,ураскорак
,
после
све
брже
и
брже
,
док
Видосав
опази
да
почеше
гасови
одисати
на
уста
.
—
Уа
!
Сад
је
добро
!
—
виче
он
и
трчи
онако
распојас
за
јунетом
,
по
детелишту
.
Тодосије
се
заценио
од
смеја
.
—
Ћути
!
Зар
ти
је
до
смејања
код
оваке
штете
и
бруке
!
—
Чудна
ми
чуда
:
једно
јуне
!
Па
и
да
су
двоје
није
скупо
за
памет
!
Да
ми
је
да
то
семе
посејем
свуда
око
мог
имања
,
па
,
да
Бог
помаже
!
Онда
би
други
чувао
моје
имање
.
Оно
живо
отераше
у
обор
,
а
мрцину
бацише
у
шевар
.
Видосав
се
само
вајка
:
—
Бруке
моје
!
Док
чује
бабо
!
Док
зукне
глас
по
селу
!
XИВ
До
подне
пуче
глас
по
селу
шта
је
било
на
детелишту
Видосављеву
и
тај
случај
почеше
претресати
на
све
стране
.
Радознали
сељаци
,
враћајући
се
с
рада
,
пред
ноћ
,
свраћали
су
поред
детелишта
,
застајкивали
и
загледали
,
као
да
имају
нешто
угледати
,
подгуркивали
се
и
смејали
.
Да
је
откуд
било
Видосаву
да
се
привуче
и
ослушне
:
—
Кажем
ја
теби
,
куд
ће
он
успети
нешто
мимо
свет
!
—
Жали
Боже
овог
труда
!
—
Зар
,
на
прилику
,
да
будем
ја
паметнији
од
мога
оца
!
Да
је
ово
добро
,
сејали
би
наши
стари
.
—
Није
овако
семе
за
сваку
њиву
!
Док
један
подвикну
:
—
Еј
,
људи
,
ова
се
ливада
коси
четири
пута
за
лето
!
—
И
пет
пута
за
лето
!
—
Па
баш
и
да
ваља
за
нашу
марву
,
а
шта
ћемо
кад
се
то
рашчује
по
свету
...
—
Кад
чује
влас
’
...
—
И
каже
влас
’
:
у
селу
Врљугама
по
четири
пута
косе
за
једно
лето
,
а
у
другим
селима
једва
да
увате
отаву
.
—
Бога
ми
јес
’
!
—
Па
кажу
:
то
је
село
мимо
остала
села
!
—-
Посилили
од
богаства
!
—
Па
пошљу
...
—
Јес
’
,
комесију
!
—
И
комесија
разреже
порез
и
каже
:
у
селу
Врљугама
косе
једну
ливаду
четири
пута
,
и
онда
је
право
да
плаћају
два
пута
више
порезе
...
—
И
онда
ударе
порез
!
.
.
Сељаци
сви
у
глас
:
—
Јес
’
,
Бога
ми
!
—
То
ће
ти
и
бити
!
—
Да
в’иш
и
те
несреће
!
И
онда
се
разиђу
и
причају
шта
су
чули
шта
може
бити
са
лудоријама
Виторова
посинка
...
Видосав
је
цео
дан
пробавио
на
једној
њиви
подаље
од
куће
.
Прилегао
као
зец
у
жбун
и
једнако
мисли
о
јутрошњем
догађају
.
Откуд
да
се
та
несрећа
деси
!
Све
као
инат
!
Већ
у
напред
замишља
све
непријатности
које
ће
га
постићи
:
зна
да
тај
глас
бруји
по
селу
,
да
се
душмани
радују
и
свете
,
да
ће
се
подсмевати
и
то
причати
неколико
година
...
Али
најтеже
му
је
због
баба
...
Он
је
до
сад
чуо
...
Шта
ли
ће
он
рећи
?
Он
ће
се
једити
,
кидати
,
стидовати
због
њега
...
Срећа
је
те
није
код
куће
:
не
зна
како
би
му
сад
изашао
пред
очи
...
У
тим
мислима
и
узбуђењу
пропрати
дан
,
а
кући
оде
пошто
се
добро
смрче
,
избегавајући
да
се
с
ким
види
и
састане
.
Међу
тим
сутрадан
му
освану
још
црњи
дан
.
Неиспаван
,
изломљен
и
бунован
,
он
се
,
овог
јутра
,
задржа
подуже
у
вајату
,
и
изађе
пошто
сунце
изјутра
.
Ружица
му
принесе
воду
да
умије
и
саопштити
да
је
бабо
дошао
кући
с
Јовицом
у
расвит
,
ухватио
волове
у
плуг
и
отишао
преко
вотњака
...
—
Шта
велиш
?
—
Бога
ми
,
јес
’
!
—
Шта
ће
му
волови
и
плуг
?
—
Не
знам
...
да
нешто
оре
.
—
Шта
ће
орати
усред
лета
!
Она
мрдну
раменима
...
Па
додаде
:
—
И
много
је
љут
,
бабо
...
—
Како
...
по
чему
?
—
Намрштио
се
и
ћути
.
Ја
га
понудих
да
седне
,
да
му
скувам
каву
...
—
А
он
?
—
Он
вели
:
„
Остави
ме
,
дете
,
сада
“
...
—
Шта
вели
још
?
—
Ништа
не
вели
.
Ухвати
волове
у
јарам
,
заврзоше
плуг
и
одоше
!
—
рече
она
и
показа
руком
.
Видосава
обузе
зла
слутња
:
отишао
је
на
детелиште
...
Скочи
брже
и
оде
преко
вотњака
.
И
док
је
скочио
неколико
корачаји
,
смотрио
је
баба
и
видео
чудо
што
није
досад
било
:
чича
Витор
заорава
детелину
!
.
.
Мали
Јовица
води
волове
за
парожје
и
стука
их
палицом
да
не
пасу
траву
,
а
чича
се
погао
па
плужи
...
Забраздио
преко
целог
детелишта
...
.
Видосаву
облеће
она
раван
око
главе
,
поведе
се
и
ухвати
за
дебло
једне
шљиве
...
Не
може
даље
маћи
...
Мало
доцније
врати
се
,
полако
,
кући
,
уђе
у
вајат
,
зари
се
у
постељу
и
јецаше
као
мало
дете
...
Тодосије
Дмитрић
смотрио
Витора
чим
је
ушао
у
детелиште
,
али
му
није
хтео
прићи
до
неко
доба
дана
.
Решавао
се
да
му
се
не
јавља
у
овој
прилици
,
да
не
би
било
свађе
,
али
не
мога
отрпети
,
док
не
оде
до
њега
.
—
Добро
јутро
,
комшија
!
—
виче
он
одовуд
,
од
своје
врзине
.
—
Бог
ти
помогао
!
—
одговара
он
полако
.
—
Срећан
рад
!
Он
ћути
,
сагао
главу
па
гледа
у
бразду
.
—
Зар
ја
штетовао
,
а
ти
се
љутиш
?
—
довикује
Тодосије
.
Он
нешто
гунђори
.
За
тим
се
продера
:
—
Ојс
,
у
бразду
!
.
.
—
Виторе
,
море
!
Он
се
одазва
:
—
Шта
ти
је
?
—
Немој
,
море
,
правити
спрдњу
од
себе
!
Он
заустави
волове
,
хукну
у
дланове
и
погледа
га
:
—
Молим
те
,
Тодосије
,
гледај
своја
посла
.
—
Бог
с
тобом
,
шта
то
радиш
мимо
свет
?
—
А
зар
ово
није
мимо
свет
?
—
показује
на
детелину
.
—
Није
.
То
сеје
паметан
свет
.
—
Паметан
као
ти
и
мој
посинак
!
—
јетко
се
насмеја
Витор
,
ухвати
за
рукунице
и
викну
:
—
Ојс
,
воко
,
ојс
!
Тодосије
проговори
још
неку
,
али
Витор
не
окрену
главе
.
На
послетку
му
добаци
:
—
Ако
буде
жив
Тодосије
,
до
године
ће
имати
веће
детелиште
,
но
то
што
га
ти
заораваш
!
—
И
окрете
се
кући
.
Витор
оста
гунђорећи
и
псовајући
.
.
Тек
што
се
Тодосије
врати
кући
а
седе
под
трем
свога
вајата
,
кад
угледа
Видосава
.
Усплахирио
се
,
звера
и
прекида
се
иза
куће
и
хоће
њему
.
Тодосије
га
узва
унутра
и
пружи
му
столицу
.
—
Видиш
ли
,
Тодосије
!
—
рече
и
показа
руком
на
детелиште
.
—
Луд
човек
.
Не
могу
да
се
свађам
с
њим
.
Почесмо
по
неку
,
па
ућутах
и
побегох
.
—
Како
ћу
ову
бруку
преживети
?
—
Какву
бруку
?
То
није
твоја
брука
но
његова
.
—
Шта
ће
рећи
свет
?
—
Нек
говори
шта
хоће
.
—
Треба
живети
у
народу
.
Тодосије
се
дурну
:
—
Ти
си
и
сувише
осетљив
и
кидљив
.
