РАЈКО
ОД
РАСИНЕ
ПРИПОВЕТКА
С
КРАЈА
XВИИ
ВЕКА
НАПИСАО
ЧЕД
.
МИЈАТОВИЋ
ТРОШКОМ
КОЛАРЧЕВЕ
ЗАДУЖБИНЕ
У
БЕОГРАДУ
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
КРАЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1892
ПОСВЕЋЕНО
ИМЕНУ
МИЛОВАНА
ВИДАКОВИЋА
РАЈКО
ОД
РАСИНЕ
ПРВИ
ДЕО
У
КРУШЕВЦУ
1
Пред
вече
једнога
лепога
летњега
дана
године
1699
пролазила
је
по
рушевинама
од
некадашњега
двора
и
града
Кнез-Лазарева
у
Крушевцу
једна
шарена
гомила
од
Турака
и
ђаура
.
Крепак
један
и
повисок
старац
,
—
с
руменим
образима
,
белом
на
округло
поткресаном
брадом
,
одевен
у
китњасто
руво
маџарско
,
с
високим
орловим
пером
на
црном
сниском
калпаку
,
с
кривом
сабљом
о
бедрима
,
са
високим
жутим
чизмама
,
на
којима
зврктаху
широке
сребрне
мамузе
,
—
био
је
средина
,
око
које
се
она
гомила
повијала
час
напред
,
час
на
десно
,
час
на
лево
.
Уз
њега
и
око
њега
било
је
још
неколико
млађих
људи
у
маџарској
народној
ношњи
,
а
и
један
дежмекаст
човечуљак
у
дугачкој
,
црној
долами
,
који
је
сваки
час
брисао
своје
знојаво
и
запурено
а
глатко
обријано
лице
некаквим
белим
убрусом
.
С
њима
је
ишло
и
неколико
Турака
у
дугачким
зеленим
кафтанима
и
са
стамболијским
турбанима
,
а
иза
њих
једно
десетак
јаничара
са
сукненим
сарколима
на
глави
,
али
без
оружја
.
По
даље
иза
ове
гомиле
ишли
су
растројено
и
полагано
чауши
с
великим
тојагама
.
Тек
би
се
од
часа
на
час
по
неко
од
њих
залетео
на
гомилу
турске
момчадије
и
дечурлије
,
кад
би
ова
гласно
повикала
:
„
ха
,
бре
,
вур
ђаур
!
“
па
би
се
узела
бацати
комадићима
од
ћерамида
и
цигала
,
или
и
сувим
коњским
ђубретом
,
на
ону
сјајну
господу
.
Оно
су
доиста
била
сјајна
господа
,
што
шетаху
по
развалинама
двора
Лазарева
.
Барон
Арпад
Сент-Кираљи
од
Галамбоша
,
праћен
неколиким
синовима
највеће
господе
маџарске
,
путовао
је
као
изванредни
посланик
ћесара
и
краља
угарског
у
Цариград
по
нарочитом
послу
,
од
кога
је
зависило
хоће
ли
се
истом
закључени
мир
одржати
или
не
.
Султан
је
пратио
из
свога
сараја
Хасан-агу
Зулуфлију
да
као
чауш-баша
у
Београду
дочека
и
у
Цариград
допрати
царског
поклисара
.
У
Београду
је
Мустафа-бег
Алаџа-хисарли
,
један
од
најбогатијих
спахија
турских
,
своме
старом
пријатељу
Хасан-аги
дао
свога
младог
а
јуначног
„
кабадахију
“
Рајка
,
да
га
спроводи
и
да
му
помогне
да
се
цареви
гости
ни
на
шта
не
потуже
.
„
Његови
га
,
“
говораше
Мустафа
Хасану
,
„
на
дому
зову
„
Страхињом
"
,
ван
дома
је
познат
као
„
од
Расине
Рајко
“
.
Ја
га
зовем
„
Амиџа-заде
"
.
Млад
је
;
али
се
на
њ
можеш
поуздати
као
на
најбољег
јунака
.
Његов
ми
је
стриц
једном
живот
спасао
,
па
му
уведох
синовца
у
свој
конак
за
кабадахију
,
и
пазим
га
као
да
ми
је
син
.
Поведи
га
у
Стамбол
,
нека
види
силу
и
господство
,
е
да
би
се
зажелео
да
цара
служи
.
Пође
ли
цара
да
служи
,
ето
царству
новог
Ћуприлића
!
“
То
је
онај
повисок
и
вижљав
младић
,
што
испред
самог
старог
посланика
корача
.
О
рамену
носи
дугу
пушку
арнаутку
,
чврсто
се
утегао
широким
шареним
пасом
,
поврх
овога
црвен
силав
с
пиштољима
и
ханџарем
;
испод
сплава
,
изнад
и
десног
и
левог
кука
,
лепе
сребрне
Фишеклије
притврђене
дебелим
црвеним
гајтанима
са
којих
се
спуштају
многобројни
ситни
ланци
са
оцилима
,
бритвицама
,
чачкалицама
,
свакојаким
зделицама
и
дрангулијама
,
те
га
као
кићанке
бију
по
бедрима
,
па
ситним
звекетом
прате
сваки
његов
корак
.
По
прсима
је
притегао
џемадан
од
црвена
сукна
,
из
којега
се
од
рамена
спуштаху
пошироки
рукави
од
дебела
сељачка
платна
,
који
се
уз
доручне
зглавке
припијаху
доручницима
лепо
и
пуно
црвеним
концем
извезеним
.
Имао
је
на
себи
уске
чакшире
од
загасито
плаве
чохе
опточене
црним
гајтаном
;
носио
је
пресне
опанке
и
чарапе
високе
скоро
до
колена
,
а
лепо
у
богате
шаре
од
мрког
,
жутог
и
зеленкастог
плетива
исплетене
.
На
глави
му
је
сниска
шубара
од
црне
јагњетине
.
Испод
шубаре
видело
се
чело
не
баш
високо
,
и
пре
посниско
,
али
право
и
лепо
срезано
и
осењено
густом
кестењавом
косом
.
Погусте
и
дуге
веђе
лепо
се
повијају
изнад
два
црна
ока
,
која
свагда
право
гледају
;
из
њих
светао
отворен
поглед
,
истина
,
не
сева
претњом
,
али
као
да
гласно
казује
:
„
не
бојим
се
никога
до
Бога
!
“
Од
обрвских
саставака
полазио
је
један
прав
нос
са
прилично
широким
и
покретним
ноздрвама
.
Наусница
га
је
тек
мало
нагарила
и
остављаше
да
се
лепо
види
румени
лук
горње
усне
од
добро
срезаних
и
за
човека
доста
малених
уста
.
Лице
му
је
било
обликом
као
округла
јабука
,
која
се
слила
у
нешто
мало
дужу
но
ширу
коцку
,
и
кроз
мрку
препланулост
од
сунца
на
образима
његовим
лако
пробијаше
румен
младости
и
пламен
узбуђености
.
Цела
му
је
појава
била
пријатна
и
допадљива
.
Није
му
било
више
од
двадесет
и
две
године
.
Красни
овај
младић
корачао
је
пред
самим
ћесаревим
послаником
,
овда
и
онда
зауставио
би
се
па
казивао
што
има
да
казује
,
ономе
загрејаном
и
знојавом
католичком
попу
,
који
се
ваља
да
родио
негде
међу
Хрватима
или
Словенцима
,
те
разумевао
и
говорио
српски
.
Патер
Хијероними
,
који
је
пратио
посаобину
као
секретар
,
преводио
је
његово
казивање
маџарској
господи
.
Од
урвине
старе
цркве
Лазарице
младић
пође
напред
к
једном
обрваном
платну
од
зидина
,
које
се
наслањаше
на
високу
кулу
једну
.
„
Ево
,
да
сад
изађемо
на
ово
платно
!
“
рече
Рајко
меким
гласом
у
коме
се
,
у
јасном
металном
звеку
,
мешало
и
нешто
поноса
.
—
„
Богме
ће
господа
моја
поломити
мамузе
по
том
камењу
!
“
рече
дежмекасти
патер
утирући
зној
,
и
брижно
гледаше
за
младићем
,
који
се
сигурним
и
лаким
кораком
пењаше
уз
гомилу
цигала
и
камења
.
„
Ама
вреди
да
поломе
мамузе
.
С
овога
платна
можете
најбоље
да
видите
,
како
је
град
некада
имао
двојаких
зидина
,
као
оно
што
кажу
да
Цариград
има
!
Па
онда
баш
треба
из
близине
да
видите
кулу
ову
!
“
Испеше
се
сва
господа
за
њим
на
ону
зидину
до
куле
.
Разговараху
нешто
између
себе
маџарски
и
по
свој
прилици
мио
им
беше
онај
поглед
на
околину
.
Рајко
прекиде
њихов
разговор
,
дотакнув
патера
руком
и
рекав
:
„
Кажи
господи
:
на
ову
је
кулу
Голубан
,
верна
слуга
српског
цар-Лазара
,
на
својим
рукама
изнео
госпођу
своју
,
царицу
Милицу
.
Знаш
шта
вам
казивах
мало
час
кад
бејасмо
доле
на
капији
,
на
којој
царица
преклињаше
свих
девет
Југовића
редом
,
да
јој
бар
један
брат
од
заклетве
на
двору
остане
?
!
