Па...
дојурио
сам
,
мајка
ми
је
била
у
Прокупљу
.
Чуо
сам
да
је
избегла
,
па
како
су
прокупачки
бегунци
овуда
прошли
,
рекох
да
је
нађем
.
У
јутру
рано
морам
натраг
да
ми
не
би
измакла
команда
.
—
А
јесте
ли
нашли
мајку
?
—
Нисам
,
ко
ће
је
наћи
у
овоме
кијамету
од
народа
.
Рекох
да
јој
се
само
јавим
,
нисмо
се
видели
скоро
годину
дана
и
...
ко
зна
хоћемо
ли
се
кадгод
видети
?
—
Смем
ли
знати
одакле
одступате
?
—
А
што
да
не
смете
знати
?
—
изненади
се
официр
.
—
Шта
знам
—
узех
да
се
правдам
—
ко
велим
да
није
поверљиво
.
—
Ама
чега
још
и
сад
има
поверљивог
!
—
узвикну
он
и
насмеја
се
готово
гласно
али
ипак
горко
—
Поверљиве
су
акције
које
непријатељ
не
сме
знати
да
их
не
би
осујетио
или
предухитрио
!
А
каква
је
ово
акција
?
Повлачење
,
повлачење
без
реда
,
без
плана
,
без
намере
,
без
циља
;
повлачење
које
цео
свет
гледа
и
које
управо
заједнички
врши
и
и
војска
и
народ
.
Чега
има
ту
поверљивог
?
Шта
је
то
што
се
ту
да
сакрити
или
што
би
се
могло
сакрити
?
—
И
он
учини
руком
један
гест
као
да
би
хтео
рећи
:
отишло
је
све
до
ђавола
,
па
шта
има
да
се
крије
више
!
—
Одакле
се
повлачите
?
—
Са
Чачка
,
кроз
клисуру
.
—
Јесте
ли
имали
борбе
при
повлачењу
?
—
Имали
смо
,
на
Чачку
нарочито
.
То
је
ваљда
и
била
последња
већа
борба
.
Овамо
ко
зна
хоће
ли
их
и
бити
?
—
Зар
је
Чачак
непријатељ
борбом
освојио
?
—
Не
,
али
смо
га
ми
освојили
.
—
Ми
?
—
Па
да
,
ми
!
Ко
хоће
да
зна
како
смо
одступали
и
како
је
у
опште
српска
војска
одступала
а
непријатељ
напредовао
,
тај
треба
да
се
распита
о
борби
на
Чачку
.
—
Значи
,
велики
сте
пораз
нанели
непријатељу
у
тој
борби
?
—
И
то
,
али
није
само
то
.
Борбу
на
Чачку
требало
би
забележити
по
томе
,
што
је
то
борба
растурених
јединица
,
малих
,
усамљених
јединица
,
од
којих
свака
својим
путем
одступа
а
пред
појавом
непријатеља
све
се
то
збира
,
образује
војску
и
туче
непријатеља
организованог
и
снажног
.
—
Па
што
не
забележите
то
?
—
Ја
?
.
.
Не
умем
!
Није
ми
до
тога
а
и
не
умем
.
Све
сам
видео
,
све
сам
чуо
,
свуда
сам
био
,
али
не
умем
да
забележим
.
—
Би
ли
бар
мени
испричали
?
—
Хоћу
!
—
одговори
он
са
највећом
готовошћу
—
Хоћу
,
па
ако
сте
писмени
запишите
то
,
вредно
је
записати
.
Ја
ућутах
,
очекујући
да
почне
причу
о
борби
на
Чачку
.
Он
окваси
понова
грло
и
поуми
да
почне
,
али
напрегну
слух
и
обрати
пажњу
на
другу
страну
.
—
Чујте
!
—
рече
—
Ево
их
стижу
!
—
Ко
?
—
Моравци
!
Прескачући
преко
гомиле
спавача
,
помажући
се
фењером
,
пођох
одмах
довикујући
с
врата
:
—
Само
да
их
видим
.
Вратићу
се
,
сачувајте
ми
место
.
Напоље
ме
освежи
ваздух
,
јер
ме
је
била
већ
заморила
она
тешка
и
загушљива
запара
у
кафани
.
Ноћ
је
била
густа
и
мрачна
и
јасно
се
чуо
бат
гомиле
из
даљине
.
Пођох
тамо
у
сусрет
.
Приштина
,
која
је
до
саме
вечери
нестрпљиво
очекивала
долазак
војске
,
предала
се
била
дубокоме
сну
који
јој
је
успавао
и
све
наде
.
Али
,
као
да
су
сви
ипак
спавали
на
једно
ухо
а
другим
ослухивали
,
јер
бат
гомиле
на
мах
пробуди
целу
варош
те
на
кућама
се
отворише
са
великом
лупом
,
нагло
и
готово
једновремено
прозори
и
појавише
се
гомиле
чупавих
глава
оних
који
су
мало
пре
без
наде
полегали
.
На
свима
се
прозорима
појавише
светиљке
,
лампе
и
свеће
,
које
голе
руке
почеше
да
износе
ван
прозора
како
би
бациле
светлост
на
мрачну
улицу
те
осветлиле
пут
војсци
која
нам
последњу
наду
доноси
.
То
је
била
једна
врста
импровизиране
илуминације
којом
је
,
као
чаробним
штапићем
из
сна
пробуђена
варош
,
поздрављала
оне
од
којих
је
очекивала
свој
спас
.
—
Нисам
тврдо
ни
заспао
!
—
говорио
ми
је
сутра
дан
један
пријатељ
—
Узнемиравало
ме
то
што
синоћ
није
стигла
дивизија
.
Почео
сам
да
сумњам
да
и
то
није
једно
од
многобројних
обећања
и
многобројних
наших
надања
.
И
када
ме
је
најзад
савладао
сан
,
мени
се
чини
да
сам
још
увек
једним
ухом
ослухивао
:
хоће
ли
доћи
?
Бледа
светлост
петролејских
лампи
и
свећа
,
са
којих
је
ветар
пламен
повијао
,
бацао
је
неку
тајанствену
,
непоуздану
светлост
кроз
мрачну
улицу
којом
је
војска
,
уморна
дугим
и
напорним
маршем
,
испрскана
дебелим
блатом
и
оквашена
студеном
кишом
,
полако
и
тромо
промицала
.
Бат
цокула
и
мљаскање
опанака
по
блату
,
разорио
је
мртву
тишину
која
је
до
мало
час
владала
,
те
кроз
тесне
и
мрачне
улице
одјекивало
је
као
кроз
пусте
лагуме
.
Војници
и
ако
заморени
,
дизали
су
главе
и
погледали
на
прозоре
,
одакле
су
им
светиљке
осветљавале
препланула
лица
а
гомиле
очију
и
осмеха
,
који
нада
исписује
на
уснама
,
поздрављала
их
.
—
Но
хвала
Богу
,
сад
ћу
мирније
спавати
!
—
рече
један
,
који
је
светиљком
у
руци
и
огрнут
ћебетом
,
под
којим
је
дотле
спавао
,
посматрао
пред
вратима
,
крај
којих
сам
и
ја
стао
,
пролазак
дивизије
.
—
Па
јест
—
одговорих
тек
колико
да
одговорим
.
—
Како
да
није
!
—
настави
он
—
Познајем
ја
Моравце
!
За
три
дана
ћемо
се
вратити
у
Скопље
.
Ма
да
,
после
разговора
који
сам
мало
час
водио
са
оним
официром
,
разочаран
у
велику
задаћу
коју
смо
дотле
сви
приписивали
Моравској
Дивизији
,
осетио
сам
у
томе
тренутку
потребу
да
не
разочаравам
друге
.
То
је
осећање
онога
који
тешкоме
болеснику
,
за
којега
су
већ
и
лекари
изгубили
поуздање
,
неће
да
каже
праву
истину
и
залагује
га
новим
надама
.
Можда
би
се
тако
дали
правдати
и
они
лажни
комуникеи
у
којима
нам
се
причало
о
савезничкој
помоћи
,
о
Русији
,
о
Румунији
и
др
.
Кад
већ
прођоше
дуги
и
бескрајни
редови
,
поче
једна
по
једна
светиљка
да
се
увлачи
,
један
по
један
прозор
да
се
затвара
а
мало
за
тим
и
да
се
гаси
.
И
опет
завлада
улицом
дубока
тама
мочарне
јесење
ноћи
и
све
понова
заспа
тврдим
сном
који
вера
и
поуздање
носи
.
Ја
се
вратих
у
ону
механу
.
Још
једном
ме
задахну
топла
и
смрдљива
јара
,
која
ме
је
у
овоме
часу
гушила
као
да
сам
сишао
у
какву
дубоку
костурницу
.
Официр
је
седео
непомично
на
своме
месту
.
—
Стигли
?
—
упита
ме
.
—
Стигли
!
—
одговорих
и
посадих
се
на
џак
где
ми
је
он
сачувао
место
а
фењерић
оставих
међ
ноге
на
под
.
Официр
тад
поче
да
ми
казује
о
борби
на
Чачку
.
Казивао
је
много
и
ја
,
вероватно
нисам
упамтио
све
.
Ипак
сам
сутра
дан
забележио
датуме
и
поједина
места
.
Из
тих
мојих
бележака
и
из
памћења
,
колико
сам
га
сачувао
,
ја
данас
препричавам
то
казивање
,
препричавам
га
својим
речима
.
Официрево
казивање
је
било
можда
природније
и
једноставније
,
али
сам
ја
само
целину
сачувао
у
сећању
и
казујем
је
онако
како
сам
је
сачувао
.
