онојтајној
бризи
која
је
мучи
;
он
је
то
опажао
и
није
јој
хтео
ништа
помињати
.
Он
је
њу
познавао
боље
него
икога
на
свету
.
Уосталом
,
њу
је
могао
познати
чак
и
онај
који
се
само
мало
с
њом
дружи
,
јер
она
је
била
отворена
,
и
сувише
отворена
,
због
чега
је
у
њином
друштву
,
ненавикнутом
на
отвореност
,
много
пута
страдала
.
—
Знаш
шта
,
ханум
?
рече
јој
муж
.
Данас
ћеш
имати
једно
лепо
разонођење
.
То
јест
,
вечерас
.
Иди
на
бал
код
госпође
Нисим
.
Она
се
зграну
:
—
Зар
сад
кад
сам
немирна
како
никад
нисам
била
?
!
—
О
,
била
си
.
И
ја
се
сећам
:
кад
кудгод
одеш
,
разгалиш
се
.
Иначе
,
како
би
легла
у
постељу
тако
немирна
.
Иди
.
Ја
ћу
чекати
...
Она
се
замисли
.
—
Има
ли
смисла
да
идем
на
весеље
кад
је
у
породици
туга
?
—
Каква
туга
?
Још
се
ништа
не
зна
.
А
мени
се
чини
да
ће
испасти
све
не
може
бити
боље
.
—
То
је
један
огроман
бал
.
Како
могу
ја
тамо
,
кад
немам
тоалету
...
А
волела
бих
да
видим
...
—
Обуци
шта
имаш
.
Ти
на
то
ниси
никад
гледала
.
То
је
као
понеки
у
Европи
,
како
прича
Мехмед
,
кад
не
може
да
узме
ложу
,
не
иде
у
позориште
.
И
у
вече
,
она
се
спреми
за
бал
код
госпође
Нисим
.
Очешља
је
једна
младотуркиња
,
онако
како
ју
је
била
очешљала
Елиза
за
Фатмину
свадбу
.
Њена
седа
коса
,
тих
дана
мивена
,
била
је
просто
сребрна
.
Црна
свилена
антерија
,
прављена
још
пре
дванаест
година
,
стајала
јој
је
врло
лепо
према
сребрној
коси
и
напудрованом
лицу
.
Једну
кутију
пудера
она
има
већ
четрнаест
година
,
—
метне
пудер
понекад
,
кад
пође
на
неку
свадбу
,
ноћу
.
И
тако
обучена
,
зави
се
и
седе
у
кола
с
мужем
...
Он
је
допрати
до
капије
,
па
се
одмах
врати
жући
,
а
она
уђе
у
двориште
,
или
у
један
велики
парк
,
који
је
опкољавао
једну
палату
на
самоме
мору
,
осветљену
мириадом
светиљака
те
је
личила
на
какав
чаробан
вилински
двор
.
Кад
је
дочека
домаћица
,
једна
богата
Јеврејка
,
њених
година
а
као
младица
,
толико
дотерана
и
дивно
обучена
,
и
уведе
је
у
ванредно
велики
салон
раскошно
намештен
и
јединствено
осветљен
,
она
се
збуни
.
Ту
је
представљена
Европа
у
миниатури
.
На
канабетима
,
у
наслоњачама
,
седеле
су
Енглескиње
које
живе
у
Солуну
,
и
из
Цариграда
,
дошле
за
овај
бал
,
и
једно
енглеско
женско
друштво
што
путује
за
Сирију
и
Египат
,
па
Францускиње
,
па
Белгијанке
,
и
Швајцаркиње
којима
је
матерњи
језик
француски
,
па
Немице
,
Италијанке
...
Све
су
у
балским
тоалетама
,
осим
онога
енглеског
туристичког
друштва
.
Те
Енглескиње
биле
су
у
путничким
костимима
са
шеширима
,
неке
у
капама
,
са
штаповима
(
унеле
их
у
собу
!
)
.
Ариф
се
збуни
видевши
први
пут
у
миниатури
Европу
.
Међу
странкињама
,
нарочито
међу
Енглескињама
и
Францускињама
,
она
је
имала
многе
своје
познанице
.
Домаћица
је
одведе
уврх
сале
и
посади
до
једне
енглеске
посланиковице
,
с
којом
се
она
упознала
у
Цариграду
,
и
која
јој
често
пише
,
дајући
јој
савете
:
шта
све
треба
да
ради
за
добро
своје
отаџбине
.
Од
свих
,
ова
дивна
жена
што
и
у
туђој
земљи
ради
на
хуманости
и
на
култури
,
Арифи
је
била
најближа
.
Први
пут
осети
један
неисказан
бол
што
су
те
жене
срећне
,
јер
су
кћери
културних
народа
.
А
шта
је
она
?
Туркиња
.
Може
бити
врло
културна
,
културнија
од
много
њих
овде
,
па
ипак
ништа
:
Туркиња
.
У
њену
културу
гледа
се
с
неповерењем
;
или
,
њена
култура
прима
се
с
резервом
.
Само
кад
је
познаду
.
Али
,
колико
је
њих
што
је
познају
?
Њена
дела
не
иду
ван
њене
домовине
,
јер
њен
језик
нико
не
зна
и
нико
не
учи
.
У
њеној
земљи
пакост
.
Она
се
сети
неких
типова
.
-Једна
мало
млађа
од
ње
а
још
девојка
.
Чепркају
по
делима
турских
жена
,
и
налазе
„
чулност
“
,
а
свака
је
од
њих
порочна
...
Док
је
она
,
ћутећи
,
седела
и
размишљала
,
тужна
,
у
собу
улете
једна
енглеска
девојчица
,
данас
дошла
у
Турску
,
и
узвикну
једној
од
путница
:
„
Мама
!
Пуно
је
двориште
црних
домина
!
“
Арифи
се
срце
следи
,
јер
се
сети
ко
су
то
.
Енглескиње
,
путнице
,
похиташе
,
јер
оне
кад
путују
хоће
све
да
виде
,
„
за
то
путују
“
.
И
Ариф
изиђе
с
њима
.
Одоше
на
једну
терасу
и
видеше
преко
дворишта
гомилу
„
црних
домина
“
.
„
Маске
!
“
...
Она
уздисаше
слушајући
узвике
енглеских
жена
.
И
рече
:
—
То
нису
маске
,
него
турске
жене
.
—
Dear
me
!
чу
се
један
узвик
изненађења
.
—
То
су
турске
сифражеткиње
,
рече
Ариф
.
—
Траже
право
гласа
?
!
изустише
Енглескиње
с
чуђењем
у
један
глас
.
—
О
,
не
!
'
Траже
право
сунца
,
изговори
Ариф
с
неисказаним
болом
,
и
оне
осетише
тај
бол
у
њој
,
па
је
више
ништа
не
питаху
.
Кад
се
развише
Туркиње
и
уђоше
у
салон
,
енглеске
путнице
занемеше
од
чуда
.
Јесу
ли
то
становнице
овога
прљавог
,
трошног
града
о
чију
су
калдрму
данас
хтеле
ноге
поломити
?
Да
,
то
су
његове
становнице
,
Туркиње
.
Погледајте
њино
богато
,
раскошно
одело
и
њин
накит
!
Нека
се
сакрију
и
Енглескиње
и
Францускиње
,
јер
ће
им
оне
купити
целу
тоалету
за
једно
зрно
бисера
из
огрлице
,
за
један
драги
камен
из
прстена
.
„
Што
не
оснујете
једно
женско
друштво
против
луксуза
?
“
рече
једна
Енглескиња
путница
,
и
то
све
друге
поновише
.
То
беше
мала
непажња
,
али
,
напослетку
,
Енглескиње
сматрају
да
на
то
имају
право
,
за
то
и
путују
.
.
„
Што
их
не
скупљате
и
не
говорите
им
,
да
се
некултурност
једне
земље
највише
испољује
у
раскошном
облачењу
и
кинђурењу
жена
?
“
рече
посланиковица
,
а
Ариф
осети
један
интензиван
бол
,
и
стид
,
и
никад
не
виде
колика
је
Туркиња
као
сад
...
Овде
су
биле
старотуркиње
,
три
пара
ортака
,
и
нове
,
многе
пашинице
дошле
из
Цариграда
,
с
кћерима
,
које
међу
собом
говоре
енглески
,
по
новој
моди
,
јер
француски
је
почело
поодавно
бивати
стара
мода
,
обично
.
Домаћица
је
женила
сина
,
и
по
обичају
немуслиманских
народа
који
живе
у
Турској
,
и
она
је
учинила
:
правила
је
једно
весеље
за
турске
жене
,
и
зато
није
звала
људе
,
него
само
жене
,
свих
источних
народа
што
живе
у
Солуну
,
и
странкиње
...
Странкињама
су
показани
ортаци
,
то
јест
по
две
жене
једнога
мужа
,
а
оне
су
их
радознало
гледале
...
Прозори
су
били
широм
отворени
,
те
се
чуо
шум
мора
,
видело
котрљање
звезда
и
месеца
на
његовим
таласима
и
осећао
јак
,
слан
и
топал
мирис
његових
вода
...
