ЈУНАКУ
НАШЕГА
ДОБА
великом
Србину
НИКОЛИ
ТЕСЛИ
Деветнаести
век
плете
Ти
венац
славе
.
Допусти
и
мени
да
у
њу
плетем
један
цветак
са
наших
поља
цветак
прост
,
али
пошкропљен
крвљу
и
орошен
сузом
наших
предака
.
Његов
мирис
нека
Те
сећа
Твоје
отаџбине
,
нека
Те
сећа
оних
заносних
прича
о
јунаштву
и
пожртвовању
којима
Те
је
Твоја
српска
мајка
у
детињству
запајала
.
Прими
га
,
Србине
,
онако
срдачно
као
што
Ти
га
срдачно
пружа
Твој
велики
поштовалац
ЈАНКО
М
.
ВЕСЕЛИНОВИЋ
Праштајте
,
свете
сени
,
што
вам
кости
потресам
!
...
Праштајте
што
вам
имена
помињем
,
јер
ћу
их
само
по
добру
поменути
!
...
Јер
најсветији
путир
што
се
изли
на
олтар
отаџбине
Србинове
,
беху
груди
ваше
;
крв
коју
тада
пролисте
и
данас
је
благодет
Србину
...
Залисте
,
и
костима
потрусисте
сваку
стопу
земље
,
а
из
крви
и
костију
ваших
ниче
бујина
,
која
нам
очи
к
небу
подиже
!
...
Хвала
вам
,
и
...
праштајте
!
...
А
ја
ћу
причати
о
вама
онако
како
ми
другови
и
синови
ваши
приповедаху
;
китићу
дела
ваша
као
што
девојка
кити
венац
ивањски
;
славићу
вас
као
што
вас
гусле
славе
;
проносићу
дела
ваша
и
јунаштва
ваша
по
свету
као
што
их
и
данас
проносе
немирни
таласти
валовите
Дрине
!
...
Нека
вам
се
свећа
не
угаси
;
нека
вам
се
имена
помињу
до
истраге
српскога
колена
!
...
И
ДЕО
:
ОДМЕТНИК
1
.
ЦРНА
БАРА
Нема
веће
равнице
у
Србији
од
Мачве
.
Она
се
протеже
од
Мишара
до
Дрине
,
и
од
највишег
врха
Цера
планине
,
Видојевице
,
до
Саве
...
То
је
простор
од
дванаест
сахата
хода
.
Можеш
у
дугу
дану
ходити
по
Мачви
,
а
нећеш
видети
једног
брежуљка
;
све
је
равно
као
тепсија
.
Замори
се
поглед
путников
гледећи
једно
исто
:
њиву
,
пашњак
,
њиву
,
пашњак
,
и
ништа
више
.
Или
уђе
у
село
.
Ту
види
кућицу
до
кућице
;
уз
кућу
стаје
,
иза
стаја
бунар
,
иза
бунара
воће
...
Изнајпре
га
то
овесели
;
али
,
мало-помало
,
та
му
једноликост
додија
,
он
сагиње
главу
и
постаје
зловољан
...
Таква
је
Мачва
данас
.
Па
,
и
поред
свега
тога
,
она
је
лепа
,
дивна
!
...
Она
је
богата
цура
.
Све
што
се
у
њену
црну
утробу
баци
,
доноси
богата
плода
.
Лепа
су
њена
поља
кад
озелене
,
а
још
лепша
кад
се
позлате
злаћеним
влаћем
...
Она
вам
је
као
туђинка
,
не
да
се
сваком
познати
!
...
Ко
хоће
да
зна
њене
дражи
и
њене
лепоте
,
тај
мора
живети
у
њој
.
Томе
она
отвара
своја
недра
и
даје
своју
милошту
...
А
ко
проживи
у
њој
,
тај
је
лако
не
оставља
,
или
,
ако
је
баш
мора
оставити
,
никад
је
не
заборавља
.
У
доба
кад
се
догађај
о
коме
приповедам
десио
,
Мачва
је
друкчије
изгледала
.
Место
њива
и
пашњака
беше
ту
густа
шума
.
Храст
до
храста
,
грм
до
грма
,
а
честе
тако
густе
„
да
ниси
могао
гују
за
реп
извући
.
“
А
у
тој
стародревној
шуми
беше
овде-онде
помало
крчевине
пооране
и
засејане
.
Ту
,
па
тој
крчевини
,
видела
се
кућица
са
потребним
стајама
,
за
смештај
кућевних
потреба
.
Око
сваке
кућице
био
је
засађен
воћњак
било
од
шљива
,
било
од
јабука
.
Те
су
кућице
биле
врло
просте
,
тек
колико
за
то
да
човек
има
где
заклопити
главу
од
кише
и
зла
времена
.
Грађене
су
овако
:
ударе
се
четири
сојира
(
дирека
)
у
четврт
.
Наоколо
се
оплете
прућем
,
али
се
остави
рупа
за
врата
и
баџа
,
која
је
служила
место
прозорића
,
па
се
оно
пруће
улепи
блатом
,
да
не
би
ветар
продувао
.
Озго
се
покрије
кровином
или
кором
од
дрвета
.
Таква
кућица
имала
је
само
једно
одељење
,
а
то
је
:
све
што
кров
покрива
.
На
средини
је
велико
огњиште
на
коме
вазда
ватра
гори
.
Око
ватре
укућани
седе
;
крај
огњишта
вечерају
и
разговарају
,
па
ту
и
уморне
кости
одмарају
.
То
су
одељење
звали
„
кућа
”
.
Зато
се
,
у
Мачви
,
и
данас
оно
одељење
где
ватра
гори
зове
„
кућа
”
.
Било
је
и
бољих
кућа
.
То
беху
куће
задружних
породица
.
Одликовале
су
се
својим
високим
крововима
од
шиндре
,
наткривеним
димњаком
,
а
ко
је
био
мало
бешњи
,
и
крстом
накрај
слемена
.
Још
и
данас
имамо
добро
очуваних
остатака
од
тих
кућа
.
У
унутрашњости
њиховој
било
је
још
одељења
сем
„
куће
“
,
као
:
домаћинова
соба
,
ћилер
итд
.
,
итд
.
Па
иако
су
те
кућице
изгледале
сиромашне
,
по
спољашности
својој
,
опет
је
свака
била
пуна
као
кошница
.
Сваки
,
па
и
онај
најмањи
кућерак
,
имао
је
хране
довољно
за
сву
породицу
и
усев
;
сем
тога
,
имао
је
белог
смока
;
о
моткама
,
над
огњиштем
,
висиле
су
целе
сланине
...
Народ
је
био
вредан
и
раден
-
није
чудо
ако
је
имао
!
...
Ето
,
таква
је
била
Мачва
.
На
северозападној
страни
Мачве
,
баш
у
самом
кључу
где
се
Дрина
у
Саву
улева
,
лежи
Црна
Бара
.
То
је
старо
село
.
Прича
вели
да
се
негда
звало
„
Јордан
“
.
Ту
се
,
у
једној
дринској
отоци
,
Старачи
,
која
изнад
села
тече
,
удавила
девојка
,
јединица
у
мајке
,
која
беше
с
мајком
дошла
у
Јордан
,
у
госте
.
Кажу
да
је
мајка
тако
тужно
нарицала
да
нико
ко
ју
је
чуо
не
могаше
заборавити
њене
запевке
.
У
запевци
назвала
је
отоку
„
Црном
Баром
“
,
а
окôна
села
назваше
и
сам
Јордан
тим
именом
.
Уосталом
,
то
име
готово
и
доликује
.
Село
је
са
свију
страна
опкољено
,
а
средином
промрежано
самим
барама
;
и
ако
се
и
за
што
може
рећи
„
ово
бог
чува
”
,
може
се
рећи
за
Црну
Бару
.
И
поред
толиких
баруштина
,
здрављем
се
не
могу
покудити
Црнобарци
.
Неки
историци
тврде
да
је
ту
била
епископија
,
и
то
једна
од
оних
осам
што
их
је
засновао
краљ
Милутин
Немањић
.
Данас
је
то
село
велико
и
ушорено
.
Има
у
њему
преко
три
стотине
пореских
глава
;
али
у
оно
доба
једва
да
беше
педесет
кућа
.
Ама
иако
је
било
мало
,
бар
је
ваљало
!
Црна
Бара
имала
је
свога
кмета
и
свога
попу
.
Кмет
Јова
Јуришић
одавно
је
кмет
Црној
Бари
.
Стари
се
његови
ту
давно
настанише
,
па
су
његову
кућу
сматрали
као
староседелачку
.
И
деда
и
отац
му
помреше
као
кметови
,
па
и
он
се
тако
исто
надао
.
Тридесет
година
кметује
он
Црној
Бари
.
Знао
је
сваку
кућу
као
своју
,
знао
је
сваког
домаћина
као
себе
.
Он
није
сматрао
своју
дужност
као
бреме
,
него
као
почаст
.
