све
се
утисло
једно
у
друго
,
све
се
пробија
,
надире
гуши
,
крха
и
судара
.
А
све
то
обавија
густ
снег
и
страховита
мећава
и
онај
сутон
којим
је
непогода
помрачила
пре
времена
дан
.
Из
те
гужве
само
чујеш
надвикивања
,
дозивања
,
узвике
и
свађу
.
Као
потоци
за
време
провале
облака
,
из
бочних
улица
надиру
све
нове
и
нове
масе
људи
,
кола
,
натоварених
коња
и
друге
стоке
и
то
све
утиче
у
ову
главну
реку
те
мрси
још
више
страховити
сплет
.
Кола
која
су
надрла
из
бочне
улице
ушла
су
међу
кола
која
су
ишла
другим
правцем
и
сад
се
не
могу
да
окрену
;
двоја
гломазна
воловска
кола
утисла
се
међу
собом
точковима
те
нити
једна
могу
кренути
напред
ни
друга
натраг
да
би
се
могла
расплести
;
коњска
кола
испела
се
на
тротоар
,
да
би
прошла
,
па
најашила
на
клупу
укопану
у
земљу
;
друга
се
овамо
закачила
арњевима
за
дућански
капак
;
товарни
коњ
тамо
пао
и
товар
му
се
сручио
у
блато
.
А
напред
негде
,
тамо
на
ћуприји
,
при
излазу
из
приштинске
чаршије
,
загушило
и
не
одушује
.
Прође
по
пола
сата
очајнога
дреждања
и
чекања
у
месту
,
па
тек
осетиш
неки
покрет
пред
собом
и
промислиш
:
Боже
,
помози
!
А
већ
после
десет
петнаест
корака
опет
све
застаје
,
опет
се
све
загушује
,
опет
настаје
заморно
и
очајно
дреждање
коме
нема
краја
.
А
снег
и
киша
засипају
и
ветар
бесно
дува
те
шиба
лице
и
завејава
очи
,
уши
,
груди
.
И
бадава
ти
дижеш
јаку
на
шињелу
да
се
заштитиш
,
киша
продире
,
засипа
ти
врат
те
ти
влажи
тело
;
засипа
ти
рукаве
те
ти
кваси
руке
;
бадава
узносиш
руку
те
се
заклањаш
,
мећава
ти
запљускује
очи
,
засипа
их
,
завејава
их
.
И
ма
колика
вика
и
дрека
да
је
око
тебе
,
снег
и
ветар
угушују
гласове
,
не
схваћаш
ни
с
које
ти
стране
допиру
,
не
чујеш
,
не
разумеш
и
не
видиш
суседа
,
који
виче
да
се
склониш
,
не
разумеш
и
не
видиш
ни
онога
за
тобом
који
те
преклиње
да
му
се
макнеш
с
пута
,
ни
онога
пред
тобом
који
се
издире
да
га
не
потискујеш
.
Тек
је
три
часа
по
подне
а
већ
се
смркава
под
оном
непогодом
и
,
кад
се
једва
једном
одушило
те
смо
кренули
и
избили
на
друм
,
већ
нас
је
недалеко
од
Приштине
,
на
ветерниковој
коси
,
ухватио
први
сумрак
.
Бојећи
се
непогоде
у
ноћи
,
која
је
на
косовској
ширини
много
страшнија
и
сматрајући
да
су
најтежи
део
пута
—
излазак
из
вароши
—
пребродили
,
многи
су
остајали
крај
друма
где
су
нашли
мало
заклона
,
решени
да
ту
крај
ватре
проведу
ноћ
.
На
то
их
је
определило
што
су
ту
ван
вароши
затекли
логоре
војске
која
сутра
креће
а
и
околност
,
што
их
ни
у
Липљану
,
маленоме
селу
,
где
се
скрхала
толика
војска
и
народ
,
не
чека
другаче
преноћиште
до
на
друму
.
Ми
смо
кретали
кроз
ноћ
даље
јер
се
већ
и
непогода
утишала
и
овладала
ведра
ноћ
па
треба
грабити
.
Са
Ветерника
,
на
који
смо
се
косом
успели
,
бацили
смо
још
један
поглед
за
нама
на
Приштину
,
која
је
утонула
у
таму
.
Чим
је
с
вечери
непогода
стала
,
небо
се
почело
нагло
ведрити
и
задрхтала
је
звезда
на
њему
а
стегао
мраз
.
У
тој
ведрини
оцртава
се
мрачна
силуета
вароши
у
којој
сад
већ
спава
све
што
није
имало
решености
још
да
креће
и
што
је
остало
решено
да
се
преда
.
Ту
силуету
овамо
и
онамо
осула
је
по
која
бледа
и
слаба
светиљка
која
трне
као
свитац
у
мрачној
шуми
.
По
пољу
,
испред
Приштине
,
расуле
се
ватре
у
логорима
војске
и
избеглица
,
као
да
су
звезде
попадале
са
неба
а
дим
,
који
се
из
њих
пење
,
разастире
испод
наших
ногу
провидан
сиви
облак
,
који
лежи
над
целим
приштинским
пољем
.
Друм
се
пред
нама
протеже
без
краја
и
кроз
прозрачну
таму
догледају
се
у
дубини
масе
мрких
планина
чији
снежни
врхови
беласају
кроз
ноћ
обасјани
месечином
.
Друмом
се
крећу
пред
нама
и
за
нама
тамне
,
нејасне
слике
,
као
сени
.
Нико
не
збори
,
све
ћути
и
само
се
кроз
ноћну
тишину
чује
како
шкрипе
воловска
кола
или
забобоњају
кочије
преко
какве
колебљиве
и
трошне
дрвене
ћуприје
.
Мраз
све
више
стеже
,
хладноћа
просто
реже
а
блато
,
које
је
покрило
друм
,
после
оне
силне
кише
,
замрзло
се
и
покрило
танком
стакленом
скрамицом
те
крца
под
кораком
и
остаје
за
тобом
као
ножем
изрезан
отисак
стопале
на
њему
.
И
воде
,
које
су
легле
од
кише
,
с
једне
и
друге
стране
друма
,
замрзле
те
се
под
месечевим
зрацима
сјакте
залеђена
и
снегом
покривена
бескрајна
стаклена
поља
.
Кроз
ведрину
догледа
се
на
све
стране
.
Тамо
далеко
у
дубини
,
с
десне
стране
друма
,
опет
мала
група
светиљака
и
дим
из
којега
се
узносе
као
минарета
три
четири
јаблана
.
То
ваљда
село
у
ноћи
или
опет
каква
група
бегунаца
,
не
могући
од
мраза
да
креће
,
застала
да
се
огреје
и
окрепи
за
даље
напоре
.
