затри
месеца
у
напред
.
Али
можда
би
се
могао
наћи
други
излаз
.
Како
би
било
да
покушају
они
преко
свога
старца
,
да
му
набаве
новаца
.
Кнез
је
сад
пунолетан
,
и
сад
би
ствар
већ
лакше
ишла
но
пре
.
Он
има
приватних
добара
и
на
њих
би
се
могла
ставити
интабулација
.
Примање
би
било
обезбеђено
,
а
корист
би
била
очигледна
,
кнез
би
био
дупло
обвезан
.
Ратку
се
допадала
ова
замисао
.
Налазио
је
незгоде
само
у
томе
,
што
би
било
тешкоћа
на
случај
да
се
кнез
узјогуни
,
па
не
хтедне
лепим
начином
вратити
дуг
.
За
тај
случај
веома
би
незгодно
било
вући
се
по
суду
.
—
Тада
би
се
примање
пренело
на
другога
,
за
какву
страну
фирму
—
примети
Растислав
.
Растислав
извуче
из
џепа
бележник
,
прелиста
га
на
једном
месту
застаде
.
—
Да
,
знао
сам
да
има
још
ствари
о
којој
сам
мислио
да
се
разговарамо
.
Један
наш
пријатељ
бацио
ми
је
пре
десетак
дана
једну
веома
лепу
мисао
.
У
нас
се
већ
давно
осећа
потреба
,
да
се
отресемо
ове
збрке
у
нашој
новчаној
системи
.
Нашу
су
земљу
преплавили
сребрни
новци
најгоре
врсте
.
Била
би
,
истинска
,
корист
за
државу
да
се
те
збрке
једном
ослободимо
,
па
се
уведе
једноставна
,
десетична
система
новаца
,
као
што
ће
се
морати
завести
и
у
мерама
.
Том
приликом
при
побијању
вредности
новцу
,
који
сад
оптиче
у
земљи
,
дала
би
се
зарадити
лепа
крајцара
.
Ствар
би
требало
држати
у
тајности
,
а
овамо
спремити
цео
план
,
како
се
има
извести
истискивање
стране
монете
.
Ови
стари
новци
хемијски
би
се
анализовали
,
да
се
види
колико
чиста
сребра
има
у
њима
и
колика
им
је
права
вредност
.
Кад
се
то
зна
,
а
у
напред
је
познато
и
то
,
докле
ће
се
ићи
у
побијању
поједине
монете
,
онда
је
ту
рачун
лак
,
како
се
и
колико
се
на
томе
послу
може
зарадити
.
И
ту
је
зарада
огромна
!
—
Да
бог
поможе
!
Ти
данас
изнесе
толико
ваљаних
ствари
,
да
би
срећа
била
кад
би
се
и
половина
од
њих
могла
остварити
рече
Ратко
.
Ратислав
је
био
мишљења
да
се
све
може
остварити
,
а
не
само
половина
.
Ту
нема
никаквих
фантазија
;
све
су
то
ствари
позитивне
и
с
рачуном
истакнуте
.
Скачући
с
предмета
на
предмет
,
пролазећи
од
општих
на
приватне
,
и
од
приватних
на
опште
послове
,
два
пашанца
још
су
дуго
разговарала
.
Сунце
је
већ
било
у
велико
нагло
на
заранке
,
кад
два
државника
изађоше
упоредо
из
Раткове
капије
и
пођоше
уз
друм
,
засађен
високим
јабланима
и
брснастим
кестеновима
.
ГЛАВА
XXИИ
.
Прва
немилост
.
Растислав
је
стајао
до
прозора
и
замишљено
грицкао
усне
.
Ово
је
већ
шеста
година
како
он
кнеза
познаје
,
непрестано
је
с
њим
и
још
га
никад
није
видео
овако
оштра
и
пакосна
.
Но
што
је
Растислава
понајаче
болело
,
било
је
то
,
што
је
на
махове
и
сам
осећао
да
кнез
понегде
има
право
.
