преокренеи
пружи
дједу
руку
у
знак
погодбе
.
—
Треба
учинити
два
писма
:
једно
за
старце
,
а
друго
за
сестру
—
опази
писар
.
И
,
уозбиљивши
се
,
диже
се
,
па
им
вели
:
—
Дакле
ви
продајете
Петру
Смиљанићу
покојнога
Рада
ваше
дијелове
оставштине
покојнога
Ника
Смиљанића
;
и
то
сваки
свој
дио
за
двадесет
и
пет
талијера
.
Је
ли
тако
?
Добро
је
!
Иди
,
Петре
,
јави
се
биљежнику
,
наћи
ћеш
га
у
штионици
,
игра
карата
;
нека
дође
само
час
...
Петар
оде
,
а
писар
опет
сједе
и
пише
.
Писмо
већ
је
био
по
формулару
саставио
,
требало
га
само
испунити
.
А
попунивши
га
,
диже
се
и
пође
к
прозору
.
Јави
се
двама
свједоцима
,
што
,
по
савјету
газда—Јова
,
чекаху
да
их
писар
зовне
.
За
њима
стиже
и
биљежник
и
Петар
.
Биљежник
љути
се
,
што
партију
мораде
прекинути
:
још
му
се
карте
по
глави
врзају
.
У
хитњи
слуша
писара
и
гледа
како
новац
дијели
старцу
и
женама
.
—
Ухвати
за
перо
!
—
вели
прво
дједу
,
па
баби
.
А
кад
сестра
окљеваше
да
прихвати
за
перо
,
наљути
се
.
—
Немам
времена
дангубити
!
—
повика
на
њу
,
и
жена
,
у
страху
,
дрхтећом
руком
,
постави
криж
.
Дјед
,
баба
и
сестра
пођоше
.
Сестра
и
на
улици
још
држи
новац
у
руци
.
Ишли
су
чаршијом
донекле
заједно
,
па
старци
у
свијету
изгубише
Петрову
сестру
с
очију
и
не
поздравивши
се
с
њоме
.
Биљежник
,
оставши
са
Петром
,
рачуна
трошкове
двају
писама
и
,
срачунавши
,
вели
:
—
Пристојба
,
биљези
и
друго
...
за
писмо
склопљено
са
старцима
,
има
да
платиш
четрдесет
и
осам
круна
,
а
за
писмо
са
сестром
ти
четрдесет
и
једну
круну
.
Петру
се
учини
превише
.
—
Чудо
је
!
—
вели
.
Да
још
једном
дођемо
,
остаде
сва
земља
за
вас
!
—
Тако
је
по
тарифи
,
по
закону
!
—
слеже
биљежник
раменима
.
—
Знам
ја
,
част
вама
!
...
Баш
то
је
зло
,
што
је
по
закону
!
Свугдје
веле
:
по
закону
.
А
закон
нас
,
ево
,
гули
до
Бога
!
...
И
ето
,
не
можеш
закону
побјећи
...
И
,
бројећи
новац
,
вели
биљежнику
:
—
Чудо
је
ово
,
да
је
и
по
вражјем
закону
!
Једнога
ведрога
дана
,
љети
,
јутром
враћа
се
Раде
,
у
планину
над
селом
,
да
прегледа
остављена
говеда
и
кобилу
.
Весео
одмиче
узбрдицом
,
да
,
прије
него
сунце
одскочи
,
дохвати
се
планинских
висова
.
Горе
,
у
планини
,
осјећа
се
лакшим
и
слободнијим
,
а
и
за
неколико
дана
враћа
се
кући
чилији
и
гојнији
.
Неки
дан
вратио
се
из
планине
прије
одређена
времена
,
нашао
је
за
то
коју
му
драго
излику
,
а
вратио
се
раздраган
мишљу
,
да
ће
у
кући
наћи
мушко
чедо
;
предосјећа
да
ће
бити
син
.
Могао
би
се
наћи
свакога
дана
:
већ
давно
,
по
опажању
комшиница
Божица
је
затрудњела
.
Стиже
до
колибе
,
узе
кључ
испод
стијене
,
гдје
га
бјеше
оставио
,
и
униђе
у
кућу
.
Разгледа
се
по
њој
,
да
види
је
ли
све
у
реду
што
је
оставио
,
и
одмах
изиђе
.
Сунце
је
одмакло
,
грије
,
али
нема
припеке
.
Раде
се
не
осјећа
заморен
,
тек
што
му
се
образи
заруменише
а
по
челу
осуо
се
лаким
знојем
,
јер
узбрдицом
ишао
је
махом
као
и
равницом
.
Гледа
на
свој
шумски
одгојак
око
колибе
,
како
лијепо
напредује
.
Бујан
је
и
зелен
,
а
отац
вели
да
се
сјећа
,
кад
је
ту
голет
била
.
Сунце
шуму
обасјало
,
па
вршци
младих
буквица
,
рекао
би
,
упалили
се
по
њему
,
у
прошарици
,
испрекрштале
се
плаветне
сјене
и
мирно
опочивају
на
меком
бакарастом
сушњу
.
Ту
,
у
прошарици
,
за
љетних
,
поподневних
омара
,
Раде
са
стоком
пландује
.
Упути
се
планином
равно
к
јами
,
гдје
још
снијег
лежи
,
да
се
напије
воде
сњежанице
.
Уђе
у
јаму
и
извади
комад
снијега
,
постави
га
на
нагнуту
плочу
,
као
што
је
и
до
сада
радио
.
На
сунцу
снијег
се
топи
,
па
испод
сњежаних
капаља
подметне
гуњац
,
острми
га
и
чека
,
док
се
наточи
.
Чекајући
мисли
на
жедно
благо
,
а
особито
жао
му
кобиле
.
Локве
,
гдје
се
вода
између
стијена
сакупља
,
без
мало
пресушише
свугдје
,
па
сада
и
благо
мораће
се
појити
водом
сњежаницом
.
Увијек
љети
,
кад
суша
затегне
,
пане
му
на
памет
и
чуди
се
,
што
ни
опћина
,
ни
влада
,
ни
нико
не
посагради
локава
по
планини
,
а
тако
је
лијепа
и
пуна
траве
ова
планина
,
чисто
разгаљује
и
живину
и
човјека
,
па
је
штета
,
што
је
без
воде
.
Жедан
гледа
у
капље
,
што
над
гуњац
падају
,
и
жао
му
сваке
што
сукно
прије
њега
попије
.
Тако
ишчекујући
није
ни
опазио
иза
себе
Маше
.
—
Раде
!
—
јави
се
жена
.
-
Добре
ли
сам
среће
,
жедна
сам
!
Раде
се
окрете
и
зачуди
.
До
сада
нигда
је
још
није
видео
у
планини
,
а
ријетко
је
виђа
и
у
селу
,
од
када
је
одбјегла
и
за
другог
се
удала
.
И
ако
је
јак
и
господар
од
себе
,
ненадани
сусрет
збуни
га
—
и
застиде
се
.
Ништа
не
одговоривши
жени
,
подиже
гуњац
,
напи
се
,
а
оно
што
остаде
пружи
њој
.
Жена
испи
заостало
на
душак
.
—
Фала
ти
,
Раде
,
као
да
си
ме
и
вином
напојио
!
...
—
Што
ћеш
овдје
?
—
упита
је
Раде
,
само
да
нешто
рекне
.
—
Сада
сам
,
болан
,
стопањица
;
умрла
ми
свекрва
!
Ћуте
,
а
,
види
се
,
жена
би
разговарала
.
Али
како
започети
?
Одбјегла
га
,
док
је
Раде
лудо
дијете
био
.
Била
је
прћијашица
,
па
је
његов
отац
,
Илија
,
договорно
са
њеним
оцем
,
довео
своме
Ради
,
кад
му
је
тек
дванаестак
година
било
,
и
легао
га
с
њоме
,
бојећи
се
,
да
је
не
би
ко
други
прије
њега
одвео
.
Маша
је
већ
тада
била
јака
,
бијесна
цура
од
какових
седамнаест
година
,
жељна
момачкога
миловања
.
На
очи
био
би
рекао
,
Раде
се
већ
замомчио
;
и
ако
нема
још
пуне
снаге
,
напредоваће
:
примиче
сваки
дан
,
а
„
ко
се
нада
,
није
гладан
“
,
вели
се
.
Али
се
цура
превари
.
Прве
ноћи
Раде
је
се
није
додирнуо
;
стидљив
,
одмицаше
се
од
ње
.
Послије
,
ослободивши
се
очевом
шалом
,
у
којој
је
било
и
збиље
,
за
дугих
зимњих
ноћи
,
купио
се
око
ње
,
миловао
је
,
али
није
имао
снаге
да
је
савлада
,
и
цури
се
чињаше
да
тетоши
Раде
око
ње
као
дијете
око
своје
мајке
.
И
дијете
,
заморивши
се
тек
наслућеном
страшћу
,
подметнуло
би
своју
руку
испод
њене
масне
,
плаве
косе
,
чији
воњ
сјећаше
на
мирис
меке
,
испране
вуне
и
—
тврдо
би
заспало
.
