—настави
Риста
—
доцкан
би
било
,
поп
се
већ
породио
.
Кмет
и
Јова
запрепастише
се
,
па
не
знају
да
ли
од
све
муке
да
се
насмеју
или
да
пропадну
у
земљу
.
—
Него
,
дедер
,
отварајте
врата
да
помогнемо
човеку
.
—
Ама
немој
,
молим
те
,
не
треба
никаква
помоћ
,
—
поче
Јова
,
видећи
да
брука
све
више
расте
.
У
том
већ
беху
дотрчали
и
овде
штумадла
,
куварица
,
арџија
,
онај
што
чисти
лампе
,
па
и
келнер
оставио
механу
,
те
и
он
дошао
да
види
чудо
.
—
Ја
,
као
полицајац
,
наређујем
да
се
отвори
!
—
викну
строго
Риста
.
То
чу
и
поп
изнутра
,
па
кад
виде
да
нема
где
,
а
он
отвори
врата
и
сад
цела
она
гомила
гурну
у
собу
.
Милић
се
раскокотао
на
кревету
па
све
гуче
.
Таман
почео
поп
да
га
преповија
па
,
кад
пуче
ова
брука
,
а
он
га
оставио
онако
гола
.
Штумадла
се
прва
пљесну
рукама
:
—
Ју
,
како
лепо
дете
!
—
И
како
велико
,
као
да
му
је
две
недеље
!
—
додаде
куварица
.
Поп
и
кмет
и
Јова
само
се
згледају
,
па
,
не
уме
нико
да
зине
.
Једва
се
кмет
мало
прибра
па
ће
рећи
полицају
:
—
Молим
те
,
нареди
свима
да
изиђу
,
а
ти
остани
овде
да
ти
објаснимо
шта
је
и
како
је
.
Риста
и
учини
тако
,
па
седе
,
а
сви
изиђоше
.
Кмет
најпре
наручи
четири
кафе
,
па
исприча
све
редом
Ристи
шта
је
и
како
је
,
и
како
су
дошли
капетану
да
се
жале
,
и
како
их
је
капетан
одбио
.
Ристи
сад
тек
беше
јасно
,
да
све
то
није
никакав
„
догађај
”
,
па
се
спријатељи
са
овим
добрим
људима
и
обећа
им
још
,
да
ће
он
сам
у
јутру
доћи
да
их
одведе
једноме
врло
вештом
адвокату
,
који
ће
их
научити
,
боље
него
ико
,
шта
ће
и
како
ће
с
дететом
.
Затим
остаде
поп
,
онако
уморан
од
бруке
,
да
спава
с
дететом
,
а
кмет
,
Јова
и
Риста
изиђоше
у
механу
да
пију
.
Риста
је
,
разуме
се
,
свима
објаснио
да
се
поп
у
ствари
није
породио
и
да
цела
ова
ствар
није
никакав
„
догађај
”
.
ГЛАВА
ТРИНАЕСТА
Прича
г
.
Ристе
полицаја
,
коју
из
учтивости
према
власти
треба
саслушати
и
ако
својом
садржином
не
припада
овоме
роману
.
Тако
поседеше
полицај
,
кмет
и
Јова
дућанџија
дубоко
у
ноћ
,
а
све
чудећи
се
и
крстећи
се
:
како
се
то
у
свету
може
да
деси
понешто
човеку
,
чему
се
никад
није
ни
надао
.
—
Може
,
може
,
боме
—
тврди
непрестано
Риста
полицај
.
—
Ево
,
да
вам
причам
само
,
шта
се
мени
једанпут
десило
!
Јова
дућанџија
одмах
наручи
још
један
литар
вина
,
полицај
дохвати
кметов
паклић
и
поче
да
прави
нову
цигарету
,
а
кмет
и
Јова
се
примакоше
ближе
да
чују
причу
.
—
Било
је
то
у
Београду
—
поче
Риста
пошто
искапи
чашу
која
је
била
пред
њим
,
а
дућанџија
наново
доли
.
—
Ја
сам
тада
био
кесарош
и
коцкар
.
Као
да
си
им
командовао
,
и
кмет
и
Јова
бесвесно
и
једновремено
стрпаше
руке
у
џепове
где
им
је
кеса
,
измакоше
се
од
Ристе
као
опарени
и
разрогачише
очи
.
—
Немој
да
се
чудите
и
плашите
—
настави
Риста
сасвим
мирно
.
—
Зато
сам
баш
ја
данас
најбољи
полицај
.
У
свима
великим
царствима
,
па
тако
и
код
нас
,
баш
коцкара
и
кесароша
ће
да
узму
за
полицаја
,
јер
он
им
,
брате
мој
,
онима
што
још
нису
полицаји
,
зна
све
трагове
.
—
Тако
је
—
рекоше
са
узбуђењем
и
кмет
и
дућанџија
,
па
се
са
поверењем
вратише
опет
ближе
Ристи
.
—
Камо
га
—
настави
Риста
с
неким
поносом
—
чикам
га
ја
,
да
га
видим
тога
ко
ће
да
буде
,
добар
полицајац
а
да
није
прво
био
кесарош
.
Одем
,
брате
мој
,
на
вашар
па
познајем
сваку
тицу
и
знам
шта
му
мисли
глава
,
шта
му
мисли
рука
,
а
шта
нога
.
—
Тако
је
—
додају
сасвим
убеђени
кмет
и
дућанџија
.
—
За
сваки
посао
треба
нешто
да
се
зна
:
је
л
’
доктор
мора
да
учи
школе
,
па
да
буде
доктор
?
—
Јес
’
—
одговарају
у
два
гласа
кмет
и
дућанџија
.
—
Је
л
’
судија
мора
да
учи
школе
прво
?
—
Јес
’
.
—
Е
,
па
.
А
полицај
,
како
мислиш
,
он
ваљда
тек
падне
с
неба
готов
полицај
и
зна
све
.
Није
,
брате
,
него
он
мора
прво
да
буде
коцкар
,
па
онда
кесарош
,
па
онда
у
жандарме
,
колико
да
одслужи
рок
у
војсци
и
тиме
да
се
одужи
својој
отаџбини
и
онда
постане
полицај
.
Ето
,
тако
сам
ја
,
брате
мој
,
па
зато
сам
ја
и
печен
.
Дедер
,
кажи
ми
још
једног
полицаја
,
који
је
тако
печен
као
ја
,
’
ајд
,
реци
!
—
Нема
!
—
рекоше
кмет
и
дућанџија
и
ако
они
,
сем
овог
Ристе
,
ниједног
полиција
на
свету
нису
знали
.
Риста
,
задовољан
собом
и
тиме
што
је
овако
убедио
људе
о
своме
школовању
,
дохвати
опет
кметов
паклић
и
поче
да
гради
цигарету
и
ако
прошлу
није
попушио
.
Поћута
мало
,
поћута
,
па
се
онда
сети
да
је
он
у
ствари
почео
да
прича
причу
из
свога
кесарошког
живота
те
је
настави
:
—
Елем
,
као
што
вам
кажем
,
то
је
било
у
Београду
.
Шетам
ја
једанпут
по
Калемегдану
,
а
био
сам
лепо
одевен
и
,
онако
,
како
да
кажем
,
био
сам
да
видиш
и
леп
човек
некако
,
није
као
ово
сад
...
Па
—
шетам
тако
,
а
већ
мрак
и
разишао
се
свет
,
само
на
једној
клупи
седе
двоје
,
мушко
и
женско
,
онако
он
леп
човек
,
а
она
још
лепша
.
Баш
лепа
женска
,
и
то
госпођа
и
лепо
обучена
.
Седнем
ја
на
другу
клупу
,
сасвим
близу
њих
,
а
окренем
леђа
,
па
се
правим
као
да
не
слушам
шта
разговарају
,
а
чујем
им
сваку
реч
.
Чујем
ја
из
разговора
да
су
то
муж
и
жена
и
чујем
да
он
сутра
ујутру
хоће
да
путује
дневним
возом
у
Ниш
ради
неког
посла
.
—
Разумеш
,
—
говори
он
њој
—
новац
је
у
мојој
фијоци
.
Даћу
ти
кључ
,
а
ја
стижем
пред
вече
у
Ниш
,
па
не
знам
да
ли
ћу
за
то
вече
или
сутрадан
свршити
посао
.
Ако
свршим
,
ја
ћу
да
ти
телеграфирам
:
„
Пошљи
новац
”
,
а
ти
извади
новац
и
пошљи
телеграфском
упутницом
.
—
Па
добро
—
вели
она
—
а
што
ти
сам
не
понесеш
новац
?
—
Остави
ти
то
,
—
вели
муж
—
то
је
мој
план
.
Хоћу
да
се
правим
пред
њим
као
да
немам
ни
паре
,
па
ако
ми
не
помогне
,
ја
ћу
да
му
кажем
како
сам
узајмио
телеграфски
од
твога
оца
,
па
ми
послао
колико
је
могао
,
а
ресто
ћу
му
ја
послати
,
кад
се
вратим
у
Београд
.
