даје
за
Десићем
дошла
;
то
је
сам
Десић
разгласио
,
па
нек
покаже
свету
да
то
није
истина
,
а
само
ће
с
тим
показати
,
ако
се
опет
кући
врати
.
Она
саизволи
,
само
да
је
ја
пратим
и
код
куће
извиним
.
Ја
је
отпратим
кући
и
извиним
пред
Рунићевима
и
њу
и
себе
,
и
докажем
да
у
тим
писмима
нема
моје
руке
;
осведоче
се
о
мом
рукопису
и
увере
се
да
је
све
то
од
стране
Десића
изишло
.
Рунић
и
Рунићка
особито
ми
благодаре
,
ишту
опроштење
од
мене
и
са
Јелком
се
помире
.
Хтели
су
у
ту
славу
одма
’
и
част
да
праве
,
ал
’
кажем
да
се
не
могу
нимало
бавити
,
и
тако
једва
сам
се
могао
са
великом
муком
од
њи
’
откинути
и
вратим
се
у
В
.
Тако
прође
абентаер
са
госпођом
Јелком
.
Десић
је
мислио
да
ћу
се
јако
на
њега
срдити
,
што
је
ту
комедију
са
госпођом
Јелком
изиграо
,
па
није
смео
к
мени
долазити
;
и
кад
ме
на
сокаку
види
,
уклања
се
.
Он
,
истина
,
није
лепо
учинио
што
је
хтео
с
мојим
именом
да
профитира
,
ал
’
ја
зато
опет
нисам
био
фаше
;
шта
више
,
задовољан
сам
био
сасвим
,
а
Десић
је
сам
себе
каштиговао
,
јер
је
са
тим
госпођу
Јелку
увредио
,
па
да
јој
ни
на
очи
не
иде
.
Нађем
га
на
сокаку
,
у’ватим
га
за
руку
и
кажем
му
да
се
ни
најмање
не
срдим
,
све
је
добро
испало
.
Десић
се
јако
зарадовао
,
смеје
се
као
луд
што
је
тако
испало
,
и
остасмо
опет
добри
пријатељи
.
Бранко
је
већ
у
вароши
,
но
нећу
к
њему
да
идем
;
чекам
да
он
к
мени
дође
.
Кад
ето
једанпут
дође
.
Било
је
пред
вече
.
»
Камо
те
,
Бранко
,
већ
откад
те
желим
видити
?
!
«
»
Имао
сам
у
околини
посла
,
па
сам
се
већ
пре
неколико
дана
вратио
,
ал
’
опет
и
код
куће
сам
имао
посла
,
па
нисам
те
могао
одма
’
потражити
.
А
како
ти
овде
?
«
»
Врло
добро
!
Сваки
дан
се
нађе
какав
абентаер
.
«
»
Чуо
сам
како
си
се
у
новине
метнуо
,
да
си
се
рад
женити
,
па
си
међу
женскима
читаву
револуцију
начинио
.
Шта
ти
то
пало
на
намет
?
«
»
Није
мени
,
него
управо
Чики
је
пало
на
памет
,
и
од
њега
је
врло
добра
мисао
била
,
јер
које
од
жалости
за
тобом
,
што
си
с
Гривићевима
тако
прошао
,
које
пак
што
другог
посла
нисам
имао
,
почело
ми
бити
дуго
време
.
А
ко
ти
је
то
казао
?
«
»
Читао
сам
у
новинама
и
одма
’
сам
знао
,
да
је
то
твоје
масло
,
па
и
у
вароши
се
чује
.
Морао
сам
се
смејати
,
макар
да
нисам
био
добре
воље
.
«
»
Јавиле
су
се
млоге
љубведостојне
,
ал
’
ни
једна
није
одговарала
програму
;
зато
се
и
нисам
могао
оженити
.
Па
да
знаш
ди
је
био
рандеву
?
Код
наше
негдашње
...
или
твоје
негдашње
...
Ливије
.
«
»
Чуо
сам
.
«
»
Би
л
’
се
надао
да
ћеш
још
Ливију
овде
наћи
,
па
јеси
л
’
је
видио
?
«
»
Видио
сам
је
баш
јуче
.
Поред
мене
је
прошла
.
«
»
Па
јеси
л
’
је
познао
?
Је
л
’
те
она
познала
?
Јесте
л
’
се
разговарали
?
«
»
Познао
сам
и
ја
њу
и
она
мене
;
погледала
ме
,
па
је
очи
спустила
,
мало
се
и
насмешила
,
но
ја
сам
одма
’
на
страну
погледао
;
нит
’
сам
је
хтео
ословити
,
нити
је
она
мене
ословила
.
«
»
Па
није
ти
било
жао
?
«
»
Зашт
’
да
ми
је
жао
?
Она
како
ме
није
дочекала
и
удала
се
за
другог
,
већ
је
из
мог
срца
избачена
,
па
сад
ми
је
свеједно
,
као
и
макоја
друга
.
«
»
Но
,
сиротицу
знам
да
је
морало
болети
.
«
»
Страшно
и
јесте
,
после
толико
година
и
толике
рафинерије
.
«
»
Знаш
да
је
бабица
?
«
»
Знам
.
«
»
Па
ваљда
те
то
женира
?
«
»
Ни
најмање
.
Ја
сваки
сталеж
поштујем
,
но
само
нећу
ништ
’
с
њом
да
имам
.
«
»
Ал
’
је
она
за
тебе
распитивала
.
«
»
Ти
знаш
да
ја
не
волем
да
ко
о
мени
распитује
,
а
она
најмање
.
Но
мани
се
тога
разговора
.
Кажи
ми
мислиш
ли
се
ти
овде
још
и
дуже
бавити
?
«
»
Какво
је
то
од
тебе
питање
,
Бранко
?
!
Но
,
томе
се
не
би
надао
од
тебе
.
Зар
сам
ја
теби
овде
на
досади
?
То
ће
толико
рећи
,
као
:
»
Шта
се
већ
кући
не
торњаш
?
«
Јесам
ли
те
увредио
,
Бранко
?
«
»
Шта
лудујеш
,
шта
трчиш
напред
,
кад
не
знаш
што
сам
те
то
питао
?
Ја
сам
једно
лепо
званије
добио
у
вароши
Б
.
и
до
две
недеље
морам
онде
бити
,
па
сам
рад
да
си
са
мном
;
онде
си
ти
и
онако
код
куће
,
па
бисмо
могли
заједно
онамо
.
«
»
Е
,
то
је
сасвим
друго
.
Гратулирам
ти
већ
унапред
.
Молим
те
,
ако
смем
питати
,
какво
си
званије
добио
?
«
»
Постао
сам
асесор
.
«
»
Бога
ми
,
то
је
лепо
званије
!
Још
можеш
далеко
дотерати
.
Драго
ми
је
.
Хоћу
ићи
с
тобом
онамо
,
ма
сад
одма
’
.
«
»
Не
вичи
!
До
две
недеље
,
велим
,
јер
донде
имам
овде
посла
;
морам
да
се
приправљам
.
«
»
Ал
’
како
ћу
ја
донде
без
тебе
проводити
,
кад
имаш
посла
?
«
»
То
ти
је
брига
!
А
кад
си
није
умео
Милан
Наранџић
забаве
наћи
?
«
»
То
ми
је
баш
мило
,
кад
ме
тако
куражиш
,
и
право
кажеш
:
наћи
ћу
ја
себи
забаве
!
«
»
Дакле
,
то
сам
ти
хтео
казати
;
ради
донде
шта
год
хоћеш
,
мене
остави
донде
на
миру
,
па
ћемо
после
заједно
.
«
»
Хоће
л
’
и
госпођа
Ханика
с
нами
?
«
»
Сви
заједно
и
са
свим
;
зато
морам
да
се
приправим
.
«
»
Е
добро
,
ја
ћу
опет
од
сутра
да
почнем
лустрајзе
по
околини
,
па
ћу
до
тринаест
дана
овде
бити
.
«
»
Дакле
,
нека
тако
буде
.
Фала
богу
што
ћу
на
страну
отићи
;
одма
’
сам
мало
ведрији
,
веселији
!
«
»
Познаје
се
на
теби
.
Како
си
страшно
изгледао
,
кад
сам
те
после
женидбе
први
пут
видио
.
Нисам
ти
ништа
хтео
говорити
,
ал
’
кажем
ти
:
страшно
си
изгледао
.
«
»
Па
и
зашто
да
сам
увек
невесео
,
је
л
’
?
То
ваљда
због
Гривићеви
?
Бриго
,
на
страну
!
Зови
келнера
,
нек
нам
донесе
што
.
Баш
данас
хоћу
да
се
с
тобом
развеселим
.
«
»
И
вредно
је
у
срећу
твога
званија
да
се
провеселимо
.
«
»
Мани
се
званија
;
нећу
званија
ради
,
него
онако
без
политике
,
као
што
смо
негда
;
па
баш
нећу
ни
с
ким
,
него
само
нас
двоје
.