Ако
ћеш
ти
водити
рачуна
о
свему
што
говори
свет
,
онда
нећеш
нигда
моћи
своја
посла
свиђати
.
Свет
ће
говорити
,
па
ће
престати
.
Гледај
посла
,
море
!
.
.
—
А
како
ћу
с
њим
?
—
Како
?
Као
и
досад
.
—
Како
ћу
му
изаћи
на
очи
?
—
Лако
.
Он
нек
виче
,
а
ти
ћути
.
А
неће
толико
ни
викати
.
Ја
знам
Витора
:
он
ћути
,
дима
,
шикће
,
па
по
неки
пут
викне
,
и
све
то
прође
као
да
ништа
није
ни
било
.
Видосав
маше
главом
:
—
Можда
неће
викати
,
али
која
вајда
кад
знам
шта
он
мисли
о
мени
.
Он
ме
је
досад
омрзао
,
да
ме
не
може
очима
гледати
.
Тодосије
махну
руком
:
—
Море
,
ниси
ти
дете
да
те
тешим
.
Сад
опет
бринеш
:
шта
мисли
о
теби
!
Нек
мисли
шта
хоће
,
не
може
ти
ништа
.
И
,
доиста
,
било
је
као
што
је
Тодосије
казао
.
Витор
је
ћутао
неколико
дана
,
па
се
опет
одобровољио
.
Нити
га
је
псовао
,
нити
му
је
шта
приговарао
.
На
детелишту
су
посејали
елду
,
да
не
остане
беспослено
земљиште
,
и
то
је
питање
скинуто
с
реда
.
Тако
нешто
било
је
и
у
јесен
.
Видосав
је
имао
неприлике
и
са
кукурузом
„
американом
“
.
Док
су
сељаци
свој
кукуруз
„
осмак
“
брали
и
смештали
у
салашеве
,
његов
кукуруз
стигао
је
тек
за
пурењаке
.
Као
за
пакост
,
те
године
удари
слана
око
Крстова
дана
и
сав
му
кукуруз
слисти
.
Чича
Витор
се
опет
љутио
.
Сад
није
могао
отриети
а
да
му
не
изговори
:
да
треба
да
је
толико
паметан
да
зна
како
је
друкчија
земља
у
Врљугама
и
није
за
њу
семе
које
се
сеје
у
моравским
њивама
и
како
треба
да
пази
шта
ради
,
да
се
с
њиховом
кућом
не
шегачи
свет
.
Видосав
није
имао
куражи
да
се
упусти
у
доказивање
и
објашњавање
.
Слегао
је
раменима
и
рекао
:
—
Разумем
,
бабо
...
XВ
За
три
године
од
дана
кад
је
Видосав
примио
Микачића
имање
,
много
се
штошта
изменило
.
Сељаци
,
који
су
се
смејали
Видосаву
,
стали
су
и
забезекнули
су
се
кад
су
видели
да
је
Тодосије
,
на
најбољем
парчету
земље
,
засејао
детелину
и
већ
две
године
скида
с
њега
принос
по
четири
и
пет
пута
преко
лета
.
А
одмах
до
детелишта
сеје
кукуруз
„
американ
“
и
већ
две
године
како
тај
кукуруз
сазрева
као
што
треба
и
од
њега
има
два
пута
више
прихода
него
од
„
осмака
“
.
Чича
Витор
је
овај
Тодосијев
рад
разумео
као
инат
и
још
се
више
љутио
на
њега
.
Кад
је
,
пак
,
видео
да
Тодосије
збира
богате
прихода
од
тога
рада
и
да
је
то
научно
од
његова
посинка
,
покајао
се
у
души
што
је
с
неповерењем
продусрео
Видосава
.
Требао
је
да
му
остави
одрешене
руке
нек
ради
како
зна
,
јер
је
сваки
почетак
тежак
и
у
сваком
раду
може
бити
и
неуспеха
и
неприлика
.
Али
то
није
никоме
исказивао
,
нити
би
пред
ким
признао
да
се
огрешио
о
посинка
.
Видосав
је
већ
почео
губити
вољу
на
пољу
око
увођења
новог
начина
рода
.
Куражило
га
је
само
то
што
је
видео
да
су
многи
разборитији
сељаци
дошли
до
уверења
да
он
није
лудак
или
шепртља
,
већ
озбиљан
човек
који
зна
шта
ради
,
и
да
од
тог
рада
има
користи
за
сељаке
.
У
току
тога
времена
добио
је
велики
број
пријатеља
у
селу
,
који
су
га
искрено
предусретали
и
узимали
у
заштиту
.
То
га
окуражи
те
,
четврте
године
у
лето
,
сазва
једну
велику
мобу
за
жетву
,
и
на
исту
позва
све
своје
пријатеље
из
целог
села
.
Беше
неки
празничић
и
леп
дан
,
па
се
искупи
много
мобилаца
:
и
жетелица
и
везилаца
.
Како
ко
долази
иде
на
њиву
;
жетеоци
срп
у
руку
па
ухвате
постат
и
жњу
,
а
везиоци
иду
на
крај
њиве
па
праве
ужета
.
Видосав
дочекује
све
редом
,
здрави
се
и
виче
:
„
Добро
дошли
...
Хвала
...
који
сте
ви
дошли
.
“
И
трчкара
час
на
њиву
час
кући
.
За
тај
дан
набавио
је
ашчију
да
готови
јело
и
две
жене
,
мешаје
,
да
месе
хлеб
и
помажу
Ружици
.
У
кући
наложена
велика
ватра
,
пристављени
свечарски
лонци
и
спрема
се
као
о
светоме
.
Чича
Витор
дознао
је
за
ову
мобу
,
пошто
је
сазвата
,
и
није
му
било
право
што
је
оволики
свет
сазват
.
Али
,
ипак
,
дошао
је
и
он
рано
и
довео
Ђурицу
и
Јовицу
,
те
су
помагали
колико
су
могли
.
Чича
Витор
је
наточио
чутуру
ракије
и
носио
на
њиву
те
нудио
возиоце
,
свезао
неколико
снопа
,
па
се
налазио
код
куће
...
Пошто
је
посао
био
распоређен
,
он
није
имао
шта
да
ради
.
Поседи
мало
код
куће
,
прошета
по
дворишту
,
оде
опет
до
везилаца
,
проговори
неку
реч
,
понуди
ракијом
и
врати
се
кући
.
Доцније
мало
,
они
у
кући
чуше
да
чича
нешто
гунђори
у
авлији
.
Мало
потраја
,
па
се
чује
све
јаче
као
да
се
с
неким
инати
:
—
Није
ово
кућа
Коружића
!
.
.
Јес
’
.
.
Ја
!
Ружица
повири
из
куће
,
а
за
њом
се
надвирише
и
мешаје
.
—
То
је
бабо
!
—
С
неким
говори
!
—
С
неким
се
инати
!
—
Није
,
ене
га
сам
.
Па
како
се
натмурио
,
узео
штаку
па
кљуца
у
земљу
и
нешто
виче
...
Ружица
се
трже
натраг
:
—
Прођите
се
,
Бога
ви
...
Љут
човек
,
па
ништа
.
Жене
се
повукоше
,
али
ипак
ослушкиваху
шта
ће
рећи
.
—
Ово
је
текао
Витор
Микачић
,
а
није
село
!
Не’ш
,
синко
,
куд
си
наумно
!
.
.
Жене
се
згледаше
.
Он
продужи
све
јаче
:
—
Ако
ћеш
да
радиш
као
што
се
ради
,
ти
ради
,
ако
нећеш
иди
одакле
си
и
дошао
...
Нисам
ја
подизао
стоку
,
да
је
ждере
свет
...
Па
поћута
и
раздра
се
:
—
Кад
сам
могао
педесет
година
без
тебе
;
могу
и
сад
...
Могу
,
ја
како
!
.
.
Жене
се
опет
згледаше
.
Ружа
,
црвена
од
врућине
,
зацрвене
се
још
више
од
стида
,
јер
јој
је
сад
јасно
да
је
бабо
љут
на
Видосава
,
и
то
чуше
жене
које
ће
разгласити
по
селу
.
—
Шта
му
је
?
—
питају
се
оне
.
—
Љут
...
као
сваки
човек
кад
се
наљути
,
—
одговара
Ружа
.
—
На
кога
?
—
Шта
ће
онде
,
што
није
код
мобилаца
?
—
Шта
ли
је
то
било
?
—
питају
се
оне
,
а
Ружа
само
мрда
раменима
,
тумара
око
огњишта
и
заговара
ашчију
.
Како
јој
је
било
тога
тренутка
!
Она
није
научила
да
јој
рекне
и
једну
прекорну
реч
...
Шта
ли
је
то
било
те
се
толико
наљутио
!
.
.
У
вече
слегао
се
читав
сабор
у
дворишту
куће
Микачића
.
Вече
пријатно
.
Месец
тек
прогрејао
и
кроз
широко
грање
просипа
бледе
млазеве
.
Постављена
дугачка
трпеза
с
краја
на
крај
дворишта
.