Тако
они
још
разговарају
,
а
ја
начуљио
уши
,
јер
,
брате
,
тиче
се
неких
пара
које
су
у
фијоци
,
а
које
ја
можда
могу
да
стрпам
у
свој
џеп
.
Дигну
се
они
,
а
ја
,
онако
из
далека
,
па
за
њима
,
да
видим
кућу
.
Пратим
ја
њих
и
допратим
их
до
куће
,
да
видим
где
седе
.
Сутрадан
сиђем
и
на
станицу
,
те
да
се
уверим
својим
очима
да
је
онај
господин
отпутовао
.
Елем
,
сад
се
дигнем
ја
,
да
се
на
све
стране
распитам
о
свему
што
ми
је
потребно
.
Сазнам
прво
и
прво
,
да
у
кући
где
седе
има
свега
две
собе
,
једна
са
улице
,
а
друга
из
авлије
,
и
да
из
собе
у
собу
има
врата
,
а
свака
соба
опет
има
врата
у
ходнику
.
Дознам
затим
,
да
у
овој
соби
са
улице
спавају
и
да
немају
никог
млађег
у
кући
.
Служи
их
једна
девојчица
,
али
она
пред
вече
иде
својој
матери
те
код
ње
спава
.
Дакле
,
све
као
што
треба
и
као
удешено
за
мене
.
Сазнам
затим
и
да
је
ономе
господину
,
што
је
отпутовао
,
име
Младен
Петровић
,
а
његовој
жени
Ленка
.
Кад
сам
тако
све
сазнао
,
ја
седнем
и
направим
план
,
како
ћу
до
новаца
доћи
.
Да
проваљујем
врата
или
прозор
,
па
да
се
увучем
у
кућу
и
силом
да
изнудим
новац
,
нисам
хтео
,
јер
то
је
разбојнички
,
а
ја
нисам
био
разбојник
,
нити
би
то
хтео
.
Хтео
сам
,
дакле
,
на
леп
начин
да
извучем
новац
.
Набавим
ја
дакле
један
стари
телеграм
па
узмем
гуму
и
избришем
што
је
у
њему
писало
,
па
онда
седнем
и
напишем
овакав
телеграм
:
„
Ленки
Петровић
—
Београд
.
—
Оног
часа
кад
добијеш
овај
телеграм
,
па
макар
то
усред
ноћи
било
,
пошљи
новац
телеграфском
упутницом
.
Младен
.
”
Мислио
сам
овако
:
Око
поноћи
да
одем
и
да
куцнем
на
прозор
собе
у
којој
Ленка
спава
;
кад
она
отвори
прозор
,
да
јој
предам
телеграм
.
Она
,
онако
буновна
,
неће
приметити
да
је
на
тој
артији
брисан
неки
стари
телеграм
а
написан
нов
.
Затим
ћу
јој
рећи
,
ако
има
какав
одговор
,
да
сам
ја
телеграфски
момак
и
да
ћу
јој
радо
учинити
услугу
.
Она
ће
ми
или
поверовати
па
ме
звати
унутра
и
,
онда
,
чим
сам
унутра
а
нисам
насилно
ушао
,
лако
ми
је
—
без
новца
не
бих
изишао
;
или
ће
ме
молити
да
је
причекам
,
ако
би
хтела
да
иде
у
телеграф
,
јер
би
је
био
страх
око
поноћи
сама
да
иде
.
Ја
би
’
је
пратио
и
већ
како
би
’
јој
узео
новац
,
то
је
моја
ствар
.
Да
бих
се
још
више
осигурао
,
одем
пред
вече
у
телеграф
и
јавим
се
тамо
као
момак
Младена
Петровића
и
кажем
да
је
он
у
Нишу
,
па
ме
послала
госпођа
да
питам
:
имали
за
њу
какав
телеграм
.
То
сам
хтео
да
видим
,
да
није
случајно
дошао
већ
какав
његов
телеграм
,
па
још
додам
разносачу
:
„
Ако
би
и
дошао
ноћас
какав
,
немојте
будити
госпођу
,
ја
ћу
ујутру
рано
доћи
сам
за
телеграм
”
.
Елем
,
све
то
тако
ја
удесим
и
чекам
сад
да
падне
ноћ
.
Ту
застаде
Риста
полицајац
са
причом
,
а
кмет
и
Јова
ни
да
мрдну
,
већ
једва
дишу
и
чекају
са
нестрпљењем
наставак
,
јер
сад
ће
бити
шта
ће
бити
.
Риста
поручи
кафу
,
стресе
пепео
са
цигаре
,
зену
мало
па
настави
причу
:
—
Падне
ноћ
,
ама
као
да
сам
је
наручио
:
нигде
звезде
него
мрак
као
тесто
,
а
заовијао
неки
ветар
да
дува
,
као
да
га
ко
погодио
под
платом
да
то
ради
.
Ја
одем
у
кафану
код
„
Орача
”
,
те
пиј
једну
,
па
другу
кафу
да
ме
расани
,
а
нећу
вино
,
волим
да
сам
трезвен
кад
такве
послове
вршим
.
Попијем
и
трећу
кафу
,
погледам
у
сат
,
видим
још
четврт
до
дванаест
.
’
Ајд
,
реко
’
,
да
се
кренем
.
Да
заметнем
траг
,
запитам
још
келнера
:
„
Бога
ти
,
који
је
одавде
најпречи
пут
до
Војне
Болнице
?
”
Он
ми
објасни
,
ја
платим
кафу
,
па
слегнем
низ
два
„
Бела
Голуба
”
,
те
’
ајде
пред
Младенову
кућу
.
Погледам
лево
и
десно
,
нема
никог
.
Прекрстим
се
најпре
па
призовем
Божју
помоћ
,
па
:
куц
,
куц
,
куц
на
прозор
.
Постојим
ја
мало
,
а
једва
дишем
.
Прозор
се
лагано
отвори
и
појави
се
она
,
госпа
Ленка
,
на
прозор
,
а
пружила
лепу
голу
руку
па
ми
даје
кључ
.
Ја
се
збунио
,
па
не
знам
шта
,
ћу
,
а
она
прошапута
:
—
То
је
кључ
од
ходника
,
пази
,
уђи
све
на
прстима
,
јер
је
овде
у
другој
соби
моја
свекрва
.
Ја
примих
кључ
и
док
да
зинем
,
да
јој
одговорим
,
она
затвори
прозор
.
Ја
се
сад
тек
нађо
’
у
чуду
са
кључем
у
руци
.
Шта
ћу
,
Боже
,
помисли
се
,
па
,
ко
велим
:
кад
ми
је
сама
дала
кључ
,
још
боље
.
Ако
отворим
па
уђем
,
то
опет
није
разбојништво
.
Уђем
ти
ја
лепо
у
авлију
,
отворим
кључем
лагано
ходник
,
уђем
и
закључам
опет
изнутра
,
па
онда
,
како
сам
знао
која
је
соба
за
спавање
,
упутим
се
полако
на
прстима
,
право
па
у
ту
собу
.
Тек
што
уђох
у
собу
,
а
она
из
кревета
опет
прошапта
:
—
Немој
палити
свећу
,
да
не
примети
што
свекрва
,
него
свуци
се
у
мраку
па
’
оди
лези
!
Ја
се
за
часак
промислих
шта
да
радим
,
па
се
реших
да
је
послушам
;
свучем
се
онако
у
мраку
и
легнем
...
Она
ме
снажно
загрли
и
пољуби
и
настави
шаптати
:
—
Замисли
,
што
није
никад
чинио
,
мој
муж
ми
довео
вечерас
његову
мајку
да
ми
спава
.
Мисли
ваљда
да
ме
чува
.
Море
,
не
сачува
ме
ни
он
,
а
камо
ли
та
бабускера
!
Ја
само
ћутим
,
не
смем
ни
да
зинем
.
—
Зато
сам
ти
и
писала
да
дођеш
овако
доцкан
,
док
се
баба
добро
успава
.
Па
ме
опет
наопасти
љубити
и
грлити
,
а
—
како
да
вам
кажем
—
не
оставих
ни
ја
њу
.
Кад
би
,
па
прође
грлење
и
љубљење
,
а
она
се
тек
онда
досети
,
па
вели
:
—
Ама
шта
је
то
,
где
су
твоји
бркови
?
А
ја
онда
,
био
сам
млад
,
нисам
још
имао
бркове
.
—
Па
ја
никад
нисам
ни
имао
бркове
—
проговорим
ја
.
—
Како
ниси
имао
,
шта
је
теби
,
Јоване
?
—
Па
мени
и
није
име
Јован
.
—
Јоване
!
—
Бога
ми
ти
,
госпоја
,
истину
говорим
.
Мени
је
име
Риста
.
—
Јоване
!
—
писну
она
па
се
трже
далеко
од
мене
.
—
Јок
,
није
Јован
него
Риста
!
Она
се
као
опарена
усправи
у
кревету
,
дочепа
кутију
са
жижицама
,
припали
једну
,
поднесе
је
мени
пред
лице
,
па
кад
опази
човека
кога
нити
зна
нити
познаје
,
а
она
дуну
у
жижицу
па
хтеде
да
врисне
,
али
од
страха
ваљада
не
могаде
или
не
смеде
да
не
чује
свекрва
,
него
зари
главу
у
јастук
па
поче
да
плаче
.