Звони
нек
донесу
.
«
Ја
звоним
,
келнер
дође
.
Ја
заповедим
све
што
треба
,
келнер
оде
и
одма
’
све
донесе
.
Ми
се
донде
разговарамо
.
»
Да
нас
бог
живи
,
Милане
!
«
»
Живили
ми
!
«
Пијемо
.
Баш
ми
је
мило
било
што
је
Бранко
тако
расположен
,
па
кад
сам
с
њим
,
не
браним
ма
се
и
отрескао
.
Падоше
ми
на
памет
детињске
и
младићске
године
,
па
нас
то
све
већма
оживљавало
.
»
Опомињеш
ли
се
,
Милане
,
нашег
тандлмарка
?
«
»
А
опомињеш
ли
се
ти
твоје
Иде
и
Марије
?
«
»
А
ти
твоје
Резике
и
Бабике
?
«
»
Само
,
молим
те
,
немој
њи
’
спомињати
;
одма
’
ће
ми
мучно
бити
.
«
»
Ти
си
,
Милане
,
неблагодаран
.
«
»
Којом
су
мером
оне
мене
мериле
,
с
том
истом
мером
сам
им
и
ја
одмерио
.
Слушао
сам
их
као
луд
,
па
није
л
’
то
доста
?
Ал
’
,
молим
те
,
не
спомињи
их
више
.
«
»
Ди
је
наш
Цифрић
?
«
»
У
Б
.
,
и
,
као
што
чујем
,
добро
живи
са
Фишпауховицом
.
«
»
Сигурно
и
докторише
.
«
»
Докторише
,
ал
’
сигурно
је
већ
једно
гробље
напунио
,
док
се
испрактицирао
.
«
»
Морам
и
код
Зоричића
отићи
,
пре
нег
’
што
отпутујем
,
ал
’
који
дан
не
знам
.
Морам
га
видити
.
«
»
Тај
ће
баш
од
радости
изван
себе
;
и
мене
ће
пут
онуд
навести
,
па
можда
ћемо
се
сви
троје
састати
.
«
»
Да
сам
сам
,
одма
’
би
могао
к
њему
ићи
,
ал
’
на
врат
на
нос
морам
се
на
пут
спремати
,
па
са
женом
.
Лепо
је
кад
је
човек
сам
,
слободан
...
ал
’
,
опет
,
немам
право
,
опет
је
лепше
кад
је
човек
ожењен
,
па
има
добру
жену
.
«
»
Благо
теби
,
Бранко
,
кад
имаш
добру
жену
,
цео
свет
каже
да
се
јако
волете
!
«
»
Управо
да
ти
кажем
,
није
баш
тако
страшна
љубав
;
нисмо
имали
доста
времена
да
се
боље
упознамо
,
па
не
могу
рећи
да
не
би
’
нашао
био
другу
какву
,
коју
би
већма
волео
,
ил
’
кога
би
она
већма
волела
.
Ал
’
у
брачном
животу
друкчије
стоји
ствар
.
Ту
цили-мили
није
све
,
ту
треба
—
осим
тога
и
велико
пријатељство
.
Ако
је
жена
пријатељ
,
не
може
муж
имати
већег
пријатеља
од
жене
:
а
ако
је
непријатељ
,
не
може
имати
већег
непријатеља
од
жене
.
Ја
нисам
у
моју
жену
залуђен
,
ал
’
здраво
је
могу
трпити
,
јер
ми
је
здраво
наклоњена
.
«
»
Чуо
сам
да
не
зна
шта
да
ради
око
тебе
.
«
»
Јест
,
чисто
је
већ
сувише
.
Ал
’
какву
ја
нарав
имам
,
то
једно
је
држи
.
Знаш
,
неописано
мрзим
Гривића
и
Гривићку
;
имам
узрока
,
ал
’
то
не
само
због
штафирунга
.
То
је
сасвим
друго
нешто
:
нису
јој
сад
пријатељи
,
нису
јој
од
детињства
пријатељи
били
,
о
том
сам
се
са
више
страна
уверио
;
и
,
да
ми
није
тако
претерано
наклоњена
,
због
Гривићеви
’
и
њу
би
’
морао
омрзнути
.
Но
она
је
као
какво
јагње
поред
мене
,
неће
ништа
противусловити
.
Само
то
једно
се
једим
што
,
кад
пред
њом
псујем
Гривићеве
,
неће
против
њи
’
ни
једне
речи
испустити
.
Мислио
сам
,
то
је
леп
карактер
,
кад
противу
своји
’
неће
да
прослови
,
ал
’
опет
то
ме
мрзи
,
како
може
тако
флегматична
бити
,
кад
зна
,
кад
сам
је
уверио
,
да
јој
Гривићеви
никад
нису
били
пријатељи
.
Ал
’
опет
мислим
се
:
млада
је
,
па
још
нема
тако
пакосно
срце
,
као
ми
.
Но
опет
ти
кажем
да
је
поред
свега
тога
не
мрзим
.
«
»
Шта
је
то
—
не
мрзиш
?
Та
то
није
доста
—
треба
баш
да
волеш
.
«
»
Та
волем
,
волем
,
ал
’
волети
није
љубити
,
ил
’
симандлом
бити
,
јер
ја
,
фала
богу
,
нисам
још
пакрачки
декрет
добио
.
Ја
моју
жену
грлим
,
па
то
је
доста
.
Сад
манимо
се
тога
,
но
разговарајмо
се
о
другом
чем
.
«
»
Е
добро
.
Кажи
ми
,
Бранко
,
шта
о
мени
овде
говоре
?
«
»
Држе
те
за
једног
сујетног
лудова
.
«
»
Баш
су
лудови
!
Ја
и
кад
лудујем
,
мудрији
сам
од
њи
.
«
»
Чули
су
да
си
богат
,
и
то
ти
је
нешто
кредита
одржало
.
«
»
Па
како
могу
казати
да
сам
лудов
?
Изучио
сам
се
из
ничега
.
Оженио
сам
се
богато
.
Је
л
’
то
лудо
?
Овде
се
бавим
неко
доба
,
па
да
видиш
колико
се
њи
’
нуде
.
Бранко
,
опрости
ми
,
ал
’
морам
ти
казати
,
да
си
ти
данас
удовац
,
па
да
се
женимо
,
ја
би
’
опет
већу
партију
начинио
.
«
»
Јер
си
интересатор
,
фиглар
;
дању
ноћу
о
том
мислиш
,
и
знаш
се
већим
показати
нег
’
што
јеси
.
«
»
Па
онда
нисам
луд
,
онда
сам
паметнији
нег
’
сви
они
који
ме
оговарају
.
Па
зар
мислиш
да
тебе
не
оговарају
?
«
»
А
кога
на
свету
не
оговарају
?
!
«
»
Они
о
теби
свашта
којешта
говоре
.
Мало
те
и
пофале
,
да
те
већма
кудити
могу
.
Кажу
да
си
бранденбургер
.
«
»
Ако
за
бранденбургера
оног
држе
,
као
што
ми
с’ваћамо
,
који
је
здравог
тела
,
ил
’
духа
,
ил
’
срца
,
па
овај
свет
без
ичије
увреде
ужива
,
ал
’
свет
не
квари
,
онда
сам
и
ја
прави
бранденбургер
,
јер
само
онолико
уживам
колико
ми
здравље
и
чест
допушта
;
ако
што
зло
мисле
,
онда
су
сплеткаши
и
пангалози
.
«
»
Ал
’
овде
је
нека
мода
да
,
кад
ко
не
носи
рукавице
,
иде
у
мале
бирцаузе
вечерати
,
а
човек
је
,
штоно
зову
,
од
бољег
реда
,
одма
’
га
извичу
за
лумпа
и
пијаницу
.
А
обично
ти
исти
,
који
друге
тако
извикују
,
показују
се
,
као
што
сам
приметио
,
као
потајни
грешници
.
«
»
Мани
се
ти
’
људи
:
то
су
ил
’
телесни
ил
’
душевни
богаљеви
.
Завиде
другом
,
што
сами
нису
у
стању
.
Твори
право
,
не
вређај
поштеног
,
буди
здрав
и
уживај
свет
,
—
то
је
код
мене
регула
живота
!
«
»
Право
имаш
,
Бранко
!
Слушао
сам
како
је
једна
велика
енглеска
дама
била
у
Бечу
.
Енглескиње
су
,
као
што
кажу
,
врло
доброг
састава
,
па
добро
једу
и
пију
.
Та
Енглескиња
је
појела
за
фруштук
,
около
једанаест
сати
,
један
бифтек
,
а
попила
је
пет
чаша
јаког
пива
.
Бечке
даме
,
које
нису
тако
здраве
,
чудиле
се
,
па
су
је
држале
за
бранденбургерку
,
а
овамо
била
је
врло
учтива
и
паметнија
нег
’
све
Бечкиње
.
«
»
Немој
се
,
Милане
,
томе
чудити
.
