младић:
—
Ајдемо
,
радости
моја
!
—
забаци
торбу
за
леђа
,
штап
под
мишку
,
а
њих
двоје
узе
за
руке
.
.
За
тренутак
беху
код
куће
.
Тек
што
крочише
у
двориште
,
а
Стојадин
се
помоли
из
оџаклије
.
Чича
Јеротију
се
учини
да
се
Бог
зна
од
кад
нису
видели
,
и
дође
му
нешто
,
па
се
залеће
,
те
се
пољубише
.
—
Где
си
ти
,
море
?
—
рече
Јеротије
и
очи
му
засузише
.
—
Ево
мене
,
но
где
си
ти
—
осмену
се
Стојадин
и
поведе
га
у
оџаклију
.
—
Вала
,
право
велиш
!
Истрча
и
домаћица
у
присрет
:
—
Добро
дош’о
,
Ђеко
!
—
Жива
била
,
Јело
—
одговори
он
и
спусти
поглед
у
земљу
к’о
кривац
—
Овамо
овај
уљез
раскараванио
,
па
не
мисли
ићи
—
нашали
се
Стојадин
.
У
соби
,
у
оџаклији
,
сеђаше
на
кревету
висок
и
крупан
човек
.
На
његовом
тамном
,
као
опаљеном
лицу
и
малим
,
црним
очима
,
засија
се
благ
осмејак
радости
.
Кад
ови
ступише
у
собу
,
он
се
полако
подиже
,
спусти
дебелу
трешњеву
муштиклу
на
сто
,
дохвати
се
својих
дугих
и
крупних
бркова
,
па
стаде
к’о
пред
старијег
.
То
беше
Јаћим
Вулетић
.
—
Здраво
мирно
,
Јаћиме
!
Ти
,
Бога
ми
,
вреднији
—
ослови
га
Јеротије
.
—
Добро
,
’
вала
Богу
!
Како
ви
на
дому
?
—
Да
речем
добро
.
Па
како
ти
још
?
-
погледа
у
Стојадина
.
—
Не
знам
како
ви
,
ја
,
Бога
ми
,
красно
—
одговори
Стојадин
весело
,
к’о
увек
.
—
Е
,
јеси
л
’
чуо
,
човече
,
живећеш
сто
година
!
’
Оћеш
љубаве
ми
!
—
подиже
Јеротије
обрве
и
пљесну
га
руком
по
рамену
.
Јела
донесе
јастук
,
мету
на
столицу
и
намести
Јека
за
сто
.
Стари
Стојадин
,
па
то
ти
је
!
—
рече
Јаћим
.
—
Па
причај
ми
,
човече
...
—
Шта
имам
да
ти
причам
:
покупио
сам
општинске
бу’е
и
дон
’
о
овде
,
те
истрес’о
...
—
Стојадинова
посла
!
—
ману
главом
Јаћим
.
—
Опрости
,
брате
,
куд
ћу
из
своје
коже
—
узлану
Јеротије
—
Шта
да
радим
,
ако
Бога
знате
?
—
Прој
се
спрдње
,
молим
те
...
Реци
ти
мени
,
’
оћеш
ли
најпре
ладну
,
па
врућу
(
а
врућа
ракија
пушаше
се
у
лонцу
,
на
столу
)
или
ћеш
овако
да
продужимо
—
дохвати
га
Стојадин
по
руци
.
—
Полако
,
брате
...
Причај
ми
кад
ти
велим
.
—
Видим
ја
шта
је
;
’
оће
старац
удробљено
:
и
ладну
и
врућу
—
скочи
Стојадин
.
—
Седи
,
враже
!
Ево
вруће
!
—
Јелице
!
Пристави
још
једно
лонче
.
Оно
крњо
!
—
викну
домаћин
,
па
се
окрете
њима
:
нешто
ми
слађе
из
оног
крњег
лонца
.
—
Чим
се
оно
окрњи
,
много
је
постојаније
—
додаде
Јаћим
.
—
Ја
,
браћо
.
не
знам
каква
је
ово
напас
’
какав
је
ово
’
ук
,
што
је
заватио
ову
земљу
...
На
овај
начин
не
вреди
ни
живети
—
рече
Јеротије
озбиљно
.
—
Вала
,
доиста
,
зло
време
дође
,
рече
Јаћим
.
—
Било
је
,
брате
,
и
до
сад
капетана
и
власти
,
али
им
је
бар
личило
што
раде
и
знали
су
ко
је
за
шта
,
а
ово
је
наопако
...
Памтим
,
брате
,
ма
да
то
беше
давно
,
када
капетановаше
Симо
Брвеница
.
Човек
крупан
,
стасит
,
ко
ти
Јаћиме
,
сунце
те
грејало
...
Брци
ко
повесма
,
очи
ко
вилџани
.
Увек
у
Бога
,
у
чошним
чакширама
и
ћурчету
,
сабљом
о
бедрима
и
качкетом
на
глави
.
Јахао
је
’
ата
од
сто
дуката
,
а
на
њему
су
ти
шиљтета
,
билави
,
кубурлуци
...
Кад
’
оће
у
општину
,
онда
зна
све
живо
да
ће
доћи
капетан
...
Ако
је
лето
,
онда
у
Луговима
,
крај
студенца
,
направи
се
ладњак
,
зготови
се
ручак
,
а
сваки
домаћин
донесе
буклију
и
пуну
торбу
к’о
на
свадбу
.
Народ
изађе
у
параду
,
—
Знам
,
вала
,
и
ја
,
баш
к’о
да
је
било
јуче
,
уздахну
Јаћим
.
Старац
се
раздрага
,
па
продужи
:
—
Јес
’
,
па
кад
припуцају
пушке
оздо
од
жуте
букве
,
народ
стане
у
параду
...
Капетан
иде
напред
,
на
’
ату
,
огрнуо
ћурак
и
раширио
се
к’о
паша
,
а
за
њим
пандури
и
сексана
...
„
Помози
вам
Бог
,
браћо
“
—
викне
он
—
„
Бог
ти
помогао
,
господин
капетане
!
“
—
гракне
народ
...
„
Како
сте
,
браћо
,
како
мир
и
здравље
,
како
на
дому
“
—
пита
он
,
па
седа
под
ладњак
и
заповеди
:
нека
дођу
:
Петроније
Газдић
,
Остоја
Масловарић
,
Гвозден
Шеврљуга
и
још
неколико
првих
људи
и
домаћина
...
—
Нема
то
данас
,
мој
Јеротије
,
не
!
—
узлану
Јаћим
и
чисто
јекну
.
—
Прођите
се
тога
.
Што
је
било
—
било
...
Виш
’
како
се
лепе
прсти
за
чашу
—
понуди
Стојадин
ракију
.
—
Чекај
,
море
,
шта
си
ти
зајинтачио
.
Кад
се
испричам
лакше
ми
је
,
одговори
му
Јеротије
,
укреса
лулу
,
па
продужи
:
—
Па
,
да
ти
причам
,
први
људи
дођу
и
поседају
око
њега
,
а
он
их
пита
:
како
је
берићет
,
да
није
било
града
или
поплаве
,
па
онда
:
има
ли
рђави
’
људи
и
рђави
дела
,
како
власти
поступају
с
народом
,
има
ли
лола
и
нерадника
,
што
у
радне
дане
седе
у
механи
,
те
бекријају
...
Па
,
да
ти
кажем
,
пита
,
како
млађи
слушају
старије
,
како
народ
иде
на
богомољу
и
поштује
свештенике
.
Не
пита
ко
је
мој
а
ко
твој
,
већ
ко
је
поштен
и
домаћин
.
.
А
ако
треба
бирати
кмета
,
он
пита
прве
људе
кога
ће
узети
,
па
кога
кажу
,
он
му
да
палицу
у
руку
и
поучи
га
како
ће
поступати
с
народом
...
Па
изађе
пред
народ
,
те
га
посаветује
и
објасни
му
,
к’о
из
књиге
,
све
од
најмањег
до
највећег
...
А
ово
данас
,
ево
је
да
те
Бог
сачува
...
—
Прођоше
стара
,
златна
времена
,
мој
Јеротије
—
јекну
Јаћим
,
к’о
очајник
.
—
Оставите
ви
те
приповести
...
Зна
се
како
је
и
онда
било
...
Сад
мало
притворе
,
па
пусте
,
а
онда
су
тукли
к’о
вола
у
купусу
—
рече
Стојадин
и
доли
чаше
.
—
А
летос
,
да
ти
причам
—
продужи
Јеротије
—
нешто
жуто
и
жољаво
дошло
мојој
кући
.
Нема
у
њему
три’ес
ока
.
Веле
:
капетан
!
Не
зна
се
или
је
мршавији
он
,
или
његов
дорат
.
Па
и
она
пандурчина
клеца
за
њим
к’о
на
штулама
...
Провукло
се
кроз
врт
,
к’о
да
нешто
краде
,
па
пред
моју
кућу
.
Не
тражи
домаћина
,
к’о
што
је
у
реду
,
већ
виче
:
где
је
господин
Кићо
!
Каки
господин
?
Где
су
у
мене
господа
?
Па
тако
,
ето
,
узеше
га
на
руку
...
