везанаправедника
кроз
село
,
бијући
га
,
пљујући
,
чупајући
му
косе
,
газећи
га
ногама
и
вичући
:
»
Сеј
мних
оскверни
дјевицу
нашу
!
«
...
Али
Бог
не
допушта
сотони
да
се
смеје
даље
над
праведником
...
девојка
,
у
порођајним
мукама
,
проказује
правог
кривца
,
а
Макарије
се
удаљује
у
гору
Нитрејску
и
наставља
аскетски
живот
,
као
и
учитељ
његов
Антоније
...
Свећа
,
усправно
прилепљена
за
сто
,
догорела
и
пламен
лагано
нагорева
суху
масну
даску
;
почиње
се
развијати
по
соби
дим
,
све
више
и
више
,
а
Љубомир
гледа
у
жуту
чађаву
таваницу
,
не
мрда
очима
и
не
трепље
,
само
му
се
по
лицу
често
разлева
нека
светла
,
надземаљска
ведрина
и
радост
,
и
онда
се
оне
мале
зеленкасте
очи
скупе
,
и
кроз
њих
се
види
ведра
,
весела
душа
...
...
Љубомир
се
сасвим
променио
:
друкчије
му
и
држање
,
изглед
,
говор
,
све
,
све
...
Кад
му
што
другови
говоре
,
гледа
их
некако
благо
и
у
исто
време
,
реко
би
,
забринуто
,
на
лицу
му
вазда
игра
неки
свечан
побожан
изглед
.
Пред
калуђерима
је
веома
учтив
,
послушан
и
побожан
.
Сам
никада
не
почиње
разговор
,
осим
ако
има
што
запитати
.
Одговара
на
питања
кратко
,
и
увек
гледа
да
се
уклони
од
разговора
.
Кад
момци
и
ђаци
почну
пред
њим
говорити
о
женскима
,
он
уздахне
и
,
с
великом
тугом
на
срцу
,
уклони
се
од
оних
,
које
сотона
има
у
својој
власти
.
А
тетка
већ
јасно
види
,
да
је
Љубомир
отворено
избегава
.
Чим
се
она
где
појави
,
он
се
одмах
нађе
у
послу
и
окрене
јој
леђа
.
Она
опажа
да
је
младић
не
мрзи
,
али
је
се
боји
,
као
нечега
страшног
и
опаког
,
као
да
она
носи
собом
смрт
и
проклество
.
Једаред
,
потом
,
дође
теткин
муж
,
као
обично
,
с
колима
и
врећама
.
Тетка
се
,
по
обичају
,
дурну
,
стаде
праскати
и
псовати
некога
по
кујни
(
а
била
је
сама
)
.
Муж
јој
,
неки
прост
и
добар
,
блесаст
сељак
,
стараше
се
само
да
се
што
боље
напуне
вреће
,
торбе
,
качице
са
житом
,
варивом
,
смоком
и
другим
кућним
потребама
.
Љубомир
се
наслонио
на
доксат
па
,
и
ако
је
већ
неколико
пута
гледао
ове
исте
призоре
,
сад
му
све
дође
као
ново
,
као
да
ово
први
пут
гледа
...
Не
осети
ни
кад
игуман
пројури
поред
њега
и
,
по
обичају
,
побеже
у
књижницу
,
где
ће
лупкати
прстима
по
дебелим
томовима
црквених
књига
,
разгледати
урамљене
ликове
старих
манастирских
архимандрита
,
важнијих
владика
и
других
знаменитих
лица
и
,
певушећи
полугласно
,
прислушкивати
шта
се
чини
на
пољу
.
То
је
једина
прилика
кад
игуман
сасвим
омекне
,
уплаши
се
и
стане
од
страха
певати
,
што
иначе
никад
не
чини
...
Кад
би
све
готово
,
насуто
,
напуњено
,
завезано
,
сељак
бојажљиво
приђе
кухињским
вратима
и
,
промоливши
само
главу
,
проговори
некаквим
замрзнутим
гласом
:
—
Стоја
неће
више
да
нас
пере
...
ђеца
иду
као
...
Из
кухиње
загрми
врисак
,
прасак
...
Сељак
одјапи
врата
,
окрете
се
бојажљиво
и
пође
натраг
,
машући
главом
,
као
да
се
нечему
чуди
или
неком
прети
.
—
...
Као
да
их
је
туркиња
родила
,
а
није
она
!
говораше
он
,
пролазећи
поред
Љубомира
.
Крцнуше
пуна
кола
,
извукоше
их
из
дворишта
;
у
манастиру
одмах
настаде
мир
.
Тетка
,
још
црвена
од
љутине
,
изиђе
и
наслони
се
на
доксат
близу
Љубомира
.
Велимир
таман
хтеде
да
јој
објасни
колико
је
чега
издао
,
кад
се
Љубомир
одједном
исправи
и
пружи
десну
руку
на
тетку
:
образи
му
пребледеше
,
дођоше
као
мртвачки
,
а
очи
севнуше
неком
нејасном
злобом
и
узбуђењем
.
Он
викну
неким
новим
,
јасним
,
декламаторским
гласом
,
који
одјекиваше
ходником
:
—
Сотоно
,
у
теби
је
пакао
!
...
Камо
ти
деца
,
што
си
их
родила
...
и
човек
?
...
Шта
то
чиниш
!
...
Покај
се
,
док
има
времена
...
Бог
ће
опростити
...
Ђаци
се
окаменили
,
зинули
па
само
трепћу
;
тетка
се
само
полуобрнула
к
њему
,
а
остала
онако
наслоњена
на
доксат
,
раширила
очи
па
гледа
...
А
игуман
таман
поумио
да
изиђе
и
отворио
врата
,
кад
се
разлеже
Љубомиров
глас
...
Игуман
сукну
натраг
изненађен
и
уплашен
,
крстећи
се
и
мрмљајући
:
—
Часни
га
!
...
Натема
га
!
...
Тетка
се
одједном
заплака
,
зајеца
па
побеже
у
кухињу
.
Љубомир
се
,
чим
ово
угледа
,
поврати
,
дође
к
себи
и
уплаши
се
,
ни
сам
не
зна
од
чега
.
Он
пође
лагано
са
доксата
.
Велимир
викну
за
њим
:
—
Јеси
луд
!
...
Шта
ти
је
?
А
Љубомир
,
после
овог
узвика
,
одједном
засија
очима
а
по
лицу
му
се
разли
неизмерно
блажено
задовољство
.
Гледајући
некуд
у
даљину
,
примичући
се
друговима
,
он
прозбори
:
—
Идем
по
стопама
Господњим
.
И
Он
је
карао
грешнике
...
И
ђаци
начинише
лица
,
као
што
беше
мало
пре
игуманово
,
готови
да
се
прекрсте
и
да
узвикну
,
као
и
он
:
часни
га
!
...
XВИ
Већ
су
почеле
оне
дуготрајне
,
досадне
јесење
кише
.
Дрвеће
пожутело
,
лишће
му
се
слепило
од
многе
воде
,
оклембесило
се
тромо
,
па
куња
и
цеди
са
себе
капљу
по
капљу
,
која
пада
на
мокру
земљу
.
Птице
се
не
чују
;
вране
изгледају
одвратне
онако
отрцане
са
својим
уквашеним
перјем
.
У
шуми
тајац
:
умире
ово
огромно
,
густо
,
зеленожуто
чудовиште
,
загушило
се
,
па
не
дише
,
не
трепће
...
нема
ни
конвулсије
предсмртне
,
него
ће
мирно
,
тихо
да
се
угаси
,
да
умре
...
да
би
опет
на
пролеће
оживело
...
Зато
,
пст
!
...
Не
реметимо
неми
,
вечни
,
бескрајни
мир
!
...
Кроз
шуму
нешто
лагано
шушка
.
Кораци
се
све
више
примичу
стеновиту
кршу
,
који
се
,
усред
шуме
,
издигао
у
вис
за
неколико
стотина
метара
,
обрасо
шипражјем
и
кржљавим
дрвећем
.
Око
њега
непрестано
облећу
орлови
и
јастребови
,
те
својим
злослутим
писком
оживљују
ово
суморно
и
тајанствено
место
.
На
средини
крша
зјапи
велики
улаз
у
мрачну
пећину
,
испод
кога
дубоко
,
дубоко
доле
,
весело
жубори
,
скакуће
преко
камичака
и
слева
се
у
вирове
манастирска
речица
.
Близу
пећине
,
из
густог
шипражја
извуче
се
Љубомир
и
стаде
.
Поглед
му
је
сасвим
јасан
,
отворен
и
присебан
.
Он
разгледа
,
и
,
види
се
,
разгледа
пажљиво
све
око
себе
.
Ослушну
како
река
жубори
,
стресе
се
од
капљица
које
му
падају
за
врат
и
погледа
мрачан
отвор
на
пећини
.
Махну
руком
преко
влажна
чела
и
опет
погледа
око
себе
...
—
Оваку
згоду
није
имао
Антоније
,
рече
он
у
себи
.
Тамо
је
,
кажу
,
каменита
равница
,
а
ово
—
гледај
!
...
Знао
је
наш
св
.
Сава
шта
ће
изабрати
за
испосницу
...
О
Боже
,
да
ли
се
смем
усудити
ја
грешник
,
да
се
настаним
у
оном
истом
месту
,
у
коме
је
помало
боравио
твој
велики
светитељ
?