Те
бечке
даме
,
које
нису
тако
здраве
,
пију
место
тога
трипут
на
дан
кафу
,
а
увече
теја
,
зато
и
јесу
мизерабл
.
Тако
је
исто
и
код
нас
.
Па
да
видиш
какви
су
још
Енглези
!
Сви
њи’ови
велики
људи
љуште
и
вино
и
пиво
,
и
то
најбоље
.
Зато
опет
највише
они
путују
,
и
најлакше
сваку
климу
сносе
.
Кад
би
какав
славан
енглески
министар
,
ког
у
новинама
читамо
,
овамо
дошао
,
ево
моје
главе
ако
га
за
месец
дана
за
првог
лумпа
прогласили
не
би
,
а
он
би
се
тек
смејао
њи’овој
лудорији
.
«
»
Сасвим
право
имаш
!
Откако
женске
ништ
’
не
раде
,
а
млого
кафе
и
теја
пију
,
од
то
доба
се
доктори
,
бабице
и
врачаре
умложавају
.
Тако
су
,
опет
,
господа
људи
сами
мекушци
.
Отуда
шкрофле
,
јектике
,
подагре
,
главобоље
,
зубобоље
,
језикобоље
,
слаб
ил
’
никакав
пород
.
Па
да
видиш
до
чега
су
дотерале
млоге
са
фарбањем
лица
.
Знаш
,
то
је
већ
шкандал
.
Хоће
природу
да
надвисе
.
Познавао
сам
у
мом
животу
три
даме
,
и
то
црномањасте
,
ал
’
не
да
су
биле
праве
црномањасте
,
него
праве
Креолке
ил
’
Араберке
.
Косе
вране
,
зуби
као
бисер
,
очи
гараве
,
харамиске
,
да
ти
срце
отму
,
са
дугачким
трепавицама
покривене
;
лице
гаркасто
,
па
умиљато
.
Знаш
,
кад
сам
их
први
пут
видно
,
да
сам
смео
,
клекао
би
’
на
колена
,
па
би
’
их
молио
,
само
да
их
могу
један
сат
гледати
.
Те
исте
сам
видио
после
десет
година
,
беле
,
бледе
;
испод
бледоће
провиди
се
стара
црнкаста
фарба
,
као
какав
стари
универзитет
,
једанпут
окречен
,
па
јефтина
фарба
стару
дику
и
понос
покрива
.
А
да
су
гараве
остале
,
камо
срећа
и
по
њи
’
и
по
људе
!
«
»
Ал
’
си
,
Милане
,
фантаста
!
Ти
све
судиш
са
стране
лепоте
и
љубави
,
а
не
и
са
стране
здравља
.
Ал
’
треба
и
то
да
знаш
да
,
које
се
дуго
фарбају
,
лице
им
изгуби
живоћу
,
зуби
им
се
покваре
,
па
то
није
баш
ни
здраво
.
«
»
Па
није
баш
ни
лепо
,
ни
пријатно
.
Тако
сам
био
више
пути
са
дамама
,
које
су
се
јако
фарбале
.
Биле
су
страшно
парфемирате
,
па
опет
нисам
се
могао
с
њима
из
ближе
разговарати
,
тако
су
непријатно
из
уста
мирисале
,
и
то
сигурно
од
фарбања
;
а
штета
,
биле
су
лепе
.
«
»
Но
,
још
да
имам
жену
која
се
маже
,
не
би
’
ни
један
дан
с
њом
био
.
«
»
Ти
си
у
том
срећан
;
твоју
госпођу
Ханику
је
већ
сама
природа
од
детињства
добро
нафарбала
.
Има
особиту
лепу
кожу
.
«
»
Нећу
мене
,
ни
што
се
моје
зове
,
нико
ни
да
фали
,
ни
да
куди
;
зато
манимо
се
ти
’
разговора
,
па
буд’мо
весели
,
по
нашем
старом
обичају
.
«
»
Хајд
’
,
живио
!
«
Тако
смо
се
подуже
веселили
и
шалили
.
Он
ме
једнако
секира
са
Бабиком
и
Резиком
,
па
са
милостивом
—
мојом
покојном
госпођом
.
Те
старе
комендије
нису
му
из
главе
излазиле
,
и
морао
сам
му
већ
и
дикоје
познате
штикле
опет
приповедати
.
Баш
смо
добро
провели
,
онако
као
два
стара
пријатеља
.
Нисмо
један
другог
вређали
и
доста
смо
се
лепог
наразговарали
;
доста
смо
и
јели
и
пили
,
и
опет
памет
нисмо
изгубили
.
Већ
около
пет
сати
опростисмо
се
и
Бранко
оде
кући
.
Да
нас
је
ко
видио
да
се
тако
доцкан
разилазимо
,
мислио
би
да
је
богзна
какав
лумперај
био
.
И
доиста
,
кад
је
Бранко
доле
сишао
и
на
сокак
изишао
,
а
ја
фришко
на
пенџер
,
да
га
још
једанпут
видим
,
па
да
му
опет
збогом
кажем
.
А
он
отпоздравља
,
иде
,
а
на
њега
с
бока
гледи
потсмешљиво
један
пургер
,
који
је
врло
рано
на
шпекулацију
устао
.
Сигурно
је
мислио
о
Бранку
:
»
Гле
,
кад
корхељ
кући
иде
!
«
Ал
’
зато
Бранко
остаје
Бранко
,
а
тај
пургер
филистер
.
Затворим
пенџер
.
Ал
’
смо
баш
провели
.
Сад
легнем
спавати
.
ВИИИ
Сутрадан
,
кад
устанем
,
мислим
се
:
шта
да
радим
,
куда
ћу
?
Да
је
ту
Чика
,
сад
би
он
план
какав
начинио
;
овако
треба
сам
да
измислим
.
Онамо
,
ди
сам
већ
једанпут
био
,
не
би
’
волео
ићи
;
рад
би
’
опет
ново
што
видити
.
Морам
опет
најпре
на
познато
место
ићи
,
па
оданде
ћу
си
лакше
,
по
околности
,
маршруту
начинити
.
Идем
најпре
Зоричићу
,
па
онда
даље
.
Морам
и
зато
најпре
к
Зоричићу
,
да
му
кажем
да
,
ако
Бранко
к
њему
дође
,
да
му
ништ
’
не
приповеда
од
оног
што
је
мени
приповедао
,
јер
зашто
да
га
већма
боле
;
а
друго
,
богзна
какав
рачун
носи
у
глави
Бранко
о
целој
тој
ствари
.
Обучем
се
,
пошљем
по
кола
.
За
по
сата
кола
су
ту
.
Сад
сам
морам
путовати
;
биће
ми
дуго
време
.
Звао
би
’
Десића
,
ал
’
бојим
се
да
не
учини
опет
онако
што
као
с
госпођом
Јелком
.
Идем
сам
.
Већ
сам
на
путу
.
Кад
човек
сам
путује
,
дуго
му
је
време
.
Шта
зна
друго
чинити
,
него
мислити
се
о
којекаквим
стварима
.
И
онда
падне
човеку
свашта
на
памет
:
и
мудро
и
лудо
,
све
испрекрштано
,
без
почетка
и
краја
,
сад
се
почне
једно
,
сад
се
прескочи
на
друго
;
сад
гледиш
,
пресуђујеш
предел
,
сад
гледиш
на
коње
,
па
мериш
да
ли
му
је
која
нога
фалична
,
сад
гледиш
на
стадо
,
на
добру
ил
’
хрђаву
пашу
,
на
усеве
;
сад
ти
опет
домаћа
брига
на
памет
падне
,
сад
разни
спомен
прошлости
.
Падне
ми
Бранко
на
памет
.
У
целом
његовом
разговору
усиљавао
се
сакрити
своју
бољу
,
ал
’
опет
у
дикојим
речма
његовим
дало
се
доста
открити
,
млого
којешта
.
Но
не
може
све
то
дуго
у
тајности
остати
;
пре
ил
’
после
,
мало
помало
сам
ће
ми
исповедити
,
само
се
бојим
да
се
не
задоцни
.
Опет
Бранка
изгубим
из
главе
и
падне
ми
на
памет
Ливија
.
Хоћу
силом
да
је
избацим
из
главе
,
ал
’
не
иде
;
спомен
и
мисао
су
тирани
.
Па
да
ми
што
важније
на
памет
пада
,
него
све
којешта
.
Сравњивам
Ливију
сада
са
Ливијом
девојком
.
Као
девојка
,
била
је
врло
умиљата
,
танка
;
сад
пунија
,
слободнија
,
кокета
.
Сравњивам
себе
,
какав
сам
био
онда
и
какав
сам
сада
.
То
ме
сравнење
највећма
мрзи
.
Ливија
би
волела
бити
што
је
онда
била
,
а
ја
опет
волем
што
сам
сада
,
ма
да
сам
старији
.
Какве
разлике
,
какве
промене
!
Падне
ми
опет
на
памет
госпођа
Ханика
,
како
се
у
конту
церекала
,
и
Бранкове
речи
,
како
му
је
она
наклоњена
.
