ДРАГОМИР
ШИШКОВИЋ
ЈЕДАН
ОД
МНОГИХ
РОМАН
ИЗ
ПРЕСТОНИЧКОГ
ЖИВОТА
БЕОГРАД
ИЗДАЊЕ
СВЕСЛОВЕНСКЕ
КЊИЖАРНИЦЕ
1920
.
ШТАМПАРИЈА
„
ТИПОГРАФИЈА
“
Д
.
Д
.
,
ГРАЧАНИЧКА
12
ДРАГОМИР
ШИШКОВИЋ
ЈЕДАН
ОД
МНОГИХ
РОМАН
ИЗ
ПРЕСТОНИЧКОГ
ЖИВОТА
БЕОГРАД
ИЗДАЊЕ
СВЕСЛОВЕНСКЕ
КЊИЖАРНИЦЕ
М
.
Ј
.
СТЕФАНОВИЋА
И
ДРУГА
1920
.
ЈЕДАН
ОД
МНОГИХ
И
.
Ко
не
зна
како
је
пријатно
у
пролеће
и
у
лето
отићи
из
Београда
трамвајем
до
Топчидера
,
надисати
се
свежа
ваздужа
у
Кошутњаку
,
одморити
плућа
и
очи
у
ономе
зеленилу
!
Како
је
пријатна
та
промена
!
После
зажарене
калдрме
варошких
улица
—
шљунком
насуте
стазе
;
после
дугих
низова
кућа
,
разнога
стила
и
разне
величине
—
дуги
низови
дрвета
;
после
шума
трамваја
и
кола
—
блага
тишина
,
коју
ремети
само
цвркут
тица
.
Београђани
,
читаве
породице
и
друштва
,
одлазе
у
Топчидер
о
празницима
,
на
цео
дан
.
Мора
се
отићи
,
ма
само
и
једном
годишње
.
Али
су
највернији
посетиоци
,
и
најзахвалнији
,
ђаци
свих
школа
и
разнога
узраста
.
Од
ранога
пролећа
,
пре
него
што
је
дрвеће
и
најавило
пупољке
лишћа
,
па
све
до
у
позну
јесен
.
Деца
долазе
да
се
наиграју
,
дечаци
и
девојчице
да
се
протрче
и
да
мало
уче
,
шипарице
и
младићи
и
да
се
проведу
.
Обично
су
ту
и
љубавни
састанци
.
Од
трамвајске
станице
до
Хајдучке
Чесме
и
до
Кнежеве
Погибије
,
где
има
стаза
и
где
их
нема
,
свуда
групице
или
парови
младих
људи
.
Иду
полако
,
разговарајући
скоро
шапатом
,
једва
сами
себе
чују
.
Врло
често
ништа
не
говоре
,
али
им
очи
светле
жаром
,
блистају
младалачким
заносом
...
О
,
блажена
младости
,
о
срећне
године
идеалисања
и
чедности
!
Како
се
груди
бурно
надимају
,
како
срце
немирно
игра
у
својој
тескобној
тамници
,
како
смо
сви
песници
у
тим
годинама
,
које
брзо
оду
у
неврат
!
У
очи
Ивањ-дана
једна
група
младих
девојака
беше
се
растурила
по
Кошутњаку
,
берући
цвеће
за
венце
.
Све
тако
око
седамнаест-осамнаест
година
.
Сукње
им
ни
дуге
ни
кратке
.
Звонки
смех
и
кикот
.
Трчање
и
скакање
,
ваљање
по
трави
.
Једна
међу
њима
одвајаше
својим
несташлуком
.
Ниједној
другарици
не
даваше
мира
.
Притрчи
тек
другарици
и
свали
је
у
траву
,
па
је
онда
претура
тамо-амо
,
голица
је
и
засмејава
,
а
ова
се
,
заценивши
се
од
смеха
,
немоћно
брани
.
И
тако
са
сваком
редом
.
Није
била
лепа
та
Јелена
Ђорђевићева
,
али
није
била
ни
ружна
.
Омалена
раста
,
девојка
већ
по
развијености
прса
и
бедара
,
густе
смеђе
косе
,
која
је
у
увојцима
падала
око
главе
.
Само
су
јој
очи
биле
некако
упадљиве
.
Крупније
,
црне
као
угљен
,
одавале
су
разбуђену
чулност
.
Ноздрве
,
меснате
,
шириле
су
се
при
удисању
ваздуха
.
Лице
обично
,
округло
,
са
нечим
мушким
у
цртама
.
—
Е
,
не
могу
више
!
рече
и
леже
потрбушке
у
траву
,
подметнувши
руке
под
чело
.
—
Хвала
Богу
да
се
и
ти
смириш
!
добацише
јој
две-три
другарице
идући
даље
.
—
Мицо
,
ходи
овамо
!
позва
Јелена
једну
другарицу
.
—
Нећу
,
скочићеш
на
мене
и
повалићеш
ме
!
одговори
јој
Мица
.
—
Ходи
,
нећу
!
увераваше
Јелена
.
Мица
настави
брати
цвеће
,
прилазећи
све
ближе
месту
где
је
била
Јелена
,
па
најзад
седе
уз
њу
.
—
Шта
си
хтела
?
упита
Мица
.
Јелена
не
одговори
,
а
Мица
извади
из
џепа
конац
и
поче
да
слаже
цвеће
у
венац
.
—
Шта
то
радиш
,
Мицо
,
зар
верујеш
у
те
враџбине
?
упита
одједном
Јелена
.
—
Какве
враџбине
?
Плетем
венац
за
кућу
,
као
и
сваке
године
.
Зар
ту
има
какве
враџбине
?
—
Шта
се
чиниш
као
да
не
знаш
?
Плетеш
венац
и
говориш
чаролије
,
гаташ
хоћеш
ли
се
удати
до
идућега
Ивањ-дана
.
—
И
не
мислим
на
то
!
А
ако
ми
неко
баш
и
украде
венац
,
то
су
или
ђаци
,
из
несташлука
,
или
неко
ко
је
био
лењ
да
оплете
себи
венац
.
Знаш
врло
добро
да
се
ни
ја
ни
ти
нећемо
удати
не
само
ове
године
,
него
ко
зна
још
колико
,
па
украо
нам
ко
венац
или
не
.
Догодине
имамо
матуру
,
па
после
универзитет
...
И
Мица
,
помишљајући
на
још
дуго
школовање
,
уздахну
из
дубине
груди
.
Неко
време
ћутаху
обе
.
—
Ја
бих
се
,
Бога
ми
,
удала
,
поче
опет
Јелена
.
—
Пре
него
што
свршиш
школу
?
—
Школу
бих
могла
свршити
и
по
удадби
,
шта
би
ми
то
сметало
!
И
младе
девојке
почеше
да
доказују
једна
другој
да
ли
удадба
смета
или
не
смета
довршењу
школе
.
—
Па
шта
би
то
сметало
,
што
бих
се
удала
?
изазиваше
Јелена
.
—
Прво
,
муж
...
—
Шта
има
да
ми
смета
муж
?
Он
ће
целога
дана
бити
на
своме
послу
,
а
ја
на
своме
,
у
школи
.
Ујутру
свако
оде
лепо
на
своју
страну
,
у
подне
се
састанемо
у
кући
,
по
ручку
опет
свако
на
свој
посао
,
до
вечери
,
онда
...
.
—
То
би
могло
тако
,
ако
би
твој
муж
имао
какав
чаробни
штапић
,
па
само
удари
по
столу
,
а
ручак
или
вечера
тек
долете
.
—
Имаћемо
служавку
,
куварицу
!
—
А
да
ли
ћете
имати
пара
?
Јелена
напрћи
усне
.
—
Пара
?
А
што
се
онда
девојкама
даје
мираз
!
Колико
будем
имала
мираза
биће
доста
док
не
станемо
чврсто
на
ноге
.
Не
разумем
зашто
би
се
иначе
девојкама
давао
мираз
!
Мица
ућута
,
завидећи
помало
Јелени
,
што
ова
,
кћи
високог
чиновника
,
има
мираз
,
па
јој
је
могуће
и
да
се
уда
кад
хоће
.
Јелена
лежаше
на
страни
,
савивши
мало
главу
,
затворених
очију
.
—
Ти
спаваш
,
Јелена
?
упита
Мица
.
Јелена
уздахну
дубоко
.
—
Не
спавам
,
али
сневам
.
—
О
чему
?
—
О
њему
,
моме
будућем
...
—
А
зар
га
знаш
?
—
Не
знам
га
,
али
га
замишљам
.
—
Па
какав
је
?
упита
Мица
,
престајући
да
сплиће
цвеће
.
—
Чини
ми
се
да
је
он
нешто
изванредно
,
поче
Јелена
,
као
читајући
.
Његове
способности
су
више
него
у
осталих
људи
.
Кад
затворим
очи
,
чини
ми
се
да
га
јасно
видим
.
Висок
,
витак
,
високога
чела
,
дуге
уметничке
косе
,
лепе
очи
увек
уморне
од
рада
,
око
врата
лепршава
уметничка
машна
,
одевен
некако
немарно
али
отмено
,
мушка
држања
.
Глас
му
је
звонак
,
тон
убедљив
—
чини
ми
се
сви
га
слушају
,
нико
се
у
његову
присуству
не
усуђује
ни
да
проговори
.