...
Са
великим
,
побожним
страхом
,
Љубомир
приђе
к
самом
уласку
,
али
се
опет
обрте
шуми
и
загледа
се
некуд
...
Учини
му
се
да
сиђе
пред
њега
неко
ново
,
до
сад
невиђено
биће
,
одједном
се
споји
са
његовом
душом
и
он
стаде
осећати
некако
друкчије
...
није
као
до
сад
.
»
Шта
је
ово
!
...
Куд
идем
ја
?
...
Је
ли
то
баш
оно
,
право
,
о
чему
сам
толико
мислио
?
Или
може
бити
није
то
,
него
има
нешто
друго
...
Отац
...
како
’
но
рече
кад
пођох
...
ех
!
...
А
игуман
у
подруму
...
каже
:
батали
!
...
А
о
св
.
Спиридону
Тримитинском
пише
:
»
Сочетасја
законому
браку
и
отец
дјетем
бист
«
,
па
се
опет
посветио
!
...
А
Макаријеве
родитеље
сам
анђео
саставља
на
заједничку
ложницу
...
Живели
људи
у
народу
’
нако
...
ко
сви
други
људи
,
па
се
опет
посветили
...
Шта
је
то
...
како
ћу
сад
?
«
...
Младић
уздрхта
од
страха
што
га
сад
обузе
.
Учини
му
се
да
ступа
на
тако
ужасан
пут
,
који
ће
га
упропастити
,
јер
ће
му
навући
на
главу
проклетство
родитељско
и
божје
.
Он
седе
на
уласку
пећине
и
заплака
се
горко
,
гледајући
немоћно
у
натуштено
суморно
небо
,
као
да
отуд
тражи
помоћи
и
разјашњења
у
овоме
заплетеном
склопу
црних
мисли
...
А
из
неба
само
сипи
и
капље
хладна
магловита
влага
,
која
се
меша
са
врелим
и
бистрим
капљицама
,
што
теку
из
његових
очију
...
Суза
за
сузом
тече
и
слева
се
низ
младићево
лице
,
олакшавајући
лагано
паучинастом
,
ваздушастом
руком
тешки
бол
и
страх
,
што
леже
одједном
на
душу
његову
.
И
кад
се
сит
исплака
,
осети
да
му
је
добро
и
да
се
полако
враћа
пријатна
топлина
,
која
се
почиње
разливати
по
њему
...
Па
није
баш
ни
тако
мрачно
...
гле
,
светли
се
пред
очима
.
И
има
нешто
пријатно
,
чега
сад
треба
да
се
сети
...
—
Јест
...
Антоније
!
После
онаквог
живота
,
какву
је
славу
дочекао
!
...
Па
Макарије
...
Павле
Тивејски
...
Тимотије
Пустиножитељ
...
па
она
два
брата
Теодор
и
Теофан
...
сви
велики
иноци
и
,
што
је
најглавније
,
дјевственици
.
Ниједан
се
није
преластио
женском
лепотом
и
грешном
пожудом
...
Има
их
на
стотине
,
који
су
следовали
за
Антонијем
,
и
сви
су
завршили
живот
чисти
и
невини
,
као
од
мајке
рођени
,
и
сви
се
посветили
.
Никог
није
повукло
срце
у
свет
,
као
’
но
што
прича
игуман
у
подруму
,
него
су
сви
бежали
од
света
и
његових
ужасних
грехова
...
Па
шта
је
ово
,
шта
оно
беше
малопре
?
!
...
Сотона
...
лукави
сотона
увукао
се
у
моју
душу
,
а
ја
слаб
,
страшљив
,
не
знађах
него
се
подадох
власти
његовој
!
—
Даље
,
нечастиви
!
...
узвикује
младић
са
побожном
одлучношћу
,
устаје
и
улази
у
пећину
,
крстећи
се
и
шапућући
молитве
,
које
је
Антоније
имао
обичај
изговарати
.
Кресну
спремљену
жижицу
,
упали
воштаницу
и
прилепи
је
на
оном
другом
ужем
крају
пећине
,
где
беху
зарезани
у
стени
неки
крстови
и
једна
удубена
ниша
са
равном
плочицом
,
за
коју
се
прича
,
да
је
служила
св
.
Сави
као
престо
.
Љубомир
је
улазио
у
ову
пећину
неколико
пута
,
једном
са
Николом
и
Велимиром
.
Место
је
удаљено
од
манастира
само
пола
часа
,
таман
као
и
Антонијево
прво
пребивалиште
.
После
...
кад
се
већ
прочује
у
народу
његов
праведни
аскетски
живот
и
кад
свет
нагрне
са
свију
страна
,
онда
ће
се
удалити
у
какву
пустињу
,
или
велику
шуму
,
или
тако
нешто
...
Понео
је
доста
нагорелих
воштаних
свећица
,
тамњана
,
жижица
.
Хоће
добро
да
окади
и
осветли
пећину
,
да
му
замирише
тамњаном
и
воском
као
права
црква
,
па
после
,
кад
се
пећина
измени
,
неће
ни
ватре
ложити
.
За
јело
није
понео
ништа
,
а
и
не
треба
му
за
сад
.
Антоније
и
други
иноци
по
неколико
дана
нису
ништа
окусили
,
па
зар
не
може
и
он
тако
?
А
после
?
...
Лако
је
за
то
...
Зар
није
Господ
казао
:
не
брините
се
за
сутра
,
шта
ћете
јести
...
;
зар
није
Антоније
због
тих
речи
продао
цело
имање
,
и
после
живео
по
њима
цела
живота
!
...
Кад
је
наложио
ватру
,
добро
окадио
пећину
и
разгледао
са
запаљеном
воштаницом
сваки
кутак
пећине
,
видео
где
ће
се
молити
Богу
,
где
ће
спавати
—
онда
се
обрте
око
себе
и
као
да
се
запита
:
—
А
шта
ћу
сад
?
...
Ови
незнатни
послови
у
пећини
,
пореметише
му
досадање
одушевљено-побожно
расположење
,
и
он
,
као
сваки
ко
је
свршио
један
већи
посао
,
седе
крај
ватре
,
промотри
неке
тамне
крајеве
пећине
сасвим
обичним
равнодушним
погледом
и
загледа
се
у
пламичак
,
који
се
немоћно
,
загушен
димом
,
лелујао
и
лагано
гасио
.
Љубомир
дометну
суха
грања
,
и
ако
је
ватру
наложио
једино
с
разлога
:
да
има
на
чему
окадити
пећину
,
и
ако
је
,
међу
осталим
његовим
заветима
,
кад
се
одлучивао
да
побегне
у
пећину
,
био
и
тај
:
да
не
ложи
ватре
ради
свога
тела
...
Али
на
пољу
је
тако
тамно
и
влажно
,
пећина
је
тако
хладна
,
а
он
је
тако
млад
и
неискусан
,
збуњен
и
преплашен
свима
својим
последњим
поступцима
,
да
би
,
по
свој
прилици
,
пред
вече
морао
бежати
из
овога
хладна
,
страшна
мрака
,
да
није
овог
светлог
пламена
,
што
му
душу
разгаљује
...
Пламен
се
превија
и
лиже
,
ватра
шушти
и
букће
,
а
млади
усамљеник
гледа
у
зажарено
светло
треперење
огња
;
и
што
више
гледа
како
вреле
жишке
одсјајкују
,
севају
и
преливају
се
,
—
све
више
му
се
враћа
пређашње
побожно
расположење
,
у
очима
се
све
више
губи
онај
обични
смисао
,
душа
му
се
све
више
подаје
побожној
,
аскетској
екстази
...
У
вече
,
кад
обузе
мрак
и
иначе
мрачну
густу
шуму
,
кад
се
кроз
хладну
влагу
разли
оно
тајанствено
шумско
вечерње
брујање
,
пећина
беше
мрачна
и
ужасна
...
На
противном
крају
од
уласка
,
тамо
уз
малени
издубени
престо
,
на
коме
стајаху
неке
старе
црквене
књиге
,
што
их
монаси
остављаху
за
целивање
посетиоцима
,
осветљен
слабачким
пламеном
воштанице
,
тако
слабим
,
да
не
продираше
даље
од
њега
,
клечаше
Љубомир
,
наслоњен
рукама
на
престо
,
говорећи
гласно
црквене
молитве
,
које
је
знао
на
памет
.
Очитао
је
до
сад
равно
седамнаест
пута
»
Помилуј
ме
,
Боже
«
...
То
је
најлепша
,
најзаноснија
и
најпобожнија
хришћанска
молитва
...
дугачка
је
веома
,
а
што
је
читалац
боље
разуме
,
што
се
више
удубљује
у
њен
смисао
,
све
би
је
више
читао
...
—
Гле
:
»
У
греху
се
зачех
и
у
греху
ме
роди
мати
моја
«
...
говори
Љубомир
гласно
,
одушевљено
,
као
да
некоме
прети
,
са
великом
милином
на
срцу
пада
земљи
и
дохвати
челом
хладни
под
...
Та
ове
су
му
молитвене
речи
најбољи
одговор
на
данашњу
сумњу
и
потврда
његовој
потоњој
одлуци
...
Зато
их
понавља
са
великом
милином
и
заносом
,
и
онда
му
срце
дође
тако
пуно
,
у
грудима
га
задише
некакво
радосно
расположење
,
и
он
се
гуши
,
грца
од
навале
осећања
...