Међутим
,
сав
зајапурен
кнез
је
ходао
по
соби
крупним
корицама
,
непрестано
је
гледао
у
земљу
и
непрестано
је
говорио
.
Застајао
би
само
онда
кад
је
хтео
да
упали
нову
цигару
,
а
међу
тим
патос
око
њега
сав
је
био
покривен
целим
тек
начетим
цигарама
.
Мутимир
је
горко
пребацивао
Растиславу
да
се
у
свима
државнима
пословима
руководи
само
једном
једином
мишљу
:
—
да
се
одржи
на
власти
.
Отаџбина
,
општи
интереси
,
династија
,
напредак
,
све
су
то
празне
речи
,
прост
заклон
за
неизмерно
властољубље
заљубљено
у
себе
сама
.
—
Причате
ми
како
је
земља
нуна
непријатеља
моје
династије
,
како
завере
избијају
на
све
стране
,
како
би
мој
пад
сутра
био
готов
да
ме
не
брани
ваша
голема
приврженост
,
ваша
голема
мудрост
и
ваше
зрело
искуство
.
Па
лепо
,
то
би
значило
да
се
ја
овде
силом
држим
!
—
Па
мислите
да
није
тако
?
—
пресече
га
Растислав
.
—
Не
!
Не
сумњам
ја
у
ваше
речи
.
Верујем
све
што
кажете
;
верујем
чак
да
ствар
стоји
горе
но
што
је
ви
представљате
—
али
ако
је
све
то
тако
,
зар
ја
морам
бити
овде
?
Ево
ја
нећу
силом
да
владам
;
не
тражим
од
вас
услуге
да
ме
на
зор
држите
.
Ако
цео
народ
хоће
другу
династију
,
ево
,
хоћу
је
и
ја
.
Нека
дође
,
ја
ћу
се
уклонити
;
па
и
опет
,
и
опет
—
не
треба
ми
ваша
заштита
и
ваше
спасавање
.
—
Из
вас
говори
инат
!
Један
владалац
не
може
тако
мислити
.
Кад
би
владаоци
тако
лако
уступали
престоле
,
ни
једна
династија
не
би
могла
саставити
ни
педесет
година
владавине
рече
Растислав
мирно
.
Но
кнез
као
да
није
ни
слушао
шта
он
говори
.
Продужујући
даље
отоич
започету
мисао
,
он
живо
настави
:
—
Јес
,
не
од
ваше
,
већ
ја
нећу
да
живим
ни
од
чије
милости
.
Ја
хоћу
једном
да
знам
:
седим
ли
ја
на
балканијском
престолу
по
праву
наслеђа
,
но
заслугама
мојих
предака
,
једном
речи
,
као
што
наш
народ
вели
,
висим
ли
ја
о
свом
пикљу
или
ме
на
овом
месту
држи
ваша
милости
и
ваша
добра
воља
...
Кратко
,
јасно
,
мора
једном
да
се
зна
;
г
.
председниче
,
ко
је
овде
старији
по
власти
?
ко
заповеда
—
ко
слуша
?
—
Наопако
би
то
било
,
кад
би
ти
односи-тек
сад
имали
да
се
расправљају
и
регулишу
:
;
но
богу
хвала
није
тако
.
Устав
и
закон
давно
су
то
одредили
;
обележен
је
свачији
делокруг
,
и
односи
власти
сасвим
су
јасни
—
примети
Растислав
.
—
Устав
и
закони
мртво
су
парче
хартије
.
Ја
гледам
шта
у
ствари
бива
.
.
И
кнез
је
сад
почео
живо
набрајати
како
му
Растислав
прави
сметње
на
сваком
кораку
,
не
да
ништа
да
буде
по
његовој
—
кнежевој
—
жељи
;
хоће
у
свему
да
је
његова
старија
;
не
може
по
својој
вољи
ни
једног
официра
да
аванзује
.