Залуду
се
цура
сваке
ноћи
трудила
,
да
својим
цурским
бијесом
успламти
у
њему
момачку
ватру
,
топао
дах
...
да
,
са
забреклим
заједничким
снагама
,
кад
се
двоје
најаре
,
како
је
она
то
у
гоњању
са
јаким
момцима
осјећала
,
кости
пуцају
.
Али
јој
бијаше
све
утаман
!
И
цура
дизаше
се
сваког
јутра
из
кревета
незасићена
,
заморена
и
зловољна
.
И
једнога
дана
,
не
рекавши
никоме
ни
ријечи
-
одбјегне
га
.
Илија
тога
јутра
опази
да
је
нестаде
и
похита
за
њом
.
Стигавши
је
у
пољу
,
вели
јој
:
—
Врати
се
,
Машо
!
Удараш
у
образ
мени
и
Ради
...
Куд
си
накастила
?
—
Својој
кући
...
Не
могу
даље
издржати
...
Што
ће
ми
лудо
дијете
?
—
Не
будали
,
жено
!
...
Раде
примиче
свакога
дана
...
Оно
је
моје
дијете
!
—
хтједе
Илија
да
Машу
наведе
на
шалу
.
Али
Маша
не
мари
,
већ
оде
својим
путем
,
а
иза
неколико
дана
поведе
је
други
,
јачи
момак
својој
кући
и
вјенча
се
с
њоме
.
—
Оженио
се
и
ти
,
Раде
?
...
—
претргне
ћутање
жена
.
—
Знаш
да
јесам
...
—
А
имаш
ли
дјеце
?
—
На
путу
је
—
насмија
се
Раде
.
—
А
ти
мишљаше
да
нећу
бити
вриједан
.
—
Не
велим
ја
...
Око
њих
је
тишина
,
чује
се
само
зујање
лептира
и
баја
што
их
сунце
буди
;
оно
је
већ
освојило
и
долове
у
планини
и
завирује
чак
под
литице
.
Осјећа
се
расијано
чуство
самоте
и
простора
.
И
њих
двоје
,
што
у
селу
не
јављаше
се
једно
другоме
,
осјетише
се
у
мислима
близу
,
као
да
међу
њима
досада
није
ништа
друго
било
до
склада
и
љубави
.
Раде
погледа
у
сунце
.
—
Идем
,
Машо
!
—
Са
Богом
,
Раде
!
...
—
поздрави
жена
и
надода
:
—
Напојићеш
ме
још
гдјекад
,
кад
ме
пут
нанесе
...
—
А
што
не
бих
?
Раде
упути
се
попријеко
планином
,
да
потражи
благо
;
гази
цвијетну
густу
траву
и
за
њим
не
остаје
траг
,
као
да
је
се
не
дотиче
.
Замишљен
је
,
нешто
га
копка
,
осјећа
;
отима
се
,
али
није
вајде
крити
:
Маша
му
се
врзе
по
памети
...
И
осјећа
воњ
њене
главе
и
чини
му
се
да
види
оно
њене
коврчасте
,
плаве
косе
на
затиљку
,
кад
се
бијаше
сагнула
да
пије
са
његова
гуњца
.
Дође
му
одједном
,
па
се
чуди
,
што
је
не
шчепа
за
врат
,
кад
му
бијаше
на
дохвату
;
ваљала
би
му
,
—
осјећа
се
чио
као
игда
.
А
не
може
к
својој
трудној
жени
,
кад
би
он
хтјео
...
па
,
премишљајући
,
као
да
се
каје
што
се
не
окористи
овом
лијепом
згодом
!
Сада
га
мори
жеља
за
њом
,
таман
као
неко
вријеме
,
што
га
моријаше
,
кад
би
се
,
ојачао
,
у
ноћи
сјетио
ње
—
немирне
,
најарене
,
какова
бијаше
,
док
је
с
њим
нејаким
лежала
.
Послије
,
сјећајући
је
се
,
кињио
се
као
и
она
негда
,
и
тада
није
ни
он
као
ни
она
знао
,
куд
ће
својом
забреклом
момачком
снагом
...
Па
гле
чуда
!
Код
своје
жене
бијаше
је
као
заборавио
,
а
сада
опет
пробудила
се
снажна
жеља
за
њом
и
,
као
негда
,
мори
га
...
И
жао
му
,
што
је
досада
осјећао
њену
силу
над
собом
;
цурио
се
пред
њом
као
пред
попом
Враном
.
А
веле
људи
,
дође
му
сада
на
памет
:
да
је
поп
Вране
држи
за
се
.
И
жестећи
се
,
чини
му
се
да
је
љутит
на
њу
,
а
сретне
ли
је
други
пут
,
неће
водити
шале
с
њоме
...
Да
,
негда
је
није
смио
у
очи
погледати
!
...
Нашавши
говеда
и
кобилу
сагна
их
Раде
ближе
колибе
и
,
испустан
,
лута
планином
.
Сутра
дан
пробуди
се
жељан
за
женом
и
кућом
,
али
ипак
тражи
излику
,
да
још
у
планини
остане
.
Дуг
је
дан
,
стићи
ће
и
кући
.
Сјети
се
кобиле
:
биће
жедна
.
А
сада
му
је
кобила
драга
као
очи
у
глави
,
ждријебна
је
.
Нада
се
,
ждријебе
ће
се
у
оца
уметнути
,
а
отац
је
царски
хат
,
најљући
и
најкршнији
што
може
бити
!
Потражи
кобилу
и
,
нашавши
је
,
заулари
је
и
поведе
за
собом
.
Изнесе
из
јаме
,
као
и
јуче
,
салеђена
снијега
и
постави
га
на
нагнуту
плочу
,
над
пиштет
,
и
чека
да
се
вода
сакупи
.
Немирно
погледа
на
све
стране
,
а
кад
опази
Машу
,
гдје
прама
њему
иде
,
чисто
стресе
се
и
нешто
заигра
у
њему
.
—
Машо
!
—
Раде
!
—
Опет
се
састасмо
...
—
Па
да
,
кад
се
тражимо
—
осјече
жена
.
—
Биће
да
је
тако
...
Жедна
си
?
.
.
—
Пити
ћу
из
твоје
руке
,
да
и
нијесам
.
—
Дражиш
ме
?
—
рече
он
живо
и
чисто
је
погледа
.
Она
сагледа
у
његовим
узиграним
очима
ватру
и
вољу
као
никада
досада
.
-
Их
!
-
помисли
:
човјек
је
!
-
и
примаче
се
к
њему
.
—
Што
ће
ти
кобилетина
?
—
пита
га
.
—
Напојићу
је
...
—
Другдје
има
воде
за
њу
.
—
Није
ми
ради
ње
,
већ
ради
ждријебета
...
Не
видиш
да
је
ждријебна
?
Три
пута
сам
је
водио
...
А
хат
,
као
Бог
га
салио
!
...
Хране
га
добро
,
бијесан
ти
је
,
те
и
чио
,
не
мори
га
труд
.
Надам
се
,
биће
ждријебе
добро
.
-
Не
појим
ја
њу
ради
ње
,
-
ради
ждријебета
-
велим
ти
...
Говори
живо
,
заносом
,
узиграним
очима
,
што
погдјекад
као
бљесак
засјакте
,
а
звучи
му
глас
бистро
и
једро
,
док
другдје
на
око
миран
је
као
земља
.
Маша
се
чуди
,
што
је
данас
поводљив
и
разговоран
,
и
уноси
своје
плаве
очи
,
оивичене
тамним
обрвама
,
у
његове
граорасте
дугих
трепавица
,
што
дрхте
гледајући
у
њу
.
—
Напијмо
се
—
вели
Раде
—
па
да
напојим
кобилу
.
Једно
до
другога
полегоше
на
земљу
и
прилегом
напише
се
до
воље
.
Раде
напојивши
и
кобилу
,
сатјера
је
узбрдицом
;
гледа
часом
за
њом
,
па
,
окренувши
се
Маши
,
вели
јој
да
сједне
.
Маша
послуша
,
а
и
он
до
ње
сједне
на
цвијетну
траву
.
Часом
ћуте
,
као
да
сабиру
своје
мисли
-
и
кришом
,
у
двоумици
-
згледају
се
.
Раде
осјећа
се
јачим
и
слободнијим
него
игда
.
Још
од
јуче
сјећање
на
Машу
из
детињег
доба
сазријеваше
—
и
заметак
,
што
га
у
себи
носијаше
,
разви
се
наједном
и
букти
пламеном
страсти
и
надјача
стид
и
стрепњу
.
Маша
гледајући
га
у
очи
,
осјећа
на
себи
његову
снагу
и
мушку
силу
,
и
дође
је
воља
,
да
се
тој
сили
подвргне
.
Раде
леже
потрбушке
на
земљу
,
до
њених
ногу
,
налактио
се
и
гледа
у
њу
.
—
Машо
!
—
вели
јој
—
што
ме
оно
осрамоти
...
Сагријешила
се
,
што
одбјеже
лудо
дијете
...
Чујеш
,
би
ли
сада
бјежала
?
—
Не
би
!
