ћемоза
ово
два
дана
све
обрати
и
превући
у
село
код
салаша
.
Нека
сутра
једна
од
жена
однесе
шта
треба
на
коњу
са
још
2
надничара
те
нека
зовну
мало
мобе
—
какве
ђечурлије
—
и
нека
окомишају
.
После
она
два
који
сиђу
метуће
у
салаш
и
свршена
посла
“
.
Предложи
Милан
.
„
Тако
ће
најбоље
бити
“
.
Одговори
Милорад
.
„
Наксутра
ћеш
ти
овде
изаћи
да
се
спремимо
и
да
идемо
.
А
ја
ћу
се
овде
постарати
и
наћи
ко
ће
нам
остати
са
Спасојем
“
.
Тако
рекоше
и
приступише
спреми
за
полазак
.
Док
Спасоје
дотера
волове
и
похвата
их
у
кола
—
дотле
Милан
спреми
3—4
велика
кукурузна
леба
,
лонац
,
ћасе
,
кашике
,
соли
,
сира
сланине
и
т
.
д
.
и
наточише
једну
вучију
ракије
и
метуше
у
кола
па
се
кренуше
.
Волови
су
ишли
сву
ноћ
полако
и
у
саму
зору
стигоше
на
њиву
.
Док
Милан
пожње
шашине
и
положи
воловима
,
дотле
Спасоје
наложи
ватру
и
пристави
лонац
с
’
пасуљом
уз
њу
.
Па
и
не
чекаше
да
спане
роса
—
већ
почеше
брати
,
и
скоро
набраше
једна
кола
док
стигоше
и
берачи
.
Набраше
и
друга
,
па
похваташе
волове
њих
двоица
и
отераше
кукуруз
у
село
код
салаша
,
а
берачи
осташе
берући
.
Тај
дан
,
и
сву
ноћ
и
сутра
дан
превлачише
њих
двоица
без
застоја
и
одморка
.
Кад
би
друго
вече
,
Милан
натовари
једна
кола
пуна
са
наплетима
и
рече
Спасоју
:
да
ће
он
с
тим
колима
да
иде
кући
,
и
сутра
дан
порани
у
команду
.
Њему
пак
нареди
да
превуче
оно
што
је
још
остало
,
и
нека
са
оно
радника
пожње
шашину
.
Па
у
вече
ће
сићи
једна
жена
и
донеће
заире
за
комишиоце
.
Зовните
њих
повише
те
све
окомишајте
,
па
прекосутра
ако
озго
ко
не
дође
ти
нађи
онде
у
селу
једног
те
унесите
жито
у
салаш
.
После
онај
ћалетак
натовари
у
кола
те
и
ти
горе
изиђи
.
Ја
ћу
отићи
сутра
рано
,
и
може
бити
нећемо
се
више
видети
.
Гледај
богати
добро
немој
да
буде
„
какве
штете
“
.
Ово
је
говорио
а
очи
му
се
склапаху
од
силног
дремања
,
јер
две
ноћи
и
два
дана
није
стао
колико
мутна
вода
—
нити
је
што
год
спавао
.
За
овим
ухвати
волове
.
Стаде
цика
меденице
на
воловима
,
а
кола
закркташе
као
банда
и
мало
по
мало
он
се
изгуби
у
даљину
коју
беше
увио
густ
и
црн
мрак
.
Кад
изађе
на
државни
друм
—
он
затури
порожје
и
пусти
волове
.
Сан
га
беше
притиско
као
мора
.
Он
се
попе
на
кола
озго
врз
жито
и
пружи
се
потрбушке
колико
је
дуг
па
заспа
.
Пре
но
што
је
заспао
помисли
у
себи
:
Волови
су
матори
и
изучени
,
од
ничега
се
неће
поплашити
,
а
ако
гди
стану
—
ја
ћу
их
кренути
кад
се
пробудим
.
Он
је
заркао
у
дубоком
сну
а
волови
су
ишли
тихо
и
лагано
.
Кад
дође
у
једну
лучицу
,
крај
једне
реке
која
је
врло
бујна
при
каквом
пљуску
или
топљењу
снега
услед
чега
беше
друм
високо
издигнут
са
обе
стране
,
а
при
том
прилично
узан
,
јер
се
осипа
земља
са
оне
стрмености
и
саужава
га
.
Из
даљине
чујаше
се
топот
неке
двоколице
,
које
се
приближаваху
њему
на
сусрет
.
Кад
дође
близу
до
на
сто
метара
,
док
из
те
двоколице
писну
танак
глас
мале
трубице
.
То
је
био
писмоноша
,
поштар
—
суруџија
.
Па
је
кроз
трубу
довикивао
рабаџије
који
му
у
сусрет
иду
да
се
склоне
у
једну
страну
пута
.
Његово
свирање
не
пробуди
Милана
.
Он
спава
као
заклан
,
а
волови
уватили
коловоз
средином
пута
,
па
само
дундају
ногу
пред
ногу
.
Суруџија
приђе
већ
близу
и
мораде
он
да
зађе
у
страну
.
Али
кад
би
поред
волова
он
писну
у
трубу
и
волови
се
поплашише
јурнув
под
пут
преко
оне
стрмености
.
Кола
се
претурише
,
а
са
њим
Милан
полеће
и
лупи
самим
теменом
о
суву
и
тврду
земљу
,
и
одатле
се
не
диже
.
Не
прође
много
,
а
наиђоше
неке
рабаџије
,
па
приметив
кола
и
волове
зауставише
се
.
Зовнуше
два
три
пут
,
али
се
нико
не
одазва
.
Они
почеше
палити
машину
и
пипати
око
кола
—
док
нагазише
на
човека
.
Пипнуше
га
.
Беше
врућ
.
Ослушкиваху
и
чу
се
дисање
помешано
са
крчањем
.
За
овим
изручише
жито
из
кола
.
Дотераше
кола
у
исправност
и
извукоше
их
на
пут
,
за
тим
узеше
оног
јадника
и
метуше
га
у
кола
,
па
пођоше
напред
и
дођоше
до
механе
која
не
беше
далеко
.
У
механи
беше
пуно
обвезника
који
беху
пошли
у
команду
,
међу
којима
имађаше
и
Миланових
комшија
,
који
га
познадоше
кад
донијеше
лампу
и
видеше
га
—
он
већ
у
12
часу
свога
живота
.
Узеше
свећу
од
механџије
и
запалише
му
.
Он
издахну
.
Један
од
комшија
отера
га
кући
који
стиже
тамо
у
сами
расвит
.
Несретни
Милорад
беше
се
спремио
да
пође
на
пут
,
па
очекиваше
Милана
и
надаше
му
се
сваког
минута
.
Кад
га
виђе
мртва
у
колима
,
стаде
се
лупати
песницама
у
прси
и
чупати
косу
на
глави
кукајући
колико
га
грло
доносило
.
Стаде
писка
жена
и
деце
као
црва
у
огњу
.
Скупи
се
цело
село
и
плакаше
мало
и
велико
.
Милорад
сахрани
свог
рођеног
и
јединог
брата
,
па
се
спреми
и
оде
сам
на
вежбање
.
Мартић
и
његово
друштво
постадоше
страшило
светско
.
Многе
домаћине
поубијаше
и
силно
благо
отеше
.
Вук
Перовић
побего
је
с
робије
и
удружио
се
са
њима
.
Он
је
оглашен
за
хајдука
и
глава
му
је
уцењена
2000
динара
ко
га
убије
или
власти
изда
.
Говори
се
,
да
му
је
брат
Гвозден
Перовић
главни
јатак
.
За
то
му
и
јесте
место
баш
како
ваља
.
Кућа
му
у
самој
планини
.
Зли
језици
говоре
,
да
се
у
кући
Гвозденовој
неколико
пута
састајала
четири
Перовића
,
Марко
кмет
,
Вук
хајдук
,
Гвозден
јатак
и
Милутин
потајник
.
Ово
је
заиста
чудновата
ствар
.
На
једном
месту
видети
Бога
и
ђавола
,
ловца
и
зеца
и
вука
и
козу
.
Све
силе
спојиле
се
у
једно
.
То
предсказује
неко
велико
зло
.
Рано
с
пролећа
полиција
уђе
у
траг
хајдуцима
а
за
њима
и
пред
њима
направи
заседе
.
Кад
хајдуци
наиђоше
на
заседу
и
почеше
се
пушкарати
у
ком
пушкарању
Вук
погибе
.
Овај
траг
хајдучки
показао
је
Марко
власти
и
ишо
је
на
то
да
погине
—
харамбаша
,
па
да
се
то
придене
као
да
је
Вук
учинио
,
те
да
му
се
спасе
живот
и
ублажи
кривица
,
и
да
се
узме
за
главу
Мартићеву
5000
дин
.
Такав
је
план
био
спремљен
—
али
не
испаде
онако
како
људи
желе
већ
како
судбина
донесе
.
Марко
окарактериса
и
себе
и
потајника
Милутина
код
власти
са
смрћу
хајдука
Вука
њиховог
брата
.
Убити
брата
свога
за
срећу
јавне
безбедности
и
личне
слободе
—
то
је
више
него
патриотизам
.
Тиме
се
најбоље
показује
одвратност
према
непоштењу
,
па
ма
то
чинио
његов
једини
син
.