—
Па
то
личи
на
онога
што
га
сваког
дана
виђамо
на
Калемегдану
,
насмеја
се
Мица
грохотом
.
—
На
кога
?
упита
Јелена
мало
зачуђена
—
Па
на
онога
Јову
Дугића
,
знаш
онога
што
увек
шета
споредним
стазама
.
Увек
је
замишљен
и
штапом
гура
каменчиће
и
одбацује
их
.
Онај
анархиста
,
зар
га
не
знаш
?
Јелена
начини
гримасу
као
да
не
зна
о
коме
то
Мица
говори
.
—
Та
знаш
га
;
уосталом
,
показаћу
ти
га
кад
га
будемо
среле
.
Јелена
ћуташе
,
задубљена
у
снове
о
своме
будућем
,
а
Мица
настави
плетење
венца
.
Другарице
,
пошто
су
набрале
цвећа
и
исплеле
венце
,
враћаху
се
,
зовући
и
њих
.
—
Да
останемо
,
Мицо
,
молила
је
Јелена
.
—
Па
време
је
да
идемо
кући
,
ено
сунце
већ
залази
,
бранила
се
Мица
.
—
Свеједно
,
још
само
мало
.
Мица
,
навикнута
већ
да
попушта
,
довикну
другарицама
да
иду
,
а
оне
ће
за
њима
.
—
Шта
ти
је
,
Јелена
?
питала
је
нежно
.
—
Ништа
,
Мицо
,
али
бих
се
радо
удала
.
—
За
онога
твог
што
га
онако
замишљаш
?
—
За
њега
или
за
кога
другог
,
свеједно
.
—
А
што
Јелена
?
питала
је
Мица
,
чисто
заплашена
тугом
која
је
избијала
из
гласа
Јелениног
.
—
Не
знам
,
али
бих
се
тако
радо
удала
.
И
две
другарице
заћуташе
,
занесена
свака
својим
мислима
.
Прскање
шљунка
трже
их
из
мисли
.
—
Ено
их
,
рече
Мица
.
—
Кога
?
—
Твога
будућег
и
његовог
сателита
,
одговори
Мица
просто
.
Јелена
брзо
седе
.
Недалеко
од
њих
,
стазом
,
ишла
су
двојица
младих
људи
.
Један
од
њих
висок
,
онакав
од
прилике
каквог
је
она
замишљала
.
Само
што
је
имао
браду
и
наочаре
.
Онај
други
,
мало
мањи
,
сиромашније
одевен
,
без
браде
и
цвикера
,
али
такође
са
уметничком
машном
и
косом
.
Панталоне
нису
могле
сасвим
да
сакрију
кривину
његових
ногу
,
а
кад
је
ишао
,
изгледало
је
да
на
обући
нема
потпетица
.
Јелени
скоро
застаде
дах
.
Сети
се
да
је
виђала
тога
Јову
Дугића
.
Чула
је
већ
и
његово
име
,
које
је
било
већ
доста
познато
по
новинарским
чланцима
и
по
неколиким
књижицама
филозофске
садржине
,
по
анархистичним
идејама
које
је
сејао
око
себе
,
а
које
нису
хватале
корена
.
Важио
је
као
опасан
човек
,
наравно
само
у
очима
простијега
света
,
ваљда
за
то
што
је
био
анархиста
,
а
анархисте
убијају
краљеве
,
турпијама
убијају
царице
,
бацају
бомбе
.
.
.
Прођоше
крај
девојака
и
не
погледавши
их
.
Кад
већ
одмакоше
,
Јелена
позва
Мицу
да
и
оне
прошетају
.
—
Боље
би
било
да
идемо
кући
,
нудила
је
Мица
.
—
Само
до
горе
,
наваљивала
је
и
скоро
молила
Јелена
.
Мица
опет
попусти
и
пођоше
.
Пред
њима
су
била
два
шетача
:
један
висок
,
крут
,
правих
рамена
,
други
мањи
,
шепав
,
коме
као
да
су
панталоне
оптрчавале
око
ногу
.
—
Ко
је
онај
мали
са
њим
?
упита
Јелена
.
—
То
је
Петар
Севић
,
интимус
Јовин
,
који
и
нема
других
пријатеља
.
Он
је
сарадник
„
Великог
Журнала
“
.
Кажу
да
је
и
он
неки
паметан
човек
,
и
он
је
анархиста
.
Почео
је
од
слагачког
шегрта
,
па
се
,
као
Твен
,
пео
све
више
.
У
Русији
је
учествовао
у
атентату
на
цара
,
или
на
неког
великог
кнеза
,
па
је
побегао
овамо
.
Виђала
си
га
већ
свакако
.
Лети
носи
црну
руску
рубашку
,
преко
које
се
опаше
кајишем
.
Двојица
младих
људи
,
дошавши
до
једне
клупе
,
седоше
,
скинувши
капе
.
Густа
дуга
коса
лепршаше
се
на
поветарцу
.
Наше
две
ученице
прођоше
поред
њих
на
више
,
па
се
онда
вратише
,
али
не
бејаху
срећне
да
привуку
поглед
чувених
анархиста
,
бар
је
тако
изгледало
.
Јелена
и
Мица
нађоше
своје
другарице
код
трамвајске
чекаонице
.
Весело
су
ћаскале
о
овоме
или
ономе
,
задиркујући
једна
другу
.
—
Шта
је
,
Јелена
,
шта
си
се
ућутала
?
питале
су
другарицу
,
која
је
мирно
стајала
на
страни
,
не
учествујући
у
општој
веселости
.
—
Мани
је
,
опет
су
јој
дошле
лутке
,
знаш
је
већ
!
убаци
друга
.
ИИ
.
Сутрадан
Јелена
једва
дочека
време
за
шетњу
,
после
подне
.
Нешто
ју
је
вукло
да
изађе
.
Гушила
се
у
кући
.
Замишљена
и
расејана
целога
дана
,
није
изазивала
пажњу
укућана
,
јер
су
је
сви
знали
као
врло
ћудљиву
.
Запиткивати
је
значило
би
дражити
је
само
,
и
онда
она
по
два-три
дана
не
би
долазила
у
трпезарију
;
у
кујни
би
,
стојећи
,
испила
млеко
;
све
остало
време
,
ван
школе
,
проводила
би
у
својој
соби
,
час
смејући
се
а
час
јецајући
,
час
певајући
,
да
се
одмах
затим
стане
ваљати
по
поду
као
бесомучна
.
Мати
и
отац
забринуто
би
вртели
главом
.
—
Ово
треба
што
пре
удавати
,
рече
једном
отац
.
—
Па
још
није
школу
свршила
,
примети
мати
.
—
Каква
школа
!
одговори
отац
и
одмахну
руком
.
Јелена
једва
сачека
да
прође
највећа
жега
,
па
оде
Мици
.
Затече
је
раскомоћену
,
на
дивану
,
са
некаквим
новим
романом
.
—
А
ти
не
мислиш
да
излазиш
?
упита
Јелена
.
—
Куда
бих
?
Уморна
сам
од
јуче
,
а
и
овај
роман
ме
јако
занима
,
па
ћу
данас
остати
код
куће
.
—
Ух
,
те
твоје
романчине
!
Никад
их
се
нећеш
заситити
.
Каква
ти
је
опет
та
купусара
?
—
Арцибашев
...
Сањин
...
Забрањено
у
Русији
,
а
ово
је
потпуно
издање
.
Ванредно
.
—
Чудна
ми
чуда
!
Ако
је
у
Русији
као
код
нас
,
онда
је
књига
забрањена
само
да
би
јој
се
начинила
реклама
.
Стварно
добрим
књигама
није
потребна
толика
реклама
.
—
Али
ово
је
нешто
ванредно
!
Слушај
само
.
И
Мица
поче
да
чита
,
тихим
гласом
,
као
прибојавајући
се
да
је
ко
не
чује
.
Јелена
слушаше
оне
звучне
речи
,
нове
мисли
и
друкчије
схватање
живота
које
је
избијало
из
сваке
реченице
.
Заинтересоваше
је
Сањинови
погледи
на
љубав
.
—
Силна
ствар
!
рече
Мица
прекидајући
читање
.
Добро
је
што
није
тако
у
животу
,
иначе
би
било
страшно
.
—
Што
би
било
страшно
?
Чега
би
ту
било
страшно
?
Зар
човек
,
—
„
човек
“
као
заједничко
име
људске
јединке
без
обзира
на
пол
—
зар
човек
нема
права
да
бира
себи
друга
према
своме
инстинкту
?
Треба
једном
пресећи
обичај
мираза
и
бракова
из
рачуна
.
Срце
треба
да
води
прву
реч
.
Мушко
,
женско
,
све
је
једно
,
обоје
имају
подједнаких
права
на
живот
.
И
зар
да
женскиње
буду
ропкиње
,
да
због
глупог
друштвеног
уређења
и
морала
буду
лишене
живота
само
зато
,
што
,
немајући
мираза
,
не
могу
да
се
удаду
.
То
је
неправо
.
Мушкарац
има
права
да
бира
,
а
женска
чека
и
године
често
прођу
док
се
нађе
какав
човек
који
се
смилује
да
се
ожени
њом
.
Мушкарци
проживе
читав
живот
пре
брака
,
па
онда
узимају
нас
,
безазлене
и
срећне
што
нас
узимају
.