—
Слушај
,
госпо
,
немој
да
плачеш
него
седи
да
се
разговарамо
—
рекох
јој
мирно
.
Али
она
ни
да
окрене
главу
,
него
само
плаче
.
—
Па
добро
—
рекох
ја
—
ако
ћеш
да
плачеш
и
ја
ћу
да
се
окренем
па
мирно
да
спавам
,
па
ћеш
ти
ујутру
да
ме
молиш
да
се
дигнем
одавде
,
ама
ја
нећу
.
Мени
је
добро
и
овде
да
не
може
боље
бити
.
Сирота
жена
виде
и
сама
да
ће
тако
бити
,
па
престане
да
плаче
и
окрете
се
мени
па
поче
да
се
извињава
:
—
Извините
,
молим
вас
,
то
је
погрешка
.
—
Ништа
,
ништа
—
велим
ја
—
извините
ви
мене
!
—
Не
,
али
ја
сам
се
осрамотила
,
ви
сте
стран
човек
...
—
Па
ви
сте
страног
човека
и
чекали
,
нисте
ваљда
вашег
мужа
?
—
То
јесте
—
рече
она
промукло
—
али
...
то
је
један
мој
пријатељ
из
детињства
.
Ах
,
ужасно
,
ужасно
...
па
онда
,
молим
вас
,
бар
с
ким
сам
имала
част
,
ко
сте
ви
?
...
—
Знате
,
госпођо
,
за
вас
није
тако
важно
ко
сам
ја
колико
шта
сам
ја
.
—
Ви
?
—
Да
ја
,
а
ја
ћу
вам
то
искрено
рећи
;
видите
,
ја
сам
лопов
.
Сирота
жена
загрцну
се
,
па
онда
јој
груну
поток
суза
и
поче
да
дршће
као
рањена
кошута
,
а
заби
главу
у
јастук
те
не
сме
да
је
дигне
.
Пустио
сам
је
мало
да
плаче
да
је
прође
страх
,
па
онда
јој
сасвим
мирно
и
тихо
рекох
:
—
Немојте
се
плашити
,
ја
сам
сасвим
миран
и
добар
човек
,
ја
једино
што
волим
паре
.
—
Немам
,
немам
,
немам
—
пишти
она
,
а
не
диже
главу
са
јастука
.
—
Та
није
да
нема
,
има
;
знате
оно
мало
пара
у
фијоци
!
Она
скочи
као
опарена
,
па
писну
:
—
Ја
ћу
да
вичем
за
помоћ
!
—
Извол’те
,
молим
вас
—
рекох
ја
врло
љубазно
—
зашто
не
!
Доћи
ће
ваша
‘
свекрва
,
ја
ћу
јој
признати
да
смо
се
врло
слатко
љубили
и
грлили
.
Зашто
да
јој
не
признам
,
признање
увек
служи
као
врло
велика
олакшавна
околност
.
Госпођа
Ленка
виде
да
је
ухваћена
у
све
четири
,
па
,
немајући
где
,
диже
се
и
седе
у
кревету
.
Кад
дама
седи
срамота
је
било
да
ја
лежим
па
се
дигох
и
ја
,
и
тако
„
инглиже
”
,
седећи
у
кревету
,
настависмо
разговор
.
—
Па
добро
шта
хоћете
ви
,
говорите
?
—
рече
она
одлучно
.
—
Та
ништа
,
забога
,
оно
мало
пара
из
фијоке
!
—
То
не
,
то
вам
не
могу
дати
,
то
би
значило
да
ја
покрадем
свога
рођеног
мужа
.
—
Боже
мој
,
а
зар
га
нисте
мало
пре
покрали
кад
сте
мене
пустили
у
кревет
?
Она
бризну
опет
да
плаче
и
ваљда
би
дуго
плакала
,
али
се
чу
из
друге
собе
како
се
свекрва
промешкољи
у
кревету
.
Она
ми
брже
метну
руку
на
уста
.
—
Пст
!
—
учини
.
—
Та
ћутаћу
ја
врло
радо
,
али
је
крајње
време
да
свршимо
нашу
погодбу
.
—
Пст
!
—
учини
ока
понова
па
се
ућута
као
гроб
.
Ћутао
сам
и
ја
подуже
,
па
кад
смо
од
прилике
знали
да
се
баба
опет
успавала
,
настависмо
разговор
.
Преклињала
ме
је
,
молила
ме
је
да
јој
онај
новац
не
дирам
и
,
најзад
,
обећала
ми
је
кад
год
јој
затражим
двадесет
,
тридесет
динара
,
даваће
ми
.
Мени
се
,
право
да
вам
кажем
,
ражали
па
попустих
.
—
А
хоћете
ли
ми
дати
и
вечерас
једно
двадесет
,
тридесет
динара
?
—
рекох
.
—
Даћу
вам
и
педесет
.
—
Добро
,
погодили
смо
се
и
хвала
вам
велика
што
сте
ме
тако
лепо
дочекали
и
угостили
.
—
Још
нешто
.
Јесте
ли
частан
човек
?
—
упита
она
.
—
Боже
,
какво
питање
,
разуме
се
да
јесам
!
—
Преклињем
вас
,
немојте
ником
и
никад
говорити
ово
што
се
догодило
;
иначе
,
ја
ћу
се
убити
.
—
Нећете
се
ви
убити
,
ви
мени
требате
да
ми
дајете
трошкова
кад
ми
затреба
.
Ником
нећу
говорити
,
то
будите
уверени
.
И
тако
се
ја
обучем
,
добијем
педесет
динара
,
па
пођем
истим
путем
као
што
сам
и
ушао
.
Кад
сам
јој
казао
збогом
,
она
ми
рече
:
—
Е
,
јесте
ли
чули
,
ви
сте
неки
поштен
лопов
!
—
О
,
ви
ми
ласкате
—
одговорих
јој
и
хтедох
још
једанпут
да
је
пољубим
,
али
ме
она
замоли
да
то
не
чиним
.
—
Доста
је
било
—
рече
—
и
сувише
,
и
сувише
је
било
.
Ето
,
тако
сам
те
ноћи
прошао
—
заврши
Риста
полицајац
своју
причу
—
а
после
кадгод
ми
је
требало
трошка
имао
сам
.
Пробала
је
она
да
се
исели
из
једног
квартира
у
други
,
али
сам
је
ја
увек
нашао
.
Тек
после
године
дана
изгубио
сам
је
сасвим
”
.
Риста
полицај
ућута
,
а
на
сату
изби
таман
поноћ
.
Кмет
чукну
те
плати
рачун
сањивоме
келнеру
.
Риста
полицај
се
протегли
и
пође
,
обећав
још
једанпут
да
ће
сутра
ујутру
доћи
да
их
одведе
адвокату
,
а
кмет
и
дућанџија
се
упутише
у
собу
број
3
,
шушкајући
успут
о
чудноватоме
догађају
који
им
је
Риста
мало
час
испричао
.
ГЛАВА
ЧЕТРНАЕСТА
Канцеларија
адвоката
Фиће
На
крају
дотичне
вароши
,
као
и
на
крају
сваке
друге
вароши
код
нас
,
па
била
она
дотична
или
не
,
механе
су
;
оне
прљаве
механе
са
пространим
двориштима
у
којима
има
ваздан
распрегнутих
сељачких
кола
,
а
вочићи
везани
за
јарам
једу
сено
које
је
прострто
под
њима
.
Те
су
механе
обично
пуне
сељака
који
су
се
вратили
са
пазара
,
па
увратили
се
да
допију
по
једну
две
,
или
да
се
сачекају
са
својима
па
сви
заједно
да
крену
у
село
.
У
такој
једној
механи
,
која
носи
поносно
име
„
Народна
гостионица
код
Национала
”
а
у
једној
одвојеној
соби
,
налазила
се
канцеларија
адвоката
Фиће
.
У
ту
се
канцеларију
улази
из
саме
механе
,
кроз
једна
стаклена
врата
кроз
која
се
,
и
ако
нема
завесе
на
њима
,
не
види
ништа
у
Фићину
канцеларију
,
јер
су
муве
на
тим
прозорима
годинама
,
као
вредне
пчеле
мед
,
ударале
тачку
до
тачке
марљиво
,
да
се
ни
кроз
најгушћу
завесу
не
би
мање
видело
.
Механа
већ
изгледа
као
механа
,
нити
се
разликује
у
чему
од
осталих
механа
.
Огледало
увијено
у
тул
који
је
некад
био
плав
,
па
онда
слике
:
кнез
Михаило
,
ловчева
пратња
,
стрељање
Максимилијаново
и
већ
све
оне
слике
које
се
налазе
обешене
у
свима
приповеткама
наших
приповедача
,
којима
је
пало
у
део
да
описују
механу
друге
класе
.
Фићина
канцеларија
је
мала
соба
,
али
зато
пуна
као
кошница
.
Ту
је
најпре
његов
адвокатски
сто
,
обичан
кафански
сто
покривен
двојим
,
тројим
новинама
.