Дичио
се
што
је
глава
тим
честитим
људима
,
који
не
учинише
никад
ништа
што
би
био
грех
пред
богом
,
а
стид
пред
светом
.
Простодушан
,
благ
,
тих
,
мирне
савести
као
дете
,
он
је
лако
бројао
дане
живота
и
ведро
чекао
час
кад
ће
оставити
своју
кућу
,
пуну
као
кошницу
,
свој
пород
очуван
и
недирнут
болешћу
ни
смрћу
,
своје
пријатеља
и
другове
,
и
отићи
у
вечност
поштован
и
уважен
...
Поп
Милоје
беше
поп
на
своме
месту
.
Он
је
имао
једну
узречицу
којом
се
дичио
:
—
Ко
је
мом
„
Требнику
”
дошао
-
морао
се
поклонити
!
И
...
ејвала
његовом
„
Требнику
”
!
...
Ако
кога
ухвати
грозница
,
тролетна
грозница
,
нека
му
попа
Милоје
очита
„
велику
”
молитву
-
мора
га
пустити
,
па
да
кугу
куми
!
...
Било
је
случајева
кад
су
му
доводили
болеснике
који
болују
од
„
оне
”
(
падавице
)
.
Тако
једаред
доведоше
му
једнога
из
Банова
Поља
.
Везали
га
,
јер
се
збесио
.
Попа
рече
да
га
одреше
.
—
Не
смемо
,
попо
!
-
рекоше
људи
.
Он
приђе
болеснику
,
погледа
му
у
очи
,
помилова
га
по
глави
,
на
га
одреши
.
Онда
стаде
читати
„
Страшну
молитву
”
.
Страхота
је
слушати
„
Страшну
молитву
”
;
још
страшнија
је
кад
је
поп
Милоје
чита
...
И
сам
се
болесник
узјазбио
,
па
дршће
као
прут
...
А
он
му
чита
,
чита
...
Кад
сврши
,
он
поднесе
крст
,
рече
му
да
се
прекрсти
и
целива
.
И
болесник
се
прекрсти
и
целива
,
па
онда
рече
:
—
Ал
’
сам
уморан
!
—
Хоћеш
прилећи
мало
?
-
пита
га
попа
.
—
Хоћу
-
вели
он
.
Попа
га
поведе
до
своје
постеље
,
па
му
рече
да
легне
.
Он
је
спавао
прилично
,
а
кад
се
пробуди
,
он
сасвим
мирно
приђе
попиној
руци
и
рече
:
—
Хвала
нека
је
богу
па
теби
!
...
И
оде
с
људима
кући
,
миран
као
јагње
.
Него
и
књиге
су
му
биле
!
...
Није
као
ове
јако
што
ништа
не
помажу
,
него
оне
старе
,
„
косовске
”
књиге
,
што
је
у
њима
свако
слово
светом
руком
написано
,
а
листови
нису
од
хартије
него
од
коже
.
А
у
тим
књигама
има
молитава
од
сваког
зла
и
напасти
...
Попа
је
из
тих
књига
читао
опело
лудима
„
немиросаним
”
,
и
ниједан
се
није
повукодлачио
!
...
И
за
време
његовог
поповања
није
било
ниједног
вукодлака
у
Црној
Бари
.
Али
,
брате
,
он
се
и
умео
молити
богу
!
...
Јеси
чуо
,
јуначки
сине
!
Кад
се
тај
Србин
замоли
,
најпакоснија
Циганка
не
би
се
могла
оглушити
о
молитву
његову
,
а
то
ли
добри
бог
,
отац
свију
нас
!
...
Лепо
верујеш
да
му
се
молитва
услишава
.
То
није
да
само
чита
и
баца
речи
,
него
чисто
чујеш
како
му
срце
јекће
тако
се
он
молитви
преда
...
Можеш
испред
њега
однети
све
кад
се
богу
моли
,
можеш
му
кућу
запалити
,
он
главе
не
окреће
!
...
Него
,
он
није
био
само
поп
.
Био
је
он
човек
од
перчина
до
пете
,
и
то
паметан
човек
...
Све
што
ти
он
рекне
-
речено
је
.
Он
никад
није
луду
реч
изустио
.
Чак
и
шала
му
беше
лепа
;
осећаш
како
ти
блажи
душу
као
благи
поветарац
.
Савете
је
давао
озбиљно
,
укоре
благо
...
А
свакад
је
говорио
истину
...
И
сама
његова
старост
чинила
је
те
његови
савети
нађоше
одзива
у
души
његових
парохијана
.
Био
је
то
старац
од
својих
осамдесет
година
,
здрав
и
крепак
.
Лице
румено
као
јабука
,
а
власи
седе
као
руно
.
У
бистром
оку
огледао
се
разум
,
а
у
покрету
снажна
и
чврста
воља
.
За
њега
су
говорили
:
—
Он
зна
шта
ради
!
И
заиста
,
тако
је
.
Он
није
био
човек
од
науке
,
али
је
био
један
од
људи
свога
доба
,
пун
природне
свежине
и
правилних
погледа
на
сваку
ствар
;
један
од
оних
што
нам
створише
народну
мудрост
,
наше
пословице
...
И
ето
,
та
два
човека
били
су
први
људи
у
Црној
Бари
.
Они
су
били
свима
углед
.
У
сваком
су
послу
предњачили
.
Не
би
кмет
Јова
ништа
урадио
без
споразума
с
попом
,
а
попа
опет
хтеде
све
с
људима
.
Зато
их
је
чешће
и
призивао
и
договарао
се
.
А
било
је
и
људи
паметних
!
...
Ту
је
Алекса
Алексић
,
па
Иван
Миражџић
,
па
Сима
Шокчанић
,
па
Јевта
Поповић
,
и
многи
други
,
све
честити
домаћини
.
Требало
је
,
рецимо
,
свршити
какав
посао
сеоски
.
Кмет
Јова
то
одмах
каже
попи
,
а
попа
му
рекне
те
позове
по
неког
од
ових
домаћина
,
па
се
о
свему
разговоре
.
И
кад
се
споразуму
,
зађе
чича
Сима
„
кнез
”
(
биров
)
и
сазове
домаћине
судници
,
коју
су
насред
села
подигли
.
Не
прође
много
,
а
тек
видиш
:
с
једне
стране
један
,
с
друге
други
,
долазе
судници
.
Не
видиш
ту
младића
:
све
сами
седи
перчини
.
Сваки
се
обукао
у
чисто
рубље
,
на
плећима
сукнено
гуњче
без
рукава
или
велики
гуњ
„
ресаник
”
.
На
главама
се
црвене
алеви
фесови
,
као
да
у
цркву
иду
...
Ретко
у
кога
да
видиш
браду
:
сваки
је
обријан
;
ретко
ћеш
кога
видети
с
лулом
,
јер
се
тада
слабо
пушило
.
Браду
је
пуштао
и
дуван
„
палио
”
само
онај
кога
је
снашла
каква
грдна
несрећа
,
као
кад
му
умре
син
,
итд
...
Прилазе
мирно
и
озбиљно
један
другом
и
здраве
се
.
Онда
поседају
и
разговарају
.
Разговор
им
паметан
,
шала
уљудна
.
Никад
кавге
ни
ината
,
никад
вике
ни
галаме
;
а
већ
о
псовци
да
не
говорим
.
За
њу
се
у
то
доба
није
ни
знало
.
Или
ако
је
ко
баш
био
веома
љут
,
он
је
псовао
„
душу
”
,
„
паприку
”
,
„
врежу
несрећну
”
,
„
крв
материну
”
итд
.
;
али
то
је
било
врло
ретко
.
Године
прођу
док
се
псовка
чује
...
Тек
,
ето
ти
кмета
где
с
попом
излази
из
суднице
.
Сви
се
одмах
дигну
на
ноге
и
прилазе
ближе
.
—
Звао
сам
вас
,
браћо
,
да
се
договоримо
о
једном
важном
послу
-
почне
кмет
.
Овда
им
каже
шта
је
то
„
важно
”
,
па
настави
:
—
Па
сам
разговарао
о
томе
с
попом
и
Иваном
,
и
мислимо
да
би
овако
најбоље
било
...
Шта
велите
ви
браћо
?
...
—
Па
,
добро
,
Јово
!
-
веле
старци
.
—
Куд
ћеш
му
боље
!
-
веле
сељаци
.
—
Велите
ли
сви
тако
?
—
Велимо
!
...
велимо
!
...
—
Е
,
добро
,
браћо
!
Сад
знате
шта
смо
доконали
.
Та
одлука
,
од
тога
часа
,
постала
је
закон
свему
селу
.
Домаћини
се
враћају
кућама
и
према
томе
наређују
својим
млађима
.
И
кад
погледаш
:
сви
у
селу
,
почев
од
кмета
до
чобанина
,
знају
закон
!
...
Живели
су
сложно
.
То
не
беше
село
ни
општина
,
то
је
била
једна
кућа
.
Ако
је
весеље
,
весеље
је
свију
њих
:
ако
је
жалост
,
и
она
је
општа
.
Били
су
сви
узовници
.