И
,
да
ти
кажем
,
данас
је
последњи
први
...
То
је
оно
последње
време
што
се
вели
у
Св
.
Писму
.
Данас
је
Никит
Видић
,
лола
и
пропасник
што
је
уситнио
очевину
,
први
код
власти
,
и
онаки
к’о
он
...
Па
неке
партаје
...
Само
је
ли
се
назв’о
његов
партајист
,
па
нек
је
најгори
,
он
може
шта
’
оће
и
бољи
је
у
очима
власти
од
првих
домаћина
...
Ако
нисам
у
његовом
списку
,
ја
сам
ка
’
и
брав
.
.
Било
је
и
пре
партаја
,
али
овог
чуда
није
било
.
Ко
је
био
за
точак
—
за
точак
;
к’о
за
гургусовачку
кулу
или
шабачки
обор
—
тамо
је
и
слат
,
а
остали
народ
био
је
миран
...
А
ово
данас
непрестано
врши
и
разри
све
.
Чича
Јеротије
одану
душом
,
убриса
зној
,
па
погледа
у
Стојадина
:
—
Кажи
ми
шта
ћу
,
брате
,
ако
си
брат
?
Куд
ћу
из
ове
коже
?
Стојадин
се
насмеши
:
—
Не
бој
се
,
старче
,
све
ће
то
прохујати
,
к’о
Бабини
јарчеви
,
—
Ама
шта
ћу
с
њим
?
—
Ништа
.
Трчаће
к’о
ждребе
уз
брдо
,
па
ће
се
од
по
пута
вратити
.
Но
деде
још
по
једну
,
па
ће
скоро
и
ручак
!
Јелице
!
—
погледа
кроз
прозор
—
пожуриде
,
море
!
...
—
Оно
јес
’
,
младос
’
је
младос
’
,
лудос
’
је
лудос
’
,
али
...
—
ману
главом
Јаћим
—
не
он
га
је
чек’о
док
се
сам
врати
...
—
Кажи
,
брате
,
шта
ћу
и
како
ћу
—
окрете
му
се
Јеротије
.
—
Ја
би
му
казо
’
:
синак
,
теби
се
нешто
не
свиди
под
овим
кровом
,
где
је
живео
и
твој
бабајко
и
где
ми
сви
живимо
...
Ти
се
машаш
за
нешто
више
...
Ево
ти
твоје
,
па
тражи
где
је
боље
—
рече
Јаћим
и
тресну
руком
,
к’о
да
нешто
откиде
.
Таман
они
у
речи
,
а
на
врата
се
помоли
баба
Ранђија
Стојадинова
мајка
,
погрбљена
старица
,
у
шамији
„
зејтунли
“
боје
и
дугачком
зубуну
старинскога
кроја
.
Сва
тројица
скочише
.
—
Остарило
се
,
богме
,
па
се
једва
гамиже
—
рече
она
и
уђе
ослањајући
се
на
штаку
.
—
Добро
ми
дошли
!
—
Боље
вас
наш’о
—
одговори
Јеротије
и
пољуби
је
у
руку
—
Шта
ми
ти
радиш
,
тетка
Ранђија
?
—
Вала
Богу
...
Да
је
више
живих
—
одговори
она
—
Како
ви
на
дому
?
Јаћим
се
рукова
и
она
поче
питати
за
све
редом
из
обадве
куће
.
Пошто
се
спустише
и
по
неку
прозборише
,
чича
Јеротије
се
подиже
,
извуче
чутуру
из
торбе
и
прекрсти
се
:
—
Помози
,
Боже
!
Срећан
дан
,
срећно
састање
и
виђење
...
Здрава
буди
,
тетка
Ранђија
!
—
Од
Бога
ти
здравље
!
—
Опрости
,
молим
те
,
к’о
рођену
мајку
!
—
и
пружи
јој
чутуру
.
Беше
пред
ручковиште
.
У
великој
кући
сеђаше
на
свом
месту
чича
Јеротије
.
Жене
у
послу
,
деца
у
собама
и
по
пољу
.
Кад
стигоше
кола
и
људи
,
они
из
куће
извирише
се
на
врата
и
јавише
чича
Јеротију
.
ВИИ
Ук
Тек
што
чича
Јеротије
одмаче
од
куће
,
дојури
у
галопу
један
од
„
Црвенкапа
“
и
достави
поруку
Кићину
,
да
се
спреми
добар
ручак
за
госте
,
који
ће
кроз
један
час
доћи
.
Све
живо
у
кући
даде
се
на
посао
.
Бата
Мојсило
се
ужурба
,
па
потрча
по
кући
,
по
оџаклијама
и
пивници
,
да
се
спреми
све
што
треба
пред
госте
изнети
.
Нареди
,
те
се
стакларија
опра
песком
и
копривом
,
заклаше
прасе
,
ћурке
,
пилад
.
Жене
засукаше
рукаве
,
па
почеше
месити
тесто
за
погаче
и
гибанице
шапћући
:
„
Боже
прости
и
данашњи
данче
“
.
Он
,
сам
,
намести
столове
,
столице
и
клупе
под
раст
,
а
Лева
и
Инђија
донеше
поњаве
,
ћилимове
и
јастуке
,
те
наместише
седишта
,
накидаше
цвећа
у
врту
,
те
окитише
водене
чаше
на
столу
.
Лепо
време
,
а
господа
су
господа
,
она
воле
„
на
чист
ваздух
“
...
Али
то
га
жижи
,
што
не
зна
шта
још
воле
,
како
ће
им
умостити
и
како
ће
их
угостити
!
Домаћинска
кућа
,
свега
доста
,
али
ко
му
га
зна
шта
је
за
кога
...
И
од
куд
да
се
то
баш
данас
деси
,
када
Јеко
није
код
куће
!
Да
је
то
знао
,
не
би
се
макао
од
своје
воденице
,
од
своје
слободице
...
—
Радојка
!
—
викну
он
своју
домаћицу
из
оџаклије
.
Мала
и
жољава
женица
,
његова
Радојка
,
отрча
у
оџаклију
.
—
Чујеш
,
море
,
мене
ће
живи
стид
појести
ако
се
обрукамо
.
Ти
гледај
сад
како
знаш
—
ману
он
руком
,
као
да
би
ту
бригу
на
њу
хтео
пренети
.
—
Оч’ју
ми
,
мало
ти
и
ја
што
знам
...
Спремили
смо
добар
ручак
,
а
како
ће
се
коме
допасти
—
ја
не
знам
!
—
Их
,
ратос
га
било
,
од
куд
баш
данас
оде
!
Шта
му
знам
ја
шта
господа
хоће
—
окреташе
се
у
ковитлац
и
махаше
рукама
.
—
Ништа
ти
ја
не
знам
...
Најволео
би
послужити
им
вина
и
ракије
и
истимарити
кљусад
...
Бога
ми
!
Не
жалим
нек
пију
и
једу
докле
’
оће
,
ама
ко
зна
шта
је
за
њих
...
Их
,
’
ратос
га
било
!
—
Зна
ће
Кићо
...
Кад
је
долазио
Јово
Джелепџија
,
најволео
је
танку
пројицу
,
млада
сира
и
скорупа
и
пржених
пилића
.
—
Не
.
Неће
они
кукурузе
.
Гледо
сам
ја
у
механи
кад
срески
ћата
баца
проју
за
врата
и
вели
:
„
овим
се
свиње
’
ране
“
.
—
Шта
му
ја
знам
—
слеже
она
раменима
.
—
Спреми
још
кајгане
,
цицваре
и
гужваре
...
—
Е
,
ти
мислиш
они
воле
што
и
ти
,
засмеја
се
Радојка
.
У
том
припуцаше
пушке
у
врту
...
—
Ето
их
!
—
викну
Мојсило
.
Истрчаше
обоје
напоље
.
Мојсило
отрча
у
вајат
,
обуче
чошни
Фермен
и
натуче
нови
вес
,
ману
руком
преко
бркова
уздуж
и
попреко
,
па
одјури
пред
капију
.
—
Еј
,
домаћине
!
Јеси
ли
рад
гостима
!
—
виче
ћосави
контролор
чак
из
шљивака
.
—
Јесмо
,
Јесмо
,
молимо
—
промуца
Мојсило
и
осети
нешто
суво
у
гуши
.
Отвори
велику
двокрилну
капију
широм
.
Напред
уђоше
коњска
кола
.
У
задњем
седишту
беху
с
десна
госпођа
Цаја
,
капетаница
,
до
ње
посланик
Продан
Жмурић
,
а
у
предњем
:
капетан
Спаса
Жеравица
и
шумар
Коленица
.
За
колима
касају
на
коњима
:
Кића
Миликић
,
ћата
Коца
Стевџић
,
Тима
Тимић
,
контролор
,
срески
пандур
и
оба
Кићина
служитеља
.
Госпођа
беше
у
лаком
жакету
,
сивој
хаљини
и
јесењем
шеширу
исте
боје
.
Остали
беху
у
свом
обичном
оделу
,
сем
Киће
,
који
сад
беше
у
црној
блузи
и
плавим
панталонама
.
—
Помози
Бог
,
домаћине
!
Добар
дан
,
чико
!