Све
ми
мозак
буши
.
На
срећу
,
падне
ми
на
памет
Чика
,
па
се
мало
разведрим
.
Како
се
,
сирома
’
,
узмувао
на
бр
.
1
.
000
!
Нећу
више
ништ
’
да
мислим
;
гледим
на
све
стране
,
на
шуму
и
долину
,
на
комарце
из
шумице
,
па
с
њима
све
мисли
испрескачем
.
Мало
помало
дођем
до
Зоричића
.
Ту
нећу
дуго
да
се
бавим
,
извињавам
се
,
кажем
му
да
хоћу
даље
да
путујем
и
молим
да
ми
каже
каква
су
у
околини
места
.
Он
ми
све
ређа
,
ал
’
немам
овде
ни
једног
познаника
.
Питам
га
:
је
л
’
далеко
П
.
,
ди
Чика
седи
?
Није
далеко
,
каже
ми
куд
треба
ићи
.
Јавим
му
да
ће
га
Бранко
посетити
,
но
опоменем
га
да
му
ништ
’
не
говори
о
оној
ствари
.
»
Збогом
!
«
Седнем
на
кола
и
одем
.
Кола
брзо
иду
,
ал
’
сам
нестрпељив
,
па
би
’
се
за
брег
у’ватио
и
до
Чике
довукао
.
Морам
још
кроз
једно
село
проћи
,
па
тек
онда
у
П
.
,
ди
је
Чика
.
Кад
дођем
до
близу
оног
првог
села
,
кад
издалека
видим
:
једна
кола
стоје
пред
капијом
,
а
на
коли
два
господарска
човека
,
ал
’
далеко
су
,
не
могу
добро
лица
да
видим
.
Обоје
су
прекрстили
руке
,
па
седе
.
Шта
то
значи
,
није
л
’
им
се
каква
несрећа
догодила
?
Знате
шта
зову
пред
једним
селом
капију
?
Од
дрвета
начињена
нека
баријера
,
заграда
,
да
је
може
дете
за
фртаљ
сата
срушити
;
то
је
капија
.
То
је
зато
да
марва
овамо
онамо
не
пролази
.
Обично
какво
дете
онде
стоји
,
па
путницима
за
једну
крајцару
,
а
и
бадава
,
отвара
.
Кад
нема
онде
детета
,
онда
си
путници
сами
отворе
и
затворе
.
Ја
све
ближе
,
кад
наједаред
познам
Чикин
лик
;
другог
не
познајем
.
Страшно
сам
се
зарадовао
.
Дођем
до
њи
’
.
»
Откуд
ти
,
Милане
?
Баш
добро
кад
си
дошао
!
«
Чика
је
то
изговорио
,
ал
’
се
с
кола
не
миче
;
тако
исто
и
онај
други
,
један
млад
човек
.
»
Ја
баш
к
теби
идем
.
Шта
,
ваљда
се
не
може
капија
да
отвори
?
«
Обоје
се
смеју
.
Чика
прослови
:
»
Да
ти
кажем
управо
шта
је
.
Већ
овде
по
сата
чекамо
.
Капија
се
може
отворити
,
ал
’
детета
нема
.
Ја
нећу
да
устанем
,
да
отворим
,
а
неће
ни
он
;
каже
да
он
коње
тера
,
на
мене
је
ред
.
Ал
’
ја
нећу
ништ
’
за
то
да
знам
;
нећу
мој
комодитет
да
рушим
,
а
и
он
је
тврдоглав
.
Зато
,
молим
те
,
нек
’
отвори
кочијаш
.
«
Мој
кочијаш
отвори
.
Сад
се
изљубимо
и
са
оним
другим
упознамо
.
Види
се
фајн
човек
;
има
нешто
џентлменски
на
њему
.
Седи
у
Ш
.
,
приватијер
,
живи
од
свог
имања
,
као
што
ми
је
Чика
после
казао
.
Питам
Чику
куда
ће
;
каже
у
Ј
.
;
зове
и
мене
онамо
.
Извињавам
се
,
кажем
да
сам
непознат
,
ал
’
Чика
узима
све
на
себе
;
биће
добро
,
само
да
с
њим
идем
.
Одважим
се
,
јер
знам
да
Чика
неће
што
лудо
измислити
.
Чика
сад
сиђе
доле
,
па
остави
господина
Г
.
из
Ш
.
и
седне
до
мене
.
Кренемо
се
.
И
господин
Г
.
вози
се
за
нами
.
Чика
се
разговара
са
мном
.
»
Баш
добро
кад
си
нас
ослободио
.
«
»
Па
да
нисам
дошао
,
тек
морали
бисте
сами
отворити
.
«
»
Богме
ја
не
би
’
отворио
,
а
не
би
ни
он
;
чекали
бисмо
док
когод
не
би
дошао
;
а
да
није
нико
дошао
,
ми
бисмо
из
каприца
до
ноћи
тако
стајали
.
«
»
Но
то
је
баш
енглески
,
Чико
.
«
»
Зар
и
код
Енглеза
тако
што
бива
?
«
»
Тако
је
један
Енглез
стајао
на
једној
станици
па
је
читао
новине
.
С
обе
стране
велико
блато
.
Дође
на
сусрет
други
Енглез
,
па
рад
је
прећи
,
ал
’
не
може
,
јер
је
свуд
блато
,
а
онај
чита
,
ни
бриге
му
није
.
Овај
сад
стоји
пред
првим
,
па
га
чека
да
га
пропусти
.
Но
први
чини
се
канда
га
не
види
,
док
се
другом
не
досади
чекање
,
па
га
ослови
:
»
Милорд
!
Молим
Вас
,
кад
прочитате
те
новине
,
дајте
ми
да
и
ја
после
мало
читам
.
«
Онда
се
тек
тргне
и
пропусти
га
.
«
»
Но
то
је
био
баш
фајн
виц
!
Волео
би
’
познавати
тог
првог
Енглеза
.
Ал
’
кажи
ми
,
молим
те
,
како
си
ти
прошао
са
твојим
вицем
,
тојест
са
Јелком
?
Ја
сам
онда
био
код
њи
’
,
ал
’
ње
није
било
онде
.
Нотарош
ми
је
тек
инкогнито
у
уши
шушнуо
,
да
је
за
тобом
побегла
,
па
су
се
,
и
он
и
нотарошка
,
јако
помамили
и
грдили
те
.
Немој
више
ићи
онамо
.
А
шта
је
са
Јелком
?
«
»
Ништа
.
Десић
је
инкогнито
писао
да
дође
госпођи
Ливији
;
она
је
дошла
,
ал
’
Десић
се
преварио
,
јер
га
Јелка
ни
гледати
није
хтела
.
Ту
после
ја
се
нађем
,
а
она
је
била
сасвим
задовољна
,
шетала
се
са
мном
и
унтерхалтовала
неколико
дана
;
после
је
наговорим
да
иде
натраг
и
да
се
помири
,
а
ја
ћу
је
водити
.
Она
се
реши
,
ја
је
одведем
,
докажем
да
то
није
моја
рука
,
но
Десићева
,
и
све
на
њега
падне
:
помире
се
,
а
мени
на
мом
труду
особито
зафале
.
«
»
Но
то
је
баш
био
мајстерштук
!
Баш
се
радујем
.
Мислио
сам
да
нећу
смети
онамо
ићи
,
јер
се
и
на
мене
нотарошка
расрдила
,
казала
је
да
сам
ја
крив
,
да
сам
ја
поштоноша
био
.
Тако
је
,
ал
’
ђаво
га
знао
ко
јој
је
казао
.
Срди
л
’
се
још
на
мене
?
«
»
Ни
најмање
.
Све
је
у
реду
.
Кад
сам
те
спомињао
,
а
она
се
с
Јелком
заједно
смејала
,
па
каже
:
»
Прави
Луцифер
тај
Чика
!
«
«
»
Е
,
сад
је
добро
кад
сам
Луцифер
!
Ту
опет
наново
може
бити
гранде
фантазија
!
«
»
Ал
’
и
јеси
враг
.
Тако
се
радујем
што
сам
те
познао
,
јер
,
знаш
,
ја
не
волем
са
сваким
бити
познат
.
«
»
А
ја
на
шпизбургере
и
не
гледим
,
него
све
што
је
нобл
тражим
.
На
и
ти
,
кад
оматориш
,
исти
ћеш
бити
на
мене
.
Јеси
л
’
тенцер
?
«
»
Те
какав
још
!
«
»
Какав
сам
ја
био
тенцер
,
кад
сам
био
млађи
!
Знао
сам
између
јаја
играти
,
тако
сам
ситно
умео
.
Сад
сам
већ
тежи
.
«
»
Доста
си
лак
и
сад
.
Ал
’
кажи
ми
:
како
ти
истериваш
тако
?
Та
ја
не
могу
с
тобом
да
издржим
!
«
»
Треба
све
то
знати
.
«
»
Па
научи
ме
,
Чико
;
и
ту
има
неког
кунста
.