—
одговори
жена
и
насмија
се
јако
,
разуздано
...
—
Не
би
!
—
понови
.
—
Жељна
сам
знати
,
што
би
сад
урадило
оно
лудо
дијете
;
бих
ли
се
око
њега
кињила
као
негда
...
И
говорећи
гуши
се
од
смијеха
.
—
А
ја
те
,
поред
Божице
,
бијах
одбацио
с
ума
,
али
,
чуј
!
Јуче
чисто
као
да
си
ме
чарком
опчинила
,
ушла
си
ми
у
вољу
,
па
никако
да
одолим
...
да
се
отмем
...
једнако
ум
ме
к
теби
носи
!
...
Хтједох
ићи
кући
,
жени
,
знаш
...
Али
ето
,
што
бих
тајио
?
потражих
тебе
...
И
нађох
те
.
—
Било
са
срећом
!
...
А
што
ћу
ти
ја
?
—
Што
и
жена
—
одговори
Раде
и
испруживши
се
,
дохвати
се
њена
живота
:
—
Да
се
милујемо
!
—
вели
јој
.
—
Да
ти
се
осветим
,
за
инат
,
да
!
Их
,
слатка
ли
је
туђа
жена
!
...
Да
се
милујемо
,
Машо
!
—
Ко
нам
брани
?
—
шапну
жена
савладана
,
унесавши
своје
помућене
очи
у
његове
и
тражећи
дрхтавим
уснама
,
његове
бијеле
,
чисте
зубе
.
И
,
подавши
се
сласти
,
упиљи
свој
помућени
поглед
у
његове
очи
...
Раде
је
ипак
тога
дана
по
подне
пошао
кући
,
и
вратио
се
другог
дана
ујутро
.
По
договору
с
њоме
,
нађе
Машу
код
колибе
.
Ознојио
се
,
јер
је
махом
ишао
,
у
хитању
није
ни
гуњца
,
опточена
скерлетом
,
са
себе
снимио
.
—
Прославићемо
данас
свадбу
!
—
вели
Маши
,
док
је
до
ње
стигао
и
,
ухвативши
је
за
руку
,
поведе
је
собом
у
колибу
.
—
Увео
сам
те
,
да
знаш
гдје
ћеш
доћи
:
ти
си
овдје
моја
домаћица
,
иноча
,
друга
жена
!
...
—
А
куд
ти
је
човјек
?
—
упита
је
.
—
Пошао
је
у
варош
.
—
Мора
да
је
будала
.
—
Није
,
већ
гледа
свога
посла
.
—
Изиђимо
,
нешто
ћу
те
питати
.
—
И
за
собом
повуче
врата
од
колибе
.
Упоредо
упуте
се
планином
.
Раде
није
спртио
торбе
,
па
га
Маша
пита
што
ће
с
њом
.
—
Нека
је
на
мени
—
одговори
он
замишљен
.
Па
се
окрете
прама
њој
:
—
Бога
ти
,
кажи
ми
,
је
ли
истина
што
веле
,
да
поп
Вране
пристаје
за
тобом
?
—
Је
и
—
није
...
—
Кажи
чисто
!
—
Похотан
је
на
жене
,
и
ако
је
свештеник
,
а
друкчије
му
није
мане
...
А
кад
ме
питаш
,
право
ћу
ти
казати
.
Онога
часа
,
кад
нас
вјенча
,
зовну
мене
гори
,
да
ће
ми
дати
госпину
медаљицу
на
успомену
.
Предаје
ми
је
у
хитњи
и
—
пољуби
ме
три
пута
,
вели
:
као
сестру
...
А
сјећам
се
,
изгледао
је
као
да
ће
заплакати
...
Послије
,
кад
се
састасмо
код
цркве
или
у
путу
,
чисто
видим
,
да
му
на
одмет
не
би
била
;
видим
замичу
му
очи
за
мном
...
Али
пусти
крају
,
не
питај
!
Није
ми
ни
у
вољи
,
виси
му
подвојак
као
у
вола
...
а
куљав
...
Ха
!
—
И
надуши
се
смијати
...
-
Ма
збиља
—
опази
—
што
ће
оно
месо
на
њему
,
што
не
треба
?
...
Раде
умуче
и
иде
напријед
,
попријеко
планином
,
Маша
иде
за
њим
и
гледајући
у
његове
стопе
,
чуди
се
,
што
цвијетна
трава
за
његовим
стопама
не
остаје
погажена
.
Раде
лагано
корача
,
окретно
прескаче
преко
стијена
,
а
подјекад
окрене
се
прама
њој
и
пита
је
да
ли
се
заморила
.
Стигоше
у
букову
,
стару
шуму
.
Раде
надвири
над
једно
суво
,
шупље
дрво
,
што
изгледаше
као
какова
старинска
,
порушена
кула
.
—
Овдје
сам
се
—
вели
—
један
пут
,
у
ову
букву
,
сакрио
.
Јесенас
нечија
двизица
изгубила
се
у
моме
стаду
...
Видим
ја
:
чобани
гледају
згоду
,
да
је
макну
...
Е
нећеш
,
мислим
...
Два
дана
стала
је
у
букви
сакривена
и
док
се
пружила
згода
мени
и
једноме
моме
другу
,
поједосмо
је
,
с
малим
,
сву
у
један
дан
!
Прешавши
драгу
,
ступише
у
кршевити
пропланак
.
Маша
не
пита
куд
ће
,
већ
бесвјесно
иде
за
њим
;
прескачу
с
кука
на
кук
,
а
уставише
се
под
главицом
од
самих
високих
стијена
и
литица
,
између
којих
расте
висока
трава
.
—
Ти
не
знаш
гдје
си
?
—
вели
Раде
смијући
се
.
—
Загријала
се
,
а
?
Чекај
,
сада
ћеш
се
охладити
...
Иди
само
за
мном
!
...
Обима
рукама
одгрне
гране
једнога
дрвета
на
дохвату
.
—
Сагни
се
—
вели
јој
-
и
ухвативши
је
за
руке
,
повуче
је
за
собом
у
пећину
.
Унутра
је
тмица
;
на
први
мах
не
види
једно
друго
.
Маша
се
приљуби
боље
уз
Раду
.
—
Видиш
—
вели
јој
он
-
овдје
се
може
сакрити
сто
људи
;
овдје
сам
пекао
на
ражњу
ону
двизицу
,
гледај
трагове
ватре
...
У
пећини
се
купе
чобани
,
једу
украђено
месо
...
А
погдјекад
и
цуре
гонају
,
ако
која
до
руке
дође
...
Што
не
би
чобанче
урадило
?
—
Охладно
је
—
опази
жена
.
—
Изићемо
одмах
,
али
да
ти
кажем
:
овдје
је
моје
царство
!
...
Гледај
,
ишаране
стијене
,
гледај
,
залеђене
комаде
,
изгледају
,
као
глава
цуре
,
дијетета
,
живине
;
...
чујеш
ли
како
вода
доље
отиче
?
Чудо
!
Нико
не
може
да
ње
...
До
салеђена
снијега
може
се
...
Хоћеш
да
ти
донесем
комад
?
—
И
ја
ћу
с
тобом
!
...
—
Заморићеш
се
!
...
Ухвати
је
за
руку
и
поведе
за
собом
.
Зађоше
у
тијеснац
,
па
се
веру
између
стијена
.
—
Видиш
,
зими
су
ове
каменице
пуне
воде
-
прича
јој
.
—
Причекај
!
—
и
пустивши
је
,
потражи
шибица
и
о
беневреке
упали
двије
на
један
пут
.
Посвијетли
...
—
Гледај
овај
камен
,
би
ли
рекао
:
вук
је
из
планине
!
Има
тога
сила
по
пећини
,
али
ко
би
све
опазио
?
Требало
би
бреме
луча
...
—
Машо
!
—
викну
изнебуха
,
из
свега
гласа
,
а
јека
из
пећине
одврати
бистро
и
гласно
:
-
„
Машо
“
!
—
Зовни
и
ти
!
—
Раде
!
—
повика
Маша
,
а
јека
одговори
.
—
Видиш
,
кад
је
човјек
сам
,
може
собом
да
разговара
...
Разговорна
је
ова
пећина
!
Слушај
даље
,
као
да
нешто
јеца
...
Дубоко
је
то
доље
.
Ти
се
страшиш
?
Не
будали
:
са
мном
си
!
...
Вода
је
то
:
протиче
...
А
Бог
зна
гдје
навире
?
Раде
дохвати
комад
салеђена
снијега
и
,
једнако
држећи
се
за
руку
,
изиђоше
из
шпиље
.
—
Да
ручамо
!
—
понуди
Раде
и
распрти
се
.
Па
стави
гуњац
под
нагнуту
плочу
,
устрми
га
и
гледа
како
се
снијег
топи
.
Затим
извади
из
торбе
крух
и
неколико
груда
сира
и
скленицу
ракије
.
Редом
напише
се
воде
са
острмљена
гуњца
и
,
посједавши
,
залажу
се
.