По
том
столу
су
расута
нека
акта
,
па
онда
стари
дрвени
дивит
,
сав
поливен
и
обливен
мастилом
;
неколико
пера
умрљаних
до
половине
држаље
мастилом
;
нека
масна
књижица
без
корица
;
па
онда
један
сав
искупусан
календар
без
корица
и
најзад
,
некакав
законик
такође
без
корица
и
без
многих
листова
,
који
Фићи
ваљада
нису
ни
потребни
,
јер
су
сви
његови
клијенти
уверени
да
он
„
зна
закон
у
прсте
”
.
Он
,
истина
,
није
учио
школе
,
него
је
био
најпре
терзијски
шегрт
,
после
две
три
године
практикант
,
затим
сензал
на
пијаци
,
а
сад
је
адвокат
.
Али
,
зато
,
ретко
ће
ко
да
ти
сврши
посао
као
он
.
Потрчи
он
и
у
општину
и
у
среску
канцеларију
;
напише
он
и
тужбу
и
жалбу
и
све
што
хоћеш
.
А
осим
тога
,
ако
је
да
купиш
или
да
што
продаш
,
ту
је
он
да
ти
сврши
и
да
ти
помогне
;
ако
је
да
коме
поквариш
пазар
,
опет
је
он
ту
.
И
што
је
главно
,
он
се
не
стиди
никаквог
посла
;
купиће
он
и
кожу
,
наћи
ће
ти
муштерију
да
продаш
старе
амове
,
набавиће
ти
млађег
за
кућу
,
па
,
ако
хоћеш
,
купиће
ти
и
пилиће
на
пијаци
.
Сваку
услугу
он
ће
учинити
,
свакога
се
посла
прихватити
,
па
ипак
,
једини
посао
којим
се
он
поноси
и
који
сматра
за
своје
право
занимање
,
то
је
његов
адвокатски
позив
.
Он
,
додуше
,
није
никад
никакву
парницу
терао
,
али
у
архиви
среске
канцеларије
и
окружног
начелства
,
као
и
у
архиви
општинскога
суда
,
гомила
је
аката
,
тужби
и
жалби
његовом
руком
исписаних
,
а
ниједна
није
просто
написана
,
него
онако
како
би
и
најбољи
адвокат
написао
т
.
ј
.
поменута
су
у
свакој
бар
по
два
три
параграфа
.
А
како
је
тек
знао
параграфе
!
Дође
му
сељак
па
му
говори
о
својој
беди
а
он
само
слуша
,
слуша
,
а
кроз
зубе
непрестано
мумла
оне
параграфе
који
се
односе
на
дотичну
беду
.
—
Био
ја
—
вели
сељак
—
дужан
Миловану
,
моме
комшији
,
седамдесет
и
два
гроша
...
—
Параграф
сто
четрнаести
!
—
мумла
Фића
.
—
Шта
велиш
?
—
Ништа
,
ништа
—
вели
Фића
—
досећам
се
параграфа
под
који
то
потпада
,
продужи
ти
само
!
—
Био
му
,
велим
,
дужан
седамдесет
и
два
гроша
,
па
као
о
Ђурђев-дану
да
му
вратим
.
—
Триста
шеснаести
—
мумла
Фића
.
—
А
мени
се
некако
згоди
—
наставља
сељак
—
те
продам
раније
краву
и
вратим
Миловану
паре
на
месец
дана
пре
рока
.
.
—
Четрдесет
шести
,
буки
!
...
—
Мислим
,
ка
људи
намирили
се
,
још
му
платио
и
интерес
и
таксу
и
све
...
—
Четрдесет
шести
,
аз
.
—
Кад
,
мој
брате
,
он
сад
мени
тражи
да
му
платим
интерес
све
до
Ђурђевдана
,
јер
вели
тако
је
уговорено
.
—
Двеста
пети
,
двеста
шести
и
двеста
седми
.
—
Шта
велиш
?
—
пита
сељак
и
гледа
Фићи
право
у
очи
.
—
Е
,
мој
брате
рођени
,
шта
да
ти
кажем
—
почне
Фића
трљајући
руке
—
ствар
ни
са
формалне
ни
са
законске
стране
није
,
да
кажеш
,
проста
.
Проста
ствар
,
мој
брате
рођени
,
зато
се
зове
проста
што
се
законски
оснива
на
један
односећи
се
параграф
,
и
ту
је
онда
лако
.
Тешко
је
док
не
погодиш
кој
’
је
тај
параграф
,
а
кад
погодиш
,
онда
,
мој
брате
рођени
,
ти
можеш
и
сам
терати
парницу
,
без
адвокатске
помоћи
.
—
Тако
је
—
вели
сељак
и
гледа
Фићу
право
у
очи
,
чудећи
се
колико
његовом
знању
толико
и
његовој
искрености
.
—
Међутим
—
наставља
Фића
—
ствар
није
више
проста
чим
се
оснива
на
више
од
једног
односећег
се
параграфа
.
Ова
твоја
ствар
,
на
пример
,
има
ове
односеће
се
параграфе
:
сто
четрнаести
,
триста
шеснаести
,
четрдесет
шести
аз
и
буки
,
двеста
пети
,
двеста
шести
и
двеста
седми
.
—
Ала
,
брате
—
зачуди
се
сељак
—
колики
се
параграфи
набраше
за
дваест
гроша
интереса
.
Ја
шта
ли
би
их
било
да
је
нешто
ока
дуката
.
—
Шта
ћу
ти
,
мој
брате
рођени
,
то
је
закон
,
то
су
параграфи
.
Нису
,
да
кажеш
,
људи
или
сведоци
,
па
да
им
кажем
:
доста
вас
је
двојица
,
а
ви
што
вас
је
повише
идите
кући
,
је
ли
тако
?
—
Тако
је
—
вели
сељак
.
—
Видиш
,
зато
ова
твоја
ствар
није
проста
,
јер
то
је
велика
мајсторија
са
толико
параграфа
се
носити
.
Јер
,
видиш
,
мој
брате
рођени
,
параграф
триста
шеснаест
каже
:
дај
Миловану
до
оног
дана
интерес
којега
си
му
положио
новац
.
Јест
,
ал
’
четрдесет
шести
буки
вели
:
е
,
нема
врдања
,
него
плати
Миловану
интерес
све
до
Ђурђев-дана
!
—
Слушај
—
додаје
сељак
после
кратког
размишљања
—
па
тај
триста
шеснаести
је
поштенији
од
тога
буки
,
суди
ти
мени
по
њему
ако
можеш
.
—
Јест
,
ал
’
двеста
пети
каже
:
нема
да
се
судиш
само
по
једном
параграфу
,
него
нас
мораш
све
да
зовеш
,
сви
смо
ми
параграфи
часни
и
поштени
и
као
браћа
смо
,
не
одвајамо
се
једно
од
другога
ни
у
добру
ни
у
злу
.
—
О
,
мај
!
—
чеше
се
сељак
,
и
наставља
:
—
Па
добро
,
газда
Фићо
,
како
ме
ти
саветујеш
шта
да
радим
?
—
Мој
брате
рођени
,
није
то
како
те
ја
саветујем
,
него
закон
;
како
те
закон
саветује
,
тако
да
радиш
!
—
Па
,
како
,
молим
те
?
—
Ето
,
параграф
четрдесет
шести
аз
вели
:
кад
ствар
није
проста
,
а
ти
иди
адвокату
,
плати
му
добро
,
на
то
немој
да
жалиш
,
јер
ће
те
друкче
скупље
коштати
.
—
Па
да
платим
,
газда
Фићо
,
није
да
ја
нећу
да
платим
,
али
колико
?
—
Е
,
мој
рођени
брате
,
за
тужбу
саму
даћеш
ти
мени
дакле
четири
динара
,
а
платићеш
дабоме
и
друге
трошкове
што
буде
и
колико
буде
.
—
Ама
каквих
четири
динара
—
запрепасти
се
сељак
—
таман
толико
тражи
и
Милован
интереса
.
—
Знам
,
брате
,
али
ти
овде
не
браниш
четири
динара
него
твој
образ
и
твоју
част
.
Је
л
’
тако
?
—
Па
...
тако
је
!
И
тако
се
они
погоде
,
узме
он
четири
динара
и
отпочне
парницу
за
образ
и
част
,
и
та
се
парница
наставља
некаквих
шест
месеца
,
све
са
новим
и
новим
трошковима
,
и
све
са
мање
и
мање
изгледа
да
ће
онај
доћи
до
свога
образа
и
своје
части
.
Ето
,
код
тога
адвоката
Фиће
довео
је
Риста
сутрадан
попа
,
кмета
и
Јову
дућанџију
,
а
већ
штумадла
је
на
себе
примила
да
припази
дете
,
пошто
сад
то
није
била
тајна
.
Адвокат
Фића
баш
купио
две
сирове
јагњеће
а
уђоше
нове
муштерије
.
Риста
само
рече
у
препоруку
две
три
речи
па
оде
.
На
вратима
још
једном
додаде
:
—
Гледај
,
Фићо
,
па
нађи
чаре
овим
људима
,
добри
су
и
честити
људи
.