Милорад
оста
без
свога
брата
.
На
имању
великом
,
и
са
великим
бројем
разне
стоке
са
7
нејаке
деце
и
две
немоћне
жене
.
Он
,
од
кад
изгуби
брата
,
изгуби
све
што
га
је
подражавало
на
живот
.
Његов
рад
,
ход
,
разговор
и
сви
покрети
личили
су
на
покрете
болесна
човека
,
док
се
никако
не
жаљаше
да
га
што
боли
.
Дође
јесен
и
он
се
спремаше
за
годишњицу
свом
покојном
брату
Милану
.
Једног
празничког
лепог
дана
,
тек
што
сунце
зађе
за
оближња
брда
тежећи
ка
заходу
,
а
вечерњи
поветарац
дахну
и
освежи
свако
живо
створење
,
која
су
се
од
огромне
припеке
сунчане
сакрила
под
дрво
,
под
листић
,
под
травку
.
Једини
ратар
не
уступа
сунцу
,
већ
ради
бришући
са
лица
крупне
капље
зноја
.
Ради
за
то
што
мора
.
Милорад
сеђаше
на
клупи
пред
кућом
и
посматраше
заруделе
шљиве
којима
пуцаху
гране
од
силног
рода
.
Залаја
куче
.
Док
на
капију
уђе
један
дечко
,
уђе
други
,
па
трећи
и
т
.
д
.
Уђе
их
до
50
а
за
њима
напослетку
уђе
један
човек
у
швапском
оделу
.
То
беху
ђаци
са
својим
учитељем
.
Деца
приђоше
руци
Милорадовој
који
чим
их
спази
скочи
на
ноге
—
напослетку
здрави
се
са
учитељем
и
понуди
га
да
седне
.
Он
седе
,
а
деца
плинуше
по
воћњаку
као
овце
за
опалим
шљивама
и
браху
разно
воће
које
беше
сазрело
.
„
Ви
сте
ишли
мало
са
децом
у
шетњу
—
учо
?
!
Отпоче
Милорад
.
„
Јест
.
Водио
сам
децу
у
планину
,
тамо
код
манастира
и
друге
неке
историске
знакове
показивао
им
.
„
Ја
,
ја
.
Наша
је
планина
богата
са
тим
знаковима
.
У
њој
има
неких
манастира
,
градина
,
црквина
,
шанчева
и
т
.
д
.
„
Јесте
.
Опет
залаја
куче
.
На
капију
уђе
1
жандарм
са
пушком
,
кмет
Јанко
(
који
прими
кметство
од
Марка
)
,
општински
викач
и
два
одборника
.
Назваше
Бога
,
и
сви
се
редом
здравише
.
За
овим
кмет
отпоче
љутито
:
„
Милораде
!
Имаш
ли
ти
да
платиш
порезу
?
„
Ја
немам
.
„
Немој
те
људи
кумим
вас
Богом
сеирити
моме
.
Ви
сте
накастили
да
ме
глобите
па
то
ти
је
!
За
име
Бога
,
кад
ми
ти
као
човек
имућан
и
најсигурнији
у
целој
општини
тако
одговараш
шта
ће
ми
рећи
ова
гомила
сиромаха
у
нашем
селу
.
„
Ја
би
волео
да
платим
но
ико
други
,
али
кад
немам
.
Шта
ћу
сад
!
?
„
Ђе
су
ти
волови
?
„
У
пољу
.
„
И
коњ
.
„
И
он
.
Кмет
пружи
прст
на
викача
и
једног
одборника
,
и
рече
:
„
Вас
двојица
идите
у
поље
,
те
потерајте
сва
4
вола
и
коња
судници
“
.
То
рече
па
се
окрену
и
пође
.
За
њим
и
остали
.
„
Оћете
ли
пити
што
?
„
Хвала
.
Нећемо
.
Немамо
кад
.
“
Рече
кмет
и
одоше
сви
брзим
корацима
.
Учитељ
посматраше
овај
призор
,
па
дубоко
тронут
запита
.
„
Колико
плаћаш
порез
Милораде
?
„
Преко
400
динара
годишње
.
„
То
је
прилично
велика
сума
.
„
И
не
би
била
,
господине
учо
,
да
је
као
што
треба
.
Нас
сељаке
сатире
незнање
више
но
све
друге
незгоде
.
„
Како
ти
то
мислиш
?
?
„
Ево
како
.
Нема
још
ни
8
година
како
смо
се
ми
подјелили
.
Нас
девет
пунољетних
људи
и
девет
жена
били
смо
у
једној
кући
.
По
мало
се
радило
,
а
имало
се
свега
доста
.
Нико
није
знао
шта
је
мука
ни
умор
.
Увек
одевени
и
обувени
.
По
сто
дуката
у
злату
увек
,
нисмо
мање
претрзали
,
а
некада
смо
имали
и
по
триста
.
Данак
смо
плаћали
одмах
чим
се
разреже
за
целу
годину
напред
.
А
од
како
се
изделисмо
,
ми
пропадосмо
сви
коначно
.
Ја
и
покојни
Милан
остадосмо
заједно
,
и
како
који
почеше
продавати
парче
по
парче
од
наших
бивших
задругара
ми
смо
куповали
.
Прво
,
покојни
Живан
уби
се
због
жентурине
,
за
тим
Чедомир
одаде
се
крађи
и
нераду
.
Па
Вук
разбојништву
.
Гвозден
пијанству
и
т
.
д
.
Инокосни
људи
у
великом
су
пријатељству
и
тесној
вези
са
бедом
и
невољом
.
Беда
нагони
људе
у
крађу
,
а
крађа
на
робију
.
Робија
опет
рађа
хајдуке
.
Чим
је
наш
брат
Вук
побего
у
хајдуке
—
он
је
тога
часа
казао
осталој
браћи
:
„
Ти
ћеш
ми
Гвоздене
бити
јатак
.
Ти
Марко
власт
.
Ти
Петре
жандарм
да
чуваш
и
помажеш
власт
.
Ти
Милутине
потајник
да
ме
хваташ
.
Кукали
сте
како
немате
рада
,
како
немате
посла
,
како
се
рад
ваш
не
плаћа
.
Ето
вам
сада
посла
—
без
муке
и
зноја
.
Ја
сам
ваш
госа
,
ја
ћу
вам
давати
добре
награде
за
услуге
ваше
...
Сви
ови
бедни
људи
одрекоше
се
мотике
и
плуга
,
а
издржавају
себе
и
своје
са
оним
што
плуг
производи
.
За
несрећу
моју
—
имање
њихово
махом
је
прешло
у
моје
руке
.
Ту
је
имање
.
Али
где
је
Чедомир
—
где
је
Петар
,
где
је
Гвозден
где
Милутин
,
где
је
Вук
,
да
га
ураде
—
па
да
им
дадне
плода
за
храну
.
Док
бијасмо
заједно
,
радисмо
сви
за
једног
—
а
кад
се
изделисмо
,
ја
морам
радити
за
све
сам
.
Јер
њихово
имање
пређе
у
моје
руке
,
али
не
пређе
и
њихова
радна
снага
,
јер
они
у
место
рада
сви
се
одадоше
неваљалству
,
не
раде
о
хлебу
а
једу
га
.
Тај
хлеб
морам
ја
сам
произвести
,
прво
њима
,
па
мене
шта
остане
.
Док
рађаху
они
надницом
,
зарађиваху
и
за
мене
и
за
себе
,
ту
истина
нисмо
добијали
онолико
колико
смо
имали
у
задрузи
.
Јер
слуге
броје
данове
,
и
надничари
сатове
.
Они
раде
без
воље
,
без
енергије
,
као
да
су
за
то
осуђени
.
Они
се
свима
силама
труде
да
што
мање
снаге
утроше
,
а
да
што
лепше
и
удобније
живе
,
док
сопственици
који
себи
раде
мање
гледају
на
удобности
,
а
труде
се
да
што
више
произведу
добара
и
намарница
радом
својим
.
Ова
разлика
мањка
,
између
сопственика
,
слугу
и
надничара
,
чини
те
се
прави
ушпарање
1
.
плаћа
се
радницима
незнатна
надница
,
2
.
журба
у
раду
и
давање
мање
одмора
и
3
.
даје
им
се
хрђава
храна
и
пиће
.
Овим
поступком
,
имућни
људи
нагоне
сиромахе
да
се
са
свим
одрекну
рада
—
па
да
краду
и
отимају
.
Али
и
ови
„
имућни
“
нису
толико
криви
колико
им
се
приписује
.
И
они
једу
оно
исто
што
и
надничари
кад
су
са
њима
,
а
кад
су
сами
још
и
лошије
.
„
Дајте
нам
у
зајам
—
на
почек
.
Повиш’те
нам
надницу
.
Довикују
нам
надничари
.
„
Немамо
ни
ми
.
Видите
ли
људи
,
ако
за
Бога
знате
?
Да
се
и
ми
мучимо
горе
него
ви
.
„
Лажете
.
Ми
вам
не
верујемо
—
док
вам
не
опашемо
усијане
вериге
по
голом
телу
.
Тад
би
посуктали
жути
дукати
као
жар
“
.
Одговарају
нам
они
.