Раде
је
раздраган
,
весео
:
—
Видиш
—
вели
преко
залогаја
—
овдје
у
селу
нешто
ми
није
по
вољи
;
петљанија
са
попом
Враном
,
парница
ради
дијела
покојнога
Нике
...
—
и
као
сневесели
се
.
—
Али
манимо
то
!
Де
ти
прихвати
боље
!
—
Пусти
,
разговарај
!
...
слатке
си
бесједе
...
—
Нема
међу
нама
дуга
разговора
...
Чисто
код
тебе
осјећам
некакову
сласт
у
животу
...
Чудо
Божје
,
како
је
ово
изненада
надошло
;
потегла
нас
крв
,
е
,
није
друкчије
!
...
Видиш
,
стид
ме
је
рећи
:
јаче
ме
ум
носи
к
теби
него
к
жени
...
Ма
нека
и
жене
,
родиће
ми
сина
!
А
да
,
за
право
,
жена
и
није
за
друго
!
...
Па
,
напивши
се
ракије
,
преврну
:
—
Је
ли
ти
жао
,
што
немаш
дјеце
?
Нероткиња
си
,
шкирка
;
а
веле
да
су
штирке
љуће
...
Може
бит
’
,
да
је
и
до
човјека
-
и
јест
човјек
ти
некакова
рђа
...
Маша
,
док
Раде
говори
,
мисли
:
како
је
заношљиве
,
отворене
бесједе
ко
би
то
негда
био
рекао
...
—
Машо
што
си
се
замислила
?
—
и
обујми
је
око
паса
.
—
Де
,
ти
!
—
Видиш
,
ја
гдјекад
сам
о
свачему
мислим
...
па
ми
чисто
памет
стане
.
Не
знам
ради
чега
брани
нам
закон
и
поп
оно
,
што
нам
је
најмилије
?
Довео
ја
Божицу
;
задовољан
ја
,
задовољни
моји
,
задовољна
она
—
па
утаман
све
:
поп
изврнуо
се
на
ме
,
као
да
сам
му
оца
убио
!
...
—
Веле
,
да
ће
те
тужити
суду
...
—
Није
већ
на
суду
као
прије
,
не
зарезује
им
се
свака
...
и
суд
је
сада
за
нас
бољи
од
њих
!
—
опази
Раде
с
увјерењем
.
—
Пиј
,
Машо
,
ракије
—
сјети
се
и
наздрави
јој
.
Па
отрвши
руком
уста
и
,
погладивши
мрке
науснице
,
пољуби
је
:
—
Је
ли
ти
мило
?
...
Љуби
ли
те
овако
насртљиво
твој
Марко
?
—
И
говорећи
плахо
,
расијано
,
насрће
на
њу
.
—
Је
ли
нам
лијепо
?
...
Што
велиш
?
Маша
не
одговара
,
отупила
је
велика
,
неисказана
сласт
...
Насмијана
,
гледа
му
право
у
очи
,
и
руком
га
придржаје
,
да
не
изгуби
с
вида
тих
очију
...
И
спојише
се
погледи
и
у
сласти
изгубише
се
...
—
Што
велиш
,
Машо
,
за
попа
?
—
примиривши
се
,
пита
је
,
а
и
не
чека
одговора
.
—
А
што
велиш
за
мога
господара
,
газда—Јову
?
Не
могу
ни
они
да
живе
без
туђих
жена
,
а
нама
бране
...
Па
нека
би
и
то
,
али
данас
друкчије
милују
?
...
Мени
се
све
чини
да
су
нам
они
душмани
.
Пуче
ми
од
неко
доба
пред
очима
;
чини
ми
се
,
ко
мисле
:
—
ради
,
штеди
,
мучи
се
,
али
не
за
се
,
већ
за
нас
...
Право
хришћани
у
цркви
пјевају
:
„
Господи
подај
!
“
„
Господи
подај
!
“
—
и
слатко
се
томе
насмија
.
Па
погледа
на
сунце
:
—
Ајдемо
,
Машо
!
Дигоше
се
.
Раде
сручи
све
у
торбу
и
,
упртивши
се
,
обујми
је
око
паса
и
вели
јој
:
—
Овако
ћемо
планином
!
И
обгрљени
газе
цвијетну
траву
.
А
сунце
је
већ
освојило
и
долове
,
и
драге
,
и
литице
,
и
њих
двоје
загреја
и
знојем
осу
,
па
журе
прама
старим
буквама
,
раширених
сувих
грана
,
што
изгледају
,
у
сунцу
,
као
чапорци
грдних
птичурина
.
Под
њима
заморени
траже
хлада
,
љубе
се
испод
тих
сувих
грана
,
којима
је
суђено
,
да
угину
ондје
гдје
су
и
одрасле
—
у
лијепој
,
цвијетној
планини
...
На
суду
Илијини
сведоци
,
Крило
и
Ждрале
,
на
вратима
,
прије
него
ће
унићи
,
шапоре
и
договарају
се
;
и
не
исказаше
пред
суцем
онако
како
је
Илија
хтјео
.
Врљају
у
бесједама
,
а
вјешти
су
:
боје
се
да
их
суд
не
улови
у
лажи
.
Па
по
сриједи
је
и
газда
Јово
,
није
за
ништа
његов
настојник
Васо
око
њих
облетао
и
плаћао
вино
,
а
и
Петар
их
је
частио
,
па
неће
да
се
никоме
замјере
.
Суд
најпослије
уништи
опоруку
,
као
незакониту
.
Кад
ствар
бијаше
изведена
на
чистац
,
газда
Јово
позва
Петра
и
,
прама
погодби
,
склопише
нову
погодбу
,
по
којој
газда
купује
све
дијелове
од
Петра
,
купује
и
његов
дијел
,
и
даје
,
преко
угљављене
цијене
,
приде
равних
педесет
талијера
.
Ову
ће
своту
убиљежити
на
Петрову
рачуну
,
на
његову
корист
,
а
за
друго
причекати
ће
га
до
боље
згоде
.
...
Илији
се
душа
кидала
кад
дознаде
за
продају
.
Неколико
ноћи
,
иза
првог
сна
,
већ
не
спава
;
мисли
што
има
да
ради
да
се
земља
не
дијели
.
Дању
обилази
поље
и
ливаду
,
особито
,
замишљен
,
на
ливади
застајкује
...
Покошена
је
,
а
нада
се
обилатој
отави
и
,
чини
му
се
,
да
чује
цику
коса
и
гледа
мјесечином
обасјане
,
своје
косаче
,
како
испред
њих
цвијетни
откос
пада
.
-
А
он
их
вином
поји
,
да
пожуре
...
И
са
других
ливада
у
топлој
ноћи
чује
се
цика
и
долази
људски
жагор
као
из
јата
ждралова
;
док
узмакла
ријека
мирно
тече
и
не
треба
изувати
се
,
да
се
преко
газа
пређе
.
Још
на
ливади
избија
трава
,
још
није
све
дала
,
а
даће
.
И
опочинуће
зими
,
као
и
он
,
да
опет
на
љето
пода
се
косцима
!
...
Али
ако
га
закон
примора
да
је
на
комаде
дијели
,
да
је
кида
?
...
И
код
те
помисли
опет
му
се
представи
жива
слика
:
чини
му
се
и
тешко
му
је
,
као
да
ко
трга
Радину
десну
руку
са
живога
тијела
...
Послије
неколико
дана
посла
газда
свога
надстојника
Васу
,
нека
селом
пронесе
глас
,
да
би
газда
купљени
дио
покојнога
Нике
продао
,
да
испита
што
ће
људи
на
то
,
коју
би
цијену
ударили
.
Васо
иде
од
куће
до
куће
,
хвали
земље
и
измишља
цијене
.
Вели
,
и
куне
се
:
нудио
је
господару
тај
и
тај
толико
,
али
неки
други
,
—
неће
да
му
имена
каже
,
-
набацио
преко
тога
још
четрдесет
талијера
!
Људи
се
загријали
,
и
неколико
дана
само
се
у
селу
о
томе
говорило
.
Илија
је
на
живој
муци
.
Одмах
након
Петрове
продаје
врзла
му
се
мисао
да
прекупи
од
господара
продану
земљу
.
Колебаше
неко
вријеме
,
док
мисао
сазре
,
али
не
може
дуго
да
чека
.
Боји
се
претече
га
неко
,
-
па
онда
—
гдје
је
пристао
?
А
вели
се
:
„
иза
боја
копљем
о
ледину
!
“
И
занесен
том
мишљу
,
са
зажагреним
очима
,
једнога
јутра
униђе
у
писарницу
господареву
.
Док
угледа
господара
,
јави
се
:
—
Господару
!
—
Здраво
,
Илија
!
—
Купио
ти
све
дијелове
од
Петра
?
...
—
Хоћеш
продати
и
твој
?
...
—
Нијесам
ради
тога
дошао
...
—
Већ
?
—
Би
ли
препродо
,
господару
?
...
Газда
га
погледа
,
осмјехну
се
и
мирно
одговори
:
—
Нијесам
претрга
...
али
за
добре
паре
све
се
може
...
Али
само
:
за
добре
паре
!
...
Оне
оранице
не
стиде
се
Мисира
,
а
ливада
?