ВИИИ
Једна
Борба
У
Гучу
,
на
Бјелици
,
под
Јелицом
планином
,
стиже
17
.
октобра
с
вечери
једна
батерија
,
пред
којом
је
јахао
официр
снажних
плећа
и
препланула
лица
а
оштрих
и
тврдих
црта
као
од
бронзе
саливених
.
Дан
се
већ
био
увелико
гасио
,
дућани
и
радње
ове
мале
варошице
биле
су
већ
затворене
и
свако
се
повукао
у
своју
кућу
.
Кад
гломазни
топовски
точкови
затандркаше
мртвом
чаршијом
,
узнемири
се
забачена
паланка
и
наста
узбуђење
међу
њене
грађане
.
Батерија
прође
и
изби
на
други
крај
варошице
,
официр
заустави
на
једној
чистини
поворку
,
нареди
вољно
и
све
остало
за
одмориште
те
сјаха
с
коња
и
предаде
га
посилном
.
Одмах
настаде
у
батерији
жив
покрет
момчади
која
поскака
са
седишта
и
предузе
све
да
припреми
за
одмор
.
Једни
пођоше
по
сено
и
дрва
,
други
узеше
да
стоварују
каре
,
трећи
да
побијају
коље
за
које
ће
везати
стоку
а
четврти
пођоше
до
реке
по
воду
,
те
да
оперу
топовске
точкове
и
поскидају
са
њих
дебело
блато
које
су
понели
са
друма
од
Ариља
одакле
су
јутрос
кренули
.
Уморни
волови
који
вуку
ову
батерију
,
ослобођени
јарма
,
узеше
да
дахћу
очекујући
да
им
се
положи
храна
.
А
официр
,
пошто
је
још
неке
наредбе
издао
,
крете
натраг
у
варошицу
да
потражи
телеграф
.
То
је
била
свега
једна
пољска
позицијска
батерија
Дринске
Дивизије
која
стиже
отуд
са
Дрине
,
са
Суве
Горе
.
Када
је
27
.
септембра
непријатељ
,
после
вишедневне
борбе
прешао
Дрину
,
батерија
је
ова
добила
наредбу
да
се
одмах
повуче
на
Добрун-Вардиште
,
одакле
је
преко
Шаргана
стигла
у
Ужице
.
Непријатељ
је
тада
већ
дубоко
био
ушао
у
Србију
те
се
морало
и
даље
одступати
,
од
Ужица
на
Пожегу
па
у
Ариље
а
одатле
на
Гучу
.
Официр
оборене
главе
а
забачене
капе
изнад
чела
лагано
корача
некалдрмисаном
,
оцедитом
улицом
варошице
,
не
обзирући
се
на
радознале
погледе
преплашених
становника
до
којих
,
преко
високе
Јелице
,
једва
да
допре
из
Чачка
каква
вест
о
ситуацији
у
земљи
,
те
које
долазак
једне
батерије
са
Дрине
чак
овамо
у
срце
Шумадије
,
испуњава
тешком
бригом
и
слутњом
.
Полицијски
писар
,
који
се
придружио
капетану
и
коначару
,
један
улопан
и
неизбријан
срески
тип
,
покушао
је
уступ
и
да
постави
по
где
које
питање
али
је
капетан
само
одмахнуо
руком
не
одговарајући
му
.
Писар
,
видећи
да
на
питања
не
добија
одговоре
,
узе
непитан
сам
да
прича
шта
зна
,
шта
је
чуо
,
шта
је
допрло
до
Гуче
.
—
Овамо
не
ваља
.
Званично
ништа
немамо
,
ал
тако
кажу
.
Веле
непријатељ
је
кренуо
из
Ваљева
,
слази
преко
Трбушана
и
Љубића
.
Слали
смо
коњаника
а
разговарали
смо
и
преко
телеграфа
са
Чачком
.
Имам
и
једно
писмо
од
мога
колеге
,
послао
ми
по
мом
коњанику
,
вели
:
ми
евакуишемо
.
То
још
пре
три
дана
а
отад
не
знам
како
је
.
Немамо
никаквих
вести
!
Капетан
нерасположен
да
се
упусти
у
разговор
,
саслушао
је
све
ове
вести
које
,
ма
колико
биле
и
непоуздане
,
ипак
дају
нешто
података
да
се
ситуација
може
бар
наслућивати
.
Он
је
,
размишљајући
о
добивеним
вестима
одбио
онај
један
проценат
који
војници
увек
приписују
страху
,
због
којега
цивилаши
преувеличавају
вести
и
изашло
му
је
од
прилике
да
се
борбе
воде
вероватно
негде
око
Ваљева
,
рецимо
,
на
положајима
изнад
Ваљева
.
Највише
још
што
би
се
могло
дозволити
,
ако
су
Аустријанци
једновремено
сишли
и
Колубаром
и
Јадром
преко
Осечине
,
било
би
то
да
је
и
Ваљево
пало
.
Према
томе
капетан
је
срачунао
да
ће
у
Гучи
завршити
своје
одступање
и
ту
сачекати
наредбе
које
ће
гласити
да
са
батеријом
крене
на
тај
нови
фронт
.
Преплављен
тим
мислима
и
не
слушајући
даља
казивања
писарева
,
који
је
тапкао
за
њим
по
блату
,
капетан
се
уврати
у
среску
зграду
,
из
чијег
је
зида
истицао
читав
сноп
жица
који
је
прихватао
један
дирек
побијен
испред
зграде
.
У
телеграфској
станици
затече
он
телеграфискињу
која
је
беспослена
читала
неки
стари
број
београдских
новина
.
Он
нареди
да
потражи
везу
и
распита
се
где
се
налази
Команда
Ужичке
војске
.
Седе
затим
и
написа
телеграм
којим
извештава
команданта
да
се
налази
у
Гучи
и
остави
потпоручика
да
чека
везу
и
испошље
телеграм
а
он
оде
да
потражи
мало
одмора
.
Прихватио
се
у
кафани
где
му
је
спремљен
конак
па
се
затим
повукао
у
собу
и
убрзо
уморан
легао
.
Била
је
већ
прошла
поноћ
кад
на
капетанова
врата
неко
закуца
најпре
тихо
а
затим
јаче
.
Био
је
то
потпоручик
који
је
довео
собом
једног
ордонанса
.
Капетан
још
довољно
неодморен
и
неиспаван
седе
на
кревет
и
припали
свећу
у
ниском
лименом
свећњаку
.
Ордонанс
,
који
са
потпоручиком
уђе
у
собу
,
предаде
му
једну
малу
коверту
,
коју
капетан
хитно
отвори
и
принесе
лист
хартије
свећи
.
Прелети
га
једанпут
и
двапут
па
,
не
говорећи
ни
речи
,
подписа
завој
и
врати
га
ордонансу
који
салутира
и
оде
.
Капетан
се
диже
са
постеље
и
рече
потпоручику
који
је
остао
у
соби
:
—
Идите
одмах
избудите
људство
.
—
Покрет
?
—
учини
потпоручик
изненађен
јер
он
још
није
био
ни
легао
да
се
одмори
.
—
Покрет
!
—
одговори
капетан
суво
.
—
Хитан
?
—
пита
даље
потпоручик
.
—
Одмах
,
још
ноћас
!
—
На
коју
страну
?
—
Видећемо
,
казаћу
!
—
Стока
је
преморена
!
—
усуди
се
да
примети
потпоручик
.
—
Знам
!
Учините
као
што
сам
вам
наредио
!
—
одговори
капетан
и
окрете
се
буновном
и
дремовном
посилном
,
који
је
упао
у
собу
,
те
му
нареди
да
поскида
с
чизама
колико
толико
синоћне
блато
и
спреми
остали
пртљаг
.
Потпоручик
салутира
и
оде
а
мало
после
,
док
се
капетан
још
навлачио
и
опремао
,
писну
трубни
знак
тамо
крај
реке
и
просече
ноћну
тишину
која
је
лежала
над
паланчицом
.
Кад
је
већ
навукао
и
шињел
и
опасао
револвер
,
он
узе
још
једном
наредбу
која
је
лежала
на
сточићу
,
да
је
понова
прочита
.
Наредба
је
била
од
Команданта
Ужичке
војске
,
у
њој
му
се
наређује
да
одмах
крене
за
Чачак
и
да
гледа
да
се
пробије
кроз
варош
,
иначе
му
је
батерија
изгубљена
јер
је
Чачак
пред
падом
.
—
Ипак
,
она
синоћна
обавештења
писарева
нису
била
нетачна
!
—
сину
кроз
главу
капетану
,
стрпа
наредбу
у
џеп
од
шињела
и
натуче
капу
на
незачешљану
главу
па
пође
кроз
ноћ
телеграфу
да
потражи
Чачак
те
да
распита
каква
је
ситуација
тамо
,
не
би
ли
сазнао
није
ли
већ
доцкан
кренути
на
ту
страну
.
Телеграфискиња
,
која
је
спавала
на
кревету
за
дежурне
,
диже
се
и
поче
ударати
у
апарат
тражећи
Чачак
,
али
се
отуд
нико
не
одазва
.
—
Не
одзива
се
?
—
упита
капетан
нестрпљиво
.
—
Од
синоћ
се
,
господине
,
не
одзива
.
Звала
сам
неколико
пута
.
Мора
да
су
наши
већ
напустили
телеграф
и
непријатељ
ваљда
...
—
Биће
да
се
воде
борбе
па
је
линија
заузета
!
—
пресече
је
капетан
,
не
желећи
јој
дозволити
да
каже
оно
што
је
и
сам
у
томе
тренутку
помислио
и
што
му
је
новом
и
тешком
бригом
осенчило
чело
.