Па
још
траже
да
им
за
ту
жртву
с
њихове
стране
будемо
и
захвалне
.
Ја
бих
све
то
—
и
Јелена
рукама
показа
како
би
све
то
изврнула
.
—
Него
,
хајде
,
остави
књигу
,
па
се
спремај
да
изађемо
,
навали
Јелена
.
—
Мрзи
ме
,
Јелена
,
остани
овде
,
бранила
се
другарица
.
—
Увек
ти
тако
,
никад
нећеш
да
ми
учиниш
по
вољи
.
Да
сам
ти
казала
да
останемо
код
куће
,
ти
би
навалила
да
изађемо
.
—
Е
,
кад
тако
говориш
,
онда
остајем
код
куће
.
Или
ти
ја
попуштам
или
нико
.
И
онда
се
још
љутиш
.
Нећу
да
идем
,
одговори
Мица
одлучно
,
решена
да
не
изађе
,
и
из
саме
лењости
,
из
блаженства
које
јој
је
причинило
читање
„
Сањина
“
.
—
Нећеш
?
—
Нећу
.
—
Онда
идем
сама
и
више
никад
ти
нећу
ни
доћи
.
Рекавши
ово
Јелена
дохвати
свој
шешир
,
наглим
покретом
покри
главу
и
жустро
пође
вратима
.
—
Јелена
,
чекај
да
се
договоримо
,
повика
Мица
за
њом
.
Али
Јелена
изађе
и
залупи
врата
за
собом
.
Занета
својим
мислима
,
Јелена
није
обраћала
пажњу
куда
иде
.
Нађе
се
пред
улазом
у
Калемегдан
.
Застаде
мало
,
као
очекујући
некога
.
У
ствари
било
јој
је
незгодно
да
иде
сама
.
Радним
даном
ишла
је
,
али
празником
је
било
врло
много
шетача
.
Одједном
се
однекуд
појавише
Јова
Дугић
и
Петар
Севић
.
Ишли
су
полако
.
Он
,
висок
,
укрућен
,
Севић
као
да
је
потрчкивао
за
њим
.
Прођоше
крај
ње
и
не
погледавши
је
.
Уђоше
у
Калемегдан
и
одмах
скренуше
десно
,
стазама
где
нема
много
света
.
Јелена
,
ништа
не
мислећи
,
пође
за
њима
.
Они
су
се
нешто
објашњавали
.
—
То
је
по
мојем
мишљењу
виши
човек
,
говорио
је
Јова
,
човек
који
се
отресао
предрасуда
и
уског
гледишта
локалног
морала
и
поповског
приповедања
.
Зар
човек
није
човек
,
па
био
он
отац
,
брат
или
макакав
сродник
?
Зар
жена
није
жена
,
па
била
она
сестра
или
сродница
уопште
?
И
ако
платиш
прописану
таксу
,
можеш
се
оженити
и
сродницом
којом
је
иначе
забрањено
женити
се
!
Зашто
се
онда
не
би
избацила
та
глупа
такса
,
тај
груби
новац
,
који
санкционише
оно
што
би
се
могло
санкционисати
и
без
њега
.
Требало
би
само
имати
куражи
,
па
се
отрести
лажи
и
убеђења
без
основа
.
Ваљало
би
да
се
свет
мане
тих
глупости
.
Жена
,
ако
одговара
твојим
идејама
,
дражи
те
и
изазива
.
И
још
ако
је
и
лепа
или
и
врло
лепа
!
И
као
зашто
Сањин
не
би
могао
волети
своју
сестру
друкчије
него
што
су
га
учили
.
Она
је
била
лепа
девојка
,
пред
њим
се
није
устручавала
,
није
много
скривала
ни
својих
телесних
дражи
,
није
дакле
чудо
што
ју
је
он
посматрао
онаквим
очима
.
Само
што
је
он
био
тром
,
лењ
,
да
и
изведе
оно
што
је
имао
у
глави
.
—
Ја
мислим
да
он
није
био
лењ
,
прихвати
Севић
.
Он
није
хтео
да
руши
традицију
о
сродству
,
зато
што
би
тиме
,
по
конвенцијама
које
владају
у
друштву
,
убио
срећу
својој
сестри
.
Видиш
,
он
јој
није
бранио
да
се
воли
с
другим
.
А
можда
није
био
сигуран
да
би
и
она
волела
њега
истом
љубављу
...
Дугић
и
Севић
скренуше
једном
стазом
,
крај
самога
градског
платна
,
куда
их
Јелена
није
могла
пратити
.
Она
се
врати
и
седе
на
једну
клупу
близу
изласка
.
—
И
они
говоре
о
„
Сањину
.
“
То
је
свакако
нешто
велико
.
Мица
уосталом
рече
да
је
роман
веома
занима
.
Видиш
,
молим
те
,
мислила
је
Јелена
,
та
гуска
је
у
стању
да
разуме
и
такве
ствари
,
а
ја
сам
се
наљутила
на
њу
што
није
хтела
да
изађе
у
шетњу
.
Боље
да
сам
остала
код
ње
,
па
да
сам
читала
ту
паметну
књигу
.
Јелена
пође
изласку
,
решавајући
се
да
ли
да
оде
кући
или
Мици
,
па
да
с
овом
чита
мало
.
Реши
се
на
ово
последње
.
Мица
је
дочека
радосно
,
не
показујући
отворено
како
јој
је
мило
што
је
Јелена
једном
попустила
.
У
разговору
о
овоме
и
ономе
,
дођоше
и
на
име
Јове
Дугића
.
Јелену
је
интересовало
шта
је
све
Јова
написао
,
јер
је
хтела
да
се
упозна
са
његовим
погледима
и
идејама
.
Мица
рече
да
не
зна
,
али
ће
упитати
брата
,
који
се
о
Јови
не
изражава
баш
најлепше
.
Сад
Мица
,
која
је
већ
била
прочитала
Сањина
,
предложи
да
се
прошетају
мало
.
—
Мани
се
,
каква
шетња
,
данас
је
дан
оних
који
не
могу
да
шетају
других
дана
.
Уосталом
и
касно
је
већ
,
ја
ћу
кући
.
Спремајући
се
за
одлазак
замоли
Мицу
да
јој
позајми
„
Сањина
“
.
Те
вечери
Јелена
је
била
некако
радосна
и
задовољна
сама
собом
.
Чинило
јој
се
као
да
почиње
нов
живот
,
живот
рада
.
Хтела
је
да
чита
,
да
научи
што
више
,
да
схвати
друштвене
доктрине
,
да
се
умеша
међу
људе
који
раде
на
препорођају
друштва
.
Осећала
је
у
себи
неку
чудну
снагу
,
а
у
исто
време
и
потребу
да
ту
снагу
употреби
,
истроши
.
Било
јој
је
јасно
да
јој
ваља
много
радити
.
Са
друштвом
,
у
којем
је
себе
замишљала
,
учинила
би
она
много
.
Мисли
јој
и
нехотице
пређоше
на
Јову
Дугића
и
његовог
трабанта
.
—
Велике
су
то
душе
,
мислила
је
.
Анархисти
,
сви
то
знају
,
а
они
онако
куражно
иду
кроз
свет
,
високо
дижући
главу
.
Не
плаше
се
опасности
.
А
већ
два
пута
пролазе
поред
мене
и
не
опажајући
ме
.
Они
на
жене
можда
никако
и
не
мисле
,
сматрајући
их
свакако
за
слабашна
створења
,
неспособна
за
велики
и
смели
рад
,
намењена
само
уживању
.
А
ја
бих
им
тако
помогла
у
пропагирању
великих
идеја
.
И
зар
бих
ја
била
прва
у
томе
?
Ено
сифражеткиња
у
Енглеској
,
па
како
се
боре
жене
у
Данској
,
па
женскиње
у
Русији
.
И
ја
бих
баш
могла
!
Ја
сам
сасвим
друкчија
од
ове
Мице
,
која
је
право
женско
и
која
се
стара
да
научи
домаћи
посао
,
да
кува
и
плете
...
И
Јелена
с
презирањем
помисли
на
то
,
како
Мица
помаже
матери
,
како
спрема
доручак
,
намешта
собе
.
—
Таквима
је
потребан
муж
да
их
води
кроз
живот
,
да
их
храни
и
брани
,
а
оне
да
рађају
децу
,
перу
и
кувају
.
Затим
се
опет
сети
Јове
и
његовог
мушког
лица
,
његових
очију
,
које
као
да
је
осећала
на
себи
.
Плану
у
лицу
,
задрхта
целим
телом
,
из
раширених
ноздрва
посукта
дах
врео
као
пламен
.
И
Јелена
склопи
очи
,
предајући
се
слатким
сањаријама
младе
,
бујне
девојке
.
И
од
њених
идеја
остаде
само
обична
жена
.
ИИИ
.
Јелена
поче
да
чита
.
Читала
је
без
избора
и
разбора
,
све
руске
писце
који
су
јој
дошли
до
руку
.
Толстој
,
Гогољ
,
Достојевски
,
Горки
,
Арцибашев
ређали
су
се
пред
њеним
очима
.
Није
просто
знала
шта
пре
да
чита
.
Све
ју
је
интересовало
,
гутала
је
све
.