Вала
као
да
сад
гледам
Голубана
како
силази
низ
кулу
,
сетан
невесео
,
тешко
му
је
што
не
може
да
послуша
свога
господара
,
ал
’
је
теже
срцу
одолети
,
да
не
иде
на
бој
на
Косово
,
већ
—
појаха
својега
лабуда
,
поседе
га
оде
у
Косово
!
"
—
„
Куд
се
ти
заносиш
,
мој
братац
!
“
рече
патер
малко
нестрпљиво
,
па
не
хте
то
ни
да
преводи
.
Али
га
старац
посланик
запита
шта
Рајко
рече
,
па
кад
чу
приђе
к
младићу
и
потапка
га
по
рамену
као
да
му
одобрава
.
„
Е
баш
ми
је
жао
,
што
нас
двојица
не
можемо
да
се
разумемо
!
“
рече
Рајко
гледајући
посланику
право
у
очи
;
„
све
ми
се
чини
да
овај
попа
теби
само
смућка
што
ја
причам
.
А
видим
те
јеси
ти
и
јунак
и
господин
!
Знам
ја
,
волео
би
ти
да
сазнаш
о
цар-Лазару
и
царици
Милици
много
више
,
него
што
то
овај
господин
попа
воли
!
“
Насмеја
се
гласно
и
сам
патер
Хијероними
,
и
насмејаше
се
сва
господа
кад
им
преведе
Рајкове
речи
.
Па
онда
ће
патер
прихватити
:
„
хајде
,
хајде
!
свршуј
само
ако
имаш
још
што
!
Ваља
господа
да
се
врате
у
караван-серај
на
одмор
!
“
—
„
Имао
бих
ја
овде
вама
пуно
да
казујем
.
Не
би
стигла
за
све
ни
цела
ноћ
.
Него
кажи
ово
господину
:
видиш
ову
кулу
;
у
њој
су
најволели
да
заједно
станују
цар-Лазар
и
царица
Милица
.
А
њих
су
се
двоје
много
волели
.
Сад
,
видиш
ли
чак
на
врху
на
највишој
зидини
од
куле
нешто
као
гвоздену
чакљу
?
“
„
Видим
,
видим
!
“
увераваше
патер
и
не
гледајући
у
вис
.
„
Само
хајде
,
свршуј
!
“
—
„
Е
,
а
мо’ш
ли
погодити
шта
је
то
?
“
„
Не
могу
,
братац
мој
!
него
казуј
па
свршуј
!
“
—
„
Хоћу
,
само
ти
све
лепо
да
преведеш
!
Видиш
,
ова
се
кула
види
чак
из
задужбине
цар-Лазарове
,
беле
цркве
Раванице
.
Сећаш
ли
се
!
казивао
сам
вам
о
њој
кад
јутрос
близу
ње
пролажасмо
.
Цар
је
врло
често
одлазио
својој
цркви
да
проведе
по
који
дан
.
А
опет
би
се
једнако
бринуо
како
му
је
царица
и
је
ли
му
све
добро
на
двору
.
С
тога
би
царица
,
чим
се
смркне
,
заповедила
да
се
гвозден
један
котарац
напуни
лучем
и
катраном
,
да
се
све
то
обеси
о
ону
гвоздену
чакљу
па
запали
.
Цар
би
онда
из
Раванице
видео
како
као
нека
звезда
трепти
над
његовим
двором
у
Крушевцу
,
па
би
рекао
:
„
хвала
Богу
,
моја
Милица
шаље
ми
ено
звездани
поздрав
,
и
све
је
добро
!
“
“
Доиста
се
ово
господи
маџарској
преведе
.
Млађи
од
њих
узеше
гласно
усклицавати
,
а
двојица
или
тројица
скидоше
калпаке
,
махаше
њима
у
висину
према
кули
,
као
да
су
угледали
сен
царице
Милице
,
па
је
усклицима
витешки
поздрављају
.
„
Е
,
господа
веле
да
си
им
се
доста
напричао
,
и
да
си
ето
баш
лепо
завршио
.
Сад
немој
то
да
уквариш
,
него
хајде
напред
,
показуј
пут
у
караван-серај
!
“
рече
му
патер
.
—
„
Добро
,
кад
тако
заповедате
!
"
прихвати
Рајко
,
па
се
онда
окрете
и
рече
нешто
на
турски
Хасан-аги
Зулуфлији
,
и
пође
напред
.
Хасан-ага
даде
заповест
јаничарима
и
чаушима
да
се
устроје
по
странама
рад
заштите
посланика
и
свите
његове
.
И
онда
пођоше
низ
брдо
правцем
к
чесми
,
па
да
изађу
на
пут
у
варош
.
2
Ваљало
им
је
проћи
поред
западне
зидине
од
града
.
Уз
ту
зидину
,
која
се
прилично
одржала
,
прислоњена
је
била
овде
и
онде
по
која
сиротињска
чатрља
.
Пред
једном
,
која
је
стајала
за
себе
и
подалеко
од
других
,
седео
је
на
земљи
Циганин
,
па
ковао
клинце
за
потковице
.
Највише
да
му
је
било
тридесет
година
.
Мало
подаље
од
њега
седела
је
на
земљи
,
а
наслонив
се
леђима
на
плетер
од
чатрље
,
млада
једна
—
Туркиња
.
Била
се
задубла
у
неке
дубоке
мисли
.
Као
да
је
душевно
болесна
,
тако
се
укоченим
погледима
из
разрогачених
очију
загледала
у
ону
шарену
гомилу
,
која
се
полагано
креташе
озго
са
града
.
Кад
се
свита
мало
примаче
,
она
се
жена
подиже
,
па
да
би
појачала
вид
и
да
би
сигурније
сагледала
ко
то
долази
,
наднесе
леву
руку
над
очи
,
и
гледаше
,
очевидно
узбуђена
,
у
гомилу
.
Као
да
и
не
чујаше
што
јој
Циганин
ковач
срдито
и
све
јачом
и
јачом
дреком
довикиваше
.
А
кад
маџарска
господа
наступише
баш
према
њој
,
она
са
вриском
,
који
срце
параше
,
јурну
к
њима
,
одгурну
чауше
и
јаничаре
натприродном
снагом
,
коју
само
очајање
дати
може
,
паде
на
колена
пред
старим
послаником
и
кроз
горко
јецање
,
а
са
грчевито
склопљеним
рукама
,
говораше
нешто
маџарски
живо
и
ватрено
.
Млади
Рајко
,
који
је
неколико
корачаја
испред
свите
ишао
,
окрете
се
и
једним
скоком
скочи
до
ње
и
до
посланика
.
Побојао
се
да
се
није
што
незгодно
десило
царевом
госту
.
Стадоше
му
очи
на
младој
жени
која
се
пред
ногама
старчевим
!
савијаше
,
целиваше
небројено
пута
његову
маџарску
сабљу
и
говораше
за
њ
неразумљивим
језиком
тако
страсно
.
Не
беше
то
ни
Циганка
ни
Туркиња
,
и
ако
је
пред
Циганиновом
чатрљом
седела
,
и
по
турски
у
жутим
шалварама
и
црвеном
јелеку
одевена
била
.
Дотрча
Циганин
с
чекићем
у
руци
,
с
пеном
на
устима
,
с
варницама
у
очима
.
Гњевно
викну
по
турски
:
„
овамо
,
кучко
,
или
ћу
ти
сад
главу
размрскати
!
"
Дохвати
је
за
косе
и
повуче
.
Чауши
је
прихватише
за
руке
и
помогоше
Циганину
да
је
одвуче
к
чатрљи
.
За
неколико
тренутака
цела
она
свита
беше
занемила
као
да
се
скаменила
.
Први
беше
Рајко
који
силно
узбуђен
викну
:
„
ама
шта
је
то
?
“
и
ако
ни
сам
не
знађаше
коме
управо
то
питање
управља
.
„
Шта
оно
рече
?
“
питаше
старац
посланик
,
окренув
се
млађој
господи
из
своје
свите
;
„
шта
оно
рече
,
ко
је
она
?
!
“
„
Мени
се
учини
да
рече
:
„
ја
сам
Маргита
,
грофица
од
Нађ-Бање
,
жена
грофа
Аладара
!
“
“
проговори
један
од
њих
.
—
„
Грофа
Аладара
!
...
.
грофа
Аладара
!
“
понављаше
старац
,
па
као
да
за
неки
тренутак
преврташе
по
своме
сећању
.
„
Гроф
Аладар
од
Нађ-Бање
биће
сад
да
је
мојих
година
!
Нисам
слушао
да
се
и
по
трећи
пут
оженио
!
Ово
мора
да
је
нека
пометња
!
Хасан
Зулуфлија
куцну
руком
Рајка
,
који
се
сав
био
изгубио
слушајући
за
њ
неразумљиви
говор
маџарске
господе
.
Реци
господи
да
се
мичемо
даље
!
Ово
је
једна
робиња
коју
је
овај
Циганин
,
по
имену
Бекри-Бекир
,
пре
неку
годину
у
Маџарској
заробио
.
Дај
да
се
даље
минемо
!
“
говораше
Хасан
.
Рајко
преведе
на
српски
што
чаушбаша
рече
,
те
цела
свита
пође
даље
низ
брдо
.
Он
сам
застаде
мало
иза
њих
свих
.
Стојаше
као
укопан
.
Прођоше
га
мравци
кад
из
чатрље
зачу
пиштање
и
гласно
плакање
оне
жене
.
Скочи
к
вратима
од
чатрље
,
али
их
нађе
зачепљена
изнутра
.