Није
се
питало
је
ли
богат
или
сиромах
,
него
је
ли
Црнобарац
.
Та
слога
њихна
већ
беше
прешла
и
у
пословицу
.
Друга
им
села
завидеше
,
а
они
беху
поносити
.
Него
,
у
том
поносу
било
је
и
таштине
.
Били
су
веома
поносити
својом
слогом
,
па
су
се
не
само
дичили
и
поносили
пред
другим
селима
,
него
их
чак
задиркивали
и
пецкали
;
толико
су
далеко
ишли
да
су
им
и
имена
издевали
...
А
то
издевање
имена
беше
тако
духовито
!
...
Ако
је
ко
добио
надимак
од
неког
Црнобарца
,
то
је
тако
пристајао
уза
њ
као
да
се
с
њим
родио
.
И
сам
бесни
Марко
Штитарац
зазирао
је
од
тога
.
Од
Совљака
до
Црне
Баре
има
пешачког
хода
пола
сахата
;
а
Марко
Штитарац
од
Совљака
до
Црне
Баре
три
пут
одмотава
и
завија
шал
око
главе
,
само
да
му
се
не
би
Црнобарци
подсмехнули
!
...
Па
какви
родитељи
онака
и
деца
.
И
данас
ми
срце
заигра
кад
видим
како
се
младеж
баца
камена
с
рамена
,
рве
и
скаче
...
Некад
је
,
заиста
,
то
морало
лепо
бити
,
јер
се
омладина
црнобарска
само
тим
и
таквим
играма
играла
...
А
младе
цуре
надметаше
се
која
ће
више
свиле
подгајити
,
лепше
опрести
и
откати
,
и
смишљеније
чарапе
оплести
...
2
.
СУБАША
Али
право
вели
пословица
:
„
Никад
два
добра
!
”
Живот
је
био
одиста
леп
.
Таквим
би
се
животом
дало
живети
и
два
века
,
али
се
вазда
нађе
нешто
што
га
ремети
,
што
ти
загорчава
његове
сласти
.
И
Црнобарци
би
заиста
лепо
проживели
да
им
понеко
не
бахне
с
вечера
на
врата
и
не
грмне
храпавом
гласином
:
—
Рајо
,
бре
!
—
Чујем
,
драги
ага
!
-
одговара
сиромах
,
а
сав
стрепи
да
се
не
би
што
изродило
.
—
Дај
да
ијем
!
—
Сад
,
сад
,
ага
!
-
виче
он
и
скаче
,
онако
изувен
,
пред
незвана
госта
,
те
му
врата
отвара
.
Турчин
натмурен
улази
у
кућу
и
гледа
надувено
и
бесно
око
себе
.
—
Пеци
,
баба
,
цицвару
!
—
Сад
,
ага
,
сад
!
И
одмах
се
распретава
ватра
,
те
му
се
спрема
цицвара
.
Турчин
седа
крај
огњишта
и
потеже
чибук
...
Задими
па
—
блене
...
Наједанпут
,
као
да
се
нечему
досети
,
смиче
опанке
с
ногу
:
—
На
—
вели
-
рајо
,
водај
ми
опанке
!
А
домаћин
,
гологлав
,
прилази
смерно
,
узме
у
руке
узице
од
опанака
,
па
вуче
опанке
по
авлији
...
То
се
зове
„
водање
опанака
”
.
И
вуче
их
све
дотле
док
се
Турчин
не
смилује
и
не
рекне
:
—
Доста
!
И
толико
понижавање
,
и
опет
се
отрпи
!
...
Како
може
да
се
трпи
?
...
Мора
се
!
...
А
зашто
?
у
селу
је
живео
субаша
.
Па
ко
је
тај
субаша
?
Да
објасним
.
Неки
Турци
у
Београду
одметну
се
од
свога
цара
,
убију
пашу
београдскога
,
заузму
београдски
град
и
науме
завладати
Србијом
,
која
се
тада
звала
„
Београдски
пашалук
”
.
Ти
су
Турци
прозвани
„
дахије
”
.
Радили
су
с
планом
.
То
се
видело
и
по
томе
што
наједанпут
по
свима
варошима
у
Србији
поставише
своје
људе
,
који
у
њихово
име
почеше
управљати
нахијама
(
окрузима
)
.
Те
окружне
старешине
назваше
„
кабадахије
”
.
А
да
би
се
наређења
дахија
и
кабадахија
што
сигурније
и
брже
извршавала
,
кабадахије
у
сваком
селу
поставише
„
субашу
”
.
И
онда
је
ишло
све
као
по
лоју
.
Ти
одметници
су
имали
само
једно
правило
,
а
то
је
да
угуше
свакога
ко
је
против
њих
.
Најмање
се
успротиви
-
оде
глава
!
...
Међутим
,
сви
су
сматрали
за
најсветију
дужност
да
клањају
и
по
вољи
чине
свакоме
ко
је
ма
бео
убрус
око
главе
омотао
.
Тако
су
текли
себи
пријатеље
.
И
зато
су
јадни
Срби
морали
клањати
и
метанисати
.
Власт
субашина
беше
велика
.
Могао
је
узети
живот
човечији
на
душу
,
па
-
ником
ништа
!
Коме
да
се
жалиш
?
Што
ти
је
субаша
или
његов
пандур
,
то
ти
је
и
дахија
.
Све
што
си
тада
могао
радити
,
то
је
да
дигнеш
очи
к
небу
;
али
бог
не
жури
!
...
Од
Раче
к
Шапцу
водио
је
пут
.
Беше
то
обичан
крчаник
:
оборени
грмови
,
искрчена
честа
,
колико
да
се
има
куда
ићи
.
Тај
пут
водио
је
,
северном
страном
,
изнад
самог
села
.
Украј
пута
беше
хан
.
Ту
је
становао
субаша
са
својим
пандурима
.
Звао
се
Суља
.
Презиме
нити
му
је
ко
тад
знао
нити
данас
зна
.
Али
је
од
Црнобараца
добио
надимак
којим
је
обележена
једна
његова
страст
.
Страсно
је
волео
крушке
,
као
медвед
;
нека
једна
стоји
на
дрвету
,
ако
је
не
може
оборити
,
он
ће
је
гледати
и
пљуцкати
.
Зато
га
Црнобарци
прозваше
„
Крушка
”
.
Тим
су
га
именом
међу
собом
звали
,
под
тим
именом
причају
о
њему
,
па
ћемо
га
и
ми
тако
звати
.
Да
кажем
још
:
и
он
је
знао
да
га
тако
зову
,
и
сам
се
каткад
тако
називао
.
Он
беше
мало
необичан
Турчин
.
Црнобарци
су
познавали
Турке
као
бесне
и
надувене
.
Крушка
не
беше
такав
.
Он
беше
,
може
се
рећи
,
више
пријатан
но
непријатан
,
више
благ
но
суров
,
више
тих
но
напрасит
.
Није
се
туђио
од
људи
,
баш
је
ишао
међу
њих
.
О
свему
је
водио
рачуна
.
Ако
је
неко
жалостиван
,
и
Крушка
је
,
само
што
му
не
кане
суза
из
очију
!
...
Умео
се
увући
свуда
;
хтео
је
да
зна
све
,
волео
је
да
му
је
свака
стварца
у
Црној
Бари
позната
...
Знао
је
сваког
Црпобарца
по
имену
;
знао
је
сваког
младића
,
ишао
је
кућама
сељачким
,
долазио
у
кола
где
младеж
игра
,
па
се
ту
разговарао
и
шалио
...
Једном
речи
:
хтео
је
пошто-пото
да
се
саживи
са
Црнобарцима
.
Али
,
као
да
од
свега
тога
не
може
бити
ништа
.
Људи
осташе
хладни
према
њему
.
Било
је
нешто
у
оном
пријатном
лицу
што
је
непријатно
дирнуло
људе
.
То
су
очи
његове
,
врло
чудновате
очи
:
час
плаве
,
час
зелене
,
час
сјајне
,
час
мутне
,
а
доста
пута
и
крваве
.
Оне
те
гледе
некако
чудновато
,
па
кад
му
речи
слушаш
,
ти
једно
мислиш
,
а
кад
му
у
очи
погледаш
—
прође
те
воља
.
Па
,
нешто
то
,
нешто
баш
и
што
је
Турчин
-
одби
људе
од
њега
.
Попа
вели
:
—
Ама
,
ја
бих
волео
да
је
оп
прави
Турчин
!
...
Овако
је
он
опаснији
.
То
је
као
лепа
гуја
:
шарена
,
а
пуна
отрова
.
Што
ми
се
улагује
?
...
Он
је
Турчин
,
а
ја
сам
Србин
,
и
ми
не
можемо
један
другоме
добра
мислити
!
...
Где
је
његов
живот
,
ту
је
моја
смрт
;
где
је
мени
добро
,
ту
је
њему
несрећа
!
И
те
попине
речи
одбише
људе
од
Крушке
...
Премишљао
је
Крушка
и
дан
и
ноћ
шта
то
може
бити
.