Лево
,
у
долини
,
коју
су
осенчили
пропланци
,
међу
које
се
скрила
,
оцртава
се
тамна
тачка
са
истуреним
врхом
.
То
је
Грачаница
,
она
знаменита
косовска
Грачаница
пред
којом
су
негда
збор
зборила
господа
хришћанска
и
која
је
прихватила
тело
Лазарево
после
косовске
катастрофе
.
То
је
та
Грачаница
у
којој
је
Краљ
Петар
Карађорђевић
,
када
је
изабрао
царство
небеско
,
пожелео
да
се
причести
пре
но
што
погине
.
У
дебелој
сенци
ноћи
дубоким
сном
спава
храм
божји
и
са
њим
и
сва
прошлост
и
све
традиције
наше
,
којих
је
он
чувар
и
које
смо
залуд
будили
из
некадањег
дугог
и
предугог
сна
.
Поглед
на
тамну
и
нејасну
силуету
Грачанице
и
нехотично
повлачи
за
собом
безброј
мисли
које
враћају
човека
у
далеку
прошлост
,
прошлост
којој
је
позорница
био
баш
овај
део
земље
Србијине
,
на
коме
се
и
данас
завршава
један
део
њене
историје
.
Одиста
је
то
чудна
игра
судбине
!
На
једном
парчету
земље
од
неколико
часова
дужине
и
ширине
,
одиграва
се
читава
историја
једнога
народа
,
која
траје
преко
једанаест
векова
.
Као
што
је
оно
у
Светој
Земљи
свака
стопа
,
сваки
извор
,
свако
смоково
дрво
,
један
део
историје
божјега
сина
и
успомена
на
његова
дела
и
страдања
,
тако
овде
на
Косову
,
свака
стопа
земље
,
сваки
камен
и
свака
водица
,
део
је
историје
Српскога
Народа
.
Цело
то
драго
парче
земље
је
један
храм
,
пантеон
,
где
леже
погребена
велика
и
светла
дела
прошлости
,
као
и
муке
и
страдања
једнога
народа
.
Па
где
је
Усуд
историјски
и
могао
на
другом
месту
доделити
да
се
заврши
ова
велика
трагедија
коју
сад
преживљујемо
,
до
на
Косову
?
Ево
овде
,
крај
Липљана
,
коме
смо
се
ми
сад
упутили
,
била
је
она
знаменита
борба
1012
у
којој
краљ
српски
Војислав
,
сишав
са
Рашке
побеђује
Византинце
и
победом
том
означава
правац
експанзије
младе
и
бујне
српске
државе
.
Тамо
,
под
Митровицом
,
код
Пантина
,
Немања
1169
разбија
своју
браћу
,
представнике
феудалнога
господарства
,
и
ствара
једноставну
и
снажну
српску
државу
која
слази
у
косовску
и
скопску
равницу
.
Ту
на
месту
којим
сад
одимо
,
развија
се
најславније
доба
српске
историје
—
Милутиново
доба
.
Ено
,
тамо
у
Пауновом
Пољу
,
које
догледамо
с
друма
,
лежи
Сврчин
,
двор
Милутинов
,
где
се
у
XИИИ
.
и
XИВ
.
веку
решавала
судбина
балканскога
полуострва
,
где
су
доходили
знаменити
поклисари
Истока
и
Запада
,
где
се
доцније
и
сам
император
Кантакузен
бавио
на
двору
српскога
краља
,
Милутинова
унука
,
молећи
за
помоћ
српску
.
У
дубини
тамо
,
ено
га
Неродимље
и
Петрич
град
,
где
се
дешава
трагедија
Дечанскова
а
ено
је
у
долини
испред
Неродимља
и
она
Главица
где
је
народ
пренео
и
трагедију
нејакога
Уроша
.
На
Косову
,
измеђ
Приштине
и
Вучитрна
,
измеђ
Лаба
и
Ситнице
,
тамо
где
цветају
косовски
божури
,
пропада
и
српско
,
царство
,
гине
Лазар
и
Обилић
и
цвет
српских
јунака
и
руши
се
она
величанствена
зграда
која
се
простирала
од
јадранскога
до
јегејскога
мора
и
престављала
снажнога
наследника
трулој
византијској
империји
.
Када
је
1878
године
војска
малене
Србије
,
која
је
пошла
да
ослобађа
поробљену
браћу
,
сишла
са
Мораве
у
Косовску
равницу
и
закуцала
на
врата
Господњега
храма
цркве
Грачанице
,
да
се
у
њој
помоли
,
широм
целога
српства
кликнуло
се
:
„
Осана
!
“
и
у
души
се
српској
тад
пробудио
нови
сан
који
је
затим
хладна
,
немилостива
и
себична
дипломација
,
дипломација
насиља
,
разорила
.
И
тек
1912
године
,
када
је
српска
војска
,
сада
снажнија
и
духом
и
снагом
,
сишла
с
Копаоника
,
на
њеним
се
победничким
заставама
могадоше
исписати
речи
:
„
За
Косово
—
Куманово
!
“
и
српска
се
застава
залепршати
на
чаробним
обалама
охридскога
и
дојранскога
језера
,
на
Марковом
Прилипу
и
Душановом
Призрену
,
на
Скадру
браће
Мрњавчевића
и
Владимировом
Елбасану
и
на
обалама
нашега
,
сињега
мора
.
И
данас
,
ето
,
на
том
истом
Косову
,
воде
се
последње
крваве
борбе
,
пре
но
што
ће
још
једном
пропасти
српска
држава
и
српска
круна
утонути
у
крви
.
Тишина
,
којом
је
ноћ
обгрлила
Косово
,
подржава
те
и
одводи
све
даље
у
тим
мислима
и
ти
корачаш
полако
,
тромо
,
корачаш
путем
судбине
која
ће
једнога
дана
опет
бити
део
српске
прошлости
,
део
српске
историје
.
Из
заноса
те
буди
потмули
тутањ
оздо
,
из
дубине
Косовске
равнице
,
који
у
први
мах
изгледа
као
далеки
,
врло
далеки
пуцањ
топова
;
затим
се
звук
јасније
изражава
и
изгледа
ти
као
блага
грмљавина
,
која
далеко
негде
ромори
небом
.
Мало
затим
још
,
па
озго
из
Горњег
Косова
,
из
дубоке
таме
,
јављају
се
два
жмирава
светла
ока
,
која
бивају
све
јаснија
и
јаснија
.
И
тутањ
је
све
гласнији
и
сад
се
јавља
равницом
змијаста
фигура
воза
који
усамљен
у
равници
јури
из
Митровице
у
Липљан
.
Из
димњака
му
се
расипа
звезда
репатица
а
златна
роса
пада
на
поља
и
у
тренутку
изчезава
.