...
—
Добра
земља
!
—
вели
Илија
као
за
се
.
—
А
што
питаш
за
њу
,
господару
?
—
Полако
,
болан
,
-
што
срљаш
?
Има
их
доста
што
се
намећу
,
али
поштено
,
па
уру
!
...
Најближи
си
ти
и
Петар
...
Полако
!
Отвори
шкрабију
од
стола
,
посегне
за
хартијама
,
и
изваци
грдан
омот
.
Пребирући
нађе
нацрт
.
—
Види
,
—
вели
му
и
-
показује
својим
набухлим
прстом
честице
.
-
Ово
су
оранице
,
ово
црно
ограда
,
а
оно
ливада
-
плодно
,
берићетно
,
срце
земље
-
говори
газда
Јова
као
за
се
.
—
А
што
питаш
?
—
понови
Илија
,
загледавши
се
немирним
,
зажагреним
очима
у
шаренило
нацрта
.
—
Полако
ћемо
—
вели
на
око
замишљен
газда
.
—
Могао
бих
се
и
предомислити
;
нијесам
баш
вољан
продати
цијело
...
Могла
би
се
продати
на
дијелове
,
по
честицама
...
раскомадати
...
Илија
протрне
,
помисли
:
-
раскомадати
?
—
Не
,
господару
!
—
Видиш
—
настави
господар
уозбиљивши
се
-
од
ових
земаља
покојнога
Нике
мени
сада
припадају
три
дијела
,
а
теби
тек
четврти
;
кад
би
се
дијелило
,
ко
зна
који
би
те
дио
запао
;
могао
би
тај
дио
бити
о
себи
.
Тако
би
се
ливада
,
дубрава
,
оранице
морале
раскомадати
као
бравче
...
—
и
,
опет
се
насмија
својим
умјереним
осмијејком
.
—
Кажи
цијену
,
господару
,
—
пита
Илија
и
не
може
никако
да
се
сабере
,
да
се
безбрижним
причини
.
—
Да
ти
кажем
цијену
—
навлаш
растеже
бесједом
газда
—
а
да
нијесам
вољан
продати
?
...
И
диже
се
,
приђе
к
прозору
и
гледа
на
улицу
.
Илија
нешто
у
себи
прогунђа
,
хтједе
да
не
да
одушке
својој
мисли
ријечима
,
али
оне
навале
саме
:
—
Продај
,
господару
!
среће
ти
,
продај
!
—
Пусти
,
болан
—
окрете
се
газда
—
што
си
најашио
?
...
Биће
и
за
то
времена
...
—
Па
,
ко
смисли
се
:
—
Ајде
де
,
ставимо
да
бих
продао
:
-
Колико
би
дао
?
—
А
што
питаш
?
—
Двије
хиљаде
талијера
...
и
то
је
даровано
...
—
Чудо
!
—
рече
Илија
и
сневесели
се
.
И
паде
му
у
исти
час
на
памет
,
да
је
газда
сва
три
дијела
купио
за
три
сто
талијера
,
а
ваљада
и
за
мање
.
—
Чудо
је
!
—
понови
као
за
се
.
—
Да
је
и
чудо
,
мало
ми
се
мари
,
мени
нуде
толико
,
-
намећу
се
...
Па
пође
к
вратима
,
хтјевши
да
зовне
надстојника
Васу
.
—
Не
зови
га
,
вјерујем
ти
,
господару
!
—
прекиде
га
Илија
.
—
Скупа
је
сада
земља
,
Илија
;
свијет
се
народио
,
а
земља
не
примиче
;
а
видићеш
до
мало
што
ће
бити
...
—
Попусти
,
господару
!
—
Не
могу
...
већ
ако
ти
ниси
вољан
да
купиш
;
не
мари
,
пријатељи
као
и
били
...
Засада
нема
хитње
,
а
ако
хтједем
продати
,
послаћу
Васу
да
селом
протелали
,
па
да
видиш
:
ето
твојих
сељака
к
мени
,
таман
као
овце
на
со
...
—
Немој
,
господару
,
жив
био
!
ја
бих
дао
хиљаду
талијера
.
Газда
се
насмија
:
—
Толико
ваља
ливада
!
—
и
зовну
надстојника
Васу
.
Надстојник
дође
из
дућана
с
обичним
својим
лицем
,
с
којега
,
рекао
би
,
овога
часа
нестаде
веселога
дјетињега
,
подушенога
смијеха
,
а
остао
му
је
траг
око
углова
усана
.
—
Поћи
ћеш
у
село
,
—
наређује
господар
растежући
бесједе
—
па
ћеш
протелалити
,
да
се
продају
три
дијела
земаља
покојнога
Нике
Смиљанића
...
Можда
и
нећу
продати
,
само
да
видим
на
чему
сам
...
Па
се
окрете
равно
к
Илији
и
вели
му
:
—
Видићеш
:
купаца
као
мрави
наврвјеће
...
—
Праведно
је
да
мени
,
господару
,
продаш
...
—
Реци
пошљедњу
...
Де
!
Илија
смисли
се
,
па
,
као
да
се
прегорио
,
изрече
нагло
:
—
Тринаест
стотина
талијера
даћу
...
—
Мало
је
...
Дај
шеснаест
стотина
...
—
Чудо
је
!
Попусти
!
—
Не
могу
...
Васо
,
поћи
ћеш
...
—
Ево
четрнаест
стотина
...
—
Дај
петнаест
стотина
талијера
...
Ухвати
ме
у
бесједе
,
јер
,
нећеш
ли
—
нема
већ
говора
...
—
Па
добро
,
петнаест
стотина
—
одлучи
се
Илија
и
осјети
како
му
тога
часа
као
да
престаде
срце
куцати
...
А
за
час
закуца
наглије
него
обично
.
-
Ево
капаре
!
—
рече
Илија
,
одушивши
од
узбуђења
.
Извади
кесу
из
њедара
и
броји
новац
,
положући
га
на
сто
.
Наброји
три
стотине
форинти
.
—
Поштено
!
—
вели
газда
и
зове
дућанскога
момка
,
да
чује
о
чему
се
ради
.
Илија
изиђе
из
газдина
дућана
весео
:
земља
се
неће
дијелити
,
његова
је
и
,
вођен
том
мишљу
,
лако
корача
својој
кући
.
Али
у
путу
,
сјећајући
се
грдних
новаца
,
занос
малакшава
:
кад
ће
из
дуга
изићи
?
И
сјети
се
Раде
.
Писао
му
је
неки
дан
да
буде
на
опрезу
са
газдом
.
До
неколико
дана
вратиће
се
из
војништва
,
гдје
га
је
за
два
мјесеца
узело
.
Што
ће
он
рећи
,
хоће
ли
му
бити
жао
,
што
је
земље
купио
за
скупи
новац
.
Али
кад
стиже
до
своје
земље
,
гледајући
је
сунцем
обасјану
,
и
окупивши
је
погледом
,
умири
се
.
-
Би
,
вала
—
кад
не
би
могло
бити
друкчије
,
—
својим
је
животом
откупио
!
-
помисли
.
И
све
би
осим
Раде
за
њу
прегорио
,
да
само
не
упадне
у
туђе
руке
.
Дошавши
кући
,
не
казује
женама
што
је
урадио
,
и
не
спомиње
ни
о
чему
ни
ријечи
:
казаће
Ради
,
кад
се
кући
поврати
.
Међутим
,
селом
се
одмах
о
куповини
пронио
глас
.
Жене
се
замислиле
,
али
жацају
се
питати
га
;
надају
се
,
сам
ће
казати
,
па
,
док
зине
,
мисле
:
но
сад
ће
!
Док
Раде
стиже
,
још
оне
исте
вечери
,
на
гувну
пушећи
лулу
и
гледајући
преда
се
,
вели
му
Илија
:
—
Откупио
сам
Никине
земље
од
господара
.
—
За
колико
си
погодио
?
—
Петнаест
стотина
талијера
...
—
Чудо
!
—
Биће
...
али
и
вриједи
...
—
Вриједи
,
по
нашу
сељачку
...
Ми
не
рачунамо
наш
труд
,
што
у
земљу
уложимо
-
опази
Раде
.
И
,
сјетивши
се
нечега
,
живо
настави
:
—
Видиш
,
оче
,
ја
се
баш
сада
у
војништву
намјерио
на
једнога
приморца
,
па
,
чуј
,
како
он
процјењује
вриједност
земље
:
вели
,
треба
рачунати
и
своје
наднице
,
што
се
у
земљу
уложе
,
и
труд
...
и
друго
он
набрајаше
.
.
.
А
не
само
,
колико
ти
плода
даде
!
...
А
ми
рачунамо
:
даће
ми
,
ставимо
,
ораница
педесет
кварата
кукуруза
;
ето
то
је
,
мислимо
-
чисто
,
као
да
нам
је
из
неба
пало
,
а
ни
бриге
нас
за
наш
труд
...
—
Што
велиш
,
Раде
!
—
зачуди
се
Илија
-
какве
наднице
,
какав
труд
.
Гдје
је
то
?
Бог
с
тобом
!