Све
су
гледале
која
је
најлепша
,
и
нашле
су
да
је
најлепша
једна
млада
Енглескиња
.
И
прошле
године
била
је
у
Турској
,
и
Арифи
ју
је
довела
Мадам
Макс
.
Плава
,
у
љубичастој
хаљини
,
округло
изрезаној
...
„
Хаљина
јој
изгледа
као
какав
егзотичан
цвет
из
кога
су
изишли
један
за
чудо
леп
женски
врат
и
једна
за
чудо
лепа
женска
глава
.
Ова
млада
жена
личи
на
лотосов
цвет
,
“
рече
Ариф
,
за
лепу
Енглескињу
што
је
једном
рекла
за
једну
лепу
Рускињу
,
а
једна
Францускиња
се
насмеја
и
изусти
:
„
Тако
упоређење
умела
је
наћи
само
једна
Ориенталка
“
.
Али
,
гледајући
је
дуже
,
Ариф
се
сети
описа
Хамилтонова
...
Он
описиваше
једну
Енглескињу
:
„
...
Као
да
је
створена
од
кринова
и
руже
,
у
погледу
боје
;
као
да
је
створена
од
воска
,
у
погледу
мишица
,
руку
и
грла
.
Лице
јој
је
најлепше
,
али
то
је
увек
једно
исто
лице
.
“
—
„
Лутка
!
“
проговори
Ариф
,
и
окрену
поглед
к
Францускињи
,
Мадам
Ажил
,
коју
једанпут
у
писму
помену
Мерсије
,
и
коју
њој
,
прошле
године
,
доведе
Мадам
Макс
.
Та
Францускиња
,
и
ако
је
лепа
као
лутка
,
није
личила
на
лутку
,
јер
је
имала
душу
.
Она
је
говорила
не
само
устима
,
него
и
очима
,
и
целим
лицем
,
и
сваком
цртом
на
лицу
.
На
овом
великом
балу
где
је
било
жена
толиких
нација
,
најлепшу
тоалету
и
најлепше
очи
имала
је
Францускиња
,
Мадам
Ажил
...
Особита
музика
испуњаваше
салон
.
Странкиње
су
играле
,
а
Туркиње
—
сироте
Туркиње
гледале
су
...
Наједанпут
,
Ариф
се
сети
оне
тајне
.
Сва
јој
крв
јурну
у
лице
.
Дође
јој
да
викне
странкињама
:
„
О
,
ви
срећне
жене
,
спасите
Емир-Фатму
!
“
Па
се
прибра
,
устаде
,
дубока
темена
направи
Енглескињама
и
Францускињама
,
и
изиђе
...
Кући
оде
пред
подне
,
и
затече
Фатму
...
.
—
Боже
мој
!
узвикну
пресрећна
љубећи
сестричину
.
Емир
,
срце
моје
!
Као
да
си
дошла
с
робије
где
ти
је
била
у
оковима
душа
,
говораше
,
па
јој
се
наједанпут
загледа
у
дубоке
лепе
очи
.
Она
се
сети
што
је
тако
гледа
и
рече
:
—
Слатка
тејзе
,
он
је
човек
према
болеснима
.
Ја
сам
истински
била
болесна
.
Имала
сам
страшан
напад
,
као
ти
,
тејзе
.
И
побледе
.
Јаком
вољом
прикупљала
је
снагу
за
довде
.
Сад
јој
се
учини
као
да
ишчезава
.
Клону
на
миндерлук
и
стаде
из
свег
гласа
викати
.
У
томе
су
биле
ушле
и
оне
три
нове
и
Мерсије
.
Све
потрчаше
око
ње
с
хладним
крпама
,
с
врућим
цреповима
,
са
сирћетом
и
етром
;
а
Мерсије
је
сву
раскопча
,
распаса
.
Све
су
летеле
,
као
да
им
је
страх
дао
крила
да
јој
помогну
.
„
Доктор
!
“
викну
она
онако
страшно
као
пре
неки
дан
,
јер
својим
уплашеним
очима
виде
смрт
.
Арифин
муж
отрча
по
лекара
,
и
лекар
брзо
дође
:
онај
ономадашњи
Грк
.
Њој
је
сад
напад
брже
прошао
,
зато
што
је
лекар
брже
дошао
и
слободио
је
.
Кад
се
сасвим
умири
,
лекар
рече
:
—
Откуд
ви
овде
,
ханум
,
кад
сам
вас
пре
неки
дан
видео
близу
Касумије
:
било
вам
је
„
прво
вече
“
?
Она
поцрвене
али
ништа
не
одговори
,
а
Ариф
рече
:
—
Била
је
удата
за
лудога
Осман-беја
,
доктор-ефенди
,
па
ју
је
отерао
.
—
Да
отера
овако
лепу
жену
!
чуђаше
се
лекар
гледајући
чежњиво
у
њене
као
снег
беле
груди
.
—
Први
пут
је
била
за
Мурад-Джемал-бејом
,
Цариграђанином
.
—
Аа
!
То
је
за
оним
Мурад-Джемал-бејом
што
се
јуче
...
—
Опио
,
прекиде
га
Ариф
,
и
даде
му
знак
очима
да
ћути
.
Јер
она
је
видела
да
Фатма
не
зна
да
је
пуцао
на
себе
,
па
кад
би
чула
сад
овако
слаба
,
могла
би
понова
добити
напад
.
Она
чу
„
да
се
опио
“
и
би
сасвим
равнодушна
;
само
,
при
помену
његова
имена
,
затрепта
и
поцрвене
,
а
њено
измучено
срце
опет
тренутно
брзо
залупа
,
и
препуни
се
топлином
и
љубављу
,
и
нежно
погледа
у
лекара
:
учини
јој
се
близу
,
као
свој
,
што
помену
њега
,
и
што
зна
да
он
постоји
.
А
нек
пије
...
само
да
буде
њен
.
Тај
дан
ништа
нису
питале
Фатму
;
оставиле
су
је
да
се
одмори
,
испава
.
Сутрадан
је
устала
кад
и
оне
,
и
с
чисто
светлом
бојом
лица
седела
с
њима
на
софи
и
све
им
је
потанко
испричала
.
—
Све
си
учинила
како
су
те
научили
твоји
учитељи
,
говорила
је
Ариф
и
смејале
су
се
.
—
Али
,
мене
не
гризе
савест
:
истина
сам
била
болесна
.
Само
ме
је
срамота
што
пуших
пред
старом
женом
,
свекрвом
,
а
нарочито
што
не
устадох
старцу
,
свекру
.
Ја
сам
друкчије
васпитана
.
Ја
устајем
на
ноге
чак
и
оној
сиротој
Емине-кадуни
с
искрпљеним
чаршафом
—
зато
што
је
стара
.
Боже
,
како
сам
могла
!
И
то
је
по
вашој
сугестији
.
—
Ја
сам
знала
да
ћеш
баш
заиста
бити
болесна
,
па
ме
је
било
страх
.
Боље
је
да
си
се
претварала
,
а
савест
не
би
гризла
твоју
учитељицу
.
Њему
је
жена
што
фес
,
капут
:
купи
га
,
понесе
га
,
изиђе
му
из
воље
,
баци
га
.
Ја
му
жалим
три
венчане
жене
,
нарочито
ону
што
је
отера
„
за
бакалске
кесе
“
,
а
највише
ми
је
жао
четврте
,
невенчане
:
то
је
његова
прва
жртва
.
Оне
три
нису
изгубиле
као
жене
ништа
,
она
све
:
у
кућу
јој
не
улазе
ни
оне
што
прерушене
иду
у
Димитријадосев
„
Салон
“
;
ни
оне
што
у
чаршији
код
Јевреја
чаршаф
,
пече
,
свилену
хаљину
,
златне
обоце
купују
—
телом
.
Нису
изобличене
,
па
се
праве
поштене
и
неће
у
кућу
„
непоштеној
"
.
Није
ми
жао
Осман-бејова
оца
:
како
је
васпитао
сина
?
Али
,
ја
те
нисам
слала
да
се
светиш
лудаку
.
Ја
нисам
ни
мислила
да
те
удајем
за
Осман-беја
,
него
за
Абдурахман-агу
,
али
Фахрије-ханум
...
"
—
Абдурахман-агу
ништа
не
би
наљутило
,
стар
,
отупела
му
осећања
,
а
треба
неко
да
му
трља
леђа
канфором
и
шпиритусом
и
да
му
кува
од
зове
теј
.
Ја
сам
такав
случај
видела
у
Скопљу
,
рече
Фахрије
,
и
све
се
засмејаше
осим
Мерсије
:
како
лекар
рече
„
онај
Мурад-Джемал-беј
што
се
јуче
...
“
и
како
му
Ариф
даде
знак
да
ћути
,
ова
млада
девојка
се
уозбиљи
и
готово
ни
речи
више
не
проговори
.
—
Њега
није
срамота
што
је
трећу
отерао
за
бакалске
кесе
,
него
што
му
је
четврта
отишла
онако
.
Како
ће
да
изиђе
пред
другове
?
!
О
,
сиромах
,
горд
,
јунак
,
мушко
!
Али
ти
си
,
душо
,
сад
слободна
...