Он
пође
нагло
из
телеграфа
и
упути
се
тамо
где
је
батерија
била
већ
сва
на
ногама
и
у
покрету
,
спремајући
се
за
полазак
.
За
мало
и
он
узјаха
коња
а
момци
седоше
на
своја
седишта
.
За
ноћи
батерија
је
прешла
драгачевску
равницу
,
од
Гуче
до
Јелице
,
а
са
зором
се
већ
пела
уз
Јелицу
,
те
кад
освоји
дан
она
се
поче
спуштати
ка
Чачку
.
Претпостављајући
да
непријатељ
мора
бити
негде
у
близини
,
капетан
,
јашући
далеко
испред
батерије
,
учетворостручи
пажњу
.
Он
још
од
ране
зоре
посла
у
извидницу
једнога
поднаредника
са
два
војника
који
далеко
измакоше
и
требали
су
се
већ
вратити
.
Под
њим
се
развила
серпентинска
џада
која
обавија
као
змија
Јелицу
те
је
далеко
под
собом
могао
сагледати
делове
друма
,
што
му
је
олакшавало
да
са
извесним
поуздањем
креће
напред
,
прибојавајући
се
ипак
изненађења
на
превојима
,
у
толико
пре
што
на
овоме
стрмоме
путу
не
би
могао
са
батеријом
оперисати
,
нити
би
је
на
ускоме
друму
могао
кренути
за
повратак
,
нити
би
је
преморена
стока
могла
узнети
натраг
на
Јелицу
са
које
се
спушта
.
Једнога
тренутка
заустави
капетан
батерију
и
изјаха
напред
до
једнога
завоја
са
којега
се
далеко
догледа
повијена
пантљика
јеличкога
друма
и
,
тамо
под
Јелицом
,
Чачак
који
броји
последње
сате
своје
слободе
.
Далеко
под
собом
спази
капетан
на
догледу
извесно
кретање
.
Њега
текну
нешто
,
али
кад
понова
загледа
познаде
по
броју
људи
да
се
то
његова
извидница
враћа
те
јој
похита
у
сусрет
.
Поднаредник
који
је
слазио
чак
до
Чачка
,
рапортира
капетану
,
да
су
јуче
још
Чачак
напустиле
све
наше
власти
и
да
су
обе
ћуприје
на
Морави
бачене
у
ваздух
.
Непријатељ
још
није
ушао
али
се
зна
да
слази
с
Љубића
и
укопава
се
с
оне
стране
Мораве
.
Варош
је
спремна
за
предају
и
очекује
се
улазак
непријатеља
свакога
часа
.
Опасност
је
велика
за
батерију
да
настави
пут
за
Чачак
јер
може
непријатеља
затећи
већ
у
вароши
.
Саслушавши
овај
рапорт
,
капетан
се
за
тренутак
размисли
па
ободе
коња
и
хитно
се
врати
батерији
те
издаде
наређење
да
се
журно
креће
ка
Чачку
не
би
ли
се
уграбило
проћи
кроз
варош
пре
но
што
би
непријатељ
ушао
и
заробио
батерију
.
И
ма
да
је
стока
већ
била
потпуно
клонула
од
силнога
умора
,
пут
који
је
био
стрм
и
под
ногом
,
олакша
те
батерија
живље
крете
.
Било
је
десет
и
по
часова
пре
подне
18
.
октобра
,
на
сам
дан
Светога
Луке
,
када
ова
батерија
наиђе
иваничким
сокаком
на
чачанску
калдрму
и
капетан
на
коњу
пред
њом
.
У
вароши
тишина
,
мртвило
.
Из
кућерака
са
застртим
прозорима
провирују
преплашене
очи
становника
који
су
се
већ
предали
судбини
те
су
још
ради
само
да
виде
како
изгледа
та
њихова
судбина
.
Са
по
где
које
капије
извирује
женско
чељаде
,
људи
су
се
извесно
повукли
у
куће
јер
нису
ради
у
првим
тренутцима
уласка
непријатељске
војске
појављивати
се
.
На
једној
кућици
већ
виси
бели
барјачић
а
пред
кућом
остарија
жена
престрављено
погледа
непријатеља
кога
очекује
.
Загледа
добро
и
кад
у
војницима
позна
своје
,
српске
војнике
,
она
се
преобрази
изненађењем
и
осети
се
срамна
те
грчевито
здера
бели
барјакчић
с
мотке
и
утрча
у
кућу
,
одакле
мало
час
искуљаше
читаве
гомиле
жена
и
деце
радознало
и
са
усхићењем
посматрајући
српску
војску
коју
нису
очекивали
.
Мало
даље
,
опет
пред
вратима
једне
кућице
,
жена
спазила
српску
војску
и
српског
официра
па
стидно
сакрила
за
леђима
бело
барјаче
и
сикирче
којим
га
је
требала
да
прикуца
на
капији
.
Капетан
спази
,
боно
га
текну
и
узвикну
јој
с
коња
:
—
Зар
није
,
сестро
,
рано
да
дижеш
тај
срамни
барјак
?
Она
постиђено
баци
барјак
и
сикирче
и
побеже
у
кућу
.
То
све
на
уласку
у
варош
,
међу
првим
кућама
.
Кад
батерија
уђе
мало
дубље
,
сагледа
капетан
тек
праву
слику
једне
вароши
у
агонији
.
Чачак
је
тада
крцао
од
избеглица
и
све
то
престрављено
и
забринуто
,
сабрано
у
гомилице
,
стајало
је
пред
дућанима
,
пред
кућама
,
помирено
са
судбином
,
шапћући
међ
собом
са
извесним
узбуђењем
изазваним
непознавањем
опасности
која
се
приближује
.
Што
дубље
средини
вароши
беле
заставе
све
чешће
,
нарочито
на
угледнијим
кућама
.
На
општини
такође
бела
застава
и
под
овом
сабрао
се
нарочити
одбор
грађана
који
је
образован
да
изврши
предају
вароши
.
Као
нарочиту
значку
лојалности
и
готовости
на
предају
,
сваки
је
од
ових
одборника
носио
још
омотану
,
на
левоме
рукаву
,
и
једну
белу
врпцу
.
Светина
на
улици
и
пред
општином
,
заједно
са
овим
белим
одбором
,
очекујући
са
извесним
неодређеним
страхом
,
слутњом
и
немилим
предосећањем
улазак
непријатељске
војске
,
који
има
да
означи
почетак
робовања
,
са
нескривеним
изненађењем
предусрете
српског
официра
са
батеријом
.
На
лицима
свих
било
је
исписано
питање
:
„
Откуд
ти
?
“
.
Што
је
капетан
ближе
прилазио
белој
општинској
застави
и
престрављеној
гомили
,
сабраној
под
њом
,
изненађење
се
ово
претвараше
у
праву
запрепашћеност
.
Измирено
већ
са
предајом
,
измирено
већ
са
робовањем
,
становништво
је
готово
са
негодовањем
пресретало
од
некуд
залуталу
српску
батерију
,
која
ће
навући
борбу
и
са
њом
гнев
непријатељев
,
смрт
и
разор
вароши
.
Капетан
је
осетио
то
негодовање
у
погледу
светине
и
одбора
и
у
души
му
то
изазва
бону
одвратност
и
плануше
му
образи
срџбом
.
Он
напусти
батерију
те
ова
настави
пут
калдрмом
а
притера
коња
пред
општинску
зграду
.
—
Шта
је
то
?
—
грмну
капетан
с
коња
сакупљеним
одборницима
са
белом
траком
око
рукава
.
Нико
му
ни
речи
не
одговори
.
—
Ко
обеси
ту
срамну
заставу
?
—
грмну
капетан
и
потера
коња
у
саму
гомилу
.
Одборници
се
згледаше
међу
собом
и
председник
њихов
приђе
капетану
љубазно
:
—
Ми
,
господине
капетане
,
очекујемо
непријатеља
сваки
час
...
—
Скидај
то
!
—
прекиде
га
капетан
—
Зар
не
видиш
да
су
оно
тамо
српски
војници
,
зар
не
видиш
да
сам
ја
српски
официр
;
зар
ти
хоћеш
да
ја
српску
војску
,
макар
и
у
одступању
,
проводим
под
белим
заставама
?
—
Молим
лепо
!
—
узе
председник
белога
одбора
опет
реч
да
се
објасни
—
Ми
смо
напуштени
и
ми
имамо
право
да
се
сами
опредељујемо
према
даљој
својој
судбини
.
—
Опредељујте
се
кад
више
ни
једног
српског
војника
не
буде
у
вароши
.
Док
сам
ја
овде
још
нисте
робови
;
имате
кад
то
да
будете
.
Наређујем
да
се
бела
застава
скине
!
—
Ја
мислим
...
Он
не
изговори
реч
,
јер
капетан
плану
и
спусти
руку
на
револвер
и
пригушеним
гласом
цикну
:
—
Скидај
или
...
!
Бела
застава
паде
са
општинске
куће
,
поскидаше
се
и
са
осталих
кућа
улицом
којом
ће
посљедња
српска
батерија
проћи
.
Капетан
ободе
коња
и
похита
за
батеријом
.
Али
,
малочашњи
случај
није
био
и
последњи
који
је
капетановој
узбуђеној
души
нанео
бол
при
напуштању
већ
изгубљене
и
злој
судбини
остављене
вароши
.
Маса
света
,
међу
њима
највише
избеглица
из
других
места
,
а
међу
овима
велики
број
појединаца
и
читавих
породица
које
су
га
познавале
,
опкаљале
су
га
,
заустављале
му
коња
и
сузним
очима
и
узбуђеним
гласом
,
који
је
дрхтао
и
грцао
,
засипале
га
питањима
:
Одакле
иде
;
иде
ли
још
војске
;
има
ли
какве
наде
?