Одлучио
је
да
овако
проведе
целу
ноћ
;
кад
се
воштаница
угаси
,
он
ће
у
мраку
,
другу
неће
палити
...
Изјутра
,
у
свануће
,
умиће
се
на
реци
,
па
ће
опет
наставити
непрекидне
молитве
,
читајући
их
из
оне
старе
ирмологије
и
часловца
...
И
тако
ће
све
,
док
му
Бог
даде
снаге
...
Дакле
,
почело
је
!
...
XВИИ
Игуман
се
узнемирио
,
препао
се
и
наљутио
се
,
па
не
зна
које
је
осећање
веће
:
да
ли
се
треба
више
плашити
или
љутити
.
По
ходнику
грми
његов
глас
,
а
под
одјече
од
поткованих
цокула
.
Све
трешти
...
—
Тај
ће
покалуђерити
цео
свет
!
...
грми
он
и
плаховито
дува
и
шмркће
широким
ноздрвама
.
Позваће
и
кочијаше
,
и
куваре
,
и
воденичаре
,
и
чобане
манастирске
,
и
све
ће
закалуђерити
.
У
тај
мах
тетка
изиђе
и
испљусну
чисту
воду
из
некакве
ћасе
,
па
пође
опет
натраг
.
—
И
тебе
,
и
тебе
ће
закалуђерити
!
...
дрекну
игуман
злобно
,
као
да
му
је
тетка
крива
.
Скинуће
ти
сукњу
и
натући
антерију
...
хоће
он
!
...
Боји
се
да
нам
се
семе
не
утре
,
овако
красним
готованима
,
изелицама
...
и
он
изређа
још
десетину
оваких
и
горих
епитета
.
—
Пуна
ми
кућа
готована
,
беспосличара
,
а
он
хоће
још
.
Не
пита
може
ли
то
манастир
поднети
,
не
пита
треба
ли
,
него
дај
!
...
Мисли
да
ће
се
посветити
,
што
упропашћује
толику
младеж
.
Игуман
је
у
незгоди
због
писманцета
,
које
му
сад
донеше
из
града
.
На
малом
,
минијатурном
,
белом
парченцету
хартије
,
са
познатим
му
крстићем
на
врху
,
нашарана
су
само
четири
редића
,
руком
самог
великог
владике
.
»
У
недељу
служићемо
службу
у
Крагујевцу
.
Закалуђерите
најстаријег
ђака
и
доведите
да
га
рукоположимо
.
На
Љубомира
пазите
отечески
«
,
стајало
је
лаконски
у
томе
неочекиваном
писму
.
Зашто
се
игуман
љути
,
видели
смо
;
а
плаши
се
због
ове
напомене
о
Љубомиру
.
Пре
дваестину
дана
он
је
,
хотећи
се
похвалити
,
поново
писао
владици
о
Љубомиру
,
о
његовој
необичној
побожности
,
читању
житија
,
и
као
чак
се
жалио
мало
на
претерану
побожност
,
која
му
ствара
неприлике
.
Он
је
знао
,
да
владика
живи
и
дише
само
калуђерством
,
да
у
томе
питању
код
њега
нема
мере
ни
разлога
...
А
Љубомира
,
пре
два
дана
,
нестало
из
манастира
.
Разаслао
је
да
га
траже
на
све
стране
,
али
од
њега
још
никаква
гласа
.
Ко
сме
сад
изићи
владици
на
очи
с
таквим
гласом
!
...
Довољно
разлога
,
да
дркће
не
само
ходник
,
но
и
цело
двориште
од
игуманове
псовке
...
—
Зови
Велимира
!
Мара
изиђе
и
повуче
звонце
једаред
.
Морала
је
трипут
,
у
размацима
,
поновити
овако
звоњење
,
док
се
Велимир
појави
.
Беше
се
јако
задувао
од
наглог
трчања
.
Приђе
игуману
и
,
као
обично
,
стаде
пред
њега
,
очекујући
заповест
.
—
Да
се
калуђериш
!
...
сутра
!
одсече
игуман
љутито
.
Велимир
рашири
очи
,
укочи
се
и
учини
му
се
као
да
одједном
упаде
у
некакав
други
,
мрачан
и
ужасан
свет
...
И
како
то
би
...
кад
се
то
сврши
,
тако
одједанпут
!
...
И
како
беше
дивно
у
оном
свету
!
А
зар
се
не
може
натраг
?
...
»
Шта
је
то
!
...
да
калуђере
...
мене
!
?
«
...
севну
му
одједном
кроз
главу
,
и
он
поими
сву
страхоту
и
важност
игуманове
речи
.
—
»
Црна
раса
!
...
А
она
?
...
а
живот
?
«
...
—
Аха
!
искашља
се
збуњен
ђак
,
махну
рукавом
преко
носа
и
хтеде
још
што
тако
ситно
учинити
,
али
не
знаде
шта
би
и
немаде
кад
,
јер
игуман
стоји
пред
њим
,
одбијајући
устима
читаве
облаке
дуванског
дима
и
гледајући
буљавим
,
страшним
,
љутим
очима
,
шта
ће
му
ово
уплашено
»
дериште
«
рећи
.
—
Молио
бих
понизно
,
ако
може
,
да
се
размислим
до
мрака
...
слабим
,
уплашеним
гласом
прошапта
Велимир
.
—
До
мрака
!
.
.
Њему
би
до
мрака
,
а
онај
тамо
чека
у
недељу
...
Знаш
ли
да
прекосутра
треба
ићи
,
да
се
ђакониш
!
Велимир
се
још
више
опусти
,
изгуби
се
од
страха
...
»
Ово
нема
шале
!
...
Куд
ћу
сад
?
«
...
Он
отвори
уста
и
доста
одлучним
гласом
,
који
чак
и
њега
сама
зачуди
,
проговори
:
—
То
ми
треба
...
да
отрчим
до
куће
...
—
Знам
ја
твоју
кућу
,
одговори
јетко
игуман
.
Напослетку
...
назор
се
нико
не
посвети
,
а
»
Шваба
«
ће
једва
дочекати
.
Иди
!
Николу
је
игуман
,
кад
му
је
био
у
вољи
,
звао
Швабом
,
јер
је
дошао
из
»
швапске
државе
«
.
Велимир
се
окрете
и
,
све
у
трку
,
одјури
уз
манастирску
реку
,
поред
оних
честих
малих
воденичица
,
чија
га
клепала
весело
дочекиваху
и
испраћаху
.
За
њим
шушти
и
пршти
вода
из
пуне
букве
,
гуди
потмуло
воденично
камење
,
а
он
прескаче
одјаже
,
јури
каљавим
путем
,
не
видећи
никога
,
не
чујући
како
за
њим
узвикују
весели
помељари
:
—
Еве
га
!
...
Угрејали
му
штапови
дебела
меса
!
...
—
Чучни
у
вир
!
—
Отперја
до
врх
Штурца
!
—
Ала
везе
,
сињу
ли
му
!
...
ка
ово
моје
коло
!
завршује
воденичар
.
Дивна
,
млада
као
росна
капљица
,
нежна
и
пријатна
као
цветак
,
шеснаестогодишња
девојчица
,
кћи
једног
осредњег
поштеног
домаћина
,
стајаше
уз
Велимира
,
наслоњена
на
врљике
,
заклоњена
густим
трњаком
,
кроз
који
се
провлачила
ограда
.
Она
често
подизаше
рукав
очима
,
те
отираше
сузе
,
које
јој
једнако
капаху
.
Велимир
стоји
погнут
,
загледао
се
у
земљу
,
као
да
тамо
тражи
разјашњење
својој
ненадној
невољи
...
И
наредба
игуманова
,
и
околности
,
прилике
...
све
је
тако
јасно
,
да
не
оставља
места
размишљању
.
Него
:
или
—
или
!
—
Не
марим
толико
за
све
друго
,
збори
девојче
кроз
сузе
.
Огрешићу
се
о
родитеље
,
али
морам
,
да
не
бих
тебе
изгубила
...
Велимир
јој
стиште
руку
и
погледа
захвално
у
очи
јој
.
То
није
више
онај
одлучни
,
трезвени
и
окретни
младић
,
какав
је
Велимир
међу
друговима
у
манастиру
.
Не
,
сад
је
питом
,
нежан
,
плашљив
,
неодлучан
,
сасвим
,
сасвим
други
!
...
—
Али
ме
је
страх
за
после
...
Шта
ћемо
и
куда
ћемо
?
Ако
се
саставимо
,
ти
не
можеш
остати
у
манастиру
.
Опет
морамо
твојој
кући
,
па
...
по
божјем
закону
!
...
,
—
Море
знам
то
...
Него
само
да
ме
не
истера
сад
,
док
не
видим
са
стричевима
за
имање
,
ето
то
је
...
А
после
је
лако
...
—
Онда
...
реци
му
да
не
можеш
за
сад
,
па
шта
буде
.
—
А
ако
ме
изјури
?
...
—
Баш
си
ти
неки
...
плану
девојче
и
хтеде
нешто
непријатно
Велимиру
рећи
,
али
је
он
брзо
утиша
и
рукама
и
речима
:
—
Добро
,
добро
...
Ево
одох
.
Казаћу
му
да
нећу
,
па
шта
буде
...
Збогом
.
Сутра
ћу
ти
јавити
.