Сад
си
распуштеница
Осман-бејова
,
и
можеш
за
кога
хоћеш
.
—
Да
ме
није
пустио
,
отерао
,
ја
бих
се
убила
.
А
сад
кад
сам
слободна
...
Она
не
доврши
,
застиде
се
,
и
узбуди
се
.
Ариф
,
смејући
се
,
рече
:
—
Да
те
удамо
за
Джемал-беја
?
Само
,
ја
нећу
да
проводаџишем
,
мени
то
не
иде
од
руке
.
—
Ја
ћу
,
рече
Фахрије
.
—
Или
Мерсије
,
рече
Фатма
.
—
Ја
...
не
...
не
могу
,
брањаше
се
Мерсије
,
и
покуша
да
се
насмеје
,
а
кад
не
мога
,
она
заплака
.
Оне
јој
се
узеше
смејати
што
плаче
.
—
Ја
и
да
могу
,
нећу
никад
више
да
отидем
Нурије-хануми
,
рече
Ариф
.
„
Оуи
,
с'ест
цомме
çа
.
“
Францускиња
из
Туркестана
.
Где
јој
лудој
паде
на
памет
зарицање
!
То
је
преживело
,
има
га
тек
понегде
,
код
простих
по
малим
градовима
За
чудо
нам
је
,
Емир
,
што
нам
ти
ниси
јавила
;
јер
ми
смо
пристале
за
једанпут
.
И
онда
,
била
је
вешта
старотуркиња
:
позва
нас
на
ифтар
,
спреми
нам
јела
каква
никад
нисам
окусила
(
њена
кухина
је
чувена
:
богата
а
friande
)
;
па
после
ифтара
,
за
време
доброг
варења
,
расположене
,
ми
уз
кафу
и
сируп
почесмо
разговор
и
договор
!
Попила
сам
пуне
две
чаше
сирупа
,
а
у
њ
је
Нурије
била
метнула
бенђелук
,
зацело
.
Да
кријемо
ово
,
иначе
ће
нас
нове
избрисати
из
списка
.
Да
је
прихваћен
мој
предлог
,
да
се
упути
на
рад
наш
слатки
Джемал-беј
!
Али
,
његова
тетка
и
сама
нерадница
,
па
и
мајка
,
проводила
се
,
а
за
рад
...
Фатми
би
жао
суте
и
свекрве
,
али
ништа
не
рече
.
—
Али
шта
ћемо
сад
?
Ко
сме
јавити
моме
зету
?
рече
Ариф
,
и
сети
се
мужа
:
њега
Ибрахим-Хасан-беј
воли
.
Оде
с
Мерсјом
у
двориште
к
мужу
,
човеку
од
педесет
и
једну
,
две
године
,
у
ловачким
хаљинама
,
који
вешаше
једну
мокру
ловачку
торбу
на
један
дуд
сав
у
сунцу
,
и
замоли
га
.
Он
испрва
неће
,
не
воли
да
се
меша
у
туђе
послове
;
али
кад
му
она
растужено
рече
:
„
Зар
ти
је
Емир
туђа
?
“
,
и
кад
му
Мерсије
прогука
:
„
Иди
,
слатки
Али
беј
течо
“
,
он
се
разнежи
,
и
похита
да
се
пресвуче
.
Док
се
он
пресвлачио
,
жена
га
је
учила
шта
ће
да
каже
„
Грому
“
:
да
је
његову
кћер
Осман
беј
отерао
.
—
Само
полако
,
лепим
,
душо
Али-беј
;
јер
ти
знаш
да
је
он
луд
,
љут
:
да
се
у
љутини
не
истрчи
са
„
нећу
је
,
не
примам
је
"
,
па
после
:
он
не
узима
речи
натраг
.
Али-беј
се
врати
брзо
,
као
да
је
прелетео
толике
улице
;
журно
уђе
у
собу
,
јер
није
знао
да
су
ту
нове
,
а
оне
с
Мерсијом
цикнуше
и
похиташе
по
своја
башјортиа
,
да
покрију
главу
.
На
лицу
му
се
смејала
радост
,
а
Ариф
нестрпљиво
рече
:
—
Шта
би
,
молим
те
?
!
—
Чудо
!
рече
он
весело
,
не
погледајући
у
туђе
жене
:
„
Па
лепо
,
отерао
је
,
нека
,
има
хвала
Богу
она
коме
да
се
врати
.
Кад
је
отерао
пашину
кћер
,
што
не
би
моју
!
Трећу
је
отерао
за
бакалске
кесе
,
четврту
што
није
устала
свекру
,
пету
ће
што
није
обрисала
нос
деверичићу
.
“
Жене
се
задовољно
насмејаше
.
Фатма
узвикиваше
:
„
Слатки
,
слатки
беј-течо
!
“
,
а
он
продужаваше
:
—
„
Како
је
почео
“
,
вели
,
„
до
четрдесете
ће
отерати
четрдесет
.
Он
луд
“
,
вели
,
„
а
има
подбадача
снаху
.
“
—
Каква
снаха
!
Снаха
му
је
за
текију
,
виче
Ариф
.
—
Па
шта
још
,
слатки
беј-течо
?
говораше
Фатма
грлећи
човека
који
је
воли
као
да
је
његова
,
зато
што
нема
своје
деце
.
—
Ништа
више
.
Да
те
водимо
оцу
.
—
Па
како
си
почео
?
Шта
ти
рече
зет
кад
ти
поче
?
упита
Ариф
.
—
Е
,
ја
више
нећу
,
рече
он
мало
набусито
,
јер
није
марио
за
дуг
разговор
.
„
Тај
човек
проглашен
је
за
најбољег
мужа
,
“
помисли
Фахрије
гледајући
га
,
и
чињаше
јој
се
неверица
;
јер
он
није
имао
нежан
изглед
,
и
ако
је
био
нежан
.
Још
исто
вече
,
они
одведоше
Фатму
оцу
.
Нене
и
мајка
биле
су
као
убијене
,
а
претварале
се
,
правиле
се
веселе
.
Оцу
је
било
страшно
,
а
смејао
се
,
пружајући
кћери
руку
,
да
је
пољуби
.
...
...
...
.
.
Прође
читав
месец
,
а
Фатма
још
не
чу
да
је
Джемал
пуцао
на
себе
,
да
се
ранио
,
па
је
ишла
око
зида
,
крадом
,
и
метала
око
на
отвор
.
Седела
је
по
читаве
часове
у
нениној
соби
,
гледала
кроз
кафез
:
свет
,
али
нема
њега
.
„
Да
није
на
путу
?
Да
није
болестан
?
Зашто
тејзе
не
пошље
Фахрије
хануму
сути
,
да
јој
каже
због
чега
сам
се
за
Османа
удавала
,
и
да
сам
распуштеница
?
“
Ни
слутила
није
зашто
тејзе
одлаже
за
доцније
,
док
јој
се
не
приближи
рок
кад
има
право
на
венчање
.
Не
зна
да
он
лежи
,
да
је
рањен
,
да
му
је
рана
опасна
.
Кад
би
знала
,
преварила
би
све
укућане
да
ће
да
иде
или
тејзи
или
на
Јалије
,
некуд
у
госте
,
а
отишла
би
сути
,
њему
,
своме
мужу
,
да
је
поред
њега
и
дању
и
ноћу
,
да
никад
не
трене
,
не
легне
,
да
му
она
рану
лечи
,
привија
,
да
га
негује
,
излечи
.
Он
јој
је
муж
пред
Богом
,
а
шта
је
се
тичу
људи
.
Али
од
ње
се
то
крије
зато
што
је
била
болесна
,
да
се
не
уплаши
,
да
не
падне
у
постељу
.
Осим
оца
,
цела
кућа
осећа
да
она
Джемала
још
воли
и
да
му
се
нада
.
Најпосле
Ариф
дознаде
да
је
Джемалу
сасвим
добро
,
да
је
рана
зарасла
,
те
исприча
Фатми
све
...
„
Ни
Бога
не
волим
овако
,
“
рече
без
страха
Господњег
,
кад
чу
страшну
и
пријатну
причу
.
Њој
је
и
пријатно
,
мило
:
ранио
се
због
ње
,
за
њу
.
Да
је
Осман
није
отерао
,
она
би
се
развила
,
развијена
би
прошла
турске
улице
,
отишла
Джемалу
,
пала
на
колена
и
молила
га
да
беже
у
свет
где
људи
имају
душу
.
Фахрије
оде
Нурији
.
Кад
је
Нурије
виде
,
смрче
јој
се
,
јер
она
је
чула
да
је
и
ова
Цариграђанка
радила
на
Фатминој
преудаји
.
Прими
је
врло
хладно
,
не
говорећи
с
њом
француски
као
други
пут
.
Али
ова
млада
и
лепа
турска
жена
прављаше
се
као
да
њену
хладноћу
не
опажа
,
те
весело
рече
:
—
Нурије-ханум
,
мужде
!
—
Мени
сад
није
до
Устава
.
—
Устав
,
не
још
...
Фатма-ханум
је
слободна
.
—
За
ово
четири
и
по
месеца
ја
сам
се
надобијала
„
слатких
поздрава
“
од
своје
суседе
;
а
сад
,
и
од
њене
кћери
ваљда
,
рече
Нурије
љутито
,
и
у
томе
дође
њена
сестра
.