Кад
нам
тако
у
очи
веле
шта
раде
кад
ми
не
чујемо
,
и
тако
могу
да
наведу
какве
зликовце
па
да
ми
погњаве
ову
децу
а
за
мене
и
не
марим
.
Ове
јадне
жене
као
на
робији
су
—
или
као
у
неком
пожару
.
По
сву
ноћ
месе
,
варе
и
кувају
по
ваздан
трче
за
стоком
и
носе
јело
радницима
.
Никад
се
не
одморе
—
никад
не
доспавају
,
нити
им
се
зна
време
јелу
ни
пићу
.
Кад
им
буде
време
да
ручају
—
оне
од
тешког
умора
место
ручка
напију
се
ладне
воде
.
Лањске
године
сушисмо
шљиве
и
изгубисмо
на
њима
.
Ове
године
пошто
урадисмо
виноград
и
задужисмо
се
на
име
његовог
рада
50
дуката
удари
туча
и
све
уништи
.
У
осталом
година
је
родила
,
али
нема
ничему
цене
.
Стока
,
од
како
је
почеше
слуге
гледати
поче
јако
опадати
.
Ја
осећам
да
с
дана
на
дан
идем
назад
.
Овакав
живот
гори
је
него
смрт
.
Ја
сам
негда
трчао
и
куповао
и
стоку
и
имање
од
мојих
братучеди
.
Али
ми
се
за
то
они
сада
грозно
свете
.
Ја
им
признајем
да
су
срећнији
од
мене
,
да
боље
живе
него
ја
.
Ако
немају
,
ни
од
кога
и
не
презају
,
а
ја
сваког
тренутка
надам
се
штети
,
похари
и
отмици
“
.
Ружица
донесе
на
послужовнику
кафу
и
воду
—
са
једним
стаклетом
љуте
ракије
па
оде
—
они
почеше
пити
разговарајући
се
.
„
Заиста
,
све
је
тако
Милораде
.
Добро
си
казао
,
фактички
,
данас
нема
на
овој
земљи
живог
човека
који
би
могао
рећи
да
је
срећан
и
задовољан
.
Примети
учитељ
и
поче
сркати
кафу
—
дивећи
се
филозофији
овог
простог
сељака
.
„
Имао
или
немао
све
ти
је
једно
“
.
Настави
Милорад
.
„
Срећније
живи
онај
који
жуди
за
лебом
но
онај
,
кога
има
а
не
може
да
га
једе
од
великог
умора
.
Човек
уморан
,
као
и
болестан
.
Они
су
продавали
парче
по
парче
,
па
су
се
тиме
сладили
и
троили
.
Знали
су
бар
колико
толико
за
живот
човечански
,
а
ми
никако
.
Ишли
смо
само
на
то
да
што
више
имања
приграбимо
,
и
кад
смо
с
великом
муком
и
трудбом
то
постигли
—
сад
ће
да
нам
главе
дође
.
Зар
није
усљед
претераног
рада
брат
ми
лане
погинуо
,
па
Бог
зна
шта
и
мене
чека
?
Претеран
рад
је
као
год
утакмичар
на
коњској
трци
.
Кад
утакмичар
падне
и
сломи
врат
онда
гледаоци
прсну
у
смех
и
пошалицу
,
гледаоци
то
су
нерадници
и
сиромаси
.
“
Ми
смо
сви
повезани
у
једне
вериге
,
па
кад
један
падне
он
повуче
и
остале
за
собом
.
Ко
мисли
да
побегне
од
вишине
у
напред
,
да
се
одвоји
од
бедних
и
невољних
,
тај
остане
последњи
кад
се
окрене
„
на
левокруг
“
.
Тај
обрт
,
тај
„
левокруг
“
не
чине
људи
,
већ
судбина
и
време
.
Ако
икад
,
сада
је
настало
време
да
се
у
људски
живот
примене
оне
свете
речи
мученика
Христа
који
рече
:
„
Гледајте
ствари
својих
а
не
своје
“
.
Себичњаштво
је
највећи
противник
напретку
људском
“
.
Тако
се
јадаше
Милорад
своме
учитељу
који
га
слушаше
и
посматраше
пажљиво
.
За
овим
служаше
му
ракију
и
нуђаше
га
да
што
ужина
.
Учитељ
је
пио
—
али
ужинати
не
хте
—
пошто
је
скоро
било
време
и
вечери
.
Учитељ
рече
Стевану
и
Миленку
ђацима
Милорадовим
да
остану
,
а
он
са
осталим
поздрави
се
и
оде
.
Дође
и
мрак
.
Жене
музаху
краве
и
лучаху
телад
—
а
Милорад
сеђаше
у
кући
крај
ватре
и
држаше
на
крилу
своје
женско
младунче
.
У
ватру
беше
управио
поглед
—
а
мисли
су
му
прелиставале
далеку
прошлост
.
Сети
се
на
свог
доброг
оца
Јешу
,
и
на
његове
речи
које
на
самрти
изговори
.
Док
од
једаред
уђе
у
кућу
узверена
и
поплашена
Савка
.
За
њом
и
Ружица
па
две
слуге
и
сва
деца
.
За
овима
уђе
млад
и
леп
човек
у
богато
искићеном
оделу
,
са
пушком
у
рукама
држећи
је
на
руци
.
У
тај
мах
и
на
друга
врата
уђе
други
мало
постарији
човек
,
обучен
као
први
,
и
обојица
викнуше
у
један
мах
:
„
Пст
!
“
Милорад
устаде
спуштајући
дете
на
земљу
.
„
Везуј
се
,
викну
онај
први
.
Милорад
као
изван
памети
гледаше
час
у
једног
час
у
другог
.
Онај
старији
лупи
га
грлићем
своје
пушке
по
врату
тако
снажно
,
да
посрну
.
„
Шта
чекаш
?
Дете
једно
врисну
кад
виде
да
му
ударише
оца
.
Онај
млађи
нареди
Ружици
да
га
носи
у
собу
и
да
га
држи
за
уста
да
не
плаче
.
Она
га
узе
,
однесе
и
ућутка
.
Милорад
отпаса
појас
и
даде
једном
слуги
да
га
веже
.
Пошто
га
веза
—
онда
онај
млађи
заповеди
слугама
и
Савци
—
да
иду
и
они
у
собу
и
да
се
никако
не
усуде
из
ње
помолити
се
јер
ће
главом
платити
.
Онај
старији
скиде
вериге
и
мете
их
у
ватру
.
„
Ђе
су
ти
паре
?
Отпоче
млађи
.
„
Ја
немам
ниђе
марјаша
.
„
Зар
смеш
да
лажеш
?
!
Продера
се
старији
и
лупи
га
кундаком
у
леђа
што
игде
може
.
„
Немам
тако
ми
истиног
Бога
:
Данас
су
ми
за
данак
отерали
4
вола
и
коња
.
„
Парај
му
кошуљу
.
Викну
млађи
.
Овај
узе
иза
силава
мали
ножић
оштар
са
обе
стране
и
поче
са
недара
већи
кошуљу
свуд
наоколо
,
па
доњи
део
свали
као
кожу
са
овце
,
за
тим
извади
иза
силава
малу
гвоздену
кукачицу
те
закучи
за
усијане
вериге
и
подиже
,
па
онда
узе
велику
кукачу
са
прочевља
и
око
Милорада
опаса
вериге
.
Врело
гвожђе
падало
је
на
тело
голо
које
је
пиштало
.
Стаде
се
увијати
несретни
човек
кукајући
са
стегнутим
зубима
и
устима
.
Један
га
је
пржио
,
други
га
је
туко
’
.
„
Ђе
су
паре
,
старога
чича
Јеше
.
Оне
буђаве
дукате
донеси
нам
,
или
ћемо
ти
поклати
сву
чељад
по
кући
.
„
Кумим
вас
Богом
убите
ме
.
Немојте
ме
тако
мучити
.
А
децу
,
жене
и
слуге
,
немојте
дирати
већ
им
пустите
рока
2
дана
и
донеће
вам
колико
искате
.
„
Сад
ти
тражимо
100
дуката
,
а
ако
те
усчекамо
200
.
“
Рече
млађи
—
и
даде
знак
ономе
да
баци
вериге
.
„
Немојте
ми
више
од
100
дуката
.
Толико
ће
вам
се
донети
где
речете
.
„
Ни
паре
од
200
.
Рече
млађи
осечно
,
за
тим
додаде
:
„
Ви
сви
изласте
из
собе
“
.
Они
изађоше
.
„
Слушај
“
окрену
се
Милораду
.
„
Паре
ћеш
послати
прексутра
око
пола
дана
по
једној
жени
код
„
љуте
крушке
“
и
ту
ћеш
примити
дете
.
“
За
овим
ухвати
Стева
за
руку
и
викну
:
„
ајде
са
нама
,
“
„
Ах
,
немојте
њега
,
ако
сте
људи
,
ако
знате
шта
је
Бог
.
Узмите
овога
мога
,
то
ми
је
синовац
сиротан
.
Отац
му
лани
погинуо
.
„
Ћути
неблагодарни
човече
.
Сад
ћу
ти
убити
обојицу
па
и
тебе
“
.
Продера
се
онај
млађи
.