Као
да
ћеш
мени
учинити
ако
их
спасеш
беде
.
И
поп
и
кмет
и
Јова
опростише
се
са
Ристом
благодарним
погледом
,
па
се
онда
окретоше
Фићи
.
Фића
стоји
крај
свога
стола
и
посматра
их
.
Он
је
мали
и
задригла
врата
,
а
ретке
косе
,
ситних
очију
.
На
њему
је
доста
дуг
,
бледуњав
иберциг
и
нове
сегелтуске
панталоне
,
које
још
нису
пране
,
па
се
на
сваком
превоју
преломиле
као
да
су
од
папендекла
;
на
ногама
му
ципеле
које
се
,
види
се
,
мажу
машћу
,
а
викса
нису
виделе
већ
неколико
месеца
,
а
штикле
на
њима
искривљене
и
изишле
у
поље
.
Он
целокупан
прави
утисак
добра
човека
,
који
би
своме
ближњем
дао
све
што
има
,
и
ако
је
у
ствари
он
радије
узимао
од
свога
ближњега
све
што
овај
има
.
—
А
ви
сте
из
Прелепнице
?
—
проговори
он
први
.
—
Јес
’
!
—
одговори
кмет
и
онда
развеза
редом
да
прича
сву
беду
која
је
постигла
село
Прелепницу
са
општинским
дететом
,
као
и
решење
капетаново
.
За
време
његове
приче
Фића
је
прогунђао
четрнаест
разноликих
параграфа
и
то
из
шест
разноликих
закона
.
Поменуо
је
и
кривични
законик
и
грађански
поступак
и
закон
о
таксама
и
закон
о
основним
школама
,
па
онда
закон
о
сеоским
дућанима
и
,
најзад
,
закон
о
среским
и
окружним
друмовима
.
Какве
су
везе
сви
ти
закони
имали
са
целом
овом
ствари
,
то
је
извесно
дубока
адвокатска
тајна
,
али
једно
што
се
из
овога
дало
одмах
наслутити
,
то
је
,
да
цела
ова
ствар
неће
моћи
ни
да
се
уброји
у
просте
ствари
т
.
ј
.
оне
„
које
се
законски
оснивају
на
један
односећи
се
параграф
”
,
него
ће
ту
да
се
умешају
силни
параграфи
,
и
скочиће
једно
на
друго
да
се
покрве
тако
,
да
ће
их
Фића
једва
измирити
,
потсећајући
их
да
су
параграфи
управо
браћа
и
да
,
као
таква
,
треба
у
миру
и
љубави
да
живе
.
Тако
је
било
.
Кад
кмет
сврши
своју
кажу
,
а
Фића
се
дубоко
замисли
и
поче
да
добује
ноктима
по
столу
.
Замислише
се
,
Бога
ми
,
и
поп
и
кмет
и
дућанџија
па
гледају
Фићу
у
очи
,
као
што
би
у
икону
гледали
.
—
Бога
ми
!
...
учини
Фића
,
па
поче
да
врти
сумњиво
главом
—
необична
и
законски
и
формално
необична
ствар
—
па
онда
диже
главу
и
загледа
се
право
кмету
у
очи
.
—
Кажи
ти
мени
,
брате
мој
рођени
,
хоћеш
ли
ти
да
се
ми
понесемо
с
капетаном
или
нећеш
?
Кмет
се
почеша
по
врату
.
—
Па
,
вели
,
ја
ка
’
не
би
,
волео
би
’
ја
лепо
с
њим
;
људи
смо
,
зашто
да
се
свађамо
.
—
Добро
!
—
вели
Фића
и
опет
се
дубоко
замисли
.
Први
пут
је
ово
да
Фића
не
отпоче
да
обрће
и
премеће
параграфе
и
на
широко
и
на
дугачко
и
да
прича
,
него
се
замисли
,
озбиљно
се
замисли
.
Једва
се
мало
трже
од
мисли
па
диже
главу
и
запита
:
—
А
колико
је
старо
дете
?
—
Нема
ни
две
недеље
—
вели
поп
који
се
најбоље
разумевао
у
датумима
.
—
Хм
,
хм
!
—
учини
Фића
поново
,
па
се
опет
замисли
.
И
попу
и
кмету
и
Јови
готово
беше
чудно
што
се
адвокат
толико
мисли
.
Зар
је
то
баш
тако
тешка
беда
?
Али
—
немадоше
куд
,
него
да
очекну
шта
ће
им
рећи
.
Најзад
Фића
диже
поново
главу
,
а
видиш
решио
је
ствар
,
јер
се
весело
смеје
и
задовољан
је
сам
са
собом
.
—Ех
,
видиш
,
мој
рођени
брате
,
ту
ствар
нећемо
ми
ни
законски
ни
формално
основати
ни
на
један
односећи
се
параграф
,
него
ћемо
ту
ствар
сасвим
приватно
и
ванзаконо
решити
.
—
А
како
?
—
запиташе
сва
тројица
и
направише
ситне
очи
од
задовољства
.
—
Е
,
видиш
—
ви
ћете
мени
да
дате
једанпут
за
свагда
сто
динара
,
а
ја
ћу
то
дете
да
узмем
на
своју
бригу
и
,
већ
,
моје
ће
то
бити
шта
ћу
и
како
ћу
с
њим
.
Ипак
се
обвезујем
да
ћу
учинити
само
оно
што
је
за
детињу
будућност
најбоље
.
Сва
тројица
се
и
расположише
и
намрштише
.
Да
се
једанпут
за
свагда
отресу
детета
била
је
ствар
да
не
може
боља
бити
,
али
да
даду
сто
динара
није
им
изгледало
тако
згодно
и
ако
је
кмет
за
сваки
случај
понео
таман
толику
суму
из
приреза
за
прво
полгође
.
—
Неће
ли
бити
много
?
—
запита
кмет
.
—
Ако
вам
је
много
,
а
ви
носите
дете
кући
,
можда
ће
те
га
у
селу
јевтиније
издржавати
.
—
Ама
није
,
него
...
—
Како
није
!
Ја
вам
ка
’
пријатељима
говорим
,
а
ви
запели
па
много
је
.
Како
много
,
брате
,
да
рачунаш
по
десет
динара
на
месец
па
то
је
тек
за
десет
месеца
,
а
где
је
за
цео
век
?
Прошапуташе
још
мало
,
па
кмет
одреши
кесу
,
изброја
све
у
сребру
сто
динара
,
руковаше
се
и
ижљубише
се
са
Фићом
,
и
,
кроз
пола
сата
,
поп
донесе
опет
под
мантијом
Милића
Фићи
,
а
Фића
га
однесе
својој
жени
.
Тако
се
село
Прелепница
једанпут
за
свагда
спасе
беде
која
је
претила
да
ће
се
кроз
цео
свој
живот
провлачити
као
прилог
уз
акта
суда
општине
прелепничке
.
ГЛАВА
ПЕТНАЕСТА
Једна
за
читаоце
сасвим
нова
удовица
.
Ја
страшно
мрзим
писце
који
у
почетку
романа
пишу
лепо
и
течно
,
те
видиш
како
је
свака
глава
наставак
оне
прошле
главе
,
па
тек
уједанпут
,
само
да
би
збунили
читаоце
или
себи
заварали
траг
,
унесу
неку
сасвим
нову
личност
,
па
у
новој
глави
почну
да
причају
нешто
,
што
никако
није
наставак
из
оне
прошле
главе
.
И
колико
год
сам
у
овом
роману
хтео
то
да
избегнем
,
опет
ми
је
немогуће
,
јер
би
ми
било
врло
тешко
обићи
ову
удовицу
са
којом
мислим
сад
упознати
читаоце
.
Кад
је
познају
,
читаоци
ће
и
сами
увидети
да
је
такву
удовицу
тешко
обићи
.
Она
се
девојком
звала
Мица
,
у
браку
као
жена
звала
се
Милка
,
а
сад
се
као
удовица
зове
г-ђа
Милева
.
Госпођа
Милева
је
тек
од
пре
три
месеца
удовица
.
Она
још
носи
црнину
,
иде
сваке
суботе
на
гроб
својега
мужа
који
је
засадила
шебојем
,
и
држи
покојникову
слику
више
свога
кревета
за
спавање
,
увијену
у
црни
флор
.
Колико
је
волела
покојника
види
се
између
осталога
и
из
самих
посмртних
плаката
,
у
којима
је
овако
тужно
завршила
објаву
о
смрти
покојниковој
:
„
Молим
све
пријатеље
и
познанике
за
тихо
саучешће
у
овој
грозној
тузи
”
,
а
потписала
се
:
„
Неутешна
удова
Милева
”
.
Ова
неутешна
удова
Милева
прилично
је
задригла
;
пуних
је
образа
,
омалена
,
а
округла
,
лепих
црних
очију
и
обрва
,
а
мајушних
уста
,
тако
малих
да
ти
се
чини
да
та
уста
не
би
никад
могла
да
противрече
штогод
мужу
или
да
кога
оговарају
.