У
возу
су
извесно
бегунци
из
Митровице
,
из
које
се
данас
као
и
из
Приштине
,
почело
нагло
бегати
пут
Призрена
.
Друмом
,
пред
нама
,
догледају
се
неке
ватре
али
то
још
није
Липљан
где
ћемо
доцкан
у
ноћ
стићи
,
то
је
малено
косовско
село
Чаглавица
кроз
које
пролази
друм
.
Многи
који
су
нашли
ту
заклона
од
зла
времена
,
задржали
су
се
и
ту
ће
преноћити
и
многи
међ
нама
,
који
наилазимо
,
придружују
им
се
.
Око
села
је
било
нешто
оголелих
дрва
и
сикира
их
је
пообарала
те
големе
ватре
букћу
по
двориштима
сеоским
и
пламен
се
износи
изнад
блатних
зидова
којима
су
та
дворишта
ограђена
.
Село
утонуло
у
дим
од
ватара
и
ноћну
таму
,
те
се
куће
и
не
виде
већ
само
неке
нејасне
и
тамне
гомиле
.
Натоварена
кола
остала
су
на
друму
а
стока
уведена
негде
под
заклоне
;
гомиле
се
бегунаца
и
војника
сабрале
,
греју
се
и
воде
живе
разговоре
.
Придолазе
им
нови
који
увраћају
с
друма
,
они
им
праве
места
крај
ватре
или
их
упућују
где
могу
дрва
набавити
те
ужећи
себи
нову
ватру
.
Ми
настављамо
даље
,
сад
већ
проређени
и
грабимо
у
ноћ
.
Далеко
отуд
,
кад
смо
већ
измакли
из
села
,
чује
се
јасно
кроз
мирну
ноћ
топот
коња
као
кад
тица
ноћница
удара
крилима
.
Мало
затим
и
две
неразговетне
а
постепено
све
јасније
тачке
указују
се
на
друму
и
мало
затим
две
сенке
које
журе
у
сусрет
нама
.
Копите
њихових
коња
равномерно
ударају
о
тврдо
тло
замрзнутога
друма
а
њихове
фигуре
све
више
расту
и
све
се
јасније
обележавају
.
То
су
два
коњаника
који
зауставише
нагло
коње
испред
наше
групе
.
—
Је
л
’
то
Грачаница
,
те
ватре
тамо
што
се
виде
?
—
пита
један
од
њих
.
—
Није
,
то
је
Чаглавица
.
—
А
има
л
’
пута
отуд
за
Грачаницу
?
—
Има
,
припитај
тамо
у
селу
!
Они
ободоше
коње
и
хитро
одоше
даље
а
ми
настависмо
пут
нагађајући
ко
ли
су
и
што
ли
журе
овако
ноћу
у
Грачаницу
.
Тишину
,
која
нас
је
стално
пратила
,
од
једном
проломи
врисак
пред
нама
.
Коњ
,
који
је
вукао
једна
кола
испред
нас
,
ударио
је
у
страну
и
мал
није
сунуо
с
колима
у
шанац
.
У
колима
је
мајка
с
дечицом
и
отац
,
који
је
водио
коња
,
притегао
је
снажно
руком
дизгине
те
уставио
га
.
Приђосмо
сви
да
видимо
шта
је
и
да
помогнемо
човеку
.
На
друму
је
лежао
мртав
човек
и
коњ
је
још
једнако
стригао
ушима
и
дрхтао
целим
телом
.
Заклонисмо
му
шакама
очи
,
подупресмо
кола
,
која
су
точковима
већ
одронила
ивицу
друма
и
,
кад
кола
већ
измакоше
,
ми
се
сви
искуписмо
око
мртва
човека
.
Борбе
се
воде
доста
далеко
одавде
,
довде
још
не
допире
ни
пушчано
тане
ни
топ
;
откуд
овде
мртав
човек
?
Али
то
и
није
војник
,
већ
Арнаутин
из
косовских
села
.
Лежао
је
грудима
по
земљи
како
је
ничке
пао
;
једну
је
руку
био
савио
под
собом
а
другу
опружио
више
главе
и
стегао
грчевито
песницу
.
Крв
,
која
се
разлила
по
друму
из
ране
на
слепоочњачи
,
још
се
познавала
,
није
ју
испрала
ни
она
силна
киша
,
што
значи
да
је
скоро
,
после
непогоде
погинуо
,
можда
и
вечерас
тек
.
Зашто
ли
је
погинуо
и
ко
га
је
убио
?
—
Мени
се
чини
,
људи
,
као
да
сам
чуо
неко
пушкарање
—
рече
неко
из
гомилице
која
се
окупила
око
лешине
.
—
Кад
од
прилике
?
—
питају
га
.
—
Не
знам
,
с
вечери
.
—
Је
л
’
пре
Чаглавице
или
после
?
—
Тек
смо
изашли
из
села
.
Један
се
саже
и
опипа
лешину
.
—
Сасвим
хладна
.
Мора
имати
више
него
један
сат
како
Је
погинуо
?
—
Биће
рабаџије
у
свађи
да
су
се
побили
.
И
данас
у
Приштини
,
дај
Боже
да
није
било
каквога
убиства
,
тамо
у
улици
где
смо
загушили
.
Видео
сам
очима
да
су
људи
потезали
револверима
једно
на
друго
.
—
Знаш
како
је
у
оваквим
приликама
,
човеку
досади
живот
па
га
да
буд
зашто
!
Кретосмо
даље
измирени
мишљу
да
је
несретник
погинуо
у
свађи
,
али
нисмо
прошли
ни
педесет
метара
и
слика
се
понови
.
С
друге
стране
друма
,
половином
тела
у
шанцу
,
лежао
је
други
мртвац
и
,
док
смо
се
ми
око
њега
забављали
,
понављајући
своја
отојичашња
размишљања
,
неко
од
оних
што
су
измакли
не
хотећи
да
се
задржавају
,
узвикну
„
Ево
га
и
трећи
!
“
Мало
час
наиђосмо
и
на
четвртог
.
—
Ово
већ
не
може
бити
због
свађе
,
ово
је
...
—
Ја
ћу
вам
казати
шта
је
ово
—
рећи
ће
онај
што
је
код
прве
лешине
испитивао
тело
и
утврдио
време
кад
се
од
прилике
убиство
могло
десити
.
—
Ово
су
све
Арнаути
из
околних
села
;
они
нису
изгинули
пре
оне
мећаве
већ
после
,
јер
ево
локве
крви
на
земљи
нису
испране
.
Значи
изгинули
су
када
је
пао
мрак
пре
сат
и
по
или
два
.
И
ништа
друго
неће
бити
него
су
ови
,
чим
је
пала
ноћ
,
напали
на
наше
бегунце
-
ради
пљачке
,
наши
су
били
оружани
и
—
ето
!