У
горњем
крају
старији
људи
;
прогорели
од
сунца
,
знојави
са
осјем
и
плевом
по
коси
и
брковима
,
расхладили
се
водом
па
седе
мирно
и
разговарају
тихо
и
одмерено
:
како
је
клас
једар
,
сноп
ће
дати
три
оке
,
а
крстина
педесет
ока
,
зрно
као
дукат
...
У
доњем
крају
младеж
:
момци
и
девојке
,
свака
се
сагла
као
да
крије
залогај
,
а
подмигују
се
и
кикоћу
.
Момци
добацују
један
другоме
по
неку
шалу
,
а
девојке
шану
једна
другој
на
ухо
,
па
кикот
...
Наоколо
око
совре
служи
се
вино
и
ракија
,
а
жене
из
кујне
трче
и
досипају
,
јело
и
додају
хлеб
.
Домаћин
,
Видосав
,
гологлав
обилази
и
нутка
да
се
једе
и
пије
,
па
,
мало
,
мало
,
нуди
чича-
Витора
да
седне
у
горњи
крај
до
Тодосије
.
Он
неће
,
већ
се
измиче
и
и
тумара
по
окрајцима
.
—
Шта
ти
је
,
Виторе
?
...
Ти
данас
нешто
,
као
мимо
остале
дане
—
вели
Мијат
.
—
Ништа
...
чес
’
и
поштовање
...
Извол’те
,
служите
,
се
—
вели
чича
и
опет
тумара
по
мраку
.
—
Хоћемо
да
седнеш
овде
до
нас
!
—
рече
један
.
—
У
горњи
крај
!
—
рече
Мићо
.
—
Ту
до
Тодосија
!
—
повикаше
многи
.
Он
маше
главом
:
—
Лако
је
за
мене
...
Лако
ћемо
...
—
Седи
,
бабо
,
што
ти
је
,
—
моли
га
Видосав
.
Он
полако
приђе
и
седе
до
Тодосија
.
—
Шта
се
снебиваш
у
својој
кући
!
Здрав
буди
!
—
Не
снебивам
се
...
Тек
...
Од
Бога
ти
здравље
!
Обредише
по
неку
чашу
,
па
ће
један
рећи
:
—
Ти
си
ово
и
скућио
,
брате
...
—
А
да
ко
је
други
но
он
,
—
дода
Филип
.
—
Е
,
мој
прико
,
нема
посла
без
старих
људи
,
—
поче
један
и
обрну
се
да
види
где
је
Видосав
,
па
кад
га
угледа
чак
доле
,
продужи
:
—
Нек
ово
Видосав
скући
сам
без
старог
масла
,
па
ејвала
му
!
Лако
је
сести
за
готову
совру
као
ово
ми
овде
,
код
овог
нашег
домаћина
—
и
пљесну
чичу
по
леђима
.
Тодосије
се
осмехну
,
а
чича
уздахну
и
рече
:
—
Извол’те
...
служите
се
!
.
.
—
Знаш
како
је
,
—
поче
други
,
—
где
је
слога
ту
је
Бог
...
Знаш
како
је
,
ја
не
могу
да
кажем
ни
тако
ни
овако
...
Здрав
си
!
.
.
—
Е
,
за
то
ти
хвала
!
.
.
Тако
је
!
.
.
Од
Бога
ти
здравље
!
—
Море
људи
,
глајте
посла
...
Спаси
Бог
!
Дијете
,
мало
луча
!
.
.
—
виче
Тодосије
.
У
доњем
крају
совре
ври
...
Час
се
закикоћу
,
час
прићуте
,
па
се
удвојеном
снагом
зацерекају
.
Опет
заћуташе
.
Док
ће
ти
један
:
—
Не
смеш
!
—
Смем
!
—
Зар
ти
?
—
Ја
!
Опет
се
закикоташе
.
—
Пст
!
—
Чик
!
Наста
нема
тишина
,
само
се
два
три
младића
прокртољише
,
а
девојке
сагоше
главе
још
дубље
,
до
саме
трпезе
.
—
Тодосије
!
—
викну
један
оздо
.
Тодосије
издиже
главу
и
одазва
се
:
—
Чујем
,
мали
.
—
Причај-де
,
море
,
штогод
,
да
не
задремамо
.
Моба
је
.
Тодосије
развуче
усне
.
—
А
шта
да
ти
причам
?
Ви
сте
млађи
па
причајте
.
Ми
смо
се
испричали
.
—
Ама
причај-де
оно
.
—
Које
,
поре
?
—
Знаш
оно
,
што
си
ономад
причао
у
воденици
.
—
Нисам
ја
ништа
причао
у
воденици
,
—
накељи
се
Тодосије
.
Поче
гуркање
,
подмигивање
,
док
онај
одозго
продужи
:
—
Знаш
оно
...
.
за
оног
чика
и
ону
удовицу
...
—
Е
,
де
,
де
...
ала
сте
ви
ђаволи
...
Право
велиш
,
чича-
Виторе
,
ово
ти
је
изашло
последње
вријеме
,
са
овим
младим
нараштајем
.
Да
ти
наврнча
што
ниси
ни
помислио
!
Чича
Витор
наше
главом
,
а
хтео
би
рећи
„
Ниси
ни
ти
много
утекао
од
таких
људи
.
“
—
Прича
’
номад
Тодосије
—
поче
младић
,
—
удовица
Јана
била
у
воденици
,
па
боса
,
па
се
уросила
,
.
.
Поче
пуктање
у
доњем
крају
.
—
Па
ће
ударити
поред
Јошевине
...
Поче
кикот
.
Чича
Витор
успија
уснама
,
они
до
њега
гуркају
се
и
погледају
испод
обрва
.
—
Кад
отуд
из
оног
чечвара
иде
један
чика
,
па
се
исправио
и
усукује
као
качкин
,
а
јагодице
му
се
зажариле
као
кокошињи
обер
...
Сви
погледаше
у
Витора
.
Он
оставио
кашику
па
суче
бркове
:
умотава
их
и
размотава
.
Видосав
приђе
згладићу
и
шану
:
—
Остави
то
сад
.
А
овај
се
искоси
:
—
Е
?
Кад
би
те
неко
питао
!
Ти
си
домаћин
и
ти
имаш
само
да
служиш
.
Он
се
насмеја
и
удаљи
.
—
Па
почех
вам
причати
:
иде
онај
чика
па
вели
Јани
:
„
Где
си
,
милодуне
мој
!
Што
не
сврнеш
мало
до
ноје
трле
?
“
А
она
поче
успијати
уснама
и
намештати
кадивицу
на
глави
.
Заори
се
смех
низ
сву
совру
и
упреше
очи
у
Витора
.
Старац
се
врпољи
...
Тодосије
гунђори
:
„
Лаже
,
нисам
ја
то
причао
.
“
А
младићи
га
пострекавају
:
—
Деде
,
деде
,
шта
би
?
—
А
шта
она
вели
?
Младић
се
уозбиљи
:
—
Шта
вам
је
?
Шта
се
смејете
?
Није
тај
чича
овде
.
Па
и
да
јес
’
,
моба
је
моба
,
—
намигну
он
на
оног
до
себе
,
па
продужи
:
—
Узврпољио
се
вели
старац
па
чепа
око
Јане
и
вели
:
„
Да
ти
нешто
пришанем
.
.
А
Она
неће
да
приђе
...
А
он
се
пренемаже
к’о
маче
над
вареником
:
„
Знаш
,
Јано
,
волим
те
к’о
моју
Јошевину
.
.
А
она
омахну
сукњом
и
рече
:
„
Прој
се
,
чича
,
доколице
“
...
Наста
читав
урнебес
.
Чича
Витор
се
накашља
суво
и
необично
и
рече
:
—
Хајд
,
хајд
,
дете
...
Моли
Бога
што
си
под
мојим
кровом
.
—
И
у
себи
му
опсова
оца
голог
.
У
том
зајеча
свирала
и
за
тренут
беше
све
живо
у
колу
,
сем
оних
стараца
у
горњем
крају
...
XВИ
Тежак
је
дан
освитао
за
Видосава
...
Онако
уморан
и
изломљен
од
неспавања
,
прилегао
је
пред
саму
зору
,
али
није
ока
свео
...
Опет
бриге
и
неприлике
!
Чича
Витор
није
целе
ноћи
с
њим
речи
прозборио
,
па
није
казао
ни
„
лаку
ноћ
“
кад
је
ишао
да
спава
.
Приметио
је
још
поодавно
да
је
све
хладнији
и
неприступачнији
...
Ако
га
шта
упита
,
он
вели
:
„
како
знаш
“
,
и
не
гледа
му
у
очи
.
Ако
се
где
сретну
,
он
се
нађе
у
послу
и
врдне
у
страну
.
Кад
су
заједно
за
совром
,
он
ћути
,
или
ако
што
проговори
он
гледа
у
Ружицу
и
децу
...
А
јуче
се
дерао
по
авлији
,
пред
туђим
женама
.
Оне
ће
то
причати
где
стану
,
то
ће
од
уста
до
уста
проћи
све
село
и
наплести
се
:
да
је
крв
и
нож
у
Микачића
кући
!