Удари
два
три
пута
песницом
у
њих
.
„
Шта
је
бре
?
!
“
дрекну
изнутра
Циганин
не
отварајући
.
—
„
Кабадахија
царевог
чаушбаше
Хасан-аге
Зулуфлије
вели
ти
:
да
ту
јадну
жену
не
такнеш
ни
малим
прстом
,
јер
ћеш
закукати
да
сав
Алаџа-хисар
чује
!
Јеси
л
’
ме
разумео
Циганине
?
"
говораше
Рајко
срдито
.
„
Турске
ми
вере
,
само
је
једноч
руком
ударих
!
А
ево
нећу
ни
толико
!
Поздрав
и
поклон
царевом
чаушбаши
,
слушам
га
!
“
одговори
Циганин
понизно
.
Доиста
ућутка
се
плач
робињин
.
Али
Бекри-Бекир
не
смеде
да
отвори
врата
.
У
том
викнуше
Рајка
јаничари
оздо
од
свите
,
те
он
похита
за
њима
.
Кад
већ
сиђе
к
чесми
,
стаде
и
окрете
се
.
Пред
чатрљом
Циганиновом
стајала
је
као
кип
робиња
његова
,
па
наслонив
главу
на
десну
руку
,
а
подупрв
лакат
од
те
руке
левицом
,
гледаше
за
свитом
маџарске
господе
,
која
сави
путем
у
варош
.
Рајку
се
учини
као
да
она
само
у
њега
гледа
онако
као
што
он
само
у
њу
гледаше
.
Стаде
тако
за
неколико
тренутака
,
па
већ
мораде
даље
за
својом
господом
.
3
У
караван-серају
је
те
вечери
владало
прилично
узбуђење
међу
маџарском
господом
.
У
једној
широкој
одаји
посадили
се
беху
сви
заједно
с
патером
око
сниске
једне
софре
,
притиснуте
кондирима
са
црвеним
жупским
вином
,
па
разговараху
о
ономе
што
се
збило
.
Око
неко
доба
Рајко
закуца
на
вратима
и
преко
патера
запита
:
би
ли
стари
господин
допустио
да
му
нешто
кажем
.
Позваше
га
унутра
.
Уђе
и
стаде
близу
самих
врата
и
поче
овако
:
„
Ево
сам
од
како
се
смркло
обишао
сав
Крушевац
.
Моја
Расина
није
далеко
одавде
и
имам
овде
добрих
познаника
.
Распитивах
их
о
оној
робињи
.
Сви
ми
веле
да
је
Маџарица
,
да
ју
је
Бекри-Бекир
,
—
који
је
се
тек
пре
четири
године
потурчио
,
дошав
и
сам
од
некуда
из
Маџарске
,
—
заробио
.
Сви
ми
веле
да
је
нека
необично
добра
душа
,
и
да
не
може
бити
да
није
од
великога
господскога
рода
.
Веле
познаје
се
то
и
по
њеној
лепоти
,
и
по
њеној
доброти
.
Сад
било
да
то
јесте
било
да
то
није
,
тек
је
то
Маџарица
,
ваша
земљакиња
,
од
ваше
горе
лист
,
а
ето
је
робиња
!
Знам
да
сте
ради
да
је
ослободите
.
Мислио
сам
како
да
вам
у
том
помогнем
,
распитивах
пријатеље
и
нађох
да
може
да
буде
.
Ево
како
:
санџак-бег
је
овде
нов
човек
,
тек
је
од
скора
дошао
,
сиромах
је
и
дрхће
за
паром
.
Дајте
да
одем
да
га
питам
за
које
би
је
паре
предао
вама
да
је
поведете
као
слободну
?
Циганина
не
вреди
питати
,
јер
ми
вечерас
сви
рекоше
да
је
он
одбио
велике
новце
које
су
му
неке
овдашње
спахије
нудиле
.
Опростите
ми
што
по
незнању
замишљам
да
може
бити
нисте
при
новцу
и
за
такву
работу
.
Ако
нисте
,
онда
ево
друга
начина
:
нека
пођу
два
млада
господина
са
мном
,
отићи
ћемо
право
Циганину
,
везаћемо
га
,
њу
ћемо
одвести
па
је
сакрити
овде
у
једну
кућу
коју
ја
знам
,
одатле
би
је
моји
људи
после
неколико
дана
испратили
у
Расину
у
моју
родбину
,
која
би
је
чувала
и
пазила
као
аманет
,
док
ви
не
смислите
на
тенани
како
да
је
сигурно
у
завичај
оправите
.
Ето
,
једно
од
тога
бирајте
,
ако
не
знате
нешто
још
боље
и
сигурније
.
Тек
не
можете
земљакињу
своју
оставити
да
и
даље
у
потурченог
Циганина
Бекри-Бекира
робује
!
“
Трајало
је
мало
подуже
док
је
патер
превео
све
оно
што
Рајко
рече
.
Много
му
сметаше
што
запињаше
о
оно
црвено
вино
на
софри
.
Узеше
се
господа
маџарска
световати
.
Почеше
лепо
и
полагано
,
па
пођоше
све
јасније
и
јасније
,
све
гласније
и
гласније
,
док
се
Рајко
не
узе
да
побојава
да
ће
се
они
млађи
људи
још
и
покрвити
.
Али
их
старац
уталожи
и
узе
сам
да
говори
мирно
,
али
и
опет
некако
као
да
заповеда
.
„
Је
ли
,
братац
!
"
упита
патер
Рајка
изненадно
;
„
а
ко
тебе
посла
с
таквим
порукама
овамо
нама
?
!
“
—
„
Ко
ме
посла
?
!
Како
ти
то
питаш
?
“
рече
Рајко
малко
збуњено
а
нешто
мало
и
срдито
.
„
Нико
ме
други
к
вама
послао
није
до
жалосна
судбина
оне
ваше
земљакиње
што
онако
млада
робује
,
а
по
мраку
ми
је
светлила
светлост
господског
образа
ових
витезова
овде
!
“
Узе
патер
Хијероними
да
врти
главом
и
онда
опет
удари
у
маџарске
бубњеве
.
На
то
ће
стари
посланик
рећи
нешто
што
патер
преведе
Рајку
овако
:
„
Његова
блиставост
узвишени
господин
царски
и
краљевски
посланик
вели
:
„
хвала
ти
,
али
од
тога
сад
не
може
ништа
да
буде
.
Његов
је
посао
да
утврди
мир
међу
царевинама
,
а
не
да
их
поново
завађа
и
то
због
чега
него
због
једне
робињице
!
“
„
Цареви
не
би
били
цареви
кад
би
се
тако
лако
завађали
.
Веруј
ми
нико
се
с
тога
не
би
завадио
мањ
санџак-бег
с
Циганином
и
Циганин
са
мном
.
А
баш
је
од
Бога
грехота
,
а
од
људи
—
Бога
ми
,
мал
’
не
рекох
нешто
!
...
.
Баш
је
велим
грехота
оставити
ону
младу
вашу
земљакињу
да
оном
циганском
бекрији
робује
!
“
—
„
Е
шта
ћеш
?
Иди
па
спавај
;
ваља
сутра
рано
полазити
!
“
рече
патер
.
„
Мислиш
ли
ти
да
она
робиња
сад
спава
?
"
питаше
Рајко
нешто
снужден
;
„
вала
дао
бих
главу
,
ако
се
она
целу
ову
ноћ
Богу
не
моли
,
да
покрене
срца
ове
господе
,
да
је
ропства
ослободе
!
“
Диже
се
старац
,
скочише
и
сва
она
млада
господа
на
ноге
.
Старац
господски
махну
руком
Рајку
,
дајући
му
знак
да
може
ићи
.
Рајко
се
поклони
старцу
и
изађе
.
„
Ех
,
шта
ћеш
?
Сила
Бога
не
моли
.
Нисам
мислио
да
ће
тако
да
се
сврши
!
“
говораше
сам
у
себи
.
Отиде
полагано
преко
пространог
дворишта
од
караван-сераја
и
кроз
разграђену
ограду
од
врљика
уђе
у
један
велики
забран
,
који
је
одмах
иза
коњушница
почињао
.
Погледа
у
звездано
небо
па
се
пусти
у
неке
мисли
.
4
На
целом
путу
од
Београда
до
Крушевца
Рајко
је
био
кипео
од
веселости
.
Срце
му
је
било
пуно
необичне
милине
;
очи
су
му
светлеле
неисказаном
радошћу
.
Чинило
му
се
као
да
је
робовао
у
конаку
Мустаф-агином
,
па
се
сад
слободан
и
срећан
враћа
у
завичај
да
види
мајку
,
браћу
и
родбину
.
Као
да
га
негде
на
путу
или
на
крају
тога
пута
чека
неко
неизмерно
благо
или
нека
изванредна
срећа
,
тако
га
је
радосна
жудња
вукла
некуда
—
и
сам
није
знао
куда
,
и
к
нечему
—
и
сам
није
знао
к
чему
.
Сва
му
се
Србија
чинила
као
да
је
баштина
његове
задруге
;
свако
му
је
дрво
изгледало
као
да
је
кита
босиљка
,
свака
стена
румена
;
и
саме
вране
и
свраке
нису
му
се
више
чиниле
да
су
тице
злослутице
,
него
само
као
старије
у
црнину
завијене
сестре
плавосивих
дивљих
голубица
,
што
падаху
преда
њ
на
пут
само
да
опет
прну
у
вис
,
те
да
се
зрак
потресе
и
фијуком
зајечи
кад
се
сребрни
таламбас
витих
крила
њихових
узлепрша
.