Нека
је
земљи
благословен
и
труд
,
и
напор
,
и
зној
наш
!
...
Не
будали
,
нема
сељаку
над
њом
бољега
хранитеља
.
Раде
ућута
.
Али
под
утиском
големе
своте
,
осјети
се
упропаштен
,
као
кад
,
у
страху
,
гледа
љетне
сиве
облаке
,
што
над
усјевима
крупом
пријете
.
Напокон
једнога
јесењега
дана
нашло
се
у
кући
Илијиној
Радино
мушко
дијете
.
И
ако
није
било
велике
студени
,
цијелога
дана
у
кући
гори
ватра
,
да
загрије
мајку
и
чедо
.
Раде
је
пошао
у
шуму
,
насјекао
дрва
и
санио
их
очевидно
,
није
се
бојао
лугара
код
оваке
пригоде
,
и
ако
су
строге
и
несмиљене
одредбе
због
шумских
прекршаја
и
неколицина
њих
поради
глоба
и
оштета
,
пострадаше
.
Са
јачањем
дјетета
у
Радину
душу
увлачила
се
постепено
брига
за
свакидашње
потребе
живота
,
забринуо
се
и
живље
се
доима
кућних
и
пољских
послова
.
Кад
се
отац
не
би
био
задужио
,
чињаше
му
се
,
да
се
не
би
ни
са
ким
у
селу
мијењао
.
Помало
би
радио
и
штедио
и
стицао
.
Што
му
се
мари
за
друго
?
Доста
је
да
крај
с
крајем
може
да
завеже
.
-
Али
овако
,
нећеш
никада
крају
;
гдје
је
то
?
Отац
се
силно
задужио
-
мишљаше
гледајући
у
кољевку
до
ватре
,
у
којој
је
под
дебелим
вуненим
покривачем
мали
Илија
спавао
...
Осле
често
приупитива
оца
о
кућним
пословима
и
чисто
хтједе
да
зна
о
увјетима
склопљене
погодбе
.
Дознао
је
да
треба
на
петнаест
стотина
талијера
плаћати
камате
двадесет
и
четири
новчића
на
талијер
сваке
године
.
Прије
се
плаћало
плету
на
талијер
;
сада
је
газда
снизио
камате
,
јер
хоће
да
се
Илија
увјери
,
да
му
жели
помоћи
.
—
Али
осим
тога
има
и
дућанскога
дуга
,
и
потребе
су
сваки
дан
веће
-
па
хоће
ли
се
моћи
поштено
изићи
,
да
нам
господар
у
очи
не
удара
?
—
вели
оцу
и
,
гледајући
у
ватру
,
прпа
ожегом
жераву
.
—
Чудо
је
,
виђу
и
ја
сада
—
замисли
се
отац
.
-
Али
није
се
могло
друкчије
...
Зар
пустити
земљу
у
туђе
руке
?
-
Не
знаш
ти
,
сине
,
у
којој
сам
ватри
био
оних
дана
!
Раде
посматра
оца
.
Очи
му
се
уставише
на
смежураној
кожи
око
слијепих
очију
и
на
отпуштеним
брцима
:
учини
му
се
да
се
наједном
постарао
.
Илија
Радин
поглед
осјетио
на
себи
,
па
,
да
сина
осоколи
,
вели
:
—
Ни
бриге
те
,
Раде
,
ако
има
дуга
,
има
и
земље
,
а
она
је
наша
хранитељица
!
...
Вадићемо
паре
из
блага
и
из
земље
...
Садићемо
више
дувана
...
угојићемо
двоје
троје
крмади
...
—
Нећемо
бити
ни
крмета
за
кућу
—
прекиде
Раде
.
—
И
не
треба
нам
...
омрсићемо
се
овновином
!
—
завеза
стари
.
Али
Раде
,
видевши
га
разговорна
,
прихвати
ову
лијепу
згоду
и
напомене
му
за
сестрин
ђердан
.
Сестра
и
мајка
толико
су
га
пута
за
то
замолиле
.
—
Да
смиримо
и
њу
,
па
што
Бог
даде
!
...
—
вели
оцу
.
Цвијету
је
замјерио
Војканов
син
Радивој
.
Састају
се
понајвише
на
паши
.
Кад
су
лијепа
времена
,
прама
сунцу
,
пазећи
благо
сједи
једно
до
другога
на
камену
.
Над
њима
је
планина
,
испрекрштана
поточинама
,
драгама
и
пећинама
,
око
њих
го
пашњак
,
посут
големим
куцима
,
са
којих
чобани
благо
пазе
да
не
омакне
у
брањевине
,
а
доље
ријека
и
поље
,
посуто
пошумљеним
главицама
.
Највише
,
докони
,
разговарају
и
погдјекад
,
кад
му
бијес
дође
,
Радивој
је
погне
и
—
гона
је
.
Цвијета
се
није
уметнула
на
оца
,
а
не
сличи
ни
брату
Ради
,
малога
је
раста
и
поплашених
очију
,
па
насртљиви
и
летичасти
Радивој
лако
је
савлада
.
Шчепи
је
и
гризе
је
по
врату
и
положи
гдје
му
је
драго
на
земљу
,
милује
је
и
руке
јој
меће
у
њедра
;
и
цура
пушта
и
тек
се
тргне
кад
му
загледа
дивљи
пламен
у
очима
и
кад
осјети
његову
руку
на
своме
голу
тијелу
.
Он
тада
,
ознојен
,
бијесни
...
и
заборави
момачки
стид
,
а
она
једва
дише
.
У
најзадњу
напре
сву
своју
снагу
,
да
га
са
себе
збаци
и
,
страхом
овладана
,
моли
га
и
преклиње
да
је
пусти
—
и
пустивши
је
,
одмакне
се
цура
од
њега
и
опет
стојећки
разговарају
...
Отац
јој
је
купио
ђердан
и
платио
газда—Јову
шупље
плете
за
здраве
,
а
равно
их
је
двије
стотине
!
Радивој
каза
једном
Цвијети
да
ће
је
цурске
недјеље
у
вароши
из
кола
са
собом
повести
.
Већ
вријеме
је
,
јер
од
када
му
је
мајка
умрла
,
у
кући
живе
као
живине
:
нема
ко
да
их
држи
у
реду
,
ни
да
их
испере
;
и
своме
оцу
говорио
је
—
задовољан
је
.
Цурска
је
недјеља
близу
,
а
Цвијета
још
није
никоме
у
кући
рекла
,
што
Радивој
намјерава
,
а
најпослије
,
премишљајући
,
одлучи
Ради
се
повјерити
:
с
њиме
је
слободнија
,
јер
је
он
најразговорљивији
и
за
њу
најбољи
у
кући
.
Чека
га
на
путу
,
зна
да
ће
тога
дана
ондје
проћи
,
да
дрва
санесе
.
Док
га
спази
,
изађе
му
на
пут
.
-
Раде
,
брате
!
—
вели
му
,
а
над
поплашеним
очима
затрепташе
трепавице
и
поникну
—
неће
ти
жао
,
ако
ме
у
недјељу
Радивој
из
кола
својој
кући
поведе
?
...
—
Па
и
земан
је
—
одговори
Раде
.
—
Да
са
срећом
буде
!
—
Али
ја
не
смијем
рећи
оцу
,
а
ни
мајци
.
Оцу
,
веле
ми
,
било
би
жао
грђе
поп—Врани
хатор
иштетити
...
тобоже
превјерићу
;
а
и
мајци
као
да
је
жао
...
—
Та
и
она
је
од
хришћанскога
соја
—
опази
Раде
,
—
па
што
јој
бијаше
?
—
насмија
се
Раде
.
—
Сада
се
по
нашу
крсти
...
—
А
ја
ћу
по
њихову
—
прекиде
сестра
.
—
Један
је
Бог
!
Али
ти
им
,
Раде
,
реци
добру
ријеч
,
твоје
ће
боље
упалити
!
...
Цурске
недјеље
Радивој
у
чаршији
бијесно
игра
у
колу
;
у
неке
истрже
се
из
кола
са
Цвијетом
и
одјелито
,
посебице
заигра
с
њоме
.
Весео
је
и
,
на
махове
љутит
,
не
да
никоме
преда
се
,
већ
вија
с
њоме
као
за
опкладу
.
А
чаршијом
стоји
звека
затресених
сребрних
ђердана
и
бактање
тешких
закованих
постола
;
зноје
се
мрка
лица
,
а
у
сунцу
одбљескују
се
ишаране
ђечерме
.
И
велико
коло
развргло
се
,
а
Радивој
још
не
престаје
.
Цвијета
већ
је
сустала
,
заморила
се
,
па
у
добар
час
и
Радивој
се
смири
.
Обгрли
је
.
А
тога
часа
приђоше
к
њему
два
друга
и
ставише
их
у
сриједу
и
,
држећи
се
чврсто
,
упутише
се
низ
чаршију
.
Али
од
некуд
усред
чаршије
обри
се
Петар
,
Цвијетин
стриц
,
па
им
пресјече
пут
.
—
Куд
ћеш
с
цуром
?
—
пита
,
накресан
вином
.