Свима
би
јасно
да
је
одиста
тако
морало
бити
.
Онај
што
рече
малочас
да
је
чуо
пушкарање
потврди
то
сад
понова
.
—
Кажем
ја
—
вели
—
да
сам
чуо
!
—
Ал
’
ти
кажеш
скоро
си
чуо
?
—
Скоро
?
—
учини
он
—
шта
знам
ја
шта
је
скоро
а
шта
није
скоро
.
Нити
знам
ја
који
је
сат
ни
који
је
дан
а
да
ме
запиташ
не
знам
ни
годину
.
Знам
само
кад
је
дан
да
је
дан
а
кад
је
ноћ
да
је
ноћ
.
Чуо
сам
пушкарање
кад
је
већ
био
мрак
,
ето
то
ти
је
...
То
потврди
још
више
претпоставку
да
је
морало
бити
напада
на
бегунце
и
сви
се
забринусмо
.
—
Морамо
се
узети
у
памет
!
—
рећи
ће
неко
.
—
Дабоме
!
—
додаје
онај
што
је
поставио
претпоставку
да
су
ови
изгинули
напали
бегунце
ради
пљачке
—
Не
ваља
овако
како
идемо
.
Поостајали
многи
успут
,
нарочито
овамо
у
Чаглавици
,
па
смо
се
сад
проредили
друмом
и
свако
иде
за
свој
рачун
.
Ено
,
гле
како
они
тамо
измакли
,
не
би
их
могао
ни
довикати
.
—
Треба
да
се
приберемо
,
да
идемо
у
групи
!
—
јавља
се
неки
брижан
глас
из
гомиле
.
—
Има
ли
ко
оружја
?
—
запита
непознати
,
који
нам
сад
већ
постаде
вођа
,
који
ће
нас
водити
даље
кроз
ноћ
и
кроз
опасност
.
Јавише
се
неколицина
с
пушкама
и
револверима
.
—
Напуните
и
откочите
пушке
,
а
ви
који
имате
роволвере
држите
отворене
футроле
.
Вас
двојица
с
пушкама
пођите
напред
а
ви
остали
овамо
али
не
збијени
у
групу
,
тако
може
лако
да
нас
гађа
из
заседе
,
него
се
растурите
,
разредите
се
,
даље
једно
од
другог
али
тако
да
се
не
погубимо
,
да
се
догледамо
.
Ови
задњи
нек
се
осврну
чешће
за
собом
.
—
Ако
нападну
,
они
ће
изненада
,
из
заседе
—
рећи
ће
неко
.
—
Зато
пазите
.
Поље
је
равно
ал
’
опет
;
кад
наиђе
какав
повећи
џбун
,
какво
обаљено
дрво
,
дубљи
шанац
или
какав
пласт
сена
,
нарочито
пласт
сена
,
а
ви
одмах
пушке
на
руке
.
У
бојном
поретку
,
са
тешким
осећањем
страха
,
кренули
смо
даље
не
говорећи
више
један
са
другим
ни
речи
.
Тамо
доле
,
где
се
мало
час
воз
изгубио
и
где
друм
ишчезава
пред
погледом
,
издижу
се
неколико
дрвета
која
се
на
ведром
небу
јасно
оцртавају
а
над
земљом
лебди
танак
слој
светлости
као
оно
кад
у
великој
даљини
горе
ритови
.
Кажу
то
је
Липљан
али
је
још
врло
дуго
поћи
до
њега
.
Друм
је
тако
бескрајан
а
мраз
све
више
стеже
те
се
једва
корача
.
Још
мало
напора
и
стрпљења
и
указаше
се
већ
пред
нама
пламенови
са
ватара
и
силуете
кућа
које
као
да
се
из
сред
пламена
уздижу
.
Већ
допире
до
нас
потмули
мрмор
и
жагор
,
као
оно
рој
кад
се
из
далека
гласи
,
наилазимо
већ
на
прве
ватре
,
на
усамљене
куће
,
на
гомиле
кола
с
леве
и
десне
стране
друма
и
сад
се
већ
јасно
чује
врева
и
жагор
и
виде
се
сенке
људи
који
се
крећу
овамо
и
онамо
и
чује
се
пуцкарање
ватре
и
гласови
који
се
довикују
и
надвикују
.
Улазимо
дубље
у
село
,
у
све
гушћу
вреву
и
гомилу
.
И
ако
је
поноћ
још
је
све
на
ногама
.
Онде
се
скрхала
кола
,
онде
се
друга
испречила
,
коњ
који
се
одрешио
луња
сам
по
друму
,
задоцнели
аутомобил
заглављен
у
блату
стење
и
брекће
као
животиња
у
процепу
али
му
се
пут
не
отвара
нити
му
ко
прилази
да
га
из
блата
извуче
.
Ватре
лево
и
десно
;
на
пламену
прошци
из
сеоских
плотова
,
сандуци
,
бурад
и
точкови
од
полупаних
кола
.
Крећу
се
војници
кроз
мрак
и
носе
на
глави
сено
,
које
су
почупали
ко
зна
из
чијег
пласта
;
други
носе
од
некуд
воду
,
трећи
промрзли
лутају
од
ватре
до
ватре
не
би
ли
нашли
мало
места
да
се
огреју
али
су
све
ватре
тако
притиснуте
,
тако
поседнуте
да
им
не
можеш
прићи
.
Око
ватре
седи
уморан
војник
и
прозебао
бегунац
,
седи
брижна
мајка
,
која
је
стегла
дете
међ
колена
,
седи
сломљен
старац
,
седи
испијен
болесник
увијен
у
ћебе
,
седи
рањеник
који
је
сам
кренуо
из
болнице
и
ако
му
је
рана
још
недолечена
.
Све
ћути
и
предало
се
бризи
својој
и
нагло
се
унапред
,
не
би
ли
што
ближе
било
пламену
који
обнавља
живот
мразом
угрожен
.
Једни
суше
опанке
натопљене
кроз
мочари
и
блато
које
су
данас
прегазили
,
други
греју
на
пламену
тврду
кору
хлеба
не
би
ли
мало
омекшала
,
трећи
уносе
руке
у
пламен
те
их
пеку
не
би
ли
им
прорадили
прсти
који
су
се
укочили
.
Дим
се
повија
час
лево
час
десно
,
те
се
људи
бране
шаком
коју
надносе
на
лице
,
јер
их
штипа
за
очи
и
смета
им
да
се
греју
.
У
разговору
,
ако
и
кажу
коју
реч
,
избија
маглица
из
уста
,
јер
мраз
све
јаче
стеже
.