.
.
„
Шта
му
је
криво
?
Нек
размисли
јесам
ли
му
шта
напакостио
да
ме
тако
омрзне
,
или
да
му
нисам
уназадио
имање
за
ове
неколике
године
одкако
њиме
управљам
?
Ако
нисам
прикупио
које
парче
земље
,
ја
сам
набавно
бољу
пасмину
стоке
:
говеда
,
свиња
и
коња
.
Набавио
сам
гвоздени
плуг
,
ветрењачу
и
круњач
,
све
као
у
Сима
из
Мораве
.
На
мене
су
се
угледали
први
људи
у
селу
и
почели
то
исто
набављати
...
Не
даде
ми
да
уредим
детелиште
и
да
сејем
кукуруз
„
американ
“
на
њивама
...
А
ено
шта
ради
Тодосије
који
се
на
мене
угледао
и
колики
приход
вуче
с
те
стране
.
На
њега
ће
се
угледати
још
десеторица
у
најкраћем
времену
...
Зар
није
боље
што
сан
радио
то
,
него
да
сам
радио
као
што
су
радили
наши
стари
од
памтивека
...
“
—
И
вели
он
,
Видосаве
:
није
ово
кућа
Коружића
,
да
толико
расипа
и
да
се
размеће
...
А
жене
слушају
и
загушиле
се
од
смеја
,
—
прича
му
Ружица
.
Он
мало
оћута
,
па
рече
:
—
Ти
гледај
своја
посла
.
То
је
моја
брига
.
—
Кад
се
то
чује
по
селу
...
—
Нек
се
чује
.
—
Брука
и
срамота
,
мој
Видосаве
!
.
.
Он
не
умеде
ништа
одговорити
...
.
.
Да
,
брука
и
срамота
,
моја
Ружо
!
.
.
—
помисли
у
себи
:
—
па
шта
ћемо
сад
?
.
.
Шта
ћу
ја
на
силу
,
кад
не
умем
друкчије
,
већ
да
ме
запали
као
свећу
и
намести
како
он
хоће
.
Ево
му
,
ако
хоће
,
и
то
старешинство
,
и
та
главобоља
,
да
га
слушам
као
роб
,
само
нек
:
не
виче
и
нек
не
ћути
...
“
У
том
и
свану
дан
.
Небо
плаво
и
чисто
,
без
облачка
.
Отуд
,
са
истока
,
појмила
јутарња
румен
и
хладан
дах
пирка
у
лице
,
крепи
и
освежава
...
Ружица
,
по
обичају
,
дочекала
дан
на
ногама
у
кући
:
омела
је
,
опајала
,
наложила
ватру
и
донела
воде
,
спремила
крчаг
с
убрусом
да
полије
бабу
.
Чудо
с
њим
!
Он
канда
није
ни
спавао
.
Ено
га
на
горњој
страни
дворишта
,
под
јабуком
шећерлијом
,
сео
па
клупу
,
наслонио
леђа
уз
дебло
,
прекрстио
ногу
преко
ноге
,
а
врх
штапа
услонио
уз
горњу
усну
,
па
гледа
преда
се
.
Канда
га
и
роса
попала
и
овлажила
му
коштуњаве
руке
и
сухе
образе
.
Ружица
му
полако
приђе
руци
и
поклони
се
.
Он
је
само
погледа
и
мрдну
главом
.
Она
стаде
као
пред
иконом
:
—
Да
се
умијеш
,
бабо
.
Он
је
погледа
,
али
некако
необично
и
страшно
,
као
да
се
бори
с
душом
.
Поћута
па
се
трже
:
—
Полиј
ми
,
дијете
!
—
рече
,
па
устаде
,
прислони
тојагу
,
скиде
капу
и
прекрсти
се
.
Пошто
се
убриса
,
окрену
се
истоку
,
прекрсти
се
и
прогунђори
:
„
Ва
имја
оца
и
сина
и
светога
дука
.
“
Не
помену
ни
јутрошње
јутарце
,
ни
јарко
сунашце
,
ни
кућу
ни
срећу
,
како
то
чини
још
од
вајкада
.
Кад
му
донесе
воду
и
стакленце
с
ракијом
,
он
одгурну
руком
:
—
Носи
,
дијете
.
Она
се
узбезекну
:
—
А
што
,
бабо
?
Извол’те
послужење
!
—
Носи
,
не
питај
ме
ништа
јутрос
.
Па
опет
седе
на
исто
место
:
метну
капу
на
главу
и
ослони
се
на
тојагу
.
Њојзи
тешко
,
као
да
јој
се
навалила
стена
на
груди
.
„
Боже
,
шта
ли
мисли
бабо
?
Шта
га
је
то
толико
увредио
Видосав
?
Што
то
чини
тај
Видосав
:
шта
му
је
те
га
не
слуша
...
Никад
га
нисам
оваког
видела
:
како
је
страшан
,
како
гледа
необично
...
“
Увек
,
кад
је
код
куће
,
он
је
весео
,
разговоран
,
распитује
за
све
па
,
ако
има
посла
,
он
иде
те
га
ради
,
ако
нема
,
он
се
забавља
с
децом
;
—
а
јутрос
други
човек
,
ћути
,
не
распитује
ни
за
кога
нити
се
на
кога
осврће
.
Ружица
се
полако
уклони
и
замаче
у
кућу
и
са
зебњом
очекиваше
шта
ће
њих
двојица
учинити
.
Видосав
то
посматраше
из
вајата
и
сад
му
би
теже
изаћи
но
стати
пред
куршум
.
Није
да
га
се
боји
:
не
дај
Боже
да
се
побију
,
онаког
би
у
зубима
понео
,
али
онако
,
некако
,
срамота
га
од
њега
,
подилази
га
зима
и
дрхат
,
без
зиме
и
грознице
.
Кад
год
он
рече
каку
прекорну
реч
,
њега
нешто
ледне
у
срце
;
кад
га
озбиљно
погледа
,
прођу
га
мравци
и
размишља
да
није
штогод
погрешио
.
Сад
зна
да
неће
оћутати
и
види
да
се
спремио
да
га
нападне
.
Шта
да
му
каже
,
како
да
му
одговори
?
Он
нема
тог
срца
да
се
избрецне
на
њега
,
да
се
инати
и
грди
с
њим
,
да
му
увреду
врати
равном
мером
.
А
зна
да
није
заслужио
у
толикој
мери
да
може
дозволити
да
га
с
правом
грди
и
напада
...
На
послетку
обузе
га
нека
ватра
и
дође
му
да
клипи
на
врата
,
па
ма
шта
било
.
Брзо
сави
кајише
око
ногу
и
обуче
зубун
,
па
крочи
преко
прага
.
Чича
Витор
,
као
да
је
нишанио
у
врата
кад
ће
се
помолити
,
смотри
га
,
па
сав
узавре
,
тресну
тојагом
о
земљу
и
подвикну
и
развуче
:
—
Е
,
синовче
,
јеси
ли
по-ра-ни-о
...
Лице
се
старчево
растеже
,
уста
одоше
на
јагодице
и
показаше
се
она
три
зуба
напред
.
Видосав
му
назва
Бога
и
приђе
руци
.
Он
скочи
и
укоси
се
:
—
Бравос
,
синовче
!
То
сам
и
заслужио
од
тебе
!
.
.
Видосав
се
зацрвене
и
протепа
:
—
Бога
ти
,
бабо
,
што
ти
је
?
Чича
седе
и
стаде
млатарати
штаком
о
земљу
:
—
Хвала
ти
,
синовче
,
на
твоме
добру
.
Бравос
,
сине
...
То
сам
и
заслужио
од
тебе
,
—
вели
а
дркће
му
и
глас
и
руке
.
Видосав
се
саже
те
откиде
једну
травку
и
стаде
се
забављати
.
—
Вала
,
бабо
,
ја
не
знам
како
ћу
...
што
’
но
веле
...
—
Требао
си
,
синко
,
синоћ
још
да
ме
ухватиш
преко
среде
да
ме
држиш
,
и
натуткаш
ону
голадију
да
ме
изудара
као
брава
.
—
Шта
сам
ти
ја
крив
,
бабо
?
.
.
Бога
ти
,
шта
ти
је
?
—
Шта
велиш
?
—
издре
се
чича
и
сену
очима
као
муњом
.
—
Па
то
...
нисам
ти
ја
крив
ништа
...
Он
се
развика
гласом
који
је
крештао
и
дрктао
:
—
Где
ти
је
голи
Перовац
?
Где
су
ти
побратими
и
она
голадија
синоћна
,
што
ми
поједе
два
најбоља
брава
и
шћаше
кућу
растурити
од
хуке
и
беса
?
.
.
Па
да
су
могли
,
испљували
би
ме
онде
и
бацали
ме
као
обојак
на
буњиште
...
Зар
тако
на
моме
добру
?
Видосаву
се
ухвати
нешто
у
гуши
као
оскоруша
:
—
Полако
,
бабо
...
Молим
те
,
бабо
...