—
Ханум-ефенди
,
мужде
!
весело
узвикну
Фахрије-ханум
поздравивши
пашиницу
теменима
.
—
Само
бих
дала
мужде
ономе
који
би
ми
вратио
срећу
сину
.
—
Онда
мени
,
ханум-ефенди
.
—
Ми
смо
све
чуле
,
и
да
се
преудала
,
и
да
се
оцу
вратила
...
отерана
.
Мој
несрећни
син
због
такве
жене
да
се
рани
.
Кад
је
чуо
да
се
преудала
,
три
дана
ништа
није
окусио
,
нити
је
ишта
проговорио
,
а
четврти
...
Богу
хвала
кад
рана
није
била
смртна
,
а
била
је
опасна
.
—
Ханум-ефенди
,
Емир-Фатма
удала
се
за
лудог
Осман-беја
због
вашег
сина
,
да
је
он
отера
те
да
узме
вашег
сина
:
она
воли
вашег
сина
.
—
Никад
Джемал
не
би
узео
ону
која
је
била
с
другим
.
—
Она
није
...
Била
је
болесна
...
После
није
устала
свекру
,
и
муж
је
отерао
пре
но
што
је
била
.
—
Ми
смо
чули
ту
причу
,
али
у
њу
не
верујемо
.
—
Ако
хоћете
,
мој
муж
довешће
вам
Осман-бејове
другове
.
.
Крије
се
од
њих
што
није
...
Ох
,
не
могу
даље
:
срамота
ме
!
узвикну
па
сакри
лице
у
руке
.
—
Mon
Dieu
!
Mon
Dieu
!
поче
узвикивати
Нурије
тапшући
,
и
наједанпут
нервозно
зацика
,
да
чује
Джемал-беј
.
С
њеном
веселом
циком
залајаше
њене
пудлице
,
Фидел
и
Мињон
,
и
запеваше
јој
канарине
.
—
Mon
Dieu
!
Mon
Dieu
!
Идем
Джемалу
да
му
однесем
радостан
глас
.
Сутрадан
је
,
за
љубав
Емирину
,
дошла
Ариф
.
Джемал
је
веровао
њој
,
али
ипак
се
није
развеселио
.
—
Лаж
,
Ариф-ханум
од
почетка
до
краја
.
Камо
срећа
да
је
знала
да
пијем
,
да
сам
протеран
,
да
ме
тетка
храни
као
инвалида
.
Кажите
њену
оцу
и
њој
:
да
ништа
немам
,
све
отишло
за
дуг
,
ја
сам
пропали
племић
,
принц
...
—
Они
знају
,
све
.
Она
каже
:
„
Кад
не
би
могао
радити
он
,
радила
бих
ја
,
па
бих
га
хранила
.
“
(
Он
поцрвене
и
обори
очи
.
)
„
Али
он
ће
радити
:
здраве
су
му
руке
и
ноге
,
здраве
су
му
очи
и
памет
.
“
Он
на
ово
ништа
не
одговори
,
већ
рече
задовољно
смејући
се
:
—
И
да
се
не
узмемо
,
ја
бих
био
ипак
срећан
:
за
мене
је
поднела
толике
жртве
.
Ариф
оде
и
однесе
Фатми
„
слатки
поздрав
“
.
Али
она
удеси
причање
тако
лепо
,
те
се
млада
жена
надала
.
Пашиница
рече
сестри
:
—
Джемал
се
насмејао
,
и
ја
морам
Богу
црну
жртву
:
заветовала
сам
му
се
.
Али
,
ја
немам
новаца
за
овна
и
свеће
(
свеће
сам
обећала
текијама
)
.
Хоћеш
ли
да
ти
продам
ону
своју
белензуку
са
сафирима
?
Ти
њу
волиш
.
Дај
ми
за
њу
колико
за
овна
...
Нурији
грунуше
сузе
.
—
Зар
твоја
сестра
да
...
поче
па
не
доврши
због
плача
.
—
Сестро
,
ја
сам
своје
проћердала
.
Што
се
тиче
жртве
,
Богу
је
онај
приноси
ко
му
је
обећа
.
—
Поклонићу
је
Емири
,
рече
Нурије
,
кад
узе
белензуку
.
Сутрадан
ујутру
,
у
Нурије-ханумину
дворишту
био
је
велики
црни
ован
—
с
вараклаисаним
роговима
и
црвеним
тракама
као
за
Курбан-Бајрам
.
Пашиница
пред
сведоцима
опуномоћи
једног
комшију
,
па
обоје
узеше
абдест
;
после
комшија
,
засукав
рукаве
,
удари
под
грло
живинче
(
ножем
за
„
курбан
“
)
:
шикну
црвена
,
врела
крв
,
запуши
се
и
обоји
зелену
траву
.
Касапин
овна
рашчеречи
,
а
пред
Нуријином
средњом
капијом
беху
неколике
Туркиње
у
искрпљеним
чаршафима
,
и
неколико
просјака
,
па
неки
доби
плећку
,
неки
врат
,
неки
бут
:
пашиници
остаде
само
леви
бубрег
...
Па
се
закла
још
један
ован
,
жртва
од
Нурије
:
он
се
посла
дервишима
,
и
у
текије
велике
,
ишаране
зеленим
воском
свеће
,
од
пашинице
,
мајке
Джемал
бејове
.
Кад
почастише
и
испратише
пуномоћнике
и
сведоке
,
сестре
уђоше
у
Мондије-Ханумин
bureau
,
где
за
писаћим
столом
сеђаше
Джемал
,
у
белим
,
лаким
хаљинама
,
бео
као
млеко
због
неизлажења
и
много
изгубљене
крви
.
Окренут
леђима
уласку
,
он
не
виде
мајку
и
тетку
,
а
занет
,
не
чу
шум
њихових
корака
:
загледао
се
у
неки
предмет
на
столу
,
весео
,
насмејан
.
Нурије
му
приђе
без
папуча
,
и
кад
виде
да
се
загледао
у
Фатмину
слику
,
припљеска
и
цикну
,
па
весело
рече
:
—
Mon
Dieu
!
Mon
Dieu
!
Он
се
трже
и
спонтано
рече
:
—
Проси
ми
Фатму
,
тејзе
!
А
његова
мајка
диже
очи
к
небу
и
рече
:
—
Нема
Бога
осим
Бога
,
Мухамед
је
послат
од
Бога
!
XИX
Кораном
прописан
рок
прошао
је
и
Фатми
и
Джемалу
,
јер
и
он
се
с
другом
ожени
,
да
би
стекао
право
.
(
Венча
се
с
Нуријином
робињом
,
па
је
одмах
пусти
.
)
Сад
може
да
се
узме
с
Фатмом
.
Да
она
хоће
за
Мурад-Джемал-беја
,
њену
оцу
казао
је
Али-беј
.
Али
у
грудима
тога
човека
срце
је
од
камена
.
Ни
молба
Али-беја
,
ни
брата
му
,
ни
сузе
материне
,
ништа
не
омекша
овај
камен
.
„
Примио
сам
је
,
а
не
дам
да
се
понова
удаје
за
пијаницу
,
пропалицу
и
протераницу
.
“
Мати
јој
,
осим
свога
и
мужевљег
рода
,
у
кућу
никога
не
прима
,
јер
јој
се
чини
,
ко
год
би
дошао
,
дошао
би
да
јој
се
свети
и
подсмева
.
И
љути
се
на
кћер
што
од
своје
матере
сакри
мужевље
пијанство
.
Пре
је
замерала
Госпођи
Аристид
што
су
њене
кћери
с
њом
као
с
другарицом
,
а
сад
жали
што
и
она
своју
није
тако
васпитало
.
Па
бар
да
је
протеран
због
политике
,
да
су
му
конфисковали
имање
„
реакционари
“
;
али
овако
:
он
убица
,
мајка
му
распикућа
.
Нурији
је
слала
најгоре
поруке
и
„
горке
поздраве
“
.
Једно
једино
дете
,
па
оваква
несрећа
,
оволика
срамота
!
Кад
се
сети
како
се
хвалила
,
дође
јој
у
земљу
да
пропадне
.
И
зар
се
не
нађе
нигде
пријатељ
,
да
им
каже
!
Чак
јој
није
пријатељ
ни
њена
сестра
од
тетке
.
Сви
су
знали
,
осим
њих
!
„
Никад
више
за
њега
па
макар
...
“
,
и
не
рече
„
па
макар
умрла
“
,
него
„
па
макар
се
не
удала
,
не
видела
више
крај
скута
мужа
“
.
Сваки
дан
је
изводе
у
шетњу
,
колима
,
а
и
пешке
;
некад
је
с
њом
нене
,
некад
робиње
.
Најчешће
иду
Арифи
,
па
оне
се
враћају
,
а
она
код
тетке
остаје
и
„
лежи
по
неколико
ноћи
“
;
с
тетком
се
шета
,
код
тетке
седи
ноћу
с
новима
,
с
онима
што
се
буне
и
што
буне
.
Ноћу
тишина
,
нигде
никога
на
улици
,
па
се
чини
да
и
по
кућама
све
живо
спава
.