Од
особених
знакова
,
госпођа
Милева
имала
је
онај
знак
на
себи
који
имају
све
жене
које
су
тешке
у
деветоме
месецу
.
Тек
десет
месеца
како
се
удала
и
једва
је
проживела
шест
месеца
са
својим
мужем
,
па
,
ето
,
остала
удовица
и
то
са
посмрчетом
под
бременом
.
Да
је
бар
покојник
то
доживео
да
види
своје
чедо
,
али
му
се
,
ето
,
не
даде
,
а
колико
се
грешник
томе
радовао
.
Покојник
је
био
врло
добар
и
питом
човек
;
могао
си
га
убедити
и
доказати
му
све
штогод
си
хтео
,
ако
си
му
само
лепо
умео
да
објасниш
.
Једном
се
само
показао
мало
тврдоглав
и
као
човек
који
не
разуме
шта
му
се
говори
,
а
то
је
,
кад
се
покушало
убедити
га
како
би
требало
да
напише
тестаменат
.
И
како
је
још
пажљиво
то
госпођа
Милева
учинила
.
Није
хтела
сама
то
да
му
каже
;
како
би
га
,
забога
,
вређала
тиме
кад
су
тако
лепо
живели
.
Умолила
је
господин
Милију
,
пензионисаног
судију
,
човека
врло
убедљивог
,
тихог
,
разговорног
и
човека
који
то
тако
лепо
уме
из
далека
.
Јер
одиста
,
покојник
је
на
две
недеље
пред
умирање
изгледао
тако
рђаво
да
је
сваки
час
могла
смрт
наступити
.
Да
умре
без
тестамента
не
би
било
згодно
већ
и
због
тога
што
има
и
браће
и
друге
фамилије
,
а
да
му
се
каже
онако
слабом
у
очи
да
напише
тестаменат
,
тешко
је
,
јер
га
то
може
јако
потрести
.
Зато
госпођа
Милева
прозове
лепо
себи
господина
Милију
па
му
кроз
сузе
рекне
:
—
Господин
Милија
,
ви
знате
,
цео
свет
зна
колико
ја
волим
свога
мужа
.
Ја
збиља
не
знам
хоћу
ли
и
могу
ли
остати
жива
,
кад
он
буде
умро
.
Ја
не
верујем
да
ћу
остати
жива
.
Па
сад
кажите
сами
,
како
му
могу
у
очи
казати
,
да
би
требало
да
напише
тестаменат
.
—
Одиста
,
вели
господин
Милија
,
то
је
врло
незгодно
за
вас
.
—
Врло
тежак
положај
—
уздахну
госпођа
Милева
.
—
Одиста
тежак
—
уздахну
и
господин
Милија
,
и
то
више
да
покаже
неко
учешће
,
јер
иначе
није
имао
никаквог
нарочитог
разлога
да
и
он
уздише
.
—
Е
,
па
видите
,
кад
би
ви
то
некако
.
Сви
су
ми
казали
да
би
ви
то
умели
,
лепо
и
из
далека
,
онако
да
увијете
па
да
му
кажете
.
—
О
,
молим
,
—
додаје
господин
Милија
љубазно
—
што
се
тога
тиче
,
ја
ћу
сасвим
то
увити
и
почећу
што
је
могуће
више
из
далека
.
После
тих
речи
господин
Милија
се
диже
,
закашља
се
врло
ауторитативно
и
пређе
у
собу
болесникову
.
Поздрави
се
са
покојником
,
припита
га
о
овоме
и
ономе
,
па
онда
поче
сасвим
из
далека
.
Вели
му
:
—
Брате
и
пријатељу
,
ти
ваљда
и
сам
видиш
да
ћеш
за
дан
два
умрети
.
Шта
вреде
те
медицине
и
рецепти
,
ништа
...
којешта
...
трице
и
кучине
...
ништа
ти
то
неће
помоћи
!
Ето
,
погледај
како
ти
се
прозиру
уши
,
па
и
уста
су
ти
помодрела
.
Може
бити
нема
ко
да
ти
каже
искрено
;
данас
човек
има
врло
мало
пријатеља
који
ће
му
искрено
рећи
истину
у
очи
.
Е
,
али
ја
,
коме
сам
пријатељ
,
пријатељ
сам
му
!
Болесник
још
код
првих
речи
господин
Милијиних
разгорачи
очи
,
узнесе
главу
у
јастук
и
поче
као
прут
да
дршће
од
страха
,
а
зину
да
зове
у
помоћ
,
али
не
могаде
да
пусти
глас
од
себе
.
Господин
Милија
,
у
уверењу
да
је
већ
првим
речима
учинио
добар
утисак
,
настави
и
даље
да
пријатељски
и
искрено
обавештава
свог
пријатеља
.
-
Па
кад
ћеш
већ
да
умреш
,
брате
,
кад
то
већ
и
сам
увиђаш
...
Болесник
ману
руком
као
да
би
хтео
рећи
да
он
то
не
увиђа
,
а
господин
Милија
настави
:
-
Шта
,
не
увиђаш
?
Па
,
дедер
,
изнеси
ми
макар
један
противразлог
...
Ћутиш
,
ћутиш
,
је
ли
,
јер
немаш
ни
један
противразлог
.
А
и
кад
би
имао
какав
би
то
разлог
био
,
ето
,
реци
сам
:
„
Бог
је
велики
,
лекови
...
доктори
...
”
је
ли
,
то
су
твоји
разлози
?
Али
то
нису
никакви
разлози
,
пријатељу
!
Зар
ти
не
видиш
да
си
сама
кожа
и
кост
,
на
теби
нема
ни
киле
меса
,
па
погледај
какве
су
ти
очи
:
као
у
мртваца
.
Дакле
,
ту
не
вреде
фразе
,
јер
то
,
брате
:
„
Бог
је
велик
!
”
то
је
фраза
која
се
код
сваког
самртника
употребљава
!
Болеснику
пођоше
сузе
на
очи
,
а
усне
још
више
помодриле
и
поче
да
шкљоца
зубима
од
силне
дрхтавице
.
—
Дакле
,
—
настави
г
.
Милија
—
најпаметније
што
можеш
учинити
,
то
је
да
што
пре
напишеш
тестаменат
.
Што
пре
,
разумеш
ли
,
јер
ако
игде
,
а
то
код
самртника
је
оправдано
:
„
што
ће
бити
јесенас
,
нека
буде
вечерас
”
.
Господин
Милија
хтеде
још
да
говори
,
али
болесник
,
не
знајући
већ
како
да
се
опрости
ове
страхоте
од
искрености
,
преврну
се
на
другу
страну
и
покри
се
јорганом
преко
главе
,
па
и
тако
под
јорганом
још
запуши
уши
прстима
.
Кад
господин
Милија
виде
да
је
на
тај
начин
немогуће
да
његови
даљи
разлози
допру
до
ушију
болесникових
,
диже
се
и
изиђе
из
собе
у
предсобље
,
где
га
је
с
нестрпљењем
очекивала
госпођа
Милева
.
—
Јесте
ли
успели
?
—
запита
га
нестрпељиво
.
—
Не
брините
,
ја
сам
почео
сасвим
из
далека
,
најпре
сам
га
убедио
да
ће
наскоро
умрети
.
О
,
верујте
,
у
то
је
он
сад
већ
потпуно
уверен
.
—
О
,
баш
вам
хвала
!
—
рече
тужно
будућа
удовица
.
—
Е
,
а
затим
сам
тек
прешао
на
питање
о
тестаменту
,
и
о
томе
сам
му
говорио
.
Ја
мислим
да
сам
и
у
том
погледу
успео
.
Госпођа
се
Милева
врло
љубазно
заблагодари
господину
Милији
и
испрати
га
до
капије
,
а
затим
се
врати
у
собу
свога
болеснога
мужа
.
Кад
она
уђе
,
он
најпре
неповерљиво
гвирну
испод
јоргана
,
па
тек
кад
се
увери
да
то
није
Милија
,
диже
јорган
с
главе
и
дозва
тихим
гласом
жену
к
себи
.
Госпођа
Милева
приступи
тужна
лица
постељи
.
—
Овога
господина
,
—
поче
да
шапће
болесник
—
овога
што
је
сад
био
,
нећеш
никад
више
пуштати
к
мени
.
Нареди
момку
да
га
избаци
чим
наиђе
на
врата
,
да
га
испребија
као
мачку
па
да
га
избаци
.
Госпођа
Милева
обећа
да
ће
испунити
ову
богоугодну
жељу
самртникову
.
Болесник
затим
наново
доби
неко
дрхтање
и
ватру
и
болест
пође
на
горе
.
До
посете
господин
Милијине
лекови
су
нешто
и
помагали
,
али
од
те
посете
пође
сасвим
на
горе
.
Поче
болесник
и
да
бунца
,
а
у
бунилу
и
да
говори
којешта
.
Све
му
се
привиђао
господин
Милија
,
па
као
господин
Милија
није
пензионер
него
зубни
лекар
,
а
он
га
као
позвао
да
му
извади
један
кутњак
,
а
господин
Милија
као
завукао
кљеште
у
уста
,
али
место
кутњака
шчепао
му
душу
па
вуче
ли
вуче
.