—
поздравише
Мојсила
посланик
Продан
и
капетан
Спаса
.
—
Сервус
,
чиле
!
—
залеће
се
Коца
и
пољуби
се
с
Мојсилом
.
—
Добро
дошли
...
молимо
...
Изволте
-
трчи
Мојсило
гологлав
и
рукује
се
с
гостима
—
Кићо
,
деде
,
намести
госте
...
А
коње
,
молимо
...
ено
пред
шталом
и
сена
и
пун
пресек
жита
.
Молим
покорно
...
изволте
,
облеће
он
око
гостију
и
пандура
.
Изађоше
Маја
,
Лева
,
Стака
и
Инђија
,
последње
три
девојчице
,
које
увек
госте
послужују
,
те
приђоше
руци
.
Кића
нареди
,
те
донеше
четке
и
очистише
госте
од
прашине
,
па
их
наместише
за
спремљени
сто
под
великим
растом
.
Капетаница
свуче
жакет
,
а
капетан
врскапут
,
па
поседаше
.
У
горњи
крај
седе
посланик
Жмурић
,
на
чича
Јеротијеву
столицу
с
наслоњачом
.
Десно
од
њега
поседаше
:
капетаница
,
капетан
и
контролор
,
а
лево
:
ћата
Коца
,
шумар
Тоша
и
Кићин
Тима
.
Кића
разгледаше
шта
се
ради
по
кући
,
је
ли
све
спремљено
,
показа
„
чаршиски
ред
“
при
послуживању
,
па
се
упути
гостима
.
—
Овамо
,
овамо
!
—
виче
Коца
—
Ти
си
гост
к’о
и
ми
.
—
Седи
,
Кићо
—
рече
посланик
.
Он
седе
до
свога
ћате
.
—
Па
како
ти
,
пријатељу
?
ослови
посланик
Мојсила
.
—
Ет
’
Богу
хвала
...
Да
речемо
добро
...
Што
је
од
Бога
,
слађе
је
од
меда
.
.
—
Све
ти
је
од
људи
,
чиле
,
па
било
ти
слатко
,
било
ти
горко
—
рече
Коца
.
Мојсило
га
погледа
,
ману
главом
и
не
рече
ни
речи
.
—Величанствена
природа
!
Божанствена
природа
!
шапће
капетаница
,
разгледајући
околину
.
—
Природа
је
цар
васељене
—
рече
посланик
,
сећајући
се
да
је
тако
нешто
чуо
на
жељезници
—
Царица
—
дода
капетаница
.
Две
девојчице
,
Лева
и
Стака
,
донеше
на
два
служавника
послужење
:
шећер
,
воду
и
ракију
.
—
Молимо
...
изволите
,
слуш’те
се
—
обилази
Мојсило
око
гостију
,
чешкајући
се
иза
врата
.
Као
обично
,
прешло
се
у
живљи
разговор
.
Најпре
су
почели
говори
о
задрузи
:
колико
има
чељади
,
од
кад
је
кућа
на
овом
месту
;
колико
има
стоке
;
о
води
:
одакле
се
доноси
,
је
ли
бунар
или
кладенац
;
о
ракији
:
колико
имају
шљива
,
како
рађају
итд
.
У
том
је
постављен
ручак
.
Ставише
млад
сир
и
скоруп
са
неколико
танких
,
млаких
погачица
.
Мојсило
узе
чашу
с
ракијом
:
—
Сад
заповедајте
!
и
поспусти
је
мало
пред
Продана
,
па
подиже
.
Капетан
и
капетаница
згледаше
се
,
а
посланик
рече
:
—
Де
,
у
добри
час
!
Мојсило
се
прекрсти
:
—
Добар
час
,
међу
нас
!
Срећно
састање
и
виђење
!
И
здрав
буди
...
овај
.
.
—
мрдну
главом
на
Продана
—
Од
Бога
ти
здравље
,
домаћине
!
-
одговори
он
.
—
Ја
бих
рекао
,
домаћине
,
да
ти
мене
добро
не
познајеш
-
рече
капетан
Спаса
...
—
Ја
...
што
велиш
...
господине
,
нисмо
се
познавали
...
Ја
,
знаш
,
тамо
око
воденице
,
па
ко
и
брав
—
рече
Мојсило
,
искашљујући
се
и
ако
му
се
не
кашље
.
—
А
да
ли
знаш
ко
сам
ја
?
—
упита
Продан
достојанственим
нагласком
...
—
Па
Бога
ми
...
нисам
ти
добро
вешт
.
Јамачно
ти
заседаваш
тамо
у
Београду
,
у
скупштини
?
—
Јес
,
заседавам
,
помало
—
рече
Продан
преко
залогаја
и
поче
причати
,
како
је
негда
Јеротије
Миликић
готовио
ручак
Малом
Вукојици
у
Луговима
,
где
се
и
он
као
гост
капетанов
десио
.
Капетаница
се
насмеја
:
—
Колико
вам
има
година
ћико
?
(
могла
је
рећи
:
„
чико
“
,
али
мишљаше
,
да
јој
ово
боље
доликује
.
—
Па
има
нам
,
госпоја
,
Бога
ми
...
до
педесет
...
—
А
,
доста
снажан
чиле
!
—
рече
Коца
.
—
’
Прости
ме
...
још
сам
јак
...
Изволте
молимо
—
Слуш’те
се
,
господо
...
Ет
’
сељачка
посла
!
Тај
сир
,
на
премер
,
није
Бог
зна
шта
,
нуди
Кића
.
—
Красно
,
дивно
,
сјајно
!
—
рекоше
гости
.
Мојсило
донесе
бардак
вина
,
наслужи
у
окењаче
и
стави
на
трпезу
.
—
Служи
де
,
Кићо
,
доле
у
дну
,
а
ја
ћу
горе
—
шану
му
Мојсило
.
—
Шта
велиш
,
чиле
,
да
ли
је
добро
бити
посланик
?
—
упита
Коца
.
—
Шта
му
ја
знам
,
у
та
се
посла
не
стављам
...
А
како
ја
рачунам
,
није
лако
—
одговори
он
и
погледа
у
Продана
.
—
А
како
ти
то
рачунаш
?
-
упита
капетан
.
—
Молим
,
господине
,
ти
то
знаш
најбоље
:
што
већа
влас
’
у
шакама
,
то
тежи
терет
на
врату
.
Посланик
се
окрете
и
пљесну
Мојсила
по
рамену
:
—
Браво
!
Сад
си
погодио
!
Домаћин
се
насмеја
и
доли
чаше
:
—
Изволте
...
молимо
покорно
.
—
Кад
донеше
киселу
чорбу
,
Продан
Жмурић
поче
причати
,
како
је
збиљски
терет
заузети
такав
положај
,
како
је
једном
приликом
,
кад
је
било
потребе
,
тркао
кошију
с
неким
Швабом
на
Бањичком
брду
,
па
кад
је
победио
и
српски
образ
осветлао
,
књаз
се
с
њим
пољубио
и
изјавио
жељу
да
такве
јунаке
види
свуда
у
почасти
.
—
Ћико
!
Би
ли
ви
волели
да
будете
посланик
?
упита
госпођа
Цаја
.
Мојсило
се
накељи
:
—
Нисмо
ми
,
овајке
...
за
тај
пос’о
.
Ми
смо
,
молим
госпо
,
за
то
да
чувамо
воденицу
и
да
послујемо
.
—
Кажи
,
кажи
,
слободно
,
па
да
и
тебе
једаред
испратимо
у
парламенат
—
рече
капетан
.
—
Пристао
би
,
чиле
,
још
како
.
Видиш
како
му
се
брк
смеши
—
рече
Коца
и
кресну
оком
на
контролора
.
—
Сас
вас
,
чика
Мојо
,
народ
би
био
задовољан
,
к’о
с
берикетна
година
—
кресну
контролор
на
Продана
.
—
Изволите
,
молим
,
остасте
без
ручка
.
Служи
,
Кићо
!
—
обиђе
Мојсило
око
совре
и
опет
стаде
више
Продана
.
—
Нећемо
да
заговараш
,
’
оћемо
да
чујемо
:
би
ли
ти
иш’о
у
скупштину
—
продужи
капетан
.
—
А
шта
би
говорио
тамо
?
—
упита
Продан
.
—
Да
,
да
,
шта
би
говорио
!
—
гракнуше
сви
.
—
Прој
се
,
молим
вас
...
—
обилази
Мојсило
око
совре
.
—
Да
чујемо
!
Да
чујемо
!
—
сложише
у
глас
Коца
и
капетаница
.
—
Мојсило
ману
руком
преко
бркова
:
—
Ама
не
знам
би
ли
ваљало
што
би
реко
’
,
али
да
сам
ја
на
месту
газда
Проданову
,
ја
би
нешто
реко
,
ако
он
није
реко
...
—
Да
чујемо
!
Да
чујемо
!
—
заграјаше
сви
.
—
Да
чујемо
,
шта
би
чика
Мојо
рек’о
.
.
Спаси
Бог
!
У
то
именије
—
и
испише
чаше
.
Мојсило
поцрвени
сав
к’о
паприка
,
па
доли
празне
чаше
.
Чујмо
!