Крај
једне
ватре
,
међу
војницима
,
под
непоузданом
светлошћу
пламена
,
који
се
повија
час
тамо
а
час
овамо
,
опазио
сам
и
оно
бледо
воштано
лице
и
очи
пуне
топлога
израза
оне
госпе
у
црнини
,
коју
сам
први
пут
запазио
на
скопљанској
железничкој
станици
а
други
пут
на
приштинскоме
гробљу
када
је
обилазила
гробове
и
палила
свеће
изгинулима
у
рату
.
Војници
око
ње
,
који
су
јој
начинили
места
крај
своје
ватре
,
водили
су
живе
разговоре
,
који
су
се
укрштали
са
свих
страна
,
а
она
је
наслоњених
лактова
на
колена
и
главе
на
руке
,
гледала
у
пламен
који
је
буктао
и
повијао
се
.
Ми
не
знамо
где
да
се
уставимо
.
Идемо
тако
од
ватре
до
ватре
,
са
једне
стране
друма
на
другу
и
свуд
је
подједнако
блато
и
свуд
подједнака
зима
.
А
на
преноћиште
већ
не
можемо
ни
мислити
.
Што
је
било
крова
и
места
под
кровом
,
испунило
се
гомилом
људи
који
су
се
тискали
и
гушили
по
одајама
,
по
ходницима
,
по
шупама
,
по
дрвљаницима
и
под
стрејама
.
Ко
је
набавио
или
нашао
где
год
дрва
,
заложио
је
ватру
на
сред
друма
,
на
сред
пута
и
ту
ће
крај
ње
пробдити
ноћ
али
је
велика
гомила
оних
који
не
могу
наћи
чиме
ће
и
ватру
наложити
.
Људи
су
најзад
почели
да
се
приљубљују
,
да
се
више
њих
загрле
,
да
се
увијају
као
змијска
клупчад
на
сред
улице
,
не
би
ли
један
од
другога
позајмили
топлоте
.
Било
их
је
који
су
легли
са
стоком
,
прислонили
леђа
уз
воловска
леђа
те
тако
пробдили
ноћ
.
Та
ноћ
у
Липљану
била
је
најхладнија
ноћ
оне
оштре
зиме
која
нас
је
у
изгнанству
пратила
.
Тешко
је
било
прићи
чијој
ватри
,
људи
су
били
себични
,
знајући
колико
их
је
труда
стало
док
су
стекли
ово
мало
ватре
и
нису
пуштали
к
њој
.
Они
су
с
великом
муком
набављали
сандуке
,
плотове
,
точкове
,
кола
,
железничке
прагове
и
врата
с
пустих
кућа
и
полагали
их
на
ватру
,
те
нису
трпели
готоване
који
би
хтели
да
се
греју
а
да
не
уложе
труда
.
Кренуо
сам
у
мрак
и
почео
лутати
по
туђим
двориштима
,
по
непознатим
стазама
,
не
би
ли
ма
где
нашао
какав
диречић
,
грану
,
или
проштац
из
туђег
плота
или
клупу
пред
кућом
или
празан
сандук
пред
дућаном
,
не
би
ли
што
приложио
ватри
те
да
стечем
права
да
се
огрејем
.
Лутам
по
мраку
и
упадам
у
баре
,
саплићем
се
о
камење
и
лупам
о
зидине
којима
су
ограђена
дворишта
,
али
нигде
ни
парчета
дрвета
.
Наишао
сам
тако
лутајући
и
на
железничке
шине
,
мора
да
сам
зашао
у
станични
реон
.
Да
ли
ћу
ту
бар
,
међ
железничким
вагонима
,
наћи
какво
парче
даске
,
који
иструлели
шлипер
или
какав
празан
сандучић
?
Охрабрен
том
надом
зашао
сам
међу
вагоне
док
ме
не
пресече
глас
стражарев
:
„
Стој
,
ко
иде
?
“
Претрнуо
сам
жив
и
пођох
као
злочинац
,
кријући
се
иза
вагона
,
да
се
повлачим
газећи
пажљиво
по
земљи
како
ни
најдаљим
шумом
,
не
би
одао
стражару
где
сам
.
Умирио
сам
се
тек
када
сад
спазио
зидове
зграде
у
којој
је
станица
и
пожурио
тамо
.
У
чекаоници
и
у
свима
просторијама
мале
и
скромне
зграде
станичне
,
згрувала
се
маса
света
те
се
просто
гуши
и
дахом
својим
греје
.
Једни
поседали
по
земљи
,
други
на
стварима
,
трећи
дремају
,
прислоњени
уза
зид
.
Са
таванице
чкиљи
лампа
и
бледом
светлошћу
осветљава
уморна
и
брижна
лица
гомиле
а
дим
дувански
обавио
је
као
густи
облак
.
Срећом
,
пред
станицом
сам
срео
једног
пријатеља
из
Скопља
.
Био
је
то
један
од
оних
ваљаних
младића
који
ми
се
одушевљено
ставио
на
расположење
и
свесрдно
помагао
при
образовању
грађанске
гарде
,
која
је
примила
на
себе
да
у
последњим
критичним
тренуцима
бди
над
Скопљем
и
безбедношћу
скопских
грађана
.
Како
се
повукао
са
Командом
Трупа
,
тако
је
и
даље
остао
на
служби
,
коју
је
ревносно
вршио
.
И
у
овоме
часу
,
пред
станицом
,
он
је
имао
да
учини
нека
службена
саопштења
шефу
станице
.
Обратих
се
њему
да
ми
помогне
и
пожалих
му
се
како
мал
нисам
настрадао
лутајући
међ
вагонима
.
—
А
,
тамо
?
—
учини
он
—
Зар
сте
чак
тамо
залазили
?
—
Зар
ја
знам
,
где
сам
залазио
у
мраку
?
—
Тамо
је
вагон
Врховне
Команде
.
—
Врховне
Команде
?
—
изненадих
се
ја
.
—
Зар
Врховна
Команда
није
у
Призрену
?
—
Да
она
права
,
а
ова
наша
.
—
Која
наша
?
—
запитах
га
,
не
могући
још
никако
да
га
разумем
.
—
Па
командант
трупа
нових
области
и
ђенерали
,
који
су
на
овоме
фронту
.
Ово
је
сад
једини
фронт
на
коме
се
боримо
,
да
би
се
са
других
могло
одступити
.
Шта
ту
има
Врховна
Команда
?
Једина
њена
наредба
и
једини
њен
савет
може
бити
:
„
Држите
се
колико
можете
!
“
—
А
зар
су
ту
и
ђенерали
са
фронта
?
—
Ту
су
.
—
Који
?
—
Рашић
и
Гојковић
.
—
А
зашто
?
—
Држе
седницу
.
Био
је
после
подне
и
Краљ
у
том
вагону
,
имали
су
дуго
посла
са
њим
,
једва
су
успели
да
га
натерају
да
иде
у
Призрен
па
они
остали
и
даље
да
решавају
.