А
оно
није
:
у
Старом
Солуну
,
у
овој
кући
жене
шенлуче
;
у
Новом
,
у
оној
вили
кују
завере
.
Код
Арифе
су
неко
вече
пуно
,
а
неко
,
оне
две
младе
Цариграђанке
(
трећа
је
умрла
)
,
Джемал-бејова
мајка
,
Фатма
и
Мерсије
.
Пре
две
вечери
не
развише
се
,
осташе
у
чаршафима
,
с
печима
посувраћеним
преко
главе
,
те
им
се
све
лице
видело
:
спремише
се
за
људе
.
Дођоше
мужеви
оних
двеју
нових
и
—
Джемал-беј
...
Джемал-беју
се
нису
надале
,
нарочито
Фатма
,
те
видевши
га
изненада
,
близу
себе
,
пред
собом
,
после
толиког
времена
,
она
се
заборави
и
засмеја
се
од
радости
,
и
,
збуњена
,
не
знајући
шта
ће
,
спусти
пече
на
лице
.
Ариф
и
нове
узеше
се
смејати
њеној
забуни
,
и
подигавши
јој
пече
,
бише
дубоко
потресене
:
њено
зарумењено
лице
облиле
су
сузе
.
Занете
њом
,
оне
и
не
опазише
да
им
је
из
собе
нестало
једне
другарице
,
најмлађега
„
начелног
пријатеља
“
.
„
Где
је
Мерсије-ханум
?
!
“
узвикну
зачуђено
Фахрије-ханум
,
пошто
намести
Фатму
према
Джемалу
,
и
пошто
се
за
тренутак
насладише
њиховом
забуном
и
љубављу
која
се
опажала
чак
и
у
вибрирању
Джемалова
гласа
;
а
Ариф
изиђе
из
собе
да
је
потражи
,
и
нађе
је
у
својој
соби
за
одмор
:
лежи
на
миндерлуку
,
с
чаршафом
,
ничице
;
подиже
је
:
лице
јој
је
мокро
од
суза
!
„
Мерсије
душо
,
ми
сад
треба
да
певамо
,
не
да
плачемо
:
саставићемо
их
брзо
.
“
Девојка
више
не
изиђе
ово
вече
,
а
сутрадан
:
пре
осам
била
је
код
своје
куће
.
Сви
су
говорили
француски
,
по
навици
да
крију
и
кад
немају
од
кога
.
Джемал-беј
слуша
жене
побуњене
више
од
људи
,
и
ништа
не
чује
,
јер
је
занесен
Фатмом
:
не
скида
очију
с
ње
,
лепе
и
узбуђене
,
с
чаршафом
а
откривена
лица
,
с
његовим
прстеном
на
белој
ручици
;
и
час-по
дође
му
жао
што
је
покрила
главу
не
само
од
она
два
младотурчина
,
него
и
од
њега
—
он
јој
није
муж
;
и
обузима
га
љубомора
кад
му
се
год
учини
да
она
слуша
некога
од
оне
двојице
,
док
говори
.
А
она
,
и
ако
седи
оборених
очију
,
осећа
његове
погледе
,
и
кад
су
на
њој
,
радује
се
,
а
кад
падну
на
коју
младу
побуњеницу
,
плакала
би
.
Како
је
чудно
,
страшно
то
ново
осећање
!
Како
је
ниско
!
Она
завиди
Фахрије-хануми
што
је
лепа
,
и
криво
јој
је
што
јој
је
глас
пријатан
.
И
чуди
се
,
што
траже
да
су
заједно
,
да
њини
мужеви
седе
с
туђим
женама
...
Људи
су
отишли
у
зору
,
а
жене
су
спавале
код
Ариф-хануме
.
Фатма
је
код
тетке
седела
петнаест
дана
;
Джемал
је
долазио
сваки
дан
,
и
непрестано
гледао
да
остане
с
њом
насамо
,
јер
га
је
почела
обузимати
љубав
,
страст
да
је
има
.
И
чим
она
пође
из
собе
,
он
иде
за
њом
,
да
је
љуби
,
али
ево
Ариф-хануме
...
Та
жена
,
што
жали
Зејну
,
са
својим
„
застарелим
погледима
“
о
моралу
не
да
да
се
њеној
сестричини
„
нелегалан
“
пољубац
спусти
ни
на
руку
,
а
камо
ли
на
лице
.
С
тога
,
понеки
дан
,
само
трчи
за
њом
,
кад
је
ту
Джемал
.
Она
све
види
,
и
смејући
се
виче
:
„
Тејзе
,
он
је
мој
муж
!
“
Једног
дана
,
обузет
страшћу
,
он
поче
викати
на
њихово
друштво
из
основа
рђаво
,
с
обичајима
,
који
су
њима
постали
закон
,
до
зла
Бога
изопаченим
.
У
том
тренутку
,
он
се
Арифи
учини
као
странац
,
па
,
као
добра
кћи
Турске
,
узе
бранити
чак
и
оно
што
јој
се
чини
најгоре
.
Она
,
космополит
,
са
странкињама
је
дотле
добро
,
док
јој
оне
не
дирну
у
њена
национална
осећања
.
—
Ја
ћу
да
је
испросим
па
ћу
да
је
љубим
као
вереник
.
Она
се
наљути
.
—
Сматраш
ли
ти
моју
кућу
за
честиту
или
не
?
Он
се
трже
,
и
рекав
Фатми
„
збогом
“
као
туђ
човек
,
обори
главу
и
оде
.
А
Фатма
рече
:
—
Тејзе
,
ја
ћу
молити
оца
.
Она
се
насмеја
.
—
О
,
кад
би
смела
!
Срамота
те
да
га
молиш
за
хаљину
,
а
камо
ли
за
мужа
!
—
Смем
,
тејзе
;
јер
,
шта
ми
може
?
Да
ме
затвори
,
или
убије
.
Али
,
заиста
,
срамота
ме
.
Дође
Ђулренги
и
рече
да
Ибрахим-Хасан-беј
зове
Фатму
,
не
може
сам
,
хануме
су
отишле
Рашиде-хануми
,
бејовој
сестри
од
тетке
:
Рашиде-ханум
је
на
умору
.
Фатма
бризну
у
плач
,
изненади
се
,
мада
зна
да
јој
је
та
тетка
одавно
болесна
,
па
се
спреми
,
и
седе
у
затворена
кола
с
робињом
.
Два
дана
седе
сама
с
оцем
врло
тужна
,
због
тетке
,
шаљући
робињу
,
по
двапут
на
дан
,
и
ако
је
далеко
,
да
види
како
јој
је
.
С
оцем
чак
ни
о
тетки
није
говорила
;
одговарала
му
је
на
питања
као
обично
,
и
ништа
више
.
После
јој
се
вратише
нене
и
мајка
и
казаше
да
је
болесници
боље
,
неће
умрети
.
Она
се
развесели
,
и
иђаше
по
кући
певушећи
,
мислећи
на
Джемала
.
Чини
јој
се
као
да
јој
је
пао
с
душе
један
терет
под
којим
није
смела
,
из
побожности
и
богобојазности
,
мислити
ни
на
оно
што
јој
је
најмилије
.
Видећи
је
веселу
,
мајка
и
нене
јој
обрадоваше
се
:
заборавила
је
Джемала
и
са
судбином
се
помирила
.
И
чуђаше
се
мајка
:
„
Како
сам
могла
и
помислити
да
моја
кћи
није
верна
Исламу
,
и
да
не
верује
у
к’смет
!
“
После
три
дана
опет
их
одазваше
:
Рашиде-ханум
је
на
умору
.
Она
оста
сама
с
оцем
понова
,
и
тако
се
растужи
како
се
растужују
осетљиве
жене
,
младе
,
њених
година
.
Гледа
ту
тетку
,
стару
,
која
ју
је
врло
волела
и
од
милости
је
звала
„
Фатуш
“
:
болесна
је
,
на
самртној
постељи
,
после
—
мртва
,
па
иде
по
кући
и
нариче
:
„
Слатка
моја
тетка
!
Слатка
моја
тетка
!
“
Бивало
је
тренутака
кад
сметне
с
ума
Джемала
,
па
кад
се
сети
,
чуди
се
:
шта
је
од
ње
смрт
начинила
!
Увек
је
на
њ
мислила
,
од
првог
виђења
.
Па
се
сети
да
га
је
била
заборавила
и
у
она
два
своја
напада
,
кад
јој
се
чинило
да
ће
умрети
,
и
би
јој
чудно
,
и
жао
.
Пред
вече
,
она
угледа
кроз
прозор
Ариф-тејзу
:
смакла
с
главе
чаршаф
и
скинула
пече
,
па
се
жури
.
Сва
претрну
:
„
Зацело
тетка
умрла
"
.
Не
смеде
истрчати
пред
њу
,
као
други
пут
.
Кад
Ариф
уђе
у
собу
,
она
је
не
смеде
питати
што
је
невесела
.
Тетка
се
расејано
с
њом
поздрави
,
а
она
наједанпут
рече
:
—
Моја
тетка
...
умрла
.
—
Кад
?
узвикну
изненађено
Ариф
.