Ништа
се
оку
његовом
измакло
није
:
ни
орао
који
је
високо
под
небом
господствено
кружио
,
ни
зец
који
погурен
и
сав
усплахирен
скакаше
од
џбуна
до
џбуна
.
Сва
су
му
поља
мирисала
као
да
су
босиљком
засађена
.
Чинило
му
се
као
да
кроз
растове
шуме
шумадијске
бруји
поветарац
,
који
се
понео
чак
отуда
са
сињега
мора
,
па
преко
снежног
Дурмитора
пао
у
четинарске
горе
ужичке
,
да
се
у
њима
напоји
мирисом
од
јела
и
борова
,
па
да
онда
проструји
кроз
Шумадију
,
те
да
је
као
неку
цркву
тамњаном
окади
.
На
све
то
и
на
сваку
ситницу
обраћао
је
он
пажњу
маџарској
господи
,
јер
му
се
чинило
да
свега
тога
нигде
ван
Србије
нема
.
.
Патер
Хијероними
не
могаше
да
стигне
да
забележи
ни
стоти
део
од
свега
онога
што
му
Рајко
казиваше
о
планинским
ланцима
,
о
висовима
,
селима
и
засеоцима
,
а
још
мање
о
бојевима
који
су
се
онуда
били
,
и
о
јунацима
који
сад
већ
мирно
почиваху
под
овом
или
оном
каменом
белегом
.
А
кад
би
сунце
просуло
још
топлији
жар
,
те
позлатило
и
поља
и
горе
,
и
кад
би
сваки
лист
на
дрвећу
,
и
сваки
цвет
на
пољу
,
и
сваки
џбун
дуж
пута
,
још
силније
замирисао
,
раздраганост
срца
његова
ускипела
би
и
Рајко
би
се
окренуо
чаушбаши
:
„
Честити
чаушбашо
,
тако
ти
среће
,
пусти
'
ме
да
запевам
!
“
—
„
Како
ћеш
запевати
пред
лицем
краљевских
јелчија
а
царевих
гостију
?
“
рекао
би
запрепашћен
Хасан
;
„
него
ето
,
полети
на
коњу
,
па
кад
се
добро
измакнеш
,
запевај
!
“
И
онда
би
Рајко
доиста
полетео
на
својој
танкој
сивој
ластавици
,
која
је
својом
брзином
и
својом
ситном
а
паметном
главом
издавала
бедуинско
порекло
своје
.
Милина
је
било
погледати
га
онако
млада
,
онако
красна
,
онако
вита
и
утегнута
,
онако
као
заливена
у
турском
седлу
,
како
,
подигнув
једну
руку
у
висину
,
погнув
се
мало
унапред
по
коњићу
своме
,
јури
кликћући
као
млад
соко
.
Чак
би
и
чаушбаши
мило
било
да
га
гледа
.
Па
би
се
онда
стари
Турчин
својим
мирним
и
озбиљним
лицем
окренуо
маџарској
господи
и
показујући
руком
на
младог
коњаника
,
допустио
себи
да
каже
само
једну
реч
:
„
бињеџија
!
“
А
и
у
маџарске
би
се
господе
лице
засветлило
.
Ништа
на
целом
том
путу
није
могло
да
загреје
срца
њихова
у
брже
куцање
тако
,
као
кад
гледаху
како
она
арапска
сива
ластавица
лети
да
стигне
,
где
Рајко
може
да
запева
.
Млађа
би
се
господа
и
сама
раздрагала
па
прсла
у
гласно
клицање
,
а
стари
би
се
барон
Арпад
само
осмехнуо
и
рекао
:
„
красно
момче
!
Добар
јахач
а
и
коњ
му
добар
!
“
Патер
Хијероними
превео
би
чаушбаши
на
српски
што
старац
рече
,
а
Хасан-ага
Зулуфлија
завршио
би
цео
узбудљиви
призор
са
три
речи
:
„
Јес
,
валах
,
бињеџија
!
“
Тако
је
било
путем
од
Београда
до
Крушевца
.
Али
ево
сад
путем
од
Крушевца
у
Ниш
Рајко
је
са
свим
други
човек
.
Јахао
је
напред
сам
и
замишљен
.
Изгледао
је
као
да
је
покисао
.
Оно
и
јесте
нека
тиха
а
прилично
хладна
кишица
почела
да
ромиња
.
И
небо
више
није
било
плаво
него
сиво
;
Копаоник
и
Јастребац
замотавали
су
главе
своје
магловитом
копреном
;
ни
орлова
,
ни
јастребова
није
се
нигде
могло
видети
;
још
мање
јата
дивљих
голубова
;
испод
погдеког
мостића
од
брвана
жабе
су
невесело
крекетале
.
Кад
свита
изађе
мало
у
брдо
,
у
једном
ниском
лугу
славуј
певаше
тужну
и
слатку
неку
песму
,
и
не
прекидаше
је
ни
једним
дахом
,
баш
као
да
је
хтео
да
се
њеном
тугом
угуши
,
или
као
да
се
заветовао
да
умре
певајући
.
Чак
су
и
маџарска
господа
сама
од
себе
стала
да
га
слушају
,
а
честити
Хасан
Зулуфлија
уставио
је
целу
пратњу
да
топот
од
копита
коњских
не
прогута
ништа
од
оне
сласти
,
која
треба
да
се
слива
само
у
срца
људска
.
Само
је
Рајко
јахао
и
даље
напред
,
много
нешто
замишљен
.
Био
је
и
невесео
и
по
готову
срдит
.
Невесео
од
жалости
која
му
притискиваше
срце
при
помисли
,
да
она
јадна
жена
,
онако
млада
и
лепа
и
онако
добра
,
оста
да
робује
у
потурченог
Циганина
!
Како
оно
рече
патер
Хијероними
,
да
је
она
од
велика
господска
рода
,
властелинка
,
кнегиња
,
што
ли
?
Вала
могло
јој
се
одмах
видети
и
по
очима
,
и
по
лицу
,
и
по
стасу
,
и
по
кроку
,
да
је
од
господска
рода
!
Па
то
господство
,
и
онака
лепота
и
она
младост
да
робују
једном
црном
Циганину
!
Па
онда
би
његова
жалост
прешла
у
срдњу
.
Срдио
се
на
маџарску
господу
и
на
оног
црног
попа
.
„
И
то
су
ми
нека
господа
!
“
говораше
сам
у
себи
;
„
и
то
ми
је
неки
духовник
!
Лист
од
њихове
горе
затреперио
,
чедо
од
њихове
колевке
заплакало
,
млада
робиња
од
њихова
рода
и
од
њихове
вере
запиштала
и
закукала
,
а
они
—
просто
ни
малим
прстом
да
мрдну
!
Шта
ли
би
мој
стриц
Павле
рекао
на
све
ово
?
!
“
И
онда
би
узео
да
премишља
шта
ли
би
му
стриц
рекао
,
па
онда
пређе
да
се
пита
:
а
шта
ли
би
на
то
рекли
Бан
Страхиња
и
Краљевић
Марко
?
!
Завукао
се
био
сав
у
црвену
сукнену
кабаницу
,
загрејао
се
,
занео
се
у
мисли
које
су
биле
више
снови
на
јави
него
озбиљне
и
хладне
мисли
.
Али
пре
но
што
је
сагледао
Мораву
с
ову
страну
Ниша
,
Рајко
је
са
свим
јасно
и
поуздано
знао
шта
би
му
стриц
Павле
рекао
да
је
жив
,
и
шта
би
радили
онакви
српски
јунаци
какви
беху
Бан
Страхиња
и
Краљевић
Марко
.
Одлучио
се
да
,
чим
се
господа
у
Нишу
мало
поодморе
,
изађе
пред
њих
да
се
е
њима
опрости
.
На
путу
до
Крушевца
сва
су
господа
маџарска
била
заволела
Рајка
.
Али
се
синоћ
патер
Хијероними
направио
изванредно
мудар
и
прозорљив
.
Кад
оно
Рајко
изађе
зловољан
из
њихове
одаје
,
патер
узе
вртити
главом
;
подупре
врх
од
свога
дугачког
носа
кажипрстом
;
узе
се
за
тим
куцати
прстом
у
чело
,
као
да
се
увери
да
му
лубања
није
напукла
,
па
задовољан
тим
претходним
,
и
ако
врло
површним
,
испитом
,
узе
да
маџарској
господи
шапутом
а
на
латинском
језику
говори
:
„
Ко
нама
,
о
великомоћна
и
сјајна
господо
,
јемчи
,
да
преласни
и
бујни
јуноша
,
дрскост
којега
толико
изненађује
,
није
нама
од
стране
Сарацена
са
извесном
намером
да
импедимента
процесији
нашој
у
град
Константинов
провоцира
,
придодан
?
Ако
оштроумљу
вашем
подвргнете
питање
просто
,
ко
је
њега
нама
наметнуо
,
ако
посмотрите
непрекидно
хвалисање
његово
са
некаквим
ове
земље
јунацима
,
даже
царевима
,
које
он
пред
Сараценима
сараценске
главе
сећи
пушта
,
ако
строгој
анализи
данашњи
инцидент
подвргнете
,
онда
је
неизбежна
конклузија
логике
,
да
је
овај
јуноша
врло
,
врло
подозрив
!