чујмо
!
—
викнуше
сви
,
сем
Киће
,
који
се
застиди
што
се
зове
„
Миликић
“
јер
му
се
учини
,
да
с
његовим
стрицем
спрдају
к’о
с
будалом
.
Е
,
оставите
ме
сад
,
па
ћемо
то
други
пут
.
Сад
извол’те
,
слуш’те
се
,
молимо
—
моли
Мојсило
.
—
Чујмо
сад
,
чујмо
!
Мојсило
се
искашља
и
ману
руком
преко
бркова
:
—
Овајке
,
да
речемо
,
не
тражим
ја
то
званије
,
али
да
речемо
,
ја
би
креснуо
што
је
истина
,
па
прости
ме
,
куд
пукло
,
да
пукло
!
—
Е
па
кресни
сад
—
рече
Продан
.
Мојсило
погледа
у
капетана
.
—
Слободно
,
слободно
,
чика
Мојо
,
ми
баш
хоћемо
да
чујемо
жеље
народа
—
рече
капетан
доста
важним
нагласком
.
—
Баш
кад
хоћете
,
ја
ћу
вам
касти
,
па
ви
цените
како
знате
...
Ама
,
бој
се
,
биће
вам
криво
а
и
није
лепо
на
соли
и
на
лебу
...
—
Разрешавамо
те
,
говори
што
ти
је
драго
—
рече
посланик
одлучно
.
—
Ето
,
сад
си
слободан
,
—
рече
Тоша
—
па
причај
!
Мојсило
се
опет
искашља
,
ману
руком
преко
бркова
са
свих
страна
,
па
поче
:
—
Ја
бих
казао
:
Господару
!
Тебе
влас
’
вара
!
Зви
се
зацерекаше
,
сем
Киће
који
усиљено
развуче
усне
.
—
Ето
,
оћеш
сад
,
Спасо
,
—
рече
капетаница
.
—
Продужи
,
продужи
!
—
рекоше
капетан
и
посланик
.
—
По
чему
то
,
чиле
?
—
упита
Коца
заједљиво
.
—
Ја
бих
каз’о
—
стаде
Мојсило
по
војнички
:
—
Господару
!
Ти
питаш
како
је
берићет
,
а
влас
’
одговара
:
добро
,
не
може
боље
бити
,
родило
и
на
дрвету
и
на
камену
—
па
била
година
родна
,
била
кишна
,
сушна
или
градобитна
.
Па
онда
,
погледамо
о
Митровдану
и
о
Ђурђевдану
а
оно
порез
скочио
неколико
динара
.
И
не
знамо
одакле
нас
гуја
печи
...
Ти
,
Господару
,
питаш
:
како
је
народ
,
а
влас
’
одговара
народ
сит
одевен
и
задовољан
,
све
носи
срму
и
памукбез
...
Кад
ти
,
Господару
,
изађеш
у
народ
,
влас
’
изведе
преда
те
народ
у
стајаћем
руву
и
ти
мислиш
сви
смо
онако
одевени
и
сваког
боговетног
дана
.
А
да
ти
видиш
,
Господару
,
оне
босе
и
гологлаве
,
у
траљама
и
ритам
...
И
,
да
ти
кажем
,
Господару
,
дошло
је
,
богме
,
понова
оно
време
,
када
се
зборило
,
да
по
три
куће
једну
козу
музу
,
на
пет
кућа
један
певац
пева
...
—
Е
,
и
ти
то
знаш
.
Служи
то
вино
!
—
одсече
се
Кића
.
—
Па
разговарамо
се
к’о
људи
.
—
Нека
,
да
чујемо
,
па
ћемо
га
баш
испратити
у
скупштину
—
јетко
се
осмехну
Продан
.
Наста
мала
тишина
,
у
којој
се
могло
приметити
,
да
им
не
беше
најповољнија
беседа
чича
Мојсила
.
Али
кад
после
чорбе
донеше
гибаницу
,
па
паприкаш
,
Кића
поскочи
од
љутине
.
—
Уф
,
бруке
!
—
и
отрча
у
кућу
.
У
великој
кући
жене
се
ужурбале
око
прочевља
:
прже
пилиће
,
бришу
тањире
,
кувају
кафу
.
У
једном
углу
сели
служитељи
за
трпезу
,
ручају
и
прегоне
се
у
доскочицама
.
—
Што
ме
брукате
,
ђаво
вас
одн’о
све
из
реда
!
Знате
ли
ви
макар
каква
реда
,
или
сте
у
тору
одрасли
—
викну
Кића
с
врата
.
Све
се
тргоше
и
зачуђено
га
погледаше
:
—
Шта
је
било
?
—
упита
Маја
.
—
Где
је
то
,
на
премер
,
било
,
молим
вас
—
окрете
се
он
пандурима
—
да
се
после
мешпајиза
доноси
паприкаш
!
О
,
бруке
,
бруке
и
несреће
!
...
„
Црвенкапе
“
скочише
.
—
Ја
,
што
велите
—
рекоше
„
срески
.
“
—
Бога
ми
,
златане
,
ја
ти
то
не
знам
—
рече
једна
.
—
Ни
ја
,
дилбере
,
оч’ју
ми
!
Мислим
,
тако
се
ваља
—
додаде
друга
.
—
Прој
се
,
Бога
ти
,
Кићо
,
доколице
...
Зар
и
за
то
још
да
стидујемо
—
рече
Маја
и
продужише
посао
.
—
Прво
,
на
премер
,
—
поче
Кића
набрајати
—
то
знају
и
Бог
и
људи
да
иде
супа
.
Кад
немате
супе
,
онда
иде
чорба
:
или
пилећа
,
ил
’
гушчија
,
јагњећа
,
ћурећа
...
Дру
го
,
иде
ринвлајиш
.
Кад
нема
говеђег
ринвлајиша
,
онда
може
подоћи
и
ћурећи
ринвлајиш
.
После
,
относно
,
иде
цузпајиш
,
’
а
то
је
,
ко
не
зна
немецки
:
купус
и
паприкаш
!
Па
после
,
даклем
,
печење
,
а
мешпајиз
најпосле
.
А
ви
,
бестрага
вам
глава
,
за
мешпајизом
доносите
паприкаш
!
Е
није
него
требали
сте
донети
и
цицвару
!
Уф
!
—
пљесну
се
по
челу
и
изађе
на
поље
.
—
И
цицвару
,
ја
како
...
Њом
си
се
,
синко
,
и
одранио
—
промрмори
Маја
.
За
совром
,
под
растом
,
из
шале
прешло
се
на
збиљу
.
Продан
Жмурић
полагаше
читав
рачун
о
свом
посланичком
раду
:
—
Тако
,
господо
,
био
је
случај
,
где
сам
и
ја
гласао
из
ината
.
Бејаше
једном
на
претресу
правитељствени
буџет
.
Кад
дође
ред
на
војене
издатке
,
министар
запео
па
тражи
још
два
милиона
!
Вели
,
мало
му
.
Једни
веле
да
му
се
даду
,
то
јест
та
два
милиона
,
а
други
веле
да
му
се
не
даду
.
Те
држи
,
мајчин
сине
,
те
’
оће
бити
,
те
неће
бити
.
И
ја
се
ломим
и
раступих
мозак
мислећи
,
да
ли
да
му
се
даду
,
ил
’
не
даду
та
два
милиона
.
А
и
није
лако
,
господо
и
браћо
,
трпати
на
народну
грбачу
без
мере
...
И
тако
мислећи
,
дигох
главу
и
неко
чудо
смотрих
на
галерији
.
Привукло
се
нешто
ћосаво
,
без
браде
и
бркова
,
па
се
извирује
и
ослушкује
,
питам
ја
полако
:
ко
је
оно
горе
—
и
рекоше
ми
да
је
инглиски
конзул
...
Оценим
га
ја
и
видим
шта
’
оће
:
кад
ко
говори
да
се
не
даду
те
паре
,
то
јест
та
два
милиона
,
а
њему
мило
,
мило
,
па
му
се
сав
онај
ћослак
засија
од
радости
...
А
кад
неко
говори
да
му
се
даду
,
то
јест
та
два
милиона
,
а
он
се
натмури
,
па
да
може
,
појео
би
нас
чак
озго
с
галерије
...
Е
,
стој
,
мајчин
сине
,
кад
је
тако
,
знам
како
ћу
,
велим
ја
,
па
скочим
,
подвикнем
и
заинтачим
неколико
пута
:
прима
се
,
прима
се
,
прима
се
,
и
ако
треба
да
дамо
још
четири
!
...
Скупштина
повика
:
„
прима
се
“
,
а
Инглиз
лупи
вратима
и
стругну
к’о
опарен
...
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
закикота
се
сва
совра
.
—
И
тај
си
мачкојед
стругну
!
зацерека
се
ћосави
контролор
.
—
Неправо
му
—
додаде
Тима
.
—
Те
ствари
спадају
у
в-и-ш-у
п-о-л-и-т-и-к-у
!
—
развуче
ћата
Коца
и
мету
прст
на
чело
.
—
Баш
ту
и
јест
ситна
памет
,
да
се
оцени
свачије
расположење
о
предмету
о
коме
се
дишпутује
—
рече
капетан
.