Није
заборавила
ни
Јову
Дугића
и
његова
дела
.
Мица
ју
је
одвела
у
антикварницу
Томе
Јовановића
и
ту
је
Јелена
,
за
незнатне
новце
,
добила
сва
дела
Јовина
,
почев
од
„
Анархизма
као
филозофске
доктрине
“
до
„
Филозофије
бројева
“
.
Читала
је
то
Јелена
,
али
некако
тешко
и
с
муком
.
Није
ту
било
јасности
и
лакога
стила
великих
руских
писаца
,
нити
њихове
занимљивости
предмета
.
Није
ту
,
сем
наслова
,
било
никаквих
великих
идеја
.
Читала
је
,
али
јој
у
глави
није
ништа
остајало
.
Поче
неке
,
по
своме
мишљењу
интересантније
ставове
да
учи
и
напамет
.
Колико
пута
је
хтела
да
се
окане
Јове
и
његове
филозофије
,
али
би
јој
увек
пред
очима
заиграли
његово
лице
и
црна
брада
,
а
његове
загонетне
очи
гледале
би
је
прекорно
.
Јелена
је
горела
од
жеље
да
се
упозна
било
с
њим
,
било
са
Севићем
.
Веровала
је
да
ће
лично
познанство
учинити
друкчији
утисак
него
књиге
.
Али
се
прилика
није
указивала
.
Виђала
их
је
кад
год
би
изашла
на
Калемегдан
.
Увек
високо
дигнуте
главе
,
говорили
су
само
за
себе
,
не
гледајући
ни
у
кога
.
Јелена
је
често
,
с
Милицом
,
ишла
близу
њих
,
само
да
улови
коју
њихову
реч
.
Није
чула
ништа
интересантно
,
или
су
то
били
изрази
које
она
никако
није
могла
да
схвати
и
да
разуме
.
Тако
дође
почетак
нове
школске
године
.
Јелена
пође
у
ВИИИ
разред
.
За
неколико
месеци
ваљало
је
полагати
испит
зрелости
.
„
Велики
Журнал
“
,
баш
у
то
време
,
ваљда
да
би
појачао
своју
продају
,
одвоји
два
ступца
за
радове
омладине
.
Било
је
вешто
срачунато
и
на
бесплатну
сарадњу
и
на
већу
продају
.
Уређивање
тога
омладинског
дела
би
додељено
Севићу
.
Јелена
је
увиђала
да
сад
има
начина
да
се
позна
са
„
анархистима
“
.
Пошто
је
дуго
лупала
главу
како
и
чиме
да
почне
,
изабра
филозофију
,
идеју
о
Богу
.
Прелиста
неколико
брошурица
о
истоме
питању
,
преписа
читаве
ставове
из
митологије
Грка
и
Римљана
,
заокружи
све
то
како
је
знала
и
умела
и
преписа
што
је
читкије
и
лепше
могла
.
Јелена
је
замишљала
да
је
уредништво
листа
велика
и
права
радионица
,
висока
,
пространа
и
светла
.
Замишљала
је
ту
неколико
столова
,
дуж
зидова
полице
са
књигама
,
по
столовима
новине
,
расклопљене
књиге
,
читави
рисови
хартије
за
писање
.
Нема
тишина
,
само
се
чује
,
једва
,
како
пера
клизе
по
глаткој
хартији
.
Даље
је
замишљала
да
ће
је
стати
труда
и
муке
да
дође
и
до
најмлађега
сарадника
,
који
је
у
њеним
очима
био
нешто
врло
велико
.
Читаву
недељу
дана
није
се
усуђивала
да
пође
у
уредништво
,
управо
долазила
је
до
капије
,
чак
је
једном
и
ушла
,
али
се
,
уплашена
,
одмах
извукла
.
Чинило
јој
се
нечувено
смело
да
се
појави
тамо
,
она
,
којој
је
требало
читаве
две
недеље
да
којекако
напише
ко
зна
шта
,
и
то
да
се
појави
пред
људима
који
свакога
дана
напишу
све
оно
што
свакога
дана
изађе
у
онако
обимноме
„
В
.
Журналу
“
.
Једнога
дана
дође
опет
с
Мицом
пред
уредништво
.
Али
је
требало
и
ући
унутра
.
Застала
је
пред
капијом
,
притиснула
руком
срце
,
које
је
врло
узбуђено
скакутало
.
Из
унутрашњости
велике
куће
допирала
је
лупа
машина
.
—
Та
улази
,
нећеш
ваљда
вековати
овде
,
рече
јој
Мица
,
којој
је
већ
било
досадило
то
бескорисно
долажење
.
И
скоро
је
угура
у
велику
,
гвоздену
капију
.
После
неколико
корака
уђоше
у
једну
полумрачну
просторију
.
По
где-где
гореле
су
електричне
сијалице
.
У
полутами
Јелена
једва
примећиваше
како
промичу
силуете
.
После
јој
се
очи
привикоше
на
полутаму
и
она
поче
да
разазнаје
предмете
око
себе
.
Виде
да
има
и
мушких
и
женских
.
Женскиње
је
стајало
на
неким
узвишењима
,
крај
машина
,
и
убацивало
хартију
.
Виде
људе
,
необријане
и
црне
од
штампарског
црнила
,
како
иду
између
машина
,
односе
пакете
хартије
или
доносе
.
Виде
и
неколико
девојчица
,
које
су
својим
прстићима
хитро
савијале
одштампане
табаке
.
Јелени
се
учини
све
врло
познато
.
Осети
силно
узбуђење
при
помисли
,
да
ће
ускоро
и
она
с
правом
долазити
у
ову
кућу
и
да
ће
је
сви
понизно
поздрављати
.
Та
шта
су
ти
што
се
мувају
око
машина
,
шта
су
те
девојке
што
убацују
и
савијају
хартију
,
шта
су
сви
они
према
сарадницима
,
према
онима
који
својим
радовима
испуњују
те
новине
!
Али
очекујући
ту
замишљану
будућност
она
не
наиђе
ни
на
кога
ко
би
је
упитао
шта
жели
,
а
сама
није
знала
на
коју
ће
страну
.
Кад
је
пролазила
поред
једне
машине
која
још
није
радила
,
она
виде
како
један
од
оних
црних
људи
ухвати
једну
девојку
за
раме
,
скоро
за
груди
.
Ова
се
закикота
и
баци
се
ногом
да
удари
непристојника
.
Али
и
једно
и
друго
били
су
далеко
од
тога
да
покажу
какав
гњев
;
не
обоје
се
мирно
,
издаље
,
гледаху
и
смејаху
.
—
Као
„
На
дну
“
,
помисли
Јелена
,
не
знајући
ни
сама
зашто
,
кад
је
ту
ствар
знала
само
по
имену
.
Најзад
чу
вику
неког
храпавог
гласа
,
који
је
,
свакако
,
нешто
наређивао
,
али
услед
лупе
машина
Јелена
није
могла
ништа
разабрати
.
Појави
се
некакав
дебељко
,
који
није
био
црн
као
остали
.
Необријана
лица
,
храпава
гласа
,
на
себи
је
имао
неко
овештало
одело
,
без
прсника
,
на
грудима
распучена
плаветна
цицана
кошуља
.
—
Биће
да
је
ово
неки
надзорник
,
помисли
Јелена
и
приђе
му
.
—
Шта
ћете
ви
,
госпођице
?
упита
је
он
чим
је
спази
и
не
чекајући
да
она
њега
ослови
.
—
Молим
,
где
је
канцеларија
уредништва
?
упита
Јелена
,
прибирајући
сву
своју
храброст
и
гутајући
пљувачку
.
—
Шта
желите
?
Ја
сам
уредник
,
Павић
,
одговори
дебељко
,
гледајући
младе
девојке
некако
извивши
врат
.
Да
немате
какав
оглас
?
Онда
идите
лево
,
у
администрацију
.
Јелена
немаде
кад
да
што
помисли
,
али
осети
дубоко
разочарење
.
—
Донела
сам
један
рад
за
омладински
део
„
Журнала
“
.
—
Дајте
,
затражи
уредник
,
загледајући
нешто
око
машине
и
пруживши
руку
некако
иза
себе
.
Јелена
му
утури
рукопис
у
руку
.
Уредник
га
узе
,
али
загледаше
и
даље
око
машине
.
—
А
шта
је
?
Поезија
,
проза
?
упита
не
осврћући
се
.
—
Проза
,
филозофија
,
једва
протепа
Јелена
.
Пауза
.
—
Да
видимо
,
па
ћемо
штампати
ако
је
добро
.
Хвала
,
госпођице
!
И
уредник
приђе
другој
машини
.
Јелена
чу
једну
крупну
псовку
,
па
онда
као
да
нешто
пуче
.
То
је
уредник
исправљао
неку
погрешку
машинског
ученика
.
—
Свирепости
послодаваца
!
помисли
Јелена
и
намах
јој
се
учини
да
разуме
мржњу
радника
према
послодавцима
.
Није
знала
да
ли
да
иде
или
да
чека
.
—
Хајдемо
,
повуче
је
Мица
.
—
Па
...
да
видимо
хоће
ли
штампати
!
...
—
Видиш
да
сад
има
друга
посла
.
Доћи
ћеш
сутра
,
кроз
који
дан
.
И
извуче
је
.