«
»
Те
каквог
кунста
!
Ето
,
видиш
,
сам
полазим
ти
на
абентаере
,
као
путешествујући
ритер
;
свуд
сам
са
младима
,
и
даљу
и
ноћу
.
Кад
они
пију
,
и
ја
с
њима
држим
,
ал
’
кад
се
дубље
уђе
,
а
ја
варакам
;
они
се
забуне
,
па
док
они
три
чаше
,
а
ја
тек
полу
,
па
се
украдем
на
сат-два
из
друштва
;
док
ме
се
сете
,
већ
сам
се
испавао
.
Но
,
кад
је
већ
сувише
,
кад
ме
често
силују
,
а
ја
десет
дана
терам
с
њима
,
после
се
шкизирам
,
отидем
кући
,
купам
се
сваки
дан
и
одмарам
,
пијем
саму
воду
,
па
како
се
поткрепим
,
а
ја
опет
друштва
тражим
.
«
»
Но
то
је
баш
лепо
.
И
ја
ћу
си
[
то
]
за
регулу
узети
.
Ал
’
,
молим
те
,
шта
је
и
ко
је
то
куда
сад
идемо
?
«
»
Не
брини
се
.
Баш
ти
нећу
казати
.
Познају
те
.
Хоћу
да
буде
изненада
.
«
Тако
разговарамо
се
,
шалимо
се
,
док
не
стигнемо
у
Ј
.
Већ
смо
ту
.
Кућа
велика
.
Уђемо
унутра
,
велика
авлија
,
ал
’
кад
—
баш
једнога
на
дерешу
туку
.
Мислио
сам
одма
’
да
ту
мора
бити
каква
судница
.
И
нисам
се
преварио
,
јер
сам
дочекати
морао
,
док
сви
’
дванаест
нису
ударили
.
Сирома
’
,
дерао
се
као
овчији
коњ
.
После
егзекуције
,
пређе
к
нами
егзеквент
.
Чика
ме
претстави
;
мени
се
чини
познато
лице
,
ал
’
и
он
познато
смеши
се
.
»
Имам
ли
срећу
,
господине
Наранџићу
?
«
»
С
моје
стране
срећа
.
«
»
Ја
сам
судац
Брачић
.
Зар
ме
не
познајеш
,
Милане
?
«
»
Одмах
сам
хтео
рећи
.
Давно
је
било
,
па
сам
мислио
:
могу
се
и
преварити
.
Баш
ми
је
мило
!
«
Пољубимо
се
.
Међутим
,
Чика
је
отишао
унутра
,
и
док
длан
о
длан
,
а
ево
га
опет
са
вице-суцем
Писаровићем
.
И
то
је
мој
стари
познаник
.
»
Откуд
ти
,
Милане
?
«
,
»
Чики
могу
зафалити
.
Нисам
ни
знао
куд
ме
води
.
Не
би
’
се
надао
тој
срећи
.
«
Стари
познати
,
није
требало
млого
етикеције
;
уђемо
сви
у
собу
и
претставимо
се
домаћици
.
Фина
млада
госпођа
!
Опростимо
се
после
тога
и
ставимо
се
у
ред
.
За
један
дан
био
сам
канда
сам
код
куће
.
Весело
друштво
,
гостију
ваздан
.
Добро
нам
се
водило
,
а
партаја
ваздан
,
па
ме
то
јако
мрзило
.
Особито
са
судијама
и
адвокатима
не
волем
имати
посла
,
па
макар
да
су
ми
какви
пријатељи
.
Све
једнако
слушам
о
курентима
,
процесима
,
сентенцијама
и
егзекуцијама
.
Поред
све
доброте
домаћинове
,
морао
сам
зевати
.
Али
суци
су
добри
људи
,
па
кад
сврше
свој
посао
,
и
они
као
људи
траже
реграције
.
И
Чики
је
дуго
време
,
па
ме
све
на
страну
зове
и
планира
шта
ћемо
радити
;
ја
се
сасвим
на
њега
ослоним
.
Каже
ми
да
ће
ме
водити
овамо
онамо
и
да
се
нећу
покајати
.
И
господин
Г
.
хоће
с
нами
.
То
чује
вице-судац
Писаровић
,
и
он
хоће
с
нами
.
Друштво
ваљано
,
само
да
се
на
пут
кренемо
;
знам
да
нам
се
неће
зло
водити
.
Још
онај
дан
постао
сам
са
Г
.
»
пер
ту
«
.
Ал
’
шта
ћу
да
му
тајим
име
:
он
се
зове
Гајић
.
Хоћемо
што
пре
да
се
откинемо
,
судац
нас
не
пушта
,
жао
му
је
,
ишао
би
и
он
,
ал
’
има
млого
посла
.
Једва
смо
добили
дозволење
.
Жао
нам
је
било
,
ал
’
бадава
,
хоћемо
да
се
проведемо
.
Но
,
опет
,
обрекао
сам
се
са
Чиком
заједно
,
да
ћемо
Ј
.
за
главни
квартир
узети
;
како
се
уморимо
,
одма
’
ћемо
у
Ј
.
на
одмор
.
У
Ј
.
нећемо
ништа
;
шта
се
кога
тиче
шта
по
другим
странама
радимо
.
Једва
чекам
да
се
кренемо
.
И
време
је
било
,
јер
ми
је
једнако
мучно
било
,
откако
сам
чуо
онога
на
дерешу
.
Враг
би
знао
што
имам
тако
мекано
срце
;
већ
се
сам
на
себе
љутим
.
Већ
су
кола
готова
,
и
то
двоја
.
На
једнима
ће
се
возити
Гајић
и
Чика
,
на
другима
ја
и
Писаровић
.
Ово
је
у
реду
било
,
јер
с
Писаровићем
већ
одавна
нисам
био
.
Седнемо
и
кренемо
се
.
Чику
и
Гајића
пустимо
напред
.
Тек
што
смо
из
Ј
.
изишли
,
а
ми
већ
видимо
како
се
Чика
са
Гајићем
кошка
.
Волели
су
се
,
па
су
се
из
шале
инатили
.
И
ми
почнемо
разговор
:
најпре
о
којекаквим
догађајима
,
откако
се
нисмо
видили
,
па
онда
о
садашњим
стварима
.
»
Ал
’
само
то
мрзим
,
брате
,
што
се
и
у
данашње
доба
људма
батине
дају
.
Знаш
,
кад
сам
чуо
како
се
онај
дерао
,
нећу
три
дана
апетита
имати
.
Зар
не
би
могло
то
бити
без
батина
?
«
»
Не
може
.
«
»
А
зашто
?
Зар
нема
друге
каштиге
,
зар
се
не
може
затвором
каштиговати
?
«
»
Ако
га
на
дан-два
затвориш
,
мораш
му
дати
јести
;
ако
му
даш
јести
,
ма
само
сува
леба
,
он
је
на
то
научен
,
па
кад
се
ослободи
,
он
те
исмеје
,
па
првом
приликом
опет
какво
зло
учини
:
зато
мораш
га
дерати
.
«
»
Ал
’
кад
се
на
то
навикне
,
онда
и
батине
у
ништа
не
узима
.
«
»
Онда
га
треба
више
и
јаче
дерати
.
Зар
мислиш
да
мени
није
жао
?
и
ја
сам
човек
;
ал
’
да
тако
не
поступамо
,
не
би
си
на
путу
сигуран
био
;
да
се
успоречиш
с
њим
,
би
те
ранио
ил
’
убио
;
међу
собом
би
се
клали
и
убијали
за
багателу
.
Мора
то
тако
да
буде
.
«
Писаровићу
нисам
опет
дао
сасвим
за
право
,
јер
сам
мислио
да
се
све
то
лакшим
начином
отклонити
може
.
Кад
сам
Писаровићеве
речи
чуо
,
онда
сам
се
тек
радовао
што
нисам
паор
.
Проћи
имамо
кроз
једно
село
.
Станемо
на
пијаци
да
купимо
цигара
.
Вашар
је
био
,
паори
се
поред
музике
веселе
.
Није
прошло
два
минута
,
а
већ
се
страшно
потукли
:
коме
глава
разбијена
,
коме
руке
испребијане
.
Покавџили
су
се
због
којекакви
’
тричарија
.
Вицесудац
умеша
се
и
да
кривце
позатварати
,
па
после
опет
седнемо
и
путујемо
даље
.
Дођемо
у
друго
село
;
кад
овде
,
опет
други
ексцес
:
брат
брата
с
ножем
убо
,
јер
није
се
могао
с
њим
у
неколико
мерова
жита
поделити
.
И
тог
затворе
.
Изиђемо
из
села
.
На
пољу
опет
вијају
четници
два
паора
,
који
су
у
туђу
њиву
марву
утерали
и
велику
штету
учинили
.
»
Ето
,
видиш
,
сад
шта
,
би
с
њима
радио
?
«
—
прослови
Писаровић
.
»
Строжајше
каштиговао
.
Па
шта
ће
с
њима
бити
?