Девојче
остаде
наслоњено
на
чатал
,
гледајући
за
младићем
,
који
јој
заузео
целу
душу
,
па
не
може
да
мисли
ни
о
чему
другом
,
ево
већ
скоро
цела
година
.
А
сад
...
какав
се
ово
сад
олуј
спрема
!
И
дође
изненада
,
кад
нико
није
ни
мислио
...
А
њих
двоје
и
иначе
нису
ни
о
чем
мислили
.
Они
се
предадоше
чистој
,
невиној
,
скоро
детињској
љубави
,
која
их
све
више
зближаваше
.
Чести
састанци
пролажаху
,
а
они
све
више
осећаху
,
да
не
могу
једно
без
другог
.
А
ни
једно
од
њих
не
помисли
:
како
ће
то
да
буде
на
послетку
?
...
Велимир
се
спрема
за
калуђера
...
јер
је
ђак
манастирски
.
Истина
,
он
има
свога
имања
,
али
то
још
није
одељено
од
стричева
.
Све
то
,
што
је
требало
раније
мислити
,
девојка
сад
,
овако
преплашена
и
изненађена
,
протури
кроз
главу
,
и
,
не
предвиђајући
ништа
добро
,
осим
муке
,
унапред
,
узвикну
сама
себи
гласно
:
»
Еј
,
црна
Видо
!
«
и
лагано
се
крену
кући
.
Опет
грми
и
трешти
игуманов
глас
по
ходнику
.
Само
је
игуман
сад
друкчији
.
На
глави
му
нова
,
од
венецијанске
кадифе
,
камилавка
;
коса
марљиво
углађена
и
рашчешљана
,
па
се
сад
не
витлају
они
груби
гргурави
перчини
око
очију
му
.
На
њему
је
широка
црна
раса
од
тешке
свиле
,
рускога
кроја
,
са
широким
,
црвено
постављеним
и
посувраћеним
рукавима
.
Испод
расе
,
кад
се
игуман
нагло
окрене
,
те
се
црвено
постављени
крајеви
расе
рашире
,
види
се
широк
црвен
појас
од
свилена
рипса
,
који
се
лепо
прелива
у
оне
превијене
пруге
,
што
личе
на
чамовину
.
У
једној
му
руци
дебео
црвенкасто
жућкаст
трсковак
са
дршком
од
беле
извијене
кости
и
златном
кићанком
;
око
исте
руке
су
омотане
велике
ћилибарске
бројанице
са
крупним
,
као
голубије
јаје
,
зрнима
,
а
другом
држи
муштиклу
,
из
које
сукћу
густи
димови
.
Игуман
је
при
путу
;
све
је
готово
,
само
да
седне
у
кола
,
која
га
чекају
у
дворишту
,
али
се
њему
не
седа
.
Он
псује
,
трешти
,
проклиње
час
кад
је
примио
у
манастир
»
шашава
занесењака
«
,
те
му
сад
загорчава
дане
,
грди
»
онога
«
ко
му
први
помену
да
га
прими
(
чувши
ово
,
тетка
га
,
не
излазећи
из
кухиње
,
залепи
масним
одговором
)
,
шмркће
и
често
погледа
у
косо
,
наокришке
,
у
једно
место
,
где
стоји
непомично
нека
црна
прилика
.
На
крају
ходника
,
као
прилепљен
уз
дувар
,
пренимио
се
,
превио
се
,
огрнут
широком
,
масном
,
скинутом
са
игуманових
леђа
расом
,
са
натученом
до
ушију
простом
камилавком
на
глави
,
онај
весели
и
услужни
младић
,
који
се
до
синоћ
звао
Никола
,
а
ноћас
изиђе
из
цркве
као
инок
Никифор
.
Употребно
је
сву
урођену
и
наслеђену
вештину
да
своје
лице
и
држање
тако
удеси
,
како
ће
што
боље
личити
на
свеца
.
Није
он
то
чинио
ради
игумана
,
јер
зна
да
се
овај
»
курјак
«
не
вара
лако
.
Пред
њим
се
он
само
начинио
преплашен
,
и
кад
год
би
га
игуман
испод
очију
погледао
,
старао
се
да
му
задркће
широки
рукав
расе
.
А
»
преподобно
«
лице
спремао
је
и
удешавао
нарочито
за
владику
.
Чуо
је
он
шта
се
владици
допада
,
а
бојао
се
помало
да
га
не
врате
,
што
није
закалуђерен
по
чреди
.
»
Та
начинићу
се
,
Бого
...
као
преподобни
Макарије
!
А
после
...
хо
,
мај
...
ала
ће
да
се
живи
!
...
Велимира
ћу
узети
да
ми
успрема
собу
...
нека
зна
ко
му
је
господин
,
кад
му
се
допада
бити
слуга
«
мисли
у
себи
ново-печени
монах
и
не
испушта
из
очију
сваки
покрет
игуманов
.
А
игуман
сваки
час
погледа
на
мање
вратнице
манастирске
,
отуд
од
реке
,
загледа
у
часовник
и
шмркће
плаховито
.
Већ
је
пети
дан
како
нема
Љубомира
;
јутрос
му
јавише
из
крајње
воденице
,
да
се
види
некакав
дим
код
Савине
испоснице
.
Послао
је
и
момке
и
калуђере
да
разгледају
пећину
,
да
прокрстаре
целу
шуму
,
неће
ли
га
наћи
.
Време
би
било
да
му
се
већ
јаве
...
одоцниће
за
пут
.
Одједном
се
зацрни
и
зашарени
необична
гомила
на
малим
вратницама
.
У
средини
ујармљена
два
вола
,
около
њих
калуђери
и
сељани
.
Види
се
,
по
ступцима
,
да
не
вуку
цела
кола
,
него
само
двоколицу
.
Игуман
се
рашири
на
средини
ходника
и
стаде
гледати
запрепашћено
у
гомилу
,
која
се
лагано
примицаше
.
—
Умро
!
...
несрећник
!
оте
му
се
плашљив
и
сумњив
узвик
.
Никифор
претрча
ходник
,
наслони
се
на
стуб
и
стаде
,
такође
уплашеним
очима
,
гледати
како
се
црне
некакви
каљави
дроњци
на
криваји
,
како
се
тресу
и
љушкају
,
као
да
има
у
њима
нешто
тешко
.
Гомила
стаде
и
расклопи
се
испред
ходника
...
На
криваји
,
углављеној
у
двоколице
,
пресамићен
преко
предњег
јастука
,
као
дугачка
врећица
,
окренут
главом
руди
,
као
мртав
лежи
Љубомир
.
Скидоше
га
и
положише
на
под
у
ходнику
.
За
то
време
Василијан
гласно
прича
игуману
како
су
га
нашли
.
—
Лежи
тако
под
престолом
,
пресамитио
се
као
мртвац
...
Пипамо
га
рукама
,
—хладан
као
лед
...
Дај
,
рекох
,
да
га
скинемо
до
реке
...
Тешко
,
болан
!
...
једва
живи
сиђосмо
.
Те
дај
,
рекох
,
једне
двоколице
испред
воденице
.
—
Добро
те
само
ви
,
калуђери
,
остасте
живи
!
Грдна
ли
зора
потегосте
!
узвикује
игуман
љутито
и
иронично
.
Он
ми
прича
како
је
савијао
своја
леђа
,
а
не
каже
је
ли
живо
дете
!
...
Игуман
кресну
грубу
сељачку
псовку
и
саже
се
над
Љубомиром
.
—
Жив
је
,
оче
Саво
,
жив
!
...
Слушао
сам
ја
!
вели
Арсеније
.
Тетка
раскопча
и
готово
скиде
све
горње
дроњке
Љубомирове
,
даде
шумару
стакленце
најљуће
ракије
да
га
трља
њоме
по
грудима
,
а
она
му
пуну
чашицу
исте
ракије
принесе
устима
.
Раде
кочијаш
,
вешт
томе
послу
,
извади
нож
и
,
размакнувши
уснице
прстима
,
ножем
размаче
мало
јако
стиснуте
зубе
младићеве
.
Тетка
сручи
лагано
целу
чашу
.
Раде
измаче
нож
...
Одједном
се
Љубомирове
груди
тргоше
,
он
се
јако
закашља
,
из
уста
му
прсну
ракија
и
он
немоћно
,
лагано
отвори
очи
и
болно
погледа
око
себе
.
Најпре
му
поглед
беше
несвесан
,
а
после
,
лагано
,
добиваше
све
више
смисла
,
док
се
напослетку
не
заустави
плашљиво
на
игуману
.
—
Сад
ракију
!
...
Целу
чашу
!
викну
игуман
.
—
Дигните
му
главу
!
рече
тетка
и
принесе
пуну
чашу
помодрелим
запеченим
уснама
бониковим
.
Љубомир
,
погледавши
строго
игуманово
лице
,
послушно
испи
ракију
и
,
угледавши
Никифора
у
овом
црном
оделу
,
заустави
очи
на
њему
и
гледаше
га
зачуђено
...
»
И
игуман
је
друкчије
обучен
,
и
Никола
друкчије
изгледа
...
калуђерски
...
И
ја
сам
друкчији
и
све
је
сад
друго
...
Све
је
онако
,
како
сам
оно
ја
мислио
,
и
све
је
у
реду
...
како
треба
да
буде
.
Само
—
овај
поглед
игуманов
!
...