Ето
,
такви
снови
и
слике
почели
су
покојнику
да
излазе
пред
очи
,
а
он
се
брани
и
рукама
и
ногама
и
бунца
:
—
Кљеште
...
јаој
...
то
је
душа
,
то
није
кутњак
...
Милија
...
Милија
!
...
Целу
ноћ
је
тако
рђаво
преспавао
,
а
ујутру
,
кад
се
разбудио
,
било
му
је
још
горе
.
Тада
већ
поче
и
сам
да
увиђа
,
како
би
требало
да
напише
тестаменат
и
кад
то
саопшти
госпођи
Милеви
,
а
она
ни
часа
не
почаси
већ
посла
по
адвоката
и
по
сведоке
.
Они
дођоше
па
лепо
написаше
и
потписаше
тестаменат
.
А
ево
како
је
покојник
распоредио
своје
имање
,
које
је
било
врло
велико
:
Ако
посмрче
,
које
ће
госпођа
Милева
по
смрти
мужевљевој
родити
,
буде
мушко
,
цело
његово
имање
које
претставља
више
од
две
стотине
хиљада
,
припада
детету
,
а
главни
је
тутор
и
руковалац
тога
имања
госпођа
Милева
.
Ако
пак
посмрче
буде
женско
,
онда
му
припада
дванаест
хиљада
динара
ради
удаје
,
госпођи
Милеви
„
пристојно
издржавање
”
а
све
остало
имање
браћи
и
осталој
породици
покојниковој
.
Као
што
се
из
самог
тестамента
види
,
за
госпођу
Милеву
би
много
боље
било
да
роди
мушко
но
женско
.
Другим
речима
,
њен
порођај
биће
извлачење
лутрије
којом
ће
приликом
она
добити
или
главни
згодитак
заједно
са
премијом
или
само
„
осмину
”
.
А
тај
порођај
или
„
извлачење
”
има
да
се
деси
најдаље
за
недељу
дана
од
дана
када
смо
се
ми
читаоци
упознали
са
госпођом
Милевом
.
ГЛАВА
ШЕСНАЕСТА
Порођај
,
знамење
,
пелене
,
фачле
,
бабица
,
ново
корито
,
поп
,
кум
,
крштење
,
бошчалук
,
повојница
,
и
све
друге
ситне
и
крупне
ствари
,
које
могу
имати
везе
са
једним
тако
интимним
догађајем
,
какав
ће
се
описати
у
овој
глави
.
Пошто
је
већ
и
тестаменат
био
написан
и
покојник
умро
и
лепо
сахрањен
и
достојно
ожаљен
,
госпођи
Милеви
није
ништа
друго
остало
до
да
изврши
још
и
ту
формалност
,
да
роди
.
Разуме
се
да
је
госпођа
Милева
јако
полагала
на
то
да
роди
мушко
,
и
то
,
као
што
се
поверила
бабици
тетка
Ленки
,
највише
за
то
,
што
би
у
њему
видела
свога
покојног
мужа
,
кога
још
никако
није
могла
да
прежали
.
Бабица
јој
је
дала
и
један
врло
леп
савет
:
—
Да
би
дете
било
лепо
,
чувајте
се
да
не
спазите
неког
ружног
човека
,
већ
гледајте
све
у
лепог
човека
.
Тога
ради
,
госпођа
Милева
је
свако
после
подне
седела
крај
прозора
,
крај
којега
је
радо
шетао
млади
судски
писар
Васа
Ђурић
и
не
слутећи
,
да
ће
и
он
са
своје
стране
допринети
да
дете
буде
лепше
.
Кад
је
тако
све
било
припремљено
да
се
испуни
и
последња
законска
формалност
за
извршење
тестамента
,
стигоше
једнога
дана
од
кројачице
још
и
пелене
,
фачле
,
кошуљице
и
све
друге
ситнице
;
стиже
и
ново
корито
,
и
већ
све
је
било
толико
готово
,
да
је
од
тог
тренутка
сваког
дана
била
у
приправности
и
врућа
вода
.
Таквог
једног
дана
,
кад
је
у
бакрачу
кључала
вода
,
она
што
се
сваког
дана
приправљала
и
кад
је
госпођа
Милева
у
соби
пуној
пелена
,
фачла
и
других
ситница
седела
крај
прозора
,
очекујући
да
види
господина
Васу
Ђурића
,
куцну
неко
тихо
на
врата
.
—
Слободно
!
—
одговори
госпођа
Милева
тужним
,
удовичким
гласом
.
Врата
се
отворише
и
тихо
,
смирено
и
пријатељски
ступи
у
собу
адвокат
Фића
.
Читаоци
,
који
познају
све
Фићине
особине
и
послове
,
неће
извесно
помислити
да
је
он
дошао
госпођи
Милеви
да
купује
коже
,
или
да
продаје
старе
амове
,
па
чак
и
да
понуди
млађе
.
Не
,
он
је
дошао
врло
важним
и
чисто
адвокатским
послом
,
који
ћемо
сазнати
из
ниже
изложеног
разговора
Фићиног
и
госпођа
Милевиног
:
Фића
:
Ја
вам
нисам
познат
,
али
то
не
мења
ствар
.
Ја
сам
адвокат
,
познати
адвокат
Фића
.
Госпођа
Милева
:
Мило
ми
је
,
а
шта
желите
?
Фића
:
Видите
,
госпођо
,
мени
је
позната
ваша
ствар
која
са
формалне
стране
није
тако
проста
и
она
се
односи
на
многе
односеће
се
параграфе
који
,
с
обзиром
на
све
европске
законе
,
противурече
једни
другом
.
Госпођа
Милева
:
Ја
вас
не
разумем
,
господине
.
Фића
:
Тешко
је
и
разумети
,
брате
мој
,
јер
,
као
што
поменух
,
ствар
није
проста
.
Госпођа
Милева
:
Па
добро
,
шта
хоћете
ви
?
Фића
:
Одмах
ћу
вам
рећи
у
чему
је
ствар
.
Мени
је
познат
тестамент
вашег
покојног
мужа
.
Госпођа
Милева
:
(
Код
тих
речи
не
рече
ништа
,
али
се
целим
лицем
окрете
према
Фићи
и
поче
пажљивије
да
га
слуша
)
.
Фића
:
Тим
сте
тестаментом
,
ви
,
брате
мој
и
госпођо
моја
,
упућени
да
родите
мушко
,
јер
кад
би
родили
женско
,
то
би
била
пропаст
за
вас
.
Ви
ваљда
немате
намере
да
родите
женско
?
Госпођа
Милева
:
Да
,
забога
,
али
откуд
ја
знам
;
ја
бих
волела
мушко
,
али
то
је
у
Божијој
руци
.
Фића
:
Е
,
видите
,
то
је
баш
оно
што
то
није
у
Божјој
руци
него
у
нашој
,
управо
у
вашој
,
госпођо
!
Госпођа
Милева
:
(
Прекрсти
се
и
препаде
)
.
Боже
Господе
,
шта
ви
то
говорите
?
!
Фића
:
То
што
вам
кажем
!
То
све
зависи
од
вас
,
па
да
,
без
икакве
повреде
односећег
се
закона
,
родите
мушко
дете
.
Ако
се
поверите
мени
,
ја
могу
да
учиним
да
ви
родите
...
Госпођа
Милева
:
(
Пошто
је
рђаво
разумела
последњу
Фићину
реченицу
,
поцрвене
до
ушију
и
једва
полугласно
проговори
)
.
Али
за
Бога
,
ја
сам
у
деветом
месецу
...
Фића
:
Утолико
боље
.
Ви
сте
у
деветом
месецу
,
ви
ћете
за
који
дан
родити
,
и
ако
родите
мушко
—
нека
је
са
срећом
.
У
таквом
случају
ви
ћете
мени
за
моју
добру
вољу
и
готовост
дати
једно
сто
динара
и
то
је
све
.
Али
...
(
и
ту
Фића
удари
значајно
гласом
)
ако
ви
родите
женско
,
у
другој
соби
до
ваше
биће
у
приправности
једно
скоро
рођено
мушко
дете
,
и
то
дете
нема
ни
оца
ни
мајке
,
и
за
које
се
уопште
не
може
тачно
ни
знати
како
је
рођено
.
Госпођа
Милева
:
(
Запрепастила
се
,
гледа
лево
и
десно
,
не
зна
ни
сама
шта
да
каже
.
По
свему
изгледа
да
јој
се
план
допада
,
али
да
не
зна
сме
ли
овом
човеку
веровати
или
не
)
.
Фића
:
(
Познао
је
шта
она
мисли
)
.
Може
бити
ви
се
бојите
да
то
учините
,
јер
не
познајете
мене
.
Ви
се
варате
,
јер
ствар
је
врло
проста
.
Тешко
је
било
само
да
се
нађе
овакав
план
,
то
је
оно
што
у
целој
ствари
кошта
,
другим
речима
моја
награда
.