«
»
Први
ћеду
доћи
у
криминал
код
већег
суда
;
тако
исто
и
онај
,
који
је
брата
убио
;
а
они
који
су
штету
чинили
,
добиће
по
дванаест
.
«
»
Богме
ја
би
’
овим
дао
сваком
по
педесет
.
Зато
и
ја
на
мом
добру
имам
толику
штету
,
а
то
због
такови
’
лопова
,
а
они
,
шпицбуби
,
тако
се
правдају
,
да
их
сажалим
,
па
мислим
да
мој
ишпан
мрзи
на
њи
’
,
па
их
у
беду
уваљује
.
«
»
Сад
такове
ако
само
затворим
,
то
није
ништ
’
,
сваки
дан
ћеш
све
већу
и
већу
штету
имати
.
Па
да
видиш
какви
други
хунцвутарија
ти
ту
нема
.
Да
их
напустиш
,
комунизам
и
анархија
је
ту
.
«
»
Па
,
зар
је
ту
свуд
тако
?
«
»
Није
свуд
.
Има
места
ди
се
човек
чудити
мора
владању
њи’овом
,
ал
’
они
хрђави
на
ове
мрзе
,
па
ил
’
их
кваре
,
ил
’
их
гоне
.
«
»
Ту
би
могао
млого
учинити
поп
и
учитељ
.
Но
манимо
се
тога
,
ја
нисам
од
тога
фаха
човек
,
но
кажи
ми
:
куда
сад
идемо
?
«
»
Ја
ни
сам
не
знам
,
Чика
сад
командира
;
мал’те
нећемо
у
Ш
.
код
Гајића
.
«
»
Ал
’
фајн
човек
тај
Гајић
.
Допада
ми
се
—
џентлмен
је
.
«
»
А
фини
бранденбургер
.
Ту
ћемо
се
добро
провести
.
«
»
Је
л
’
ожењен
?
«
»
Није
.
«
»
Утолико
боље
.
Па
после
из
Ш
.
куда
ћемо
?
«
»
То
је
Чикин
посао
,
он
је
већ
напред
измислио
куда
ћемо
;
само
толико
ти
могу
казати
,
да
нигди
нећемо
читав
дан
провести
.
Сад
овде
ћемо
вечерати
,
богзна
опет
сутрадан
ди
ћемо
ручати
,
а
ди
ли
опет
вечерати
и
спавати
;
и
то
све
тако
траје
,
док
се
не
уморимо
,
па
онда
опет
одмарај
се
,
па
ради
.
«
Ето
,
већ
се
види
Ш
.
Још
мало
па
смо
онде
.
Већ
смо
у
Ш
.
,
код
Гајића
.
Одма
’
се
ту
чудеса
преправљају
.
Гајић
позове
још
неколико
своји
’
пријатеља
,
све
саме
честите
бранденбургере
.
Страховито
смо
провели
,
чак
до
пет
сати
ујутру
.
Само
Чика
је
мало
легао
око
три
сата
,
па
,
хајд
’
,
то
смо
му
допустили
.
Кад
ујутру
,
а
кола
већ
преправна
стоје
,
па
се
опет
возимо
.
Чика
и
Гајић
напред
,
а
ми
за
њима
.
Путујемо
и
дођемо
у
К
.
Ту
се
станимо
код
Чикиног
пријатеља
Мишкића
.
Упознамо
се
,
по
није
нам
ни
до
чега
даље
,
но
само
до
спавања
.
Чика
шушне
Мишкићу
,
а
овај
нас
одма
’
понуди
да
легнемо
.
И
ми
одма
’
легнемо
,
и
два-три
сата
проспавамо
.
Кад
сам
устао
,
а
и
моја
братија
су
већ
горе
била
,
па
мислим
се
:
хоћемо
ли
сад
даље
?
Но
тешко
ће
што
од
тога
бити
.
Мишкић
мора
бити
гостољубив
;
види
му
се
из
очију
.
Ја
и
Чика
разговарамо
се
.
Наједанпут
чујемо
писку
,
кречање
пилића
и
дреку
пловака
.
Кољу
их
.
Одмах
сам
знао
да
нећемо
одма
’
ићи
одавде
.
И
Чика
је
то
исто
приметио
.
»
Брудер
,
одавде
нећеду
сад
пустити
.
Чујеш
,
већ
кољу
?
«
»
Чујем
.
Па
шта
ћемо
онда
?
«
»
Ништа
,
ми
ћемо
ручати
овде
,
па
после
ручка
одвешћу
те
на
једно
место
.
Знам
да
тако
што
још
ниси
видио
.
Ту
има
једна
лепа
,
млада
удовица
,
а
има
врло
лепу
кћер
:
нобл
су
и
воспитане
.
Морам
те
ауфировати
.
’
Оди
на
страну
,
да
нико
не
чује
.
Кажем
ти
,
лепе
су
обадве
;
за
матер
би
казао
пре
да
је
кћери
сестра
,
тако
млада
изгледа
.
На
матер
сам
ја
око
бацио
;
зато
ње
се
мани
.
Ја
сам
у
њу
заљубљен
,
ал
’
за
то
нико
не
зна
,
само
ја
и
сад
ти
.
Не
зна
ни
она
сама
,
нити
ће
знати
.
И
она
мене
не
мрзи
;
најволијем
се
с
њом
шалити
.
И
Гајић
и
Писаровић
онде
паре
очи
;
ал
’
неће
ништ
’
бити
,
како
тебе
ауфирујем
.
Сад
ћути
.
«
Сад
опет
помешамо
се
међу
друге
,
разговарамо
се
,
дишпутамо
се
.
Дође
ручак
.
Није
се
ништа
интересантно
стало
.
Ручак
је
био
добар
,
а
после
ручка
Чика
одма
’
начини
план
да
идемо
тамо
.
»
Браћо
,
ја
би
’
вам
сад
нешто
казао
.
Фала
богу
,
испавани
смо
,
нисмо
од
вина
компромитирани
;
мислим
да
би
најбоље
било
да
учинимо
визиту
госпођи
Нини
и
фрајли
Отилији
.
«
Сви
смо
готови
.
Гајићу
и
Писаровићу
канда
је
Чика
из
уста
ту
реч
извадио
,
повичу
:
»
Хоћемо
!
«
—
само
се
нешто
Мишкић
уздржава
.
Он
је
велики
бранденбургер
,
па
би
волео
да
код
њега
останемо
.
Но
не
помаже
му
ништа
,
па
и
он
се
реши
да
нас
прати
.
Преправљамо
се
.
Сви
дођемо
к
огледалу
,
па
за
четку
и
чешаљ
,
да
боље
изгледамо
.
Мени
првом
дају
чест
.
Наместим
косу
,
уредим
бркове
,
рашчешљам
браду
:
фајн
,
добро
изгледам
.
Пустим
другога
.
Гајић
је
већ
за
леђи
стајао
,
па
и
он
наглади
бркове
,
косу
,
намешта
си
косу
,
прави
смешеће
очи
,
да
љубезан
изгледа
.
Писаровић
једва
је
ред
дочекао
;
најпре
гледи
зубе
,
јесу
л
’
бели
.
Био
је
на
зубе
сујетан
.
Онда
из
џепа
извади
бркомаз
(
свагда
га
је
у
џепу
носио
)
,
намаже
бркове
,
са
рестом
поглади
обрве
,
а
косу
је
још
ујутру
наместио
,
па
неће
да
дира
.
Сад
је
ред
на
Чику
.
Чика
је
лукав
,
па
је
и
фатермердер
метнуо
,
само
да
нешто
екстра
изгледа
.
Намазао
је
и
бркове
,
да
му
не
стоје
као
метла
,
па
од
фатермердера
ништ
’
му
друго
не
видиш
,
само
по
главе
,
нос
,
бркове
и
обрве
.
Мишкић
није
био
кицош
;
он
какав
је
био
за
асталом
,
такав
је
и
остао
.
Идемо
на
визиту
.
Ја
и
Чика
напред
,
за
нами
Писаровић
и
Гајић
,
Мишкић
напослетку
.
Уђемо
у
кућу
.
Велика
авлија
,
издалека
види
се
велика
башта
.
Код
басамака
,
близу
кујне
,
један
велики
астал
и
клупе
;
онде
седе
две
интересантне
женске
.
Приступимо
,
оне
устану
.
»
Господин
Милан
Наранџић
,
спаија
,
ове
друге
познајете
;
ово
је
,
опет
,
госпођа
Милеуснић
и
фрајла
Отилија
,
«
—
Чика
претставља
,
»
Драго
нам
је
.
«
»
С
моје
стране
особита
чест
.
«
»
Изволте
сести
.
«
Сви
седнемо
и
сви
онако
штајф
владамо
се
.
Сви
су
били
познати
,
ал
’
због
мене
морали
су
мало
етикецију
изводити
.
Сад
један
,
сад
други
што
прослови
,
ал
’
ни
код
једног
смисла
нема
:
није
ништ
’
интересантан
разговор
.