—
Ниси
дошла
да
ми
јавиш
,
тејзе
?
!
—
Ја
за
Рашиде-хануму
нисам
чула
,
него
друго
...
*
—
Слатка
тејзе
!
—
Емир
душо
,
Джемал-беј
хоће
да
иде
.
—
Куда
?
упита
она
радознало
,
не
слутећи
шта
ће
чути
.
—
У
Европу
,
рече
тетка
без
устезања
.
—
У
Европу
!
узвикну
она
и
пребледе
.
—
У
Европу
.
Сутра
...
—
Тејзе
,
а
ја
?
.
.
—
Емир
,
а
ти
?
...
—
Тејзе
,
шта
ћемо
?
...
Она
слеже
раменима
и
поче
ходати
по
соби
.
—
Иди
,
тејзе
,
моли
мога
оца
за
венчање
!
рече
она
гласом
у
коме
су
се
осећале
сузе
.
Ариф
се
заустави
и
очајно
рече
:
—
Да
је
ту
Сафет
,
Шехназе-ханум
...
Овако
,
ја
се
бојим
...
—
За
живот
!
рече
Фатма
иронично
.
—
За
тебе
,
рече
Ариф
очајно
.
—
Нека
га
моли
теча
...
он
течу
воли
.
Тејзе
,
ако
теча
неће
или
не
сме
,
ко
сме
?
Да
идем
да
га
тражим
,
да
га
молим
,
да
му
љубим
скут
и
руку
!
Тејзе
,
зар
ја
никога
немам
?
Зар
сам
ја
на
овом
свету
сама
?
...
Не
могаше
више
,
не
даде
јој
плач
,
покри
лице
рукама
и
клону
на
миндерлук
.
Ариф
се
силно
растужи
и
,
гутајући
сузе
,
приђе
јој
,
седе
крај
ње
и
,
милујући
је
,
говораше
:
—
Душо
,
што
плачеш
?
Не
губи
наде
док
ти
је
твоје
тетке
.
И
ја
мислим
на
Али-беја
,
само
,
као
за
пакост
,
он
је
у
лову
.
Ја
мислим
да
ће
се
вратити
врло
доцкан
,
па
дотле
ће
ти
отац
лећи
...
Ја
ћу
видети
како
ћу
то
да
удесим
.
Идем
одмах
!
заврши
узбуђено
,
и
пољуби
Фатму
неколико
пута
,
па
посрћући
као
пијана
,
похита
без
„
збогом
“
.
Фатма
оста
сама
:
Ђулренги
је
с
ханумама
код
болеснице
.
Да
се
потужи
којој
слушкињи
?
Оне
које
су
је
очувале
,
умрле
су
;
овима
не
верује
.
Заборави
се
,
па
поче
гласно
:
„
Шта
!
Зар
довека
да
слушам
оца
,
и
да
га
се
бојим
и
удата
,
одавно
жена
,
док
год
је
он
жив
а
ја
немам
мужа
!
И
зашта
све
то
?
Што
треба
да
ме
храни
,
да
ме
одева
,
јер
ја
не
умем
радити
,
зарађивати
хлеб
...
Па
што
ме
није
спремио
за
живот
,
да
будем
самостална
?
Право
каже
тејзе
:
„
Ми
ћемо
дотле
са
страхом
изговарати
„
беј
,
ефенди
“
,
докле
год
нас
они
остављају
овако
неспремне
,
да
сашијемо
кошуљу
за
шесет
пара
,
да
исплетемо
кесу
за
грош
“
...
Уђе
у
своју
собу
,
и
сваки
јој
живац
затрепери
,
јер
се
сети
да
ће
он
у
Европу
!
...
„
Ох
,
он
ће
у
Париз
!
...
И
ја
ћу
с
њим
,
да
видим
те
дивне
градове
,
Париз
...
све
што
сам
из
књига
познала
и
лудо
заволела
,
што
ми
даје
животу
живот
...
Да
живим
као
европске
жене
!
...
“
Она
њих
познаје
,
Мадмоазел
,
Мадам
,
Мадам
Аристид
,
и
толике
друге
које
познаје
из
живота
и
из
романа
.
Њој
је
лако
:
она
зна
француски
,
она
је
као
Францускиња
,
по
свему
,
и
по
осећању
,
по
срцу
и
по
души
;
њена
права
отаџбина
је
Француска
,
мисли
и
хода
по
соби
нервозно
,
смејући
се
од
радости
што
ће
на
далеки
,
давно
жељени
пут
.
И
занесена
путем
,
не
сети
се
својих
,
чак
тренутно
заборави
с
ким
иде
!
Ишла
је
из
собе
у
собу
као
да
некога
тражи
да
му
каже
,
седала
је
уз
кафез
,
силазила
је
у
двориште
:
нигде
никога
.
„
Да
није
тетка
добила
напад
од
узрујаности
?
А
теча
,
као
за
пакост
,
у
лову
!
“
Упамтила
је
теткине
речи
,
па
колико
пута
помисли
на
течу
,
толико
пута
јој
дође
на
памет
„
као
за
пакост
“
.
Прође
доста
,
кад
се
чу
лупа
на
капији
.
„
Теча
!
“
изусти
,
и
ако
јој
срце
не
каза
да
је
он
.
Слушкиња
отвори
...
њен
отац
!
Она
устрча
уз
степенице
да
је
отац
не
види
напољу
:
ноћ
је
.
Седоше
да
вечерају
;
она
ништа
не
окуси
.
Отац
опази
да
је
расејана
,
те
помисли
да
се
уплашила
за
тетку
и
рече
јој
да
иде
да
легне
.
Она
оде
у
своју
собу
,
али
не
леже
.
До
поноћи
је
била
у
соби
сасвим
сама
,
а
отац
јој
је
још
седео
на
софи
и
пушио
.
Час
је
ходала
,
час
седала
,
метала
лактове
на
колена
а
главу
у
руке
,
и
наједанпут
скакала
и
ослушкивала
да
ли
иде
теча
,
па
кад
ништа
није
чула
,
изговарала
је
:
„
Отишао
је
у
лов
,
као
за
пакост
“
.
Најпосле
је
изашла
на
баба-финту
:
да
је
ближе
небу
и
Богу
ваљда
;
и
отворивши
врата
осетила
је
сву
свежину
ноћи
и
силан
мирис
орошене
,
влажне
земље
и
мора
у
даљини
које
је
бљештало
како
никад
досада
с
разливене
сасвим
беле
месечине
;
и
пун
месец
на
загасито
плавом
небу
био
је
бео
и
личио
је
на
округло
огледало
...
Она
је
изишла
на
терасу
и
бацила
очи
преко
црвених
кровова
,
мимо
бела
минара
и
црне
кипарисе
,
бацила
их
на
море
где
је
назрела
црне
сирене
,
лађе
.
Једна
ће
од
њих
сутра
викнути
и
домамити
њенога
мужа
!
„
Сутра
!
Сутра
!
“
шаптала
је
страсно
у
страсну
ноћ
,
кад
се
дрвеће
на
месечини
чинило
као
авети
а
пљуштање
шадрвана
као
црна
,
једнолика
јесења
киша
.
Јер
беј
је
покаткад
задржавао
воду
дању
;
ноћу
никад
,
да
му
пљушти
као
киша
,
да
га
успављује
.
Скоро
ће
поноћи
,
а
Солун
је
по
кућама
будан
;
пуно
звезда
на
небу
,
и
пуно
звезда
на
кућама
:
по
прозорима
,
од
свећа
су
се
чиниле
светлуцаве
жмираве
звезде
...
Из
даљине
се
час-по
чуо
оштар
писак
кларинета
.
На
тераси
,
ноћу
,
близу
неба
,
Фатма
осећаше
силно
,
дубоко
,
до
лудила
...
Кад
се
потпуно
прибра
,
свесно
бројећи
лупање
стражареве
палице
у
калдрму
:
так
!
так
!
так
!
...
шест
пута
,
она
тад
као
луда
полете
.
Трчи
низ
степенице
,
боса
,
у
белом
геџелуку
,
расплетена
,
задихана
,
и
иде
на
софу
.
Отац
јој
седи
,
сав
у
бело
,
без
свеће
,
на
месечини
,
пушећи
,
и
не
видевши
каква
му
кћи
изгледа
у
лицу
,
да
је
решена
и
на
живот
и
на
смрт
,
тихо
рече
:
—
Зар
ти
још
не
спаваш
,
Фатма
?
—
Не
спавам
,
отац
.
Он
ни
по
гласу
не
познаде
да
је
решена
и
на
живот
и
на
смрт
.
—
Ти
због
тетке
...
Спавај
,
она
неће
умрети
.
—
Отац
,
сви
су
те
молили
да
ме
удаш
за
Джемала
.
Он
испусти
чибук
и
погледа
кћер
разрогачено
.
—
Ја
га
волим
,
отац
.
—
Зар
да
те
удам
за
пијаницу
!
прибра
се
он
и
рече
.
—
Он
више
не
пије
,
отац
.
—
За
протераницу
?
—
Падишах
ће
га
помиловати
.
—
За
пропалицу
?
...
Чиме
ће
те
хранити
?
—
Радиће
...