Окружили
су
га
шпијунима
и
прате
му
сваки
корак
.
Он
неће
више
да
трпи
те
стеге
.
Растислав
је
доказивао
,
да
њему
лично
ништа
не
треба
,
да
он
за
се
ништа
не
тражи
;
он
је
роб
своје
дужности
и
свога
посла
.
Ако
кнез
збиља
трпи
каква
ограничења
,
онда
му
ту
међу
стављају
државни
интереси
,
а
не
воља
министра
председника
.
Мутимир
плану
.
Ухватив
се
оберучке
за
главу
,
он
узвикну
болно
и
срдито
:
—
А
.
.
а
.
.
а
.
.
ах
!
Прођите
ме
се
једном
само
с
тим
вашим
државним
интересом
.
Ви
све
трпате
под
државне
интересе
;
код
вас
је
државни
интерес
сваки
ваш
ћев
...
—
На
пример
?
—
пресече
га
Растислав
.
Кнез
стаде
у
право
пред
Растиславом
и
ћутећки
га
погледа
право
у
очи
.
После
пође
даље
ходати
и
рече
доста
мирно
:
—
Па
,
на
пример
,
ви
најмите
странце
да
вас
хвале
,
на
то
после
сматрате
као
државни
интерес
и
плаћате
из
државне
касе
.
Растислава
прође
лака
дрхтавица
.
Он
грчевито
стеже
зубе
и
рече
промуклим
гласом
:
—
Именујте
ми
тако
једно
лице
?
—
За
што
не
!
Ако
хоћете
и
два
—
рече
кнез
,
и
доиста
именова
једнога
Немца
и
једнога
Француза
.
Растислав
јетко
развуче
усне
:
—
Па
јесте
ли
ви
читали
књиге
тих
људи
?
-
Јесам
!
Ето
их
обадве
на
мом
столу
.
Хоћете
ли
да
вам
их
покажем
?
—
рече
кнез
одсечно
.
—
Па
шта
има
у
тим
књигама
?
—
упита
Растислав
натмурено
.
—
Има
то
,
понајвише
хвале
вас
-
одговори
кнез
.
-
Та
...
.
ако
!
—
рече
Растислав
мрачно
.
—
Тако
,
тако
,
—
рече
кнез
брзо
—
И
то
државу
кошта
само
три
хаљаде
дуката
!
То
су
ти
ваши
општи
интереси
.
Растислав
климну
главом
,
као
што
се
чини
кад
човек
кога
сажаљева
.
-
Прочитајте
ове
књиге
после
5-6
година
.
Тада
ћете
гледати
на
ствар
својим
рођеним
очима
,
и
онда
ћете
видети
да
те
књиге
не
уздижу
мене
,
но
вашу
династију
.
—
Ама
немојте
ви
тражити
да
будете
већи
пријатељ
мојој
династији
,
но
што
сам
јој
ја
сам
...
А
шта
оно
рекосте
друго
?
.
.
Ах
,
да
!
„
После
пет
шест
година
тада
ћу
гледати
на
ствари
својим
рођеним
очима
.
“
А
чијим
очима
,
молим
,
гледам
сада
на
ствар
?
Туђим
,
је
л
те
?
Научили
ме
,
је
л
те
?
Улили
ми
?
Па
,
лепо
!
Кад
сам
ја
тако
човек
који
се
даје
надувати
са
стране
,
што
ме
онда
ви
не
надувате
?
...
.
—
кнез
се
подругљиво
осмехну
и
махну
руком
.
—
Ето
;
ви
се
баш
трудите
.
Растислав
нестрпљивим
покретом
одмаче
се
од
прозоре
и
рече
озбиљно
:
-
Мени
,
господару
,
ни
мој
положај
,
ни
моје
доба
,
не
дозвољава
да
се
с
вама
надмећем
у
увредама
.