Који
је
тај
што
његов
план
ремети
?
...
Али
није
могао
ништа
сазнати
...
Сумњао
је
на
поп
-Милоја
,
али
није
био
сигуран
...
А
он
,
заиста
,
беше
рђав
човек
,
човек
који
је
у
кавзи
жив
,
у
несрећи
људској
—
срећан
.
Једнога
дана
упути
се
у
село
,
које
му
не
беше
далеко
.
Ишао
је
замишљен
стазом
;
суве
гранчице
пуцкаху
му
под
ногама
,
а
опало
лишће
шушташе
.
На
стази
се
сусрете
са
Маринком
Маринковићем
.
Како
га
смотри
,
Маринко
сиђе
са
стазе
и
дочека
га
дубоким
поклоном
.
Крушка
назва
бога
.
—
Бог
ти
помогао
,
честити
ефендија
!
Маринков
му
глас
зазвони
пријатно
.
Он
застаде
и
погледа
га
,
а
овај
приђе
те
му
целива
скут
и
руку
,
па
,
држећи
руке
на
прсима
,
поже
главу
...
Да
кажем
ко
је
Маринко
.
Он
је
—
сељак
.
Орао
је
и
копао
те
се
хлебом
хан
;
а
то
су
му
и
стари
чинили
.
Отац
његов
доселио
се
из
Обарске
,
из
Босне
,
у
Црну
Бару
,
па
је
,
наскоро
затим
,
умро
.
Маринко
,
као
мушка
глава
,
прихвати
се
домаћинства
,
али
му
је
оно
ишло
врло
рђаво
за
руком
,
јер
беше
лењ
.
Мрзило
га
потрчати
и
укаљати
се
.
Да
му
је
откуд
да
падне
с
неба
у
уста
.
Па
је
избегавао
послове
и
мувао
се
око
суднице
и
хана
.
Ни
у
чему
није
уживао
колико
у
дочеку
и
испратњи
Турака
.
То
су
били
за
њега
људи
којима
је
бог
рекао
да
живе
.
За
све
време
њиховог
разговора
чечао
је
као
пас
и
слушао
њихне
„
паметне
”
разговоре
...
А
кад
су
полазили
,
био
је
срећан
ако
је
неком
бегу
или
аги
придржао
узенгију
да
на
коња
узјаше
...
С
пуним
устима
хвале
,
по
одласку
њихном
,
купио
је
кокице
дувана
што
су
они
из
својих
лула
истресали
,
па
је
то
после
пушио
...
Радио
је
само
кад
је
морао
,
а
премишљао
је
и
кад
треба
да
спава
.
Ковао
је
вазда
планова
.
Жеље
му
беху
веће
од
царских
...
Имао
је
оштро
око
да
све
запази
,
имао
је
јако
памтење
.
Доста
пута
,
као
беспослен
пас
,
тумарао
је
по
селу
и
око
села
.
Знао
је
шта
ко
данас
ради
;
знао
је
који
момак
с
којом
девојком
стоји
;
знао
је
колико
ко
кашика
у
кући
има
;
знао
је
која
је
жена
трудна
;
знао
је
...
све
.
Нико
није
познавао
Црну
Бару
као
он
,
и
нико
није
познавао
,
чак
и
поименце
,
дечурлију
сеоску
као
он
.
Стоку
,
колико
ко
чега
има
...
све
!
Он
је
све
знао
.
Крушка
га
је
познавао
.
Ама
сродне
душе
кад
се
надмећу
,
мрзе
се
.
И
Крушка
њега
није
волео
.
Али
,
кад
му
зазвони
глас
Маринков
онако
пријатно
,
он
застаде
,
а
кад
му
Маринко
целива
скут
и
руку
,
он
стаде
.
—
Куд
си
пошао
?
—
упита
га
.
—
У
шуму
честити
ефендија
.
Крушка
га
гледаше
онако
понурена
.
—
А
је
л
’
,
Маринко
?
—
Чујем
,
ефендија
.
—
Шта
је
ово
од
овијех
ђаура
?
...
Зар
,
што
ја
с
њима
боље
,
они
све
гори
?
—
Честити
ефендија
,
-
рече
Маринко
-
ту
не
треба
много
памети
.
—
Да
ко
не
подговара
ови
народ
?
—
Па
,
шта
друго
и
може
бити
!
...
—
А
ко
је
тај
?
—
Онај
према
коме
си
ти
најчовечнији
.
Ти
гују
на
срцу
гајиш
!
—
Поп
?
—
Он
.
—
И
кмет
?
—
И
он
!
...
—
Па
,
шта
веле
?
—
Много
веле
!
...
Види
се
да
су
размажени
!
...
Веле
да
им
се
умиљаваш
зато
да
би
им
се
лакше
на
душу
попео
...
Веле
да
је
твоја
човечност
према
овом
народу
само
лаж
!
...
Веле
:
он
је
Турчин
,
а
Турчин
је
Србину
душманин
!
...
Веле
...
—
И
то
све
вели
поп
?
—
И
поп
,
и
кмет
,
и
...
сви
!
...
—
Пођи
са
мном
—
рече
Крушка
.
И
врати
се
назад
.
Маринко
је
ишао
за
њим
.
Турчин
је
био
врло
љут
.
Криво
му
што
га
тако
брзо
прозреше
.
Он
је
смишљао
лепе
планове
;
о
њима
је
дан-ноћ
мислио
;
а
сад
види
како
се
његови
планови
разлетеше
као
сапунски
мехурићи
...
Ћутећи
дођоше
до
хана
.
Турчин
повуче
Маринка
у
своју
одају
,
која
,
сем
једног
миндерлука
и
нешто
оружја
на
зиду
,
не
имађаше
никаква
намештаја
.
Маринку
се
та
одаја
учинила
сјајна
као
царска
...
Нека
дубока
унутарња
радост
прожма
му
цело
тело
кад
Крушка
рече
:
—
Сједи
овдје
,
крај
мене
,
добри
човјече
!
—
Могу
ја
и
стајати
,
честити
ефендија
!
—
Сједи
,
Машо
,
сједи
!
...
Ево
ти
духана
.
Ти
пушиш
,
чини
ми
се
?
Маринко
диже
главу
и
исправи
се
тек
упола
;
приђе
миндерлуку
и
спусти
на
и
само
један
мален
делић
свога
тела
.
И
загледа
се
Турчину
у
лице
.
А
то
лице
беше
тако
благо
,
тако
мило
да
ти
се
чинило
да
је
светитељско
.
Маринку
се
и
нехотице
отеше
речи
:
—
Мој
добри
ефендија
!
...
И
он
је
искрено
,
у
дубини
душе
,
бацао
анатему
и
на
попа
,
на
кмета
,
и
на
Црнобарце
,
што
вређају
оваквог
човека
!
Турчин
му
пружи
кесу
с
дуваном
,
а
Маринко
је
прихвати
с
највећом
поштом
,
готово
онако
како
у
цркви
прихвата
свету
навору
.
—
Е
,
мој
Машо
,
мој
драги
брате
!
...
Нијесам
ја
за
ова
посла
.
Овдје
треба
Мујо
из
Богатића
,
а
јок
ја
!
—
Ти
си
добар
човек
,
ефендија
!
Ама
ја
бих
рекао
да
треба
бити
мало
оштрији
.
—
Па
,
како
ћу
!
—
стаде
се
Турчин
пренемагати
.
—
Ја
бих
прво
попу
подвикнуо
!
...
Он
први
треба
да
ме
позна
!
—
рече
Маринко
.
—
Не
,
не
,
не
!
...
Крви
нећу
!
...
Ја
хоћу
човјешки
!
—
Ама
,
драги
ефендија
,
узалуд
ћеш
ћоравој
квочки
дробити
!
—
Ја
нећу
крви
!
...
Ја
хоћу
да
ови
народ
види
да
му
ја
нијесам
душманин
!
...
Ја
хоћу
да
се
братски
разумем
са
овијем
људима
!
...
Маринко
је
жалио
Турчина
.
Обојица
дуго
ћутаху
.
Турчин
је
пуштао
димове
из
свога
дугог
чибука
,
а
поглед
му
је
лено
ишао
за
оним
колутима
...
Наједаред
запита
:
—
А
како
живе
поп
и
кмет
?
—
Као
браћа
.
—
Би
ли
се
они
могли
завадити
?
Маринко
поћута
.
—
Н
...
не
могу
!
...
Не
би
их
могао
нико
завадити
!
...
Ја
знам
Црну
Бару
боље
него
своју
кућу
,
али
у
Црној
Бари
нема
човека
ко
би
њих
завадио
!
—
рече
он
одсудно
.
—
Да
ми
је
тако
нешто
!
—
рече
Крушка
.
—
Да
ми
је
да
се
њетко
завади
,
па
да
ја
мирим
!
...
Тако
би
видјели
да
сам
ја
човјек
!
...
Маринку
се
насмеши
брк
.
Он
погледа
Крушку
право
у
очи
...
Овај
спази
.
—
Шта
је
?
—
упита
радосно
.