теби
је
одавно
нешто
криво
...
Ја
сам
чуо
...
—
Шта
си
чуо
?
—
Чуо
сам
,
овај
...
много
штошта
...
Ја
не
знам
,
бабо
...
Убио
ме
Бог
,
ако
ја
...
—
И
убиће
те
!
.
.
Попрешће
те
моја
со
и
мој
хлеб
!
—
Што
,
бабо
?
—
Попрешће
те
моје
добро
!
Видосав
се
мало
прибра
и
погледа
му
у
очи
:
—
Молим
те
,
бабо
,
кажи
ми
шта
ти
је
...
Нас
свађају
душмани
.
—
Душмани
!
Јесам
ли
ја
ћорав
код
очију
!
Зар
не
видим
шта
ти
радиш
?
—
Шта
то
радим
што
не
ваља
?
Он
ућута
,
кљуцну
штапом
у
земљу
,
па
наједаред
подиже
главу
:
—
Где
ти
је
Тодосије
?
.
.
—
А
што
помињеш
Тодосија
?
.
.
Ја
не
знам
,
бабо
,
шта
хоћеш
ти
с
тим
човеком
!
—
И
не
знаш
.
Ништа
и
не
знаш
.
Све
се
правиш
да
нешто
знаш
,
а
не
знаш
ништа
као
дете
.
—
Може
бити
,
бабо
.
—
Све
се
водиш
из
Тодосијеве
главе
!
Срамота
,
море
!
Еј
,
срамота
!
.
.
Он
мрдну
обрвама
.
Не
зна
шта
да
му
одговори
.
—
Зар
те
није
стид
!
—
викну
он
као
згранут
и
тресну
штапом
о
ледину
.
Видосав
узвера
:
—
Ама
шта
ти
је
,
бабо
?
—
Зар
те
није
срам
...
.
толики
човек
?
—
Зашта
,
бабо
?
—
Аша
зато
,
брате
,
што
се
водиш
из
туђе
главе
!
—
Из
чије
то
главе
?
—
Ти
знаш
из
чије
.
—
Ја
не
знам
.
Молим
те
...
шта
ти
је
?
Теби
се
нешто
привиђа
.
Чича
узврте
главом
:
—
Хе
,
хе
,
привиђа
.
Јест
,
сад
ми
се
и
привиђа
.
Сад
сам
и
луд
као
кљусе
.
—
Ја
ти
то
не
кажем
.
—
Сад
сам
и
глуп
и
луд
и
изветрео
.
Сад
сам
брљив
као
црвоглаво
бравче
.
—
Ко
ти
то
каже
?
—
Срамота
!
—
Можеш
,
бабо
,
како
хоћеш
...
—
Лако
је
се
растрти
на
моме
имању
!
—
дрекну
чича
толико
,
да
залајаше
пашчад
и
закаукаше
ћурани
по
дворишту
.
—
Полако
,
бабо
...
—
Није
ово
Тодосије
текао
,
но
Витор
с
ових
десет
ноката
.
—
Па
ко
ти
каже
да
ниси
ти
текао
?
—
Лако
је
открчити
моје
имање
и
моју
замуку
,
па
узјати
хата
од
педесет
дуката
...
Видосав
ћути
,
а
он
продужује
:
—
Ти
мислиш
да
си
паметнији
од
целог
села
?
—
Ко
то
каже
,
бабо
?
—
И
ти
ми
се
нађе
да
уводиш
нове
обичаје
у
мојој
кући
и
на
моме
имању
,
да
ми
црвени
образ
под
старост
...
И
ту
поче
ређати
све
што
је
досад
приметио
:
како
је
липсало
јуне
у
детелини
,
како
је
упропастио
њиву
кукуруза
што
је
сејао
семе
што
не
зре
,
како
набавља
стоку
која
није
за
тај
крај
,
дружи
се
са
голадијом
и
несретниковићима
,
слуша
Тодосија
,
не
признају
га
поштени
људи
већ
се
спрдају
са
њим
као
са
будалом
...
.
Видосав
ћути
,
ломи
прсте
и
ону
травку
У
руци
.
—
Бабо
!
Ако
је
то
све
тако
као
што
ти
кажеш
,
онда
што
ми
ниси
раније
казао
,
па
џаба
ти
то
старјешство
.
Ево
,
па
га
узми
и
ради
како
хоћеш
!
—
одмахну
руком
Видосав
,
као
да
га
одбаци
од
себе
.
Чича
му
се
загледа
у
очи
:
—
Ама
,
чујеш
,
море
!
Нећу
ја
милости
од
тебе
,
да
ми
га
ти
поклањаш
.
Кад
хтеднем
,
ја
ћу
ти
га
отети
!
—
тресну
батином
о
ледину
и
скочи
.
,
У
тај
мах
помолише
се
из
оџаклије
Ђурица
и
Јовица
:
један
босоног
а
други
распојас
и
растиру
испаване
очи
.
Чичи
благну
на
лицу
,
приђе
им
у
сусрет
,
ухвати
их
за
руке
и
врати
у
оџаклију
...
XВИИИ
Видосав
се
врати
у
вајат
,
поводећи
се
као
пијан
,
седе
на
свој
кревет
и
ухвати
се
рукама
за
главу
.
Нема
више
двоумљења
:
сад
је
чуо
из
бабових
уста
шта
мисли
о
њему
и
његову
раду
.
Куд
ће
и
шта
ће
сад
!
Поћута
мало
,
па
се
на
једаред
сети
да
потражи
Тодосија
.
Чудновато
,
он
му
увек
падне
на
ум
кад
дође
у
какву
неприлику
и
трчи
му
у
наручја
као
дете
да
му
се
пожали
и
изјада
.
Скочи
и
оде
журним
корацима
кући
Тодосијевој
.
Тек
што
је
прешао
преко
вотњака
,
а
чу
се
Тодосије
:
—
Зар
’
нако
ти
с
нама
,
море
,
ноћас
?
Изопија
нас
те
ни
јутрос
не
знамо
гди
смо
!
-
Видосав
се
трже
и
угледа
га
где
притврђује
ограду
.
—
Дела
мало
и
ти
провичи
...
.
Мало
ми
је
било
овамо
.
Онај
се
осмехну
:
—
Велиш
ли
озбиља
?
—
Збиљскије
није
могло
бити
...
сем
да
се
у’ватимо
за
гуше
!
.
.
—
Нешто
сте
се
поџавељали
?
—
Јес
’
,
дочека
ме
чим
крочих
из
вајата
...
Ја
не
знам
шта
ћу
од
себе
!
Здраво
свануо
,
Тодосије
!
—
једва
се
сети
да
се
упита
.
Тодосије
га
ухвати
за
руку
и
повуче
да
иду
У
кућу
.
—
Немој
ме
,
молим
те
.
—
Мораш
!
—
Није
ми
ни
до
чега
сад
.
—
Што
?
Чудна
ми
,
чуда
...
Поседаше
под
трем
пред
пивницом
.
Чељад
су
била
у
послу
,
а
и
они
су
волели
да
су
сами
,
зато
домаћин
сам
наточи
стакло
ракије
и
тури
пред
Видосава
.
—
Остави
,
молим
те
,
—
брани
се
Видосав
.
—
Знаш
ли
да
ми
се
не
мили
живети
...
Дошло
ми
је
да
кидишем
на
себе
!
—
Опет
он
!
—
подвикну
Тодосије
.
—
Рекох
ли
ти
још
у
почетку
да
ћеш
имати
много
штошта
да
савлађујеш
.
—
Молим
те
,
брате
.
—
Немаш
шта
да
ме
молиш
!
Ти
мораш
остати
доследан
!
—
Како
,
Тодосије
?
—
Тако
како
си
почео
.
—
Он
ми
смета
.
—
Нека
ти
смета
!
—
Он
ме
грди
.
—
Нека
те
грди
!
—
Исмева
ме
где
стане
.
—
Нека
те
исмева
!
—
Шта
ће
рећи
свет
?
—
Нек
говори
шта
хоће
!
Он
мало
поћута
па
продужи
:
—
Тодосије
,
брате
...
Ти
ме
боље
познајеш
но
ико
.
Кажи
ми
отворено
,
у
очи
,
ако
сам
на
рђавом
путу
.
Ти
боље
видиш
него
ја
.
Можда
сам
ја
некаква
шепртља
која
се
пача
у
све
а
не
зна
свог
посла
.
Или
сам
лудак
који
не
зна
шта
ради
.
Молим
те
,
тако
ти
све
живо
,
реци
по
души
...
Тодосије
се
најпре
осмехну
,
па
се
уозбиљи
:
—
Зато
ћемо
лако
.
Реци
ти
мени
ово
:
јеси
ли
ти
уверен
да
радиш
добро
?
—
Молим
те
:
је
ли
ти
савест
чиста
и
мирна
?
—
Јесте
,
Бога
ми
!
—
рече
Видосав
пуним
устима
и
таквим
нагласком
као
на
заклетви
.
—
Ти
си
рад
да
постигнеш
све
што
је
добро
?
—
Јесте
,
Тодосије
!