—
Пусти
људе
да
мирно
чаршијом
иду
—
одговори
један
од
Радивојевих
другова
;
а
Радивој
не
рече
ни
ријечи
,
већ
лактом
гурне
Петра
у
страну
.
Петар
плане
:
—
Нећеш
,
момче
,
што
си
намислио
!
—
и
,
безразложно
стаде
га
вика
да
пусти
цуру
.
Часом
наста
трка
и
свјетина
скупи
се
око
њих
.
Радивој
не
пушта
цуре
и
,
онако
обгрљен
,
хоће
да
мимо
свијет
прође
.
Петар
му
пријечи
,
а
помажу
му
и
неке
комшије
,
ради
цуре
пизмени
на
Радивоја
.
Али
пријатељи
Радивојеви
нађоше
му
се
у
невољи
,
опколише
га
и
,
скупљени
,
у
гомили
,
продиру
напријед
.
Петар
их
уставља
,
а
комшија
Павао
,
пијан
,
коме
се
већ
давно
замичу
очи
за
Цвијетом
,
љутит
што
га
Радивој
претече
,
хвата
је
руком
,
да
је
истргне
из
Радивојева
загрљаја
.
—
Ја
ћу
те
собом
повести
!
Што
ће
ти
Радивој
?
—
и
не
пушта
је
.
—
Одлази
,
одлази
,
велим
ти
!
Биће
крви
!
—
трже
се
Радивој
,
и
притеже
цуру
к
себи
.
Цвијета
,
нашавши
се
између
двају
бијесних
момака
у
гомили
свијета
,
чисто
обезуми
,
њене
очи
,
трепавице
трепте
,
а
поплашени
поглед
лута
уоколо
,
као
поглед
ухваћене
птице
у
дјечачким
рукама
.
Радивој
држи
је
чврсто
једном
руком
а
другом
се
ножа
маша
.
—
Ево
јој
брата
!
—
завика
неко
из
гомиле
.
—
Раде
,
брате
!
—
једва
изговори
цура
.
—
Што
вам
је
,
људи
?
...
Што
најашисте
?
...
—
Чујеш
,
синовче
!
—
снађе
се
Петар
.
—
Води
је
без
очева
знања
...
Није
поштено
!
...
А
ево
комшије
Павла
!
Што
она
,
поред
овакога
момка
,
Радивоју
воли
?
—
Мани
ти
то
,
стриче
—
вели
Раде
мирно
-
већ
нека
она
рече
коме
воли
...
И
упита
сестру
:
—
Цвијето
,
коме
волиш
?
Волиш
ли
Радивоју
?
Цурин
поплашен
поглед
паде
на
Радивоја
.
—
Хоћеш
ли
поћи
с
њиме
?
—
приупита
Раде
.
—
Хоћу
!
—
прихвати
сестра
и
привине
се
боље
Радивоју
.
—
Добро
је
!
—
закликташе
Радивојеви
друзи
и
часом
пиштоље
натегавши
наложе
-
и
цика
пиштоља
разлијеже
се
чаршијом
...
А
гомила
,
с
младенцима
,
крене
низ
чаршију
.
Раде
сједи
на
камену
,
пази
на
говеда
,
да
не
улете
у
шумску
брањевину
.
Тако
је
сада
,
а
негда
си
их
могао
пустопашице
загнати
.
Присилише
власти
на
ред
,
јер
друкчије
—
уметоше
пусте
шумске
глобе
;
његов
отац
једне
године
платио
преко
педесет
талијера
,
како
он
вели
,
што
глоба
,
што
некакових
одштета
,
тобоже
за
почињену
штету
,
коју
они
што
суде
на
своју
рачунају
;
а
на
који
начин
то
раде
,
нико
у
селу
не
разумије
.
Прошла
су
попасна
доба
,
сунце
још
окљева
на
бакарастоме
лишћу
Радине
ограде
,
а
на
махове
сњежани
хладни
саганак
сјеверца
затресе
гранама
и
санесе
однекле
из
планине
ударце
сјекире
...
Раде
се
нечему
сјети
,
па
устаде
са
камена
и
пође
ка
својој
јари
.
Ножем
поче
гладити
неизрађену
држалицу
од
сјекире
,
па
није
Машу
опазио
,
већ
када
је
нада
њ
дошла
.
Зачудио
се
,
јер
је
неко
вријеме
,
што
је
не
виђа
.
Упрћена
је
пуном
торбом
,
погнута
,
смије
се
и
вели
му
:
—
Била
сам
у
млину
,
па
сам
сврнула
к
жени
ти
...
познајемо
се
одавна
...
а
погоди—де
-
рече
,
зашто
сам
у
кућу
ушла
?
—
Ушла
онако
...
—
Погоди
!
—
Што
знам
ја
за
женске
послове
...
—
Чула
сам
—
вели
Маша
развлачећи
—
гдје
дијете
плаче
,
па
нијесам
могла
жељи
одољети
да
га
не
видим
...
Прави
соко
!
-
И
сврнух
с
пута
,
да
ти
то
кажем
...
—
Што
неће
од
оваквога
оца
!
—
насмија
се
Раде
и
дигавши
се
стави
држалицу
на
страну
.
—
До
године
биће
друго
,
хоће
Бога
ми
!
—
А
ја
од
њега
ни
биљега
!
—
рече
жена
забринувши
се
наочиглед
.
—
А
послије
оних
љетошњих
дана
у
планини
...
знаш
...
надала
сам
се
...
—
Није
до
мене
—
прекиде
је
Раде
живо
.
—
Што
није
било
,
могло
би
бити
...
Али
де
,
макни
торбу
,
одмори
се
!
Маша
послуша
и
прислони
се
уз
јару
,
и
стаде
да
приповједа
о
попу
Врани
.
Вели
:
—
Не
да
ми
мира
;
а
ја
га
једнако
варам
...
Јуче
ме
чекао
на
уреченом
мјесту
у
огради
иза
цркве
...
Чека
он
тамо
...
а
ја
вирим
кроз
ошкринута
кућна
врата
...
Ха
,
ха
!
Ма
чуј
,
Раде
,
—
преврне
—
стид
ме
рећи
...
—
Зашто
?
Реци
!
—
Путем
мислила
сам
на
попа
Врану
:
може
бити
,
да
би
он
...
—
и
устави
се
на
по
ријечи
.
—
Што
?
—
Био
боље
за
ме
.
Бих
,
да
се
мајком
назовем
-
све
учинила
!
...
Раде
је
зачуђен
погледа
.
—
Опрости
,
Раде
!
—
покаја
се
Маша
—
опрости
!
Бог
са
мном
!
Што
ми
паде
на
ум
!
...
Гдје
је
то
?
Залуда
,
не
волим
му
...
Разговарају
,
а
сутон
се
спушта
лагано
,
и
не
опажају
,
да
је
најприје
захватио
долове
и
драге
и
узлази
ка
висовима
планине
,
чија
кршевита
голет
већ
је
посурила
.
Маша
и
Раде
као
да
осјетише
подзимну
ноћ
и
часом
заћуташе
.
А
и
говеда
,
викла
јари
,
враћају
се
с
паше
.
Раде
их
прикупља
и
гони
ка
улазу
.
Волови
слијежу
се
,
да
уђу
на
ниска
врата
,
а
један
,
понајвиши
,
лијепо
се
пригну
,
закрене
главом
и
провуче
се
,
не
дотакавши
се
роговима
кућнога
прага
.
За
благом
уђоше
њих
двоје
.
Раде
прикупи
суварака
и
наложи
ватру
.
—
Чујеш
,
Машо
!
—
вели
Раде
—
не
бих
ја
за
тобом
пристао
као
поп
Вране
,
кад
ме
не
би
хтјела
;
и
још
се
ругаш
с
њиме
!
...
Како
се
на
те
не
љути
?
—
Наљути
се
,
али
је
са
мном
повратит
:
доста
да
га
ја
погладим
по
оној
дебелој
руци
,
одмах
умекша
...
подобри
се
...
—
А
види
ли
твој
човјек
?
...
—
Бриге
њега
,
он
купи
паре
...
Прислушкује
на
суду
туђе
послове
...
Али
,
Раде
,
не
спомињи
ми
га
...
—
А
што
?
—
Не
могу
да
га
већ
видим
жива
!
...
А
прије
како
тако
,
некако
се
била
на
њ
навадила
...
Али
од
када
оно
у
планини
сјаранисмо
се
нас
двоје
,
не
марим
га
на
очи
!
Не
знаш
ти
како
је
то
тешко
!
...
Чини
ми
се
туђ
...
прљав
...
Мани
!
...
и
закрене
руком
као
да
се
од
нечега
брани
.
Раде
је
гледа
обасјану
пламеном
,
одскачу
јој
образи
руменилом
,
а
узвраћена
горња
усница
учини
му
се
црвена
као
крв
,
дрхти
...
И
,
уставивши
своје
очи
на
њој
,
опази
у
њеним
плавим
очима
нешто
тешка
,
оловаста
,
мутна
,
и
дубока
,
као
кад
с
газа
гледа
у
замућену
ријеку
.
—
Машо
—
трже
се
—
исто
јунак
си
!
