очиму
се
исколачише
и
закрвавише
.
Са
упорна
игуманова
држања
у
њему
се
заталаса
и
ускипе
.
—
Ћут
,
бре
,
крмку
,
ана
сана
!
—
дрекну
помамио
и
пљесну
длан
о
длан
.
Неколико
оружаних
момака
упаде
у
собу
.
—
Вуците
га
на
Рудник
!
Један
момак
зграби
игумана
за
врат
,
окрете
га
и
гурну
отвореним
вратима
,
те
овај
посрћући
испаде
из
собе
.
Сељаци
,
што
се
,
у
томе
часу
,
нађоше
пред
ханом
,
упрепастише
се
,
кад
угледаше
везана
игумана
измећу
гомиле
Турака
.
Његова
висока
прилика
и
оно
озбиљно
,
сетно
лице
,
на
коме
се
,
у
овоме
часу
,
огледа
још
и
неузбунљива
преданост
,
све
их
је
прострелило
.
Видети
везана
калуђера
,
па
још
Хаџију
,
из
чије
руке
примају
нафору
и
Свету
Тајну
,
било
је
усред
ових
општих
зулума
ипак
тугаљиво
.
Црква
и
калуђер
били
су
још
једино
уточиште
,
у
коме
су
налазили
бар
неке
више
утехе
,
па
,
ето
,
где
им
се
сад
и
ово
уточиште
разорава
.
Везана
игумана
упртише
па
једнога
коња
,
па
му
конопцима
везаше
ноге
коњу
испод
трбуха
,
чврсто
га
уконопчаше
,
да
успут
не
падне
,
а
онда
појахаше
хатове
и
као
вихор
откасаше
Руднику
.
Збуњени
сељаци
не
прословише
ни
једне
,
него
су
се
збили
у
гомилицу
,
па
заципљено
гледају
за
јахачима
,
а
када
ови
ишчезоше
,
и
они
се
упутише
пут
села
.
9
.
Овај
догађај
пролетео
је
кроз
Моравце
и
остале
засеоке
као
метак
из
пушке
.
Већ
тога
вечера
сељаци
су
се
искупљали
један
код
другога
,
запиткивали
,
разабирали
,
нагађали
;
а
што
је
који
заселак
био
забаченији
,
то
су
и
нагађања
била
заплетенија
и
тајанственија
.
У
Дићу
се
шапутало
,
како
је
субаша
изненада
рупио
у
Хаџијину
ћелију
,
па
га
затекао
,
где
растопљеним
златом
пише
султану
књигу
и
жали
се
на
дахије
,
како
глобе
рају
,
срамоте
жене
и
девојке
и
убијају
невине
људе
.
Али
у
колико
се
нагађало
о
узроку
,
у
толико
су
сви
били
сложни
у
једнакоме
осећању
.
Закрвљена
села
,
ма
да
су
избегавала
Хаџију
,
само
да
не
слушају
тешке
прекоре
,
толико
су
га
волела
и
поштовала
,
да
их
је
све
ово
као
громом
поразило
.
Па
тако
је
било
и
у
Моравцима
.
Поред
свега
тога
,
што
је
успео
да
сачува
село
од
глобе
,
Рупић
се
чувао
као
живе
ватре
,
да
се
ма
пред
којим
сељаком
искаже
.
Али
зато
се
ипак
трудио
,
да
сузбије
претерано
незадовољство
,
што
је
,
као
изненадна
олуја
,
духнуло
изнад
мирних
кровова
растрканих
колебица
и
лубњача
.
Његово
задовољство
мутила
је
у
овоме
часу
потајна
пакост
,
кад
је
опазио
какво
се
осећање
заталасало
у
селу
.
Позно
у
вече
састали
су
се
моравачки
домаћини
у
Мратићевој
кући
,
где
је
и
кнез
дошао
.
Сви
до
једног
изгледали
су
мрачни
и
суморни
;
а
како
је
ко
улазио
преко
прага
,
он
је
онима
,
што
већ
седе
око
огњишта
,
називао
Бога
,
али
тако
тихо
,
као
да
је
самртник
у
кући
.
Мратић
их
је
дочекивао
тако
исто
суморан
и
невесео
,
па
их
је
посађивао
око
огњишта
како
је
где
места
било
.
—
Јазук
,
браћо
,
шта
се
ово
све
ради
!
—
уздахну
један
.
—
Ово
већ
одасвуд
прелива
.
—
Брука
!
—
одговори
Мратић
.
—
Али
коме
да
се
тужиш
?
У
Турчина
суда
нема
.
Обор-
кнезови
се
сабили
у
мишје
руне
,
на
ни
што
роморе
ни
говоре
,
а
ти
,
рајо
,
трни
и
издири
!
Горко
осећање
обузимало
је
све
више
овај
разговор
,
те
се
најзад
разли
у
пљусак
ређања
свију
недаћа
што
их
подносе
.
А
докле
се
тако
говорило
,
кнез
је
ћутао
као
заливен
,
слушао
и
замишљено
гледао
у
широке
пламенове
,
како
један
за
другим
лижу
у
чађави
димњак
и
модрим
руменилом
обасјавају
ова
мрачна
и
забринута
лица
.
Једак
израз
прелетао
му
је
преко
лица
,
слушајући
оваква
вајкања
,
која
му
долетаху
до
слуха
,
као
зла
савест
што
га
надгриза
,
као
осуда
кривцу
,
кога
су
на
самоме
делу
ухватили
.
—
Ама
,
чудан
смо
ти
народ
ми
,
куме
!
—-
утаче
се
Рупић
,
кад
му
се
учини
да
је
већ
и
сувише
слушао
њихове
разговоре
.
—
До
јуче
смо
се
клонили
и
његове
сенке
,
а
сад
,
ето
,
шта
се
учини
!
Скочили
смо
на
субашу
као
на
белу
врану
.
Оно
субаша
је
Турчин
,
ама
не
губимо
душе
,
данас
сутра
ваља
нам
свима
мрети
.
Игуман
је
и
био
чудан
човек
.
Уплео
се
у
ову
нашу
несрећну
кавгу
,
па
брани
где
год
може
онога
несрећника
.
Ономад
ме
напао
да
ми
прича
,
како
Гагићи
нису
убили
Милана
,
а
кад
му
ја
не
поверовах
,
он
оде
срдит
.
А
ево
данас
где
нас
умало
не
ували
у
онолику
невољу
.
Знате
ли
ви
,
да
ми
умало
не
платисмо
глобу
због
њега
?
Сељаци
га
чисто
са
сумњом
погледаше
.
—
Јест
,
јест
због
њега
.
Субаша
је
сазнао
,
да
је
Рама
убио
Павле
Поповић
,
по
Хаџијину
наговору
,
па
је
онда
однео
Смиљу
у
манастир
,
ту
заноћио
,
а
јутрос
умакао
негде
.
—
Ама
по
Богу
,
кнеже
и
куме
,
—
учини
Мратић
,
—
да
ли
је
то
истина
!
—
Вала
,
куме
и
браћо
,
како
ја
овде
слагао
,
тако
ме
свако
зло
снашло
.
То
што
вам
рекох
,
чуо
сам
из
уста
самога
субаше
,
а
ето
вам
њега
,
па
ће
вам
и
сам
казати
.
—
Оно
истина
је
,
да
нас
је
Хаџија
много
корео
и
да
је
држао
страну
Гагићима
,
али
да
нас
чак
у
оваку
беду
ували
,
те
да
плаћамо
толику
глобу
,
е
то
баш
не
бих
рекао
.
—
А
ко
ти
рече
,
да
ћемо
сада
платити
?
Није
субаша
таки
глобаџија
.
Он
ми
је
сам
казао
,
да
ће
нам
скинути
не
половину
намета
,
како
сам
молио
,
него
све
,
чим
уђе
у
траг
Рамову
убици
.
А
сад
му
је
,
ето
,
ушао
.
Ова
добра
вест
,
што
је
Рупић
тек
напослетку
изусти
,
мало
их
утиша
и
овесели
,
те
,
реч
по
реч
,
разговор
поче
добивати
много
питомији
облик
.
Њима
је
чисто
лакнуло
,
кад
чуше
,
да
од
натоварена
намета
више
нема
ни
помена
.
А
тај
ненадни
обрт
учини
,
те
сељаци
потпуно
повероваше
кнезу
,
да
је
Хаџија
наместио
заседу
,
само
да
спасе
Гагићеву
сестру
.
А
већ
то
једно
,
што
је
овим
убиством
помогао
Дићанима
,
па
још
Гагићу
,
било
је
довољно
,
да
се
,
поред
умаљене
туге
за
одведеним
игуманом
,
зачује
и
по
који
прекор
.
Рупић
је
чисто
ликовао
и
на
сваку
реч
,
која
би
ишла
противу
игумана
,
одобравао
би
ћутке
и
климањем
главе
,
а
то
је
већ
било
доста
,
те
да
се
разговор
у
таквоме
смислу
продужи
.
Међутим
,
чутура
је
заређала
од
руку
до
руку
,
па
је
већ
по
неколико
пута
обишла
око
пространа
огњишта
,
а
разговор
је
постајао
све
живљи
,
кад
тек
изненада
залајаше
пси
на
дворишту
.
—
Хеј
,
домаћине
!
—
Ој
!
—
одазва
се
Мратић
и
извири
напоље
.