—
Шта
хоћеш
више
?
Теби
је
савест
чиста
и
мирна
,
ти
њој
одговараш
и
ником
више
...
Напред
!
—
Али
шта
ћу
с
њим
?
—
Што
те
се
тиче
он
!
Ти
ради
како
си
почео
,
а
он
нек
се
дерња
до
миле
воље
.
Ти
знаш
шта
сам
ти
казао
још
првих
дана
кад
су
почели
тек
гунђати
по
селу
:
затисни
уши
,
отвори
очи
и
хајде
право
!
Разумеш
ли
ме
једном
?
Видосав
маше
главом
и
чим
заусти
да
одговори
,
а
Тодосије
продужи
:
—
Теби
је
тешко
од
његовог
џанкања
.
Ја
знам
како
ти
је
;
ти
ниси
огуглао
светску
вреву
,
ниси
се
још
навикао
да
своју
свиђаш
,
а
туђу
не
слушаш
.
Навикни
се
на
то
!
Видосаве
,
брате
,
да
сам
ја
твојих
година
и
да
ме
је
ко
упутио
тим
путем
,
ја
бих
се
поносио
као
јунак
који
осваја
позицију
под
кишом
танади
.
Ко
те
напада
сад
,
стидиће
се
доцније
.
Причекај
то
време
!
Буди
јунак
!
—
Ама
не
знаш
ти
њега
...
—
Знам
ја
и
њега
и
тебе
и
све
.
Он
хоће
онако
како
је
навикао
.
Свака
новина
у
његовој
кући
,
то
му
је
као
да
веру
мења
.
Па
још
кад
му
се
неко
прислони
уз
уво
и
стане
дошаптавати
и
нагваждати
,
шта
је
ко
рекао
за
тебе
и
његову
кућу
,
он
мисли
да
му
се
цео
свет
подсмева
...
и
да
пропаде
с
главе
.
—
Тако
је
,
брате
...
И
шта
да
му
кажем
на
то
?
Ја
не
умем
ништа
да
му
одговорим
.
—
Немој
му
ништа
ни
говорити
ни
дуљијати
.
Реци
му
једном
за
свагда
:
„
Овако
умем
и
овако
ћу
радити
.
Ако
сам
ти
шта
упропастио
,
нек
прецене
људи
па
да
ти
накнадим
.
Ћути
и
не
сметај
ми
.
.
"
.
—
Ја
му
то
не
могу
рећи
.
Немам
то
срце
.
—
Онда
си
млакоња
и
ти
ћеш
подлећи
и
пропасти
...
Здрав
буди
!
Окуражи
се
и
овесели
!
И
они
испијаху
једну
за
другом
,
у
кап
...
XИX
„
Затисни
уши
,
отвори
очи
и
хајде
право
“
,
—
вели
Тодосије
.
Видосав
је
упамтио
ове
речи
...
и
настао
је
да
га
послуша
,
да
се
ни
на
шта
не
обзире
.
Било
је
и
даље
чарке
,
мале
свађе
,
чича
Витор
се
мрштио
,
гунђао
,
—
па
је
остало
по
старом
.
Видосав
се
решио
да
чича-
Витора
сматра
као
госта
у
кући
,
да
престане
запиткивати
га
за
сваку
ситницу
,
већ
да
ради
како
зна
и
уме
.
И
почео
је
тако
.
Али
...
Ово
пусто
„
али
“
!
.
.
Што
год
почне
,
стане
и
замисли
се
:
шта
ће
рећи
бабо
?
.
.
Испричао
је
негде
да
ће
на
јесен
направити
једну
велику
шталу
за
крупну
стоку
.
То
је
видео
у
Сима
из
Мораве
.
Озидаће
јој
јак
темељ
,
а
зидове
од
опеке
.
Биће
топла
и
подесна
да
се
не
мора
стока
мрзнути
.
Испод
штале
ископаће
велику
рупу
и
у
њој
справљати
ђубре
,
како
је
чуо
од
учитеља
кад
је
једног
дана
причао
у
механи
,
а
сељаци
се
подгуркивали
и
смејали
...
Набавиће
каламљене
лозе
којој
не
може
буба
нашкодити
и
засадиће
је
на
земљишту
где
је
био
стари
виноград
...
А
ону
голет
у
брду
оградиће
и
засејати
жиром
,
да
се
подигне
гора
.
Каже
Симо
из
Мораве
:
сељак
без
стоке
и
горе
мртав
је
.
Шума
чува
здравље
људима
и
штити
родну
земљу
од
поплаве
...
Тек
што
је
почео
размишљати
како
ће
то
извести
,
кад
почеше
допирати
гласови
да
се
та
намера
претреса
и
исмева
.
—
Тата
,
тата
,
јеси
чуо
нешто
,
што
веле
за
тебе
?
—
прича
му
Јовица
.
—
Шта
,
сине
?
—
Седи
’
номад
бабо
код
воденице
па
вели
чича-
Јестратију
:
„
Овај
мој
окренуо
сасвим
наопако
...
Сад
’
оће
да
сеје
жир
на
оном
Чолопеку
...
Буди
Бог
с
нама
шта
је
том
човеку
!
Не
знам
где
ће
се
зауставити
с
овим
својим
будалаштинама
!
Где
је
то
још
било
да
се
сеје
жир
?
Само
луд
човек
може
се
машати
за
божја
посла
,
.
.
“
Па
се
обојица
крсте
као
у
цркви
или
код
записа
.
Видосав
устрепта
очима
:
—
Шта
још
веле
,
сине
?
—
И
веле
...
више
ништа
.
Бабо
суче
бркове
,
а
чича
Јестратије
смејури
се
и
пуши
дуван
.
—
Нека
их
,
сине
...
„
Затисни
уши
,
отвори
очи
па
хајде
право
...
“
Како
да
идеш
и
да
се
не
осврћеш
код
оваких
људи
!
Шта
им
ја
сметам
,
шта
сам
им
на
путу
,
да
ми
се
подсмевају
за
леђима
?
Зар
они
знаду
шта
ваља
и
шта
је
боље
од
бољега
?
Врат
скрхао
и
кад
сам
ступио
у
ово
село
и
у
ову
кућу
!
—
мисли
Видосав
,
па
клону
.
Обузе
га
нека
ватра
и
дремеж
,
па
се
завали
на
кревет
и
зажмури
.
Као
у
бунилу
изађе
му
пред
очи
Симо
из
Мораве
и
све
његово
...
Кућа
велика
,
зидана
,
под
црепом
са
подрумом
под
целом
кућом
.
Прозори
дупли
,
са
стакленим
окнима
,
а
на
великом
димњаку
пише
:
„
1884
година
“
.
Предсобље
патосано
опекама
,
из
ког
се
улази
у
три
собе
,
велике
и
видне
,
патосане
треницама
Једна
соба
намештена
за
госте
,
са
два
пуна
гвоздена
кревета
,
са
застртим
столом
,
клупама
и
столицама
.
Зидови
искићени
сликама
,
цвећем
и
боровином
.
У
једном
углу
виси
сребрно
кандиоце
пред
иконом
Светог
Ђорђа
,
а
на
противној
страни
оружје
.
У
другој
соби
два
широка
кревета
за
спавање
,
са
шареницама
и
подшивеном
ћебади
,
чивилук
са
хаљинама
што
се
носе
у
себицу
,
сандуци
са
најнужнијим
стварима
,
сто
са
неколико
књижица
,
с
пером
,
хартијом
и
мастионицом
.
У
трећој
собици
стојеће
ствари
у
сандуцима
и
о
чивилуцима
,
на
поду
чизме
и
ципеле
што
се
обувају
кад
се
иде
цркви
и
у
чаршију
.
У
кујни
ормани
И
разно
посуђе
...
Ниже
велике
куће
мутвак
с
две
собе
:
у
једној
се
обедује
,
а
У
ДРУгој
спавају
слуге
и
надничари
.
Ту
се
готови
јело
,
суши
пастрма
,
вешају
сланине
И
пршуте
.
До
мутвака
млекар
,
где
планинка
збира
и
сређује
бели
смок
.
Куд
се
окренеш
све
уређено
како
доликује
:
извешана
цедила
услоњени
кругови
,
качице
сира
и
скорупа
на
једној
клупици
,
а
карлице
млека
на
другој
.
А
чистоћа
:
да
лазнеш
мед
с
патоса
!
.
.
Наоколо
и
остале
зграде
и
стаје
:
пивница
велика
,
озидана
,
у
њој
поређана
бурад
,
чиста
,
без
буђа
и
паучине
,
пуна
вина
и
ракије
;
амбар
с
пуним
пресецима
жита
,
кошеви
пуни
кукуруза
у
клиповима
,
који
се
обија
уз
часни
пост
.
Вајати
пуни
ствари
:
поњава
,
ћилимова
,
јастука
,
руха
свакојака
за
сву
чељад
.
Ту
разбој
,
вит’о
,
чврк
и
чунци
.
Дању
се
ту
тка
,
шије
,
везе
,
а
у
ноћ
спава
...