—
Относно
да
се
оцени
ситуација
страних
сила
у
нашој
отаџбини
—
дода
Кића
.
Посланик
продужи
:
—
Признаћу
,
господо
,
да
сам
у
једном
случају
био
у
неприлици
и
да
сам
се
вешто
извукао
.
Било
је
једно
важно
питање
на
гласању
.
Видим
,
и
сами
министри
ускомешали
се
,
па
не
знаду
како
ће
.
Гледам
ја
у
господина
шефа
,
да
видим
како
он
мисли
,
али
ништа
не
могох
да
приметим
.
Председник
виче
:
ко
је
за
предлог
,
нек
’
седи
,
ко
је
противан
—
нек
’
устане
.
А
ја
,
окрени
,
обрни
,
па
се
малко
подигох
,
али
тако
,
како
је
изгледало
и
да
седим
,
и
да
стојим
...
Управо
,
господо
,
ја
сам
чучао
!
Један
Пироћанин
,
у
белој
џоки
,
виче
иза
мене
:
„
Господине
,
овај
,
си
,
бре
,
ћући
“
—
а
ја
се
окренух
и
шкргутнух
зубима
,
те
умуче
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
захори
се
у
доњем
крају
.
—
Државни
резон
захтева
,
по
неки
пут
,
и
да
се
чучи
—
додаде
капетан
преко
цигаре
.
Наста
тајац
.
Посланик
даде
знак
Кићи
,
те
доли
празне
чаше
,
искашља
се
и
устаде
.
Скочише
и
остали
.
Продан
Жмурић
подиже
чашу
за
здравље
и
напредак
домаћина
овог
дома
и
његових
укућана
,
исказа
особиту
радост
,
што
је
нашао
такво
гостопримство
у
дому
,
из
ког
је
глава
ове
општине
,
његов
друг
и
једномисленик
Кића
.
Поче
„
многаја
љета
“
,
а
служитељи
из
куће
,
с
врата
,
избацише
три
плотуна
из
својих
пибодовача
.
—
И
—
ју
,
ју
!
—
врисну
контролор
.
—
Ју
,
ју
,
манте
врагу
—
затиште
уши
госпођа
капетаница
и
наслони
се
на
свог
мужа
.
—
Молим
,
да
си
извините
,
госпоја
,
ја
си
од
велико
расположење
не
знајем
што
чиним
—
скочи
контролор
,
поклони
се
и
превали
једну
окењачу
.
Тима
Тимић
и
Тоша
почеше
певушити
неку
варошку
песму
у
два
гласа
.
Контролор
развезе
опет
неку
његову
:
„
Убаво
си
,
леле
,
убаво
“
...
Чељад
повирује
из
куће
,
а
деца
се
начетила
иза
вајата
.
—
Изволте
,
молимо
,
слуште
се
—
нуди
Мојсило
.
—
Свега
задовољно
—
рече
Продан
.
—
Сп-а-с-о
!
Хоћу
мле-ка
—
развуче
капетаница
,
к’о
мало
дете
.
—
На
премер
,
ако
је
по
вољи
слатког
,
относно
или
даклем
киселог
—
скочи
Кића
.
—
Дајте
слатког
млека
—
рече
капетан
.
Тима
Тимић
запева
:
пије
ми
се
винце
,
док
си
ми
рујно
—
а
контролор
скочи
и
размахиваше
рукама
к’о
крилима
.
—
То
,
то
,
ту
си
ми
песму
дај
!
—
и
подврисну
иза
гласа
.
Донеше
чинију
млека
и
поновише
још
неколико
тањира
прасетине
.
Мојсило
доли
чаше
,
ману
руком
преко
бркова
,
с
једне
и
друге
стране
,
узе
једну
чашу
,
па
поче
здравицу
:
—
Писмо
прву
за
помози
Боже
;
другу
за
бољи
час
;
трећу
за
свете
Тројице
:
да
помогне
Бог
и
света
Тројица
и
милостива
Богородица
;
добродошлица
о
добру
ради
;
где
год
дошли
,
добро
се
нашли
,
где
не
дошли
—
добре
се
чули
,
ако
Бог
да
.
Ви
писте
за
домаћко
здравље
,
за
здравље
домаћина
овога
дома
,
где
је
год
,
и
његових
укућана
—
а
ја
да
напијем
за
комшиско
здравље
:
за
здравље
твоје
,
газда
Проко
,
твоје
главе
и
десне
руке
,
десне
и
леве
,
вашег
дома
,
ваших
крмака
и
трмака
;
оваца
и
новаца
,
куће
и
среће
...
Контролор
кресну
оком
на
Тиму
,
а
Тима
на
Тошу
,
а
Коца
на
обојицу
.
—
Хвала
вам
!
—
одговори
Продан
.
—
За
здравље
твог
дома
и
свих
што
се
твоји
назвали
.
За
ваше
здравље
,
господин
капетане
,
за
госпојино
здравље
,
вашег
дома
,
ћара
и
напретка
;
вашег
,
ћато
;
вашег
,
приле
;
вашег
,
момче
—
изређа
све
—
за
здравље
свију
комшија
од
овог
дома
:
нашег
попа
Хрисантија
нашег
учитеља
,
наших
кметова
,
одборника
,
поротника
,
замењеника
и
свију
у
власти
и
части
комшија
да
их
Бог
поживи
и
у
здрављу
поштеди
.
Кад
служитељи
испалише
још
један
плотун
,
а
контролор
крекну
ко
мисирска
кокош
—
капетаница
уста
иза
стола
,
дохвати
Кићу
за
руку
и
рече
:
—
Сад
је
на
реду
да
ме
упознате
са
вашим
станом
.
Је
л
’
те
,
да
ћете
то
учинити
?
Кића
скочи
:
—
О
,
молим
,
молим
,
изволте
...
Немате
,
на
премер
,
шта
видети
.
Сељачка
посла
,
госпо
,
относно
...
Изволте
молим
—
трља
он
руке
и
опскакује
око
гђе
Цаје
.
Уђоше
у
конак
,
у
Кићин
стан
,
који
је
у
оном
истом
стању
,
у
каквом
га
је
нашао
летос
капетан
Жеравица
,
само
су
ствари
нешто
више
испреметане
.
На
столу
беше
повише
књига
и
новина
и
мало
већих
мрља
од
мастила
.
Капетаница
седе
за
сто
и
поче
разгледати
књиге
и
новине
.
—
Молим
вас
,
којекакве
беспослице
...
нису
моје
...
овај
—
поцрвени
до
ушију
и
поче
склањати
у
фиоку
.
—
Е
,
сад
баш
хоћу
да
их
све
прегледам
...
Видите
ви
њега
,
молим
вас
...
„
Две
ноћи
у
Венецији
“
...
„
Војни
Лист
“
...
„
Тук
на
Лук
“
...
„
Пешадијска
Служба
“
...
„
Ђавоља
Рупа
“
...
Ман’те
врагу
—
одскочи
она
к’о
од
змије
и
поче
разгледати
слике
по
зиду
.
Кића
се
узврпољи
:
—
Относно
,
даклем
,
на
премер
,
ја
ћу
оног
Никши
научити
памети
,
што
ми
ове
трице
трпа
у
чантру
—
и
смести
у
фиоку
и
књиге
и
ковине
,
а
баш
тада
дође
му
на
смеј
.
Сети
се
,
како
је
читајући
ове
књижице
,
разгонио
женскиње
по
прелима
и
играма
.
Капетаница
седе
,
запали
цигару
и
претури
ногу
преко
ноге
—
И
ви
живите
овде
?
Ви
!
Ви
!
—
Јест
’
,
госпо
—
преневољи
се
Кића
и
само
му
је
остало
да
дода
—
на
жалост
!
На
сваки
начин
сад
можемо
од
вас
очекивати
да
ћете
се
настанити
код
суднице
и
нову
кућу
направити
.
Н
.
пр
.
кад
би
имали
кућу
бар
с
три
собе
,
фораузом
,
кујном
.
Па
да
поручите
мебл
.
Шта
мислите
,
он
је
сад
тако
јевтин
!
...
Па
да
вас
оженимо
...
Кића
успи
уснама
и
усука
прамичак
брадице
.
—
Шта
да
кажем
...
относно
...
—
Реците
,
хоћу
да
чујем
!
—
Па
...
молим
како
да
кажем
,
некако
ни
сам
не
знам
,
госпо
...
А
већ
кућу
ћу
направити
...
Е
не
знам
,
не
знам
,
а
зашто
не
знате
?
—
Знам
,
молим
на
премер
...
—
Али
,
када
би
вам
ја
још
и
проводаџирала
?
Кића
се
узврпољи
,
усука
брчиће
и
онај
прамичак
брадице
.
—
О
,
молим
,
госпо
,
ја
немам
речи
...
које
ви
мени
добро
желите
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
...
Ха
,
ха
,
ха
!
—
закикота
се
она
:
—
Седите
,
седите
!
Он
седе
на
кревет
.
—
Седите
овде
до
мене
.
Хоћу
да
вам
гледам
у
очи
—
упиљи
се
она
њему
:
—
Реците
?
—
Ко
.
.
ко
.
.
ју
?