Капетан
хтеде
да
не
одговори
или
бар
да
прикрије
истину
али
гомила
из
његовог
устезања
и
снебивања
познаде
истину
и
то
га
нагна
да
јој
је
призна
.
—
Ово
је
последња
наша
батерија
.
Измичем
журно
да
не
будем
пресечен
—
али
,
да
би
их
и
утешио
он
додаде
—
ипак
,
чим
ухватим
тамо
положаје
,
зауставићу
се
!
Место
утехе
,
та
изјава
капетанова
изазва
још
већи
страх
код
светине
.
—
Не
тамо
,
не
над
Чачком
.
Идите
даље
,
што
даље
капетане
.
Бомбардоваће
нас
,
уништиће
нас
!
Капетан
им
обећава
и
његов
коњ
раскрчује
гомилу
те
полази
путем
ван
Чачка
,
којим
његова
батерија
већ
измиче
.
Али
на
крају
су
тамо
,
ван
вароши
,
још
и
касарне
,
које
су
претворене
у
болнице
,
претоварене
рањеницима
који
су
се
начетили
на
прозоре
и
измилили
испред
болнице
па
довикују
отуд
:
—
Одакле
господине
капетане
?
Куда
господине
капетане
?
Је
ли
далеко
непријатељ
,
господине
капетане
?
Хоћете
ли
примити
борбу
,
господине
капетане
?
Капетан
одмахује
руком
и
окреће
главу
да
не
види
ово
несретно
будуће
робље
међу
којима
има
можда
и
његових
другова
,
и
удара
мамузу
у
слабине
коњу
не
би
ли
што
пре
стигао
батерију
која
је
већ
измакла
друмом
.
Испред
трнавске
механе
више
Чачка
изађе
водник
пред
капетана
и
саопшти
му
да
је
стока
толико
малаксала
,
да
већ
посрће
и
пада
.
Месец
дана
та
стока
,
неисхрањена
,
без
одмора
,
тегли
од
Дрине
до
Чачка
.
Капетан
нареди
да
се
ту
,
код
трнавске
механе
,
изнад
самог
Чачка
,
остане
на
одмор
али
пред
подне
већ
он
доби
извештај
да
се
непријатељ
брзим
маршем
спушта
ка
Чачку
и
нареди
брзо
кретање
јер
ту
,
на
трнавској
механи
и
кад
би
могао
са
цигло
једном
батеријом
да
прими
борбу
,
не
би
то
учинио
ради
вароши
и
онога
света
,
који
га
је
молио
и
коме
је
дао
реч
да
ће
избећи
борбу
изнад
саме
вароши
.
Ма
да
је
друм
био
закрчен
бегунцима
и
старцима
из
трећег
позива
,
који
су
се
распрштали
још
испред
Чачка
,
код
села
Трбушана
,
ипак
се
пред
батеријом
свуда
отварао
пут
и
она
је
лагано
измицала
ка
селу
Јежевици
.
Посматрајући
старце
из
трећега
позива
како
гегуцају
каљавим
друмом
,
капетан
поуми
у
једноме
тренутку
да
их
прибере
око
своје
батерије
,
за
случај
да
буде
принуђен
примити
борбу
али
,
видећи
их
онако
изнурене
и
немоћне
,
одустаде
од
те
намере
у
толико
пре
,
што
код
села
Јежевице
натрапа
од
некуд
један
полуескадрон
коњице
трећег
позива
,
са
резервним
капетаном
као
командиром
.
Капетан
одмах
стави
овај
полуескадрон
под
своју
команду
и
истури
га
испред
непријатеља
.
У
само
подне
,
патроле
овога
ескадрона
јавише
капетану
да
је
непријатељ
ушао
у
Чачак
и
креће
даље
да
гони
његову
батерију
.
У
исто
време
стиже
капетану
и
глас
да
се
негде
на
друму
,
идући
Краљеву
,
налази
још
једна
батерија
дебанжова
и
један
вод
крупових
топова
којим
командује
један
доцент
Универзитета
,
резервни
капетан
.
Капетан
разасла
коњанике
поручујући
овима
да
застану
где
су
и
да
се
постарају
добити
везу
са
њим
а
сам
одмах
крете
ка
селу
Слатини
,
сад
већ
са
намером
да
се
ту
задржи
па
да
у
име
Божје
и
борбу
прими
,
осећајући
се
сад
већ
колико
толико
јачи
или
бар
не
више
усамљен
.
Да
би
се
могао
за
борбу
припремити
,
капетан
нареди
патролама
да
по
друмовима
почну
збирати
растурену
пешадију
па
чак
и
оне
трећепозивце
које
је
мало
час
запостављао
;
и
настаде
да
се
одмах
веже
телефоном
са
Краљевом
,
не
би
ли
ма
с
ким
,
ма
с
којом
командом
,
добио
везе
.
Мало
час
и
телефон
зазврча
.
Капетан
је
тражио
Краљево
да
пита
где
се
налази
Штаб
Прве
Армије
.
Телефон
му
донесе
вест
да
се
штаб
Прве
Армије
налази
у
Витановцу
и
он
запрепашћено
испусти
слушалицу
.
—
Дакле
на
левој
обали
Мораве
?
То
значи
да
војвода
Мишић
ни
појма
нема
да
је
непријатељ
изманеврисао
клисуру
Овчара
и
Каблара
и
да
је
заузео
Чачак
.
Тражи
хитно
Армијски
Штаб
!
—
дрекну
он
на
подофицира
телефонисту
.
Телефон
је
очајно
зврчао
,
телефониста
је
чинио
све
могуће
покушаје
и
напоре
,
али
је
до
те
везе
немогуће
било
доћи
.
Свакога
часа
јављале
су
се
ненадлежне
команде
,
војне
станице
или
су
се
укрштали
разни
гласови
,
разна
брујања
и
телефониста
је
уморан
прекидао
везу
,
да
мучан
посао
изнова
почне
.
Капетан
је
нестрпељиво
ходао
,
пушећи
грчевито
и
нервозно
цигарету
за
цигаретом
и
псујући
и
телефон
и
онога
ко
га
је
измислио
.
После
читавога
сата
напора
,
телефониста
клонуло
испусти
слушалицу
на
колено
.
—
Не
може
се
добити
веза
,
господине
капетане
!
—
Тражи
!
—
дрекну
овај
—
Мораш
добити
,
по
цену
живота
је
мораш
добити
!
Нов
сат
напора
,
укрштања
разних
гласова
,
јављања
ненадлежних
команда
и
;
најзад
капетан
чу
где
телефониста
неколико
пута
понови
:
—
Је
л
то
Штаб
?
Ало
,
је
л
то
Штаб
Прве
Армије
—
Је
ли
?
—
учини
капетан
и
у
једном
скоку
нађе
се
крај
телефона
те
зграби
слушалицу
.
—
Ало
!
Ало
!
—
наслони
капетан
слушалицу
на
уста
и
на
уво
.
—
Ало
!
Је
л
то
Штаб
Прве
Армије
?
Овде
командир
пољске
батерије
Дринске
Дивизије
.
Капетан
...
Ало
,
јест
!
Молим
саопштите
господину
начелнику
штаба
,
да
се
,
са
једном
пољском
позицијском
батеријом
Дринске
Дивизије
,
налазим
на
Слатини
,
више
Чачка
;
да
се
у
мојој
околини
и
у
вези
самном
налазе
—
и
капетан
настави
цео
рапорт
о
двема
батеријама
,
о
ескадрону
коњице
,
о
расутој
пешадији
,
за
коју
је
издао
наредбу
,
да
се
прибере
и
заврши
овим
:
—
Ја
сам
јутрос
у
десет
и
по
часова
прошао
кроз
Чачак
и
уставио
се
овде
;
непријатељ
је
ушао
у
Чачак
у
само
подне
и
наставио
пут
замном
...
—
Како
,
како
,
поновите
!
—
дрекну
глас
из
Армије
.
Капетан
понови
:
—
Непријатељ
је
ушао
у
Чачак
у
само
подне
и
наставио
...
—
То
је
немогуће
!
—
пресече
му
реч
глас
из
Армије
.
—
То
је
могуће
и
тако
је
!
—
одговори
капетан
.
—
Останите
на
телефону
!
—
наређује
глас
и
прекида
говор
.
Јасно
је
било
,
да
је
глас
о
паду
Чачка
морао
изазвати
запрепашћење
у
Армији
,
која
се
још
налазила
на
левој
обали
Мораве
.
Мало
час
,
јави
се
на
телефону
сам
начелник
Штаба
и
капетан
понови
вест
о
паду
Чачка
.
—
Ама
,
је
си
ли
ти
луд
,
знаш
ли
шта
говориш
?
—
зграњава
се
на
телефону
начелник
.
—
Нисам
луд
,
господине
пуковниче
,
говорим
вам
само
оно
,
што
поуздано
знам
и
што
је
тачно
и
молим
вас
лепо
,
да
о
томе
одмах
обавестите
господина
војводу
и
издате
ми
потребна
наређења
.
—
Останите
на
телефону
,
зваћу
самога
војводу
.
Одиста
,
мало
час
,
јави
се
сам
војвода
Мишић
.
—
Је
ли
тачна
вест
,
капетане
,
да
је
Чачак
од
подне
у
непријатељским
рукама
?
—
запита
војвода
,
који
је
капетана
лично
познавао
и
знао
га
из
бораба
,
које
су
се
1914
.