Мало
даље
је
штала
,
озидана
,
пространа
и
видна
,
подељена
за
говеда
и
кљусад
,
а
уз
њу
телечар
за
телад
.
Пролази
сви
са
стране
,
да
стока
нема
посла
по
дворишту
.
Пред
шталом
наслон
за
кола
волујска
и
коњска
и
прибор
што
иде
уз
њих
...
Двориште
пространо
као
трг
,
ограђено
филаретама
,
у
које
се
улази
пешке
на
мала
врата
,
а
иначе
на
велику
двокрилну
капију
.
По
дворишту
засађена
дрвета
,
а
између
куће
и
осталих
зграда
утрвене
путање
,
насуте
шљунком
.
Испод
куће
вотњак
,
да
не
можеш
с
краја
на
крај
дозвати
.
Сав
ограђен
у
проштац
.
По
њему
шљива
од
сваке
врсте
:
ранка
,
маџарка
,
белошљива
и
трношљива
.
Усред
вотњака
качњак
од
десет
држалица
:
у
њему
каце
од
педесет
и
сто
товара
,
по
два
казана
,
каца
са
сирћетом
шљивовиком
,
а
на
тавану
виле
,
лопате
и
грабуље
.
На
другом
крају
вотњака
свињац
за
крмаче
са
прасади
и
кочине
за
нерастове
и
назимад
.
Покрај
вотњака
вијуга
поток
на
коме
се
стока
поји
и
свиње
блате
...
Нигде
корова
ни
травуљине
по
вотњаку
,
нигде
маховине
нити
сухе
гранчице
на
дрвету
:
свака
шљива
масна
и
глатка
као
обријана
.
Пут
од
куће
у
село
просечен
као
државна
ленија
.
Око
пута
засађени
ораси
,
крушке
,
јабуке
,
трешње
.
Тамо
даље
настаје
имање
:
њиве
,
ливаде
,
пашњаци
,
забрани
,
виногради
...
Том
кућом
управља
и
тим
имањем
рукује
газда
Симо
Моравац
,
човек
у
четрдесетим
годинама
,
висок
,
сувињав
,
смеђ
.
Носи
се
лепо
и
пристојно
:
чакшире
од
црног
сукна
,
копоран
и
фермен
од
шајка
.
На
њему
све
чисто
и
уљудно
.
Увек
расположен
и
насмејан
,
према
свакоме
предусретљив
па
и
према
деци
и
слугама
.
Има
кад
хоће
и
да
навикне
и
да
се
ражљути
кад
није
нешто
у
реду
.
Свака
ствар
мора
бити
на
свом
месту
и
све
се
мора
вршити
на
време
у
његовој
кући
.
—
Инђија
!
—
Чујем
,
Симо
.
—
Шта
ће
онај
чекрк
на
путу
?
—
Тек
...
деца
изнела
.
—
Каква
деца
!
А
где
си
ти
да
видиш
шта
се
ради
?
Није
њему
место
на
путу
него
у
вајату
.
Да
га
нисам
више
видео
онде
!
.
.
„
Или
се
окрене
мени
:
—
Видосаве
!
—
Извол’те
,
газда
!
—
Шта
ће
ти
она
чешагија
на
прагу
?
—
Тек
...
заборавио
сам
.
—
Како
заборавио
?
О
чему
мислиш
,
кад
не
мислиш
о
своме
послу
?
Није
њој
место
на
прагу
него
у
штали
о
диреку
.
Да
је
нисам
више
видео
онде
!
На
аљкавост
и
мурдарлук
мрзи
,
да
очима
не
види
.
Хоће
да
је
свако
чељаде
хитро
и
окретно
,
чисто
и
уљудно
.
По
неки
пут
загледа
се
у
ме
и
нешто
ме
мери
:
—
Што
си
се
осмољио
тако
?
—
Како
,
газда
?
—
Тресни
рђу
са
себе
,
па
буди
мало
ведрији
и
кочопернији
!
Не
дај
да
ти
траг
засмрди
!
Или
ће
рећи
:
—
Гледај
,
какав
је
као
да
се
са
свињама
блатио
!
Што
си
,
бре
,
таки
?
—
Па
...
радио
сам
,
газда
.
—
Ако
си
радио
,
ти
се
очисти
.
Ама
јеси
чуо
,
море
:
ако
не
можеш
бити
богат
и
одевен
,
можеш
бити
чист
и
умивен
.
Вода
нема
зубе
,
па
се
умиј
и
опери
.
Па
какве
су
ти
то
рупчаге
по
гуњу
и
чакширама
?
Ако
немаш
што
друго
,
имаш
иглу
и
конаца
па
се
искрпи
.
Није
срамота
носити
своје
и
искрпљено
,
већ
је
срамота
носити
туђе
на
својим
леђима
.
Како
је
све
дивно
и
уређено
што
је
под
његовом
руком
!
Чини
ти
се
да
свака
ствар
друкчије
изгледа
чим
се
његова
назове
...
Ено
какав
је
онај
врт
поред
пута
,
као
цветњак
,
шпартан
на
леје
,
обележен
сваки
усев
.
Свет
пролази
,
застане
,
диви
се
и
хвали
газда
-
Сима
Моравца
.
Нема
нико
да
се
подгуркује
и
подмигује
,
као
ови
наши
овде
,
већ
се
угледају
на
Симин
рад
и
препочињу
га
као
девојче
,
шару
са
приглавка
.
Сви
ти
људи
имају
и
добра
детелишта
,
добру
пасмину
стоке
и
умеју
да
је
негују
:
волове
ухране
па
продаду
на
тргу
за
сто
дуката
,
а
свако
кљусе
стиже
им
на
меру
за
коњицу
...
Да
ми
је
одвести
ове
лудаке
да
виде
како
газда
Симо
подиже
забран
из
жира
,
па
да
га
виде
кад
мало
одрасте
,
па
да
скину
капу
и
прекрсте
се
као
код
светиње
...
А
мени
се
смеју
што
сам
казао
да
ћу
посејати
ону
голет
на
чукари
—
и
крсти
се
и
чуди
и
бабо
и
онај
мућурла
Јестратије
...
Нека
их
,
нек
се
смеју
!
Ко
се
најпосле
смеје
,
најслађе
се
смеје
.
Не
може
ме
ништа
помести
на
путу
:
ја
морам
бити
други
Симо
из
Мораве
,
и
истрајаћу
овде
међу
овим
безјацима
,
па
ће
доћи
време
те
ће
се
горко
кајати
,
што
су
овако
о
мени
мислили
...
Морам
ићи
напред
!
Морам
,
морам
!
“
Скочи
Видосав
,
стресе
се
и
растрља
очи
...
XX
Годину
дана
доцније
једно
јутро
,
из
ране
зоре
,
закуца
неко
на
Виторову
стану
у
Јошевини
.
Витор
се
узбеши
:
шта
ће
то
бити
,
каква
је
то
нужда
из
беле
зоре
,
па
се
спреми
,
на
двоје
на
троје
,
и
отвори
.
То
беше
његов
пријатељ
чича
Антоније
.
—
Здраво
сван’о
,
Виторе
.
—
Здраво
,
шта
ми
ти
радиш
,
Антоније
?
Откуд
ти
’
вако
сабајле
?
Хоћеш
ли
у
кућу
?
Чича
Антоније
зверајући
и
на
прстима
уђе
у
колибу
.
Витор
спири
мало
ватрице
на
огњишту
,
па
поседаше
на
столичице
око
прочевља
.
—
Право
велиш
,
Виторе
,
и
ја
бих
се
зачудио
кад
би
ми
неко
у
ово
доба
зачукао
на
врата
.
—
Јесте
ли
здраво
,
Антоније
?
—
Здрави
смо
,
Богу
хвала
.
—
Да
ниси
пошао
у
чаршију
?
—
Јок
,
вала
,
но
баш
до
тебе
.
—
Па
добро
си
ми
дошао
.
—
Даће
Бог
добро
!
—
рече
Антоније
,
па
повири
на
врата
и
опет
узвера
.
Чича
Витор
га
гледа
,
и
мисли
:
„
Што
ме
мучиш
,
што
не
казујеш
шта
је
“
—
па
опет
ућуткује
док
он
не
почне
.
Антоније
поћута
,
чукну
штапом
о
прочевље
,
па
поче
:
—
Где
си
био
јуче
?
—
Ја
овде
код
колибе
.
—
А
синоћ
?
—
И
синоћ
.
Јуче
нисам
нигде
ишао
.
Антоније
врти
главом
,
а
чича
Витора
подузима
зла
слутња
:
то
није
добро
.
—
Ниси
био
на
састанку
?
—
Кажем
ти
:
нисам
се
макао
од
колибе
.
Ти
знаш
да
ја
сад
не
идем
на
састанке
.
То
је
Видосављево
.
—
А
знаш
ли
да
је
он
био
тамо
?
—
Ваљда
је
био
.
—
Јест
,
био
је
.
—
Па
шта
је
то
било
на
састанку
?
Антоније
појми
да
каже
,
па
застаде
:
—
Било
је
нешто
,
али
бојим
се
...
—
Чега
има
да
се
бојиш
?