—
Одбиј-де
псе
,
па
дођи
амо
.
Домаћица
,
која
је
за
време
разговора
седела
у
куту
и
прела
,
прискочи
огњишту
,
припали
луч
,
па
изађе
напоље
.
—
Ко
ли
ће
то
бити
!
—
проговори
Мратић
и
изађе
за
женом
.
Остали
су
ућутали
и
радознало
гледају
у
мрак
.
Два
до
зуба
наоружана
човека
бануше
у
кућу
.
—
Помози
вам
Бог
и
добро
вече
!
Неколицина
поскака
са
својих
седала
,
—
толико
их
узбуни
ненадни
долазак
наоружаних
људи
,
чија
лица
не
могаху
одмах
распознати
од
засенка
у
коме
беху
.
А
у
истоме
часу
,
кад
ова
двојица
бануше
преко
прага
,
угледаше
,
за
њима
,
у
авлији
,
још
тројицу
наоружаних
људи
.
—
Ко
сте
ви
?
—
запита
Рупић
и
упиљи
поглед
у
ону
двојицу
.
—
Ја
сам
,
ујаче
!
—
одговори
један
и
крочи
у
пуну
светлост
.
—
Милоје
?
!
—
викну
запрепашћено
Рупић
.
—
Јест
,
ја
сам
!
Рупић
се
сав
укочио
,
на
не
може
да
се
поврати
с
непојамна
осећања
,
гледајући
свога
нећака
онако
оружана
и
смела
.
—
Несрећни
сине
!
—
промумла
загушеним
гласом
.
—
Шта
тражиш
са
овим
људима
?
Колико
су
се
сељаци
у
први
мах
уплашили
,
кад
угледаше
непознату
а
оружану
гомилицу
,
толико
се
сада
изненадише
,
кад
у
овој
двојици
познаше
Милоја
и
Дамљана
.
—
А
откуда
ти
,
кумићу
?
—
запита
Мратић
,
гледајући
с
чуђењем
у
оружана
момка
.
—
Ко
су
ти
они
људи
?
—
Јатићи
,
куме
!
—
Наопако
!
—
викну
Мратић
.
—
Па
зар
баш
наиђосте
на
моју
кућу
?
!
—
Не
брини
,
куме
,
нико
не
зна
да
смо
овде
,
а
морадох
ти
доћи
,
да
потражим
ујака
.
Блед
као
крпа
,
Рупић
је
само
бленуо
разрогачено
у
нећака
,
а
од
силне
навале
једа
треперио
му
је
сваки
делић
одела
.
—
Ујаче
!
—
Шта
ћеш
од
мене
?
—
Где
је
хаџи-
духовник
?
—
запита
Милоје
,
а
поглед
му
сева
плахо
.
Рупић
га
погледа
мргодно
,
окрете
главу
на
страну
и
не
одговори
ништа
.
—
Зар
ниси
чуо
,
—
упаде
Мратић
,
—
да
га
је
субаша
одвео
на
Рудник
?
—
Зашто
?
—
А
ко
ће
то
знати
?
Веле
да
је
метнуо
оног
хајдука
Павла
у
заседу
,
да
дочека
Рама
.
И
бар
да
је
чега
ради
,
него
да
избави
Гагићеву
сестру
!
—
А
где
је
снаха
,
ујаче
?
—
запита
Милоје
,
кад
Мратић
ућута
.
Рупић
,
сав
позеленео
у
лицу
,
само
ћути
.
Лепо
осећа
,
како
га
нешто
у
грлу
гуши
,
па
му
не
да
ни
дахнути
,
а
у
себи
се
кида
од
муке
,
зашто
затаја
,
што
није
оног
часа
,
кад
је
Милоје
потегао
кубурњак
,
отишао
субаши
,
те
му
све
по
реду
испричао
.
—
Што
ћутиш
,
ујаче
,
што
не
говориш
?
Рупић
отури
у
страну
машице
,
којима
је
до
овога
часа
џарао
,
осврте
се
нећаку
и
плану
.
—
Зар
теби
да
одговорим
?
Скидај
ми
се
с
очију
!
Милоју
кресну
поглед
.
—
Мирно
,
ујаче
!
Ти
ми
мораш
дати
рачуна
,
јер
ти
знаш
све
.
Ти
си
уходио
игумана
и
потказао
субаши
невина
човека
.
Сељаци
погледаше
у
кнеза
,
који
у
томе
часу
шкрипну
зубима
.
—
Неће
бити
,
куме
!
Субаша
вели
,
да
је
игуман
наместио
Павла
у
заседу
,
да
убије
Рама
.
—
Није
истина
!
Рама
сам
ја
убио
!
—
викну
Милоје
.
—
Ти
?
—
Ја
!
Ја
!
Да
спасем
невину
девојку
.
-
По
Богу
,
куме
,
—
викну
Мратић
.
—
Зар
сестру
онога
убице
?
—
Лажу
,
куме
!
Милана
је
убио
субаша
,
да
се
дочепа
снахе
.
—
Хајдуче
!
—
јекну
Рупић
очајно
,
па
у
истоме
часу
зграби
распаљен
угарак
и
,
пре
него
ли
га
ико
задржа
,
завитла
га
на
нећака
.
Хиљаду
варница
разлете
се
око
Милоја
,
а
угарак
,
као
муња
,
сукну
кроз
отворена
врата
у
мрак
,
па
се
зари
у
снег
.
У
истом
тренутку
,
кад
је
полетео
угарак
,
Дамљан
прискочи
,
дохвати
кнеза
за
прса
и
тресну
га
о
ледину
,
клече
му
на
груди
,
па
му
чврсто
притеже
руке
земљи
.
Као
обрањена
звер
,
Рупић
је
рикао
и
напрезао
се
,
да
са
отме
из
снажних
Дамљанових
руку
,
које
га
као
гвоздени
беочузи
приковаше
за
земљу
.
Неколико
сељака
појмише
да
га
отму
,
али
у
истоме
часу
зацакаше
орози
на
пушкама
.
—
Мир
!
Да
се
ни
један
није
макао
!
—
викну
Милоје
,
а
рука
му
паде
на
тепелук
од
пиштоља
.
Ова
заповест
и
три
пушчане
цеви
,
што
блеснуше
према
светлости
,
утишаше
сељаке
.
Али
Мратић
плану
,
гледајући
у
оне
пушке
и
кнеза
,
који
само
стењаше
и
шкргуташе
зубима
на
Дамљана
.
—
Зар
тако
,
куме
?
Ти
се
баш
нађе
,
да
ме
овако
обрукаш
!
—
Опрости
,
куме
,
опростите
и
ви
,
добри
људи
!
Не
дођох
за
то
,
него
да
вам
кажем
,
ко
је
убио
Рама
,
те
да
онај
праведник
не
труне
,
ни
крив
ни
дужан
,
на
Руднику
.
А
ти
,
ујаче
,
што
осрамоти
кућу
Станковића
,
те
измећариш
субаши
и
губиш
душу
,
заслужио
си
,
да
те
без
икакве
милости
казним
.
Дижи
се
!
Дамљан
га
пусти
.
Рупић
се
диже
блед
и
смрвљен
.
Само
је
тешко
дисао
од
силна
напрезања
и
душевна
узбуђења
.
—
Па
онда
утувите
добро
!
Немојте
чинити
зијана
ни
Дићанима
ни
Гагићима
.
Нису
они
убили
Милана
,
нису
они
криви
ни
за
нашу
ни
за
њихову
погибију
.
И
ето
вам
велим
,
ко
поуми
да
се
свети
Дићанима
,
неће
више
имати
посла
с
њима
него
са
мном
.
Које
поуздан
и
чврст
глас
Милојев
,
из
кога
се
орило
нешто
између
пријатељског
савета
и
претње
,
а
које
оне
оружане
прилике
,
што
стоје
спремне
,
да
оборе
ватру
,
ако
би
ма
ко
што
поумио
,
сељаци
не
мрднуше
с
места
.
—
Што
стојите
,
те
их
не
хватате
!
—запенуши
Рупић
,
а
сав
цепти
од
необуздана
гнева
.
—
Мир
,
кнеже
!
-
одговори
Дамљан
и
претећи
га
погледа
.
—
А
ти
,
ујаче
,
запамти
,
што
ти
велим
!
Ујак
си
ми
,
па
нећу
да
те
мичем
на
душу
.
Али
чујем
ли
,
да
одсада
ма
шта
плетеш
са
субашом
,
моја
ће
ти
рука
судити
Утувите
,
браћо
,
па
сада
збогом
и
праштајте
!
Хајдуци
опколише
свога
друга
,
на
се
изгубише
у
мрак
.
Сломљен
и
застиђен
,
стојао
је
Рупић
међу
сељацима
,
који
се
не
могоше
још
за
дуго
да
поврате
од
препасти
са
изненадна
хајдучког
упада
.
Очи
оборио
земљи
,
па
не
сме
ни
у
кога
да
погледа
,
које
од
срамоте
а
које
од
страха
,
што
се
обелоданило
његово
потварање
,
те
да
не
угледа
презирање
у
очима
својих
сељана
.
Нем
и
замишљен
,
наслонио
се
Мратић
уз
довратак
и
несмислено
блене
у
мрак
и
оне
крупне
жеравице
,
што
су
се
осуле
по
небу
,
па
као
да
отуда
гледају
у
њега
.