„
Преподобни
!
“
прекиде
га
барон
Арпад
гласом
као
да
пуку
командира
;
„
мени
деран
тај
није
подозрив
.
Али
ви
познајете
боље
од
нас
ове
људе
овде
,
па
кад
ваша
логика
каже
да
је
младић
овај
подозрив
,
моја
логика
каже
:
„
отерајмо
га
!
“
Млађа
господа
замолише
да
се
Рајко
не
отпушта
одмах
,
него
да
на
његово
понашање
сви
мотре
,
па
у
Нишу
да
се
реше
шта
да
раде
.
А
на
путу
до
Ниша
сви
погледаху
испод
ока
к
Рајку
.
Она
очевидна
промена
у
његовом
понашању
,
она
његова
замишљеност
и
суморност
учини
се
свима
да
је
баш
подозрива
.
Није
му
испало
ни
до
Крушевца
ни
у
Крушевцу
да
начини
кавгу
па
је
срдит
,
и
без
сумње
премишља
и
снује
нове
згоде
.
Уђоше
у
Ниш
са
већ
готовом
одлуком
да
се
с
њиме
растају
.
Кад
се
вратише
са
походе
паши
нишком
маџарска
господа
световаше
се
нешто
са
патер
Хијеронимијем
у
најбољој
одаји
караван-сераја
.
Мало
час
па
изађе
патер
из
одаје
у
ходник
и
удари
се
прсима
у
прса
с
Рајком
.
„
Да
ли
бих
могао
да
говорим
са
господом
?
“
питаше
Рајко
.
—
„
У
добри
час
!
“
рече
патер
;
„
а
ја
изађох
да
те
к
њима
зовем
.
Ходи
унутра
!
“
Рајко
скиде
шубарицу
,
поклони
се
пред
старим
послаником
,
и
док
се
матер
нешто
накашљиваше
поче
да
говори
:
„
Лепо
ми
је
у
служби
вашој
;
поносно
ми
је
да
пратим
ћесарову
посаобину
.
Али
вам
се
молим
,
светла
господо
,
не
замерите
ми
,
и
пустите
ме
да
се
дома
вратим
.
Не
питајте
за
што
.
Него
ме
милостиво
пуштајте
и
опростите
ми
!
“
Док
то
патер
превођаше
Рајко
виде
да
на
ћилиму
,
на
коме
стари
посланик
незгодно
сеђаше
,
леже
поређани
у
два
реда
десет
немачких
талира
све
нових
новцатих
.
„
А
ево
,
“
узе
патер
да
говори
,
„
његова
те
блиставост
призвала
да
ти
баш
каже
да
се
можеш
вратити
.
Нишки
паша
нешто
као
рече
да
је
боље
да
се
ти
у
Београд
вратиш
,
јер
он
даје
друге
пратиоце
.
Већ
смо
о
томе
говорили
и
са
Хасан-агом
.
И
ево
ти
вели
мој
пресветли
господин
десет
талира
:
четири
за
четири
дана
твоје
службе
довде
,
четири
за
четири
дана
твога
повратка
,
а
два
уз
то
на
поклон
!
“
Рајко
се
зарумени
у
образима
,
поклони
се
,
пригну
и
подиже
четири
талира
.
„
Нека
вам
је
хвала
светла
господо
!
Ово
за
службу
до
данас
,
и
ако
је
много
,
опет
може
да
се
каже
да
је
за
службу
великој
и
светлој
господи
;
али
оно
друго
не
могу
вам
примити
!
"
Зачудише
се
маџарска
господа
.
Узеше
се
договарати
и
разговарати
.
„
Мој
братац
!
“
узе
патер
осмешкујући
се
да
говори
;
„
светла
господа
веле
:
ако
је
да
ко
коме
поклон
чини
,
не
можеш
ти
њима
,
него
они
теби
!
Узми
паре
,
брајко
,
кад
си
тако
лепе
среће
!
“
—
„
Не
дао
Бог
,
да
ја
њима
поклоне
чиним
!
Него
,
није
то
тамо
моја
зарада
!
"
„
Ма
,
човече
,
вређаш
господство
њихово
!
Него
чекај
!
Ха
,
ево
ми
сијну
,
таман
да
се
све
славно
измири
,
и
њихов
господски
а
рекао
бих
и
—
твој
сиротињски
понос
.
Ето
,
нека
прихвати
црква
те
талире
,
нека
се
пале
свеће
за
душе
и
твојих
и
њихових
покојних
док
талира
траје
.
А
?
...
шта
велиш
?
!
“
—
„
Ако
хоће
господа
нека
прихвати
црква
.
А
кад
би
то
моји
новци
били
па
се
ја
питао
,
ја
бих
рекао
:
да
се
поделе
сиротињи
,
нека
моли
Бога
за
здравље
ћесара
,
не
би
ли
стигао
да
ослободи
род
ришћански
од
јарма
турскога
!
“
У
радосној
раздраганости
патер
Хијероними
изговори
на
латинском
језику
китњасту
беседу
како
овај
младић
жели
да
се
оних
његових
шест
талира
предаду
њему
—
патеру
,
—
да
их
он
подели
сиротињи
за
здравље
ћесарево
.
Стари
барон
Арпад
устаде
и
приђе
Рајку
,
потапка
га
по
рамену
,
говораше
му
нешто
маџарски
и
заврши
рекав
три
пут
српски
:
„
напред
!
напред
!
напред
!
“
„
Пресветли
господин
вели
,
“
узе
патер
преводити
;
„
паметно
си
синко
учинио
што
си
то
патеру
поверио
!
Знам
ја
,
вели
,
има
племенитих
људи
у
твоме
народу
.
У
последњем
рату
,
имао
сам
ја
,
вели
,
у
мојој
војсци
и
Србе
драговољце
.
Откидају
од
својих
уста
да
сиротињи
даду
.
А
кад
дође
да
се
битка
бије
,
онда
само
:
напред
,
напред
,
напред
!
Те
сам
речи
од
њих
научио
у
битци
код
Сенте
.
Синко
,
напред
!
напред
!
напред
!
“
Рајка
подиђоше
мрави
од
узбуђења
.
Беше
му
мило
и
опет
некако
тешко
.
Пригну
се
и
пољуби
старца
у
руку
:
„
хвала
ти
светли
господине
!
Баш
си
научио
што
и
јесте
најлепше
у
нашем
говору
.
Напред
ћемо
сви
ако
Бог
да
!
“
Поклони
се
и
свој
осталој
господи
,
приђе
к
руци
и
патеру
,
и
још
једном
са
врата
рече
:
„
хвала
вам
,
господо
,
простите
ми
и
с
Богом
остајте
!
“
И
онда
оде
право
у
коњушницу
да
опреми
своју
сиву
ластавицу
.
5
Под
самим
градом
кнеза
Лазара
,
а
прислоњена
уз
обрушену
једну
зидину
,
која
по
свој
прилици
бејаше
остатак
од
некадашњега
спољњег
зида
градског
,
била
је
једна
чесма
од
белог
мрамора
.
У
оно
су
је
време
још
једнако
звали
„
госпођином
чесмом
"
.
Стара
и
узана
калдрма
,
која
долажаше
из
вароши
,
повијала
се
поред
ње
горе
уз
брдо
,
док
се
није
у
трави
од
ледине
изгубила
.
Од
широких
мраморних
плоча
,
које
су
јој
теме
покривале
,
остала
је
само
једна
;
друге
су
давно
разнесене
па
замењене
дугим
тамноцрвеним
ћерамидама
.
Из
оне
старе
,
дебеле
и
влажне
зидине
изнад
ње
избио
је
читав
џбун
зовина
дрвета
.
Танке
стабљике
повиле
се
под
теретом
крупног
цвета
и
наднеле
над
руменим
кровом
од
чесме
као
нека
џиновска
кита
од
зеленог
лишћа
и
бледожутог
цвећа
.
Као
да
је
нека
тајанствена
рука
хтела
да
танком
и
мирисном
хладовином
заклони
мраморну
чесму
од
сунца
,
те
да
у
хладу
и
на
миру
бистром
струјом
бруји
чудесне
приче
о
слави
старих
сунчаних
дана
.
Јест
,
и
приче
о
сладости
негдашњих
меких
месечина
,
када
су
џиновски
стражари
у
панцирима
од
сребра
стражарили
по
зидинама
градским
и
кроз
све
јунаштво
своје
кришом
погледали
к
прозорима
дворским
од
биљура
,
и
када
је
са
тих
прозора
,
овда
и
онда
,
затрептавала
звездана
светлост
од
вилинске
лепоте
какве
младе
дворкиње
,
која
би
се
као
живи
цвет
белога
крина
жудно
запајала
сребром
тихе
месечине
,
њу
појила
мирисним
дахом
својим
,
а
узгред
растапала
по
неки
панцир
од
сребра
и
по
неко
јуначко
срце
испод
панцира
од
сребра
.
Јаворове
гусле
под
прстима
правог
песника
одјекнуле
би
по
неком
причом
,
бистре
ове
воде
,
и
по
гдекоји
би
слепи
гуслар
на
овој
мраморној
чесми
духом
прогледао
и
видео
дивне
призоре
прошлости
и
загонетне
визије
будућности
.
Тек
је
почело
да
свита
а
један
млад
човек
дође
пред
чесму
.