—
Шта
ли
решавају
?
—
Шта
?
—
учини
познаник
и
узнесе
рамена
—
решавају
извесно
да
се
не
могу
више
држати
.
—
Зар
?
—
Не
може
!
—
додаде
он
одлучно
.
—
Сутра
ће
се
и
Феризовић
напустити
.
—
То
значи
прекосутра
биће
затворен
пут
за
Призрен
?
—
Или
бар
угрожен
.
—
Ама
да
ли
...
?
—
отегох
ја
питање
,
које
је
требало
да
искаже
сумњу
.
Још
ми
се
тамо
,
на
дну
душе
,
у
дубоком
неком
куту
,
задржао
један
делић
вере
и
он
се
сад
бунио
и
немоћан
хтео
би
да
се
одупре
овој
бујици
неповољних
вести
.
Млади
пријатељ
мој
осврте
се
пажљиво
око
себе
да
види
слуша
ли
ко
и
ако
смо
били
сами
самцити
у
мраку
пред
станицом
,
па
се
онда
наже
ближе
мени
и
узе
ми
шаптати
:
—
Ноћас
Команда
Трупа
иде
у
Грачаницу
!
—
Кад
ноћас
?
—
Сад
,
кроз
који
час
,
док
сврше
седницу
.
Прође
ми
у
томе
часу
крај
очију
слика
оне
двојице
коњаника
које
смо
синоћ
срели
испред
Чаглавице
и
који
су
хитно
журили
распитујући
за
пут
у
Грачаницу
.
—
А
где
је
тај
вагон
,
где
се
држи
седница
?
—
Ено
га
тамо
,
на
шинама
.
—
И
он
ме
изведе
неколико
корака
напред
до
места
са
којега
се
догледа
усамљен
један
салонски
вагон
осветљених
прозора
.
—
То
је
последњи
савет
шефова
српске
војске
!
—
рекох
више
шапћући
.
—
Последњи
!
—
додаде
мој
млади
пријатељ
.
—
Косовска
вечера
!
—
прошаптах
ја
боно
сам
себи
.
Мало
час
се
ћутећи
растадосмо
.
Он
се
изгуби
у
мраку
а
ја
се
вратих
тамо
,
где
је
светлост
са
ватара
обасјавала
мале
,
двоспратне
,
блатом
олепљене
кућице
,
које
су
се
начетиле
око
станице
.
Једини
осветљен
прозор
те
ноћи
био
је
на
канцеларији
начелника
станице
на
горњем
спрату
једне
од
тих
кућица
.
Гледао
сам
са
жудњом
у
тај
прозор
,
тамо
у
соби
мора
да
је
топло
,
али
је
начелник
већ
прибрао
масу
људи
,
који
су
му
испунили
све
просторије
малене
канцеларије
,
те
за
мене
тамо
не
би
било
места
.
Ту
,
под
тим
осветљеним
прозором
,
одстојаћу
целу
ову
ужасну
,
ову
студену
ноћ
,
на
којој
ће
и
стока
од
мраза
липсавати
.
XВ
Сликарева
трагедија
Прва
зора
.
Мраз
мало
попустио
,
у
зраку
као
да
лебди
светао
дан
.
Ватре
се
на
све
стране
погасиле
,
још
само
врео
пепео
покрива
земљу
и
по
која
догорела
гламња
се
пуши
.
Људи
се
дижу
из
гомиле
,
излазе
из
разних
кућа
,
капија
,
дућана
,
магацина
,
увијени
у
ћебад
,
обамрли
од
зиме
,
модра
лица
и
поднадулих
,
неиспаваних
очију
.
Дижу
се
и
они
са
калдрме
.
Оно
што
си
ноћас
крај
ватре
видео
као
гужву
од
које
су
волови
стукнули
,
била
је
гомила
људи
која
се
испреплетала
као
клупче
змија
,
те
се
сад
расплиће
.
Издвајају
се
из
те
гомиле
најпре
главе
,
па
ноге
и
руке
а
затим
се
појављује
човек
,
један
,
два
,
три
,
четири
и
пет
,
и
на
земљи
нема
више
оног
клупчета
.
Крећу
се
већ
људи
овамо
и
онамо
,
прибирају
се
у
групе
на
сред
улице
и
воде
разговоре
о
ноћашњем
страховитом
мразу
.
Други
се
надвикују
,
трећи
дозивају
.
Удара
секира
у
дрво
,
оправљају
се
нека
кола
,
пролазе
војници
водећи
коње
да
их
напоје
,
износе
из
капија
ствари
и
товаре
на
кола
;
дере
се
један
из
гомиле
тражи
ћебе
које
му
је
неко
ноћас
свуко
с
леђа
;
лута
други
и
распитује
за
коња
,
који
му
се
ноћас
одрешио
и
отумарао
;
вајка
се
трећи
да
му
је
во
црко
од
мраза
,
те
како
ће
сад
даље
са
товарним
колима
а
са
једним
волом
;
јада
се
домаћин
који
се
диго
јутрос
и
видео
разграђену
авлију
а
нигде
ни
једнога
прошца
од
ограде
;
издире
се
један
наредник
да
се
макну
кола
која
су
се
испречила
на
сред
друма
;
свађају
се
неки
око
једне
кофе
,
која
је
испала
из
туђих
кола
.
И
што
зора
више
осваја
,
жагор
све
више
расте
.
Најзад
крећемо
не
би
ли
се
,
промрзли
ноћас
,
под
сунцем
које
већ
почиње
да
зрачи
,
загрејали
покретом
.
Пред
нама
се
простире
широка
косовска
пољана
,
кроз
коју
беласа
Ситница
,
коју
ћемо
мало
час
прећи
преко
камене
ћуприје
коју
је
Јашар-паша
изградио
каменом
из
цркава
косовских
.
У
даљини
се
сад
већ
јасно
истичу
Црна
Гора
и
Шар
,
последња
заштита
српска
.
На
подножјима
њиховим
води
се
борба
.
На
падинама
Шаровим
,
под
које
нас
води
пут
,
избија
с
времена
на
време
прамен
белога
дима
,
коме
сунце
одмах
опервази
ивицу
и
,
док
се
тај
облачић
још
колута
у
зраку
,
до
нас
допире
глас
топа
.
Мало
доцније
и
сунце
ће
се
са
Овчија
Поља
испети
преко
Шара
и
обасјати
ове
праменове
пуном
светлошћу
,
те
ће
китити
небо
као
разнобојни
лампиони
о
веселим
светковинама
.
Занет
тим
знамењима
,
која
су
китила
небо
над
нама
,
ја
се
нисам
још
био
обазрео
ни
пред
собом
ни
за
собом
да
сагледам
ону
тужну
поворку
,
која
се
лагано
кретала
и
гмизала
по
друму
.