Ружица
бризну
у
плач
молећи
свог
девера
.
„
Ћути
брато
!
Нека
га
,
нека
га
,
нека
иде
.
Ови
су
људи
добри
,
неће
они
ђетету
ништа
учинити
.
А
ми
ћемо
однети
и
дати
им
колико
су
рекли
“
.
„
Ајде
мали
!
Али
ако
заплачеш
,
одлетеће
ти
главица
као
врапцу
“
.
Рече
старији
узев
дете
за
руку
.
Ружица
клекну
код
детета
и
стаде
га
грлити
и
љубити
гушећи
се
у
плачу
.
„
Стево
злато
моје
.
Иди
са
овим
људима
слободно
.
Ово
су
ујаци
твоји
,
ти
њи
ниси
пре
ни
видио
.
Они
су
добри
.
Сутра
ћу
и
ја
доћи
—
па
ћемо
се
заједно
вратити
.
Тамо
има
какви
дивни
ора
,
лешника
,
јабука
и
крушака
,
има
мале
ђеце
—
па
ћеш
са
њима
да
се
играш
и
да
се
упознаш
.
„
Бабо
,
да
идем
и
ја
са
Стевом
.
Како
ћу
ја
сам
ићи
у
школу
“
.
Викну
кроз
плач
Миленко
трљајући
своје
сузне
очи
стегнутим
песницама
.
„
Не
,
не
,
Миле
.
Ти
ћеш
са
мном
сутра
а
сада
нека
Стева
,
нека
иде
са
ујацима
.
Упаде
у
реч
Ружица
милујући
га
шаком
по
образу
.
Стево
не
рече
ништа
,
већ
оде
са
овим
зликовцима
,
и
изгубише
се
у
густу
помрчину
.
Два
пуна
сата
,
Ружица
је
плачући
пуна
горчине
и
нестрплења
слушала
одајући
по
авлији
да
што
чује
.
Најгоре
јој
би
,
што
не
знаде
куда
одоше
и
на
коју
страну
—
а
да
је
знала
,
и
она
би
ишла
за
њима
.
Савка
је
терала
сву
децу
редом
да
мокре
у
једну
карлицу
—
ту
је
закувала
кртичњаке
и
са
њима
облагала
опрљотине
несрећном
Милораду
.
Милорад
је
се
надао
,
да
ће
му
болови
уминути
до
сванућа
,
па
да
рани
у
чаршију
и
тражи
новац
.
И
ту
му
беше
једна
страшна
сметња
,
јер
му
отераше
коња
за
порезу
.
Милорад
сву
ноћ
кукаше
од
тешких
болова
који
га
мучаху
,
и
нико
те
ноћи
не
склопи
очи
до
мале
деце
.
Ружица
,
никако
не
седа
на
земљу
већ
само
хода
,
час
по
кући
,
час
око
куће
и
по
целој
авлији
.
Она
је
била
телом
ту
,
а
дух
јој
,
је
лебдио
непрестано
над
првенчетом
својим
,
над
својим
милим
и
драгим
чедом
,
које
је
улетило
у
чељусти
лафа
,
и
које
може
сваког
тренутка
погинути
.
Па
још
ако
дете
почне
плакати
,
то
ће
их
најпре
разјарити
да
му
угасе
млађану
свећу
живота
.
Јер
хајдуци
и
лопови
крију
се
од
*
светлости
као
слепи
миши
од
сунца
.
Тајна
,
то
је
највеће
јемство
за
њихов
живот
и
рад
.
Она
се
у
намисли
са
њим
разговара
и
смејањем
ублажава
им
зверске
ћуди
.
Дете
пак
тјеши
и
заварава
га
разним
досеткама
—
да
буде
мирно
и
да
се
покорава
вољи
њиховој
—
све
нешто
шапће
,
крсти
се
и
призива
Бога
у
помоћ
;
помиње
име
свог
мужа
покојног
Милана
.
Сузе
јој
лете
низ
образе
као
грашке
,
а
уздах
за
уздахом
отискује
се
из
њених
болних
груди
као
стене
низ
какву
огромну
стрменост
.
У
том
свану
.
Сад
треба
да
се
иде
у
чаршију
,
и
да
се
тражи
новац
.
Ко
би
други
толики
новац
могао
наћи
до
Милорад
?
Али
он
не
може
са
постеље
да
се
дигне
.
Водени
клобуци
беху
му
искакали
по
леђима
и
раменима
,
а
и
иначе
сав
испребијан
кундацима
.
„
Ружице
!
“
Отпоче
Милорад
изнемоглим
гласом
и
са
великим
натезањем
.
„
Чујем
брато
!
Одговори
она
.
„
Шта
ћемо
сад
љута
гујо
?
Шта
ћемо
за
новац
?
Ја
одавде
не
могу
устати
.
„
Па
шта
ти
велиш
?
Одговори
она
са
свим
благо
,
трудећи
се
да
му
болове
не
погорша
.
„
Отиди
код
Марка
,
њему
само
кажи
више
ником
па
и
ти
са
њим
иди
,
и
он
зна
код
кога
треба
тражити
у
зајам
.
Немојте
никоме
казивати
за
шта
вам
треба
,
јер
може
полиција
дознати
—
па
ће
за
њима
у
потеру
и
дете
ће
убити
зликовци
.
„
Добро
брато
,
ја
одо
’
одма
.
Рече
Ружица
и
спреми
се
па
оде
код
Марка
,
а
одатле
обоје
у
окр
.
варош
.
Код
суднице
општинске
—
беше
заноћило
много
разне
стоке
.
Срески
званичник
беше
дошо
да
наплаћује
егзекуцијом
порезу
—
јер
имађаше
их
који
не
беху
платили
по
за
три
године
.
Овај
званичник
беше
млад
човек
,
а
беше
скоро
и
указ
добио
—
па
вршаше
дужност
са
пуно
воље
и
енергије
.
Чим
је
устао
и
попио
кафу
—
он
сео
у
судницу
па
прима
порезу
.
До
пред
саму
ноћ
није
од
стоке
ништа
продавао
—
јер
многи
донеше
новац
и
одведоше
своју
стоку
—
само
остадоше
још
4
Милорадова
вола
везана
који
од
јуче
нису
окусили
,
ни
сена
ни
воде
,
и
који
на
изменице
један
за
другим
рикаху
чепајући
ногама
и
шишћући
кроз
нос
на
рој
муха
и
обадова
који
зујаху
око
њих
.
Тако
исто
и
коњ
стајао
је
везан
и
рзао
непрекидно
.
Званичник
изађе
на
поље
и
запита
кмета
Јанка
који
ту
стајаше
.
„
Чи
су
ово
волови
и
коњ
?
„
Милорада
Перовића
једног
доброг
домаћина
.
„
Кад
је
ово
дотерато
?
„
Јуче
пре
ово
доба
.
„
Колико
има
порезе
да
плати
до
сад
?
„
Које
лањске
,
које
ово
годишње
320
дин
.
„
Јуче
дотерато
,
и
он
да
не
дође
да
види
стоку
своју
“
.
Примети
званичник
чудећи
се
и
машући
главом
у
знак
претње
.
За
тим
додаде
:
„
Деде
да
се
прода
.
Шта
ко
да
за
ова
четири
вола
?
„
Двеста
динара
“
рече
један
.
„
Двеста
четрес
“
рече
други
.
„
Први
други
пут
“
.
Дали
ко
више
.
Скупи
се
велика
гомилица
лицитаната
,
дође
и
механџија
—
један
цинцарин
.
„
Тристу
динара
“
рече
механџија
.
„
И
први
други
пут
,
и
нико
више
.
И
,
и
,
и
,
и
трећи
пут
.
Осташе
на
механџији
.
Председник
написа
билете
и
механџија
одведе
волове
и
донесе
новац
те
положи
.
Коњ
остаде
.
Дође
викач
зајапурен
и
задихан
.
Виђе
волове
где
их
одведе
механџија
,
па
помисли
да
су
дати
на
храну
.
Чим
уђе
у
судницу
—
он
скиде
капу
и
уђе
у
канцеларију
.
Званичник
прелиставаше
дневник
порезе
и
рече
.
„
Милорад
Перовић
“
„
Немојте
господине
његову
стоку
продавати
“
—
рече
викач
дрхтећи
од
умора
.
„
Је
л
’
посло
новац
?
„
Он
није
посл’о
већ
тражи
.
„
Кад
до
сад
није
нашо
,
одоцнио
је
.
„
Није
шала
двеста
дуката
.
„
Хтео
си
рећи
динара
.
„
Дуката
,
дуката
господине
.
Човек
је
пропао
са
свим
.
„
Како
?
!
Повикаше
сви
.
„
Убили
га
ајдуци
.
„
На
мртво
!
?
„
Не
.
Већ
га
свога
испребијали
и
испекли
,
тражећи
да
да
новац
—
па
кад
није
имао
—
они
му
узели
дете
—
синовче
—
ђака
,
синчића
покојног
Милана
и
одвели
га
собом
—
а
њему
казали
да
сутра
до
подне
донесе
200
дуката
код
„
љуте
круне
“
ако
то
не
учини
убиће
му
дете
и
све
кућане
поклати
.
И
ми
му
продадосмо
волове
.