То
што
је
сада
сазнао
бацало
га
је
у
неку
нејасну
забуну
,
која
му
је
помутила
сваку
мисао
и
таласала
чудно
осећање
,
сасвим
друкчије
него
што
га
је
до
овога
часа
имао
,
осећање
,
за
које
није
могао
себи
објаснити
,
како
је
налетело
и
шта
значи
,
али
које
је
одједном
,
као
ненадна
провала
,
пукло
пред
њим
.
Да
Рупић
није
под
његовим
кровом
,
он
би
му
,
у
овоме
часу
,
најжешће
пребацио
,
али
овако
само
је
ћутао
и
окренуо
лице
од
овога
човека
,
који
је
тако
далеко
отерао
,
да
опада
невина
човека
,
да
њему
,
рођену
куму
,
прича
измишљотину
и
да
своју
рођену
снаху
сам
Турчину
проказује
.
Рупић
је
осећао
неприличан
положај
,
па
је
тражио
начина
,
како
да
започне
разговор
.
Тврдо
је
рачунао
,
да
ће
у
даљем
разговору
уверити
и
кума
и
сељаке
у
своју
чистоту
.
—
Вала
,
нећаче
,
за
ово
ћеш
ми
скупо
платити
!
—
рече
,
пошто
уздахну
дубоко
.
Сељаци
ћуте
као
заливени
,
а
кум
,
као
да
није
ни
чуо
,
једнако
гледа
у
мрак
.
—
И
ви
гледате
хајдуке
,
па
нико
да
ми
помогне
да
их
живе
похватамо
!
—
Е
,
мој
куме
,
—
уздахну
Мратић
а
и
не
осврће
главе
на
Рупића
.
—
И
ти
не
нађе
ништа
мање
него
да
товариш
беду
на
игумана
,
а
овамо
си
добро
знао
,
ко
је
Рама
убио
.
—
Он
му
је
јатак
,
чујете
ли
,
јатак
!
—
дрекну
кнез
.
—
Игуман
га
је
целивао
у
чело
,
кад
је
чуо
да
је
убио
Турчина
,
па
је
и
њега
и
ону
девојчуру
склонио
.
Сељаци
почеше
ћутке
устајати
,
један
по
један
,
са
свога
места
.
—
Лаку
ноћ
,
домаћине
,
и
хвала
ти
на
разговору
!
—
Лаку
ноћ
,
браћо
!
—
одговара
Мратић
и
испраћа
једног
по
једног
.
А
кад
и
последњи
оде
,
он
се
врати
у
кућу
.
За
све
то
време
Рупић
је
стојао
модар
и
мрким
погледом
из
потаје
мерио
је
ове
људе
,
што
се
на
растанку
здраве
с
домаћином
,
а
њему
тек
ако
по
који
каже
преко
рамена
лаку
ноћ
,
али
и
то
тако
тихо
и
немарно
,
тек
да
се
не
рече
е
му
се
није
казало
.
А
кад
осташе
сами
,
Рупић
узе
палицу
,
постоја
још
мало
,
па
кад
виде
како
кум
седе
уз
огњиште
,
и
не
осврћући
се
на
њега
,
запали
лулу
и
одби
неколико
димова
,
он
пође
вратима
.
—
Лаку
ноћ
,
куме
!
—
Лаку
ноћ
!
—
одговори
Мратић
,
не
дижући
се
с
места
.
10
.
И
тако
се
догоди
што
су
Турци
одавна
меркали
.
Хаџи-Ђера
је
допао
њихових
шака
,
а
оно
што
се
о
њему
сазнало
довољно
је
било
,
да
га
сасвим
уништи
.
Позно
у
ноћ
,
гомила
коњаника
,
што
се
с
везаним
игуманом
лагано
пела
планинском
стазом
,
уз
космати
Рудник
,
стиже
у
врх
горскога
седла
,
на
чијој
се
косој
равни
указа
малени
градић
с
густим
крововима
и
неколико
витих
минарета
,
што
се
међу
крововима
уздижу
.
Обасјана
сребрном
месечином
,
као
да
посматрају
немо
оно
усталасало
море
шумадијских
гора
,
чије
се
главе
и
плећа
уздижу
,
надвијају
једна
над
другом
,
пробијају
небесно
плавило
,
ишчезавају
у
маглене
висине
,
па
се
заталасале
тамо
амо
расклапају
,
размичу
,
те
пропуштају
између
себе
питоме
долине
и
планинске
речице
,
што
за
снежна
копњења
као
бујица
лете
с
гора
,
па
са
шумом
и
пеном
падају
у
ове
долине
,
орошавају
их
свежином
и
натапају
плодном
влагом
.
Коњанички
топот
одјекну
кроз
тесну
улицу
кућа
,
пред
којима
се
са
обе
стране
пружају
високи
зидови
са
уским
мазгалама
.
За
неколико
часака
и
они
се
обретоше
па
маленом
пољу
,
што
дели
градић
од
тврђавице
,
дуж
чијих
се
бедема
пружају
дубоки
опкопи
.
Рудничку
тврђаву
заклапају
бедеми
у
четворокут
,
и
на
свакоме
углу
овога
четворокута
види
се
по
једна
ваљкаста
кула
,
у
чијем
се
врху
налази
само
по
један
узани
прозорчић
,
испреплетен
гвозденим
решметом
,
те
тако
осветљава
сувишну
тамнину
унутра
.
Као
и
у
градићу
тако
је
и
око
тврђаве
владала
мртва
тишина
.
Сребрна
месечина
расипа
своје
сребрне
зраке
на
тврђаву
и
четири
куле
,
које
се
,
као
једноока
страшила
,
уздижу
високо
,
те
стражаре
у
ноћној
тишини
.
Коњаници
се
зауставише
пред
широким
и
пространим
ровом
,
за
којим
је
главна
,
Београд
-капија
,
али
преко
кога
се
није
могло
прећи
,
јер
не
беше
моста
.
—
Караул
!
—
викну
један
коњаник
.
—
О
,
хој
!
—
одазва
се
изнутра
.
—
Ач
капи
(
Отвори
капију
)
!
Замало
па
се
зачу
потмула
шкрипа
и
звека
ланаца
,
а
с
приклопљене
капије
поче
се
лагано
спуштати
на
ланцима
широки
мост
од
дебелих
храстових
брвана
.
У
засвођеној
капији
,
што
зену
пред
њима
,
пламтела
је
једна
буктиња
заденута
у
зид
.
Кад
коњаници
укасаше
,
мост
се
наново
диже
,
и
разјапљена
уста
тврђаве
склопише
се
за
њима
.
Пред
источном
кулом
расконопчише
Хаџи-
Ђеру
,
одрешише
му
руке
,
које
беху
наопако
везане
,
па
га
онда
тиснуше
унутра
.
Укочени
удови
од
веза
и
мраза
,
који
га
је
онако
упетљана
скроз
прожимао
,
били
су
врло
слаби
,
да
га
одрже
стајаћива
.
Он
се
посрћући
докотура
до
зида
,
наслони
леђима
на
њ
,
па
се
укоченим
погледом
загледа
у
под
.
Бледа
месечина
једва
је
продирала
кроз
узидано
решме
и
осветљавала
потпуно
округлу
одају
,
која
у
просеку
не
беше
дужа
од
пет
корака
.
У
тамници
није
било
ничега
од
намештаја
осим
једне
троножице
и
крчага
воде
,
што
му
дотурише
,
кад
га
доведоше
амо
.
На
темену
је
осећао
такав
притисак
,
као
да
га
је
поклопила
нека
тешка
оловна
рука
,
па
гњечи
,
да
му
главу
распрсне
,
а
мрачно
осећање
,
што
га
обузе
још
онда
,
кад
га
поведоше
из
субашина
хана
,
сада
се
попе
до
врхунца
.
У
часу
му
искрсну
пред
очи
све
што
се
за
ова
два
дана
догодило
,
а
због
чега
је
он
овамо
доспео
.
Она
молитва
на
гори
,
порука
Ђорђу
,
непоуздано
Смиљкино
скровиште
,
неуспели
покушај
да
измири
завађена
села
,
па
онда
ово
стање
,
у
коме
се
сада
налази
,
а
из
кога
се
не
избавља
шале
,
све
га
то
још
више
саманта
и
он
ником
пониче
.
Душа
му
малакса
,
а
снага
га
издаде
.
Помисао
,
да
ће
за
дан
два
отићи
са
овога
света
,
па
онда
и
она
потајна
страва
,
да
ће
субаша
пронаћи
Смиљку
и
да
ће
је
Шаћир
насилно
потурчити
,
сасвим
га
уништи
.
Овај
дубоки
и
снажни
поглед
,
из
кога
је
избијао
челичан
дух
,
сад
је
толико
малаксао
,
да
је
личио
на
смртно
прострељену
звер
,
која
прибира
још
последњи
дисај
,
да
се
од
смрти
отргне
.
Али
узаман
!
Што
је
више
прибирао
мисли
и
покушавао
да
се
утиша
од
сувишне
навале
,
која
му
је
дух
раслабљивала
,
све
га
је
више
захватала
бујица
очајања
и
одвлачила
дубље
у
своје
вртлоге
.
А
нарочито
га
чисто
уништи
,
кад
поче
мислити
о
ономе
,
шта
је
све
могло
бити
после
неколико
недеља
,
можда
и
после
неколико
дана
,
да
је
остао
слободан
.