Он
има
здраве
руке
и
ноге
.
—
Здраве
руке
и
ноге
су
за
амалина
.
—
Амалисаће
,
ако
за
њ
другога
рада
у
Турској
нема
.
—
Племић
амалин
!
—
Он
има
очи
...
он
зна
писати
...
—
Коме
?
Младотурцима
у
Паризу
?
рече
он
с
подсмехом
.
—
Има
занимања
и
у
Турској
за
њега
ученог
.
—
Јеси
ли
ти
,
кћери
,
при
свести
?
!
викну
он
наједанпут
,
кад
се
сети
да
тако
говори
с
њим
његова
кћи
,
она
која
га
досад
од
стида
није
честито
ни
у
очи
погледала
.
—
Камо
да
нисам
!
викну
она
гласно
;
после
додаде
понизно
,
нежно
,
тихо
:
—
Ја
те
молим
,
отац
.
—
Никад
то
неће
бити
!
узвикну
он
одлучно
.
—
Отац
!
Ја
хоћу
,
рече
,
а
у
њеном
женском
гласу
понова
се
осети
мушка
енергија
и
одлучност
.
—
Никад
то
неће
бити
!
загрме
он
,
па
скочи
и
диже
песницу
.
—
Ја
се
не
бојим
ни
Бога
!
викну
она
како
вичу
побуњени
.
Њему
се
диже
коса
на
глави
;
он
изусти
:
—
Алла
’
?
!
—
Ја
мрзим
Бога
,
зато
што
он
мене
мрзи
.
—
Алла
’
?
!
простења
он
и
пође
да
затвори
кћери
уста
.
Али
ова
се
измаче
вичући
:
—
Ја
пљујем
на
његово
име
,
на
оно
које
сам
везла
оцу
душманину
!
...
И
за
час
би
према
Левха
на
зиду
,
према
стиховима
из
Корана
,
где
је
некад
,
како
писаше
Госпођици
,
у
свакоме
стиху
видела
Бога
,
и
пљуну
—
замрља
се
реч
Бог
;
па
тада
једним
скоком
дође
до
кафеза
што
је
крију
од
њене
девете
године
,
који
су
јој
пре
кратког
времена
,
како
је
писала
Госпођици
,
били
толико
мили
,
јер
је
кроз
њих
гледала
Джемала
,
и
добивши
натприродну
снагу
,
својим
нежним
рукама
ухвати
решетке
,
повуче
их
,
—
срушише
се
:
две
дашчице
осташе
у
њеној
искрвављеној
десној
руци
...
Уместо
да
пође
к
њој
,
да
је
убије
,
њен
отац
измаче
се
од
ње
далеко
,
ухватив
се
обема
рукама
за
косу
накострешену
од
страха
.
Никога
није
било
у
кући
који
би
видео
овај
страшан
призор
.
Отац
стајаше
у
оном
положају
као
окамењен
;
кћи
се
гласно
насмеја
и
рече
:
„
Што
пљујем
на
оно
што
не
постоји
!
Бога
нема
!
“
,
и
пустивши
неколико
лудачких
гласова
,
уђе
у
своју
собу
.
Отац
за
њом
не
смеде
!
Не
леже
сву
ноћ
.
Ујутру
посла
по
Ариф-хануму
.
Све
јој
исприча
.
—
Није
,
зете
,
луда
,
не
бој
се
!
.
.
Кћи
ти
је
побуњена
.
—
Камо
срећа
!
Али
...
жена
побуњеник
,
то
је
нешто
ново
.
Буне
се
људи
против
стања
у
земљи
,
против
неправде
,
али
,
жене
!
...
Кад
имају
шта
јести
,
пити
;
кад
имају
у
шта
обући
се
;
кад
се
за
све
други
брине
...
На
мојој
софри
вечера
не
разликује
се
од
ифтара
.
Кад
каква
господска
свадба
буде
,
по
месец
дана
и
више
говори
се
о
оделу
и
накиту
моје
жене
и
кћери
.
А
она
да
виче
!
И
то
онаква
кћи
што
није
оца
слободно
ни
у
очи
погледала
!
...
Нећу
да
је
убијем
,
ни
да
је
бијем
,
већ
да
се
молим
Богу
за
њено
здравље
,
памет
.
Она
је
полудела
кад
пљује
...
ломи
...
виче
да
нема
...
Све
није
смео
изрећи
,
и
није
смео
да
је
види
.
—
Јеси
ли
икада
помислио
,
зете
,
да
ти
кћи
има
и
душу
,
не
само
трбух
за
јело
и
снагу
за
одело
?
рече
Ариф
смелије
него
икад
.
—
Шта
ћу
сад
?
викну
он
очајно
,
не
одговорив
свастици
на
њено
питање
.
—
Шта
ћеш
?
Удај
је
за
Джемал-беја
.
—
Никад
!
—
Допусти
,
зете
,
да
је
ја
водим
својој
кући
,
да
је
умирим
.
—
Како
да
је
пустим
болесну
...
луду
?
У
томе
,
њему
јавише
да
му
је
умрла
сестра
од
тетке
.
Он
се
промени
у
лицу
,
и
пошто
замоли
Арифу
да
не
оставља
Фатму
саму
,
оде
мртвацу
.
Али
Арифа
не
послуша
зета
.
После
његова
одласка
мало
поседе
код
Фатме
,
па
оде
.
Пред
вече
дође
,
али
не
сама
,
већ
с
једном
турском
женом
обученом
у
стар
,
искрпљен
чаршаф
.
То
је
била
прерушена
Нурије
.
Она
се
ни
у
соби
не
разви
.
Обе
су
говориле
с
Фатмом
француски
,
и
врло
тихо
,
а
једна
радознала
слушкиња
непрестано
је
улазила
и
излазила
.
После
су
ове
две
отишле
,
а
дошли
су
сви
Фатмини
...
Мајка
и
нене
ништа
нису
знале
,
јер
им
беј
није
хтео
казати
док
се
не
одморе
.
Фатма
је
много
плакала
и
била
је
изнурена
.
Оне
помислише
даје
таква
због
тетке
,
те
је
нежно
тешаху
,
и
послаше
је
да
легне
.
Она
оде
,
али
не
леже
,
и
не
свуче
се
...
Око
поноћи
,
кад
осети
да
цела
кућа
спава
,
она
се
обуче
у
Ђулренгијин
чаршаф
и
тихо
изиђе
из
своје
собе
.
Прошавши
кроз
предсобље
,
без
шума
,
она
се
заустави
код
изласка
и
покри
лице
рукама
,
па
се
врати
и
оде
до
ненине
собе
,
и
као
да
хтеде
да
уђе
у
собу
,
али
се
трже
и
саже
се
,
метну
чело
на
праг
,
после
се
подиже
,
прислони
лице
на
врата
,
и
заплака
...
Уз
врата
је
плакала
као
уз
какав
надгробни
споменик
,
па
их
је
целивала
,
и
отишла
уз
врата
собе
где
јој
спавају
родитељи
,
али
се
брзо
измакла
и
изишла
из
куће
и
из
дворишта
,
као
сенка
...
Пред
капијом
је
чекају
двоје
,
једна
жена
у
чаршафу
и
један
човек
у
јапунџету
,
с
капуљачом
на
глави
...
И
ако
је
месечина
као
дан
,
они
пођоше
с
фењером
,
да
их
не
би
зауставио
стражар
држећи
их
за
лопове
,
и
вођени
својим
дугачким
сенкама
,
одоше
уз
брдо
...
Пролазили
су
многе
криве
,
уске
сокаке
,
сасвим
пусте
;
из
белих
кућа
с
кафезима
,
опкољеним
високим
зидовима
,
чула
се
свирка
и
песма
:
хануме
још
нису
спавале
.
Стражари
су
их
загледали
,
због
капуљаче
на
глави
,
али
их
нису
заустављали
,
јер
су
имали
фењер
;
а
они
су
ишли
ћутом
,
као
духови
или
сени
умрлих
,
док
се
пред
њима
не
забеле
гробље
...
Као
да
ће
се
подићи
плоче
и
они
ишчезнути
под
тим
плочама
...
Али
они
су
ишли
,
ударивши
кроз
то
гробље
,
саплетали
су
се
у
коров
,
спотицали
се
о
оборене
споменике
покривене
високим
папратом
,
не
сећајући
се
да
су
ту
мртви
.
И
најпосле
скренуше
ка
једном
кућерку
што
се
бељаше
према
месечини
као
да
је
направљен
од
снега
,
и
уђоше
,
не
лупајући
халком
на
капији
.
.
На
једној
терасици
окренутој
мору
а
опкољеној
наровима
пуним
зрелога
црвеног
рода
,
затекоше
Джемала
и
његову
мајку
,
његова
два
друга
из
Париза
,
Турчина
,
и
њену
тетку
и
течу
,
и
једног
младог
имама
.
Оно
двоје
што
су
дошли
с
Фатмом
одмах
се
развише
...
То
је
био
један
Джемал-бејов
друг
и
Нурије
...
У
тишини
каква
је
обично
ноћу
у
овом
турском
крају
,
на
самом
врху
Старога
Солуна
,
изврши
се
венчање
.