Али
ја
не
марим
«
...
мисли
Љубомир
тешко
уздишући
.
—
Где
си
био
?
...
Шта
је
то
!
...
сурово
запита
игуман
Љубомира
,
гледајући
га
право
у
очи
.
Љубомир
хтеде
сакрити
очи
од
тога
погледа
,
али
беше
тако
окренут
,
да
није
могао
у
страну
погледати
.
Он
уздахну
и
хтеде
пропустити
игуманово
питање
,
одговарајући
му
погледом
,
који
је
гласио
:
»
Видиш
сам
...
што
ме
питаш
!
«
Али
игуман
не
беше
расположен
за
нежна
изливања
,
него
подвикну
:
—
Говори
,
гаде
!
...
Задржао
си
ме
од
пута
,
те
нећу
бити
на
дочеку
владике
.
Шта
ми
ту
...
Љубомир
се
плашљиво
подиже
,
и
седећи
,
оборене
главе
,
слабим
но
одлучним
гласом
проговори
:
—
Ишао
сам
за
стопама
Антонија
Великог
,
Макарија
Египатског
и
дру
...
Игуман
га
не
сачека
да
доврши
.
Као
човек
,
који
је
нашао
оно
што
је
тражио
или
очекивао
,
узвикну
са
неким
полусмехом
:
—
Кажем
ја
...
у
свеце
хоће
!
...
Па
се
одједном
жустро
осврте
и
привикну
:
кола
!
Кочијаш
излети
из
ходника
,
Никифор
се
усправи
,
узнемири
се
,
људи
се
расклопише
,
пропуштајући
игумана
,
који
се
осврте
тетки
:
—
На
постељу
,
па
само
млека
,
млека
...
ништа
друго
.
Два-три
дана
тако
...
Тетка
климну
главом
пркосно
,
као
да
би
хтела
рећи
:
»
Ене
,
славе
ти
!
...
А
ја
баш
то
нисам
знала
!
«
и
пође
Љубомиру
.
Игуман
,
као
сваки
кривац
,
досећајући
се
узроку
теткине
љутње
,
изиђе
на
двориште
и
седе
на
кола
.
—
Седај
!
викну
он
Никифору
,
узмичући
се
мало
у
десно
.
Нови
инок
волео
је
трпети
многе
муке
овог
света
,
него
сести
уз
игумана
.
Он
се
збуњено
,
преплашено
претури
преко
лотре
,
и
седе
баш
уз
саму
левчу
,
не
марећи
што
ће
му
она
одбити
лево
бедро
.
Ова
му
почаст
изгледаше
много
необичнија
од
синоћњег
калуђерења
.
Кола
звркнуше
преко
камења
,
и
за
један
миг
излетеше
кроз
велике
усвођене
вратнице
...
Тетка
,
калуђери
,
момци
,
па
чак
и
они
сељаци
дахнуше
душом
слободно
...
Тетка
одведе
Љубомира
у
собу
,
а
Василијану
даде
кључ
подрумски
,
да
изнесе
ракије
,
нек
’
се
послуже
људи
...
После
једног
часа
,
кад
остадоше
сасвим
сами
,
калуђери
се
расплинуше
,
као
восак
на
илинском
сунцу
...
Боже
,
слободни
!
...
и
то
мож’да
за
читаву
недељу
дана
...
мож’да
и
више
!
Па
се
сме
радити
шта
ко
хоће
:
спавај
,
докле
хоћеш
,
иди
куд
год
те
срце
вуче
,
једи
и
пиј
што
год
хоћеш
!
...
Нема
ни
чреде
,
ни
јутрења
,
ништа
...
Тетка
гледа
кућу
,
поље
,
чак
и
о
нурији
води
бригу
,
а
они
ће
свак
на
своју
страну
,
за
својим
послом
...
И
момци
весели
;
нико
се
не
жури
на
посао
.
Или
гледају
да
рано
површе
што
имају
,
па
се
и
они
некуд
дигну
,
нестане
их
,
као
у
маглу
.
Чобани
затворе
стоку
чим
сунце
мало
одскочи
,
па
и
њих
нестане
,
и
не
сећају
се
јадне
,
гладне
и
жедне
стоке
до
самог
мрака
.
Шумар
заметне
пушку
за
леђа
,
па
оде
у
девето
село
...
Воденичари
замоле
помељаре
,
да
припазе
на
камење
,
па
их
нема
у
воденици
док
год
се
не
чује
да
се
игуман
вратио
...
Све
се
распасало
,
растегнуло
,
па
не
може
сито
да
се
надише
слободна
ваздуха
...
Тетка
грди
,
псује
,
нарочито
момке
.
Али
момци
знају
да
је
тетка
добра
,
да
је
та
грдња
тек
само
»
ради
ворме
«
и
да
није
баш
ни
њој
самој
неправо
дахнути
душом
слободније
»
као
сваки
жив
двоножац
«
...
И
Велимир
весео
.
Срећно
прође
опасност
:
игуман
не
мрдну
ни
главом
,
кад
му
он
саопшти
своју
одлуку
.
Беше
и
расположен
тога
тренутка
онако
,
кад
је
човеку
свеједно
,
ма
шта
се
догодило
.
Само
-
махну
главом
и
рече
:
»
Хоће
Шваба
,
хоће
!
...
Тај
ће
једва
дочекати
«
,
и
ућута
.
И
није
се
преварио
.
А
Велимир
сад
слободан
.
Може
ићи
тамо
кад
год
хоће
,
и
опет
ће
му
остати
доста
времена
,
да
се
нађе
око
тетке
.
Сад
је
сав
посао
спао
на
њу
,
треба
јој
помоћи
.
А
богме
...
требаће
и
њему
њена
заштита
...
XВИИИ
У
манастиру
велика
,
давно
невиђена
гозба
.
Сва
пратња
владичина
,
после
повратка
»
Господинова
«
у
резиденцију
му
,
нагрнула
је
на
манастирску
трпезу
,
као
јато
чавака
на
зрелу
кукурузну
њиву
.
Ту
је
наш
познаник
,
прота
Спира
,
са
неколико
попова
и
ђакона
из
резиденције
,
ту
окружни
прота
са
десетином
попова
из
града
и
околине
,
ту
два
игумана
из
ближих
манастира
,
ту
дваестина
чиновника
и
трговаца
из
града
,
све
опробани
пријатељи
оца
Саве
,
ту
се
привукли
и
они
обични
гости
,
названи
лонцолизи
,
али
без
онога
што
је
»
његово
царство
«
и
што
му
је
увређена
»
чест
«
.
Сви
су
засели
за
богату
совру
са
пуним
уверењем
,
да
својим
присутством
чине
велику
љубав
новопроизведеном
архимандриту
оцу
Сави
,
и
са
тврдом
намером
:
да
се
не
дигну
од
совре
докле
се
узмогу
живи
држати
...
Ваља
се
добро
наплатити
за
златан
архимандритски
крст
,
који
се
блиста
на
—
трбуху
оца
Саве
.
Сваки
врло
озбиљно
сматра
архимандрита
као
правог
дужника
,
и
стара
се
савесно
да
наплати
свој
дуг
.
А
нови
архимандрит
,
призивајући
у
себи
све
сотоне
на
главе
ових
безазорних
,
добро
наоштрених
за
јело
и
пиће
,
гостију
,
љубазно
,
весело
,
реко
би
пуна
срца
,
нуди
госте
ђаконијама
,
старајући
се
збиљски
,
да
сваки
оде
из
ове
куће
задовољан
,
пресићен
свима
понудама
,
којима
манастир
располаже
.
Сви
су
калуђери
и
ђаци
на
ногама
;
снују
,
трче
,
доносе
и
односе
јела
и
пића
,
послужују
,
сипају
и
бојажљиво
погледају
на
весело
лице
архимандритово
у
зачељу
.
Оцу
Нићифору
,
новом
јеромонаху
,
наместили
налоњу
у
један
угао
и
ставили
га
да
ту
чита
гласно
житија
светих
.
Прота
окружни
,
мало
иронично
,
смешећи
се
,
напомену
оцу
Сави
:
—
Ако
вам
је
то
редован
обичај
—
нећемо
кварити
ред
;
ако
ли
је
ради
нас
—
батали
!
...
Архимандрит
мрдну
очима
,
налоњу
уклонише
,
а
Нићифор
се
придружи
послушницима
.
У
току
обеда
Сава
приказа
Љубомира
гостима
око
себе
.
Сви
су
знали
за
последњи
догађај
у
испосници
,
јер
су
то
и
владика
и
отац
Сава
ревносно
раструбили
.
Владика
—
из
истините
радости
и
одушевљења
,
што
ће
скоро
добити
права
,
необична
калуђера
,
а
отац
Сава
је
причао
о
томе
из
себичних
разлога
:
нек
’
се
види
какве
калуђере
спрема
Сава
у
свом
манастиру
!
Сви
гледају
Љубомира
,
као
што
се
гледа
у
менажерији
каква
невиђена
и
нечувена
дотле
реткост
.
Љубомир
види
да
служи
гостима
за
предмет
нарочите
пажње
,
али
се
он
не
осврће
на
то
.
Са
оним
истим
забринуто
побожним
,
блаженим
изразом
лица
,
служи
он
госте
,
дижући
или
доносећи
судове
,
гледајући
само
у
оно
што
ради
,
чиме
је
заузет
.