—
промуца
Кића
—
Ону
коју
ја
знам
.
Је
л
’
те
да
би
ме
послушали
?
—
И
зар
ви
,
на
премер
,
још
сумњате
у
мене
!
—
покуша
он
да
искаже
неки
особити
знак
чуђења
и
рукама
и
на
лицу
.
—
Баш
Спаса
каже
:
у
оном
господин
Кићи
видим
талентираног
младића
...
Кића
скочи
,
ману
руком
преко
косе
и
зулуфа
,
усука
брчиће
и
оно
брадице
.
—
И
које
ја
вама
благодарим
и
где
чујете
и
не
чујете
...
—
Седите
!
хоћу
да
ме
саслушате
!
дакле
.
реците
:
верујете
ли
ми
?
—
Све
вам
верујем
и
понизан
јесам
ваш
.
Она
намести
уста
љупко
.
—
Име
јој
је
Зорка
.
Зовемо
је
Зорица
...
Је
л
’
те
да
је
дивно
име
?
—
Ди
.
.
ди
.
.
вно
—
насмеши
се
Кића
.
—
Плавуша
.
Има
русе
косе
,
к’о
вила
.
Очи
к’о
зора
,
нос
грчки
.
Мала
,
пуна
,
Београђанка
.
Он
узветри
,
трже
из
џепа
мараму
,
поклопи
уста
и
кроз
њу
промрмори
:
—
Относно
,
неће
она
за
сељака
-
баци
мараму
,
дохвати
се
до
брчића
и
испеглане
крагне
под
вратом
.
—
Ви
нисте
обичан
сељак
к’о
чича
Мојсило
.
Ви
сте
господин
сељак
,
који
живи
к’о
човек
,
мешате
се
у
отмена
друштва
,
носите
фино
одело
,
стојите
у
споразуму
с
господом
и
првим
људима
.
—
Ја
вам
,
и
овом
приликом
,
и
где
чујете
и
не
чујете
...
И
немам
речи
—
узнемири
се
он
и
хтеде
се
дићи
,
али
она
ману
руком
те
седе
—
Дакле
,
—
поче
она
набрајати
,
ударајући
кажипрстом
десне
по
палцу
леве
руке
:
—
Ви
ћете
направити
дивну
кућу
...
Око
куће
имаћете
прекрасну
башту
...
У
башти
рибњак
,
чаробне
стазице
и
алеје
.
Је
л
’
те
?
—
А
ми
...
ми
...
ћемо
господовати
.
—
Јест
,
тако
живе
отмени
сељаци
—
и
поче
причати
како
је
„
преко
“
,
како
сељак
кад
иде
у
варош
,
вози
се
у
каруцама
,
одседа
у
прве
гостионице
,
не
носи
у
торби
и
застругу
,
већ
руча
„
таблето
“
.
После
кратког
разговора
о
томе
како
живе
наши
сељаци
;
како
имају
а
не
умеју
,
капетаница
устаде
да
види
велику
кућу
.
Чим
се
помоли
с
врата
с
цигаром
у
зубима
,
деца
побегоше
из
куће
на
друга
врата
а
момчадија
у
собу
.
Само
осташе
жене
око
прочевља
.
—
Ју
,
ју
,
шта
мислите
,
ју
!
.
.
Спасо
!
Угуши
ме
д-и-м
!
—
врисну
она
иза
гласа
и
трже
се
натраг
с
кутњег
прага
.
—
Шта
је
жено
,
шта
је
!
—
дотрча
капетан
без
душе
,
извади
мараму
и
избриса
јој
очи
...
Деца
се
закикоташе
иза
вајата
.
—
Молим
...
видите
ви
њих
...
Извинте
относно
,
молим
-
опскакује
Кића
око
њих
,
па
се
окрете
на
оне
у
кући
и
продера
:
—
Шта
значи
то
?
Шта
ће
тај
дим
!
И
,
на
премер
,
какав
је
то
безобразлук
пуштати
дим
!
—
и
стаде
млатарати
рукама
и
разгонити
колутове
дима
.
—
С-п-а-с-о
!
Ослепићу
!
—
трља
очи
капетаница
.
Донеше
воду
те
се
испљуска
по
лицу
,
па
одоше
друштву
под
раст
.
Тамо
једнако
пију
и
ћеретају
.
Контролор
подврискује
и
наређује
те
дружина
испија
чаше
на
искап
,
а
пандури
пале
плотун
,
чим
он
подврисне
.
Тима
Тимић
певуши
,
а
Тоша
му
помаже
,
само
Коца
Стевџић
нешто
мудрује
и
изазива
чича
Мојсила
да
се
препиру
о
начину
обрађивања
земље
и
о
школованим
и
нешколованим
људима
.
—
Између
мене
и
чича
Моја
читава
преперандија
—
пресрете
Коца
гђу
Цају
.
—
Је
л
’
те
?
—
Молимо
,
изволте
,
—
двори
и
служи
Мојсило
.
—
Ја
кажем
овај
лист
дише
,
а
чиле
да
пукне
од
смеја
—
окреће
Коца
један
лист
на
петељци
.
—
Чика
Мојо
мисли
све
што
дише
,
мора
имати
џигерице
—
подсмену
се
Тима
.
—
Ето
,
тако
је
то
,
госпо
,
у
народу
—
рече
посланик
,
гледајући
у
црвене
очи
госпође
капетанице
.
Ју
,
ман’те
врагу
!
—
Чиле
,
на
колико
се
делова
дели
дрљача
—
упита
коца
.
Мојсило
се
накељи
:
—
Па
ми
је
не
делимо
,
већ
ко
кад
је
на
ватру
бацамо
...
Извол’те
,
слуште
се
!
Кића
сео
у
дну
,
а
поглед
укочио
у
ивицу
од
стола
.
Кад
се
насмеју
и
он
се
насмеје
;
кад
ућуте
и
он
се
уозбиљи
.
Али
у
ушима
му
непрестано
звуче
капетаничине
речи
:
„
Име
јој
је
Зорка
,
зовемо
је
Зорица
...
Плавуша
...
Има
русе
косе
...
Нос
грчки
“
...
Ама
шта
ли
јој
значи
:
нос
грчки
?
...
—
Чиле
,
шта
је
то
хумуша
?
Мојсило
ману
руком
преко
бркова
,
па
ће
рећи
:
—
То
је
баш
к’о
оно
’
номад
...
—
Које
?
—
погледаше
у
њега
.
—
Ништа
,
да
речемо
,
нека
беспослица
!
—
Да
чујемо
!
Да
чујемо
!
—
И
...
ју
!
—
врисну
контролор
.
—
Та
,
молим
вас
!
—
ману
руком
капетаница
Продан
и
капетан
погледаше
у
контролора
озбиљно
.
Он
тури
шаку
на
уста
,
подмигну
се
и
ућута
.
—
Баш
’
оћемо
да
чујемо
шта
је
то
било
ономад
—
зевну
посланик
.
—
Да
чујемо
!
Да
чујемо
!
—
гракнуше
сви
.
—
Изволте
,
молимо
,
да
попијемо
коју
...
Беспослице
,
овајке
,
тамо
код
воденице
—
рече
Мојсило
и
доли
чаше
.
—
Чиле
,
како
се
прави
комбост
?
—
закрешта
глас
ћатин
.
Мојсило
ману
руком
преко
бркова
,
па
поче
:
—
’
Номад
,
знаш
,
ја
у
воденици
.
Таман
замлео
Дромбуљино
жито
,
кад
а
оно
бануше
пред
воденицу
три
младића
,
баш
ваки
—
пружи
прст
на
Коцу
.
—
Само
им
,
на
прилику
,
руво
к’о
,
на
прилику
,
—
погледа
у
капетана
.
—
„
Помози
Бог
,
чича
“
,
—
веле
они
—
„
Бог
вам
помог’о
“
—
велим
ја
.
—
„
А
ко
Бог
да
“
—
питам
ја
—
Веле
:
„
путници
смо
,
чиновници
,
па
идемо
’
вако
по
чистом
воздуку
.
“
—
„
Ако
,
ако
!
“
—
велим
ја
...
Па
се
надвирише
у
воденицу
...
Воденица
меље
,
брише
,
знаш
,
к’о
мећава
,
а
чекало
оскаче
к’о
маљица
.
Један
уђе
и
пружи
прс
’
на
чекало
,
па
рече
:
Шта
ти
је
ово
,
чича
?
“
—
и
Мојсило
се
задену
од
смеја
...
Сви
се
насмејаше
његовом
смејању
.
Кића
се
трже
к’о
иза
сна
и
шану
:
—
Шта
је
то
било
?
—
Шта
му
ти
рече
?
—
упита
капетан
.
—
Море
,
прој
се
,
ја
од
комендије
рек’о
:
„
прекрсти
се
па
пољуби
у
онај
камен
што
се
окреће
“
...
Хи
,
хи
,
хи
,
не
зна
ни
шта
је
чекало
,
а
чиновник
!
.
.
—
Засмеја
се
Мојсило
и
заклокота
му
нешто
у
гуши
.
—
Хи
,
хи
,
хи
!
—
развуче
контролор
,
што
је
више
личило
на
кијање
,
но
на
смејање
.