—
Честити
ефендија
,
не
питај
!
Пусти
мене
да
радим
!
...
Ја
сад
добро
видим
шта
ти
желиш
!
...
И
кад
ствар
буде
свршена
,
ти
ћеш
мирити
не
само
два
човека
него
Црну
Бару
!
...
——
Маринко
!
Брате
!
Човјече
!
...
Ако
то
урадиш
,
бићеш
ми
брат
!
...
Учинићу
те
најчеститијим
човјеком
!
...
Хоћеш
духана
?
...
Ево
!
Дај
дуванкесу
!
...
Тако
!
...
Треба
ли
ти
пара
?
...
Чега
хоћеш
има
у
Суље
,
и
све
је
твоје
!
...
Ево
!
...
Нај
!
...
Беше
скочио
.
Очи
му
сјаје
као
жеравица
,
а
лице
се
смеши
озарено
радошћу
.
И
Маринко
се
подиже
.
—
Хвала
ти
,
честити
ефендија
!
...
Кад
урадим
,
видећеш
.
Ја
не
радим
за
паре
.
Твоју
љубав
не
може
ми
нико
платити
!
—
Иди
,
Маринко
,
иди
!
...
И
нека
је
са
срећом
!
Маринко
опет
удари
„
темена
”
и
изиде
из
одаје
.
Врљао
је
вас
дуги
дан
.
Рој
мисли
обујмио
му
памет
...
Он
је
желео
да
оно
што
уради
,
уради
најбоље
.
Пред
очима
му
стојаше
сјајна
будућност
.
Дружиће
се
са
првим
беговима
...
Неће
бити
Турчина
који
неће
знати
име
његово
.
Ниједан
проћи
неће
,
а
да
за
њега
не
запита
.
Пролазиће
бегови
...
паше
...
па
,
можда
,
и
сам
честити
везир
,
и
припитаће
за
име
његово
...
А
Крушка
?
И
он
је
сањао
сјајне
снове
.
Није
се
могао
скрасити
на
једном
месту
.
Груди
му
набрекле
,
а
срце
игра
од
радости
.
—
Заваде
се
двојица
—
шапуће
он
—
а
ја
тамо
те
спотакнем
угарке
.
Повучем
страну
једном
,
и
он
добија
...
Један
пада
,
други
скаче
...
уз
једног
пријатељи
,
уз
другог
пријатељи
,
па
се
и
они
завађају
...
И
чисто
гледа
очима
тај
лом
.
И
осећа
ону
велику
радост
коју
осећа
радник
видећи
како
му
посао
напредује
;
радост
од
које
букну
образи
,
од
које
игра
срце
,
и
...
која
се
не
да
ничим
исплатити
...
Нити
је
шта
јео
ни
пио
.
У
само
вече
затражи
воде
те
испра
уста
,
која
му
беху
,
од
силног
дувана
,
огорчала
...
3
.
ЈАРАНИ
Алекса
Алексић
и
Иван
Миражџић
били
су
суседи
.
То
су
били
прваци
међу
сељацима
.
Из
младости
добри
другови
,
па
су
то
остали
и
под
старост
као
домаћини
у
домовима
својим
.
Као
што
им
куће
гледаху
једна
у
другу
,
тако
се
и
ове
старешине
никад
не
раздвајаху
.
Обе
куће
пуне
народа
и
берићета
.
Од
вајкада
били
су
у
позајменици
.
Летину
су
сабирали
један
другом
заједнички
.
Није
хтео
Иван
гутљаја
ракије
без
Алексе
попити
,
нити
Алекса
без
њега
.
Ако
је
весеље
у
кући
Алексиној
,
Иван
је
домаћин
,
а
ако
у
Ивановој
,
тамо
је
Алекса
.
Радост
,
жалост
,
зло
,
добро
—
делили
су
заједнички
.
Пазили
се
они
,
па
им
се
и
деца
пазила
.
Иван
је
имао
три
сина
и
једну
кћер
,
Алекса
само
четири
сина
.
Подесило
се
некако
те
је
Алексин
Станко
парњак
Ивановом
Лазару
.
Расли
у
љубави
,
па
се
запазили
;
расли
у
добру
,
па
одрасли
ојачани
,
вити
и
стасити
.
Дика
ти
је
било
погледати
!
...
Станко
црномањаст
,
Лазар
риђ
;
Станко
благ
као
млеко
материно
-
Лазар
бујан
као
пролетна
травка
;
Станко
умиљат
као
мало
јагње
—
Лазар
већ
напраситији
;
Станко
је
овлаш
примао
и
лако
праштао
увреде
,
а
Лазар
једва
могаше
отрпети
и
свога
родитеља
.
Али
су
се
пазили
.
Од
милости
зваху
један
другог
„
јараном
”
.
Били
су
најбољи
момци
у
Црној
Бари
.
Ко
обори
Лазара
,
неће
Станка
;
ко
надскочи
Станку
,
неће
Лазару
;
ко
одбаци
камена
Лазару
,
неће
Станку
;
а
већ
сва
је
Црна
Бара
знала
да
је
Станко
најбољи
нишанџија
.
Али
...
ђаво
га
знао
!
...
Као
да
је
нека
премаглавица
!
...
Оба
се
побратима
загледаше
у
једну
девојку
!
...
Била
је
то
Јелица
Севића
.
Гром
девојка
!
Била
је
то
лепота
,
али
не
господска
него
јуначка
лепота
.
Што
оно
песма
пева
„
струк
момачки
,
поглед
девојачки
”
.
Око
би
јој
гору
запалило
.
Да
упрти
четири
момка
као
четири
снопа
,
па
да
их
носи
преко
села
!
...
А
што
се
рада
тиче
,
о
нему
се
причало
.
Није
она
само
радила
,
она
је
измишљала
нове
и
нове
лепоте
у
шарама
,
па
су
се
у
Севића
дом
стицале
жене
и
девојке
да
узму
пре
почетке
од
њених
радова
...
Два
момка
а
једна
девојка
!
Баш
није
право
!
...
Морао
се
ту
неки
враг
излећи
!
...
Било
у
колу
,
било
да
из
кола
иду
,
Станко
,
и
Лазар
су
уз
Јелицу
.
Она
их
гледа
обојицу
.
Оба
из
добрих
домова
,
оба
добри
момци
...
није
знала
на
коју
ће
страну
!
...
Па
,
опет
,
Станкове
црне
очи
освојише
.
Загледа
се
цура
у
њих
,
а
њихов
сјај
помути
јој
памет
...
Стаде
радије
гледати
Станка
него
Лазара
...
Оно
,
истина
,
она
то
не
рече
никоме
,
али
Лазар
опази
.
И
не
да
се
то
сакрити
од
ока
које
мотри
!
...
Човек
и
стеже
срце
,
и
крути
се
,
али
га
само
око
одаје
...
Поглед
му
се
нехотице
зауставља
на
ономе
кога
воли
;
образи
румене
,
а
он
и
не
зна
...
Та
,
само
срце
лупа
и
гурка
га
напред
...
к
њему
!
...
И
кад
то
смотри
Лазар
,
а
у
њему
се
нешто
поремети
...
Он
је
дотле
волео
Станка
више
него
оба
брата
;
а
отада
Станко
му
поче
излазити
из
воље
.
И
што
се
Станко
више
дружио
с
Јелицом
,
он
га
је
више
мрзио
.
А
кад
се
овај
поче
и
шалити
—
он
га
омрзну
сасвим
...
склањао
се
од
њега
;
бежао
је
да
на
сенку
његову
не
стане
;
а
кад
је
баш
морао
проговорити
с
њим
,
говорио
је
преко
срца
и
љутио
се
без
узрока
.
Више
у
њему
није
гледао
јарана
него
крвног
душманина
...
Станко
то
не
опази
.
Он
управо
и
није
могао
ништа
опазити
.
Његове
су
очи
биле
затворене
за
све
,
само
не
за
Јелицу
.
Он
је
видео
само
њу
,
њену
дугу
,
смеђу
косу
,
њене
грахорасте
очи
,
њено
румено
лице
...
Она
му
је
била
сан
и
јава
,
он
је
само
о
њој
мислио
...
Тако
су
пролазили
дани
...
Као
зликовац
свој
злочин
,
тако
је
Станко
крио
своју
љубав
.
Није
пуштао
ни
зрачка
светлости
да
падне
на
душу
његову
да
је
осветли
...
И
мислио
је
:
нико
о
томе
не
зна
!
А
осећао
је
да
се
мора
некоме
поверити
;
морао
је
имати
некога
с
ким
би
могао
о
том
говорити
да
би
му
души
лакнуло
.
И
науми
да
све
каже
Лазару
.
И
,
баш
на
Илијиндан
,
око
велике
ручанице
,
срете
се
с
њим
у
шуми
.
—
Јаране
!
—
рече
.
Лазару
паде
мраз
на
образ
,
али
му
не
би
на
ино
.
Он
се
одазва
.
—
Акобогда
?
—
У
шуму
!
—
Да
ти
кажем
нешто
!