Не
дође
му
ни
на
ум
да
се
погорди
толиком
пажњом
важних
људи
,
јер
се
сећа
колике
су
гомиле
народа
пратиле
Антонија
Великог
...
А
он
је
већ
у
себи
замислио
,
да
је
почео
исто
онако
као
и
Антоније
.
Пећина
,
молитве
,
па
и
сама
кушања
сотонска
.
.
све
је
исто
.
И
њему
су
,
трећег
дана
,
кад
је
већ
сасвим
обезвијао
од
глади
,
стале
излазити
пред
очи
разне
саблажњиве
слике
,
које
је
сотона
стварао
...
Час
му
дође
суседина
слушкиња
из
Београда
,
па
га
тапка
по
раменима
и
вуче
у
собу
са
неким
новим
,
сладострасним
изразом
на
лицу
;
час
му
се
Мира
стане
превртати
пред
очима
и
дерати
јарца
,
а
он
сад
сасвим
друкчије
гледа
у
покрете
њених
ногу
,
није
као
пре
...
И
још
много
других
и
много
саблажњивијих
сотонских
кушања
...
—
Е-е
...
отеже
окружни
прото
.
Види
се
што
је
рођено
за
други
свет
!
Игуман
Успенског
манастира
,
са
иронично-пакосним
изразом
,
подмигујући
оном
другом
сабрату
,
смешећи
се
и
полугласно
,
да
не
би
чуо
ко
од
послуге
,
напомену
:
—
Ама
да
ли
је
то
баш
онако
...
оче
архимандрите
,
оно
истинско
подвиженије
?
...
Хоћу
рећи
,
овај
...
да
нема
ту
,
онај
...
како
да
вам
кажем
...
Знате
...
Ваљевци
су
препредени
...
Архимандрит
плану
и
викну
гласно
,
не
дајући
игуману
да
доврши
:
—
Оче
игумане
,
кажем
опет
:
ово
дете
пет
дана
није
ништа
окусило
и
донесено
је
мртво
у
манастир
.
Нека
вам
обећају
владичанство
...
па
ако
издржите
и
три
дана
као
он
,
нека
ме
баце
у
...
игуман
изговори
непристојну
реч
.
Дела
!
Извол’те
оче
!
...
дрекну
он
и
жиле
слепоочне
почеше
му
одскакати
.
Ви
бар
знате
зашто
бисте
се
мучили
,
а
он
...
Игуман
још
јаче
повика
:
он
губи
,
губи
!
...
постаје
вечити
роб
!
—
Калуђерска
посла
!
...
Завист
!
...
заврши
отац
Сава
,
плаховито
шмркнувши
ноздрвама
.
Отац
Спира
,
брзо
и
вешто
,
са
оним
великоварошким
и
,
ако
хоћете
,
придворним
тактом
умири
завађену
братију
,
поновивши
мишљење
и
речи
Господинове
,
о
томе
догађају
,
које
су
биле
ауторитетне
за
све
госте
,
па
у
неколико
и
за
неповерљиве
игумане
.
Тек
оба
се
игумана
погледаше
значајно
и
као
да
очима
говоре
један
другом
:
»
Мртав
,
није
него
...
Гле
како
је
задриго
,
ципов
гејачки
!
...
Све
је
то
масло
овог
маторог
угурсуза
,
да
добије
архимандритство
"
.
Један
професор
зовну
Љубомира
,
пребаци
му
руку
преко
рамена
,
и
лаганим
полушапатом
запита
га
:
—
Кажи
ми
...
мали
:
како
ти
је
било
трећег
и
четвртог
дана
,
кад
ниси
ништа
јео
?
Љубомир
обори
главу
и
,
онако
старински
,
потуљи
очи
стидљиво
.
—
Тсс
...
’
нако
...
промуца
стидљиво
.
—
Како
?
...
то
бих
баш
хтео
да
ми
кажеш
.
Јеси
ли
осећао
глад
?
Је
ли
те
то
мучило
?
...
Љубомир
не
дизаше
главе
,
не
одговори
ништа
,
очекујући
да
ће
његово
ћутање
напоменути
госту
,
да
се
такве
ствари
не
причају
.
Али
се
гост
заинтересовао
јако
,
па
хоће
да
чује
одговор
.
Он
прибегну
ширетлуку
:
—
Или
си
ти
то
онако
само
удесио
...
отеже
он
,
нарочито
не
изговарајући
целу
реченицу
.
Љубомир
брзо
диже
главу
и
погледа
га
право
у
очи
;
у
том
погледу
беше
тако
много
немог
прекора
и
истине
,
да
гост
беше
принуђен
оборити
главу
.
Али
га
опет
запита
:
—
Или
се
мож’да
стидиш
,
па
не
смеш
да
причаш
како
је
било
!
...
Љубомир
се
сети
Христових
речи
:
»
Ко
се
постиди
мене
...
и
ја
ћу
се
постидети
њега
у
царству
Оца
мојега
«
,
па
одједном
севну
очима
и
готово
гласно
одговори
досадном
госту
:
—
Да
се
стидим
!
...
Ишао
сам
за
стопама
Господа
нашег
,
Спаситеља
и
његових
великих
угодника
...
Зар
је
то
срамота
?
!
Гост
погледа
зачуђено
околна
лица
,
који
су
могли
чути
одговор
,
као
да
од
њих
тражи
разјашњења
о
овом
новом
,
непознатом
му
до
сад
учењу
.
Али
сва
лица
беху
такође
зачуђена
ненадним
и
необичним
речима
младићевим
;
само
један
озбиљан
,
средовечан
господин
,
који
је
непрестано
ћутао
и
понекад
се
смешкао
каквој
шали
што
падне
при
разговору
,
махну
главом
са
одобравањем
,
и
у
очима
му
се
засветли
радост
,
као
да
је
пронашао
какву
важну
новост
.
—
Како
ти
то
идеш
за
стопама
Спаситељевим
?
...
Шта
ће
то
,
управо
рећи
?
настави
професор
.
Љубомир
га
погледа
пажљиво
,
као
да
ће
рећи
:
»
Да
ли
је
овај
луд
,
или
се
само
прави
?
«
па
му
,
без
предомишљања
одговори
:
—
Вршим
све
његове
заповести
,
живим
као
што
су
живели
његови
велики
угодници
...
—
Знам
,
знам
...
прекиде
га
гост
нестрпљиво
,
—
али
какав
је
то
живот
,
како
то
ти
живиш
...
да
ли
и
ми
тако
живимо
?
—
Јок
,
ви
не
живите
...
Треба
се
одрећи
свега
:
и
оца
и
мајке
,
родбине
,
имања
...
све
то
оставити
,
па
се
удаљити
од
света
...
—
А
живе
ли
тако
ови
твоји
калуђери
?
прекиде
га
професор
полушапатом
.
Отац
Сава
опази
да
је
Љубомир
пао
у
некакву
незгоду
,
па
викну
благо
,
али
доста
озбиљно
:
—
Јоковићу
,
остави
то
дете
.
Гледај
ти
твоје
травуљине
...
тамо
у
школи
,
а
овде
се
само
пије
.
Опет
куцнуше
чаше
,
отпева
се
једна
црквена
песма
и
сви
гости
одједном
,
као
по
команди
,
издигоше
лица
на
више
,
гледајући
у
таван
,
слевајући
у
уста
неко
мирисно
старо
манастирско
вино
...
Изређане
су
давно
све
здравице
,
званичне
и
незваничне
,
пријатељске
и
шаљиве
,
сунце
већ
зашло
и
архимандрит
наредио
да
се
спреме
свећњаци
,
а
гости
још
једу
и
пију
,
као
да
су
тек
почели
.
Кроз
прозорче
се
једнако
провлаче
дугачки
судови
са
читавим
»
кршем
«
разноврсна
печења
:
прасећег
,
пилећег
,
телећег
...
па
се
ту
жуте
и
преливају
са
руменом
,
масном
корицом
добро
укљукане
ћурке
и
гуске
,
па
неке
младе
дебеле
пловчице
пржене
на
кајмаку
,
па
сваких
пола
часа
запурњају
се
и
замиришу
тањири
са
тек
испеченом
,
масном
,
добро
закајмаченом
,
од
бела
и
црна
брашна
гибаницом
...
Па
долећу
често
они
сеоски
»
колачићи
«
умешени
с
јајима
,
испржени
на
масти
,
што
их
господа
варошка
зову
уштипцима
...
А
Велимир
се
сав
зајапурио
,
вукући
с
часним
оцем
Никифором
вино
у
кантама
,
и
заводњио
очима
са
старим
другом
,
натежући
у
подруму
истом
кантом
,
онако
ђачки
...
Весеље
тече
бурно
и
,
као
што
обично
бива
,
све
више
се
губи
такт
уљудности
,
умерености
...
Сваки
се
осећа
испуњен
,
као
електрична
батерија
,
неким
веселим
одушевљеним
осећањем
,
па
би
хтео
тај
напор
час
пре
,
на
свој
начин
,
не
осврћући
се
ни
на
кога
,
и
не
марећи
ни
за
чије
мишљење
,
испустити
,
дати
му
одушке
у
живом
говору
,
песми
,
игри
,
свађи
...
наравно
—
сваки
по
своме
темпераменту
...