Ви
у
мени
имате
искрена
пријатеља
и
државника
збиљски
одана
интересима
земље
и
интересима
службе
.
Ако
ви
то
сад
превиђате
,
доћи
ће
време
када
ћете
се
о
овоме
уверити
.
Дај
боже
само
да
ово
искуство
не
стечете
доцкан
,
кад
вам
од
њега
не
може
бити
никакве
користи
више
.
То
је
све
што
бих
ја
умео
рећи
о
будућности
.
Односно
садашњости
приметићу
толико
:
ви
се
сад
срдите
без
узрока
.
Ви
замерате
мојој
владавини
и
потежете
све
некакве
ситнице
.
Ви
ништа
озбиљно
не
можете
замерити
данашњој
влади
...
-
Какве
сте
нужде
ви
имали
,
г
.
Растиславе
,
да
дајете
овој
земљи
устав
?
Реците
ми
то
—
упита
кнез
на
један
пут
.
-
То
ми
зар
пребацујете
?
-
Оставите
на
страну
пребацивања
,
али
какве
сте
нужде
имали
,
то
ми
кажите
?
-
понови
кнез
питање
.
-
Нужда
је
лежала
у
духу
времена
,
у
целокупним
тадашњим
приликама
,
у
целом
стању
,
какво
је
остало
после
ненадне
смрти
блаженопочившег
кнеза
.
У
осталом
,
ја
сам
вазда
готов
да
пред
судом
историје
примим
на
се
сву
одговорност
за
увођење
устава
.
—
Историја
!
Далеко
је
историја
!
И
ја
бих
пристао
да
одговарам
историји
,
после
,
кад
мене
већ
не
буде
.
Мало
је
теже
одговорити
сад
овде
,
садашњости
—
рече
кнез
с
очевидним
багателисањем
.
После
,
као
да
се
наједаред
нечега
сетио
,
он
се
окрете
Растиславу
и
упита
:
-
Збиља
,
г
.
председниче
,
какви
су
то
људи
изгинули
пре
једно
месец
дана
,
на
путу
између
Ожеге
и
Чичка
?
Растислав
диже
главу
и
упре
у
Мутимира
испитујући
поглед
.
—
Ви
то
мене
питате
,
господару
?
—
рече
он
,
као
с
неким
чуђењем
и
упре
прстом
у
своје
груди
...
.
.
—
Вас
,
да
,
вас
!
И
зашто
као
бајаги
,
да
то
не
питам
вас
?
—
То
спада
у
делокруг
вашега
пашанца
.
Ви
тај
случај
морате
зната
...
А
најпосле
,
ви
сте
министар
председник
;
вас
се
ствар
тиче
толико
исто
,
колико
и
министра
у
чију
струку
то
спада
.
Блед
и
једак
Растислав
је
грицкао
горњу
усну
...
-
Колико
ја
знам
убијен
је
један
опасан
хајдук
,
који
је
спровођен
власти
,
па
у
путу
покушао
да
убије
пандура
и
да
утекне
-
рече
Растислав
кроз
зубе
.
-
Тако
!
А
није
ту
погинуо
никакав
човек
под
туђим
именом
?
—
упита
кнез
лукаво
.
-
Ја
о
томе
ништа
не
знам
!
одсече
се
кратко
Растислав
.
-
Тако
,
тако
!
Ви
о
томе
ништа
не
знате
!
.
.
А
није
вам
познат
један
допис
,
који
је
о
тој
ствари
послат
једноме
овд
.
листу
,
па
га
,
случајно
,
на
пошти
нестало
—
запиткивао
је
кнез
даље
.
-
Господару
!
...
.
Каква
су
то
чудна
запиткивања
?
—
поче
Растислав
.
Но
кнез
га
пресече
:
-
Г
.
председниче
!
Каква
су
то
чудна
извијања
!
!
—
Извијања
?
!
господару
!
-
Јес
,
јес
,
извијања
,
г
.