Онај
одлучни
пристанак
и
одговор
на
гори
,
па
онда
она
ненадна
нада
,
која
му
,
у
ономе
часу
,
озари
душу
,
те
у
њој
угледа
необичан
сан
,
што
га
тако
дуго
сањаше
,
да
ће
најзад
успети
да
измири
села
,
да
их
прикупи
око
цркве
,
из
које
ће
,
с
крстом
у
руци
,
узвикнути
:
„
За
крст
часни
и
слободу
златну
,
измирите
се
!
“
—
све
то
ишчезе
,
ишчезе
као
сан
,
као
јутарње
руменило
што
га
облаци
сакрише
.
У
његовим
селима
нема
више
никога
,
који
ће
их
мирити
;
закрвљена
села
и
даље
ће
се
међу
собом
крвити
,
а
сотона
ће
ликовати
и
рађати
пове
Рупиће
,
чија
ће
мржња
тровати
братске
груди
.
—
Авај
!
—
уздахну
игуман
боно
и
склопи
руке
као
па
молитву
.
—
Господе
,
је
ли
и
то
воља
твоја
!
А
место
одговора
захукта
с
крова
глас
совуљаге
.
То
беше
први
глас
,
што
га
у
новом
станишту
зачу
.
Тако
саломљен
и
клонуо
седе
на
под
,
зарони
главу
у
шаке
и
наслони
је
о
колена
.
Дубока
тишина
и
необичан
умор
савлађивали
су
узрујан
дух
,
и
његове
мисли
почеше
се
мало
по
мало
мрсити
,
докле
не
утонуше
у
нејасно
бунило
између
јаве
и
сна
.
Сан
га
опхрва
.
Али
то
не
беше
онај
сан
,
што
оживљава
тело
и
свежи
дух
.
Узнемирена
душа
винула
се
из
тамничких
зидова
,
па
докле
је
тело
почивало
,
она
се
ломила
и
лутала
преко
некаквих
урвина
и
стрмих
кршева
,
састајала
се
с
Ђорђем
и
његовим
друговима
,
чије
оружје
трептијаше
неком
необичном
светлошћу
;
облетала
је
око
Смиље
и
очајно
се
трзала
,
када
угледа
како
налете
чопор
вукова
,
с
ватреним
очима
и
окрвављеним
зубима
,
да
је
раздеру
.
Од
села
до
села
,
од
сељака
до
сељака
,
лети
и
запомаже
,
да
спасу
девојку
,
а
кад
ни
један
не
хте
,
он
се
сам
залете
у
чопор
,
али
се
у
томе
часу
испречи
Рупић
,
отисну
га
у
страну
,
па
се
зацерека
,
кад
угледа
како
вуци
зарише
зубе
у
девојчина
плећа
.
Очајан
јаук
изви
се
из
игуманових
груди
,
и
он
се
пробуди
.
Свеже
зорино
руменило
обагрило
је
тамничке
зидове
,
а
с
вита
минарета
јасно
се
разлегала
молитва
:
Саба
.
То
мујезин
позива
правоверне
,
да
узму
јутарњи
авдес
.
Ма
да
је
зимско
јутро
било
доста
студено
,
Хаџи-
Ђера
га
није
осећао
.
Необична
ватра
обузела
је
цело
биће
његово
,
а
у
глави
је
осећао
хуку
и
брујање
.
Овај
сан
и
ова
ноћ
толико
су
га
измучили
,
да
ни
један
зрачак
наде
није
продирао
кроз
тамницу
очајних
мисли
,
осим
оне
у
Бога
.
Али
и
та
нада
била
је
као
у
самртника
,
испод
чијих
се
ногу
измиче
земља
,
па
већ
осећа
да
је
заронио
у
вечност
.
Хаџија
се
окрете
прозорчету
,
кроз
које
продире
зорино
руменило
,
паде
на
колена
,
прекрсти
се
,
па
докле
се
озго
разлегало
мујезиново
Саба
,
он
је
скрушено
шапутао
Јутарњу
.
Али
јучерањи
дан
није
прошао
само
на
овоме
.
Када
су
везана
игумана
одвели
,
калуђер
духовник
изађе
са
искушеником
и
момком
,
који
од
страха
дрхташе
,
те
унеше
у
манастир
онесвеслу
Гагићку
.
Кад
је
дошла
к
себи
,
па
се
почела
сећати
свега
што
се
десило
,
чисто
излуде
.
Игуманово
одвођење
утуче
јој
и
последњу
наду
,
које
се
хватала
као
удављеник
сламке
.
Досада
је
веровала
да
ће
игуман
ма
како
спасти
Јована
,
али
сада
и
та
нада
ишчезе
,
а
онај
ужасни
час
,
она
Шаћирева
претња
,
ево
где
се
сваким
часом
ближи
.
Још
само
три
дана
и
све
ће
бити
доцкан
.
Турци
ће
је
одвући
на
Рудник
,
да
гледа
како
јој
сина
пењу
,
како
му
замичу
замку
око
врата
,
па
ће
јој
рећи
:
„
Хајде
,
баба
,
говори
,
где
је
Смиљка
?
“
Ужасна
слика
,
коју
у
машти
замишљаше
,
тако
се
јасно
оцрта
пред
њезиним
очима
,
да
не
мога
издржати
више
,
него
врисну
и
,
окрећући
главу
у
страну
,
поче
одбијати
од
себе
рукама
.
—
Јаох
,
сине
,
јаох
,
децо
моја
!
—
јаукну
старица
и
као
махнита
скочи
и
полете
вратима
,
само
да
побегне
од
маште
,
која
јој
не
избијаше
из
главе
.
—
Камо
ћеш
,
јадна
?
—
запита
калуђер
и
силом
је
задржа
пред
вратима
.
—
Пуштај
,
оче
,
полудећу
,
ако
га
не
избавим
!
—
Зар
да
изгубиш
и
своју
и
његову
душу
?
—
Обесиће
га
!
—
Посветиће
се
!
—
Јаох
,
до
Вога
,
зар
да
га
мајка
с
вешала
скида
!
—
Не
губи
душе
,
—
одговори
калуђер
,
а
сав
цепти
од
туге
,
гледајући
несрећну
мајку
,
како
се
ломи
,
—
не
губи
душе
,
не
турчи
Смиљку
.
Старица
клону
.
Сад
више
ни
сузе
нису
рониле
,
нити
је
кукала
,
само
што
су
се
дубоки
уздаси
извијали
једно
за
другим
.
Очи
јој
се
укочиле
као
у
онога
коме
ће
памет
искочити
,
а
у
грудима
се
нешто
савило
,
па
стеже
срце
,
стеже
,
да
јој
се
чинило
е
ће
сада
препући
.
А
докле
је
Гагићка
,
под
утисцима
догађаја
и
страха
,
запомагала
у
манастиру
,
субаша
је
премишљао
,
како
још
да
уђе
у
траг
Смиљину
скровишту
.
Све
што
је
досада
чинио
,
да
сазна
где
је
,
није
му
ништа
користило
.
Растурио
је
своје
гавазе
у
осам
заселака
,
али
ни
у
једноме
не
нађоше
што
су
желели
.
Није
му
,
дакле
,
остајало
друге
,
него
да
чека
на
пуки
случај
,
или
да
покуша
још
последњи
пут
са
самом
Гагићком
,
да
јој
предочи
све
шта
може
снаћи
Јована
,
ако
не
ода
кћери
,
па
ако
не
пристане
ни
онда
,
а
он
да
је
пошаље
на
Рудник
,
самоме
Шаћиру
,
који
жудно
изгледа
,
хоће
ли
му
ага
Джинић
послати
девојку
или
бар
јавити
,
да
је
наишао
на
траг
,
где
се
сакрила
.
—
Мајка
је
оно
!
—
промрмља
кроз
зубе
.
—
Заборавиће
и
на
Хаџију
и
на
заклетву
,
бива
,
чим
угледа
,
како
јој
сина
пењу
.
И
одмахну
безбрижно
руком
,
па
густо
задими
.
Међутим
,
друга
мисао
,
много
журнија
и
страснија
,
обухватала
га
је
у
овоме
часу
.
Тамо
,
у
оној
одаји
за
селамлуком
,
очекује
га
она
,
за
којом
је
толико
чезнуо
.
Хладно
и
одмерено
његово
лице
које
својом
неменљивошћу
подсећа
више
на
мраморну
чврстоћу
,
загревало
се
сада
необичном
ватром
.
Успламтела
чежња
и
пакосно
задовољство
сијало
је
из
узнемирена
погледа
,
те
тако
и
лице
добиваше
неки
узрујан
израз
.
Настао
је
час
,
да
се
разрачуна
са
упорном
женом
,
ради
које
је
учинио
све
,
само
да
је
задобије
,
а
која
је
у
часу
,
кад
је
мислио
да
је
доспео
до
врхунца
својих
жеља
,
измакла
,
предала
се
калуђеру
у
заштиту
.
Узрујана
чежња
и
дивље
самољубље
подједнако
су
га
бунили
:
жеља
,
да
изврши
што
јој
је
рекао
,
није
била
ништа
мања
од
разблудних
осећаја
,
који
овога
часа
плануше
још
силније
него
ли
оног
вечера
,
кад
је
силом
загрли
.
Он
пљесну
у
дланове
.
Момак
уђе
.
—
Кога
има
тамо
,
напољу
?