А
поверење
,
госпођо
моја
и
брате
мој
,
поверење
према
мени
можете
имати
,
јер
пред
параграфима
,
који
се
односе
у
главном
на
ову
ствар
,
и
ја
би
’
био
толико
исто
крив
колико
и
ви
,
кад
би
до
чега
дошло
.
Дакле
,
ја
морам
чувати
себе
;
то
ћете
признати
да
ја
морам
чувати
себе
.
Госпођа
Милева
:
Да
,
али
...
како
да
кажем
...
ако
се
дозна
?
Фића
:
Не
може
се
дознати
,
ја
не
смем
казати
,
ви
не
смете
казати
.
Госпођа
Милева
:
Али
—
бабица
?
Фића
:
Бабица
?
—
Бабица
ће
бити
моја
жена
;
ову
коју
имате
,
отераћете
.
Госпођа
Милева
:
А
дете
?
Фића
:
Мушко
ће
бити
ваше
.
Госпођа
Милева
:
А
женско
?
Фића
:
Даћемо
га
неком
,
то
је
моја
брига
.
Ја
ћу
га
дати
тако
да
се
о
њему
неће
ништа
знати
.
Ви
ћете
давати
нешто
месечно
за
издржавање
,
тог
детета
.
Госпођа
Милева
:
(
Ћути
,
дуго
ћути
,
размишља
.
)
Јух
,
страх
ме
је
и
да
мислим
.
Фића
:
Бирајте
:
или
двеста
хиљада
динара
са
којима
ви
располажете
или
„
пристојно
издржавање
”
.
Госпођа
Милева
устаде
с
места
,
пређе
преко
собе
узбуђена
,
врати
се
опет
,
загледа
Фићи
у
очи
и
хтеде
нешто
да
га
упита
,
али
се
уздржа
.
Фића
живо
настави
:
—
Ви
се
можда
питате
,
шта
бих
ја
тражио
за
такву
услугу
.
Молим
,
ја
сам
скроман
,
врло
мало
,
онолико
колико
ви
сматрате
да
је
право
за
тако
једну
велику
услугу
.
—
Не
,
не
кажем
то
,
за
то
би
лако
,
али
...
не
смем
да
се
решим
,
није
то
тако
лако
решити
се
.
|
Па
ипак
,
после
извесне
борбе
,
госпођа
Милева
се
реши
да
усвоји
предлог
и
утврди
погодбу
са
Фићом
.
Тог
истог
дана
госпођа
Милева
се
наљутила
на
бабицу
тетка
Ленку
што
је
доцкан
дошла
и
отерала
је
,
а
узела
за
бабицу
Фићину
жену
.
Истина
,
многи
су
се
зачудили
томе
,
јер
Фићина
жена
није
никад
практиковала
тај
занат
,
али
када
је
тако
воља
породиљина
,
нека
јој
је
.
И
сад
већ
дође
дан
који
се
очекивао
.
Госпођа
Милева
леже
у
кревет
,
у
коме
су
била
три
јастука
са
хеклованим
ајнсецима
,
па
онда
породиљски
јорган
од
црвене
свиле
и
већ
све
друго
што
је
потребно
.
У
собу
не
сме
нико
да
уђе
до
Фићина
жена
,
а
у
другој
соби
,
до
породиљине
,
седи
Фића
спреман
да
породи
дете
какво
тестамент
захтева
.
Госпођа
Милева
се
замучи
и
у
име
Бога
роди
—
мушко
,
истина
велико
две
и
по
недеље
,
али
то
не
мари
ништа
.
Женско
дете
,
које
се
без
икакве
стварне
потребе
ту
нашло
,
још
те
исте
ноћи
однесе
Фића
негде
из
куће
.
А
сутрадан
,
просу
се
по
вароши
глас
да
је
госпођа
Милева
добила
ноћас
красно
,
лепо
и
здраво
мушко
дете
које
јако
личи
на
покојника
.
Дете
доби
на
знамење
име
Момчило
,
а
недељу
дана
затим
на
крштењу
Недељко
.
Тако
грешни
Милић
сад
и
по
други
пут
би
рођен
,
па
и
по
други
пут
крштен
,
а
овај
други
кум
озбиљно
се
пожали
кумици-породиљи
,
како
му
мал
’
не
отпадоше
руке
држећи
дете
,
јер
:
—
Бог
нека
га
поживи
,
али
је
дете
тако
напредно
и
велико
,
као
ниједно
досад
што
сам
их
крштавао
.
ГЛАВА
СЕДАМНАЕСТА
После
четрдесет
дана
.
Прошло
је
четрдесет
дана
,
другим
речима
прошло
је
толико
времена
,
колико
би
трајао
највећи
пост
у
години
,
и
госпођа
Милева
се
придигла
свежа
,
румена
,
насмејана
,
тако
да
господин
Васа
Ђурић
није
могао
а
да
не
узвикне
:
„
Удовица
и
по
!
”
Бивше
општинско
дете
,
бивши
Милић
,
а
садашњи
Недељко
,
раскококотао
се
лежећи
као
паша
у
свиленим
пеленама
,
под
свиленим
јорганчићем
,
у
врло
финој
колевци
и
са
никлованом
цуцлом
у
устима
и
то
тако
лепом
цуцлом
,
какву
му
никад
не
би
купио
одбор
општине
прелепничке
па
макар
ударио
нарочити
прирез
на
грађане
своје
општине
.
Недељко
је
сасвим
задовољан
својом
судбином
и
он
овако
у
себи
мисли
:
—
Ово
је
много
боље
,
но
кад
су
ме
вукли
бирови
уз
разна
акта
,
или
поп
под
својом
мантијом
,
или
кад
ми
је
Јова
дућанџија
трпао
у
уста
дебелу
дрвену
кашику
с
млеком
.
То
јест
,
Недељко
то
не
мисли
,
јер
он
још
и
не
уме
на
мисли
,
него
писац
овог
романа
верује
да
би
Недељко
извесно
тако
мислио
,
кад
би
могао
.
И
док
Недељко
тако
ужива
,
госпођа
Милева
већ
седи
крај
прозора
,
крај
којега
је
и
пре
радо
седела
,
и
ако
сад
није
никаква
потреба
да
види
господина
Васу
,
пошто
је
већ
родила
лепо
дете
.
Да
,
али
је
сад
већ
навикла
да
седи
крај
тог
прозора
,
а
господин
Васа
је
навикао
да
пролази
крај
тога
прозора
,
а
како
је
навика
друга
природа
,
то
је
та
„
друга
природа
”
тако
изменила
госпођу
Милеву
,
да
је
сад
већ
отпочела
и
да
отвара
прозоре
кад
прође
господин
Васа
,
а
господин
Васа
је
опет
чак
до
ћошка
извијао
главу
.
Како
је
господин
Васа
међутим
био
судски
писар
и
радио
у
масеном
одељењу
,
то
није
чудо
што
је
,
како
са
масом
тако
и
са
удовицом
,
морао
дући
у
додир
.
Он
се
,
дакле
,
упознао
са
удовицом
и
чешће
пута
би
се
потад
и
увратио
њој
,
да
је
по
гдешто
усаветује
односно
њене
масе
,
којом
је
она
као
главни
тутор
увелико
руковала
.
Кад
се
први
пут
тако
увратио
,
био
је
лепо
дочекан
и
послужен
слатком
и
кафом
;
кад
је
други
пут
дошао
,
добио
је
слатко
,
кафу
,
чашицу
ракије
и
—
госпођа
Милева
је
нарочито
њега
ради
испржила
мафише
.
А
кад
је
трећи
пут
дошао
,
добио
је
слатко
,
кафу
,
ракију
,
мафише
и
слатке
јабуке
,
које
је
госпођа
Милева
својом
руком
љуштила
.
Том
приликом
су
господин
Васа
и
госпођа
Милева
и
играли
у
двоје
жандара
до
двадесет
и
један
.
Кад
је
четврти
пут
дошао
,
добио
је
све
што
и
пре
,
али
сад
су
већ
играли
жандара
до
сто
и
један
и
том
приликом
се
госпођа
Милева
решила
да
скине
црнину
.
—
Право
кажете
,
господин
Васо
—
рекла
је
уздахнувши
—
онако
има
човек
и
сувише
тужних
дана
у
животу
,
доста
је
што
је
срце
човеку
све
оцрњено
,
што
ће
му
још
и
црно
одело
.
—
Не
само
то
,
госпођо
—
додаје
господин
Васа
љубазно
—
него
вама
и
лепше
стоји
хаљина
у
боји
.
На
пример
„
лихт-блау
”
према
вашем
лицу
и
према
вашој
коси
!
Ја
то
замишљам
,
имагинирам
и
верујем
да
су
и
анђели
лихт-блау
и
њихове
хаљине
морају
бити
лихт-блау
.
—
О
,
молим
,
ви
врло
много
ласкате
—
додаје
удовица
и
стидљиво
љушти
једну
кришку
јабуке
,
коју
ће
затим
натаћи
на
нож
и
љубазно
понудити
господин
Васи
.
—
Ласкам
?
—
настави
господин
Васа
ватрено
.
—
Боже
сачувај
!
Па
,
ево
,
замислите
сами
,
какви
би
изгледали
анђели
кад
би