Ваздух
на
улици
,
свежији
него
у
радионици
,
запахну
је
у
лице
.
Била
је
као
у
бунилу
,
сва
разочарана
.
Мислила
је
да
ће
је
дочекати
сасвим
друкчије
,
а
оно
нити
јој
ко
рече
„
добар
дан
“
ни
„
збогом
“
.
—
Јазбина
!
помисли
,
а
пред
очи
јој
изађе
све
оно
што
је
читала
о
мукама
радничким
у
тим
јазбинама
послодавачким
.
Мица
и
Јелена
иђаху
неко
време
ћутећи
,
па
се
растадоше
и
свака
оде
својој
кући
.
Јелена
је
била
разочарана
у
својим
идеалним
замишљањима
о
уредништвима
,
о
штампаријама
,
које
је
она
сматрала
за
нешто
високо
,
нешто
узорито
,
за
некакво
гнездо
културе
и
просвећености
.
Из
тога
гнезда
,
замишљала
је
,
излетале
су
идеје
о
слободи
,
љубави
,
напретку
.
Замишљала
је
уредништво
као
какву
кошницу
,
у
којој
свако
ради
свој
посао
,
тихо
и
не
сметајући
другоме
.
А
оно
место
тога
некаква
мрачна
пећина
,
у
којој
се
чују
и
онако
гадне
речи
,
и
то
још
од
уредника
!
Па
како
се
они
мушкарци
понашају
према
женскињу
,
а
ово
се
још
смеје
!
Али
,
помислила
је
,
то
су
још
остаци
старога
друштвенога
поретка
,
који
ће
разрушити
људи
као
што
су
Дугић
и
Севић
.
И
ова
двојица
учинише
јој
се
велики
,
врло
велики
.
По
вечери
седе
да
ради
лекције
,
али
су
јој
у
глави
били
уредништво
и
штампарија
.
Лупа
машина
зујала
јој
је
у
ушима
.
Па
онда
смех
оне
девојке
,
па
уредник
и
његова
гадна
псовка
.
Згрози
се
.
—
Друштво
треба
разрушити
,
па
на
рушевинама
поставити
нове
основе
.
Али
треба
свет
убедити
у
потребу
преображаја
,
јер
,
видиш
,
она
девојка
се
не
само
није
наљутила
на
онога
непристојника
,
већ
је
,
судећи
по
њеноме
смеху
,
била
и
задовољна
.
А
можда
јој
је
заиста
и
било
пријатно
то
задиркивање
,
та
мушка
рука
.
Јелена
се
сети
неких
својих
снова
.
Осећала
је
како
је
подухвата
нека
ватра
,
као
да
јој
по
жилама
потекоше
пламенови
место
крви
.
Телом
јој
бујаше
нека
непојмљива
снага
,
распињаше
је
неки
бес
.
Собни
ваздух
гушио
ју
је
.
Стаде
крај
отворена
прозора
.
Тишина
,
изгледа
да
сви
спавају
.
А
она
не
спава
,
а
не
спава
зато
што
је
тишти
општа
друштвена
несрећа
.
Чудно
јој
је
било
да
читави
човечји
род
спава
,
не
осећајући
своју
несрећу
,
и
не
тражећи
јој
лека
.
Али
не
,
она
не
спава
,
не
спавају
ни
Севић
,
ни
Дугић
,
и
још
можда
оно
мало
напредних
људи
,
који
су
увиђали
оно
што
и
она
.
Не
спавају
они
који
ће
имати
права
да
буду
слављени
као
највећи
добротвори
човечанства
.
Да
се
међутим
Јелена
упитала
у
чему
се
састоји
друштвена
несрећа
,
шта
је
то
она
увиђала
и
шта
су
управо
хтели
ти
будући
„
добротвори
човечанства
“
,
не
би
ни
сама
себи
умела
да
одговори
.
Загледа
се
у
небо
.
Виде
милионе
звезда
како
мирно
светлуцају
,
час
засветле
,
час
гасну
—
баш
као
људи
који
гамижу
по
полутами
.
Запази
и
друге
звезде
,
јаче
,
интензивније
светлости
.
—
То
су
велики
умови
,
помисли
,
па
јој
опет
изађе
пред
очи
Јова
,
онако
достојанствен
и
озбиљан
,
удубљен
у
своје
мисли
.
Он
мисли
само
о
преображају
друштва
,
јер
ево
већ
скоро
три
месеца
како
она
трчи
око
њега
и
Севића
,
а
он
још
није
доспео
да
је
примети
.
—
Како
само
да
им
-се
приближим
?
питала
се
она
.
Из
њене
околине
нико
их
није
лично
познавао
,
а
сви
су
о
обојици
говорили
само
ружно
.
—
Мрзе
га
,
мислила
је
она
,
јер
га
не
разумеју
и
завиде
му
.
Али
је
он
,
Јова
,
велики
,
већи
од
свију
њих
.
—
Па
се
онда
сети
данашњег
свог
покушаја
у
уредништву
и
одвратности
коју
је
осетила
.
—
Ипак
ћу
отићи
још
једном
.
И
тражићу
баш
самога
Севића
.
У
том
се
сети
да
ништа
од
задатака
није
урадила
.
Врати
се
столу
и
поче
да
чита
,
али
јој
се
учини
огромна
неправда
што
мора
да
учи
ове
глупе
и
сувопарне
предмете
,
кад
су
јој
у
глави
и
у
срцу
онако
велике
ствари
.
Снажним
покретом
руке
склопи
књигу
,
духну
у
светиљку
,
свуче
се
и
леже
.
Заспа
после
дугога
превртања
по
постељи
.
Сањала
је
нешто
страшно
,
неко
крхање
и
рушење
,
огромне
пожаре
.
Одједном
се
виде
на
некаквој
високој
планини
,
не
,
није
била
планина
него
рушевине
.
Гле
,
није
сама
,
нешто
као
да
се
миче
испод
њених
ногу
.
Спусти
поглед
и
виде
Севића
,
који
јој
се
поклони
,
говорећи
:
—
Госпођице
,
свет
је
пропао
,
живео
свет
!
На
нама
двома
је
да
га
обновимо
!
—
А
шта
је
с
Јовом
?
упита
она
.
—
Славно
пропао
у
рушевинама
света
!
издекламова
Севић
,
хватајући
је
за
руку
.
Јелена
повуче
руку
,
али
осети
како
јој
под
ногама
задрхташе
рушевине
,
расклопише
се
,
и
она
и
Севић
полетеше
у
бездан
.
Пробуди
се
окупана
у
зноју
.
Превуче
руком
преко
чела
,
као
да
се
увери
да
ли
је
заиста
жива
,
будна
.
Сети
се
последње
сцене
у
сну
и
згрози
се
.
Не
,
неће
она
у
то
друштво
!
Она
мора
у
школу
,
а
кад
хоће
у
школу
мора
и
учити
.
А
за
сутра
није
ништа
научила
!
Устаде
,
упали
светиљку
и
поче
да
ради
.
До
сванућа
научила
је
све
и
израдила
је
све
задатке
.
У
души
је
осећала
неку
неисказану
лакоћу
,
као
неко
блаженство
.
ИВ
.
Прошло
је
неколико
дана
.
Јелена
је
марљиво
учила
своје
лекције
,
силом
се
отимајући
да
више
не
мисли
на
уредништво
.
Али
у
колико
је
више
дана
пролазило
,
све
ју
је
нешто
више
вукло
да
бар
оде
у
уредништво
,
само
да
види
шта
је
са
њеним
радом
,
који
још
никако
није
био
штампан
.
Увек
би
одложила
и
оставила
за
сутра
.
Мица
више
није
хтела
ни
да
чује
да
је
прати
.
—
Шта
ћеш
тамо
међу
оне
пропалице
?
говорила
јој
је
.
Видела
си
како
су
те
онда
дочекали
.
Уосталом
ти
иди
ако
ти
се
иде
,
само
мене
више
не
зови
.
Није
се
ишло
ни
Јелени
,
али
је
ипак
горела
од
жеље
да
оде
још
једном
,
последњи
пут
.
Једне
вечери
Јелена
заседе
и
преведе
,
с
тешком
муком
,
с
немачкога
једну
причицу
,
кратку
и
просту
.
Сутрадан
око
пет
сати
поподне
,
однесе
је
у
уредништво
.
Одважно
уђе
у
познату
капију
,
пажљиво
загледајући
врата
,
којих
је
било
лево
и
десно
.
Једна
беху
отворена
и
Јелена
спази
колутове
штампарске
хартије
.
Крај
прозора
виде
Севића
.
Срце
јој
задрхта
,
али
ипак
уђе
.
Није
видела
никога
сем
Севића
.
—
Господине
,
дошла
сам
до
уредника
омладинскога
дела
„
В
.
Журнала
“
.
Севић
подиже
главу
и
,
спазивши
лепу
престрашену
девојку
,
устаде
неспретно
са
расклиматане
столице
.
—
Ја
сам
,
госпођице
,
шта
желите
?
упита
он
ужурбано
.
—
Ја
сам
пре
неколико
дана
предала
уреднику
г
.
Павићу
један
свој
рукопис
,
па
сам
хтела
да
видим
шта
је
с
њим
,
а
донела
сам
и
један
превод
.
—
О
чему
је
тај
рукопис
?