Мати
,
не
би
рекао
да
је
преко
тридесет
,
елегантна
женска
;
кћи
особито
лепа
,
млада
као
капља
,
смеђа
,
бела
,
умиљата
,
не
да
је
девојка
,
него
као
лубеница
.
Ја
морам
у
почетку
да
с
великом
етикецијом
говорим
,
а
моји
коморати
,
већ
би
отвореније
говорили
,
ал
’
не
смеду
,
јер
би
тако
изгледало
канда
сам
ја
воспитанији
од
њи
’
.
Разговор
све
о
времену
.
Док
један
говори
,
донде
ми
један
другог
меримо
.
Ја
седим
сасвим
укочено
;
ал
’
то
неће
дуго
трајати
;
то
је
тек
моја
прва
фигура
.
Гајићеве
очи
онако
се
љубезно
смеше
,
као
што
их
је
на
огледалу
наместио
.
Писаровић
често
кези
зубе
да
се
виде
и
глади
кади
кад
брк
.
Чика
као
какав
стари
хусарски
барјактар
подупире
брк
да
му
не
спадне
.
Мишкићу
ни
бриге
,
није
био
курмахер
.
Осим
Мишкића
,
сваком
се
показао
на
очима
неки
мали
ајферзухт
;
сваки
је
хтео
да
боље
у
грацију
дође
.
Чика
нас
опет
избави
:
почео
се
шалити
,
а
ми
за
њим
као
луди
;
даме
се
смеју
,
а
ми
такођер
.
Није
трајало
по
сата
,
био
сам
и
ја
фамилијаризират
.
Чика
предложи
да
се
по
башти
шетамо
.
Паметно
је
учинио
;
сви
једва
дочекамо
.
Башта
је
велика
.
Ја
се
најпре
са
фрајла-Отилијом
шетам
:
дао
би
’
јој
срце
и
по
живота
.
Ја
сам
задовољан
са
њеним
умилним
одговорима
.
Ал
’
не
могу
да
будем
на
миру
.
Писаровић
,
а
особито
Гајић
,
нападну
као
асаси
;
све
око
мене
и
фрајла-Отилије
врзу
се
.
Не
могу
да
их
с
врата
скинем
,
а
пред
њима
не
могу
се
ништа
интересантно
разговарати
.
Шта
ћу
сад
?
На
срећу
,
Чика
примети
,
па
ми
намигне
да
к
њему
пређем
.
Он
се
шетао
поред
госпође
мамице
.
И
ја
сам
тек
поред
фрајле
ишао
,
а
нисам
је
испод
руке
водио
,
па
како
је
ти
асаси
забуњивају
,
лако
ми
је
било
повући
се
натраг
.
Они
други
су
то
једва
дочекали
.
Ја
сам
из
фрајлини
’
очију
видио
да
јој
је
жао
било
.
Идем
поред
мамице
.
Чика
се
уклони
,
па
у
остало
друштво
.
Знам
зашто
:
да
квари
.
Сад
ја
почнем
са
госпођом
.
У
чудном
сам
стању
био
.
Сама
мамица
је
љубведостојна
,
па
и
њој
би
’
рад
од
срца
што
рећи
,
а
рад
би
’
опет
о
фрајли
,
јер
ми
се
врло
допала
;
таку
би
’
за
госпођу
волео
имати
.
Од
једне
роле
две
сам
си
начинио
:
са
очима
изражавам
наклоност
прама
мамице
,
а
са
речима
прама
фрајле
.
Разговарам
се
сад
о
једној
,
сад
о
другој
ствари
,
напослетку
ударим
баш
на
ствар
.
»
Ал
’
милостива
,
што
имате
фрајлицу
,
то
више
не
роди
!
Као
да
су
је
нимфе
одгојиле
.
Ал
’
није
ни
чудо
:
»
ивер
од
кладе
далеко
не
пада
«
«
.
»
Та
,
знате
,
све
то
младост
чини
;
свака
млада
девојка
је
лепа
.
«
»
Молићу
,
опростите
ми
што
Вам
противусловити
морам
,
јер
не
чини
то
само
младост
.
Колико
ја
знам
млади
’
девојака
,
па
су
ружне
,
и
колико
знам
,
нећу
да
кажем
старе
,
ал
’
које
већ
велику
децу
имају
.
Милостива
,
нећу
да
Вам
шмајхлујем
али
...
«
»
Немојте
,
немојте
,
прошла
су
већ
времена
,
сад
је
на
деци
ред
.
«
»
Оно
бар
допустите
ми
да
могу
исказати
,
да
је
фрајлица
тако
лепа
,
какву
давно
већ
нисам
видио
.
«
»
Лепота
на
страну
,
само
да
буде
срећна
.
«
»
Она
мора
бити
срећна
,
она
не
може
бити
несрећна
,
јер
би
онда
и
само
јестество
неправедно
било
.
Само
штета
што
је
на
селу
.
Ко
ће
тако
лако
наћи
цвет
сакривен
у
пустињи
?
!
За
фрајлицу
је
велика
варош
.
Кога
има
овде
у
околини
?
Највећи
су
људи
суци
,
вице-суци
,
нотароши
,
и
тако
на
ту
форму
.
Ја
нећу
да
вређам
такову
господу
,
ја
имам
решпекта
и
прама
њи
’
,
ал
’
фрајлица
је
сасвим
за
друге
рођена
.
Она
је
,
кажем
,
за
варош
,
то
се
из
свега
види
.
Да
фрајлицу
доведете
на
већу
какву
пијацу
,
у
велику
варош
,
ди
је
конкуренција
велика
,
будите
уверени
,
милостива
,
да
би
она
до
велике
среће
дошла
.
Ваша
фрајлица
није
за
нотароше
,
није
за
суце
;
она
је
за
спаије
,
за
бароне
,
за
грофове
,
за
фирштове
.
«
Тек
што
сам
ово
изрекао
,
ал
’
већ
ми
је
за
леђи
Мишкић
.
Њега
је
мрзило
у
оном
друштву
,
па
сад
је
овамо
дошао
;
но
кисело
лице
и
овде
показује
.
Сад
опет
почнемо
други
разговор
.
»
Милостива
,
уколико
ми
је
мило
што
имам
чест
Вашу
одличну
кућу
познати
,
утолико
ми
је
,
опет
жао
,
кад
се
удалим
,
што
Вас
опет
видити
нећу
;
ал
’
спомен
ће
ми
у
срцу
остати
.
«
»
Па
зашто
?
—
Та
,
ово
не
мора
бити
последњи
пут
.
Солидним
људма
је
наша
кућа
увек
отворена
.
Извол’те
нас
и
други
пут
,
и
чешће
посетити
;
мени
ће
мило
бити
.
«
»
Кад
сте
тако
милостиви
,
а
’
ја
ћу
бити
тако
слободан
«
што
пре
моје
подворење
учинити
.
«
»
Ја
на
Вашу
реч
зидам
.
«
Међутим
,
приближили
смо
се
осталом
друштву
.
Они
се
код
фрајла-Отилије
у
вицу
надмећу
.
Сирота
фрајла-Отилија
не
зна
им
одговорити
,
ал
’
Чика
јој
иде
па
руку
,
па
их
вицем
надвиси
.
Већ
смо
се
помешали
.
Мишкић
,
коме
је
било
дуго
време
,
једва
је
чекао
да
томе
крај
учини
.
»
Ја
сам
жедан
.
«
Мишкићу
то
није
замерити
,
јер
је
он
као
ондашњи
човек
свакидашњи
био
,
па
видило
се
да
му
милостива
и
није
замерила
,
но
одма
’
каже
:
»
Извол’те
!
«
—
и
понуди
нас
све
унутра
.
Сад
морамо
сви
из
баште
;
но
пре
него
што
смо
изишли
,
фрајла-Отилија
начини
за
сваког
букет
.
Мишкић
неће
да
прими
,
каже
да
он
на
то
не
даје
ништа
,
а
и
шта
ће
ожењеном
човеку
.
Ми
остали
радосно
примимо
.
Мој
је
био
најлепши
.
Знам
блуменшпрахе
,
па
сам
проучио
,
да
мој
више
вреди
,
нег
’
сви
други
;
они
то
нису
веровали
,
но
мислили
су
да
је
њи’ов
лепши
,
јер
је
шаренији
.
У
мом
је
било
фергисмајнихт
,
и
још
лепши
,
што
више
значе
.
Писаровић
и
Гајић
одма
’
задену
за
капут
,
а
ја
баш
нећу
да
заденем
,
да
не
мисле
да
сам
се
од
њи
’
научио
,
но
у
руци
га
држим
.
Чика
свој
букет
заденуо
за
шешир
.
Изгледао
је
као
стари
переџија
.
Мишкић
је
једва
чекао
да
изиђемо
из
баште
.
Он
неће
у
собу
,
но
напољу
за
астал
,
па
на
клупу
.
Ни
ми
нисмо
противни
.
Донесу
вина
.