Шта
учиних
кукавац
сињи
!
Јадиковаше
Јанко
грцајући
нешто
у
гуши
—
отпоче
плакати
.
„
Још
ни
годишњицу
није
брату
издао
.
Њега
убили
на
мртво
име
—
одвели
му
дете
—
и
ја
да
му
продам
у
сред
тог
јада
и
беде
волове
.
О
несрећни
Јанко
,
што
огреши
душу
...
„
Господине
!
Ја
ти
не
могу
више
бити
кмет
.
Кад
првог
човека
у
селу
упропастисмо
—
шта
нама
вреди
живот
.
Молим
те
разреши
ме
...
„
Шта
је
теби
?
Јеси
л
’
ти
луд
!
!
„
Јесам
луд
—
право
велиш
,
кад
ја
пристајем
да
будем
кмет
,
а
народ
ме
није
изабро
.
Ти
си
ме
сам
поставио
,
ти
ме
и
разреши
.
„
Ти
си
мор’о
да
будеш
,
иначе
би
био
кажњен
.
„
Ама
казни
ме
са
чим
хоћеш
.
Уби
ме
сад
овде
све
ми
је
једно
.
Ја
ти
више
нећу
бити
кмет
од
данас
па
ма
ме
стрељао
овог
часа
.
Тако
говораше
кроз
плач
и
јецање
кмет
Јанко
.
Званичник
узе
свог
коња
и
позва
све
оне
који
су
се
ту
затекли
да
пођу
са
њим
на
увиђај
код
Перовића
куће
.
Кмет
Јанко
сврати
код
механџије
и
исприча
му
цео
догађај
кров
плач
па
за
тим
замоли
Цинцарина
да
прими
новац
натраг
,
јер
није
ни
заведен
у
књиге
,
а
волове
да
врати
човеку
,
и
за
то
ће
му
он
дати
од
своје
стране
дукат
у
злату
.
„
Што
гу
се
данас
пазари
сутру
се
на
распазарује
“
.
Одговори
Цинцарин
,
окренув
леђа
кмету
и
оде
у
подрум
.
За
овим
кмет
опсова
нешто
кроз
стегнуте
зубе
,
узе
коња
Милорадовог
и
пође
за
осталим
.
Откуд
је
ово
пандур
дознао
то
се
не
зна
—
тек
сво
село
за
то
је
чуло
и
говори
се
јавно
.
Према
томе
,
детету
је
живот
у
врло
великој
опасности
.
Сутон
се
повуче
,
а
Марка
и
Ружице
још
нема
.
Са
великим
нестрплењем
изгледа
се
на
њих
.
Дође
и
мрак
.
Милорад
—
колико
год
пута
запита
„
дођоше
ли
“
толико
му
се
по
један
степен
болест
погоршавала
.
Званичник
летимично
извиде
и
саслуша
усмено
,
па
нареди
—
да
цело
село
иде
у
потеру
за
хајдуцима
.
Чим
он
то
нареди
дође
му
жандарм
коњаник
и
даде
му
неко
писмо
.
Писмо
је
било
од
окр
.
начелника
,
који
му
наређује
да
предузме
мере
—
и
да
је
и
он
сам
пошо
у
потеру
.
Одоше
сви
,
само
остаде
Милорад
—
кукајући
више
за
дететом
но
за
себе
.
Свану
.
И
сунце
одскочи
на
ручковиште
,
а
Ружице
и
Марка
још
нема
.
Стиже
и
подне
.
Искуца
и
последњи
час
—
кад
треба
детету
живот
откупити
,
али
нема
откупа
,
нема
ни
оних
који
су
за
њ
’
отишли
.
Милорад
изгуби
реч
.
Савка
га
заливаше
водом
и
кукаше
крај
његове
постеље
.
Дође
Марко
,
Ружица
не
беше
с
њим
.
„
Ево
Марка
.
Викнуше
деца
.
Милорад
се
мало
разабра
.
„
Шта
починисте
до
сад
?
Запита
Милорад
шапћући
.
„
Готово
ништа
“
дубоко
уздахнувши
Марко
обриса
зној
са
чела
па
настави
.
„
Кад
одосмо
доле
,
ми
свратисмо
у
5—6
дућана
и
искасмо
паре
,
али
нико
ни
паре
.
Праве
комендију
.
Сеире
за
нама
.
Док
она
удари
у
плач
—
па
кукај
,
па
кукај
—
скупи
се
сва
чаршија
као
на
неко
чудо
.
Док
један
запита
„
шта
ти
је
снашо
“
она
у
оној
љутини
и
забуни
викну
„
дете
ми
одвели
хајдуци
“
.
Док
повикише
неки
.
„
То
ти
не
мож
’
наћи
код
приватних
лица
,
већ
иди
код
начелника
па
нека
ти
да
државни
новац
те
откупи
дјете
.
На
ове
речи
она
као
бесемучна
растрчи
се
па
право
у
начелство
.
Трчим
и
ја
за
њом
.
Тамо
како
дође
—
она
без
пријаве
јурну
на
врата
кроз
једну
собу
па
кроз
другу
и
у
трећу
код
начелника
,
па
викну
што
је
игде
могла
:
„
Дјете
ми
дајте
ви
крвопилци
једни
.
Сина
мога
дајте
ми
—
новац
ми
дајте
“
—
и
у
тој
вики
узе
столицу
па
заману
начелнику
право
у
главу
.
Цикнуше
меденице
,
дотрчаше
жандарми
и
одвукоше
је
.
„
У
апс
!
“
Прошапта
Милорад
.
Не
!
Већ
у
болницу
—
„
Шта
ће
тамо
?
„
Полудела
је
“
.
Ово
изусти
Марко
па
осу
плакати
кроз
непрекидно
јецање
као
мало
дете
.
„
Дакле
све
је
пропало
.
“
Прошапта
Милорад
и
полећеше
му
сузе
...
За
овим
рече
са
великим
напрезањем
:
„
Марко
,
—
буди
—
мојој
—
и
Милановој
ђеци
отац
к-а-о
и
т-в-ј
за
тим
издахну
.
Марко
скочи
тражити
свећу
кукајући
што
га
грло
доноси
.
А
Савка
паде
крај
Милорада
грувајући
се
песницама
у
прси
и
пиштећи
као
гуја
у
огњу
.
Два
дана
јурила
је
потера
за
хајдуцима
—
али
ниђе
ни
трага
ни
глава
,
ни
од
њих
ни
од
детета
.
Четврти
дан
Марко
доведе
дјете
који
рече
да
га
је
нашао
негде
где
лута
по
планини
.
Одведоше
га
у
болницу
не
би
ли
присуством
његовим
повратили
мајци
свест
—
али
она
га
не
познаде
.
Отерали
су
је
у
луду
кућу
и
тамо
је
после
кратког
времена
умрла
.
У
саму
јесен
Марко
је
навео
потеру
на
хајдуке
који
су
били
у
некаквој
кошари
те
су
изгинули
–
и
за
то
је
примио
једну
хиљаду
динара
.
Према
томе
мислило
се
—
да
је
Марко
и
навео
хајдуке
на
Милорада
.
Довде
смо
упознали
читаоце
са
судбином
задругара
Перовића
.
Још
нам
је
остало
да
прелистамо
и
судбину
њиховог
бившег
кућнег
старешине
Марка
и
његова
сина
Ивана
.
И
Марко
је
испродавао
нешто
имања
задржав
најбољи
део
своме
сину
Ивану
.
Он
,
па
и
син
му
скоро
ништа
не
раде
,
а
живе
много
раскошно
.
Одело
носе
обојица
чојано
у
самој
срми
и
гајтану
,
јаше
добре
коње
и
троше
новац
немилице
где
год
дођу
.
Сиромахе
помажу
прилично
,
гладне
нахране
и
жедне
напоје
.
Стоја
је
родила
са
њим
8
деце
па
су
јој
помрла
још
у
раној
младости
,
сад
имају
сина
Ивана
од
24
год
.
и
ћери
Милку
и
Милунку
—
прву
од
10
а
другу
од
9
година
старости
.
Ни
Стоја
не
ради
ништа
.
Све
што
им
треба
за
одело
и
преобуке
—
она
купује
.
Његове
комшије
завидећи
на
његовом
нераду
са
једне
а
лепом
животу
са
друге
стране
—
често
пута
запитали
би
се
:
„
Откуда
ли
овом
човеку
траје
,
те
овако
живи
а
ништа
не
ради
?
За
овим
сљедовао
би
одговор
—
али
он
није
смео
бити
.
Многи
би
претресали
питања
о
Марковој
части
и
животу
,
али
просто
нису
смели
,
он
познаје
сваког
чиновника
,
сваког
судију
и
адвоката
.
И
ко
је
год
имао
какву
замашну
парницу
,
—
гди
је
требало
да
се
заобиђе
истина
,
ту
се
морао
Марко
умешати
,
а
где
се
он
заузме
,
у
победу
не
треба
сумњати
.
Он
је
подмићивао
сваког
као
посредник
између
парничара
,
судија
,
сведока
,
вештака
,
заступника
и
адвоката
.
Отуда
је
он
пунио
своју
кесу
,
а
ретко
кад
—
да
је
по
која
златна
или
сребрна
асприца
пала
у
руке
онима
којима
је
у
ствари
и
намењена
.