—
Нема
никога
!
—
одговори
момак
.
—
Пеки
!
Сиђе
доле
у
каву
,
па
докле
те
не
зовем
не
долази
амо
,
нити
припуштај
кога
.
Момак
учини
темена
и
оде
.
Лак
сумрачак
хватао
се
по
угловима
селамлука
,
па
мало
по
мало
и
снежна
белина
,
што
је
прам
сунчеве
светлости
чисто
блештала
,
трнула
је
и
постепено
се
застирала
тамом
,
која
по
сунчеву
заходу
ненадко
падаше
.
Станојка
је
била
унесена
и
закључана
у
последњу
собу
за
селамлуком
.
Чим
је
шкљоцнула
брава
за
њом
,
она
се
обазре
око
себе
и
очајно
полете
прозорчићу
,
на
коме
беху
дрвене
решетке
.
Као
избезумљена
трзала
је
и
вукла
себи
,
али
руке
беху
и
сувише
слабачке
,
да
ишчупају
храстове
шибове
,
кроз
које
је
једва
руку
провукла
.
Наскоро
је
и
снага
издаде
,
и
она
се
скупи
у
један
кут
,
па
поче
као
прутак
дрхтати
.
Од
малопређашње
борбе
и
отимања
одело
јој
је
било
сво
раздерано
и
у
нереду
,
а
од
силног
узбуђења
јелече
на
недрима
чисто
је
одскакало
.
Шћућурила
се
у
кут
,
па
је
дршћући
и
са
страхом
гледала
у
сумрак
и
замандаљена
врата
према
себи
.
По
целоме
изразу
огледала
се
нека
саломљеност
и
претрнулост
.
У
неко
доба
осети
,
као
да
се
неко
ближи
вратима
.
Она
се
још
већма
заби
у
угао
и
поткупи
око
себе
подеране
хаљине
,
које
не
беху
више
у
стању
да
заклоне
срамежљиву
жену
испред
туђа
погледа
.
Врата
се
лагано
отворише
,
и
на
њима
се
указа
субаша
.
Станојка
не
подиже
очију
с
пода
.
Само
врела
румен
поли
је
по
лицу
и
разголићеним
недрима
,
на
којима
не
беше
више
никаква
закривала
.
Једра
и
кршна
прилика
њезина
и
онако
је
успаљивала
овога
Турчина
,
а
сада
,
кад
је
угледа
овакву
и
у
потпуној
власти
,
лице
му
запламти
,
а
у
очима
севну
дивљачка
ватра
.
Оно
сурово
осветничко
расположење
,
што
се
до
мало
час
мешало
с
разблудним
осећањем
,
ишчезе
у
овоме
часу
као
дим
,
и
субаша
је
стао
чисто
заципљен
пред
лепотицом
,
која
га
потпуно
очара
.
—
Па
,
снахо
,
како
ћемо
сад
?
—
запита
'
Джинић
притајаним
гласом
,
који
од
силна
узбуђења
дрхташе
,
а
разрогаченим
очима
чисто
прождире
заталасана
недра
њезина
.
Станојка
не
одговори
ни
речи
.
Само
плашљивим
и
усплахиреним
погледима
прати
сваки
покрет
агин
.
—
А
ти
си
мислила
,
да
ће
те
онај
дервиш
сакрити
од
твога
аге
,
ха
?
Станојка
опет
не
одговори
ни
речи
.
—
Кумријо
моја
!
Сад
ми
нећеш
излетети
одавле
!
—
прошапута
ага
Джинић
и
поче
је
миловати
по
разголићену
врату
.
Станојка
се
стресе
,
као
да
је
напрасна
зима
прође
.
Она
учини
некакав
покрет
,
да
се
одупре
,
али
у
томе
покрету
пре
се
огледала
очајничка
малаксалост
него
ли
отпор
.
Била
је
потпуно
саломљена
,
треперила
је
као
у
грозници
,
а
срце
јој
живо
куца
и
лепрша
као
у
кавезу
узнемирена
птичица
.
Ага
Джинић
је
привуче
себи
,
а
она
не
покуша
више
ни
једним
покретом
да
се
одупре
.
Место
тога
силно
зајеца
и
сузе
јој
грунуше
.
Клонула
душа
није
имала
више
снаге
,
сузе
су
јој
биле
последње
оружје
или
,
боље
рећи
,
знак
потпуне
немоћи
њезине
.
—
Ама
,
шта
ти
је
,
снахо
,
те
плачеш
?
—
Аман
,
ага
,
остави
ме
;
грехота
је
!
—
Ех
,
да
луде
женске
главе
!
Каква
грехота
,
болан
?
Зар
ја
хоћу
да
те
сачувам
Рудника
,
камо
све
морају
,
а
ти
се
,
ето
,
узјазбила
,
па
нећеш
.
—
Убиј
ме
,
ага
!
—
Алаха
ми
,
луда
си
!
Ко
је
још
видео
да
Турчин
убија
слабу
жену
!
—
Убиј
,
али
ми
не
дирај
образа
,
тако
ти
вере
!
—
цикну
Станојка
и
поче
се
опирати
.
—
Нуто
,
нуто
!
Сад
те
не
бих
пустио
,
па
да
ми
падишах
пола
Стамбола
поклони
!
—
рече
Джинић
и
у
заносу
наже
се
,
да
је
пољуби
.
Али
у
томе
часу
Станојка
напреже
последње
силе
,
изви
се
у
страну
и
обема
песницама
груну
субашу
у
груди
таквом
снагом
,
да
овај
посрте
.
Силан
гнев
плану
из
субашиних
очију
,
кад
се
од
првог
изненађења
поврати
и
угледа
полу
нагу
лепотицу
,
како
са
стиснутим
песницама
и
плахим
погледом
стоји
,
спремна
да
се
на
живот
и
смрт
брани
од
овога
насиља
.
—
Ех
,
лепо
!
—
грмну
ага
.
—
Место
једне
имаћеш
обе
срамоте
.
—
И
крочи
да
је
дочепа
.
—
Одиђи
,
по
Богу
,
или
ћемо
се
зубима
клати
!
—
узвикну
Станојка
и
полете
вратима
,
да
их
отвори
.
Субаша
прискочи
,
дохвати
је
за
рамена
,
бесно
је
заошија
и
баци
насред
собе
,
где
се
Станојка
као
онесвешћена
сруши
.
11
.
Прошло
је
два
дана
.
У
Моравцима
и
манастиру
још
се
једнако
говорило
о
одвођењу
Хаџи-
Ђерину
,
хајдуцима
што
заноћише
у
манастиру
,
па
најзад
и
о
Милоју
,
за
кога
се
већ
рашчуло
,
да
је
убио
Рама
и
одвео
Гагићеву
Смиљу
.
А
ово
последње
изазва
међу
сељанима
највећу
буру
.
Никоме
није
ишло
у
главу
,
како
то
да
Милоје
убија
Турчина
ради
крвникове
сестре
,
да
навлачи
на
село
крвнину
и
гнев
Турака
,
а
овамо
до
јучерањега
дана
пламтео
је
жељом
,
да
се
сукоби
с
Гагићем
.
И
,
разуме
се
,
да
је
у
оваквоме
размишљању
највећи
део
одговорности
пао
на
Хаџи-
Ђеру
.
Многи
,
а
нарочито
Рупић
,
бацали
су
сву
кривицу
на
њега
,
па
су
чак
почели
и
одобравати
субаши
,
што
им
је
скинуо
с
врата
опасност
,
због
које
су
могли
сви
страдати
.
А
докле
је
у
селу
Хаџи-
Ђерин
грех
са
сваке
стране
обртан
и
претресан
,
дотле
је
овај
чамио
у
кули
затворен
.
За
два
пуна
дана
нико
није
долазио
,
да
га
изведе
пред
Шаћира
,
те
је
тако
имао
и
сувише
времена
,
да
прегледа
своје
ново
станиште
,
у
које
га
је
небратска
Рупићева
рука
довела
.
Осим
овога
прозорчића
,
који
је
за
неколико
бојева
високо
над
њим
био
,
није
било
више
ни
једнога
отвора
.
Слаба
светлост
,
што
је
кроз
овај
прозорчић
пробијала
,
осветљавала
је
више
горњи
део
куле
,
докле
је
доњи
остајао
у
полутами
.
Решетке
на
прозорчету
биле
су
густо
испреплетене
гвозденим
шибовима
,
а
зидови
,
с
којих
је
овде
онде
опао
скамењени
леп
,
били
су
од
дебелих
тесаних
стена
.
Соба
је
потпуно
округла
,
а
врло
мала
,
да
је
једва
у
своме
пресеку
износила
на
пет
корака
.
Под
је
поплочан
широким
каменим
пљоштама
,
из
којих
је
код
источног
зида
избијала
пошира
камена
плоча
за
педаљ
више
од
пода
,
лепо
истесана
и
четвртом
страном
узидана
у
зид
.
Та
повиша
плоча
била
је
велика
таман
за
једно
седало
,
па
како
у
кули
није
било
ничега
више
,
па
ни
постеље
,
на
којој
би
се
могао
мало
испружити
,
то
је
сужник
могао
само
на
овом
камену
и
седети
и
спавати
.
Два
дана
и
две
пуне
ноћи
провео
је
игуман
у
овој
тамници
,
умотан
у
своје
џубе
,
које
му
је
било
једини
заштитник
,
што
га
чуваше
од
необичне
хладноће
,
која
је
у
каменој
кули
владала
.