Скиде
шубару
,
прекрсти
се
и
узе
живо
да
умива
лице
своје
бистром
хладном
водом
,
која
на
дрвену
једну
цев
шибаше
из
чесме
у
каменито
корито
пред
њом
.
Извади
из
недара
танки
убрус
,
обриса
њиме
лице
и
руке
и
онда
га
разви
и
остави
да
се
на
зовином
грању
суши
.
Он
сам
седе
на
један
камен
према
чесми
и
пусти
се
у
мисли
.
Није
имао
гусле
нити
је
био
слеп
,
али
у
њега
као
да
је
било
срце
једнога
гуслара
,
те
мраморна
чесма
поче
да
му
изводи
пред
очи
свакојака
привиђања
.
„
Некада
су
,
“
говораше
он
сам
у
себи
;
„
некада
су
место
ове
труле
дрвене
цеви
,
цеви
од
сребра
бистру
воду
из
мрамора
изводиле
;
некада
су
с
ону
страну
ове
зидине
били
царичини
перивоји
пуни
шареног
и
мирисног
цвећа
,
а
сада
ето
крта
зова
,
коју
су
ветрови
засадили
,
царичиној
чесми
од
мрамора
хладовину
гради
;
некада
су
царске
слуге
појиле
коње
цареве
на
овој
чесми
;
ко
зна
?
можда
је
Голубан
онога
јутра
кад
ће
поћи
на
Косово
,
напојио
свога
лабуда
баш
на
истом
том
каменом
кориту
,
над
којим
се
ето
мало
час
умих
,
а
сада
—
сада
кривооки
Татари
и
црни
Арапи
поје
овде
упорне
мазге
и
ћудљиве
и
грозне
камиле
своје
!
Овом
је
белом
калдрмом
некада
шетала
царица
Милица
са
својих
дванаест
дворкиња
,
као
са
дванаест
горских
вила
,
а
ја
ево
чекам
јутрос
да
њоме
прође
једна
злосрећна
робиња
црног
једног
Циганина
!
Ја
,
Боже
мој
,
што
ли
су
ти
наши
стари
тако
тешко
згрешили
те
овако
љуто
преврну
земљу
ову
?
!
“
Танка
сива
маглица
ранога
јутра
растањивала
се
све
више
и
више
,
као
да
се
растапала
у
росу
којом
се
трава
свуда
у
наоколо
оросила
.
Цвет
од
зове
замириса
пунијим
дахом
,
и
млаз
од
воде
као
да
гласније
и
веселије
бућкаше
у
каменом
кориту
.
Доле
у
Крушевцу
петли
се
дозиваху
кукурекањем
које
се
разлегаше
;
овде
и
онде
извијаше
се
танак
стуб
од
дима
из
широких
дрвених
димњака
.
Дан
се
дизао
и
будио
успаване
људе
на
посао
.
Озго
испод
зидина
градских
зачу
се
куцкање
чекића
о
наковањ
.
„
Ево
је
иде
!
“
рече
младић
па
се
подиже
са
онога
камена
и
пређе
те
се
заклони
за
чесму
.
Озго
са
брда
долазила
је
једна
млада
жена
,
права
и
вита
као
јела
.
На
глави
јој
је
небрежљиво
,
и
мало
више
на
леву
страну
,
везана
жута
једна
шамија
,
која
не
могаше
у
своје
меке
савијутке
да
прикупи
густу
црну
косу
,
него
јој
падаше
низ
плећа
у
коврџастим
таласима
,
који
се
као
крило
гавраново
преливаху
у
тамноплаве
одјеке
.
На
обнаженом
повисоком
врату
савио
се
један
низ
крупног
црвеног
мерџана
.
Јелек
од
загасито
зелене
чохе
па
срмом
,
која
је
одавно
потамнела
,
свакојако
ишаран
,
утегао
јој
беше
витки
стас
њен
око
паса
,
али
мало
на
више
свилена
пупад
као
да
нису
смела
да
огледају
своју
растегљивост
о
девојачке
груди
ове
младе
жене
,
које
су
се
стидљиво
заклањале
за
издајнички
облачак
од
танке
турске
ћерћелије
.
Носила
је
широке
жуте
шалваре
од
неке
полусвилене
тканине
,
привезане
уз
витки
стас
и
танки
пас
узаним
једним
стамболијским
шалом
,
притврђеним
спреда
са
две
сребрне
пафте
у
облику
два
бадема
.
Руке
јој
до
изнад
лаката
,
где
се
бели
рукави
од
кошуље
повијаху
у
гужву
,
беху
голе
.
У
једној
је
руци
носила
котлић
,
а
у
другој
велики
један
калајисани
ибрик
.
На
голим
ногама
имала
је
турске
папуче
од
жутог
сахтијана
,
извијене
у
вршак
који
беше
назад
поврнут
.
Већ
по
виткости
и
лепоти
стаса
,
и
по
оном
поноситом
гипком
ходу
,
изгледало
је
да
то
није
нека
обична
и
проста
жена
.
Али
кад
јој
лице
сагледате
,
нешто
малко
дугуљасто
али
лепо
сливено
,
—
са
устима
која
нису
била
врло
малена
,
али
на
којима
је
било
пуно
неке
чудесне
милине
и
у
линијама
,
у
којима
су
тако
правилно
изведена
,
и
у
гипкој
покретљивости
,
којом
одговараху
сваком
покрету
душе
и
срца
,
—
са
деликатно
срезаним
носом
за
који
би
рекли
да
је
дивна
копија
у
слоновој
кости
са
статуе
какве
јелинске
богиње
,
да
бледорумене
лако
уздрктљиве
ноздрве
не
издаваху
живот
једног
високо
затегнутог
и
врло
осетљивог
нервног
организма
;
па
онда
кад
погледате
у
оне
крупне
црне
очи
што
као
да
су
од
црне
кадифе
,
и
оне
дуге
трепавице
и
оне
дуге
и
право
повучене
обрве
,
и
оно
сниско
а
право
чело
,
којега
су
мирну
строгост
и
свечану
лепоту
густе
витице
црне
косе
сенком
својом
само
размекшавале
,
те
још
лепшом
чиниле
,
—
кад
погледате
то
лице
и
нарочито
оне
очи
,
онда
се
лепота
и
милина
стаса
заборавља
и
сва
се
мисао
о
господству
губи
у
милини
на
догледу
на
осећању
,
готово
на
сигурном
знању
,
да
кроз
оне
дивне
очи
још
дивнија
душа
гледа
.
Тек
је
била
налила
ибрик
водом
и
подметнула
котлић
,
па
се
замишљено
загледала
у
кристални
млаз
,
који
се
с
оштром
звеком
и
прштањем
разбијаше
у
металном
суду
,
кад
је
из
дубоких
мисли
изведе
један
мекан
а
звучан
глас
,
који
је
поздрави
са
:
„
помози
Бог
,
снахо
!
“
—
„
Добра
ти
срећа
,
јуначе
!
“
прихвати
млада
жена
са
свим
мирно
,
па
се
загледа
у
младића
крупним
својим
очима
,
какве
он
дотле
никада
видео
није
.
Готово
се
он
сам
застиде
,
и
нехотице
обори
очи
,
те
му
погледи
падоше
на
ибрик
.
Није
био
нимало
жедан
на
онако
хладовинастом
и
мирисном
уранку
,
али
опет
рече
:
—
„
Хоћеш
ли
ме
пустити
да
се
напијем
воде
из
ибрика
?
“
Она
се
сави
хитро
као
видра
,
лако
подиже
пун
ибрик
као
да
су
јој
мишице
од
челика
,
и
додаде
му
га
не
рекав
ни
речи
,
него
само
гледаше
га
право
у
очи
,
као
да
огледа
да
ли
својим
меким
кадифеним
погледима
може
да
отвори
двери
душе
његове
.
А
млад
човек
прихватив
ибрик
из
њених
руку
,
мало
га
одли
,
подиже
у
вис
и
рече
тихо
:
„
Пун
ибрик
,
пуна
срећа
да
Бог
да
теби
и
свакоме
твоме
помоћнику
!
“
и
напи
се
,
и
мало
што
се
не
загрцну
као
неко
дете
.
И
опет
она
не
рече
ништа
.
Само
јој
мало
задркташе
усне
као
да
хтедоше
да
се
развуку
у
осмех
.
Али
се
не
осмехну
и
не
рече
ништа
.
Рајко
јој
поврати
ибрик
.
Требало
је
сад
да
пређе
на
ствар
због
које
је
на
њу
и
чекао
,
али
некако
не
могаше
да
подеси
како
је
најбоље
.
Узе
да
се
на
себе
самога
срди
.
„
Е
баш
сам
неки
сметењак
!
“
рече
сам
себи
.
Па
онда
виде
свој
убрус
;
скиде
га
са
зове
,
сави
лепо
и
метну
у
џеп
од
свога
гуњца
.
„
Како
лепо
мирише
ова
зова
јутрос
!
“
рече
гласно
,
тек
да
нешто
почне
.
Она
се
сад
гласно
насмеја
.
Њен
смех
зазвекта
као
сребро
а
откри
иза
оних
румених
покретних
уста
два
низа
белих
и
ако
неравних
зуба
.
Не
беху
„
као
бисер
“
,
али
додаваху
нову
драж
лепоти
лица
њеног
.
Рајко
сад
не
скидаше
поглед
са
њеног
осмехом
озареног
лица
а
саму
себи
говораше
:
„
смеје
се
мојој
неумешности
.
Има
жена
право
!
Види
да
сам
гејак
!