године
водиле
код
Прибоја
у
Санџаку
,
на
Црноме
Врху
,
на
Гласинцу
,
код
Побратца
и
пред
Сарајевом
.
Када
му
капетан
поузданим
гласом
понови
све
,
што
је
раније
рекао
,
војвода
му
нареди
да
понови
рапорт
о
стању
ствари
и
о
снагама
којима
располаже
,
а
кад
то
изврши
,
зазвони
кроз
телефонску
слушалицу
војводин
одлучан
глас
:
—
У
моје
име
стави
под
команду
све
,
што
ти
до
руку
дође
.
Остани
ту
где
си
и
,
ни
стопу
даље
!
Прими
борбу
и
употреби
све
,
да
непријатеља
задржиш
.
Само
преко
тебе
мртвога
сме
непријатељ
даље
!
—
Учинићу
као
што
наређујете
,
господине
војводо
!
—
одговори
капетан
.
—
Али
се
бојим
,
нећу
моћи
задржати
непријатеља
;
недовољне
су
ми
снаге
којима
располажем
а
нарочито
немам
пешадије
!
—
Држи
се
како
знаш
и
умеш
!
—
одговори
војвода
—
ако
си
ти
онај
стари
,
одржаћеш
се
.
Шаљем
ти
у
помоћ
најбољи
пук
пешадије
а
послаћу
ако
треба
и
целу
дивизију
.
Само
,
непријатељ
ни
стопе
даље
,
разумеш
ли
?
—
Разумем
,
господине
војводо
!
Кад
се
одвоји
од
телефона
,
капетан
се
живо
даде
на
посао
.
Прегледа
најпре
околину
села
,
изабра
положај
код
слатинског
гробља
и
нареди
,
да
се
ту
пласирају
топови
;
прибране
делове
пешадије
истури
напред
пут
Трнаве
,
према
непријатељу
,
и
посла
ордонансе
са
потребним
наредбама
и
саопштењима
круповој
и
дебанжовој
батерији
.
Мало
затим
стиже
и
коњаник
оздо
из
Трнаве
и
саопшти
капетану
,
да
је
коњица
већ
у
контакту
са
непријатељем
,
ту
око
трнавске
механе
,
и
да
се
ту
зауставило
непријатељско
наступање
,
јер
је
ноћ
већ
настала
.
Наста
ноћ
мрачна
и
облачна
.
Војници
наложише
ватре
у
заклонима
,
како
се
не
би
открили
непријатељу
,
а
капетан
се
повуче
у
слатинску
школу
,
коју
је
одредио
за
свој
штаб
и
у
коју
су
се
прибрали
и
болесници
.
Тек
што
се
забринути
капетан
посади
,
да
се
одмори
,
премишљајући
о
сутрашњем
тешкоме
дану
и
борби
која
му
предстоји
а
дојури
један
подофицир
и
рапортира
му
,
да
се
друмом
чује
брзи
ход
коњице
.
—
Којим
друмом
?
—
скочи
капетан
.
—
Из
Краљева
.
Капетан
се
умири
али
ипак
пође
напоље
јер
,
ма
да
отуд
не
може
доћи
непријатељ
,
ко
зна
да
не
буде
какве
заблуде
.
Друмом
је
стизала
наша
коњица
,
као
што
је
капетан
и
предвиђао
.
То
је
одељене
које
је
лично
војвода
Мишић
упутио
,
да
се
увери
о
стању
ствари
и
,
како
вођа
одељења
у
рапорту
изјави
,
да
се
у
невољи
нађе
.
Капетан
задржа
ово
одељење
да
преноћи
у
селу
те
да
у
јутру
начини
распоред
са
њиме
.
Сутра
освану
деветнаести
октобар
суморан
и
влажан
.
Небо
хладно
и
мрачно
као
чело
злочинчево
.
Из
мочара
испарава
влага
и
чисто
натапа
душу
зловољом
.
Не
мили
ти
дан
,
не
мили
ти
ни
живот
.
Бива
да
се
у
борби
таквих
дана
са
већим
самоодрицањем
иде
у
смрт
но
иначе
.
Патроле
јављају
да
је
већ
са
првим
сванућем
,
доле
код
Трнавске
механе
,
отпочело
чаркање
.
Плане
овде
или
онде
пушка
са
непријатељске
стране
а
одговара
јој
наша
.
Кад
дан
мало
више
освоји
,
поче
и
чешћа
чарка
те
глас
пушчане
праске
допире
чак
до
слатинских
положаја
.
Капетан
узјаха
коња
и
пође
предњим
,
истуреним
деловима
своје
малобројне
војске
,
да
осмотри
непријатеља
и
да
учини
потребне
измене
у
распореду
а
охрабри
оне
,
којима
је
намењено
да
приме
први
судар
са
непријатељем
.
За
капетаном
крете
и
оно
одељење
коњице
,
што
је
синоћ
у
мрак
стигло
.
На
Јежевици
с
једне
и
с
друге
стране
друма
полегли
по
земљи
старци
из
трећег
позива
и
оно
војника
,
што
су
их
патроле
јуче
прибрале
;
полегли
по
јаругама
,
по
кукурузу
или
похватали
заклонита
места
и
бусије
,
зид
,
дрво
и
камен
,
и
мирно
и
одмерено
одговарају
на
пушчане
поздраве
са
непријатељске
стране
.
Ни
непријатељ
још
није
био
отворио
живу
ватру
,
желећи
вероватно
најпре
да
одмери
снагу
нашу
или
очекујући
придолазак
својих
трупа
.
Командир
истурених
одељења
изађе
капетану
на
рапорт
и
саопшти
му
бројно
стање
прикупљене
пешадије
као
и
синоћне
и
јутрошње
кретање
непријатеља
.
Капетан
нареди
да
се
војници
,
расути
по
њивама
,
приберу
што
тешње
и
да
најогорченије
бране
друм
,
којим
ће
непријатељ
наступати
.
Нареди
још
и
чешћу
паљбу
,
како
би
непријатељ
добио
утисак
да
је
овде
већи
број
војске
.
—
Из
Армије
имамо
наредбу
да
изгинемо
сви
!
—
додаде
мирно
капетан
на
завршетку
својих
наредаба
.
—
Разумете
ли
?
—
Разумем
!
—
одговори
млади
резервни
официр
и
затресе
му
се
рука
,
коју
је
дигао
да
салутира
.
Ма
да
их
је
,
приликом
овога
разговора
,
поздравило
неколико
пушчаних
зрна
,
која
им
прохујаше
око
глава
и
капетан
и
млади
официр
остадоше
равнодушни
,
навикнути
већ
на
такве
поздраве
.
По
свршеним
наредбама
капетан
крете
међу
војнике
.
—
Можеш
ли
стари
?
—
довикује
чичици
који
је
полегао
иза
једнога
бусена
.
—
Морам
,
господине
!
—
одговара
чича
.
—
А
умеш
ли
да
гађаш
?
—
Знаш
како
је
,
господине
.
Прислоним
пушку
уз
образ
па
на
једно
око
зажмурим
а
на
ово
друго
не
видим
;
ал
опет
,
зрно
оде
тамо
међу
њих
,
па
ако
погоди
кога
добро
а
ако
не
погоди
,
толико
му
чини
.
Другог
чичицу
нађе
капетан
у
једној
јаружици
.
Развио
на
земљу
прљав
пешкирић
па
једе
сир
и
хлеб
и
пуца
.
Поједе
залогај
па
узме
пушку
и
испали
је
.
—
Ручаш
,
чича
?
—
Па
да
се
прихватим
,
господине
.
Од
ране
зоре
нисам
окусио
.
—
Ако
,
ако
,
прихвати
се
.
—
А
знаш
како
је
,
не
ваља
с
празним
трбухом
ни
на
онај
свет
отићи
.
—
Само
чувај
пушку
!
—
вели
капетан
.
—
Хоћу
,
господине
,
и
она
мене
чува
!
—
додаје
чича
.
На
капетановим
уснама
развуче
се
благ
али
и
болан
осмех
.
Њему
падоше
на
памет
синоћне
речи
војводине
:
„
Ако
си
ти
онај
стари
,
одржаћеш
се
!
“
С
чим
ће
се
и
с
ким
одржати
?
—
питао
се
капетан
сам
у
себи
—
зар
са
овим
доброћудним
чичицама
,
чији
животи
не
доприносе
успеху
већ
само
пењу
број
жртава
?
Тешило
га
је
оно
нешто
мало
војника
колико
их
је
сагледао
и
мало
младих
Црногораца
,
које
је
он
собом
чак
са
Дрине
повео
.
Али
је
,
према
извештајима
које
је
већ
имао
о
снази
непријатељевој
,
увиђао
како
је
све
то
не
само
недовољно
но
управо
бедно
.
Капетан
застаде
мало
на
месту
обузет
тим
мислима
па
се
на
један
мах
трже
и
ободе
коња
да
пође
даље
али
у
томе
спази
друмом
из
Слатине
ордонанса
који
је
журио
к
њему
.
Капетан
притеже
дизгине
и
коњ
остаде
у
месту
.
Ордонанс
му
јави
да
су
у
Слатину
стигли
неки
официри
који
га
траже
.
—
Из
штаба
ваљда
?
—
поуми
капетан
и
ободе
сад
понова
коња
те
се
у
два
три
свока
дохвати
друма
па
се
галопом
упути
Слатини
.
Из
далека
с
друма
још
,
догледа
он
пред
слатинском
механом
једну
гомилицу
официра
и
коња
које
су
сеизи
водали
друмом
.