А
за
та
два
дана
нико
му
не
дође
,
да
га
позове
пред
муселима
.
У
овој
хладној
кули
изгледало
му
је
,
као
да
је
зазидан
у
камену
гробницу
,
из
које
се
више
никада
неће
избавити
.
Око
њега
је
владала
мртва
тишина
,
и
само
високо
над
њим
што
би
се
о
часовима
авдеса
разлегало
„
Алах
ил
Алах
“
.
То
је
руднички
мујезин
позивао
верне
на
молитву
.
Иначе
је
изгледало
,
као
да
је
ова
кула
потпуно
одвојена
од
људи
,
јер
ма
колико
да
је
напрезао
слух
,
неће
ли
чути
ма
какав
гласак
жива
створа
или
бат
стражаревих
ногу
,
било
је
узалуд
.
Гробна
тишина
владала
је
споља
као
и
унутра
.
Ледена
зима
,
која
је
међу
овим
каменим
зидовима
двојно
јача
него
ли
напољу
,
пробијала
је
кроз
џубе
,
у
које
се
умотао
,
па
га
је
до
костију
прожимала
,
а
уска
тамница
имала
је
врло
мало
простора
,
да
би
могао
бар
ходањем
протеглити
укочене
и
замрзле
удове
.
А
у
колико
је
студен
мучила
тело
,
у
толико
му
је
више
подгризала
душу
недоумица
:
како
ће
се
најзад
све
ово
свршити
,
шта
је
тамо
у
селу
и
да
ли
ће
стара
Гагићка
бити
у
стању
,
да
сачува
тајну
кћерина
скровишта
?
А
баш
ова
последња
помисао
мучила
га
је
највише
.
Трептао
је
,
кад
би
му
дошло
на
ум
,
да
ће
Шаћир
ипак
ући
у
траг
Смиљи
и
потурчити
је
.
Све
,
што
је
досада
учинио
да
је
спасе
,
развејаће
се
као
магла
па
ветру
.
Узрујана
машта
све
је
више
расла
и
истицала
пред
очи
Смиљину
прилику
.
Замишљао
је
,
како
се
полагано
навикава
на
своју
судбину
,
двори
Турчина
и
заборавља
веру
отаца
;
умотана
у
јашмак
и
фереџе
,
као
и
остале
буле
;
улази
у
џамију
,
па
,
докле
се
с
висока
минарета
разлеже
преко
рудничких
литица
мујезинова
молитва
,
она
клања
,
дотиче
челом
земљу
и
шапуће
:
„
Алах
ил
Алах
!
“
.
—
Господе
,
помилуј
нас
!
—
прошапута
игуман
скрушено
,
па
се
прекрсти
.
Али
ни
крст
ни
молитва
што
је
,
на
коленима
,
грозничаво
шапуће
,
нису
више
у
стању
,
да
усталасалу
душу
умире
.
Молитва
га
је
увек
тешила
,
уливала
му
наде
;
али
у
овим
зидинама
,
одакле
још
нико
не
изађе
жив
,
молитва
је
била
немоћна
да
га
освежи
.
На
очи
му
једнако
излази
Смиља
,
потурчена
и
упропашћена
.
И
та
потурченица
изродиће
Турчину
децу
српске
крви
,
која
ће
шибати
и
срамотити
своју
рођену
браћу
,
свој
народ
.
Игуман
не
мога
издржати
више
.
Уста
са
седала
и
поче
,
као
у
грозници
,
ходати
по
узану
простору
.
Желео
је
,
да
побегне
од
ове
немиле
слике
,
што
се
заронила
у
душу
,
па
је
сатанским
канџама
чупа
и
раздире
.
Међутим
,
докле
је
овако
узмучен
ходао
по
својој
тамници
,
учини
му
се
једаред
,
као
да
му
од
некуда
долази
граја
.
Стаде
ослушкивати
.
То
су
први
људски
гласови
,
што
их
је
за
ова
два
дана
могао
чути
,
а
ти
гласови
мало
по
мало
стапали
су
се
у
мелодично
припевање
.
Колико
га
у
првоме
ослуху
повуче
жеља
да
,
бар
издалека
,
чује
људске
гласове
,
толико
га
сад
више
пређе
бледило
.
На
ове
гласове
плануше
му
очи
необичном
мржњом
и
гнушањем
и
он
се
брзо
окрете
у
страну
.
Али
гласови
постајаху
све
јаснији
.
Гласови
су
били
само
женски
.
Игуман
се
стресе
,
као
у
грозници
,
наново
седе
,
па
зарони
главу
у
шаке
и
тешко
уздахну
.
Споља
зашкрипа
брава
,
кључ
се
окрете
и
с
врата
спаде
гвоздена
полуга
.
Тешка
храстова
врата
шкрипнуше
,
а
дах
свежа
ваздуха
проструја
кроз
кулу
.
—
Јеси
ли
жив
,
калуђеру
?
Игуман
,
као
оклевајући
,
подиже
главу
.
Пред
њим
је
апсанџија
.
—
Хајде
,
дижи
се
!
—
Куда
?
—
Аги
.
—
Сали-аги
?
—
упита
игуман
дижући
се
,
а
замућен
поглед
,
у
коме
се
огледа
необична
клонулост
,
лута
од
апсанџије
до
врата
,
на
којима
стоје
два
оружана
Турчина
.
—
Сали-ага
је
још
у
Биограду
,
него
Шаћиру
.
Хаџи-Ђера
изађе
.
Мрачан
ходник
с
лучастим
тмастима
сводовима
,
кроз
који
су
ишли
,
био
је
осветљен
зубљом
,
око
чијег
су
се
пламеног
млаза
ширили
облаци
смоласта
дима
.
Из
једнога
ходника
улазили
су
у
други
и
трећи
,
а
што
су
се
више
ближили
излазу
,
и
гласови
оних
песама
били
су
све
живљи
.
Из
последњега
ходника
испадоше
на
једну
четвртасту
ширину
.
Мрак
је
већ
у
велико
покривао
горе
и
планине
,
али
је
на
овој
ширини
било
све
осветљено
.
Пред
Сали
-агиним
конаком
пламти
огромна
ватра
,
пламен
лиже
високо
у
небо
,
па
руменом
светлошћу
осветљава
целу
просторију
.
Око
разбуктале
ватре
разбашкарили
су
се
Турци
,
а
покрај
свакога
по
једна
девојка
или
младица
у
чисту
сеоскоме
руху
.
Ватру
и
седећиве
опасало
је
велико
коло
девојака
,
које
из
гласа
певају
:
Куп
’
се
,
бер
’
се
,
коло
игра
Да
дочека
Сали
-агу
,
Сали-Агу
,
дику
нашу
.
Проговара
Сали-Ага
,
Сали-Ага
,
дика
наша
:
„
Сад
ми
душа
барјам
има
,
Кад
ми
млада
коло
води
.
“
Хаџи-
Ђера
сетно
пониче
.
Оборених
очију
ишао
је
напред
.
Од
тешкога
узбуђења
и
стида
,
што
му
изазва
певање
кола
,
клецају
му
колена
,
те
се
с
муком
уздржава
,
да
се
не
сруши
.
Он
је
знао
као
и
остали
,
да
се
свакога
петка
дотерују
амо
најлепше
девојке
и
младице
,
да
чине
измет
,
али
још
никад
није
својим
очима
гледао
ово
коло
.
Окренуо
је
главу
на
страну
,
да
не
види
,
али
то
му
није
помогло
.
Пратиоци
опазише
како
се
снебива
,
па
место
да
обиђу
приведоше
га
тик
самога
кола
.
Граја
и
смех
Турака
и
цика
девојака
,
с
којима
заметаху
разблудне
шале
,
на
очиглед
осталих
,
разлегали
су
се
и
надметали
с
песмом
играчица
.
С
полупијаним
Турцима
девојке
су
сркале
кафу
и
ракију
и
на
песму
кола
одговарале
су
заједно
с
Турцима
другом
строфом
,
у
којој
се
пева
,
како
Сали
-ага
љуби
Влахињице
.
У
челу
ватре
спази
Суљу
.
Десна
му
рука
везана
у
платно
,
а
левом
обгрлио
младицу
,
која
је
,
као
и
остале
,
распучених
недара
и
готово
полунага
.
Хаџи-
Ђера
и
нехотице
погледа
у
ову
младицу
,
али
се
усплахирено
трже
.
Познао
је
Станојку
.
Гневним
погледом
и
необичним
гнушањем
погледа
у
разуздану
гомилу
Турака
,
што
се
од
времена
на
време
залетала
у
коло
,
те
грабила
једну
по
једну
девојку
.
Не
дижући
више
главе
,
пожури
да
што
пре
изађе
из
овога
пакла
.
У
Сали
-агиној
оџаклији
,
која
је
имала
изглед
на
ову
чистину
,
где
је
коло
играло
,
седи
Шаћир
с
неколицином
ага
,
а
неколико
девојака
,
као
и
оне
напољу
,
служи
им
кафу
и
ракију
.
Песма
и
шаркија
разлежу
се
и
из
ове
одаје
,
као
и
тамо
.
Шаћир
седи
међу
агама
врло
расположен
.
Турци
уведоше
Хаџи-
Ђеру
.