То
је
та
потпора
била
—
која
је
Марка
усрећавала
.
Али
она
није
тако
корисна
колико
у
себе
садржи
варки
и
обмана
,
опасности
и
неприлика
.
Једини
он
,
одржао
је
завет
покојног
Јеше
,
у
томе
што
је
чинио
добра
сиромасима
из
чије
се
средине
једино
рекрутују
лопови
.
Али
није
им
давао
што
их
жали
,
већ
што
стрепи
од
њих
,
да
му
не
учине
какво
зло
.
Он
је
давао
са
једном
а
узимао
са
две
руке
.
„
Чините
шта
вам
драго
,
ја
вас
нећу
проказати
,
и
помагаћу
вам
,
само
моје
не
дирајте
“
.
Тако
је
он
говорио
крадљивцима
.
Мало
по
мало
,
крадљивци
стекоше
веру
у
њему
,
и
увек
су
му
се
исповедали
:
шта
су
и
где
починили
,
сматрајући
то
као
олакшицу
свога
греха
.
За
овим
они
почеше
доносити
крадене
ствари
и
код
њега
крити
.
Власт
,
па
ни
похарани
не
долазе
и
на
ту
мисао
:
да
се
у
кући
Марка
Перовића
,
који
је
био
више
пута
и
кмет
крију
крадене
ствари
.
Нити
ко
сме
поменути
—
да
се
његова
кућа
претражи
.
Лопови
су
сваки
дан
носили
под
видом
зајма
и
наднице
,
жито
,
ракију
,
сланину
,
маст
,
кајмак
и
сир
.
Све
ове
ствари
које
су
узимали
—
они
су
и
доносили
и
ту
код
њега
остављали
.
Водити
коресподенцију
са
већином
њих
и
радити
ма
какав
рад
,
не
може
се
никако
проћи
а
да
се
неко
не
наљути
.
Опасно
је
свако
дјелање
са
опасним
људма
.
Петроније
Чилаш
,
један
од
најопаснијих
лопова
,
кога
тако
зваху
због
његовог
накарадног
телесног
склопа
.
Вилице
му
беху
дугачке
са
ретким
зубима
.
Нос
крив
на
једну
страну
.
Веђа
једна
спуштена
а
друга
дигнута
до
по
чела
.
Ноге
му
и
руке
танке
и
дугачке
као
крила
јастребова
.
Овај
Петроније
свади
се
нешто
се
Марком
због
неких
својих
тајних
рачуна
и
претио
му
је
на
неколико
места
.
Једном
на
сеоском
вашару
Марко
потплати
неке
пијанице
и
своје
љубавнике
да
Петронија
мало
ошину
.
Што
они
и
учинише
.
Доцније
се
они
покају
што
су
то
учинили
а
и
бојали
су
се
од
Петронија
као
од
гује
,
те
му
се
исповеде
претурив
’
сву
кривицу
на
Марка
.
Петроније
омрзе
још
већма
Марка
.
Једном
га
потреви
у
пољу
на
путу
.
Опсова
му
сунце
и
шину
га
штапом
по
глави
,
кога
обли
крв
.
Марко
потрже
револвер
,
али
му
га
овај
оте
и
добро
га
исћушка
песницама
и
шамарима
,
који
усљед
старости
подлеже
снази
Чилашевој
.
Али
како
је
то
било
на
путу
,
наиђе
један
њихов
сусед
и
виђе
.
Чилаш
задржа
код
себе
револвер
пошто
овај
сведок
виђе
,
и
оде
у
полицију
те
оптужи
Марка
за
покушај
убиства
са
ватреним
оружјем
.
Сутра
дан
,
Марко
долази
са
лекарском
сведоџбом
и
оптужује
код
полиције
Чилаша
,
што
га
је
овај
на
разбојнички
начин
напао
,
разоружао
га
,
злостављао
и
отео
му
50
дуката
.
Чилаш
немаде
сведока
,
он
би
тих
нашао
да
му
сведоче
у
позајмицу
,
али
су
сви
волели
Марка
него
њега
,
а
многи
нису
ни
смели
од
Марка
сведочити
.
Марко
нађе
5
сведока
који
кад
се
испиташе
власт
ухапси
Чилаша
и
мете
му
на
ноге
тешко
гвожђе
.
Код
суда
на
претресу
,
Чилаш
је
рачунао
да
ће
сведоци
порећи
своје
раније
исказе
,
и
да
се
тиме
није
заваравао
он
би
открио
многе
тајне
лоповске
и
разбојничке
чете
којима
беше
глава
Марко
.
Но
сведоци
не
порекоше
ништа
.
Заклеше
се
и
они
и
Марко
на
све
што
су
навели
,
и
Чилаш
би
осуђен
15
година
робије
.
После
више
апелата
,
пресуда
би
оснажена
,
и
Петроније
Чилаш
оде
да
издржава
робију
на
правди
Бога
.
Кад
Марко
дође
у
вече
кући
запита
га
Стоја
,
његова
жена
:
„
Што
се
закле
—
да
ти
је
узо
паре
кад
их
ниси
ни
имао
“
:
„
Тиме
сам
натеро
сваког
—
да
ме
се
боји
као
куге
,
и
да
се
не
сме
са
мном
играти
.
“
Право
вели
народна
пословица
„
Каква
клада
,
такав
ивер
“
или
„
од
кладе
ивер
далеко
не
иде
“
.
Ово
се
може
са
правом
применити
на
Ивана
Марковог
јединог
сина
.
Он
је
постао
прави
неваљалац
.
Горд
је
,
напрасит
,
немилостив
,
самовољан
,
подал
,
свиреп
и
.
т
.
д
.
Једном
речи
:
све
мане
а
ни
једна
врлина
.
На
сваком
скупу
,
на
сабору
,
на
игранци
он
мора
истакнути
своје
„
Ја
“
.
Ко
му
пребаци
камена
црћи
ће
му
во
.
Ко
му
прескочи
скок
липсаће
му
коњ
.
Ко
га
у
хрвању
обали
,
сагореће
му
сено
.
Ко
му
пресече
коло
кад
га
он
води
биће
му
разбијена
глава
.
Ко
му
је
се
год
противио
,
за
то
је
морао
добити
по
неку
штету
,
као
:
Покидан
бостан
,
изломљени
калеми
,
почупана
паприка
у
јастуку
,
исечене
санке
и
кола
,
и
т
.
д
.
Што
је
Иван
све
своје-ручно
извршивао
својим
противницима
.
Ако
се
који
ухвати
у
коло
код
женске
коју
он
воли
,
тај
ће
добити
песницу
у
нос
.
Иван
је
све
ово
чинио
без
страха
и
бојазни
—
заклоњен
за
тврду
бусију
—
за
леђа
свог
оца
—
од
кога
су
сви
дрхтали
.
За
несрећу
своју
па
и
још
многих
беше
ванредно
леп
.
Црномањаст
,
ћосав
,
здрав
,
снажан
и
потпуно
развијен
.
Као
такав
,
са
својом
неограниченом
вољом
наносио
је
огромне
штете
својим
ближњим
у
погледу
моралног
живота
.
Многе
је
девојке
осрамотио
и
саломио
им
срећу
,
обећавајући
им
да
ће
је
за
жену
узети
.
Многе
је
срећне
жене
са
својим
мужевима
завадио
и
леђа
им
испребијао
,
а
има
их
неколико
,
које
је
раздвојио
од
својих
мужева
.
Даринка
ћерка
Сретена
Цветића
,
ћерка
једног
поштеног
и
доброг
домаћина
,
беше
дивно
девојче
.
Било
јој
је
14
година
,
а
изгледала
је
као
да
јој
има
18
.
Косе
црне
и
густе
,
лица
жуто-крвно-белог
,
носа
правилног
,
веђа
густих
и
црних
,
очију
црних
и
бистрих
као
кристал
.
Једном
речи
речено
све
дражи
које
заносе
младост
код
ње
су
.
Посреством
својег
лукавства
и
вештине
,
посреством
много
жена
,
девојака
и
људи
трудио
је
се
Иван
—
да
обљуби
ову
Даринку
—
овог
анђела
љубави
.
Ма
да
је
и
она
овако
млада
знала
за
пламен
љубави
који
често
загрева
срца
у
младежи
,
али
строгост
њеног
оца
и
мајке
чинили
су
те
је
она
увек
крила
своје
погледе
од
мушкараца
који
би
у
њу
бленули
.
Ивану
је
она
постајала
све
милија
и
дражија
тиме
што
га
је
више
избегавала
.
Њему
беше
за
чудо
,
откуда
таква
немарност
код
ње
—
јер
он
је
са
врло
мало
муке
придобијао
многе
жене
и
девојке
,
а
она
се
не
да
никако
покорити
.
И
на
послетку
,
он
се
завери
:
да
се
неће
другом
оженити
до
Даринком
—
па
ма
га
то
главе
стало
.
Једног
јесењег
празничног
дана
разговарао
се
је
Иван
са
својом
стрином
Даницом
,
која
говораше
:
да
је
она
тетка
Даринци
.
Не
баш
рођена
али
ипак
тетка
.