Капетаница
се
накомрди
и
даде
знак
за
полазак
.
Капетан
скочи
и
нареди
служитељима
да
се
спреме
.
—
Чиле
,
како
се
прави
комбост
?
-
понови
опет
ћата
.
—
Ама
пружиде
руку
,
да
видим
каква
ти
је
—
рече
Мојсило
.
Коца
,
с
неким
поносом
,
показа
бео
длан
к’о
папир
.
—
То
је
шака
за
перо
,
а
ова
за
држалицу
—
пружи
Мојсило
своју
руку
,
искокану
к’о
церова
кора
.
Капетаница
скочи
:
—
Уф
,
таква
ароганција
!
Та
то
је
страшно
!
—
стресе
се
к’о
од
грознице
.
Скочише
и
остали
.
За
час
се
упрегоше
коњи
у
кола
,
а
седланици
приведоше
.
Продан
Жмурић
очита
једну
здравицу
за
срећна
пута
и
домаћа
останућа
,
отпеваше
„
многаја
“
,
па
појашише
.
—
Хвала
!
Срећан
пут
!
Прошћавајте
!
—
служи
Мојсило
вино
и
рукује
се
.
Припуцаше
пушке
,
захори
се
песма
и
гости
одјездише
.
Кад
се
одмакоше
мало
од
куће
,
Коца
Стевџић
приђе
капетановим
колима
,
поздрави
војнички
и
извади
једно
писмо
:
—
Господин
Проко
,
ја
сам
мислио
нећемо
се
видети
,
па
сам
написао
ово
писмо
да
вам
испратим
.
Да
вам
не
би
причао
,
ево
овде
је
све
изложено
...
Ја
се
надам
у
вас
к’о
у
Бога
...
Сад
морам
другим
путем
кући
...
—
Срећан
пут
!
Јављај
се
—
рече
Продан
...
—
Збогом
!
У
здрављу
!
До
виђења
!
—
поздрави
се
ћата
—
и
ободе
коња
кући
.
Посланик
отвори
писмо
и
прочита
ово
:
„
Многопоштофаном
и
велеуваженом
господину
Продану
Жмурићу
,
народном
посланику
наше
отаџбине
Србије
!
Многопоштофани
Господине
Проко
,
желим
и
Срцем
и
душом
да
Вас
ово
неколико
речи
у
здрављу
,
и
Срећи
и
свеопштем
задовољству
затече
а
Ви
акосте
ради
чути
за
наше
Здравље
мисмо
фала
Богу
здраво
које
и
Вама
од
Срца
желимо
давас
ово
Писмо
у
здрављу
Затече
,
Господине
Проко
ситуација
страних
Сила
у
нашој
отаџбини
така
је
да
све
штоје
наше
у
нашој
Парти
мора
бити
Угледно
и
Снажно
у
борби
снашим
Противницима
а
како
је
Наполеон
реко
Паре
,
Паре
па
цео
свет
тако
доксмо
ми
Сложни
и
јаки
Противник
ће
све
мањи
бити
о
Мојој
Верности
нашој
Парти
држим
дастесе
уверили
и
Ви
и
Господин
шеф
којије
пито
за
мене
верујте
Господин
Проко
ја
играм
и
певам
кад
је
ко
Наш
у
добру
а
кад
Противници
наши
на
Несрећу
где
Победе
јасам
Душевно
болестан
и
сваки
дан
имам
дешперацију
због
тога
и
разгоним
Противнике
ко
кобац
пилиће
,
Па
какоје
речени
Наполеон
реко
Паре
,
Паре
па
цео
Свет
,
то
сам
дошо
на
мисао
да
Вас
молим
Многопоштофани
и
Велеуважени
Честити
Србине
и
Посланиче
наше
отаџбине
да
ми
ову
доброту
учините
а
тоје
да
кад
буде
вучење
два
осто
Државни
Лозова
сад
другог
идућег
Ујдуришете
с
Комесијем
да
добијем
Главни
Згодитак
од
Деведесет
иљада
Динара
у
Злату
.
Моја
је
нумера
ова
Серија
158
Број
7
а
То
ћете
лако
учинити
Вас
Комесиа
мора
послушати
а
зато
ја
Ви
посигурно
Трећину
уступам
тојес
Тридес
иљада
Динара
у
злату
и
знајте
да
ја
нисам
од
оних
што
рекну
па
одрекну
,
Многопоштофани
Господин
Проко
.
јасам
до
Гроба
Ваш
и
наше
Партие
и
пре
бисе
убијо
носе
Вас
одрекао
а
као
штоје
Велики
Ратник
речени
Наполеон
казо
Паре
,
Паре
,
без
Пара
никуд
а
са
Парама
ћемо
их
Све
стерати
у
Кози
Рог
Остајем
унади
и
Ваш
Веран
и
Одан
Члан
и
Понизан
Јесам
.
Коца
(
Коста
)
Стевџић
ПИСАР
ОПШТ
.
ДВОДОЛСКЕ
П
.
П
.
Немојте
заборавити
Серија
158
Број
7
.
За
они
Тридес
иљада
држим
нећете
Сумњати
јер
то
нисам
ничим
доказао
да
можете
то
јес
сумњати
.
ГОРЊИ
КОЦА
Посланик
се
насмеја
и
промрмори
:
—
Е
,
мој
синак
,
кад
би
се
то
могло
,
пристао
би
ти
да
ја
рачун
градим
—
и
спусти
писмо
у
џеп
.
—
ВИИИ
Начелни
пријатељ
—
највећи
род
Никит
Видић
и
Крста
Миликић
другују
из
младости
.
Никит
је
од
оних
људи
,
што
им
зарана
падне
слеме
на
теме
,
а
нађу
се
у
богаству
и
задовољству
,
па
се
навију
тамо
,
куда
их
прилике
и
људи
накрену
.
Од
оца
је
наследио
велико
имање
и
доста
новаца
,
па
је
за
кратко
време
сав
новац
упропастио
а
имање
,
више
од
пола
,
продао
.
Није
навикнут
ни
на
какав
рад
а
хтео
је
да
је
вазда
одевен
,
да
јаше
добра
коња
,
да
се
карта
и
пије
.
Увек
се
разметао
својом
снагом
и
јунаштвом
.
Кад
се
скупи
сабор
,
дика
му
је
заметнути
чарку
под
каквом
шатром
и
скресати
угарак
о
чију
главу
,
или
кад
је
пуна
механа
света
,
подићи
столицу
и
натерати
људе
да
заглаве
врата
.
У
селу
су
га
звали
„
лола
“
.
Стари
људи
пружали
су
прст
на
њ’га
и
саветовали
децу
.
Али
за
то
су
баш
многи
младићи
волели
с
њиме
.
Кићи
се
нарочито
допадао
његов
начин
живота
.
Мислио
је
да
је
тек
то
слободан
човек
,
који
нема
тутора
над
главом
.
Тако
су
се
здружили
.
Од
њега
се
много
којечему
научио
.
У
последње
време
,
кад
се
народ
поче
делити
по
партијама
,
Никит
је
нагињао
оној
странци
,
у
којој
је
Продан
Жмурић
,
али
се
није
истицао
.
Али
кад
Крста
Миликић
узе
активнијег
учешћа
као
члан
Жмурића
партије
,
онда
и
Никит
изађе
отвореније
.
Он
и
још
неколицина
у
тој
општини
,
били
су
Кићин
„
народ
“
,
који
је
безусловно
следовао
стопама
свога
првака
.
Али
од
свију
Никит
се
одликовао
.
Он
је
био
прави
једномисленик
Кићин
.
Тим
га
је
још
више
заволео
.
Осећао
је
,
да
их
спајају
неке
везе
,
којима
би
претпоставио
и
родствене
везе
.
Кићи
се
чињаше
сваког
дана
све
тешње
и
несносније
у
задрузи
.
Чинило
му
се
,
да
свако
чељаде
води
рачуна
:
где
је
,
шта
ради
,
кад
кући
дође
а
кад
не
дође
и
како
с
ким
поступа
.
То
није
могао
сносити
.
Једно
за
то
,
а
друго
што
је
у
глави
имао
читав
план
како
ће
у
будуће
радити
,
реши
се
да
изађе
из
задруге
и
своје
ствари
пресели
у
конак
начелног
пријатеља
Никита
Видића
.
Ту
би
био
до
пролећа
,
а
тада
би
поделио
и
земљу
и
покретност
,
и
кућу
направио
до
општинске
суднице
...
Сутрадан
,
пред
по
дне
,
дође
Кића
кући
.
Испратио
је
госте
,
примио
упуства
и
сад
је
на
реду
да
изврши
што
је
намислио
.
Али
нешто
га
буни
,
копка
,
дира
,
те
не
може
да
се
прибере
.
Уђе
у
своју
собу
,
седе
за
сто
,
узе
табак
хартије
и
написа
крупним
словима
:
„
Име
јој
је
Зорка
.
Зовемо
је
Зора
,
Зорица
...
Плавуша
.
Има
руске
косе
...
Нос
грчки
...
Београђанка
...
Мала
,
пуна
...
Скочи
и
стаде
према
огледалу
,
усука
брчиће
и
онај
прамичак
брадице
...