—
Ошђелдум
,
Хаџија
,
ошђелдум
!
—
викну
Шаћир
весело
,
кад
угледа
суморно
лице
калуђерово
.
—
Шта
је
?
Што
си
се
застиђео
,
бива
као
влашка
невјеста
?
Хаџи-
Ђера
с
презрењем
погледа
у
Турке
.
—
Ене
де
?
—
Засмеја
се
Шаћир
на
сав
глас
,
—
а
што
тако
,
болан
?
Ћути
Хаџи-Ђера
,
а
у
очима
му
се
види
,
како
му
се
у
души
комеша
:
или
да
се
стровали
,
или
да
речима
опали
.
—
Нека
,
нека
хаџија
,
—
подсмехну
се
Шаћир
,
—
цурама
је
лијепо
.
Ен
’
онај
бива
,
шта
им
фали
?
Погле
само
,
како
су
лијепи
и
кршни
момци
оно
,
а
не
опаки
ћалови
,
као
твоје
џиброње
.
Махни
се
поповања
,
него
деде
да
нам
речеш
:
шта
си
оно
шуровао
са
онијем
хајдуком
Павлом
,
зашто
си
наговорио
Милоја
да
убије
Рама
?
Како
си
смио
сакрити
Смиљу
и
Станојку
?
А
потљијен
и
то
да
ми
речеш
,
што
си
наговорио
Милоја
и
онога
Дамљана
,
да
се
одметну
?
Хаџи-Ђера
не
одговори
ништа
.
—
Пак
,
ондакара
,
бива
,
да
нам
прокажеш
све
твоје
јолдаше
,
с
којима
узбуњујеш
рају
!
Игуман
се
једва
разабра
на
те
речи
.
—
Ја
не
буним
.
—
Буниш
,
дервишу
,
буниш
.
Знамо
ми
овђекара
све
,
шта
се
по
вилајету
ради
.
Него
рецидер
на
лијепо
,
док
те
нијесам
на
муке
!
На
ову
претњу
Хаџи-Ђера
подиже
главу
и
смело
погледа
.
—
Можеш
,
ага
,
у
власти
ти
је
.
И
сам
је
Господ
претрпео
чист
и
невин
муке
на
крсту
,
па
зар
да
их
не
претрпи
слуга
његов
!
Зар
има
већих
мука
од
ових
,
што
их
овде
гледам
?
Никада
Хаџи-Ђера
није
изгледао
смелији
,
него
што
је
био
у
овоме
часу
,
када
му
Шаћир
припрети
мукама
.
Као
преображен
стајао
је
пред
својим
мучитељем
.
Учинило
му
се
,
да
је
баш
то
оно
што
је
недостајало
,
те
да
се
изврши
што
је
годинама
желео
.
У
служби
Богу
и
народу
провео
је
цео
живот
,
а
сада
ево
где
му
се
даде
прилика
,
да
и
мученичком
смрћу
посведочи
,
колико
је
био
предан
цркви
и
народу
.
—
Ама
,
ћоеће
,
Божји
,
махни
се
ти
Исе
Иекајмбера
,
—
подсмехну
се
Шаћир
,
гледајући
у
преображено
лице
игуманово
.
—
Друго
је
,
бива
,
Иса
Иекајмбер
,
а
друго
ти
.
Ето
,
за
Смиљу
те
ама
ич
не
питам
.
Него
дедер
нам
реци
за
оно
!
—
Немам
ти
шта
рећи
!
—
одговори
Хаџи-Ђера
мрко
.
—
Много
ми
се
хасиш
,
дервишу
.
Али
хајд
!
Хтедох
вечерас
само
да
те
видим
,
а
сутра
ћемо
већ
разговарати
мало
друкчије
.
Утуви
,
калуђеру
,
сутра
се
нећемо
шалити
!
—
одговори
Шаћир
и
даде
знак
очима
апсанџији
,
да
га
одведе
.
Суморан
и
замишљен
,
опет
стоји
Хаџи-Ђера
у
својој
тамници
и
укоченим
очима
гледа
у
тврде
зидове
.
Остала
му
је
,
дакле
,
само
још
ова
ноћ
,
а
већ
сутра
све
ће
се
свршити
.
И
све
зашто
?
Шта
је
он
урадио
овим
Турцима
и
ономе
Рупићу
,
који
му
се
тако
свете
?
Сутрашње
муке
,
па
зацело
и
смрт
,
опоменуше
га
на
грозоте
што
их
мора
поднети
.
Ледена
језа
пролете
му
кроз
све
удове
,
и
он
се
стресе
.
Али
то
се
догодило
само
једаред
,
у
тренутку
слабости
,
коју
челичан
дух
у
часу
угуши
.
Помисао
на
сутрашње
муке
није
била
у
стању
да
поколеба
његову
снагу
и
веру
у
добро
дело
,
које
је
вршио
мирећи
завађене
.
То
мирење
,
избављање
невине
душе
,
коју
хтедоше
потурчити
,
и
његов
договор
да
преда
хајдуцима
сложан
народ
,
па
да
и
сам
с
крстом
у
руци
стане
на
браник
вере
и
слободе
,
сматрао
је
као
праву
и
једину
стазу
,
којом
му
је
ваљало
ићи
,
а
мучење
и
смрт
,
што
ће
га
сутра
снаћи
,
биће
само
печат
,
жиг
,
по
чему
ће
Учитељ
,
познати
мученичку
душу
свога
ученика
.
То
што
ће
се
десити
с
њим
није
га
колебало
,
али
га
је
мучила
друга
једна
помисао
.
Подсмешљиво
држање
Шаћирево
изгледало
му
је
врло
загонетно
,
а
особито
она
његова
реч
:
„
Ето
,
за
Смиљу
те
ама
ич
не
питам
“
.
Да
није
ушао
у
траг
девојци
?
У
колико
се
опомињао
,
ни
у
оној
разузданој
гомили
,
ни
у
оџаклији
није
опазио
Смиље
.
Али
то
га
није
ни
мало
умиривало
.
Шаћир
се
зарекао
,
да
ће
је
потурчити
и
да
ће
се
оженити
њом
,
те
по
томе
њој
и
није
места
у
колу
.
Ова
потајна
сумња
,
што
се
још
данас
залегла
у
њему
,
рила
је
по
души
као
црв
,
па
у
колико
је
заборављао
на
своју
судбину
,
у
толико
га
је
гризла
помисао
,
да
су
,
као
и
Станојци
,
и
овој
ушли
у
траг
.
Иначе
,
како
да
разуме
оно
подсмевање
и
титрање
Шаћирево
,
чију
је
плаховиту
ћуд
тако
добро
познавао
!
Брига
за
Смиљу
сломила
га
је
сасвим
,
а
утисци
,
што
му
у
души
остадоше
гледајући
Станојку
и
коло
девојака
,
чисто
су
се
ужлебили
у
зенице
толико
,
да
их
се
није
могао
никако
отарасити
.
Ма
шта
чинио
,
само
да
за
тренутак
заборави
,
није
успео
.
Граја
и
гласови
срамотне
попевке
разлегали
се
у
његовим
ушима
,
а
разблудне
прилике
полунагих
девојака
и
пијаних
Турака
лебделе
су
пред
његовим
очима
,
као
да
их
још
и
сада
гледа
.
—
Боже
,
Боже
!
—
узвикну
гласно
.
—
Опрости
народу
и
спасавај
!
Густа
тама
као
тесто
испуњавала
је
шупљину
високе
куле
,
а
само
једна
звездица
,
која
се
,
са
истока
,
кроз
прозорчић
видела
,
трептала
је
несталном
светлошћу
.
Склопљених
руку
на
молитву
и
оборене
главе
клечао
је
калуђер
према
овој
звезди
,
а
усне
су
шапутале
последњу
вечерњу
молитву
,
која
мољаше
Бога
,
да
заштити
невину
душу
од
искушења
и
да
његовим
мукама
исцели
окужени
народ
.
Али
,
најзад
,
телесна
малаксалост
,
од
дводневног
испаштања
и
несанице
у
овој
кули
,
сасвим
га
савладаше
.
Тежак
сан
склапао
је
уморне
трепавице
,
и
он
се
спусти
на
под
,
а
главу
наслони
па
камену
плочу
.
Тврдо
је
спавао
.
Тек
у
неко
доба
учини
му
се
,
да
чује
потмулу
тутњаву
,
па
онда
необичан
тресак
.
За
овим
затрешташе
многе
трубе
,
а
у
томе
часу
осети
,
како
кроз
кулу
одјекују
тешки
кораци
.
Хаџи-
Ђера
као
да
угледа
витеза
у
челичну
оклопу
,
са
шлемом
на
глави
,
медним
штитом
о
мишици
и
дугим
копљем
у
рукама
.
И
тај
витез
стаде
баш
уза
сами
зид
према
њему
,
наслони
се
на
копље
и
стаде
га
посматрати
необичним
очима
,
из
којих
је
била
светлост
правце
у
његово
чело
и
чисто
палила
.
—
Свети
Димитрије
!
—
кликну
игуман
,
кад
познаде
своје
крсно
име
,
и
појми
руком
,
да
се
пред
светитељем
прекрети
.
—
Витез
се
благо
осмехну
,
али
онога
погледа
не
скида
с
његова
чела
.
Хаџи-Ђера
покуша
да
се
дигне
с
пода
и
—
пробуди
се
.