председниче
,
извијања
!
Јер
ја
имам
уверења
да
ви
знате
за
тај
допис
,
да
сте
га
читали
,
да
сте
га
у
рукама
имали
...
.
.
Разговор
,
или
управо
препирка
,
између
ова
два
човека
,
постајала
је
све
оштрија
и
крупнија
.
На
кнезу
се
могло
опазити
да
говори
као
човек
,
који
се
нарочито
спремао
за
ову
прилику
.
Он
је
руководио
говор
,
и
по
вољи
му
давао
овакав
или
онакав
правац
.
Својим
ненадвим
питањима
он
је
често
доводио
Растислава
у
велику
забуну
.
И
што
је
више
говорио
,
кнез
је
све
мање
бирао
изразе
.
На
послетку
прешао
је
у
отворене
нападаје
.
Његове
оптужбе
биле
су
тешке
:
Сем
једнога
Ратка
,
Растислав
се
окружио
у
министарству
самим
нулама
,
људима
без
иницијативе
и
без
икакве
спреме
за
свој
високи
позив
.
Слепа
послушност
,
то
је
једина
врлина
по
којој
Растислав
мери
људе
.
Таким
поступањем
,
врховна
управа
земаљска
-
државно
министарство
остало
је
без
способних
радника
,
и
та
се
штета
опажа
у
државним
пословима
.
Суревњив
за
влашћу
Растислав
се
привикао
да
влада
и
заповеда
апсолутно
.
Постао
је
читав
диктатор
и
не
трпи
ни
најмање
замерке
своме
раду
.
Нађе
ли
се
какав
родољуб
да
против
тога
што
рекне
,
Растислав
одмах
проглашује
таквог
човека
за
непријатеља
династије
и
престола
,
и
гони
га
до
уништења
.
На
такво
поступање
првога
министра
угледају
се
и
други
,
његови
потчињени
,
те
и
они
гоне
ко
им
што
год
замери
.
Међу
тим
,
Растислављева
владавина
пуна
је
погрешака
и
како
који
дан
,
све
се
више
претвара
у
владавину
једне
обесне
и
разуздане
касте
,
састављене
из
неваљалих
чиновника
,
а
ко
год
се
усуди
да
што
год
рекне
против
те
владавине
,
одмах
је
премазан
бојом
антидинастичном
и
више
му
нема
мира
ни
станка
од
испизмљене
полиције
.
Стотинама
је
таквих
људи
у
Балканији
,
које
гоне
и
киње
и
то
све
у
име
династичких
интереса
.
Тако
је
,
без
праве
нужде
,
у
земља
створен
страшан
притисак
и
тиранија
,
а
подметута
је
династија
,
да
на
њена
леђа
падају
сви
ударци
народног
незадовољства
,
јер
се
вели
да
се
због
династије
и
ради
њене
сигурности
,
и
врши
сав
овај
притисак
.
На
тај
начин
,
место
да
је
оно
чиме
се
хвали
:
спаситељ
и
одбрана
династије
,
Ратислав
је
у
ствари
њен
упропаститељ
,
њен
зао
дух
,
који
је
код
народа
сваким
даном
све
више
мрази
.
Династија
Косанића
некада
се
поносила
тиме
,
што
је
била
представница
слободоумне
народне
струје
,
а
намесништво
,
за
четири
године
своје
владавине
,
направило
је
од
ње
баука
и
страшило
за
народ
,
а
ту
кобну
политику
Ратислав
и
сад
све
даље
и
даље
тера
.
Он
је
одбио
од
династије
школску
омладину
;
он
је
одгурнуо
од
ње
све
млађе
,
интелигенте
снаге
и
завадио
је
са
свима
самосталнијим
елементима
у
земљи
.
Растислав
је
покушао
неколико
пута
да
заустави
кнеза
у
овим
нападајима
,
но
Мутимир
се
није
дао
зауставити
и
сипао
је
оптужбу
за
оптужбом
.