Лазар
стаде
.
Он
му
приђе
ближе
и
,
после
обичног
поздрава
,
рече
:
—
Много
сам
премишљао
да
ли
да
ти
кажем
,
па
најпосле
велим
ако
њему
нећу
,
ја
коме
ћу
.
—
А
шта
то
?
—
упита
Лазар
преко
срца
.
И
Станко
му
се
исповеди
.
Изнесе
му
душу
и
срце
као
на
длану
.
Још
га
замоли
да
он
помене
његовој
снаси
,
Мари
,
не
би
ли
она
матери
казала
!
...
—
Стид
ме
,
јаране
!
...
Стид
,
бога
ми
.
Не
бих
ја
то
смео
каза
ти
,
па
да
ме
кољеш
!
...
—
А
ти
смеш
!
...
—
И
онда
,
јаране
,
ако
милостиви
бог
што
да
,
ти
си
побратим
!
...
Тако
смо
рекли
!
Лазар
се
мењао
у
лицу
.
Горела
му
је
црна
земља
под
ногама
...
—
Хоћеш
ли
,
јаране
?
...
Он
нешто
промрмља
кроз
зубе
,
па
окрете
леђа
и
пође
.
—
Па
стани
мало
,
да
разговарамо
!
—
рече
Станко
.
—
Морам
одети
марви
помам
!
—
Е
,
добро
!
Али
,
у
колу
да
се
нађемо
!
Лазар
већ
беше
одмакао
.
Као
да
су
га
муње
шибале
...
Дах
му
се
заустављао
.
Оп
осети
да
га
памет
оставља
,
некакав
мрак
паде
му
на
очи
.
Сама
га
душа
заболи
,
а
срце
да
му
искочи
из
груди
...
Кадар
је
био
на
чету
ударити
...
Иза
једног
грма
—
према
њему
—
појави
се
човек
.
Како
га
муке
беху
обузеле
,
он
га
није
честито
ни
видео
а
толи
познао
.
Човек
тај
беше
Маринко
.
Он
приђе
ближе
.
—
Лазо
,
роде
,
—
рече
смешкајући
се
—
шта
радиш
?
—
Ништа
,
чича
-
Маринко
,
—
рече
он
,
трудећи
се
да
се
покаже
миран
.
—
Што
си
тако
помркао
,
као
да
су
ти
сви
по
кући
побијени
?
—
Ко
,
зар
ја
?
—
упита
Лазар
и
насмеја
се
.
Маринко
упиљи
у
њега
.
—
А
...
не
варај
,
синак
!
...
Ти
,
јест
...
Да
пије
која
цурица
замакла
за
око
?
...
—
Јок
!
—
рече
Лазар
и
поче
крити
очи
.
—
Ха
!
...
ха
!
...
ха
!
...
Знам
!
...
Јелица
Милошева
!
...
Лазар
сагао
главу
и
ћути
.
—
Него
,
ту
и
твој
јаран
облеће
,
а
?
У
Лазару
поче
да
ври
...
—
Богами
,
синко
,
не
дај
му
да
те
избије
из
седла
!
...
Упустити
онаку
прилику
—
грехота
је
!
Лазару
већ
набрекле
жиле
на
слепим
очима
.
—
и
,
као
бајаги
,
шта
је
он
бољи
од
тебе
!
...
У
газдалуку
—
није
,
лепши
—
није
,
стаситији
—
није
!
...
Што
баш
он
да
је
узме
?
...
Лазару
се
свртеше
сузе
у
очима
.
Стари
лисац
смотри
то
,
па
као
пас
кад
траг
нањуши
...
и
он
,
по
првим
знацима
,
потера
одмах
даље
.
Видео
је
да
је
у
жицу
дарнуо
.
—
Богами
,
јест
!
...
Шта
ми
је
и
то
:
једнако
попуштати
!
...
Ја
,
славе
ми
,
не
бих
дао
!
Да
је
што
друго
,
на
хајд
’
...
Али
таке
се
ствари
човеку
главе
мећу
!
...
Запамти
,
главе
се
мећу
!
—
Па
шта
да
радим
?
—
упита
Лазар
,
видећи
да
Маринко
све
зна
.
—
Ја
бих
чинио
све
,
само
да
она
не
буде
његова
!
Е
,
мој
синко
!
...
Још
си
ти
жут
око
кљуна
,
па
ништа
не
знаш
!
...
А
знаш
ли
Ти
Шта
бих
ја
овако
сед
урадио
?
—
Шта
?
—
Ја
...
ја
бих
га
убио
!
...
Лазару
сенуше
очи
...
Маринко
је
дарнуо
где
треба
.
И
то
смотри
оштро
око
његово
.
–
Убио
?
-
упита
Лазар
.
—
Убио
!
–
А
суд
?
—
За
све
је
друго
лако
,
само
кад
он
није
ту
!
А
сину
Ивана
Миражџића
још
је
лакше
!
...
Него
,
примири
се
!
...
Млад
си
ти
још
,
мој
синко
!
...
То
бих
урадио
ја
,
овако
матор
;
а
ти
си
настао
тек
да
живиш
,
ти
немој
!
...
Шта
ми
је
то
:
девојка
?
!
...
Таки
момак
од
онаког
оца
и
из
онаке
куће
...
може
наћи
на
сваки
нокат
по
цуру
!
...
Збогом
,
Лазо
синко
,
збогом
!
—
рече
Маринко
.
Па
га
потапша
по
плећима
,
окрете
се
и
оде
најлак
.
А
душа
му
се
смешкала
:
—
Овај
је
печен
!
—
зашапутао
је
он
.
—
Ја
сам
подстакао
угарке
...
биће
врућа
меса
!
...
Једва
једанпут
!
...
Или
ће
он
убити
Станка
или
—
ако
то
не
учини
—
Станко
ће
убити
њега
!
То
знам
утврдо
!
...
Ово
је
кавгаџија
,
а
оно
је
делија
.
Удариће
сила
на
силу
!
...
Мој
Суља
ми
већ
више
не
може
рећи
:
ти
пушиш
џаба
мој
дуван
!
...
Ево
му
и
база
(
платна
)
и
маказа
,
па
нека
реже
како
му
је
драго
!
...
И
пун
задовољства
оде
низ
дубраву
...
4
.
У
КОЛУ
Варница
је
пала
врло
згодно
:
и
где
треба
и
како
треба
.
Све
до
тога
тренутка
Лазар
се
колебао
;
сад
је
био
решен
...
Давно
и
давно
,
још
у
првим
часовима
љубоморе
,
јављала
се
у
њему
ова
мисао
,
али
је
он
сам
одбијао
и
притушкивао
.
И
што
је
он
њу
више
гушио
,
тим
јаче
је
она
избијала
,
јуришала
на
његово
срце
и
борила
се
с
њим
по
читаве
дане
и
ноћи
.
Ту
беше
детињство
,
и
пажња
,
и
љубав
њихових
родитеља
,
и
оне
слатке
и
миле
успомене
.
И
страшно
се
беше
решити
на
тај
корак
,
тим
страшније
што
Лазар
досад
не
чу
слична
примера
...
Али
сад
,
кад
му
и
један
стар
човек
вели
оно
исто
што
му
једнако
његова
црна
мисао
шапуће
,
сад
му
се
учини
да
је
у
праву
да
тако
уради
!
...
И
шта
га
се
тиче
Станко
!
...
И
ко
је
тај
Станко
?
...
Он
да
је
друг
,
пријатељ
,
да
је
прави
јаран
,
он
не
би
пркосио
онако
као
он
њему
јутрос
:
„
јаране
,
ти
си
девер
;
тако
смо
рекли
!
...
И
ускипе
му
бујна
млађана
крв
...
—
Није
девер
!
—
рикну
он
.
—
Није
девер
него
погани
џелат
!
...
То
ћу
ја
теби
бити
!
...
—
Одсецаћу
комаде
меса
са
тела
твога
,
па
их
онако
живе
јести
!
...
Да
си
највећа
сила
,
мени
ниси
ништа
!
...
.
Ја
ћу
те
срушити
...
смождити
!
...
И
,
не
знајући
шта
ради
,
он
скиде
капу
па
опучи
корачати
.
Топло
илинско
сунце
пробијаше
кроз
густо
лишће
,
а
његови
светли
зраци
падаху
овде-онде
по
земљи
.
Он
је
горео
и
без
сунчеве
топлоте
.
Јед
и
мука
подложише
ватру
у
грудима
његовим
,
а
та
ватра
сагоре
све
што
је
било
лепо
и
племенито
у
тим
грудима
...
Дуго
је
лутао
.
Нити
је
осећао
глади
ни
жеђи
.
Сунце
је
било
на
великим
заранцима
кад
је
дошао
у
коло
,
где
је
мислио
наћи
Станка
и
завадити
се
с
њим
.
Станко
је
већ
био
ту
с
Јелицом
.
Он
се
топио
од
милина
...
Рај
прави
човека
анђелом
.
И
Станко
,
у
рају
душе
своје
,
био
је
заиста
анђео
.