Када
смо
,
јуче
у
сумрак
,
кренули
из
Приштине
а
кроз
ноћ
наставили
пут
,
сва
се
ова
туга
и
бол
није
ни
дала
оком
схватити
.
Ноћ
нас
је
била
застрла
својим
црним
покровом
и
промицали
смо
један
крај
другога
као
сенке
,
не
сагледавши
једно
другоме
ни
лица
,
ни
погледа
,
ни
сузе
у
очима
.
Тек
данас
,
под
оштрим
зрацима
студенога
зимског
сунца
,
ми
се
видимо
и
догледамо
сву
величину
невоље
,
коју
наша
поворка
изгнаника
представља
.
Данас
се
људи
већ
и
зближују
једно
другоме
,
разговарају
се
,
теше
се
и
не
питајући
једно
друго
ни
за
име
.
Исповедају
се
,
исповедају
се
горко
и
искрено
,
као
што
би
се
човек
своме
најрођенијем
исповедио
.
И
мени
је
пришао
један
млади
рањеник
,
десне
руке
у
завоју
.
Пришао
ми
је
као
знанац
,
као
познаник
.
—
Ви
ме
се
не
сећате
?
—
вели
и
доноси
леву
руку
до
шајкаче
поздрављајући
ме
.
—
Не
боме
,
али
се
немојте
чудити
.
Људи
данас
тако
промичу
један
крај
другога
,
тако
се
у
тренутку
сретну
и
ако
се
дотле
нису
никад
видели
,
да
се
опет
у
тренутку
растану
и
можда
опет
никад
не
виде
.
Ако
смо
се
ових
дана
срели
...
.
?
—
Да
,
ових
дана
!
—
прекиде
ми
младић
реч
—
Оно
вече
код
вас
,
у
Приштини
;
примили
сте
нас
на
преноћиште
.
Сетих
се
да
је
то
онај
млади
поднаредник
који
је
самном
и
са
учитељима
пробдио
крај
мангала
целу
једну
ноћ
све
док
га
умор
није
савладао
.
—
Сећам
се
!
—
рекох
.
—
Ето
—
настави
поднаредник
—
морали
сте
и
то
мало
крова
у
Приштини
да
напустите
.
—
Морао
сам
!
—
слегох
ја
раменима
.
—
Како
сте
провели
ноћас
у
Липљану
?
—
Тако
,
на
мразу
,
на
друму
.
—
И
ја
.
Била
је
ужасна
цича
.
—
Чудим
се
да
смо
је
преживели
.
А
и
ви
,
може
вам
зима
погоршати
рану
.
—
Ах
!
—
учини
он
,
одмахујући
главом
.
—
Нема
шта
више
да
се
погорша
.
Одсечена
ми
је
рука
.
—
Одсечена
?
—
Да
,
цела
шака
,
до
чланка
.
Па
сад
,
и
ако
прозебе
,
могу
је
сећи
и
даље
,
немам
шта
да
жалим
.
—
Ех
,
ипак
...
—
заустих
ја
да
га
тешим
.
—
Ја
од
ње
немам
више
користи
па
била
дуга
до
чланка
,
као
сад
,
или
до
лакта
или
само
вирила
из
рамена
!
—
И
то
баш
десна
?
—
Десна
!
—
потврди
он
болно
.
—
Штета
!
А
шта
сте
по
занимању
?
—
Сликар
!
—
одговори
и
тужно
махну
главу
па
додаде
више
себи
.
—
То
јест
,
био
сам
сликар
...
!
—
Сликар
?
—
понових
ја
,
не
умејући
у
тренутку
да
нађем
реч
утехе
коју
је
овоме
младићу
требало
рећи
.
—
Био
!
—
понови
он
још
једном
и
настависмо
ћутећки
да
корачамо
један
крај
другога
.
Најзад
да
прекинем
ћутање
,
које
је
младићу
дало
прилике
да
настави
мислити
о
својој
трагедији
,
ја
га
упитах
:
—
Шта
сте
свршили
?
—
Како
свршио
?
—
пробуди
се
он
из
својих
мисли
не
разумевајући
моје
питање
.
—
Питам
,
јесте
ли
свршили
коју
сликарску
школу
?
—
А
,
да
!
—
учини
он
.
—
Да
,
свршио
сам
.
Свршио
сам
нашу
сликарску
школу
.
Био
сам
и
на
страни
,
на
академији
.
—
Дуго
?
—
Био
сам
две
године
у
Прагу
,
државни
питомац
.
Мислио
сам
прећи
сад
у
Минхен
али
ето
,
дође
рат
и
...
откиде
ми
руку
.
—
Имали
сте
извесно
успеха
?
—
Мислим
,
верујем
,
на
изложбама
сам
успевао
,
то
ми
је
донело
стипендију
.
Професори
у
Прагу
су
ме
храбрили
,
обећавали
ми
велику
будућност
,
био
сам
љубимац
њихов
.
—
А
рекосте
,
излагали
сте
?
—
Да
,
на
мањим
,
школским
изложбама
.
—
Радове
с
природе
или
композиције
?
—
Студије
,
снимке
,
портрете
.
Сад
сам
тек
био
почео
један
већи
рад
,
једну
композицију
...
остала
је
тамо
,
у
Прагу
.
—
Сиже
?
—
Обнова
,
буђење
,
пролеће
.
Небо
пуно
зрака
под
којима
бљешти
још
неотопљен
снег
на
врховима
планина
.
Кроз
зрак
пролеће
птица
носећи
у
кљуну
сламчицу
да
свије
ново
гнездо
.
Вода
набујала
,
земља
отворила
плућа
и
испарава
,
бубица
протеже
крила
,
буди
се
гуштер
који
је
спавао
под
каменом
и
диже
зелену
главицу
да
срче
зрак
;
гране
у
млада
дрвета
,
које
су
се
биле
повиле
под
теретом
снега
,
исправљају
се
,
кора
пуца
на
дрвету
;
наилази
сок
и
обнавља
живот
.
У
младе
жене
шире
се
зенице
страшћу
;
дојке
јој
брекћу
од
млека
,
мишић
јој
на
руци
нарастао
,
грудни
јој
се
кош
узнео
;
наилази
сок
и
обнавља
живот
...
!
—
Све
је
то
млади
уметник
изговорио
брзо
,
са
пуно
заноса
и
топлоте
и
,
гледајући
пред
собом
укочена
погледа
,
као
да
гледа
у
своју
слику
,
као
да
је
она
ту
,
пред
њим
,
као
да
погледом
иде
по
затегнутом
платну
и
прелази
с
предмета
на
предмет
и
казује
га
.
—
Лепа
мисао
!
—
рекох
.