Напослетку
је
завршио
узвиком
:
—
Прави
,
криви
,
тек
овај
народ
неће
вас
више
,
г
.
Растиславе
!
Народу
је
додијало
једно
те
једно
.
Хоће
промене
,
па
ма
знао
да
ће
оно
што
после
вас
дође
бити
још
горе
но
што
сте
ви
били
.
Најпосле
одморите
се
мало
,
па
ако
се
баш
види
да
ова
земља
не
може
без
вас
опстати
,
онда
ћемо
вас
умолити
да
се
поново
вратите
.
А
ви
нам
,
јамачно
,
нећете
одбити
ту
молбу
.
Једак
као
гуја
отровница
,
Растислав
је
стајао
као
укопан
и
немо
посматрао
кнеза
.
„
Ово
балавче
,
коме
је
он
до
јуче
заповедао
,
које
је
јуче
спасао
из
чељусти
поуздане
смрти
,
оно
му
данас
овако
натреса
и
овако
му
безобразно
пуца
под
нос
прстима
.
“
Гледајући
га
овако
,
Растиславу
је
долазило
на
ум
да
се
рине
на
кнеза
,
да
га
дочепа
за
уво
и
да
му
пришије
неколико
врућих
шамара
-
онако
као
што
родитељи
шамарају
своју
непослушну
децу
.
Но
једна
помисао
да
пред
њим
стоји
крунисана
глава
,
господар
земља
трзала
га
је
из
овога
заноса
и
он
је
мирно
,
с
погнутом
главом
слушао
разметања
Мутимирова
.
-
Ја
бих
могао
да
вам
ништа
и
не
говорим
о
овоме
;
једно
јутро
могао
бих
вам
рећи
просто
:
„
г
.
Растиславе
дајте
оставку
и
идите
кући
,
“
и
ви
би
морали
то
учинити
,
а
не
би
ме
смели
ни
упитати
за
што
тако
радим
,
пошто
је
то
моје
право
.
Али
то
не
би
било
искрено
с
моје
стране
,
а
ја
хоћу
да
будем
милостиван
спрам
вас
,
г
.
Растиславе
,
и
ако
се
растајемо
.
Јес
,
ја
вам
ево
искрено
кажем
да
сам
намеран
,
да
вам
дам
одмора
,
после
многогодишњих
напора
на
власти
.
Хоћу
да
пробам
мало
како
иде
рад
и
с
другим
људима
.
Можда
вама
,
на
први
мах
,
то
баш
и
неће
бити
тако
пријатно
,
али
старајте
се
да
се
на
то
навикнете
.
Нарочито
ви
,
г
.
Растиславе
.
Вама
је
веома
потребно
да
се
свикнете
понова
на
улогу
да
имате
једнога
свог
господара
и
да
се
научите
вршити
његове
заповести
.
Та
ви
сте
то
пре
тако
лепо
знали
,
али
сте
се
доцније
одучили
намесникујући
дуго
...
Да
,
да
,
г
.
председниче
!
Будите
уверени
,
то
ће
вам
веома
добро
чинити
да
се
свикнете
слушати
заповести
господареве
.
Пробајте
само
,
уверен
сам
да
ће
вам
пријати
—
рече
кнез
с
подругљивим
осмејком
,
и
,
клањајући
се
лако
штуче
у
другу
собу
.
Ратислав
је
остао
на
месту
као
окамењен
.
Неисказано
га
је
болело
ово
очигледно
багателисање
и
подсмевање
кнежево
.
Чинило
му
се
да
га
није
нико
никад
тако
за
срце
ујео
.
Није
звао
ни
сам
како
је
изашао
из
двора
,
како
је
сишао
на
улицу
,
како
је
отишао
кући
.
Дошав
кући
,
затворио
се
у
свој
кабинет
и
никога
није
пуштао
све
дотле
,
док
му
не
јавише
де
га
чека
писмо
из
двора
.