Да
си
му
ма
шта
заискао
,
дао
би
.
Да
си
кога
грдио
—
он
би
га
бранио
.
Да
си
рекао
да
има
рђавих
људи
,
он
би
ти
доказао
да
нема
!
...
Да
си
му
казао
да
неко
мисли
о
убиству
,
он
би
те
гледао
зачуђено
,
с
неверицом
;
питао
би
те
:
зар
има
људи
који
хоће
намерно
да
убију
човека
?
...
Младеж
заметнула
игру
,
одскачу
један
другом
.
Лазар
се
упути
Станку
.
—
Стани-де
,
Лазо
!
—
рече
Станко
Јуришић
.
—
Одскочи
Шокчанићу
,
тако
ти
крсног
имена
!
...
Побесне
лепо
од
јордама
што
нема
никог
да
му
одскочи
!
...
–
Не
могу
—
рече
Лазар
.
—
Зар
нема
ко
други
?
...
—
Звао
сам
имењака
,
али
он
је
тамо
с
Јелицом
...
Лазар
се
намршти
.
Поћута
мало
двоумећи
,
па
рече
:
—
Добро
!
...
Да
му
одскочим
!
...
И
приђе
мети
,
махну
два
три
пут
рукама
и
прескочи
белегу
.
—
А
!
...
Перо
!
...
—
заграја
момчадија
.
—
Дед
јако
!
...
Пера
надскочи
Лазару
.
Лазар
скочи
и
доскочи
му
.
Пера
скочи
опет
на
белегу
.
Отпоче
надметање
.
Али
набрзо
убарабарише
.
Један
другом
не
могоше
одскочити
...
Сви
стали
и
гледе
.
И
девојке
дођоше
;
чак
и
Станка
пренуше
из
његовог
раја
.
–
Не
можеш
,
Перо
,
не
можеш
!
—
вели
Лазар
поносито
.
–
А
ви
не
можете
ни
донде
!
–
Па
и
много
је
!
—
рекоше
неки
.
—
Из
места
онолико
скочити
—
То
је
слота
!
—
Даље
не
може
нико
!
—
рече
Лазар
.
—
Скачем
стопу
више
!
—
викну
Станко
Алексић
.
—
Мањ
ти
?
—
повика
момчадија
.
Лазару
писнуше
оба
ува
.
—
Да
видимо
!
—
викнуше
девојке
.
Станко
приђе
и
стаде
на
мету
.
Махну
двапут
рукама
,
па
,
као
на
крилима
,
подиже
се
и
одскочи
стопу
више
.
—
Аих
!
—
зачу
се
узвик
.
Све
живо
погледа
у
Станка
с
неким
поштовањем
;
Јелица
је
гледала
испод
ока
,
али
тако
да
Лазару
-
који
то
смотри
-
набрекнуше
жиле
на
челу
и
слепим
очима
.
–
Склони
се
!
—
викну
он
.
—
Аха
!
...
Чек
’
сад
Лазара
!
—
викну
младеж
склањајући
се
.
Лазар
приђе
мети
.
Све
стало
,
не
дише
.
Лазар
скочи
на
белегу
.
—
То
вреди
!
...
Дед
’
сад
,
Станко
!
...
Станко
беше
ведар
као
пролетњи
данак
.
Он
се
насмеши
па
рече
:
—
Могу
још
стопу
!
...
Лак
сам
као
тица
!
...
И
,
без
икаква
напрезања
,
одскочи
белегу
за
читаву
стопу
.
Лазару
смрче
пред
очима
...
Он
напреже
сву
снагу
,
али
не
може
доскочити
.
Скочи
двапут
у
место
,
али
трећи
пут
удари
назад
.
—
Остав
’
се
,
Лазаре
,
не
можеш
!
—
повика
момчадија
.
—
Ово
није
чисто
скочено
.
Он
је
прекорачио
мету
!
—
рече
злобно
.
—
Нисам
,
јаране
!
—
рече
Станко
.
—
Јеси
!
...
Јеси
!
...
—
Нисам
!
...
А
да
се
баш
увериш
још
ћу
стопу
скочити
!
—
Батали
!
—
рече
Лазар
.
—
Браћо
!
...
не
дајте
ми
лагати
!
...
Скачем
још
стопу
!
—
викну
Станко
.
—
Е
,
чекај
!
—
рече
Лазар
.
Па
приђе
белези
.
Одмери
једну
стопу
,
извади
нож
из
цагрија
,
положи
му
тилуће
на
земљу
,
а
оштрицу
окрете
горе
.
—
Скачи
!
—
рече
,
одступајући
од
белеге
,
а
очи
му
сипаху
паклену
мржњу
...
Момчадија
се
умеша
.
—
Нећемо
тако
!
—
повикаше
са
свију
страна
.
—
Хоћу
!
—
рече
Станко
сигурним
гласом
и
приђе
мети
.
–
Пазите
,
јесам
ли
на
мети
?
Све
живо
застаде
.
Јелица
,
као
да
је
прозрела
Лазареву
намеру
,
пребледе
као
смрт
...
Станко
се
хипну
и
прескочи
нож
...
Гракнуше
са
свију
страна
као
да
добише
нов
живот
...
Све
живо
скочи
око
Станка
.
Он
погледа
Јелицу
,
којој
се
лагано
враћаше
руменило
на
лице
...
у
њеним
очима
виде
он
велику
радост
,
која
је
вредила
више
од
свију
похвала
...
—
Одскочио
си
,
али
да
се
порвемо
!
—
рече
Лазар
.
—
Ја
и
ти
?
!
—
пита
Станко
зачуђено
,
јер
се
њих
двојица
никад
не
рваше
.
—
А
што
?
—
Да
видимо
ко
је
бољи
рвач
?
—
Остави
се
!
—
рече
Станко
.
—
Да
ти
паднем
„
с
колена
”
!
—
јекну
Лазар
.
И
самим
погледом
изазивао
је
.
Станко
се
љутну
.
—
Шта
је
теби
,
јаране
?
—
упита
он
,
а
у
том
гласу
звонио
му
прекор
.
—
Шта
ту
ваздан
!
...
Смеш
—
не
смеш
?
!
—
викну
Лазар
,
а
беоњаче
му
од
зала
закрвавиле
.
—
Најпосле
...
кад
хоћеш
!
—
рече
Станко
,
чудећи
се
шта
му
је
наспело
...
И
ухватише
се
...
И
понеше
се
по
оној
чистини
...
Два
дива
,
два
рвача
,
два
најбоља
момка
у
селу
кушају
снагу
...
Све
живо
претворило
се
у
око
...
А
они
се
носе
...
Обе
стране
једнаке
.
Колико
ко
влада
снагом
,
толико
и
вештином
;
један
другом
пазе
на
сваки
покрет
...
—
Не
могу
се
оборити
!
-
вели
Шокчанић
.
—
Обориће
Станко
!
—
Неће
!
—
Хоће
!
—
Неће
!
...
Пашће
„
покошке
”
(
оба
заједно
)
—
рече
Поповић
.
Станко
се
смешка
,
а
Лазара
зној
пробија
.
–
Обориће
Станко
—
Лазар
малаксава
!
—
рече
Иванковић
.
Кад
то
чу
Лазар
,
он
навали
свом
снагом
на
Станка
...
Али
Станко
се
чувао
тако
вешто
да
милина
беше
погледати
!
...
Као
да
је
знао
сваку
мисао
Лазареву
...
Виде
Лазар
да
се
ни
снагом
ни
вештином
не
може
ништа
учинити
,
па
прибеже
лукавству
,
подби
ногу
Станку
и
овај
посрте
.
—
Јаране
,
—
рече
Станко
—
ми
се
„
чисто
”
рвемо
!
...
Да
сам
ја
тако
хтео
,
ја
бих
тебе
давно
оборио
!
...
—
Ја
се
овако
рвем
!
—
рече
он
бесно
.
И
десном
ногом
удари
леву
Станкову
,
па
нави
снагом
на
леву
страну
да
га
обори
...
Али
му
не
пође
за
руком
.
Станко
се
већ
надао
томе
колачу
.
Лева
нога
,
коју
Лазар
хтеде
подбити
,
оста
чврсто
припијена
за
земљу
...
Он
мирно
сачека
да
се
Лазар
навије
на
његову
леву
руку
,
па
да
га
онда
наједаред
одбаци
...
Испаде
Лазар
из
његових
руку
као
неки
трупац
и
бречи
о
ледину
,
а
он
оста
дупке
...
Диже
се
дуга
у
небо
.
Што
је
Станко
сад
урадио
,
било
је
јуначки
.
Све
живо
,
и
мушко
и
женско
,
потрча
му
и
обасу
га
хвалом
...
Лазар
се
диже
,
њега
је
било
стид
овог
света
.
Он
осети
како
с
правдом
заједно
и
овај
народ
беше
уза
Станка
.
Он
виде
како
му
сви
весело
трче
и
руку
пружају
...
Он
виде
и
онај
радосни
Јеличин
поглед
:
и
она
се
радовала
што
га
је
Станко
оборио
!