Један
професор
изговори
шаљиву
здравицу
:
напомену
,
како
се
у
манастиру
чува
некаква
тридесетогодишња
реликвија
,
коју
би
сад
требало
изнети
пред
госте
,
а
говорник
ће
разјаснити
њен
археолошки
значај
.
Сава
,
смешећи
се
,
мрдну
очима
тетки
,
која
,
кроз
прозорче
,
слушаше
како
се
господа
шале
и
како
говоре
некакве
речи
,
које
нико
не
разуме
(
тако
се
бар
њој
чини
)
а
сви
се
смеју
...
Али
кад
архимандрит
нареди
да
се
мењају
чаше
и
боце
,
она
се
одмах
досети
о
чему
је
говорено
.
-
Пред
госте
наместише
послушници
неколико
боца
тамно
белог
,
необична
изгледа
,
вина
.
Архимандрит
се
задовољно
смешка
.
Мило
му
што
сами
гости
затражише
ово
неколико
боца
,
које
ће
му
спасти
читаво
крдо
стоке
,
да
не
буде
ноћас
поклана
и
печена
.
Да
је
сам
изнео
ово
вино
,
сутра
би
се
сви
на
њега
љутили
.
Оба
протојереја
и
игумани
,
као
искусни
људи
,
изјавише
да
не
би
требало
још
на
то
прелазити
...
—
Има
времена
...
тамо
после
поноћи
,
заврши
окружни
прото
,
грицкајући
и
сишући
лагано
с
правим
гастрономским
уживањем
и
великом
вештином
,
масну
ћурчију
тртицу
,
која
се
,
на
његову
срећу
,
била
затурила
међу
батацима
,
а
он
је
некако
изненадно
набоде
виљушком
.
Али
гости
из
града
,
код
којих
се
већином
сви
појмови
о
манастиру
и
знање
о
манастирском
животу
своде
на
какво
ретко
,
необично
старо
вино
;
којима
управо
,
чим
се
помене
манастир
,
одмах
замирише
у
носу
старо
вино
,
они
гракнуше
сложно
да
се
реликвија
изнесе
одмах
,
и
одржаше
победу
.
Господа
оци
пробаху
онако
»
испод
жита
«
да
наставе
пити
досадање
вино
,
али
их
присилише
на
поштовање
већине
и
њених
одлука
.
—
Напослетку
...
у
друштву
се
и
калуђер
жени
,
вели
отац
Спира
,
смешећи
се
на
два
млађа
игумана
,
који
одједном
почеше
гладити
и
сукати
брке
.
Не
прођоше
неколико
минута
после
прве
чаше
триестогодишњака
,
а
онај
озбиљни
господин
,
кога
већина
гостију
почешће
погледаше
с
пажњом
и
поштовањем
,
одједном
се
развесели
.
Најпре
му
се
овлажише
и
засијаше
крупне
,
црне
очи
,
па
се
стаде
смешити
на
свакога
,
ко
га
случајно
погледа
.
После
стаде
својим
суседима
нешто
живо
објашњавати
или
доказивати
,
па
онда
замаха
рукама
по
ваздуху
,
дајући
на
знање
да
жели
говорити
...
Неко
лупну
виљушком
о
чашу
,
неко
зашикта
устима
,
те
се
гости
умирише
.
Сви
се
учинише
као
да
врло
пажљиво
слушају
,
и
ако
су
се
многи
љутили
на
говорника
,
јер
се
пред
њима
пуше
тек
испржени
уштипци
,
који
ће
се
охладити
док
он
сврши
,
а
није
ред
јести
или
пити
у
овакој
прилици
.
Господин
поче
лагано
,
изнајпре
заплећући
се
,
застајкујући
да
смисли
израз
,
па
све
слободније
и
јасније
,
дугачак
говор
о
нашим
манастирима
,
за
који
би
се
пре
рекло
да
је
јавно
предавање
но
здравица
.
Код
гостију
се
изнајпре
опажаше
досада
на
оне
олињале
,
хиљадама
пута
,
без
икаква
основа
,
поновљене
фразе
о
значају
српских
манастира
,
које
говорник
,
као
увод
,
напомену
.
Али
им
се
одмах
по
уводу
лица
разведрише
,
и
они
стадоше
слушати
пажљиво
.
Гост
објасни
потребу
,
која
изазва
појаву
првих
хришћанских
манастира
на
истоку
.
Живим
,
уметничким
бојама
оцрта
тип
првих
»
подвижника
«
и
првих
самостана
,
показа
суштину
,
циљ
и
битне
особине
иночког
,
калуђерског
живота
.
—
Ко
се
облачи
у
ову
црну
расу
,
господо
,
тај
се
најстрашнијим
заветима
заклиње
Богу
живоме
,
да
ће
следовати
,
до
смрти
своје
,
речима
распетог
Спаситеља
:
»
Ко
хоће
да
иде
за
мном
,
нека
узме
крст
мој
...
нека
остави
кућу
,
и
браћу
,
и
сестре
,
и
оца
,
и
матер
,
и
жену
,
и
децу
...
нек
’
прода
све
имање
и
разда
милостињу
сиротињи
«
...
А
носити
крст
Христов
значи
:
имати
веру
у
Оца
небесног
,
какву
је
Он
имао
,
чинити
добра
ближњему
и
жртвовати
се
за
њега
,
као
што
се
Он
за
све
нас
жртвовао
...
значи
управо
одрећи
се
себе
сама
—
свог
физичког
живота
—
и
предати
се
целим
бићем
добру
ближњих
и
спасењу
душе
своје
...
Архимандрит
шмркну
нестрпљиво
,
не
кријући
досаду
што
је
осећаше
.
Игумани
се
значајно
погледаше
и
,
самим
крајевима
очију
,
насмешише
.
А
говорник
,
не
гледајући
ни
у
кога
,
стаде
причати
о
постанку
српских
манастира
,
о
делима
Немањића
и
потоњих
владалаца
и
властеле
српске
,
о
намерама
њиховим
,
које
су
имали
пред
очима
,
подижући
многобројне
манастире
:
Изређа
доста
опширно
,
наводећи
примере
,
како
су
српски
иноци
ревносно
и
с
великим
прегнућем
радили
у
истој
сврси
с
којом
су
и
основани
манастири
.
Помену
огромне
заслуге
потоњих
монаха
за
време
робовања
и
ослобођења
српског
...
Монаси
се
одобровољили
,
раскравили
се
и
гледају
победнички
,
с
неком
гордом
сујетом
,
као
да
је
сваки
од
њих
прави
Хаџи-Ђера
,
па
само
слушају
оно
,
што
им
по
заслузи
припада
.
.
Али
говорник
обрте
лист
...
Најцрњим
,
најужаснијим
бојама
стаде
цртати
сувремене
монахе
и
манастире
,
осветљујући
грозне
цртеже
многобројним
,
већини
добро
познатим
,
примерима
,
објашњењима
,
описима
...
Најобичније
појаве
манастирске
,
на
које
се
већ
сваки
Србин
навикао
гледати
као
на
»
обичну
ствар
«
,
он
расветли
у
свези
са
науком
Христовом
,
са
животом
пређашњих
монаха
,
са
уставом
манастирским
,
откривајући
сав
ужас
пропасти
морала
,
вере
,
побожности
...
Говор
беше
тако
изненадно-страхотан
,
тако
громовито-убедљив
и
одлучан
,
да
сви
монаси
,
и
они
што
седе
,
и
они
што
слушају
,
стоје
као
приковани
за
место
,
као
човек
,
који
очекује
последњи
миг
,
кад
ће
га
ударити
подигнути
маљ
...
само
отвори
уста
,
рашири
очи
и
гледа
...
—
Манастири
,
какви
су
данас
,
узвикну
говорник
још
јаче
,
не
требају
нам
,
њих
треба
укинути
,
јер
су
нам
од
штете
...
Они
,
т
.
ј
.
не
манастири
,
него
они
што
живе
у
њима
,
упропашћују
нам
чедност
и
поштење
у
народу
,
те
најдрагоценије
особине
старе
српске
куће
,
убијају
побожност
у
народу
,
служе
као
легло
...
—
Да
се
укину
!
да
се
униште
!
привикаше
и
прекидоше
говорника
неки
,
којима
је
грло
веома
засушило
у
току
дуге
беседе
.
—
Да
се
укину
!
узвикну
и
говорник
,
промуклим
гласом
,
гледајући
влажним
очима
око
себе
.
—
А
вера
?
!
...
проговори
архимандрит
изненадно
,
као
после
тврда
спавања
.
—
Шта
,
вера
?
пита
гост
.
—
Шта
ћемо
с
вером
,
велим
?
...
Ко
ће
њу
да
чува
,
кад
укинемо
манастире
?
—
Ха-ха-ха
...
насмеја
се
говорник
из
свег
срца
.
Зар
ви
чувате
веру
...
ви
?
!
...
—
А
ви
се
не
стидите
у
овоме
...
како
’
но
рекосте
,
леглу
...
да
се
добро
напијете
,
па
онако
...
после
стара
вина
,
да
грдите
ово
легло
...
—
У
вину
је
истина
!
викну
онај
професор
»
травуљар
«
,
дижући
од
стола
занесену
главу
.
—
Видите
...
поче
увредљивим
тоном
један
игуман
.
Ова
иста
кућа
,
коју
ви
душмански
грдите
,
очувала
је
триестогодишње
вино
,
од
кога
сте
се
ви
,
само
од
једне
чаше
...
развеселили
.