—
Што
је
корист
,
кад
немам
порода
—
одговори
она
,
очито
том
мишљу
заокупљена
.
—
Ах
,
назвати
се
мајком
твога
дјетета
,
Раде
!
—
И
,
изнебуха
,
ухвати
га
за
главу
и
прислони
је
на
своја
њедра
...
и
љуби
га
гдје
дохвати
...
—
Раде
,
опрости
!
Али
не
могу
без
тебе
...
Дрхти
и
клоца
зубима
и
привија
се
уза
њ
.
А
ватра
се
гаси
и
говеда
мртво
полегла
,
чује
се
како
прежимљу
,
а
с
врата
јаре
вреба
мјесечева
свијетлост
...
Раде
се
у
неке
трже
,
вели
Маши
:
—
Касно
је
!
Жена
упрти
торбу
и
изиђе
.
Раде
је
испрати
до
пута
.
—
Не
замјери
,
опрости
,
Раде
,
није
до
мене
!
—
љубећи
га
вели
му
на
одласку
.
Оне
ноћи
,
кад
је
Цвијета
одбјегла
Радивоја
и
поплашена
дотрчала
својој
кући
,
пљуштила
је
киша
.
Мокра
,
дрхтећи
од
узбуђења
,
сједе
уз
запретано
огњиште
.
Родитељи
били
већ
полегли
,
а
Раде
се
таман
враћаше
из
појате
,
гдје
је
био
,
да
положи
воловима
.
Носио
је
у
рукама
комад
упаљена
луча
и
,
познавши
сестру
,
зачуди
се
што
може
да
буде
,
те
је
по
овакоме
времену
к
њима
дошла
.
У
то
мајка
се
диже
,
да
види
што
је
,
а
и
отац
јави
се
са
свога
лежаја
.
Питају
је
,
што
јој
бјеше
,
а
Цвијета
,
мјесто
да
одговори
,
зајеца
и
најпослије
удари
у
љути
плач
.
И
никако
неће
да
рече
узрок
,
зашто
је
дошла
,
а
кад
Раде
учеста
бесједама
,
вели
грцајући
:
—
Не
питај
ме
,
већ
ако
си
ми
брат
,
не
тјерај
ме
к
њима
!
...
—
А
што
?
—
пита
Раде
.
—
Не
питај
,
молим
те
...
—
Пусти
је
—
јави
се
мајка
,
-
казаће
сама
...
А
ти
,
дијете
,
умири
се
,
лези
!
—
Пусти
ме
,
мајко
,
овако
...
Сјутра
дан
у
кући
је
,
као
да
се
није
ништа
догодило
.
Цвијета
прихватила
се
посла
,
као
кад
је
цура
била
,
и
да
јој
није
на
глави
,
мјесто
цурске
капе
,
коврљака
,
не
би
нико
посумњао
да
је
Радивојева
жена
.
Али
пред
ноћ
тога
дана
дође
стриц
Петар
и
у
име
Радивојево
поздравља
и
вели
Цвијети
пред
свима
укућанима
:
—
Поручио
ти
је
Радивој
по
мени
да
се
повратиш
.
И
јавивши
поруку
отиде
.
Цвијета
не
послуша
,
и
тако
прођоше
два
дана
.
Трећи
дан
бане
у
кућу
Радивој
.
Нашао
их
је
гдје
ручају
пуру
,
одмакоше
се
и
дадоше
му
сточић
,
да
сједе
до
Цвијете
.
Смиљана
пружи
му
кашику
и
вели
:
—
Маши
се
!
И
већ
ни
ријечи
не
проговорише
,
док
не
доручаше
.
За
тим
приступише
к
ватри
.
Мушки
запалише
луле
,
а
мајка
,
кћи
и
невјеста
стоје
над
њима
.
—
Што
је
теби
,
Цвијето
,
те
ме
срамотиш
?
—
прекиде
ћутање
Радивој
.
Цвијета
се
трже
и
задрхта
,
али
ни
ријечи
не
одговори
.
А
Раде
једва
дочека
,
па
одврати
за
сестру
:
—
Не
срамоти
она
тебе
,
већ
се
ти
сам
срамотиш
...
Какав
си
ти
човјек
,
кад
жена
од
тебе
бјежи
?
Ево
,
—
и
показа
на
Божицу
—
ја
да
моју
гоним
тољагама
,
не
би
ме
одбјегла
.
.
.
Би
ли
,
Божице
?
—
А
што
ћу
ја
?
...
Ево
мене
,
а
ево
ње
,
па
нека
каже
зашто
побјеже
?
Ја
чисто
не
знам
.
А
метнимо
,
да
је
и
било
што
међу
нама
,
а
гдје
тога
нема
међу
женом
и
човјеком
...
Па
жао
ми
је
...
и
,
ето
,
дођох
по
њу
,
да
се
поврати
...
—
Пођи
,
Цвијето
-
вели
Илија
.
Цвијета
се
приљуби
мајци
и
,
обгрливши
је
вели
:
—
Не
дај
ме
,
рођена
...
изгубићеш
ме
...
И
зајеца
.
—
Чуј
,
Радивоје
—
поче
Смиљана
тихим
гласом
-
ово
је
моје
умиљато
јање
,
видиш
,
како
је
поплашено
,
добра
је
она
као
крух
што
се
једе
,
радишна
као
пчелица
...
До
тебе
је
,
сине
,
или
до
твојих
у
кући
,
што
јање
побјеже
својој
мајци
...
—
Па
што
не
рече
,
што
јој
криво
?
—
опет
ће
Радивој
.
—
Још
је
она
као
цура
,
стиди
се
,
болан
...
Ја
је
карах
што
неће
да
својој
мајци
каже
...
и
питам
је
на
сами
,
у
четири
ока
,
а
она
једнако
одговара
:
„
Не
могу
да
кажем
,
—
стид
ме
,
мајко
!
“
Радивој
диже
главу
и
вели
одлучно
:
—
Цвијето
,
пусти
крају
,
дођи
са
мном
,
среће
ми
,
биће
ти
лијепо
...
—
Пођи
!
—
вели
отац
.
—
Пођи
,
дијете
моје
,
кад
сви
тако
хоће
—
наговара
је
и
мајка
.
—
Срамота
је
одбјегнути
овога
човјека
!
...
—
Реци
јој
и
ти
,
Раде
!
—
моли
Радивој
,
а
осјећа
се
у
звуку
гласа
да
је
дирнут
.
—
Ја
јој
не
браним
.
Па
се
смисли
и
вели
:
—
Иди
,
Цвијето
!
-
иди
,
сестро
!
...
а
ако
ти
буде
криво
,
знаш
,
гдје
си
се
родила
.
Цвијета
поплашено
гледа
уоколо
и
ни
на
коме
од
куће
не
устави
очију
.
Сви
је
наговарају
да
се
поврати
;
и
Раде
,
и
мајка
,
и
отац
,
па
како
да
свима
одоли
.
—
Идем
—
вели
у
сузама
.
Мајка
је
испрати
до
на
улицу
и
гледа
за
њом
.
Радивој
иде
први
,
а
њено
дијете
узастопце
за
њим
.
...
Те
ноћи
прелџије
у
Петровој
кући
нагађају
ради
чега
Цвијета
одбјегну
од
Радивоја
.
Стриц
јој
Петар
вели
:
—
Чисто
да
сам
знао
,
што
сад
знам
,
бива
што
свијет
говори
—
али
свијету
није
сваку
ни
вјеровати
,
—
не
би
био
однио
им
поруку
Радивојеву
...
не
би
,
па
ето
...
—
А
што
то
свијет
вели
?
—
упита
Павле
,
оно
одуго
момче
,
дугих
коса
,
што
хтједе
Цвијету
цурске
недјеље
Радивоју
отети
,
учинивши
се
невјешт
.
—
Веле
—
прихвати
Петар
—
а
ни
лијепо
о
томе
при
људима
ни
говорити
.
Али
,
ето
,
ја
говорим
што
сам
чуо
...
—
Што
веле
?
—
прекиде
га
неколицина
њих
.
—
Ето
кад
сте
најашили
да
кажем
,
вала
казаћу
,
и
ако
...
Да
,
веле
,
да
Радивој
Цвијету
у
ноћи
,
таман
у
часу
кад
је
жена
најмилија
—
бије
,
бива
:
у
исти
час
милује
и
кињи
на
сваки
начин
...
—
А
ја
чуо
,
—
прихвати
Павле
,
—
да
је
Војкан
,
отац
Радивојев
,
свекар
јој
,
напастује
,
кад
је
пијан
...
Али
ко
би
знао
?
Ипак
,
кажу
,
да
се
једне
ноћи
вратио
из
вароша
,
пијан
као
сјекира
,
и
не
нашавши
у
кући
Радивоја
,
крадимице
прилегао
уз
Цвијету
...
Веле
да
је
Цвијета
оне
ноћи
осванула
у
појати
и
остала
цио
дан
у
њој
,
чекајући
да
се
Радивој
из
планине
поврати
...
и
није
никоме
од
стида
казивала
,
што
јој
се
догоди
са
свекром
.