...
И
набрекнуше
му
жиле
...
Нешто
бесно
,
нешто
силно
поче
му
дрсати
срце
,
као
да
хоће
да
га
ишчупа
!
...
Он
докопа
капу
,
која
му
беше
спала
с
главе
,
и
побеже
...
За
тренуће
ока
био
је
у
лугу
...
Јурио
је
као
махнит
,
бесан
,
отрован
.
Докопао
зубима
своју
десну
руку
па
је
гризе
,
а
не
осећа
бола
...
Оне
„
зле
”
сузе
ударише
му
па
очи
...
и
тада
је
био
кадар
свашта
учинити
...
Неко
га
,
са
страга
,
удари
по
плећима
...
Он
се
окрете
.
За
њим
је
стајао
Маринко
:
—
Зар
момци
плачу
?
—
упита
он
заједљиво
.
Лазар
одмахну
главом
.
—
Мој
синко
!
...
Право
веле
:
прошло
је
време
кад
се
људи
рађаше
!
...
Ово
је
неки
измет
...
плаче
!
...
То
беше
што
и
надраженом
псу
палица
кроз
плот
...
Само
што
погледа
Маринка
страшним
погледом
,
па
јурну
као
звер
...
У
тренутку
се
вратио
.
У
руци
је
носио
запет
пиштољ
...
Јурио
је
правце
колу
...
—
Лакше
!
...
прикрадај
се
!
...
Они
ће
те
други
смотрити
!
—
викао
је
Маринко
,
хватајући
га
за
рукав
од
кошуље
.
—
Ено
,
види
,
како
се
ребри
!
...
Гледај
,
гледај
,
како
јој
нешто
шапуће
!
...
види
,
види
,
види
,
како
се
она
смешка
!
...
сигурно
јој
прича
о
своме
јунаштву
и
твојој
срамоти
!
...
нуто
,
како
јој
се
прегиње
!
...
Лакше
...
лакше
!
...
За
онај
цер
онде
!
...
Баш
ће
тиком
мимо
тебе
проћи
...
Лазар
се
—
као
гуја
—
вукао
од
дрвета
до
дрвета
...
Он
више
не
беше
човек
—
него
звер
...
Коло
,
весело
коло
,
велико
као
градина
,
повија
се
као
пламен
на
ветру
:
то
овамо
,
то
онамо
...
Свирач
задуван
,
ознојен
,
застао
пред
Иванковићем
,
па
свира
места
,
а
овај
преплеће
ногама
,
као
да
коске
у
њима
нема
.
Наједаред
се
проломи
да
гора
јекну
:
—
Јелице
!
...
Сад
играј
!
...
Последњи
слог
заглуши
пуцањ
из
пиштоља
,
који
се
разлеже
по
лугу
...
Станко
посрте
и
паде
на
десно
колено
...
Јелица
цикну
и
диже
руке
нада
се
,
а
све
друго
окамени
се
на
месту
...
Наста
тајац
...
Само
се
чуло
како
пуца
суво
грање
у
чести
...
Неколико
тренутака
потраја
мртва
тишина
...
Станко
Јуришић
први
дође
к
себи
.
Он
притрча
своме
имењаку
.
—
Имењаче
!
...
Имењаче
!
...
—
викну
и
ухвати
га
за
руку
.
—
Чујем
!
—
одговори
Станко
.
—
Јеси
жив
?
—
Жив
сам
—
рече
он
и
,
ухвативши
га
за
руку
,
диже
се
полако
.
Али
се
љуљао
.
Све
дође
к
себи
и
опколи
их
.
—
Јеси
рањен
?
—
Не
знам
.
—
Боли
ли
те
где
?
—
Не
боли
...
Али
ми
неки
црвени
колутови
на
очима
па
ништа
не
видим
...
—
Ама
ко
то
пуца
,
људи
?
—
упита
Иванковић
.
—
Лазар
!
—
викну
неколико
њих
.
Станко
трљаше
очи
...
Кад
је
себи
дошао
и
почео
мало
назирати
,
он
седе
.
—
Ама
,
кажите
ми
,
људи
,
шта
ово
би
!
—
рече
он
.
Јуришић
му
исприча
.
—
Не
могу
да
будем
паметан
зашто
је
то
чинио
!
...
Нисам
ни
мислио
о
томе
!
...
Наједаред
само
ми
мрче
свест
!
...
Нисам
чуо
ни
пуцња
!
...
—
Знате
ли
где
је
ударио
куршум
?
—
викну
Шокчанић
.
—
Где
?
—
заграјаше
са
свију
страна
.
—
У
капу
,
ево
!
...
И
пружи
му
капу
.
Станко
не
беше
присебан
,
па
није
могао
ни
назрети
опасност
која
му
је
претила
.
Сасвим
равнодушно
је
завлачио
прст
у
рупе
које
му
је
куршум
на
његовој
капи
начинио
...
Једино
што
је
осећао
беше
да
га
глава
заноси
...
Момчад
се
љутила
.
—
Хоће
да
убије
што
му
је
одскочио
и
што
га
је
оборио
!
...
Срам
га
било
!
...
—
виче
Станко
Јуришић
.
—
Онда
је
требало
и
ја
њега
,
што
ми
је
одскочио
!
...
—
Није
—
виче
Шокчанић
.
—
Требало
би
од
Црне
Баре
направити
гробље
!
...
И
док
се
још
младеж
љутила
,
сунце
се
журило
своме
смирају
.
Сенке
дрвећа
беху
огромне
;
чак
и
сенка
човечја
беше
већ
као
грм
...
Од
Дрине
је
пиркао
свеж
поветарац
.
—
Ево
ноћи
!
...
Хоћемо
ли
кућама
?
—
викну
један
.
—
Можемо
!
—
рече
неколицина
.
—
Хајде
ко
хоће
!
И
почеше
се
разилазити
у
гомилицама
.
И
Станко
се
диже
,
узе
Јелицу
за
руку
па
пође
најлак
...
Осећао
је
умор
и
клонулост
...
И
никако
не
може
да
се
освести
,
да
дође
к
себи
и
да
разуме
све
што
се
десило
...
Нешто
,
као
пека
грмљавина
из
дубине
,
збуњиваше
му
мозак
.
—
Е
,
брате
!
—
рече
он
тихо
,
као
да
је
самом
себи
говорио
.
Јелица
прошапута
:
—
И
баш
хтеде
да
те
убије
?
Он
слеже
раменима
.
—
И
то
због
мене
!
Као
да
му
неко
опали
шамар
,
он
се
трже
,
разрогачи
очи
и
погледа
је
страшним
погледом
:
—
Због
тебе
?
!
—
Због
мене
!
...
Зар
ти
не
знаш
?
...
А
он
те
одавно
мрзи
...
Станку
наједанпут
пуче
пред
очима
...
Он
се
сећао
свега
;
сећао
се
како
га
је
Лазар
избегавао
;
сећао
се
како
је
узвикнуо
:
„
Јелице
!
...
Сад
играј
!
...
”
И
у
његовој
се
души
нешто
закува
...
Нешто
чудно
,
али
страшно
...
Нешто
што
он
,
до
данас
,
никад
не
осети
...
5
.
ЗЛОЧИНАЦ
Чим
је
опалио
пиштољ
,
чим
је
видео
Станка
да
посрте
и
паде
—
Лазар
се
наједанпут
окрете
,
баци
пиштољ
,
па
наже
бежати
...
Трчао
је
што
игда
може
,
јурио
је
као
да
га
беси
гоне
...
Чуо
је
да
пуца
гране
за
њим
,
па
му
се
учини
да
га
неко
вија
.
Беше
заборавио
да
је
крај
њега
био
Маринко
...
Мислио
је
да
се
све
село
дигло
за
њим
у
потеру
...
Није
имао
куражи
да
се
осврне
;
бојао
се
стићи
ће
га
,
освртајем
ће
издангубити
!
...
Напрегао
сву
снагу
па
јури
.
Куда
?
...
Он
није
знао
,
није
чак
ни
мислио
куда
ће
.
Хтео
је
да
побегне
,
да
се
сакрије
,
па
ма
у
пакао
,
ако
само
склоништа
нађе
...
Прескакао
је
трн
,
пањ
,
све
што
му
на
путу
беше
,
јер
није
гледао
куд
иде
ни
где
главом
удара
.
Али
снага
га
поче
издавати
.
Дах
му
је
бивао
све
краћи
и
краћи
,
а
корак
све
мањи
и
мањи
...
И
најзад
он
паде
ничице
и
покри
лице
рукама
...
Заптио
слух
,
притајао
дах
,
решио
се
на
све
:
што
је
—
ту
је
!
...
Крв
му
јурну
у
главу
,
и
као
нека
мала
несвестица
помрче
му
свест
за
часак
...
Наскоро
дође
к
себи
.
Онако
понурен
ослушкивао
је
,
али
не
чу
ни
шума
ни
вреве
,
и
он
диже
главу
...
Диже
је
мало
више