Ја
је
љубим
,
љ-у-б-и-м
!
...
—
намести
уста
на
шљокицу
...
Ох
,
Боже
,
оће
ли
ико
бити
срећнији
од
мене
,
Крсте
Миликића
!
Плавуша
,
мала
,
лепа
,
—
али
само
шта
ли
му
то
значи
:
нос
грчки
!
Ја
знам
само
једног
Грка
,
ћир
Трандафила
,
али
неће
,
зар
,
бити
к’о
у
њега
!
Уф
,
како
то
могу
и
помислити
—
у
њега
је
нос
к’о
белегија
!
...
Требао
сам
да
упитам
госпођу
капетаницу
...
Срамота
је
да
се
изговорим
да
не
знам
ни
то
,
али
,
ипак
,
могао
сам
је
н
.
пр
.
овако
запитати
:
Поштована
госпођа
Цајо
!
Извините
,
знао
сам
,
па
сам
заборавио
:
шта
је
то
нос
грчки
?
Верујте
,
знао
сам
,
па
сам
заборавио
...
Бриге
су
,
знате
,
терети
,
сикирације
...
И
ето
,
ту
ми
је
на
вр
’
језика
,
а
не
могу
да
се
сетим
...
Требао
сам
да
је
питам
...
Питаћу
је
...
Леже
на
кревет
и
затвори
очи
да
престави
слику
госпођице
Зорице
...
Да
речемо
мала
је
к’о
Никитова
сваја
,
плава
к’о
попова
Миља
,
има
косе
к’о
Ђондрића
Ружа
...
О
,
Зоро
,
Зорице
!
...
-
Скочи
,
огледа
се
,
замрси
косу
,
рашчешља
и
раздели
на
челу
по
берберској
фризури
.
О
,
Зоро
,
Зорка
,
Зорице
!
—
подвикну
,
к’о
да
је
дозива
испред
врата
...
У
том
Обренија
ступи
на
врата
.
—
Смем
ли
ја
тамо
?
—
осмену
се
она
.
Он
протре
очи
к’о
иза
сна
и
рече
:
—
Седи
—
мајо
!
—
Кажу
,
не
смеш
му
на
очи
—
седе
до
њега
—
а
ја
велим
смем
.
Ја
сам
га
одгајила
више
но
његова
мајка
...
И
јес
,
вала
,
Кићо
,
кад
си
био
мали
,
па
си
најволео
мени
у
крило
...
Ја
ти
истрошим
леба
и
сира
у
крило
...
Највол’о
си
троше
...
Он
се
дурну
и
ману
руком
.
—
Бога
ти
,
мајо
,
прођи
се
тих
беспослица
!
...
—
Нису
то
беспослице
;
ја
говорим
што
је
било
.
Ти
можеш
што
’
оћеш
самном
,
али
ја
’
оћу
да
ти
кажем
...
—
Шта
имаш
да
ми
кажеш
?
—
Да
те
питам
:
шта
ти
мислиш
;
што
се
одпади
од
нас
?
—
и
тури
руке
на
очи
...
—
Ако
немаш
другог
посла
...
то
...
—
Ост’о
си
иза
мајке
мали
к’о
кокош
—
поче
она
кроз
плач
-
и
ја
сам
те
одгајила
.
И
каже
ми
покојна
Дака
:
аманет
ти
Божји
,
чувај
ми
Кића
к’о
очи
своје
...
И
куд
ћеш
ти
сад
с
лолом
Никитом
?
—
Пази
,
мајо
,
немој
то
да
си
игде
рекла
...
То
је
увреда
части
и
казни
се
по
§
357
грађанског
поступка
...
—
Куд
ћеш
с
оном
бекријом
,
лолом
и
пропасником
?
Он
покуша
да
се
на
силу
насмеје
,
забаци
руке
за
леђа
и
разода
се
по
соби
.
—
Шта
ћу
ти
ја
,
мајо
;
кад
би
што
знала
,
не
би
то
говорила
,
а
кад
не
знаш
—
шта
ћу
ти
ја
...
.
—
Па
јес
’
,
ми
ништа
не
знамо
,
који
смо
ово
куће
сачували
а
Никит
зна
...
Што
ти
је
,
богати
,
Кићо
,
ко
те
опчини
?
—
хукну
она
.
—
Што
су
ти
женска
посла
:
одмах
мисли
опчињен
.
Не
верујем
ја
,
море
,
у
те
чини
и
мађије
,
не
верујем
!
Ево
,
чикам
све
вештице
,
врачаре
и
бајаре
,
нека
скоче
на
ме
...
Чик
,
чик
,
чик
!
...
—
Видим
ја
шта
је
—
рече
она
,
саже
главу
и
тури
руке
под
појас
.
Кића
запали
цигару
,
пусти
неколико
димова
,
па
баци
.
Никит
,
проклети
Никит
!
Све
на
њега
к’о
на
белу
врану
.
К’о
да
ја
немам
мозга
,
него
се
водим
из
његове
главе
!
Али
зар
они
знају
шта
је
то
начело
,
шта
је
то
начелни
пријатељ
!
Шта
они
друго
знају
,
но
да
се
наједу
,
напију
и
испавају
!
—
шета
он
преко
собе
,
па
на
једаред
стаде
пред
њу
:
—
Знаш
ли
ти
,
мајо
,
шта
је
то
начелни
пријатељ
?
Она
укну
и
само
га
погледа
.
Он
се
затури
достојанствено
:
—
А
знаш
ли
ти
,
мајо
,
шта
је
то
државни
резон
?
—
рече
неким
особитим
нагласком
и
мету
прст
на
чело
.
—
Па
,
болан
синко
,
с
првим
си
се
људима
свадио
...
—
Кад
би
то
знала
,
друкче
би
говорила
,
а
кад
не
знаш
,
шта
ћу
ти
ја
,
—
поче
звиждукати
и
рукама
млатарати
к’о
у
маршу
.
Обренија
истре
очи
рукавом
,
погледа
га
,
па
рече
:
—
Кићо
!
—
Чујем
.
—
Седи
овде
да
ти
нешто
кажем
:
—
’
Ајде
,
де
,
да
и
седнем
.
—
’
Оћеш
ли
ме
нешто
послушати
да
те
молим
к’о
моје
дете
?
—
Деде
,
да
видим
шта
је
.
—
Ти
то
знаш
к’о
и
ја
:
штогод
човек
у
време
уради
,
не
каје
се
...
Па
молила
би
те
к’о
моје
дете
...
—
А
шта
то
,
на
премер
?
—
Да
те
оженимо
...
—
А
којом
то
од
прилике
?
—
скочи
Кића
и
затури
руке
за
леђа
.
—
’
Оћеш
ли
ме
послушати
,
па
да
ти
кажем
?
—
Слушам
ја
само
ово
овде
—
чукну
се
прстом
у
чело
и
продужи
преко
собе
.
—
Болан
,
шта
би
ти
удило
да
узмеш
Милу
Дангубића
?
Она
је
к’о
упис
...
—
Коју
?
—
Па
Миленију
,
’
ћер
газда
Јове
Дангубића
.
Имају
два
конака
на
два
боја
,
кочије
,
сто
мотика
винограда
...
—
Ону
каљогажу
,
је
ли
?
Не
ћу
ја
,
море
,
каљогажу
и
дрвару
сељачку
,
не
!
—
Има
и
мираза
и
рува
варошког
.
—
Знаш
шта
је
,
мајо
...
Ја
те
,
да
речемо
,
поштујем
к’о
своју
мајку
,
и
да
речемо
,
немој
ме
ништа
учити
...
То
ти
је
!
Она
се
полако
подиже
,
слеже
раменима
и
изађе
На
вратима
срете
се
са
чича
Јеротијевим
Бранисавом
.
И
он
је
момак
,
млађи
од
Киће
,
али
по
расту
и
изгледу
,
рек’о
би
да
су
близнаци
.
У
младости
прозвали
су
га
„
брадан
“
,
па
га
и
сад
тако
зову
.
Од
како
Кићу
узеше
господа
на
руку
,
и
подигоше
вику
у
кући
и
селу
,
он
га
непрестано
брани
и
не
да
на
њ
’
прекорне
речи
нанети
.
Сад
кад
чуше
да
се
Кића
одлучио
да
иде
из
куће
,
салетеше
га
млађа
чељад
да
иде
к
њему
да
коју
прозборе
,
да
виде
шта
ће
рећи
.
Бранисаву
тешко
,
к’о
да
му
се
товар
навалио
на
леђа
.
Како
да
му
помене
,
шта
да
му
рече
?
Зашто
да
се
прави
паметнији
од
њега
?
—
мисли
он
и
полако
ступи
у
собу
.
—
Где
си
ти
,
брадане
?
—
Вала
,
баш
нисмо
се
одавно
видели
...
Здраво
,
мирно
Кићо
?
—
Добар
дан
желим
...
Ја
,
знаш
,
по
овом
послу
...
—
Нека
ти
је
са
срећом
...
Ја
реко
’
’
оћу
да
се
видим
с
Кићом
,
нисмо
се
одавно
видели
—
рече
он
и
седе
на
кревет
.
Кића
седе
на
столицу