“
„
Смејеш
се
мојој
простоти
!
"
рече
јој
гласно
а
сав
поцрвене
од
стида
.
„
Није
,
није
!
“
прихвати
она
брзо
;
„
не
смејем
се
теби
,
који
имаш
око
да
спазиш
цвет
,
него
се
смејем
кад
помислим
каквим
немаром
свет
одговара
нашој
марљивости
.
Ето
роса
пада
,
вода
бруји
,
цвет
мирише
,
ено
негде
близу
нас
шева
цвркуће
,
дан
свањива
,
а
све
то
ништа
не
мари
ни
за
тебе
ни
за
мене
,
баш
као
да
нас
и
није
!
Све
једно
;
нека
госпођа
буде
робиња
,
нека
робиња
буде
госпођа
,
све
једно
;
мари
ти
за
то
тај
твој
цвет
и
она
шева
и
ова
земља
и
оно
небо
!
Зар
то
није
да
се
човек
гласно
насмеје
?
"
„
Није
!
“
рече
Рајко
пресудно
;
„
није
да
се
насмеје
него
да
се
заплаче
!
Него
то
је
баш
оно
о
чему
хтедох
да
те
питам
.
Била
си
госпођа
...
.
опрости
,
Бога
ми
си
госпођа
и
сад
,
и
ако
се
мучиш
као
робињица
!
Молим
те
,
би
ли
хтела
да
се
ослободиш
и
да
се
у
завичај
вратиш
?
!
“
Млада
жена
,
које
је
лице
само
сунцем
преплануло
било
,
сад
пребледе
као
крпа
.
Она
танка
кошуљица
на
грудима
затрепери
.
Један
се
дубок
уздах
оте
из
њена
срца
,
они
јој
потамнеше
,
па
рече
тужно
:
„
узалуд
је
што
бих
хтела
!
Еј
,
мој
јуначе
,
од
мене
је
сад
већ
одбегла
и
сама
сенка
од
надежде
!
"
—
„
Немој
тако
!
Бог
је
добар
па
ће
нам
помоћи
!
"
рече
Рајко
сад
већ
с
великим
поуздањем
.
"
Ево
,
ако
само
хоћеш
,
буди
спремна
да
те
ноћас
поведем
у
твој
завичај
!
“
„
Да
ме
...
.
поведеш
...
.
ноћас
...
.
у
мој
завичај
?
!
...
.
О
мој
слатки
завичају
,
да
ли
ћу
те
икада
очима
видети
?
!
...
“
И
онда
се
невесело
опет
загледа
у
сребрни
млаз
,
који
сад
само
тихо
мумлаше
,
падајући
у
пун
котлић
.
Склопи
руке
на
груди
;
гледаше
опет
својим
широким
а
меканим
погледима
у
очи
Рајку
,
и
узе
да
врти
главом
као
да
му
каже
:
нема
од
тога
ништа
мој
брајко
;
мали
си
ти
за
такво
јунаштво
!
Па
онда
као
да
јој
од
једанпут
муња
сину
,
те
јој
показа
шта
се
све
крије
у
тајанственој
појави
овога
младог
човека
.
„
Чекај
!
“
викну
она
,
пренув
из
мисли
,
и
подиже
обе
руке
у
вис
као
да
заустави
младића
.
„
Чекај
!
...
чекај
један
часак
!
...
Ниси
ли
ти
...
пре
неки
дан
...
прошао
овуда
у
свити
маџарске
господе
?
“
„
Јесам
!
“
рече
Рајко
мирно
.
„
Јесте
,
сад
се
добро
сећам
!
“
прихвати
она
.
'
„
Видела
сам
те
кад
си
застао
иза
свите
;
стојао
си
сам
мало
по
више
ове
чесме
;
и
окренуо
си
се
био
и
гледао
к
мени
.
Имао
си
дугу
пушку
о
рамену
...
А
,
сад
видим
!
...
настави
она
више
као
да
сама
себи
говори
;
„
сад
већ
све
знам
...
Та
није
могло
друкчије
ни
да
буде
?
...
Зар
би
маџарски
витези
могли
кћер
маџарске
земље
тако
да
оставе
?
!
“
Па
онда
,
упрев
опет
у
Рајка
своје
погледе
,
који
сад
не
беху
више
мекана
кадифа
него
топли
пламенови
од
жарког
огња
у
срцу
,
она
му
живо
рече
:
„
Млади
јуначе
!
Спремна
сам
да
пођем
с
тобом
кад
год
ти
кажеш
!
“
—
„
Е
,
у
добри
час
да
буде
!
“
рече
Рајко
радосно
и
поносито
.
„
Имај
надежду
у
Бога
и
имај
веру
у
мој
српски
образ
!
“
У
том
часу
докотрља
се
с
брда
једна
каменица
и
зачу
се
љутита
вика
и
псовка
циганинова
.
Учинило
му
се
да
му
је
робиња
необично
дуго
на
чесми
;
остави
наковањ
и
чекић
и
клинце
,
догега
до
на
место
са
кога
се
чесма
видела
,
и
онда
гњевно
докопа
први
камен
при
руци
,
те
се
њиме
баци
на
оно
двоје
младих
људи
пред
чесмом
.
Млада
се
жена
промени
у
лицу
па
журно
дохвати
и
котлић
и
ибрик
.
„
Иди
сад
!
Иди
!
“
рече
јој
Рајко
.
„
Циганину
кажи
да
сам
те
питао
,
уме
ли
он
да
кује
сребрне
потковице
,
и
да
ћу
му
по
неком
великом
послу
доћи
.
Иди
сад
!
И
Бог
ти
на
помоћи
био
!
“
6
Тек
је
млада
робиња
унела
воду
у
ковачницу
и
тек
поче
упорно
да
одговара
Циганину
на
његову
вику
,
а
зачу
се
на
вратима
од
ковачнице
весео
и
гласан
поздрав
:
„
сабанахиралах
,
мајсторе
!
“
„
Алахразусум
,
ефендија
!
“
одговори
Циганин
па
испаде
на
праг
.
—
„
Питах
твоју
мајсторицу
,
јеси
ли
мајстор
од
заната
,
па
ми
срдито
рече
:
„
ено
где
је
,
иди
па
га
питај
!
“
“
„
Таква
ти
је
она
!
“
рече
Циганин
чисто
као
жалећи
се
на
своју
несрећу
.
„
Бесна
крв
маџарска
,
а
бесно
и
господско
колено
.
Од
многог
поноса
никоме
лепо
да
одговори
,
а
најгоре
мени
своме
господару
!
“
„
Ама
ја
дођох
да
те
питам
:
јеси
ли
ти
баш
прави
мајстор
?
“
питаше
Рајко
.
—
„
Како
ода
шта
!
“
рече
Циганин
;
„
мајстор
сам
од
ћеманета
;
мајстор
сам
налбанта
;
а
мајстор
сам
и
од
мегдана
,
и
пеливан
сам
!
Хоћеш
да
се
бијемо
?
!
“
„
Можемо
и
то
.
Али
сад
дођох
по
другом
једном
послу
!
“
рече
Рајко
,
па
махну
мало
главом
на
Циганина
.
„
Хајдмо
мало
подаље
одавде
;
нећу
да
женско
ухо
чује
што
ћу
да
ти
говорим
!
Одмакоше
се
подаље
од
ковачнице
на
зелену
ледину
.
Рајко
извади
из
недара
дугачку
кесу
,
а
из
ње
чисту
једну
белу
крпу
,
у
којој
беху
лепо
увијени
они
велики
нови
новцати
сребрни
талири
,
што
их
у
Нишу
од
посланика
доби
.
„
Ето
,
ако
си
мајстор
,
искуј
ми
ова
четири
талира
у
четири
потковице
!
"
рече
Циганину
и
положи
му
их
на
длан
.
Циганин
их
загледаше
,
преврташе
их
,
све
један
по
један
,
узе
их
тобож
мерити
на
длану
леве
руке
,
звекну
једним
о
камен
један
на
ледини
,
па
се
онда
загледа
у
Рајка
и
рече
му
:
„
Јеси
ли
ти
помахнитао
?
Ко
је
још
поткивао
коње
сребром
?
!
Валах
,
то
не
чини
ни
цар
у
Стамбулу
?
“
„
Цару
и
не
треба
.
Мени
треба
!
Ваш
бих
ти
казао
и
за
што
ми
треба
,
кад
бих
знао
да
си
човек
.
Је
ли
вера
,
да
ником
казати
нећеш
?
!
“
питаше
Рајко
.
„
Вера
!
Тврда
турска
вера
!
“
одговори
Циганин
.
„
Ево
да
ти
кажем
!
“
Узе
Рајко
да
му
шапутом
прича
.
„
Стари
људи
казују
да
овде
у
планинама
има
негде
велика
царска
остава
,
—
све
бачве
пуне
злата
!
Нико
не
зна
где
је
и
на
коме
је
месту
,
али
веле
,
кад
би
човек
потковао
коња
новим
сребром
у
све
четири
ноге
,
па
га
онда
пустио
да
сам
бира
стазу
,
коњ
би
га
сам
од
себе
однео
на
место
где
је
остава
.
Рад
бих
био
да
огледам
своју
срећу
.
Ако
је
нађем
,
ето
је
и
теби
!
“
Осмехну
се
брк
Циганину
,
загрејаше
му
се
очи
и
заиграше
по
оним
талирима
.