Он
је
био
весео
,
а
она
тужна
;
у
црвене
нарове
над
својом
главом
гледаше
и
стресаше
се
као
од
крви
из
својих
шупљих
груди
...
Груди
јој
се
учинише
шупље
,
и
кад
се
из
даљине
зачу
зврјање
кола
...
У
та
кола
,
затворена
,
уђоше
један
обријан
Енглез
у
кратким
панталонама
,
са
шеширом
који
му
крије
очи
и
врат
,
и
једна
вита
Енглескиња
у
костиму
,
с
плетеном
белом
капом
и
плавичастим
дугачким
густим
велом
који
јој
крије
све
лице
...
А
кад
се
та
кола
кренуше
,
из
дворишта
овога
кућерка
наврх
Старога
Солуна
,
иза
капије
,
чу
се
један
оштар
крик
какав
пуштају
турске
жене
за
мртвачким
сандуком
најмилијега
,
па
се
све
утиша
...
Необични
путници
спустише
се
код
Ћемер-Капије
у
чаршију
која
спаваше
дубоким
сном
,
и
одвезоше
се
близу
мора
,
у
Хотел
д'Англетер
.
Ту
осташе
до
три
часа
по
подне
,
па
се
,
овако
обучени
,
укрцаше
у
један
велики
морски
брод
за
Марсељ
...
Истога
дана
,
у
исто
доба
,
Нурије
и
Алије
укрцале
су
се
у
један
брод
за
Цариград
.
Друга
је
година
како
Ибрахим-Хасан-беј
не
зна
где
му
је
кћи
.
Једни
говоре
да
је
у
Цариграду
,
а
други
...
Ах
,
шта
је
од
других
чуо
!
Чуо
је
да
му
је
кћи
у
Европи
.
Зар
у
том
нечистом
делу
света
нешто
од
њега
,
то
јест
цео
он
!
...
Што
год
би
у
кући
европско
,
он
растури
,
испродава
,
испоклања
,
спали
.
Колика
је
била
ватра
док
су
гореле
Фатмине
књиге
,
свешчице
,
писма
од
Госпођице
,
нарочито
романи
.
Хтео
је
да
подметне
који
роман
под
Нурије-ханумину
кућу
,
више
од
годину
дана
пусту
,
па
га
задржала
мајка
.
Стара
је
чула
од
Арифе
где
јој
је
унука
,
и
крила
је
од
свакога
,
чак
и
од
снаха
,
и
од
синова
,
своје
деце
.
Она
ока
не
суши
за
њом
,
коју
је
чувала
као
дадиља
и
васпитавала
као
мајка
.
Како
ју
је
васпитала
,
тешко
њој
!
Па
извињава
себе
:
није
била
сама
.
„
Ја
стара
Азијатка
према
младој
Европљанки
била
сам
што
нем
човек
према
грому
.
“
Код
две
унуке
остаде
без
унуке
...
Јесен
је
,
позна
,
оголела
као
просјакиња
;
црну
влажну
земљу
покрива
жуто
,
мртво
лишће
;
по
крововима
,
с
којих
се
цеди
вода
,
и
по
сасвим
голом
дрвећу
скупљају
се
чавке
;
по
који
кров
зацрни
се
као
да
је
покривен
црном
чохом
...
Пре
три
дана
,
дувао
је
хладан
влажан
јесењи
ветар
,
и
час
се
чинио
као
нечије
церекање
,
а
час
као
јецање
и
запевка
;
црна
,
једнолика
,
дугачка
јесења
киша
лила
је
из
ниског
оловног
неба
.
На
Јалијама
,
тога
дана
,
крај
мора
,
с
музиком
таласа
о
животу
и
вечности
,
гасио
се
један
живот
—
умирала
је
Мерсије
...
Јутрос
Ибрахим-Хасан-беју
дође
из
Европе
,
из
Париза
,
писмо
и
аманет
!
На
писму
адреса
прво
француски
,
после
турски
:
„
Ибрахим-Хасан-беју
,
близу
Алаџа-Имарета
“
...
И
он
познаде
рукопис
.
Аманет
:
женско
дете
од
три
месеца
!
И
писмо
и
аманет
донесе
му
једна
странкиња
,
говорећи
му
језиком
који
он
није
разумевао
,
а
који
је
његову
уху
добро
познат
.
.
Руке
су
му
се
тресле
кад
је
отварао
писмо
...
Отац
,
опрости
ми
.
Међу
ђаурима
сам
више
од
годину
дана
,
али
се
нисам
пођаурила
:
покривам
главу
,
молим
се
Богу
по
нашем
закону
.
Волим
мужа
и
чезнем
за
родитељима
.
за
онима
који
су
ми
живот
дали
и
за
оном
која
је
тај
живот
неговала
.
И
плачем
.
Међу
нама
се
нађе
дете
.
То
је
крв
Джемалова
и
моја
,
али
то
је
и
твоја
крв
.
Ја
ти
кћер
шаљем
уместо
мене
.
Ти
јој
име
дај
.
Ти
је
васпитавај
;
али
,
не
као
мене
.
Криј
од
ње
дању
сунце
,
ноћу
свећу
,
и
она
ће
се
осећати
срећна
.
То
што
ви
толики
богати
муслимани
чините
(
једва
неки
из
љубави
према
просвећености
,
сви
из
сујете
)
,
прерано
је
.
Прерано
је
за
нашу
мрачну
земљу
,
за
наше
потпуно
непросвећено
друштво
.
Отац
,
ви
зидате
кућу
с
крова
.
Ви
приносите
браду
к
пламену
.
У
мутну
реку
ви
изручите
крчаг
воде
с
бистрога
извора
,
и
река
је
,
наравно
,
опет
мутна
.
За
просвећење
својих
кћери
ви
дајете
златне
лире
,
а
за
просвећење
туђих
кћери
ви
не
дате
ни
бакарне
аспре
.
Кажњавате
се
за
себичност
...
Чувај
ми
кћер
,
отац
,
и
опрости
ми
!
И
мајка
нек
ми
опрости
,
и
нене
,
добра
моја
нене
!
.
.
Не
могу
више
,
слова
ми
се
замрљавају
сузама
...
И
ово
црвено
,
то
су
сузе
,
није
крв
...
Збогом
,
отац
,
опростите
ми
сви
!
Кад
хтедох
затворити
писмо
,
ветар
духну
и
унесе
у
моју
собу
један
жут
багремов
лист
.
Тај
лист
ме
подсети
на
мене
.
Он
прочита
писмо
и
—
прими
дете
;
али
нареди
да
се
то
„
ђаурско
копиле
“
однесе
у
приземље
,
међу
слушкиње
,
да
га
он
не
види
,
да
му
не
чује
плач
.
—
Да
му
дамо
име
,
сине
,
вели
му
мајка
грцајући
у
сузама
.
—
Зар
муслиманско
име
ђаурском
копилету
?
—
То
је
крв
твоје
крви
.
—
Копиле
!
—
Није
копиле
,
сине
:
Джемал
и
Фатма
венчани
су
.
—
Ја
то
венчање
не
признајем
.
—
Али
га
признаје
Бог
.
—
О
,
мајчице
,
да
ниси
и
ти
жена
,
ја
бих
рекао
:
„
Сад
видим
да
и
жене
нешто
знају
“
.
Лепо
ми
ти
рече
.
Заиста
,
да
је
знала
само
за
Коран
,
да
је
свирала
само
у
деф
,
зар
би
се
бунила
,
зар
би
пљувала
на
Левха
,
зар
би
ломила
кафезе
,
зар
би
бежала
у
свет
?
...
...
...
...
...
Дете
је
било
у
приземљу
,
међу
слушкињама
,
и
неговала
га
је
баба
.
А
кад
му
се
загледа
у
паметне
очице
,
прабаба
се
нада
да
ће
из
њих
прочитати
,
како
је
њеној
унуци
.
Али
те
очи
су
све
виделе
а
ништа
не
знају
.
Узму
да
је
миришу
и
да
јој
говоре
:
„
Девојко
наша
,
ти
нам
већ
и
гучеш
,
а
још
имена
немаш
!
“
Оне
плачу
,
а
беј
се
јуначи
,
прави
се
да
не
мари
;
а
овамо
:
чим
неко
лупне
халком
на
капији
,
он
сав
претрне
.
Један
дан
дође
му
телеграм
,
а
кад
га
је
отварао
,
руке
су
му
се
тресле
као
кад
је
отварао
писмо
.
Ибрахим-Хасан-беју
,
близу
Алаџа-Имарета
Солун
.
Данас
у
зору
умре
Фатма
.
Мурад-Джемал
.
—
Ха
!
ха
!
ха
!
грохотом
се
он
насмеја
,
као
да
смехом
хоће
да
дозове
мајку
и
жену
.
Оне
дотрчаше
.
—
Шта
ти
је
?
!
узвикнуше
оне
престрављено
погледавши
га
у
лице
које
беше
страшно
.
—
Депеша
...
ено
...
Умрла
Фатма
.
Баба
зајаука
,
мајка
се
онесвести
,
она
тврда
срца
мајка
.
Он
седе
на
миндерлук
,
као
да
га
ноге
не
држе
,