—
Наслов
је
„
О
Богу
“
.
—
А
,
да
,
добио
сам
га
.
Мило
ми
је
,
госпођице
,
да
вас
познам
.
Рад
ми
се
необично
свидео
.
Чак
сам
га
показао
и
своме
пријатељу
г
.
Дугићу
,
који
назире
у
писцу
велику
јачину
духа
и
јаку
моћ
опажања
.
Рад
је
несумњиво
добар
,
или
је
бар
писац
пошао
добрим
путем
.
—
А
да
ли
ћете
га
штампати
?
упита
Јелена
бојажљиво
.
У
ствари
,
у
грудима
јој
се
разлевало
миље
због
похвале
.
—
Штампаћемо
га
,
штампаћемо
,
то
је
несумњиво
,
само
не
сад
,
већ
доцније
,
зимус
,
кад
је
много
пријатније
читати
такве
ствари
него
лети
.
А
шта
сте
нам
сад
донели
?
После
онако
ласкаве
похвале
Јелена
чисто
осети
неко
сажаљење
према
мршавоме
преводу
који
је
сад
донела
.
Али
није
имала
куда
,
разви
рукопис
и
предаде
Севићу
.
—
А
,
причица
,
врло
добро
,
врло
добро
,
повлађиваше
Севић
листајући
рукопис
.
Само
једну
примедбу
,
дозволите
.
Знате
,
ми
новинари
пишемо
само
с
једне
стране
табачића
,
то
је
због
слагача
,
па
бих
вас
молио
да
и
ви
тако
чините
.
Хвала
,
госпођице
,
будите
уверени
да
ће
нам
ваша
сарадња
бити
драгоцена
.
Али
извините
,
ја
вам
се
нисам
ни
представио
:
ја
сам
Севић
,
публициста
.
—
Ђорђевићева
,
одговори
Јелена
и
прими
пружену
јој
руку
.
—
Госпођица
је
студенткиња
,
не
?
упита
Севић
.
—
Нисам
још
,
ја
сам
матуранткиња
.
—
Дивно
,
госпођице
,
само
нас
немојте
напуштати
.
Ја
већ
рачунам
на
вашу
помоћ
.
Говорећи
ово
Севић
ју
је
пажљиво
загледао
.
Поглед
му
је
клизио
са
Јеленина
лица
на
разголићени
врат
,
а
одатле
на
пуна
,
узбуркана
прса
.
Очи
су
му
играле
,
као
да
су
хтеле
да
прозру
Јелену
скроз
,
кроз
хаљину
.
Глас
му
је
лако
подрхтавао
и
скоро
сваку
фразу
понављао
је
.
Јелена
се
осећала
нелагодно
под
тим
погледом
и
крв
јој
јурну
у
лице
.
Осећала
је
како
је
обузима
неко
чудно
осећање
,
како
јој
кроз
тело
струји
нека
слатка
топлина
,
као
да
јој
се
груди
подигоше
у
вис
.
Како
већ
нису
знали
ни
једно
ни
друго
о
чему
да
говоре
,
Јелена
климну
главом
у
знак
поздрава
и
окрете
се
да
пође
.
Али
,
у
забуни
,
пође
вратима
која
су
водила
у
унутрашњост
куће
.
—
Овуда
,
госпођице
,
прискочи
Севић
и
Јелена
осети
како
је
једна
рука
лако
додирну
око
паса
,
онако
као
што
чинимо
кад
хоћемо
некога
да
пропустимо
испред
себе
.
Јелена
тек
сад
пође
изласку
.
Кад
дође
до
врата
,
окрете
се
и
климну
главом
.
—
Збогом
,
рече
.
—
До
виђења
,
госпођице
,
и
не
заборавите
нас
,
одговори
Севић
,
који
је
беше
допратио
до
врата
.
Изишавши
на
улицу
,
Јелена
није
знала
на
коју
ће
страну
.
Онако
насумце
пође
ка
Теразијама
.
Осећала
се
као
у
вртлогу
,
а
неко
миље
прожимало
ју
је
од
пете
до
перчина
.
У
ушима
су
јој
још
непрестано
биле
речи
Севићеве
.
Па
се
сети
Севићевих
погледа
,
који
као
да
су
је
свлачили
.
Опет
јој
беше
некако
нелагодно
,
али
не
непријатно
.
Тај
поглед
,
мушки
и
дрзак
,
поглед
који
ју
је
палио
,
није
јој
био
непријатан
,
али
навика
да
такве
погледе
сматра
непристојним
није
јој
давала
да
дуго
о
њему
мисли
.
Кад
изби
код
сата
,
срете
две
своје
другарице
.
—
Шта
ти
је
,
Јелена
,
те
си
тако
црвена
.
Као
да
си
сад
из
казана
?
упиташе
је
.
—
Брзо
сам
ишла
узбрдо
,
па
сам
се
задихала
,
одговори
Јелена
,
решавајући
се
у
себи
да
ли
да
повери
слатку
тајну
о
томе
како
је
постала
сарадница
тако
великог
листа
као
што
је
„
Журнал
“
.
Али
се
не
усуди
,
знала
је
да
јој
другарице
не
би
после
дале
мира
.
—
Хоћете
ли
на
Калемегдан
?
упита
.
—
Идемо
до
књижаре
,
али
ако
хоћеш
можемо
и
до
Калемегдана
.
И
уђоше
у
-Михајлову
улицу
,
у
којој
је
већ
било
доста
беспослена
света
.
Пред
њима
се
одједном
указа
Дугић
.
Прав
као
бор
,
држећи
у
руци
штап
као
они
слепци
који
иду
без
вођа
,
ишао
је
не
гледајући
ни
лево
ни
десно
,
никоме
се
не
уклањајући
с
пута
.
Како
су
три
другарице
закрчиле
скоро
цели
узани
тротоар
,
Јова
ипак
мораде
да
скрене
мало
десно
,
али
се
очеша
о
ону
која
је
била
с
његове
стране
.
—
Клипан
,
рече
ова
.
—
Што
?
упита
Јелена
,
која
ту
погрду
схвати
скоро
као
увреду
за
себе
.
—
Што
не
пази
како
иде
,
него
ми
одвали
раме
,
и
девојка
метну
руку
на
горњи
део
груди
,
где
је
била
ударена
.
—
Па
случајно
,
бранила
га
је
Јелена
.
—
Случајно
,
а
што
тако
не
удари
кога
човека
,
него
само
нас
девојчиће
.
Ово
је
ваљда
десети
пут
да
ме
гура
.
—
А
што
се
и
ти
мало
не
склониш
с
пута
?
—
Па
добро
,
ако
му
се
ја
не
склањам
с
пута
друге
му
се
склањају
,
па
их
опет
очепи
.
Није
,
него
је
неваспитан
и
дрзак
.
И
другарица
наброја
више
случајева
,
да
се
Јова
показао
неваспитан
.
—
То
није
могуће
,
бранила
га
је
Јелена
.
Он
је
толико
озбиљан
,
да
и
не
мисли
на
те
глупости
.
Ето
и
на
Калемегдану
никад
не
шета
главним
стазама
,
већ
увек
најспореднијим
,
увек
удубљен
у
своје
мисли
,
нити
икога
гледа
.
—
Гледа
он
,
добро
гледа
испод
наочара
.
А
споредним
стазама
шета
због
тога
,
што
има
служавки
и
дадиља
,
које
„
случајно
“
гура
до
миле
воље
и
којима
добацује
разне
непристојности
.
Уосталом
нека
ради
са
служавкама
шта
хоће
,
а
ја
ћу
рећи
брату
да
га
мало
преслиша
.
Јелена
не
хтеде
више
да
говори
о
томе
,
јер
јој
је
било
непријатно
да
слуша
те
неоправдане
нападе
.
Опрости
се
и
оде
кући
.
Севићев
поглед
је
непрестано
осећала
на
себи
.
Миље
јој
је
струјало
кроз
тело
.
Поче
да
се
игра
са
малим
братићем
.
Малишан
,
ненавикнут
на
милошту
своје
велике
сестре
,
радо
је
пристајао
уз
њу
.
Својим
ручицама
чупао
јој
је
косу
,
прислањао
главицу
уз
груди
,
а
Јелена
се
подавала
томе
умиљавању
.
Одједном
уздрхта
сва
,
стеже
малишана
на
груди
,
стеже
га
толико
да
чу
како
му
крцнуше
кости
.
Дете
врисну
,
зачуђено
и
уплашено
,
а
она
га
брзо
спусти
и
утрча
у
своју
собу
,
па
се
онако
обучена
баци
на
постељу
,
грцајући
у
сузама
.
—
Ово
треба
удавати
,
ово
треба
удавати
,
рече
отац
матери
,
вртећи
главом
и
умирујући
расплаканога
малишана
.
Мати
не
одговори
ништа
,
али
и
она
некако
расејано
махаше
главом
.
В
.
Јелена
је
постала
ревностан
сарадник
„
В
.
Журнала
“
,
ревноснија
него
да
су
је
плаћали
.
С
муком
је
код
куће
преводила
поједине
ствари
или
је
што
писала
и
сама
,
тешко
с
почетка
налазећи
тему
,
ну
после
је
навикла
.
У
уредништво
је
ишла
свакога
дана
,
обично
око
пет
сати
по
подне
,
па
носила
какав
рад
или
не
.