—
А
,
недовршена
?
—
Да
,
—
учини
млади
сликар
боно
—
недовршена
...
Затим
ућута
да
у
себи
савлада
тежак
бол
,
па
опет
диже
главу
,
погледа
ме
и
додаде
:
—
Као
што
је
недовршен
и
живот
мој
...
!
Нисам
му
умео
ништа
више
рећи
,
он
није
могао
мени
ништа
више
рећи
.
Њега
је
овај
последњи
уздах
извесно
одвео
у
његову
тако
скору
и
тако
кратку
,
али
ипак
пуну
снова
и
наде
,
прошлост
.
Вратио
се
тамо
,
почетку
своме
и
зачетку
дара
свога
—
сиротињи
.
Сетио
се
дугих
напора
и
снажне
,
младићске
воље
којима
је
савлађивао
;
сетио
се
првих
успеха
својих
и
оних
првих
задовољстава
младе
,
сањалачке
душе
.
Опоменуо
се
снова
,
бескрајних
и
безбројних
снова
о
будућности
својој
и
амбиције
,
која
је
као
млада
,
жилава
,
несаломљива
стабљика
никла
из
душе
му
и
упорно
се
усправљала
под
ветровима
и
олујинама
.
Она
му
је
била
проткала
младост
чаробним
сновима
,
она
га
је
снажном
и
чврстом
руком
водила
у
живот
,
она
му
је
подржавала
и
снагу
и
вољу
и
обећавала
победу
.
Све
,
све
је
то
он
у
овом
часу
можда
прелазио
мислима
и
подајући
им
се
,
корачао
оборене
главе
не
обзирући
се
око
себе
.
А
гомила
изгнаних
,
гомила
бедних
и
невољних
,
промицала
је
крај
њега
и
ишла
својим
путем
страдања
.
Да
прекинем
дуго
ћутање
ја
га
упитах
у
којој
је
јединици
служио
.
—
У
ђачкој
чети
,
—
вели
—
после
у
воду
.
—
То
је
штета
,
у
воду
може
свако
бити
.
Зар
вас
нису
могли
поштедети
,
дати
вам
какво
згодније
место
?
—
А
где
би
онда
они
који
су
сад
на
тим
згоднијим
местима
?
—
упита
он
боно
насменувши
се
.
—
Не
мислим
ја
да
избегнете
службу
,
али
бар
да
будете
сачувани
.
Надлежни
су
на
то
могли
да
мисле
.
—
Ах
,
господине
!
—
кликну
он
боно
и
плану
живим
младићским
жаром
.
—
Зар
ви
мислите
да
у
овој
земљи
има
кога
који
мисли
о
свему
о
чему
би
ипак
неко
требао
да
мисли
?
Оскудица
тих
људи
који
би
мислили
о
свему
,
разочарава
ме
често
пред
помишљу
да
смо
потегли
да
градимо
велику
државу
.
Питам
се
увек
,
има
ли
међ
нама
људи
који
ће
прихватити
ту
велику
државу
?
—
Има
их
вероватно
!
—
прекидох
ја
брзи
ток
младићевих
мисли
.
—
Има
их
?
—
учини
он
и
погледа
ме
чудновато
,
као
да
би
се
хтео
уверити
,
верујем
ли
ја
одиста
у
то
што
тврдим
.
—
Верујете
ли
ви
одиста
да
у
нас
има
и
Гарибалдија
и
Мацинија
,
и
Кавура
и
Гамбета
?
А
без
њих
,
можемо
ли
понети
,
јесмо
ли
дорасли
да
понесемо
једну
овако
огромну
задаћу
?
Не
прави
се
једно
велико
доба
у
историји
без
људи
који
воде
догађаје
,
без
људи
који
мисле
о
свему
.
Зар
не
видите
да
ми
зидамо
државу
с
крова
и
,
кад
будемо
с
кровом
готови
,
ми
ћемо
тек
опазити
да
немамо
темеље
на
којима
ће
се
тај
кров
држати
.
—
Мислите
?
Темељи
смо
ми
,
који
смо
кадри
кров
саградити
.
—
Ко
ми
?
Ви
који
пролазите
или
ми
који
наступамо
?
—
Па
—
свакојако
ви
који
наступате
!
—
А
где
смо
ми
?
Је
ли
ко
водио
рачуна
о
нама
?
Они
што
су
се
завукли
по
канцеларијама
послали
су
нас
да
изгинемо
.
Пет
генерација
омладине
сатрвено
је
,
а
што
је
остало
живо
,
не
ваља
више
ни
Богу
ни
људима
.
—
А
како
би
друкче
,
да
л
’
старији
да
ратују
а
омладина
...
—
А
не
,
не
,
не
!
—
прекиде
ме
нервозно
младић
—
Не
идем
ја
тако
далеко
,
не
мислим
ја
тако
наопако
.
Оно
што
мене
буни
,
то
је
оскудица
сваке
добре
воље
код
надлежних
да
воде
рачуна
о
ономе
о
чему
није
смело
да
се
не
води
рачуна
.
Видите
,
у
нас
треба
да
прођу
по
две
и
три
деценије
па
да
се
појави
један
сликарски
таленат
и
,
—
извините
што
овако
нескромно
мислим
о
себи
—
морало
би
се
водити
рачуна
о
томе
да
будућој
великој
држави
нису
потребни
толико
генерали
и
државни
саветници
већ
много
више
културни
раденици
.
Не
замишља
се
ваљда
једна
држава
само
географски
велика
већ
и
културно
велика
,
дорасла
и
достојна
европскога
друштва
?
—
Ко
би
забога
,
у
овако
великим
догађајима
,
који
се
тако
нагло
развијају
,
који
се
ваљају
,
који
нас
претрпавају
,
могао
да
се
сети
свих
тих
обзира
?
—
Ко
?
—
учини
он
,
па
похита
да
претече
мој
одговор
.
—
Онај
ко
хоће
да
прими
на
себе
задаћу
оснивања
такве
државе
и
крај
њега
онај
,
који
се
у
овако
великим
догађајима
:
који
се
тако
нагло
развијају
,
који
се
ваљају
,
који
нас
претрпавају
,
сетио
других
обзира
,
сетио
да
склони
своје
рођаке
и
рођаке
својих
пријатеља
.
Хоћете
ли
дозволити
да
вам
кажем
један
пример
,
који
ће
вам
одговорити
на
питање
,
ко
је
тај
који
је
требао
мислити
на
све
и
кога
нису
смели
омести
догађаји
?
Ја
сам
ћутао
,
али
је
он
живо
,
као
отворена
књига
,
казивао
своје
мисли
које
је
морао
дуго
прибирати
у
себи
,
чекајући
прилику
да
им
да
одушке
.
—
Још
пре
више
од
пола