Иван
је
по
Даници
шиљао
Даринци
милосне
послатке
,
које
је
Даринка
презриво
одбијала
,
али
она
га
извештаваше
да
она
све
прима
са
пуно
радости
.
Па
и
он
је
добијао
по
нешта
,
и
ако
му
она
није
ништа
шиљала
,
већ
га
Даница
лагала
.
„
Бога
ти
јеси
ли
је
скоро
виђела
?
“
рече
Иван
.
„
Синоћ
смо
до
по
ноћи
биле
заједно
“
.
Одговори
Даница
.
„
А
ђе
?
!
—
Код
њеног
винограда
.
—
—
Еј
,
што
ми
ниси
јавила
да
и
ја
дођем
?
—
Убио
те
Бог
—
пљесну
га
руком
по
рамену
—
тражила
сам
те
синоћ
—
па
те
ниђе
нема
.
—
—
Шта
говориш
!
—
Јес
очију
ми
!
—
Па
оћете
ли
се
и
довече
састати
?
—
То
се
не
зна
.
—
Даде
ли
јој
ти
оне
минђуше
?
—
Дадох
јој
.
А
она
их
пољуби
и
мету
их
у
недра
.
Кад
у
исти
мах
извади
из
недара
овај
пукетић
цвећа
—
извадив
га
из
мале
торбице
што
јој
о
руци
висаше
и
пружи
га
.
Он
га
узе
и
поче
га
жарко
љубити
и
мирисати
—
и
не
сањајући
—
да
је
тај
пукет
савила
рука
удовичка
.
—
Бога
ти
—
зар
она
мене
баш
воли
?
отпоче
Иван
после
дужег
ћутања
и
љубљења
оног
пукета
.
—
Те
још
како
.
Само
да
си
чуо
,
како
уздише
кад
о
тебе
говор
поведемо
.
—
Пита
ли
је
ти
—
да
л
би
она
пошла
за
мене
?
—
Она
никако
не
верује
—
да
ти
њу
волиш
—
и
да
ћеш
је
узети
.
Она
вели
,
ја
би
са
Ивом
срећна
била
.
—
Али
—
да
ли
ће
је
отац
дати
још
ове
јесени
?
—
Е
,
убиће
те
у
срце
момче
!
Да
узмеш
онако
пиле
.
Још
три
године
мајка
је
не
да
—
рече
Даница
смешећи
се
.
—
И
шест
година
не
би
било
дуго
—
ја
би
је
чекао
.
—
Па
и
треба
да
је
чекаш
.
Море
да
сам
мушко
убила
би
се
за
онаким
голубом
!
—
Па
што
је
мајка
не
да
?
Она
није
мала
.
—
Право
велиш
.
Јагње
је
за
клање
па
и
ако
је
младо
.
Море
да
видиш
—
какве
су
јој
руке
пуне
—
глатке
и
беле
.
Па
ногице
дебељашне
—
беле
и
чврсте
—
као
год
јаје
кувано
кад
му
се
љуска
скине
.
Па
сисице
несретне
као
јабучице
—
ама
просто
кад
је
пипнем
по
телу
узври
ми
крв
као
да
сам
мушко
.
—
Еј
Бога
му
љубим
.
Искај
ми
шта
хоћеш
само
ми
је
изведи
једно
вече
—
да
је
се
нагрлим
и
наљубим
.
—
Добро
.
Ја
ћу
запети
што
могнем
,
и
јави
ћу
ти
кад
будем
ствар
удесила
.
—
Али
окрећи
јој
памет
нека
она
још
ове
јесени
пође
за
мене
—
јер
бабо
је
рад
да
ме
ожени
;
па
ако
јој
отац
и
мајка
не
даду
она
нека
побегне
.
—
Ја
ћу
радити
што
знаднем
,
а
треба
да
знаш
да
ће
мене
моја
сестра
—
њена
мајка
послушати
—-
али
ја
’
оћу
,
—
да
ми
напред
купиш
једну
чојану
памуклију
од
83
дуката
.
Није
прошло
ни
15
дана
—
а
Даница
обуче
лепу
чохану
памуклију
.
Она
је
извлачила
много
које
шта
на
рачун
проводаџијског
посла
—
али
није
смела
никако
ни
поменути
њеним
родитељима
,
јер
је
Иван
постао
у
последње
време
извикан
као
по
све
покварен
младић
.
Но
Даринку
је
ипак
добила
за
своје
планове
.
Иван
је
леп
момак
—
Даринка
још
лепша
девојка
.
Али
за
то
су
баш
несрећни
—
јер
проклета
лепота
само
је
штету
—
а
никад
и
никакво
добро
није
доносила
човечанству
.
Даринка
није
умела
да
цени
неваљалство
Иваново
.
Ваљда
утицајем
своје
тетке
Данице
—
она
је
овако
мислила
о
Ивану
:
Па
што
да
не
би
пошла
за
њега
?
Онакав
диван
младић
—
као
јабука
.
Он
је
свуда
као
први
.
Бацали
се
каменом
,
он
сваког
пребаци
.
Хрвали
се
с
ким
,
он
га
надјача
.
Кажу
да
у
целој
војсци
нема
бољег
хрвача
.
У
колу
је
свуда
први
.
На
саборе
свуд
иде
.
Лепо
се
одева
и
издржава
и
увек
има
свега
доста
.
Па
онда
самац
је
.
Имање
своје
неће
ни
с
ким
парчати
ни
делити
.
А
што
је
најглавније
нећемо
никад
сејати
конопље
,
нити
ћу
ја
прести
кудеље
—
јер
он
само
носи
памучне
кошуље
—
чохано
одело
и
т
.
д
.
Ја
ћу
поћи
за
њега
—
ма
ме
и
не
дали
моји
родитељи
?
Јесен
беше
топла
и
тиха
.
Јутрења
роса
и
вечерњи
поветарац
једва
нас
опомињаху
да
је
то
јесен
.
Месец
беше
пун
.
Небо
чисто
као
кристал
.
Звезде
некако
ретке
—
што
је
пресказивало
да
ће
још
дуго
остати
време
не
промењиво
.
Кукурузи
се
беру
на
јако
.
Целу
ноћ
стоји
шкрипут
кола
путевима
уз
пратњу
песми
рабаџиски
.
Они
возе
сено
,
кукуруз
,
шљиве
и
т
.
д
.
У
близини
скоро
сваке
куће
виде
се
веселе
по
3—6
ватри
у
једном
реду
—
то
беху
пушнице
—
где
сушаху
сељаци
шљиве
.
По
где
се
извија
дим
од
паре
и
губи
се
у
атмосвери
.
То
бејаху
казани
који
пеку
ракију
.
Даље
или
ближе
куће
види
се
велика
ватра
код
житног
коша
,
ту
стоји
као
пласт
велика
гомила
не
окомишана
кукуруза
.
Око
ње
се
врзма
гајдаш
и
ујдурисава
своје
кораблице
-—
из
даљине
хоре
се
двопеви
мешовите
младежи
;
довикује
се
момчад
да
дођу
на
комишање
.
Мало
по
мало
искупи
се
група
народа
око
гомиле
поседа
све
и
почне
журно
комишати
.
Песма
—
разговор
—
шала
—
смејање
—
све
скупа
изгледа
ти
као
хармонија
разних
тица
и
попића
у
мајском
вечеру
.
Две
чутуре
једнако
иду
од
руке
до
руке
—
у
једној
вино
а
у
другој
ракија
.
Па
кад
се
све
окомиша
—
онда
се
славно
пије
и
вечера
—
па
за
тим
у
коло
све
и
старо
и
младо
—
те
тако
се
и
осване
.
Ова
узајамност
—
ово
весеље
и
песма
усхићава
живот
човеков
—
а
шта
је
тек
остало
за
младост
бујну
и
свежу
.
Она
добија
још
млађе
и
млађе
осећаје
—
срце
се
раствара
и
купа
у
милинама
—
а
душа
одлеће
на
небо
и
рукује
се
с
анђелима
.
Сретен
Цветић
,
отац
Даринкин
,
једног
вечера
и
он
приредио
комишање
—
и
код
њега
је
дошо
силан
свет
.
Комишање
је
било
удаљено
од
куће
му
највећи
пушкомет
ода
.
За
то
је
Даринка
морала
више
пута
кући
отрчати
да
донесе
ракије
им
вина
—
и
да
каже
мајци
колико
треба
спремити
кашика
и
виљушака
—
па
и
вечере
за
комишиоце
.
Али
она
неће
сама
да
иде
—
јер
би
свет
много
што
шта
могао
измишљати
.
За
то
ју
је
пратила
тета
Даница
.
У
једно
да
што
узгред
олакша
својој
сестри
(
од
стрица
)
мало
измета
(
посла
)
.
Ова
курјачица
Даница
знала
је
то
,
па
је
повела
Ивана
и
казала
му
где
да
чека
.
Њих
две
пођоше
кући
да
донесу
пића
.
Кад
се
мало
удалише
од
гомиле
и
комишиоца
оне
почеше
тих
’
разговор
.
—
Што
ли
он
није
дошо
тетка
Данице
—
кад
смо
га
звали
?
Отпоче
Даринка
.
—
Па
он
ће
доћи
,
још
је
рано
.
—
Јеси
ли
се
ти
виђала
данас
с
њим
?