Те
посете
су
јој
толико
биле
прешле
у
навику
,
да
се
,
кад
дође
уобичајено
време
,
није
могла
отргнути
.
Наравно
да
код
куће
нико
није
ни
слутио
о
тим
посетама
.
Јелена
је
обично
казивала
матери
да
иде
овој
или
оној
другарици
.
Сасвим
се
ослободила
са
Севићем
.
Били
су
постали
добри
другови
.
Навикла
се
и
на
његов
поглед
,
који
ју
је
још
увек
палио
и
сажизао
,
али
јој
није
био
непријатан
.
Навикла
се
и
на
његов
начин
говора
—
више
ачења
него
озбиљности
.
Севић
је
био
син
једнога
таљигаша
,
који
је
свог
коњића
и
таљиге
купио
новцем
што
га
је
стекао
као
тестераш
.
Отац
,
таљигаш
,
није
дању
никада
био
код
куће
,
од
ране
зоре
до
мркла
мрака
на
послу
,
по
вароши
.
Зарађивао
је
добро
,
али
је
добро
и
пио
.
Љубави
је
имао
само
за
свога
коња
,
а
за
своју
жену
и
децу
само
по
који
грош
,
псовке
и
батине
.
У
мркли
мрак
долазио
је
кући
,
тамо
близу
Новога
Гробља
.
Жена
и
деца
неби
се
никада
преварили
да
ли
је
баш
он
или
не
.
Псовка
и
само
псовка
.
Севић
се
уопште
није
сећао
да
је
од
оца
што
друго
и
чуо
,
као
што
не
би
знао
да
каже
да
ли
га
је
икада
видео
трезна
или
пијана
—
увек
је
био
једнак
.
Његов
улазак
у
кућу
личио
је
пре
на
стропоштавање
него
на
улазак
домаћина
.
Одмах
би
бацио
на
сто
динар
,
а
једио
од
деце
узимало
би
новац
и
боцу
и
трчало
по
ракију
.
Док
би
се
дете
,
после
неколико
минута
,
вратило
,
отац
би
питао
по
десетак
пута
,
љутито
и
вичући
:
—
Шта
ради
тај
магарац
?
Ваљда
је
неће
тек
сад
пећи
!
Дете
,
познавајући
оца
,
никад
му
не
би
само
предало
боцу
,
већ
би
је
дало
матери
.
Онда
би
отац
,
и
не
гледајући
децу
,
сео
за
сто
,
јео
и
пио
и
пио
и
јео
и
тешко
би
било
рећи
да
ли
је
пио
ракију
уз
јело
или
је
јео
уз
ракију
.
Мати
би
за
то
време
потрпала
децу
у
постељу
,
велику
и
заједничку
,
села
би
у
угао
и
не
би
скидала
поглед
са
свога
мужа
,
готова
да
скочи
чим
овај
само
дигне
очи
.
Отац
би
седео
неко
време
,
па
би
легао
и
он
,
разбацавши
делове
одеће
по
соби
.
Мати
би
све
покупила
,
сложила
на
столицу
крај
постеље
,
па
би
и
сама
легла
,
да
већ
зором
устане
,
скува
кафу
и
отправи
мужа
.
Мати
је
била
добра
жена
.
Лице
њено
,
жућкасто
и
свело
пре
времена
,
показивало
је
дугу
патњу
.
Волела
је
своју
децу
и
у
њима
је
тражила
утеху
за
разочарење
у
браку
.
Док
је
муж
таљигашио
по
вароши
и
зараду
испијао
по
разним
крчмицама
,
мати
је
прала
по
кућама
и
од
те
зараде
прихрањивала
своје
троје
дечице
.
Деца
су
,
и
ако
таљигашева
и
праљина
,
била
увек
чисто
одевена
.
Петар
је
изгубио
матер
баш
кад
је
свршио
основну
школу
.
Две
сестрице
биле
су
млађе
од
њега
.
Не
прође
ни
месец
дана
од
материне
смрти
,
а
отац
доведе
у
кућу
једну
младу
жену
,
која
га
је
,
изгледало
је
,
довела
у
ред
,
бар
за
неко
време
.
Није
више
одлазио
тако
рано
,
долазио
је
кући
на
ручак
,
а
увече
није
псовао
онако
као
раније
.
Па
је
и
чистији
био
.
То
затишје
мало
је
трајало
.
После
два-три
месеца
опет
поче
да
долази
полупијан
,
опет
поче
и
код
куће
да
пије
,
само
сад
тражећи
и
друштво
своје
нове
жене
.
Ова
се
спочетка
нећкала
,
па
се
после
навикну
.
За
децу
настаде
тешко
време
.
Петар
побеже
од
куће
поче
да
учи
типографски
занат
,
па
га
и
изучи
.
За
његова
шегртовања
млађа
му
сестрица
умре
,
а
старија
побеже
од
куће
и
ступи
у
службу
.
Петар
је
на
занату
био
врло
вредан
.
Све
своје
слободно
време
проводио
је
у
читању
разних
књига
,
а
учио
је
и
свршио
празничну
школу
.
Тако
је
дошао
до
своје
седамнаесте
године
,
постао
већ
свој
човек
,
способан
да
живи
од
свога
рада
.
Отац
му
је
међутим
био
умро
,
а
кућица
продата
за
дугове
.
Од
сестре
ни
трага
ни
гласа
.
Пође
и
он
у
свет
.
Где
је
био
и
шта
је
радио
—
то
нико
није
знао
,
нити
је
он
икада
о
томе
говорио
.
Кад
се
вратио
у
Београд
,
после
неких
десетак
година
,
био
је
већ
зрео
човек
,
дуге
косе
,
обријаних
бркова
,
са
дугом
црном
лепршавом
машном
,
са
извесним
знањем
рускога
и
немачког
језика
.
Ступи
одмах
у
„
В
.
Журнал
“
као
сарадник
,
где
је
био
примљен
не
због
каквих
великих
способности
,
већ
због
тога
што
је
био
задовољан
малом
наградом
.
Са
Дугићем
се
познао
негде
у
иностранству
,
бар
се
тако
мислило
,
ако
се
о
томе
уопште
мислило
.
Због
тога
пријатељства
ваљда
и
Севића
су
сматрали
за
анархисту
.
Јова
се
дружио
са
Севићем
за
то
,
што
га
је
овај
хвалио
до
небеса
и
преувеличавао
сваку
његову
реч
,
сваки
гест
.
Севић
је
веровао
у
Јову
као
у
каквога
идола
,
веровао
је
да
ће
он
учинити
нешто
велико
,
да
ће
извести
неку
велику
друштвену
реформу
,
па
је
ваљда
хтео
да
се
и
он
уз
њега
прослави
.
Њихову
пријатељству
ишло
је
на
руку
и
Јовино
сарадништво
на
„
Великом
Журналу
“
.
Долазећи
у
уредништво
,
Јелена
је
за
Севићевим
столом
врло
често
затицала
и
Јову
.
Спочетка
Јелена
није
смела
пред
њим
ни
уста
да
отвори
,
али
се
после
ослободила
и
врло
често
су
њих
троје
претресали
друштвене
прилике
у
земљи
и
на
страни
.
Јелена
је
не
слушала
него
гутала
Јовина
разлагања
о
разним
идејама
,
о
женском
покрету
и
другим
питањима
.
Она
је
каткад
износила
и
своје
мишљење
,
које
је
Јова
скоро
увек
обарао
једном
једином
реченицом
:
—
Ствар
стоји
друкчије
.
Па
би
онда
он
почео
причати
о
нечему
што
је
њега
интересовало
.
Тако
је
дошла
дубока
зима
,
са
хладним
данима
и
дугим
ноћима
.
Своје
школске
предмете
Јелена
је
радила
врло
мало
:
пред
први
час
и
између
часова
.
Није
било
чудо
што
је
првога
тромесечја
имала
више
двојака
него
свих
осталих
оцена
.
Отац
се
љутио
и
грдио
,
мати
саветовала
,
наставнице
су
се
чудиле
,
а
од
другарица
неке
су
јој
завиделе
,
а
неке
је
се
клониле
.
Једном
Јелена
баш
да
уђе
у
уредништво
,
а
Севић
испаде
пред
њу
.
—
Боли
ме
нешто
глава
,
па
бих
да
прошетам
.
Хајдемо
заједно
,
позва
је
.
—
Хајдемо
,
пристаде
Јелена
.
Пођоше
мрачним
улицама
у
разговору
.
Говорећи
о
овоме
и
ономе
,
дођоше
и
на
питање
брака
.
Севић
је
нападао
данашњи
брак
,
наводећи
да
је
неправедан
по
жену
и
неморалан
по
читаво
човечанство
.
Данашњи
брак
није
удруживање
двеју
јединки
,
сродних
по
физичким
и
интелектуалним
особинама
,
већ
стидна
трговина
.
Девојка
чека
да
је
неко
запроси
,
па
и
ту
игра
улогу
родитељски
пристанак
.
Данашњи
брак
није
заснован
на
слободи
удруживања
,
већ
се
девојка
просто
напросто
продаје
и
уз
њу
се
често
даје
још
и
„
приде
“
,
као
уз
какву
робу
.
То
„
приде
“
врло
често
има
већу
вредност
него
и
сама
девојка
.