Кад
се
приближи
мало
гомили
,
познаде
он
међу
официрима
уочљиву
фигуру
команданта
седмога
пука
првог
позива
.
Кад
приђе
још
ближе
,
виде
да
се
није
преварио
и
јасно
виде
пуковниково
црном
машћу
обојено
лице
,
његове
пуне
црне
бркове
и
топао
осмех
очију
.
Он
нагло
сјаха
и
готово
притрча
гомили
из
које
му
је
пуковник
већ
пружио
пријатељски
руку
.
—
Шта
је
овде
?
—
предусрете
га
пуковник
.
Капетан
укратко
и
брзо
изговори
свој
рапорт
о
јучерањем
и
данашњем
дану
,
о
величини
својих
трупа
и
о
ситуацији
на
Јежевици
,
одакле
је
овога
тренутка
стигао
,
не
кријући
ни
своју
бригу
за
исход
борбе
.
—
Не
брини
!
—
утеши
га
пуковник
—
Стиже
ти
помоћ
!
—
Ко
?
—
запита
капетан
готово
усхићено
и
ако
је
већ
по
присуству
пуковникову
и
његових
официра
слутио
.
—
Ми
,
Седми
пук
првога
позива
.
—
Цео
пук
?
—
понови
капетан
сав
срећан
јер
му
стиже
читав
пук
најбоље
војске
.
—
Цео
!
—
одговори
пуковник
показујући
на
друм
којим
су
се
већ
догледали
предњи
редови
челнога
батаљона
.
Са
капетанова
лица
ишчезе
домалочашња
брига
и
очи
му
засветлише
задовољством
и
поуздањем
.
Пуковник
узе
команду
у
своје
руке
и
ту
,
пред
слатинском
механом
,
отпоче
одмах
саветовање
.
Знајући
да
собом
води
један
одморан
и
прекаљен
пук
,
пуковник
одмах
нареди
да
се
не
чека
,
напад
непријатељев
већ
да
се
он
и
то
што
пре
нападне
.
Он
изврши
одмах
распоред
и
издаде
све
потребне
наредбе
.
Челни
батаљон
,
који
је
већ
дотле
стигао
,
одређен
је
одмах
у
предходницу
а
капетанова
батерија
,
која
је
била
постављена
код
слатинскога
гробља
,
у
састав
предходнице
.
Пред
подне
стигли
су
већи
остали
батаљони
и
одмах
им
издате
потребне
наредбе
.
Кад
је
превалило
подне
,
предходница
са
батеријом
крете
ка
Јежевици
у
сусрет
непријатељу
и
чим
му
стиже
на
доглед
,
измеђ
Слатине
и
Јежевице
,
отпоче
пушкарање
.
Пушкарање
ово
није
више
било
оно
старачко
пушкарање
уз
залогај
хлеба
,
паљба
је
била
у
самом
почетку
већ
жива
и
оштра
.
Борба
почиње
.
—
Биће
меса
!
—
вели
пуковник
своме
ађутанту
,
посматрајући
развијање
предходнице
и
предосећајући
озбиљност
борбе
.
Дугим
ратничким
животом
развио
се
у
наших
ратника
један
инстикт
,
једно
предосећање
.
Као
што
морнар
по
лепоме
и
сунчаноме
дану
,
кад
никакав
покрет
у
атмосфери
не
прети
променом
,
предосећа
буру
;
тако
и
ратник
,
после
првих
пушчаних
поздрава
са
непријатељем
предосећа
хоће
ли
бити
борбе
или
ће
се
остати
на
обичноме
пушкарању
.
Пушчана
ватра
све
јача
и
гушћа
.
Већ
први
рањеници
падају
и
повлаче
се
ка
Слатини
.
Топови
још
ћуте
,
јер
су
на
друму
у
маршевом
поретку
,
очекујући
наредбу
да
се
развију
.
Непријатељ
већ
осећа
да
према
њему
није
синоћна
војска
а
београђани
да
је
ова
,
у
низу
њихових
славних
бораба
,
можда
последња
.
Њихов
их
је
понос
водио
у
ову
борбу
са
нарочитим
разположењем
да
даду
мушки
отпор
те
натерају
непријатеља
да
заплаче
над
својом
победом
.
И
борба
поче
да
расте
,
да
се
пење
и
да
бива
све
огорченија
,
те
предњи
наши
почеше
да
потискују
предње
непријатељске
делове
а
за
њима
се
и
батерија
помиче
све
до
првих
јежевачких
кућа
.
Нови
положаји
које
би
заузимали
наши
,
били
су
посејани
безбројним
лешинама
наших
стараца
.
Читава
их
је
чета
синоћ
изгинула
.
Та
чета
,
из
ужичке
војске
,
упућена
је
била
доцкан
синоћ
са
јелице
капетану
у
помоћ
али
,
рђаво
вођена
,
залутала
је
у
непријатељске
редове
те
их
ови
скоро
све
побили
а
мали
остатак
заробили
.
На
новим
положајима
борба
настаје
још
огорченија
јер
непријатељ
као
да
се
,
потиснут
,
сад
дочепао
бољих
позиција
но
што
их
је
мало
пре
имао
а
батерија
још
ћути
прикована
на
друму
у
маршевој
колони
,
немајући
ни
лево
ни
десно
простора
да
се
развије
.
Паљба
већ
густа
као
киша
и
читави
млазеви
танади
засипају
батерију
.
Осећа
се
да
се
непријатељ
дочепао
бољега
положаја
од
наших
.
—
Ово
бије
из
близа
?
—
узвикује
капетан
.
—
Из
близа
,
господине
капетане
!
—
одговара
поднаредник
са
предњег
топа
.
—
Ама
одакле
,
по
богу
,
где
се
скрио
?
Узеше
сви
да
осматрају
по
правцу
и
по
звуку
.
Капетан
запази
први
како
са
звонаре
јежевичке
цркве
лије
киша
танади
.
Он
нареди
да
се
челни
топ
скине
,
намести
и
,
не
говорећи
ни
речи
да
је
пронашао
заседу
,
он
темпира
топ
на
сто
метара
пред
устима
и
распали
на
звонару
а
зрна
се
расуше
као
картеч
.
Један
метак
,
други
и
трећи
је
већ
био
довољан
да
непријатељска
заседа
на
јежевичкој
цркви
ућути
.
Топовски
метци
у
тако
непосредној
близини
пешадије
,
учинише
да
се
борба
на
један
мах
освежи
.
Пешаци
дигоше
главе
и
нарастоше
им
срца
,
те
викну
неко
међ
њима
:
„
Брже
,
људи
,
ево
нас
стигоше
топови
!
“
Сви
поскочише
вољни
за
јуриш
,
очекујући
нетренимице
команду
и
осврћући
се
за
собом
одакле
би
им
ова
имала
доћи
.
Али
пуковник
обустави
даљу
борбу
,
јер
је
ноћ
већ
била
пала
,
па
се
не
може
знати
где
се
може
наићи
на
непријатеља
а
нарочито
што
су
се
борбе
водиле
преко
самих
шљивака
те
ко
зна
где
се
све
по
врзинама
може
скрити
непријатељ
.
Прекидајући
борбу
,
пуковник
наређује
да
свако
остане
на
своме
месту
,
да
задржи
свој
положај
како
би
,
чим
зора
сване
,
могли
наставити
борбу
.
И
тако
је
готово
цео
фронт
ту
ноћ
провео
на
мртвој
стражи
а
одмах
,
непосредно
иза
мртве
страже
,
на
двеста
до
триста
метара
пред
непријатељем
,
шест
топова
положених
цеви
,
спремљених
за
картечку
ватру
,
стоје
мирно
и
непомично
,
као
гвоздена
стража
која
бди
над
уморним
пешацима
.
Ватре
се
нису
смеле
ложити
али
се
мало
и
спавало
.
Све
је
било
на
опрезу
,
тим
пре
што
је
изгледало
као
да
има
некога
покрета
код
непријатеља
.
Пуковник
са
својим
штабом
заноћио
је
у
Јежевици
,
у
сеоској
школи
,
где
је
велики
део
ноћи
провео
у
разговору
о
сутрашњем
дану
,
придремао
мало
обучен
и
оружан
и
још
далеко
пре
зоре
кренуо
на
положаје
.
Са
првом
зором
планула
је
и
прва
пушка
и
она
откри
да
непријатељ
није
остао
на
положајима
на
којима
је
био
кад
се
синоћ
борба
завршила
.
Он
се
повукао
на
јежевичку
косу
и
то
је
био
онај
ноћашњи
покрет
непријатељев
,
који
су
наше
страже
запазиле
.
Наши
су
отпоздравили
непријатељев
пушчани
поздрав
али
,
према
наредби
пуковниковој
,
са
извесном
уздржљивошћу
,
све
док
дан
мало
не
освоји
.
Чим
се
раздани
,
наши
осуше
учестану
и
снажну
ватру
,
тако
да
је
непријатељ
брзо
отеран
и
са
те
косе
,
коју
заузе
батерија
и
построји
се
у
једном
шљивику
близу
друма
.
По
истој
коси
,
лево
од
друма
идући
Чачку
,
постројавају
се
одмах
и
остали
топови
,
два
пољска
брзометна
,
који
су
дошли
са
седмим
пуком
,
шест
пољских
дебанжових
и
два
крупова
.
Тако
се
јежевичком
косом
поставила
батерија
која
је
сад
већ
бројала
шеснаест
топова
.
На
тај
начин
,
наши
су
већ
били
спремни
да
приме
и
већу
борбу
која
се
одиста
од
тога
часа
и
развија
.
Као
да
се
и
непријатељ
на
новоме
положају
више
прибрао
,
јер
наша
пешадија
потискујући
га
,
сад
већ
наилази
на
јачи
отпор
.