Покажите
нам
макар
једног
домаћина
у
Србији
,
који
би
тако
исто
...
—
А
шта
ћете
после
,
господине
,
са
оволиким
имањем
,
викну
један
грађанин
,
који
не
имађаше
стрпљења
сачекати
крај
игуманова
разговора
,
—
после
,
кад
укинемо
манастире
.
—
Подићи
ћемо
санаторијуме
,
болнице
,
угледне
привредне
школе
...
све
оно
,
што
носи
тип
хуманитарни
и
културно-привредни
...
То
им
и
јесте
главна
сврха
,
коју
им
наменише
узвишени
оснивачи
и
побожни
приложници
...
кад
већ
нема
кога
да
отаљава
ону
најглавнију
вероисповедну
сврху
...
—
А
куд
ћеш
оволике
калуђере
?
—
Дао
бих
им
све
овчарске
и
кабларске
манастире
,
па
нек
’
се
у
оној
дивљој
,
страшној
лепоти
природној
моле
Богу
за
своје
грешне
душе
,
нека
живе
онако
,
како
онај
младић
рече
малопре
да
треба
живети
:
као
Антоније
,
Макарије
и
други
угодници
.
Архимандрит
се
уозбиљи
,
као
да
ништа
није
окусио
.
Иронично
погледа
на
ону
страну
,
где
сеђаше
гост
,
па
,
не
гледајући
ни
у
кога
,
веселим
гласом
проговори
:
—
Каки
сватови
,
онака
и
млада
;
какво
село
,
онаки
кметови
...
У
колико
нам
ви
личите
на
прве
хришћане
,
у
толико
и
ми
на
прве
калуђере
...
Какав
сте
ви
Онисифор
...
онај
из
Павлове
посланице
,
такав
сам
и
ја
Антоније
...
—
А
у
Русији
су
калуђери
—
прави
свеци
!
—
Такав
им
је
и
народ
,
није
чудо
!
...
одговори
архимандрит
,
па
се
одједном
прену
:
ама
шта
ми
сад
започињемо
политику
,
кад
треба
само
пити
.
Децо
,
точите
...
сви
сте
задремали
.
Од
гостију
нико
се
не
маши
чаше
:
сваки
се
преситно
,
па
сад
гледа
само
,
да
се
још
сит
наговори
или
напева
...
Почеше
се
ређати
најслободније
шале
,
доскочице
,
песме
...
Калуђери
,
који
се
беху
склонили
у
кухињу
да
с
тетком
четврти
пут
»
ужинају
«
,
дотрчаше
и
стадоше
,
са
ђацима
,
љубопитно
посматрати
и
слушати
како
се
веселе
права
господа
.
Као
дивљаци
,
који
нигда
нису
видели
града
,
гледаху
они
овај
други
,
господски
народ
у
новим
му
,
за
њих
,
околностима
и
положају
...
»
Како
умеју
да
се
веселе
!
мисле
калуђери
.
Полако
,
сркући
и
слажи
таван
по
таван
,
па
пију
цео
дан
...
Умеју
да
уживају
у
јелу
и
пићу
...
А
ми
...
истреси
окењачу
,
па
си
готов
за
час
!
...
«
А
Љубомир
,
наслушавши
се
довољно
господске
шале
и
смеха
,
оде
у
своју
собу
,
леже
на
постељу
и
стаде
уморно
гледати
по
мрачној
соби
...
У
глави
му
читав
хаос
,
па
ври
...
Она
га
беседа
о
калуђерима
занесе
,
отвори
му
очи
и
он
стаде
гледати
на
своју
одлуку
о
животу
свесно
,
разумљиво
,
као
човек
,
који
потпуно
зна
не
само
шта
хоће
,
него
и
зашто
тако
хоће
.
А
Савин
одговор
расположи
га
,
да
на
живот
и
поступке
своје
братије
гледа
много
блаже
но
до
сад
.
Он
се
одмах
покаја
што
је
тетку
,
оно
пре
,
увредио
...
Он
држи
да
имају
право
и
онај
господин
и
отац
Сава
,
само
говор
првога
односи
на
себе
,
а
одговор
Савин
на
све
калуђере
...
»
А
како
се
веселе
!
пређе
он
одједном
са
мислима
.
Загледа
се
у
онај
мрак
,
а
у
глави
му
се
поновише
све
малопрешње
слике
весеља
...
песма
,
прича
,
шала
,
смех
...
Он
зажмури
и
као
да
се
крије
од
кога
,
помисли
у
себи
:
то
је
живот
,
мој
брате
!
...
али
се
брзо
трже
,
сетивши
се
да
је
то
кушање
«
.
XИX
Прве
недеље
по
Ваведењу
десио
се
тако
леп
дан
,
какав
се
виђа
само
у
августу
.
Архимандрит
зором
отпутова
у
град
,
што
је
значило
да
ће
се
забавити
најмање
два
дана
.
Братија
беше
вољна
»
дахнути
душом
«
одмах
,
али
је
било
много
пречих
послова
.
Чредни
,
отац
Максим
,
пожури
се
са
литургијом
,
али
народ
навали
на
причешће
у
тако
великом
броју
,
да
се
монаси
уплашише
,
како
ће
подмирити
оволики
свет
.
Арсеније
и
Василијан
,
а
после
и
Нићифор
,
целе
службе
примаху
побожни
свет
на
исповест
,
ограничавајући
се
само
мрмљањем
скраћене
опроштајне
молитве
,
не
питајући
никога
за
грехе
,
ако
се
ко
сам
не
јави
.
Нићифор
се
,
по
неки
пут
,
при
исповести
какве
средовечне
жене
,
одједном
сав
зацрвени
и
убрзаним
,
уплашеним
гласом
прошапће
:
—
Добро
,
добро
!
...
Иди
!
...
иди
!
...
За
један
и
по
час
одиђе
сав
народ
причешћен
,
а
калуђери
кидисаше
,
те
читаше
молитве
,
крстише
и
површише
све
послове
,
који
су
их
чекали
.
Тетка
већ
спремила
ручак
те
,
како
се
добро
нахранише
,
сви
се
,
по
обичају
,
растурише
.
Максим
узјаха
коња
,
а
то
се
већ
знало
куда
ће
.
Његова
је
»
штација
«
доста
далеко
.
Арсеније
рече
да
ће
у
шуму
,
ради
некаквог
јесењег
лековитог
корења
,
али
још
од
капије
обрте
на
другу
страну
.
Василијана
је
вукло
срце
на
две
стране
:
хтео
је
и
он
мало
до
потеса
,
али
га
вуче
у
собу
„
нова
симпатија
«
,
у
облику
једног
грубог
калупа
за
камилавке
и
готовог
сашивеног
луба
,
од
дебеле
хартије
,
који
се
,
већ
неколико
дана
,
глади
,
кваси
и
суши
...
Отац
Василијан
имао
је
обичај
,
као
и
многи
људи
,
заволети
какву
ствар
,
животињу
,
посао
,
и
сав
се
предати
забави
или
послу
око
ње
.
Кад
је
дошао
Љубомир
,
беше
се
заузео
једним
малим
,
дежмекастим
и
рундавим
овчарским
штенетом
.
Обеси
о
раме
једну
стару
манастирску
,
десет
ока
тешку
,
гарабиљчину
,
поведе
свога
белова
,
који
се
једва
за
њим
ваљушка
,
преврће
и
скичи
,
па
иде
тако
по
шуми
,
с
празном
пушком
,
замишљајући
себе
у
разним
ритерско-романтичним
околностима
.
Код
куће
,
по
цео
дан
,
учи
штене
чловити
на
задњим
ногама
;
али
пошто
је
необична
псећа
дебљина
искључивала
сваку
помисао
на
какав
било
успех
у
томе
предузећу
,
оно
брзо
досади
оцу
Василијану
.
Он
пренесе
сву
своју
пажњу
на
једног
младог
,
тек
пројаханог
,
ждребака
,
и
одлучи
се
да
га
,
по
што
по
то
,
научи
раван
.
Али
му
један
хитац
ногом
несташна
ждрепца
у
мало
не
однесе
бедро
,
и
он
остави
коње
,
па
се
стаде
занимати
бушењем
ципунова
.
Лети
воденице
престадоше
млети
,
и
он
,
не
налазећи
брзе
примене
својој
вештини
,
а
и
врућина
некако
баш
не
располаже
човека
на
тако
теже
радове
,
те
он
све
до
сад
остаде
побркан
у
својим
симпатијама
,
не
рачунајући
ту
ону
црнпурасту
ситноглаву
женицу
,
према
којој
су
његове
симпатије
вазда
биле
сталне
—
кад
год
му
је
она
пред
очима
...
Сад
се
отац
Василијан
сав
предао
вештини
правити
камилавке
.
Досад
је
начинио
једну
себи
,
а
сад
је
предузео
,
да
,
по
некој
новој
методи
,
изради
и
Нићифору
.
Луб
је
готов
,
само
да
се
покрије
памуком
и
црним
кашмиром
;
јутрос
му
донеше
кашмир
из
града
,
и
сад
га
веома
занима
како
ли
ће
изгледати
овај
груби
луб
,
кад
се
покрије
меким
лепим
кашмиром
.
Али
мука
је
—
недељом
се
не
ради
...
Обрта
окорели
луб
,
онако
с
калупом
,
проба
да
намести
платно
преко
њега
па
,
напослетку