У
кули
је
све
тамно
,
али
тамо
,
где
је
сањао
витеза
,
учини
му
се
,
да
још
види
,
како
се
таласа
нека
ваздушаста
бела
прилика
у
човечјем
облику
.
Нетренимице
гледа
Хаџија
тамо
,
па
,
да
би
се
подигао
с
пода
,
одупре
се
обема
рукама
о
коцкасти
камен
,
на
коме
му
мало
час
почивала
глава
.
Одједном
осети
,
како
камена
коцка
задрхта
под
руком
и
као
да
клизну
подаље
.
А
у
истоме
часу
свежа
струја
ваздуха
,
која
га
запахну
мемљивим
дахом
,
пирну
испод
његове
главе
.
То
га
потпуно
расани
из
мало
пређашњега
беута
...
Дакле
,
све
је
било
само
сан
,
последњи
сан
пред
дверима
вечности
,
које
ће
му
се
сутра
расклопити
.
Чудна
лакота
обузе
игуманову
душу
и
њему
заигра
у
грудима
од
необичне
милине
.
На
последњем
часу
живота
,
у
очи
саме
смрти
,
силази
у
кулу
светитељ
,
да
га
походи
,
утеши
и
охрабри
.
А
она
звезда
,
што
је
сијала
над
игумановом
главом
,
докле
се
молио
,
трепти
и
сада
ведром
светлошћу
и
помало
осветљава
таму
око
његова
легала
!
Међутим
,
камен
,
о
који
се
Хаџи-
Ђера
и
сад
одупирао
,
још
се
једном
склизну
и
помаче
.
Хаџи-
Ђера
се
трже
и
зачуђено
поче
разгледати
.
И
збиља
,
камен
се
био
за
читаву
стопу
отиснуо
у
страну
,
а
на
месту
,
где
је
дотле
као
узидан
стајао
,
указала
се
некаква
шупљина
,
из
које
је
избијао
влажан
и
мемљив
задах
.
Хаџија
разрогачених
очију
загледа
у
ову
јаму
,
што
је
зјапила
.
А
кад
се
од
тренутна
изненађења
расвести
,
саже
се
и
завуче
руку
унутра
.
Под
руком
осети
као
степенасти
силазак
.
И
не
мислећи
да
разјасни
себи
шта
је
то
,
покуша
да
одвали
прву
плочу
,
што
ивичи
са
овом
јамом
;
на
срећу
,
посао
му
пође
врло
лако
.
За
неколико
часака
одвали
неколико
плоча
,
те
јама
оста
довољно
широка
,
да
се
кроз
њу
провуче
.
Кад
је
то
свршио
,
наднесе
се
,
не
би
ли
ма
шта
видео
,
али
осим
мрака
и
влаге
,
што
је
била
одоздо
,
није
видео
ништа
друго
.
Рукама
напипа
двоје
степенице
.
Дакле
,
без
сумње
неки
подрум
или
,
ко
зна
,
можда
и
каква
стара
гробница
.
Нејасно
осећање
,
да
му
ваља
сићи
тамо
,
сад
се
претворило
у
наду
.
Можда
то
није
ни
гробница
ни
подрум
,
него
какав
зазидан
тајни
излазак
некадањих
господара
ове
тврђавице
.
Њему
је
врло
добро
познато
,
да
је
цео
Рудник
изукрштан
тамницима
,
чији
дубоки
отвори
на
многим
местима
зјапе
.
Да
и
овај
не
води
једноме
од
тих
ван
тврђаве
?
Пажљиво
умота
око
себе
џубе
,
побожно
се
прекрсти
и
пође
се
завлачити
.
Ушао
је
већ
толико
,
да
му
само
глава
вири
напољу
,
а
под
коленима
лепо
осећа
степенице
,
низ
које
се
спуштао
.
Али
на
један
мах
,
кад
је
и
главу
увукао
у
тамник
,
осети
како
степеница
испод
колена
клизи
.
Он
се
чврсто
прихвати
рукама
за
степеницу
над
собом
,
а
у
томе
се
тренутку
степеница
испод
његових
колена
омаче
,
и
он
остаде
висећи
у
ваздуху
.
Да
се
подигне
горе
није
било
никако
могуће
,
а
да
остане
овако
висећи
—
за
то
му
не
би
никаква
снага
помогла
.
Међутим
,
да
се
опусти
доле
,
ко
зна
у
какав
би
се
амбиз
сурвао
.
Над
њим
и
испод
њега
ширио
се
густ
мрак
,
а
одоздо
је
била
влажна
мемла
,
пуна
трулога
задаха
.
Можда
је
ово
какав
зазидани
бунар
или
још
дубље
рудничко
окно
.
Докле
је
,
тако
висећи
,
мислио
шта
да
ради
,
осети
још
једну
опасност
.
Степеница
с
каменом
,
за
који
се
прстима
закопао
,
такођер
се
занијала
.
Ако
се
и
она
сруши
над
њим
,
онда
је
све
свршено
,
камење
ће
га
затрпати
.
Ту
се
више
није
могло
размишљавати
,
а
и
снага
је
већ
почела
слабити
.
Хаџи-
Ђера
спомену
Бога
,
зажмури
и
отпусти
руке
.
Паде
.
Лак
потрес
прође
кроз
цело
тело
.
Висина
,
с
које
се
отпустио
,
била
је
само
за
један
лакат
над
земљом
,
те
тако
се
задржа
,
без
икакве
озледе
,
на
ногама
.
За
неки
часак
стајао
је
збуњен
у
овој
непрозирној
тами
,
а
у
грудима
му
је
живо
куцало
.
Где
је
сада
?
Хоће
ли
наћи
спаса
или
ће
му
ова
потајна
јама
постати
гробница
?
Разрогаченим
очима
обазирао
се
око
себе
,
не
би
ли
колико
толико
прозрео
,
али
узаман
!
Свуд
око
њега
стуштила
се
непробојна
тама
и
она
подземна
тишина
,
глуха
и
нема
,
као
што
је
у
гробници
око
мртваца
,
а
са
зидова
заудара
мемла
.
Пружи
руке
,
да
опипа
око
себе
,
а
прсти
му
утонуше
у
дебелу
плесан
,
што
се
свуда
нахватала
.
Стајао
је
у
доста
високу
тамнику
,
кроз
који
се
могло
ступати
готово
усправно
.
Више
не
смеде
часити
.
Над
главом
осети
како
се
улеже
и
попуцкује
степеница
,
о
којој
је
висио
.
Брзо
крочи
у
засвођени
тамник
,
а
у
томе
се
часу
степеница
сруши
с
потмулим
шумом
.
—
Боже
,
помози
!
—
прекрсти
се
игуман
,
опружи
руке
и
поче
пажљиво
пипати
пред
собом
.
Што
даље
,
све
га
јаче
гуши
влажан
и
трули
задах
,
те
је
већ
после
неколико
корачаја
морао
застати
,
да
одахне
.
Тамник
је
узан
и
дуг
.
Ишао
је
отприлике
преко
двадесет
корачаја
,
кад
одједном
застаде
.
Набаса
па
зид
,
који
је
пречио
даљи
пролаз
.
—
Нема
излаза
!
—
помисли
и
поче
раширеним
рукама
пипати
по
зиду
,
а
обе
шаке
напипаше
шупљину
.
Зид
је
био
само
преграда
између
два
тамника
,
што
се
цепаху
лево
и
десно
.
Он
уђе
у
онај
леви
,
али
не
учини
ни
три
добра
корака
,
кад
се
спотаче
и
паде
на
некакав
тврд
предмет
,
који
јекну
потмулим
гласом
.
Тајанствен
звук
се
расу
кроз
таму
,
и
мрак
чисто
зашушта
.
Хаџи-Ђери
се
учини
,
као
да
чује
шум
подземних
сени
,
што
се
на
потајни
глас
пробудише
.
Под
рукама
,
једнако
пипајући
,
познаде
мртвачки
сандук
,
а
за
њим
одмах
напипа
зид
.
Био
је
у
старој
гробници
некадање
властеле
овога
градића
.
Мора
покушати
још
с
десним
отвором
,
па
,
буде
ли
и
оно
гробница
,
онда
му
нема
друге
,
него
да
остане
у
једној
од
њих
,
па
да
се
у
оном
трулежу
и
мемли
угуши
.
—
Мир
праху
твоме
и
покој
души
!
—
прошапута
игуман
и
благослови
узнемирене
кости
покојника
,
па
изађе
из
гробнице
и
сави
у
други
тамник
.
Неколико
корачаја
газио
је
по
влажној
и
гнецавој
земљи
,
кад
осети
као
да
се
онај
мемљив
и
загушљив
ваздух
поче
разређивати
.
Зрачак
му
наде
затрепта
у
души
,
и
он
спокојније
одахну
.
Али
што
више
залази
,
свод
је
све
нижи
,
док
се
толико
не
снизи
,
да
најпосле
мораде
побауљке
пузити
,
па
се
најзад
пружи
потрбушке
,
и
тако
се
стаде
вући
по
земљи
.
Силна
струја
свежа
и
хладна
ваздуха
заталаса
се
и
чисто
га
запљусну
необичном
свежином
.
Извуче
се
у
пошири
простор
,
потпуно
округао
и
каменом
озидан
.
Подиже
обе
руке
над
собом
,
да
опипа
висину
свода
,
али
га
не
нађе
.