Он
опет
устаде
,
повири
на
врата
и
поврати
се
на
своје
место
:
—
Бојим
се
да
се
не
наљутиш
.
—
Нисам
ја
дете
,
Антоније
.
Ти
ме
бар
познајеш
.
Он
се
прокртољи
на
столици
па
отпоче
:
—
Није
се
ништа
десило
на
састанку
,
него
нешто
сам
чуо
за
онога
твога
.
—
За
Видосава
?
—
Ја
,
за
њега
и
Тодосија
.
—
Ене
!
А
шта
је
то
било
?
—
Молим
те
,
само
нек
остане
међу
нама
.
Ти
знаш
мене
,
ја
нисам
рад
да
ико
испира
уста
са
мном
.
Да
сам
млађи
,
да
се
могу
рвати
и
бочити
с
њима
,
ја
не
бих
ни
марио
.
А
овако
,
молим
те
...
.
—
Не
бригај
,
Антоније
,
—
рече
Витор
и
упиљи
очи
у
њега
.
—
Знаш
,
прича
мени
мој
Миле
...
Ја
нисам
био
тамо
;
не
идем
на
састанке
као
и
ти
.
Отишао
сам
лани
један
пут
,
па
кад
се
појинатише
,
ја
побегох
и
зарекох
се
да
моја
нога
не
стане
на
састанак
...
И
тако
вели
Миле
:
скупило
се
доста
људи
и
поседали
на
састанку
и
тако
говоре
и
разговарају
као
људи
.
А
ту
и
Видосав
и
Тодосије
,
сели
један
до
другога
,
као
и
увек
,
и
извалили
се
на
траву
,
а
до
њих
Видосављеви
побратими
,
она
тројица
...
Па
повешће
се
реч
како
Видосав
хоће
да
сеје
гору
...
Људи
се
,
безбели
,
смеју
:
где
је
то
досад
било
да
се
сеје
гора
?
кад
су
то
Божја
посла
,
а
Видосав
вели
:
„
Шта
се
,
бре
,
смејете
,
ја
могу
да
посејем
гору
по
оном
Чолопеку
Тодосијевом
.
“
—
А
Коста
Марић
вели
:
„
Не
можеш
је
вала
онде
посејати
па
да
ти
је
Бог
ујак
“
.
—
„
Вала
могу
и
видећеш
да
ћу
је
посејати
“
.
Ту
се
прегонише
,
прегонише
,
док
ће
Тодосије
рећи
ономе
твоме
„
Да
ти
дам
Чолопек
,
па
учини
што
си
наумио
“
.
—
А
Видосав
му
вели
:
„
Јок
,
вала
,
већ
да
трампимо
за
Јошевну
и
да
ми
даш
још
педесет
дуката
прида
...
“
Чича-
Витору
заиграше
уснице
:
—
Па
шта
би
,
Антоније
?
—
рече
и
нешто
му
суво
застаде
у
гуши
,
те
се
мораде
искашљати
.
—
Шта
би
?
Скочише
обојица
и
пољубише
се
!
„
Нек
је
сретно
!
“
једва
дочека
Тодосије
...
И
вели
мој
Миле
:
„
Видосав
каже
:
„
Сутра
да
изведемо
кметове
те
да
измеримо
земљу
и
у’ватимо
...
“
—
Велиш
ли
одиста
,
Антоније
?
—
Бог
с
тобом
,
Виторе
,
кад
сам
те
досад
преварио
!
.
Да
сам
могао
ноћас
бих
дошао
да
ти
јавим
.
Рекох
:
поранићу
да
му
кажем
,
нек
чини
што
може
.
Молим
те
нек
то
остане
међу
нама
.
Витор
занеме
.
Нешто
га
притиште
озго
на
теме
,
па
убезвија
и
не
умеде
да
проговори
.
Клонуше
му
и
ноге
и
руке
,
појми
да
нешто
рече
,
па
му
уздркташе
уснице
,
пође
да
устане
,
па
се
поврати
на
столицу
и
само
гледа
у
Антонија
и
трепће
.
—
А
ја
велим
:
нећеш
море
куд
си
наумио
.
Не
да
то
мој
Витор
док
је
жив
!
Ниси
ти
стекао
Јошевину
да
је
трампљаваш
за
Чолопек
.
Витор
само
гледа
и
трепће
.
—
Нек
стече
он
,
па
нек
уситњава
,
а
овако
лако
је
доћи
на
готово
...
И
велим
ја
моме
Милу
:
Не
да
то
Витор
док
је
жив
.
Витор
скочи
и
дрекну
иза
,
гласа
:
—
И
не
дам
Антоније
!
Не
дам
,
да
ћу
погинути
на
овој
поњави
земље
!
Затим
се
окрете
вратима
и
као
да
не
кога
угледа
,
поче
викати
и
набројати
:
—
Нећеш
,
Тодосије
,
куда
си
наумио
!
Не’ш
се
распасати
на
мојој
бабовини
,
док
сам
ја
жив
!
Клаћемо
се
као
на
Кладници
,
али
не’ш
трампити
Чолопек
за
Јошевину
!
.
.
Зато
ли
се
ти
облизујеш
око
моје
куће
,
нашао
си
будалаша
да
преко
њега
уситниш
моје
имање
!
.
.
Чича
Антоније
само
броји
полако
:
—
Неће
,
ја
како
!
Кажем
ја
моме
Милу
:
Не
да
то
Витор
ни
за
живу
главу
!
.
.
И
молим
те
,
Виторе
,
нек
то
остане
међу
нама
...
стар
сам
човек
:
не
могу
се
рвати
и
бочити
ни
с
ким
,
—
рече
и
устаде
да
иде
.
Витор
се
размахнуо
,
изашао
пред
кућу
па
хода
и
виче
и
не
пада
му
на
ум
да
зауставља
Антонија
.
—
У
здрављу
,
Виторе
!
Рекох
:
да
јавим
човеку
,
да
зна
и
да
се
управља
...
—
одмаче
Антоније
.
Он
се
доцкан
присети
и
рече
:
—
Да
Бог
да
у
здрављу
...
Хвала
ти
,
Антоније
!
Сад
осећаше
да
је
добио
двојином
снаге
и
куражи
и
да
би
јуришио
на
оштар
нож
.
Што
му
није
ту
Тодосије
да
га
ухвати
за
гушу
,
да
му
ишчупа
јабучицу
.
Или
да
му
је
Видосав
да
га
испљује
као
Циганку
и
најури
из
куће
.
.
У
том
се
подизаше
и
дечаци
.
Кад
их
угледа
Витор
затрепташе
му
трепавице
и
засузише
очи
.
Деца
се
загледаше
у
свога
баба
,
а
Ђурица
рече
:
—
Бабо
да
није
лисица
однела
још
једну
ћубу
?
.
—
Ја
кажем
,
бабо
,
да
је
боља
кока
ћубаста
и
гаћаста
,
него
она
која
није
ни
ћубаста
ни
гаћаста
,
а
Ђуцира
вели
:
не
ваља
гаћаста
кокошка
,
—
вели
Јовица
и
облеће
око
баба
.
Витор
стао
,
па
се
загледао
у
рагастов
од
врата
и
само
клима
главом
.
—
Што
ти
је
,
бабо
?
—
запиткује
Ђурица
—
Нешто
си
се
окарио
,
бабо
?
—
дода
Јовица
Он
ћути
,
ћути
,
па
се
наједаред
трже
,
погледа
низа
се
,
уђе
у
собу
те
обуче
нов
гуњ
и
натакну
алов
фес
,
извади
некакву
хартију
из
сандука
и
стрпа
је
у
џеп
,
узе
кукасти
штап
и
окрете
се
деци
:
—
Ви
ћете
бити
овде
док
се
ја
вратим
.
Одох
часком
у
чаршију
.
Пазите
да
не
буде
штете
!
—
рече
и
оде
.
—
Хоћемо
,
бабо
!
XXИ
На
кули
варошке
цркве
искуца
осам
часова
,
кад
се
Витор
Микачић
испе
уз
степенице
зграде
окружног
суда
.
У
пространом
ходнику
пред
заседањем
закрчио
свет
;
људи
који
имају
посла
код
суда
издвојили
се
у
гомилице
,
стоје
и
разговарају
тихо
:
неко
забринута
лица
и
несигурна
погледа
,
неко
весео
и
насмејан
,
а
неко
завукао
руке
у
рукмаче
па
блене
у
таван
и
врата
,
како
творижу
чиновници
,
практиканти
и
пандури
.
Међу
њих
се
умешало
неколико
варошана
:
запиткују
их
што
су
дошли
,
каква
посла
имају
код
суда
,
нуде
им
услуге
или
им
препоручују
адвокате
.
Чича
Витор
уморио
се
и
задијао
се
,
па
стао
у
крај
и
наслонио
се
на
своју
штаку
.
Замислио
се
и
посматра
овај
непознати
свет
.
„
Дошло
је
време
да
се
кида
...
Кипело
,
кипело
и
прекипело
...
Трпио
сам
као
човек
и
избегавао
да
не
дође