Ту
се
сад
поред
чаше
вина
поразговоримо
и
прошалимо
.
Већ
је
вече
.
Дође
Мишкићева
слушкиња
и
зове
нас
на
вечеру
.
Милостива
нас
је
рада
на
вечери
задржати
,
ал
’
Мишкић
не
да
се
ни
осолити
,
каже
да
смо
ми
његови
гости
.
Морамо
да
идемо
.
Препоручимо
се
,
ал
’
с
обећањем
да
ћемо
опет
срећу
имати
.
Сад
смо
опет
код
Мишкића
.
Мишкићу
је
цента
са
срца
спала
кад
смо
к
њему
дошли
.
Не
воле
он
по
башти
шетати
се
.
Познао
сам
га
за
кратко
време
.
Ставио
би
’
се
о
главу
,
да
је
врло
поштен
човек
;
нема
лукавства
,
а
бранденбургер
особити
.
Госпођа
добра
домаћица
и
гостољубива
.
Дође
вечера
.
Све
масна
,
папрена
,
добра
јела
доносе
.
Све
ми
се
допадало
.
Чика
је
гурман
,
чека
мелшпајз
,
ал
’
га
не
доносе
;
Чика
се
љути
,
па
Мишкића
задиркује
.
»
Па
шта
,
зар
немаш
тестаног
јела
?
«
»
Нема
;
мислио
сам
да
га
нико
не
једе
радо
.
«
»
Зар
га
ти
никад
не
једеш
?
«
»
Никад
.
Код
мене
се
никад
мелшпајз
не
прави
.
«
»
Дакле
,
не
једеш
ни
пите
?
«
»
Ни
пите
.
Кажем
ти
:
никакав
мелшпајз
.
«
»
А
погачице
?
«
»
Кад
су
слане
и
са
чварци
,
ал
’
друго
ништа
.
«
»
Пијеш
ли
млеко
?
«
»
Никад
.
«
»
А
како
€
кајмаком
?
«
»
Ни
да
га
видим
.
«
»
Волеш
ли
слатко
?
«
»
Не
,
папрено
и
кисело
.
«
»
Но
,
то
је
прави
бранденбургерски
реглама
.
А
да
л
’
си
често
болестан
?
«
»
Никад
.
«
»
Никад
ни
не
кашљеш
?
«
»
Само
каткад
ујутру
,
кад
устанем
,
ал
’
одма
’
престане
.
А
зашто
ме
,
Чико
,
то
питаш
?
«
»
Зато
,
да
видим
хоћеш
ли
кроз
моју
школу
пасирати
,
а
добар
си
ми
ђак
.
«
Тако
се
Чика
шали
,
задиркује
сад
једног
,
сад
другог
;
но
ни
Чики
нико
не
остаје
дужан
,
већ
га
сваки
по
великом
носу
добро
куцне
,
а
особито
Мишкић
.
Тако
нам
у
шали
прође
и
то
вече
,
ил
’
управо
ноћ
.
Сутрадан
опет
смо
сви
у
скупу
,
и
пре
нег
’
што
ћемо
се
саветовати
шта
ћемо
сад
радити
,
Чика
хоће
да
приповеди
његов
сан
.
»
Слушајте
,
да
вам
приповедим
мој
сан
,
док
га
нисам
заборавио
.
Снивао
сам
да
смо
били
у
некој
великој
башти
.
Ја
лежим
на
једној
страни
,
а
Гајић
на
другој
.
Мало
даље
за
једним
асталом
седи
Наранџић
,
Мишкић
и
Писаровић
.
Служи
их
Мишкићева
слушкиња
,
та
та
твоја
Сока
Миндеркец
.
Кад
долете
однекуд
к
мени
два
лепа
гаћаста
голуба
:
један
ми
на
једно
,
други
на
друго
раме
седне
,
а
ја
добијем
неку
потајну
снагу
,
канда
крила
имам
,
па
летим
горе
.
Зауставим
се
,
па
гледим
шта
ви
радите
и
да
вам
кажем
последњи
пут
:
»
Збогом
!
«
—
ако
морам
у
небеса
.
Ал
’
код
вас
јави
се
један
човек
у
црном
јапунџету
,
а
батина
у
руци
,
па
почне
вијати
Миндеркеца
;
она
бега
,
па
разбија
флаше
.
Наједанпут
загрми
,
удари
киша
,
начини
се
читаво
језеро
;
ви
се
претворите
у
рибе
:
Наранџић
у
штуку
,
Писаровић
у
шарана
,
а
Мишкић
у
смуђа
;
гледим
ди
је
Гајић
,
ал
’
кад
он
—
претворио
се
у
рака
,
па
пливате
,
па
се
задиркивате
.
Ја
опет
наједанпут
претворим
се
у
голуба
,
и
то
пурцла
.
Премећем
се
горе-доле
,
кад
наједаред
пуче
гром
,
а
ја
видим
да
сам
у
кревету
.
Пробудио
сам
се
.
«
»
То
је
луд
сан
,
«
рече
Мишкић
.
»
Какви
санова
нема
!
Ал
’
не
знате
шта
то
значи
?
Чекајте
,
ја
ћу
вам
га
развести
.
Што
су
ме
голубови
у
висину
носили
,
то
значи
,
да
ћу
још
дуго
међу
лепим
полом
и
господом
живити
.
Што
сам
био
пурцл
,
то
је
да
ћу
се
још
по
свету
премећати
,
тојест
,
абентаере
имати
.
Што
сте
се
у
рибе
претворили
,
и
то
није
зло
.
Знак
је
да
ћете
рибе
јести
,
а
који
рибе
једе
,
пије
вина
,
па
је
све
то
добро
.
Што
се
Гајић
претворио
у
рака
,
значи
да
неће
напредовати
у
оном
што
му
се
сада
по
глави
врзе
;
а
шта
је
то
,
то
он
сам
за
себе
нек
задржи
.
Сирота
Миндеркец
Сока
!
Ил
’
ће
њу
когод
украсти
,
ил
’
ће
с
ким
побећи
.
То
је
све
.
«
Гајића
је
мрзело
што
се
у
рака
претворио
;
не
верује
сну
,
ал
’
опет
волео
би
да
је
и
он
риба
,
па
још
какав
велики
сом
,
па
да
му
у
чељуст
ситнеж
падне
.
Ал
’
опет
смеје
се
уз
друге
.
Чика
ме
зове
на
страну
,
на
једну
реч
.
Каже
ми
да
ће
сутра
бити
у
шуми
близу
села
Б
.
мајалес
,
управо
јулијалес
,
јер
је
у
мају
хрђаво
време
било
.
»
Онде
«
вели
,
»
биће
њи
’
сијасет
,
млого
фрајли
и
дама
,
па
и
сама
гђа
Милеуснићка
ће
онде
бити
с
фрајлом
Отилијом
.
Да
ништа
не
говоримо
Гајићу
о
том
,
но
да
му
кажемо
да
се
ми
враћамо
другим
путем
у
П
.
,
а
он
нек
иде
у
Ш
.
Писаровићу
казаћемо
да
иде
са
Гајићем
,
па
да
га
завара
,
—
он
ће
то
учинити
,
добар
је
,
—
ал
’
нипошто
да
му
не
кажемо
куд
идемо
,
јер
ако
чује
да
ће
фрајла
Отилија
онде
бити
,
ето
ти
и
њега
онамо
.
«
Тако
нас
двоје
отићи
ћемо
на
мајалес
.
Опет
смо
у
друштву
.
Чика
зове
на
страну
Писаровића
,
шушне
му
у
уши
,
а
Писаровић
на
све
пристаје
.
Опет
су
у
друштву
.
Чика
започне
.
»
Знате
шта
?
Доста
смо
за
два
дана
проводили
,
мало
треба
и
одморити
се
;
Писаровић
и
Гајић
нек
иду
кући
,
а
ми
ћемо
,
ја
и
Наранџић
отићи
к
мени
у
П
.
,
па
прексутра
оданде
ћемо
доћи
у
Ј
.
«
Гајићу
се
то
не
допада
,
ал
’
Писаровић
наваљује
на
њега
,
па
се
мора
да
приклони
.
И
Мишкићу
је
жао
,
ал
’
мора
што
други
хоћеду
.
Разиђемо
се
,
Писаровић
са
Гајићем
,
ја
са
Чиком
.
Они
су
пошли
путем
у
Ј
.
,
ми
,
опет
,
у
П
.
Сасвим
противне
стране
.
Б
.
је
близу
П
.
Стигнемо
у
П
.
Ту
је
сад
Чика
домаћин
.
Све
је
онако
овде
као
што
ми
је
Чика
приповедао
;
све
је
за
комодитет
уређено
.
Сав
изглед
је
као
шлос
међу
планинама
.
Ту
сад
проведем
један
дан
са
Чиком
.
Планирамо
заједно
.
Чика
каже
да
смо
зато
обојицу
с
врата
скинути
морали
,
јер
од
њи’овог
ајферзухта
мицати
се
не
би
могли