Митраљези
грокћу
са
свих
страна
и
сеју
смрт
а
пушчана
ватра
се
укршта
и
пламти
цео
фронт
.
Развија
се
смртоносна
борба
.
Сад
већ
и
топови
улазе
у
дејство
,
те
се
разлеже
грмљавина
од
које
задрхта
Чачак
и
преплашено
становништво
у
њему
.
Да
би
сузбио
дејство
наше
артиљерије
,
непријатељ
извлачи
два
тешка
,
великог
калибра
топа
,
код
барутнога
магацина
,
више
Чачка
и
,
вешто
скривен
,
туче
отуд
нашу
артиљерију
.
После
неколико
хитаца
,
непријатељски
топови
нађоше
мету
и
тачном
ватром
засуше
два
наша
брзометна
топа
тако
,
да
ови
намах
заћуташе
да
не
би
били
уништени
.
Пуковник
,
командант
седмога
пука
,
који
се
налазио
међу
својим
пешацима
,
пожури
ка
топовима
који
су
заћутали
.
Он
узе
и
сам
,
са
командиром
брзометне
батерије
,
да
осматра
одакле
их
то
туку
непријатељски
вешто
скривени
топови
.
—
Са
оне
косе
,
али
су
тако
скривени
да
не
могу
да
их
нађем
!
—
вели
капетан
,
командир
брзометних
.
—
Морамо
их
наћи
,
иначе
ће
нас
покосити
!
—
одговара
пуковник
а
у
том
груну
,
недалеко
на
десном
крилу
,
где
су
пољски
топови
.
—
Бог
и
душа
,
онај
их
је
нашао
!
—
узвикну
пуковник
и
крену
тамо
ка
пољацима
.
У
том
застења
кроз
ваздух
и
тресну
а
земља
,
коју
диже
тешко
разорно
зрно
и
дим
који
се
разви
из
експлозије
,
зави
пуковника
и
његове
пратиоце
.
Капетан
пољске
батерије
,
који
је
био
на
своме
левоме
крилу
,
претрну
и
потрча
месту
где
је
мислио
да
прихвати
мртвога
пуковника
али
се
дотле
,
из
разређеног
дима
,
помоли
пуковникова
симпатична
фигура
.
—
Спасавајте
се
,
овамо
,
брже
овамо
!
—
виче
капетан
.
Али
пуковник
,
смешећи
се
,
мирно
остаје
на
месту
,
истреса
руком
земљу
која
му
је
запала
око
врата
и
обзире
се
око
себе
:
—
Добро
је
,
вели
,
сви
смо
на
броју
!
Затим
приђе
пољској
батерији
.
—
Нађе
ли
их
?
—
пита
капетана
.
—
Ено
их
код
барутног
магацина
!
—
Удри
!
И
капетан
проконтролиса
најпре
још
једном
топове
,
па
распали
једно
за
другим
.
Затреска
тамо
граната
,
диже
се
земља
у
вис
и
—
непријатељска
батерија
ућута
,
ни
једним
се
метком
више
не
одазва
.
—
Умуче
!
—
кликну
капетан
.
—
Пролајаће
он
опет
!
—
одговара
пуковник
,
уверен
да
је
нађени
непријатељ
спустио
своје
батерије
са
виса
,
на
коме
је
био
,
да
потражи
нов
положај
и
пожури
пешадији
да
са
њоме
искористи
ову
артиљеријску
паузу
.
Поштеђена
артиљеријске
ватре
,
за
време
док
је
непријатељ
тражио
нове
положаје
а
,
осокољена
пуковниковим
присуством
,
пешадија
груну
јаче
напред
,
потисну
снажно
непријатеља
и
заузе
Трнавску
механу
и
положаје
око
ње
.
У
том
се
понова
јави
грмљавином
непријатељски
топ
.
Нађе
нашу
пољску
батерију
и
убаци
у
њу
неколико
тешких
зрна
.
—
Одакле
бије
?
—
виче
капетан
да
би
надвикао
тресак
.
—
Не
знам
,
господине
капетане
!
—
одговара
водник
.
—
Гледај
,
пази
!
Сви
обратише
пажњу
на
ону
страну
одакле
ватра
бљује
.
—
Ено
,
рикну
!
—
и
сви
спазише
како
суну
ватра
.
—
Ено
их
,
тамо
су
!
—
кликну
капетан
.
Водник
узе
брзо
да
удешава
топ
да
би
ућуткао
непријатеља
.
—
Шта
ћеш
?
—
пита
га
капетан
.
—
Да
бијем
!
—
одговара
водник
.
—
Чекај
,
не
жури
!
—
Сатреће
нас
.
—
Чекај
не
смемо
га
тући
!
Капетан
се
предомишљао
.
Непријатељ
је
спустио
батерију
с
виса
код
барутнога
магацина
и
поставио
је
код
касарне
.
Касарне
су
претворене
у
болнице
и
препуне
су
наших
рањеника
.
То
су
они
несретници
што
су
се
јуче
,
када
је
капетан
излазио
са
батеријом
из
Чачка
,
начетили
били
на
касарнске
прозоре
и
очајно
посматрали
одступање
последње
српске
батерије
и
боно
узвикивали
:
„
Има
ли
какве
наде
?
“
Тући
непријатељску
батерију
,
која
се
иза
болнице
сакрила
,
значило
би
изложити
ватри
из
српских
топова
српске
рањенике
.
Ко
је
тај
који
би
хтео
и
смео
тај
злочин
повући
на
своју
душу
?
Ко
је
тај
коме
не
би
душа
заиграла
а
рука
задрхтала
при
помисли
да
палећи
топ
шаље
зрно
које
ће
покосити
читаве
чете
рањених
бораца
и
другова
својих
?
А
непријатељска
батерија
бије
,
бије
сад
бешње
но
ма
кад
до
сад
,
јер
се
осећа
заклоњена
,
јер
зна
да
јој
српски
топови
не
смеју
,
тамо
где
је
,
бацити
своје
ватрене
отпоздраве
.
Непријатељска
зрна
једно
за
другим
падају
међу
наше
и
косе
а
наши
трпе
и
ћуте
и
—
размишљају
.
Најзад
капетан
плану
.
—
Удрите
,
па
шта
Бог
да
!
Али
,
чекај
,
на
сваки
топ
официр
,
сам
официр
да
контролише
и
да
нишани
.
Животом
плаћа
ко
удари
у
болницу
.
Четворе
очи
отварајте
!
Сам
капетан
полеже
по
једноме
топу
,
одмери
,
нанишани
и
...
пуче
.
Опали
и
други
и
трећи
.
Ни
један
метак
не
очеша
зидове
болничке
и
сваки
нађе
батерију
непријатељску
.
Ућута
на
један
мах
непријатељ
,
нађен
и
изненађен
овако
дрским
гађањем
.
—
Браво
!
—
кликну
капетан
похваљујући
и
ободравајући
своје
официре
и
војнике
.
Одмах
настаде
живља
и
пешачка
борба
.
Пуковник
зашао
лично
кроз
редове
бораца
и
храбри
их
и
упућује
:
—
Живље
,
живље
!
Ено
ћемо
доживети
и
ту
бруку
да
артиљерија
прави
јуриш
а
ми
да
трчимо
за
њом
.
Дижи
главу
,
дижи
,
не
бије
свако
зрно
.
Ајде
,
ајде
,
децо
,
нек
осети
непријатељ
с
ким
има
посла
!
Непријатељ
,
који
је
испред
Чачка
,
код
Трбушана
,
имао
ону
олаку
борбу
са
трећепозивцима
,
није
се
никад
надао
оваквом
отпору
.
То
се
изненађење
јасно
опажало
у
непријатељским
редовима
у
којима
се
,
при
свакоме
налету
наше
пешадије
,
осећала
малодушност
.
—
Шваба
мислио
да
јефтино
узме
Чачак
.
Треба
да
плати
је
ли
,
момче
?
—
довикује
пуковник
једноме
рањенику
који
гегуца
друмом
натраг
ка
Слатини
.
—
Платио
је
,
вала
,
господине
пуковниче
.
Чекај
док
се
преброје
па
ће
видети
.
—
Мислиш
изгинуло
их
доста
?
—
наставља
пуковник
.
—
Таман
толико
колико
да
се
покају
што
су
натрчали
на
нас
—
одговара
ребрећи
се
београђанин
.
—
И
право
је
,
момче
,
они
су
дошли
да
отимају
туђе
,
ми
бранимо
своје
!
У
том
часу
непријатељ
поче
да
се
колеба
и
пуковник
то
запази
па
пожури
опет
предњим
редовима
,
који
су
стопу
по
стопу
напредовали
,
сејући
пред
собом
смрт
.
Непријатељ
узмиче
,
остављајућ
за
собом
своје
мртве
и
рањене
.
Што
даље
наши
напредују
све
више
мртвих
и
рањених
.
Крај
друма
,
у
јарцима
,
по
шљивацима
,
по
врзинама
.
Мртви
покрили
својим
плавим
шињелима
поља
и
удолице
па
изгледа
као
да
су
раскинута
парчад
облака
попадала
на
земљу
;
рањени
се
вуку
по
земљи
као
глисте
,
запомажући
и
лелечући
да
се
дочепају
друма
,
надајући
се
да
ће
ту
бити
лакше
нађени
те
однети
на
превијалиште
и
у
болнице
.
Међу
мртвима
и
наши
трећепозивци
,
они
несретници
што
су
тако
скупо
искупили
своју
старост
и
невештину
.