—
Јесам
.
И
рекао
је
поздраво
доћи
.
—
А
ја
,
ја
не
верујем
да
ће
доћи
.
—
Ако
га
не
трефимо
—
наћи
ћемо
га
код
комишиоца
.
—
Јој
—
ако
нас
трефи
,
нешто
ме
стра
’
.
—
Али
то
се
не
зове
страх
—
већ
љубав
.
—
Ја
Бога
ми
не
знам
како
се
зове
.
—
Е
,
па
знам
ја
.
Јер
ја
сам
била
оно
што
си
ти
,
а
ти
ниси
била
оно
што
сам
ја
.
—
Боже
,
како
је
—
кад
се
први
пут
састану
момак
и
девојка
.
Запита
Даринка
чисто
дрхћућим
гласом
.
—
То
се
само
може
замислити
—
а
не
исказати
,
каква
је
милост
и
радост
.
Одговори
Даница
смешећи
се
,
па
продужи
...
Ако
ми
њега
тревимо
—
немој
ти
да
се
плашиш
.
Он
ћете
може
бити
загрлити
па
и
пољубити
;
па
ће
ти
турити
руку
у
недра
.
Онда
је
ред
—
да
и
ти
њега
пољубиш
и
загрлиш
–
и
да
се
покажеш
—
да
га
водиш
.
Онда
би
настало
још
нешто
—
али
ја
вам
то
не
дам
ни
за
живу
главу
учинити
—
док
вам
поп
не
мете
прстен
на
руке
,
па
после
радите
што
оћете
—
ја
вам
нећу
осветлити
.
Ћу
де
.
Ете
некога
право
к
нама
.
Даринка
стаде
!
—
Он
је
,
он
је
—
продужи
Даница
.
То
беше
у
једном
лугу
који
се
беше
одео
густом
шумом
.
—
Бежимо
овамо
!
Увати
је
за
руку
и
потрча
у
шуму
у
намери
—
да
је
сведе
с
’
оне
стазице
,
што
у
сваком
случају
може
неко
наићи
и
њих
са
Иваном
затећи
.
А
то
би
било
врло
непријатно
за
девојку
.
Тек
се
они
зауставише
,
а
Иван
као
ветром
ношен
—
ухвати
Даринку
за
руку
.
Даницу
стегла
Даринка
рукама
око
врата
као
утопљеник
и
као
полумртва
метула
јој
главу
на
прси
.
Иван
киптећи
од
неке
неописане
радости
дрхтао
је
—
и
обасипао
врелим
пољупцима
Даринчину
косу
—
грло
—
лице
и
усне
.
Даница
се
извуче
испод
Дарини
руку
—
а
на
место
њено
дође
Иван
који
је
обема
рукама
притиште
на
своје
бурне
груди
.
Даринка
му
поче
враћати
пољубце
и
претискивати
га
на
своје
груди
.
Тако
су
остали
неколико
тренутака
—
шапћући
нешто
са
својим
пламеном
обузетим
устима
.
Крв
појури
на
све
стране
као
страшна
бујица
са
огромне
врлети
—
а
лупање
срца
могло
се
чути
на
2—3
корака
.
У
томе
слатком
заносу
издаде
их
снага
—
они
нису
могли
више
стојати
,
већ
седоше
.
Даница
се
и
нехотице
сакри
за
један
жбунић
.
А
Иван
са
дрхћућим
рукама
раскопча
дугмета
на
недрима
Дариним
и
завуче
обе
руке
у
њих
.
Извади
дојке
које
се
у
оном
заладку
засијаше
као
лабудови
и
поче
их
љубити
.
Дара
не
беше
у
стању
да
се
брани
,
већ
је
само
дрхтала
лежећи
му
у
крило
.
Отимаху
се
често
руке
Ивану
—
да
је
помилуши
по
ножицама
.
Али
је
се
јуначки
уздржао
—
јер
тако
му
је
Даница
заповедила
.
Сумњајући
и
сам
—
да
га
не
би
за
то
презрела
Даринка
.
—
Даро
,
животе
мој
—-
како
си
слатка
!
Оћеш
ли
бити
моја
?
Прошапта
Иван
као
каквим
дрвеним
устима
,
јер
немађаше
у
њима
нимало
влаге
.
—
Оћу
-—
одшапта
му
Дара
са
истим
гласом
и
понова
га
притеже
обема
рукама
које
му
око
паса
стајаху
.
—
Али
,
још
ове
јесени
.
Оће
ли
те
дати
отац
,
—
јер
си
млада
?
Цвете
мио
.
—
Ако
ове
јесени
не
дадне
—
друге
ће
дати
,
а
ти
кад
волиш
ти
ћеш
ме
чекати
ваљда
.
—
Оћу
,
оћу
!
Али
морамо
се
често
састајати
.
—
Доста
више
ђаволи
једни
.
Оћете
да
се
растопите
од
љубави
као
грудве
снега
од
топлоте
—
викну
Даница
приближавајући
им
се
,
и
њих
двоје
скочише
на
ноге
.
„
Иди
ти
Иво
доле
комишиоцима
,
али
пази
са
које
ћеш
стране
доћи
.
А
ми
одосмо
до
куће
;
сад
ћемо
се
вратити
.
—
Добро
—
добро
—
одговори
Иван
,
ухватив
Дару
руком
око
врата
и
обоје
се
по
неколико
пута
пољубише
за
тим
се
он
са
великом
осудлошћу
отрже
и
оде
комишиоцима
—
а
они
одоше
кући
.
Кад
су
се
вратили
,
запита
их
Сретен
:
—
Шта
учинисте
вас
двоје
за
толико
?
—
Ада
,
задржасмо
се
мало
код
куће
.
Ја
помогох
мало
сестри
приставити
вечеру
.
Она
јадна
на
живој
је
муци
—
месила
леб
—
ватра
велика
—
па
се
само
успушило
по
кући
.
Одговори
Даница
.
Како
се
беше
искупило
силан
свет
—
а
нарочито
момчад
због
лепе
Даре
,
то
се
све
рано
окомиша
.
За
тим
одоше
кући
те
пише
и
вечераше
.
Дара
је
гледала
у
Ивана
као
у
неку
божанску
вилу
,
а
тако
и
он
у
њу
.
Играли
су
једно
до
другог
са
неким
непознатим
миљем
—
стежући
се
за
руке
све
до
зоре
и
тад
се
растадоше
.
Беше
у
очи
недеље
.
Марко
био
у
вароши
—
па
рано
дошо
.
Сео
у
кућу
на
троножну
столицу
па
пуши
дуван
на
муштиклу
што
му
је
неки
хајдук
поклонио
.
Неке
важне
мисли
обузеле
су
га
.
Пред
њим
је
стајала
чутура
са
ракијом
са
којом
је
сваког
1
/
4
часа
припијао
и
савијао
нову
цигару
.
Стоја
је
намиривала
стоку
са
своје
две
ћерчице
—
а
Иван
је
отишо
у
виноград
да
обере
неке
чардаклије
(
вињаге
)
сви
уђоше
у
кућу
па
напослетку
и
Иван
.
Иван
седе
крај
ватре
и
спушти
велику
котарицу
грожђа
крај
себе
—
па
једаше
са
својим
сестрицама
.
Отац
га
је
за
појединости
запиткивао
—
и
он
му
је
све
пристојно
одговарао
.
После
малог
ћутања
отац
отпоче
.
—
Иване
,
ја
сам
казао
Лазару
(
првом
комшији
)
да
дође
.
Но
дед
спреми
се
да
идемо
на
једно
место
,
да
ти
испросимо
девојку
.
Већ
време
ти
је
.
Ја
сам
нешто
ослабио
,
бојим
се
да
не
умрем
скоро
.
Мајка
ти
је
стара
не
може
више
да
пере
и
одева
а
сестра
ти
је
још
мала
.
Иван
ћути
и
стидљиво
гледа
пред-а
се
.
—
Теби
има
већ
25
година
,
а
ја
сам
се
у
17
оженио
.
Човек
кад
се
млад
ожени
увек
је
боље
—
јер
вата
дан
за
крај
—
па
му
све
иде
добро
.
—
Ђе
ти
мислиш
?
запита
Иван
са
устезањем
.
—
А
што
питаш
!
?
Да
ниси
ти
коју
заволео
.
—
Па
право
и
има
—
ако
је
се
с
којом
зареко
треба
и
да
је
узме
—
упаде
у
реч
мајка
.
—
Зар
он
зна
шта
ваља
.
—
Он
воли
неку
која
је
лепа
.
Али
лепа
коло
води
а
ружна
кућу
кући
—
опет
отац
.
—
Бога
ти
прођи
се
—
ја
мислим
баш
да
за
њега
могу
наћи
и
богату
и
лепу
и
добру
и
све
.
Рече
мајка
—
Сва
добра
ни
у
чем
не
лежу
.
А
што
је
год
лепо
то
је
некако
са
наличја
много
ружно
.
Како
ја
знам
.
—
Па
кажи
је
,
коју
ти
мислиш
.
Да
и
ми
знамо
у
шта
си
се
загледао
?
опет
мајка
.
—
Она
није
из
овог
села
,
већ
из
Г
.
.
.
—
Па
чија
је
?