„
А
би
ли
то
исто
било
да
се
на
челик-потковицу
поспе
растопљено
сребро
те
посребри
?
“
питаше
он
.
„
Не
знам
то
;
а
можда
би
и
то
ваљало
"
рече
Рајко
.
„
Него
,
чекај
молим
те
,
има
још
и
друга
једна
мука
!
Треба
,
веле
,
да
се
то
кује
у
по
ноћи
и
кад
је
млад
месец
на
небу
!
“
„
Сад
је
млад
месец
,
а
пола
ноћи
лако
ћемо
дочекати
!
одговори
Циганин
.
„
Валах
,
баш
да
огледнемо
!
Ако
се
потковице
не
посребре
,
твоја
штета
!
Ако
испадне
добро
,
да
ми
платиш
за
сваку
по
овакав
талир
,
а
од
блага
,
кад
га
нађеш
,
мени
четвртина
!
“
„
Вала
да
си
ми
заискао
и
половину
не
бих
се
смео
цењкати
.
Ето
,
дај
длан
у
длан
!
“
рече
Рајко
и
замахну
добро
и
опали
својим
дланом
у
длан
циганинов
.
Удесише
да
Рајко
дође
у
ковачницу
кад
се
добро
смркне
,
а
Циганин
да
узајми
од
једног
кујунџије
лонче
,
у
коме
ће
око
по
ноћи
сребро
да
топе
.
И
растадоше
се
оба
задовољна
.
Тога
истога
дана
позно
у
ноћ
ето
га
Рајко
пред
врата
од
Бекри-Бекирове
ковачнице
.
Обесио
о
десном
рамену
неку
повелику
чутуру
,
а
под
левом
мишицом
носи
велику
гужву
у
сиџадету
од
теркије
.
—
„
Не
смедох
у
хану
да
оставим
моје
теркије
.
Имам
у
њима
нешто
чисте
преобуке
па
рекох
:
могу
у
мајстора
дуго
остати
,
а
неко
може
доћи
па
однети
и
теркије
и
чутуру
!
“
рече
Рајко
као
да
му
објасни
што
му
тако
товаран
дође
.
„
Ако
ти
је
празна
,
могао
си
је
оставити
у
хану
!
Празна
чутура
—
ето
баксуз
!
Ниси
ваља
да
дошао
на
оваки
посао
са
слутњом
на
празну
срећу
?
“
говораше
Циганин
са
очевидном
зебњом
да
се
чутура
не
покаже
празна
.
—
„
Та
има
у
њој
нека
пуста
калуђерска
препеченица
.
Кад
је
искамџих
од
калуђера
рекоше
ми
:
има
јој
двадесет
и
пет
година
.
Ја
је
носим
да
ми
се
нађе
рад
лека
.
Нећемо
је
ноћас
пити
.
Ја
је
сркнем
само
кад
ми
се
што
смучи
!
“
„
Валах
,
ако
је
нећемо
пити
што
си
је
и
доносио
?
"
прихвати
Циганин
.
„
А
мени
се
ето
већ
смучило
!
И
кад
год
је
намиришем
одмах
ми
се
смучи
,
и
да
не
сркнем
просто
да
цркнем
!
“
—
„
Какав
си
болан
ти
то
Мусломанин
?
!
“
питаше
га
Рајко
као
прекоревајући
га
.
„
Море
,
кабули
ти
то
човече
!
Не
види
пророк
ноћу
!
Него
дед
’
одврни
ти
то
па
да
сркнемо
за
срећна
наша
ортаклука
!
“
—
„
Да
знаш
да
је
не
бих
одврнуо
да
није
за
хатар
нашем
ортаклуку
!
“
Посадише
се
на
једну
асуру
подаље
од
огњишта
и
мехова
.
Рајко
одврте
чутуру
и
додаде
је
Бекри-Бекиру
.
Циганин
промрмља
нешто
па
наже
чутуру
и
добро
повуче
.
„
Ја
да
црних
калуђера
,
е
баш
брате
знају
каква
треба
да
је
ракија
!
Жестока
!
Валах
да
спустиш
сребрн
талир
у
њу
па
да
се
растопи
!
"
говораше
Циганин
облизујући
се
.
„
Да
је
додамо
мало
и
твојој
мајсторици
!
"
рече
Рајко
погледав
к
младој
жени
,
која
се
шћућурила
на
земљи
поред
мехова
,
па
би
их
овда
и
онда
повукла
да
духну
у
жеравицу
на
огњишту
,
те
да
се
не
угаси
док
не
затреба
.
Није
ни
гледала
у
њих
него
у
онај
плави
пламен
од
ћумура
,
а
ко
би
знао
куд
су
јој
мисли
лутале
.
—
„
Не
!
“
викну
Циганин
;
„
не
,
ако
си
ми
ортак
!
Оно
је
лудо
,
поносно
,
љуто
и
бесно
и
без
тога
!
Него
није
она
моја
мајсторица
.
Она
је
моја
робиња
!
"
Па
онда
окренув
се
к
младој
жени
викну
јој
оштро
:
„
ха
,
бре
,
Маџарице
,
казуј
шта
си
ти
?
!
“
Она
окрете
главу
према
њима
па
рече
са
свим
мирно
:
„
Ја
сам
Маргита
,
грофица
од
Нађ-Бање
!
“
—
„
Била
си
то
некад
.
А
шта
си
сад
?
“
„
Маргита
,
грофица
од
Нађ-Бање
!
“
одговараше
она
опет
мирно
.
Циганин
дохвати
један
чекић
,
баци
се
њиме
на
њу
,
па
срдито
дрекну
:
„
Казуј
шта
си
сада
,
кујо
маџарска
?
!
“
Чекић
удари
у
мехове
мимо
ње
.
Она
га
погледа
,
не
скидаше
са
његова
дивља
лица
погледе
своје
за
неколико
тренутака
,
очи
јој
севаше
као
у
тигрице
која
се
спрема
да
скочи
,
али
се
савлада
и
рече
:
—
„
Маргита
грофица
од
Нађ-Бање
—
робиња
потурченог
Циганина
Бекри-Бекира
!
“
„
Тако
,
кујо
једна
!
“
викну
Циганин
задовољно
,
па
онда
усред
таквог
триумфа
осети
да
му
је
грло
суво
,
те
дохвати
чутуру
и
опет
повуче
добро
.
„
Јеси
ли
је
купио
или
на
сабљи
задобио
?
"
питаше
Рајко
.
—
„
На
сабљи
!
"
рече
Бекри-Бекир
поносито
.
„
Хоћеш
да
ти
причам
како
је
било
?
“
„
Дед
’
молим
те
,
а
и
онако
је
још
дуго
до
пола
ноћи
!
"
рече
Рајко
,
па
онда
наслони
грлић
од
чутуре
на
своја
уста
,
убриса
га
рукавом
од
кошуље
и
додаде
је
Циганину
.
Овај
се
напи
као
што
би
се
жедан
бистре
воде
напио
,
па
кад
спусти
чутуру
поред
себе
на
асуру
,
рече
:
„
Е
да
црних
калуђера
!
валах
такве
ракије
нема
у
свем
Алаџа-Хисару
!
У
ком
си
је
манастиру
наточио
,
вере
ти
?
“
„
Вере
ми
моје
,
не
смем
ти
казати
.
Видим
те
јеси
некаква
убојита
делија
;
бојим
се
кад
ожедниш
дигнућеш
чету
на
манастир
па
га
опљачкати
,
те
ће
ме
црни
калуђери
клети
црном
клетвом
.
Него
деде
,
како
доби
на
јуначкој
сабљи
’
ваку
робињицу
?
“
„
Ево
како
!
“
поче
Циганин
а
чутуру
дохвати
обема
рукама
и
метну
је
себи
на
колено
.
„
Пре
четири
године
бејах
свирач
у
Сегедину
у
Маџарској
,
у
дружини
чувенога
мајстора
Борчија
.
Једнога
дана
рече
нам
Борчија
:
„
хајде
,
седајте
у
кола
,
да
се
возимо
у
дворац
Нађ-Бању
;
жени
се
стари
гроф
.
“
Хајде
,
ђи
,
терај
!
Ето
нас
тамо
.
Свирај
,
певај
,
пиј
,
лупај
,
свирај
,
целу
ноћ
.
Онаквог
весеља
не
видех
ни
пре
ни
после
.
И
није
слутило
на
добро
.
А
кад
доведоше
сутра
дан
младу
,
све
излуде
.
Она
младо
,
лепо
дете
,
само
се
осмејкује
,
па
тек
спусти
трепавице
,
па
подигне
очи
,
па
се
опет
плашљиво
осмехне
.
Не
знаш
кад
је
лепша
!
Чини
ми
се
занесоше
ме
њене
трепавице
.
Она
трепне
а
ја
клецнем
;
она
на
лево
пође
,
на
лево
се
окренем
и
ја
;
она
десно
,
десно
и
ја
,
као
сунцокрет
за
сунцем
!
Занесох
се
,
занесох
се
па
већ
не
знам
ни
шта
свирам
.
Удари
ме
једном
Борчија
гудалом
по
плећима
:
„
хеј
,
што
гребеш
,
јеси
л
’
полудео
?
!
"
Ништа
ја
.
Ћутим
па
гледам
у
њу
.
Повикаше
сви
гости
у
глас
:
„
чардаш
!
чардаш
!
"
хоће
младожења
да
игра
чардаш
с
неком
бароницом
.
Он
дежмекаст
,