Пуковник
пролази
крај
мртвих
и
рањених
,
немајући
времена
да
се
обзире
на
њихово
запомагање
и
жури
ка
првим
редовима
,
са
којима
затим
чини
нов
притисак
на
непријатеља
,
тако
да
га
већ
сатерује
у
Чачак
.
У
том
,
непријатељска
батерија
понова
загрокта
из
близине
.
Сви
се
згледаше
.
Одакле
то
сад
?
Сви
нетримице
почеше
посматрати
и
пратити
сваки
метак
,
не
би
ли
опазили
где
је
непријатељ
сад
поставио
топове
.
А
ти
топови
све
јачом
ватром
засипају
наше
положаје
.
—
Туче
из
вароши
!
—
дрекну
капетан
.
—
Јесте
,
ено
га
тамо
негде
,
око
цркве
.
Сви
клонуше
пред
овим
сазнањем
.
Ко
сме
да
туче
у
варош
,
у
српску
варош
,
пуну
народа
и
пуну
избегле
сиротиње
,
међу
коју
се
непријатељ
кукавички
завукао
.
Мора
се
ћутати
,
мора
се
трпети
,
мора
се
скрштених
руку
стајати
и
као
мртва
мета
чекати
ударце
.
А
кад
би
само
и
са
тога
места
била
одагната
непријатељска
батерија
,
ми
би
још
вечерас
ушли
у
Чачак
,
ослободили
га
и
ослободили
би
страха
и
трепета
хиљадама
мајака
које
стрепе
за
децу
своју
и
хиљадама
деце
која
вриште
од
страха
на
крилима
мајака
својих
.
Беле
заставе
,
које
сад
већ
извесно
ките
цео
Чачак
,
попадале
би
још
једном
пред
српском
војском
а
непријатељ
,
пребачен
преко
Мораве
,
зауставио
би
своје
надирање
и
за
дуго
би
се
предомишљао
пре
но
што
би
пошао
још
једном
да
прелази
ту
реку
.
Премишљајући
о
томе
,
стојећи
међу
својим
топовима
непомично
,
и
ако
изложен
непријатељској
непрекидној
ватри
,
капетану
се
оно
зујање
картеча
чинило
као
зврјање
телефона
и
чинило
му
се
као
да
чује
глас
војводин
отуд
из
Витановаца
:
„
Да
,
да
,
то
сам
од
тебе
очекивао
;
ти
си
онај
стари
!
“
Он
одједном
прену
,
окрете
се
око
себе
и
виде
мртву
и
нему
батерију
своју
,
виде
забринуте
другове
своје
и
војнике
своје
и
виде
пустош
који
разорно
зрно
непријатељско
још
једнако
чини
.
—
Кад
бих
могао
бар
само
један
метак
да
бацим
,
тај
један
метак
донео
би
ослобођење
Чачка
,
тај
један
метак
ослободио
би
и
читаву
армију
која
је
одсечена
с
оне
стране
Мораве
,
која
мора
бити
заробљена
ако
ми
овде
не
успемо
!
—
размишљао
је
капетан
у
себи
и
та
је
мисао
почела
све
више
и
више
да
га
обухвата
и
да
осваја
.
—
И
ако
погине
ко
од
наших
тамо
,
погинуће
их
пет
,
шест
и
десет
а
спашће
се
двадесет
хиљада
робова
у
Чачку
,
спашће
се
армија
,
штаб
,
част
српске
војске
и
...
ко
зна
какав
све
обрт
може
настати
,
ко
зна
не
би
ли
се
још
могла
поновити
прошлогодишња
церска
историја
са
Поћореком
и
још
једном
славом
покрити
српска
војска
и
вали
те
славе
заљуљати
велике
европске
фронтове
и
повести
војске
одлучним
и
пресудним
биткама
.
Капетану
не
измаче
у
мислима
ни
околност
да
је
наредбу
за
ову
борбу
издао
војвода
Мишић
,
онај
исти
који
је
прошле
године
издао
наредбу
за
наступање
;
да
ће
победу
ову
,
ако
се
данас
извојује
,
прихватити
сам
војвода
Мишић
и
из
ње
развити
велики
један
историјски
чин
,
који
је
њему
његова
срећна
звезда
наменила
да
још
једном
понови
.
И
све
то
можда
,
зависи
од
једног
јединог
топовског
метка
.
Од
једнога
метка
одиста
,
јер
пешадија
је
већ
на
ивицама
вароши
,
а
артиљерија
је
непријатељска
већ
три
пут
до
сад
узмакла
чим
је
првим
зрном
била
нађена
,
те
би
сад
то
поновила
,
а
чим
би
то
било
,
пешадија
би
налетила
на
Чачак
,
непријатељ
,
код
којега
се
већ
осећа
велика
поколебаност
,
био
би
пребачен
преко
Мораве
и
ствари
би
неминовно
узеле
ток
који
је
капетан
,
поплављен
непријатељском
ватром
,
замишљао
.
—
И
све
то
можда
зависи
од
једног
јединог
топовског
метка
!
—
шаптао
је
капетан
у
себи
.
—
А
жртве
,
ако
их
буде
?
—
тргао
би
се
у
том
размишљању
,
али
се
понова
охрабрио
.
—
Опростиће
жртве
пред
величином
успеха
!
Капетан
опет
диже
главу
те
погледа
око
себе
.
Непријатељско
је
зрно
сипало
огањ
и
косило
.
Капетан
срете
погледом
младога
водника
,
који
је
иза
свога
топа
стојао
и
немо
гледао
смрт
око
себе
.
—
Господине
потпоручниче
!
—
изусти
капетан
гласом
у
коме
није
било
онога
његовога
свагдашњега
поуздања
.
—
Заповедајте
,
господине
капетане
!
—
одазва
се
млади
потпоручник
.
—
Ви
лично
нанишаните
,
разумете
ли
,
ви
лично
...
добро
промерите
...
—
Разумем
,
господине
капетане
!
—
одговори
млади
потпоручник
и
очевидно
му
се
бледило
разли
лицем
а
усна
грчевито
задрхта
.
Младић
приђе
топу
и
узе
оком
тражити
непријатељску
батерију
.
Он
поче
окретати
ручицу
,
завртањ
,
поче
подешавати
,
нишанити
и
најзад
,
још
блеђи
но
раније
,
приђе
капетану
.
—
Готово
је
,
господине
капетане
!
—
Да
проконтролишем
!
—
и
капетан
приђе
топу
те
се
увери
да
је
одлично
наперен
тамо
одакле
бљује
непријатељска
ватра
.
Он
одмаче
од
топа
и
,
пре
но
што
би
изрекао
судбоносну
наредбу
,
њему
још
једном
задрхта
срце
.
У
једноме
магновењу
прелетеше
му
пред
очима
све
добре
и
зле
последице
о
којима
је
већ
до
сад
размишљао
.
Ал
најзад
стеже
срце
и
наредба
паде
:
—
Пали
!
Млади
потпоручник
узе
нешто
да
се
маје
око
топа
и
не
изврши
наредбу
.
Капетан
га
изненађено
погледа
.
—
Шта
је
?
Потпоручник
приђе
блед
капетану
и
речи
му
задрхташе
у
грлу
:
—
Господине
капетане
!
Топ
је
наперен
,
нишан
утврђен
и
ја
бих
вас
молио
наредите
да
ко
други
опали
.
—
Зашто
?
запита
капетан
невојнички
,
готово
благим
гласом
,
осећајући
и
сам
тежину
ситуације
.
—
Тамо
,
баш
у
близини
цркве
,
налазе
се
као
избеглице
моја
мајка
и
две
сестре
—
одговори
потпоручник
потресеним
гласом
.
—
Немам
снаге
да
их
својом
руком
убијем
...
Капетану
се
на
један
мах
замути
поглед
.
Њему
изађоше
пред
очи
његова
дечица
,
која
се
налазе
као
избеглице
недалеко
одавде
,
у
Краљеву
и
која
,
и
не
знајући
да
је
он
овде
а
слушајући
тресак
његових
топова
,
који
у
Краљеву
јасно
одјекује
,
извесно
сад
дршћу
и
стрепе
.
Капетан
се
сети
да
он
одиста
,
ни
по
цену
највећега
успеха
,
не
сме
српским
топом
разнети
тело
ни
једног
српског
невиног
детета
ни
одузети
живот
ма
једној
српској
мајци
.
И
он
клону
савладан
једним
тешким
болом
и
једном
боном
резигнацијом
.
Топ
оста
наперен
али
не
опали
.
Те
ноћи
стиже
наредба
да
се
—
због
успеха
непријатељева
на
другој
страни
—
не
наставља
борба
већ
да
се
војска
повуче
.
Целе
ноћи
је
лила
киша
а
у
мочарну
зору
почело
је
повлачење
.
Непријатељ
,
који
је
поуздано
рачунао
да
сутрашњега
дана
мора
напустити
Чачак
,
дану
душом
и
пође
да
побере
и
покопа
своје
мртве
који
су
покрили
друмове
и
положаје
.
ИX
Крај
мангала
Ноћ
је
морала
великим
делом
промаћи
,
вероватно
је
било
близо
поноћи
,
када
сам
са
мојим
скоро
догорелим
фењерчетом
пошао
кући
.
Помрчина
је
била
тако
дебела
,
тако
масивна
,
да
ми
је
изгледало
као
да
је
просецам
телом
,
онако
као
пливач
воду
.
Сиромашна
светлост
из
фењерчета
није
била
кадра
допрети
зрацима
ни
за
пун
метар
предамном
,
те
сам
морао
врло
обазриво
ступати
,
јер
је
до
моје
куће
ваљало
пребродити
силно
блато
,
баре