Жена
у
браку
није
равноправна
,
већ
је
изложена
ћефу
и
прохтевима
мужа
,
има
просто
да
га
задовољава
,
да
му
пере
и
кува
.
Идеалан
је
брак
кад
у
њега
обе
стране
уносе
добру
вољу
за
заједнички
живот
,
кад
обе
стране
подједнако
раде
на
добру
породице
.
Идеалан
је
брак
од
прилике
као
неко
удружење
,
у
коме
сви
чланови
имају
подједнаке
дужности
,
подједнака
права
и
подједнаку
корист
.
У
Русији
има
пуно
таквих
бракова
и
сви
су
срећни
.
Споразумеју
се
двоје
и
то
је
све
.
Изостављене
су
оне
глупе
церемоније
око
венчања
.
А
у
случају
да
не
пристају
једно
уз
друго
,
није
им
тешко
растати
се
.
Јелена
га
је
слушала
и
најрадије
би
му
поставила
питање
,
да
ли
он
мисли
да
би
се
код
нас
нашла
девојка
која
би
смела
да
закључи
такав
брак
,
који
се
код
нас
не
би
уопште
сматрао
као
брак
.
Па
онда
радо
би
му
приметила
да
би
у
таквоме
браку
,
ако
човек
не
би
имао
високо
развијену
свест
о
дужностима
,
жена
,
натоварена
децом
,
била
на
милости
и
немилости
мужевљевој
.
Али
је
ћутала
,
бојећи
се
да
не
изгледа
глупа
у
очима
тако
паметна
човека
.
—
Благо
вашој
жени
,
кад
је
будете
имали
!
рече
.
—
Мојој
жени
?
Ја
је
нећу
никада
имати
,
јер
се
за
мене
,
као
ни
за
Дугића
,
не
може
овде
наћи
жена
,
одговори
Севић
.
Која
би
и
пошла
за
нас
?
—
Немојте
тако
говорити
.
И
за
вас
и
за
г
.
Дугића
имало
би
жена
и
у
нас
,
само
што
их
ви
не
видите
или
можда
нећете
да
их
видите
,
јер
су
вам
,
можда
мислите
,
недорасле
.
—
Не
,
госпођице
,
за
мене
овде
нема
жене
.
Мени
би
жена
била
другарица
,
помоћник
у
свима
пословима
,
а
има
ли
таквих
у
нас
?
Све
мисле
само
на
тоалете
и
на
провод
,
а
не
и
да
помогну
мужу
у
његовој
мучној
борби
.
Па
баш
и
да
се
нађе
нека
,
да
ли
би
се
одважила
да
пође
за
човека
мојих
убеђења
?
Несумњиво
је
да
и
овде
има
врло
умног
женскиња
,
али
мислим
да
нема
ниједне
која
не
одбацује
и
помисао
да
у
браку
,
место
благостања
,
нађе
борбу
за
опште
добро
.
Наше
женскиње
није
тако
васпитано
.
—
Значи
да
не
познајете
наше
женскиње
кад
тако
говорите
.
Има
и
у
нас
женскиња
,
које
је
,
ако
не
онако
умно
како
ви
замишљате
,
а
оно
бар
расположено
за
борбу
.
Таквоме
женскињу
ваља
још
само
муж
,
правичан
и
паметан
,
за
којим
би
оне
ишле
и
у
ватру
и
у
воду
.
Тако
у
разговору
били
су
дошли
пред
Калемегдан
.
Неосветљен
,
разголићен
,
чинило
се
као
да
спава
.
—
Хајдемо
да
прођемо
мало
и
по
Калемегдану
.
Ја
волим
ову
дубоку
тишину
.
Јелена
би
се
најрадије
вратила
,
али
није
умела
да
се
извуче
,
а
да
каже
да
јој
је
доцкан
није
хтела
,
јер
како
би
она
била
способна
за
што
веће
од
тога
да
се
задржи
мало
дуже
ван
куће
!
Прођоше
главном
алејом
до
шеталишта
према
Сави
.
Ту
,
испред
киоска
,
прођоше
поред
једне
клупе
,
свакако
заборављене
,
јер
су
све
остале
биле
однесене
.
Прошеташе
два-три
пута
горе-доле
,
погледаше
мало
Саву
и
Дунав
,
па
кренуше
натраг
.
Севић
се
заустави
пред
заборављеном
клупом
.
—
Да
седнемо
мало
,
колико
тек
да
одморимо
ноге
.
Седели
су
неко
време
ћутећи
.
Јелена
је
осећала
да
је
он
посматра
погледом
који
ју
је
палио
.
Осећала
је
да
је
тај
поглед
узбуђује
,
да
јој
уставља
дах
.
—
Ви
велите
дакле
да
у
нас
има
жена
,
које
би
везале
своју
судбину
за
људе
као
што
смо
.
Дугић
и
ја
?
упита
најзад
Севић
.
—
Верујем
да
има
,
одговори
Јелена
.
—
Ја
не
познајем
ниједну
,
настави
Севић
скоро
тужно
,
а
тако
бих
желео
да
имам
добру
другарицу
,
какву
ја
у
себи
замишљам
.
И
он
поче
живим
бојама
да
слика
живот
какав
је
желео
.
Речи
су
му
клизиле
са
усана
да
се
јелена
чудила
.
Био
би
то
најидеалнији
брак
у
свету
,
прави
узор
.
Јелена
га
је
слушала
,
опијајући
се
насликаним
лепотама
,
утапајући
се
са
свим
у
ту
будућност
.
Није
ни
осетила
како
ју
је
Севић
ухватио
за
руку
,
настављајући
причање
и
милујући
је
.
—
Али
од
тога
нема
ништа
,
настављао
је
Севић
,
јер
ја
пре
свега
никога
не
познајем
,
а
ниједна
ме
не
би
ни
хтела
.
Ја
сам
ружан
,
а
за
душу
и
срце
нико
и
не
пита
.
Јелена
је
ћутала
,
не
хотећи
да
растера
лепе
слике
,
које
јој
је
причање
Севићево
извело
пред
очи
.
—
Па
лепо
,
Јелена
,
настави
поново
Севић
,
ви
велите
да
и
у
нас
има
одважна
женскиња
.
Да
ли
бисте
ви
могли
да
одбаците
од
себе
своје
досадашње
васпитање
,
па
да
учините
по
срцу
и
својим
убеђењима
?
—
Ја
?
Ја
бих
,
мислим
!
одговори
Јелена
после
малог
затезања
.
—
Ох
,
хвала
вам
,
Јелена
,
хвала
!
викну
Севић
некако
пригушено
и
за
час
је
Јелена
била
у
његовим
рукама
.
Љубио
ју
је
по
коси
,
по
лицу
,
по
врату
.
Она
је
покушавала
да
се
извуче
,
али
ју
је
он
држао
чврсто
,
да
је
била
немоћна
и
да
мрдне
.
Он
ју
је
стезао
на
своје
груди
све
силније
,
да
јој
је
дах
застајао
.
Њу
је
одвратност
према
њему
нагонила
да
се
отима
,
а
опет
јој
је
у
његовим
рукама
било
тако
пријатно
.
Неко
дотле
непознато
осећање
испуњавало
ју
је
и
она
је
малаксавала
,
остајала
у
његовом
загрљају
,
и
ако
је
он
више
није
онако
чврсто
држао
.
Севић
је
још
дуго
,
држећи
је
у
загрљају
,
причао
о
својим
великим
плановима
,
говорио
је
како
ће
уз
њену
помоћ
стварати
чуда
.
Она
га
је
слушала
као
кроз
сан
.
На
Саборној
Цркви
искуца
девет
сати
.
Јелена
скочи
.
—
Лаку
ноћ
,
рече
,
морам
брзо
кући
.
Потрча
и
не
водећи
рачуна
о
њему
.
—
Чекај
,
отпратићу
те
!
чу
за
собом
Севића
.
—
Сама
ћу
,
морам
брзо
.
И
Јелена
потрча
.
Стигла
је
кући
сва
задувана
.
Пре
него
што
је
мати
и
могла
да
је
упита
где
је
била
досада
,
Јелена
,
чинећи
се
расположена
,
исприча
како
је
била
код
Мице
,
радиле
су
математику
,
па
су
се
и
саме
згрануле
кад
су
виделе
да
је
девет
сати
.
Истина
задржала
се
,
али
је
бар
и
све
задатке
израдила
.
Одби
да
вечера
,
рекавши
да
је
добро
ужинала
код
Мице
.
Оде
у
своју
собу
,
па
,
и
не
палећи
лампу
,
леже
.
Није
могла
да
спава
,
али
је
затварала
очи
,
враћала
се
на
Калемегдан
,
на
ону
клупу
,
бацала
се
Севићу
у
загрљај
,
слушала
га
.
Па
би
се
тек
тргла
.
—
Та
ја
га
не
волим
,
ја
га
не
волим
!
бранила
се
,
али
би
брзо
клонула
,
чинило
јој
се
да
је
у
Севићевом
загрљају
,
а
оно
дотле
непознато
осећање
поново
би
ју
обузимало
,
дрхтала
би
од
узбуђења
.
ВИ
.
С
тешком
муком
Јелена
се
за
неколико
дана
отимала
да
не
оде
у
уредништво
.
Она
није
волела
Севића
,