Писмо
је
било
кратке
садржине
и
управо
врхунац
дрскости
.
„
После
нашег
последњег
разговора
надам
се
,
г
.
преседниче
,
да
нећете
чекати
да
вам
понова
и
формално
наређујем
,
да
поднесете
оставку
заједно
са
целим
својим
министарством
“
—
писао
је
кнез
Мутимир
.
Растислав
је
рикао
од
бола
,
прочитав
ово
писмо
:
„
Није
могао
звер
да
се
претрпи
ни
неколико
сахати
да
сам
поднесем
оставку
,
да
не
изгледа
да
ми
је
отета
“
—
мислио
је
Растислав
у
себи
.
„
Ово
је
навалично
кињење
!
А
колико
јуче
ја
сам
га
спасао
од
сигурне
смрти
.
Како
злобно
срце
мора
имати
овај
младић
и
како
гадан
изгледа
са
овом
својом
,
на
памет
наученим
улогом
,
коју
су
му
други
метули
у
уста
.
У
том
тренутку
Растислав
је
видео
да
цело
његово
биће
испуњава
само
један
једини
осећај
,
да
он
није
у
стању
ни
да
што
друго
мисли
,
ни
да
што
друго
осећа
до
оно
,
што
га
бејаше
целог
обузело
и
занело
,
онеспособило
га
и
отупило
за
све
друго
,
а
изоштрило
у
њему
само
један
једини
осећај
,
осећај
страховите
,
огњене
,
управо
паклене
мржње
.
У
том
тренутку
Растислав
би
био
у
стању
да
растргне
Мутимира
у
комаде
,
зубима
да
га
растргне
и
шакама
да
се
насрче
његове
крви
.
У
том
тренутку
,
у
њему
се
бејаше
изгубило
све
човечанско
,
а
остала
само
,
до
беснила
раздражена
,
дивља
звер
...
После
по
сахата
оставка
је
била
написана
и
послата
у
конак
.
Растислав
те
вечери
добије
јаку
грозницу
,
с
тешком
ватруштином
.
Тек
после
три
недеље
тешка
боловања
устане
он
из
кревета
,
изнемогао
,
сломљен
телесно
и
душевно
,
и
на
скоро
за
тим
отпутује
с
породицом
у
једно
страно
купатило
.
ГЛАВА
XXИИИ
.
По
лисичијем
трагу
.
Пошто
је
пуна
три
сахата
бесно
тутњала
и
ломила
се
,
страшна
бура
беше
већ
почела
да
малаксава
и
да
се
стишава
.
Киша
је
још
пљуштала
,
силовита
грмљава
још
се
с
часа
на
час
проламала
,
али
све
то
одлазило
је
некуд
у
даљину
и
бивало
све
потмулије
и
слабије
.
Узнемирена
природа
још
је
бректала
,
али
то
је
било
већ
дисање
груди
које
се
сваким
дахом
све
више
стишавају
.
Напослетку
кроз
пусте
планине
одјекну
још
и
последњи
потмуо
тутањ
удаљене
грмљавине
,
киша
се
разби
у
ситне
капљице
и
поступно
престаде
;
облаци
се
процепише
на
јужној
половини
обзорја
,
и
,
као
огромна
завеса
,
коју
савија
некаква
моћна
невидљива
рука
,
смоташе
се
у
дугачак
,
округао
прамен
,
остављајући
за
собом
ведро
,
тек
умивено
небо
,
које
се
плавило
и
преливало
као
најлепше-плаво
море
кад
га
лак
поветарац
тек
почне
најлак
браздити
и
гипкати
.
Пуна
месечева
кругла
ненадно
се
искотрља
из
згомиланих
црних
и
покретних
облака
,
и
,
као
огромно
заљуљано
кандило
,
просу
на
све
стране
своје
меке
посребрене
зраке
и
обасја
како
непрегледне
равни
,
што
се
шире
лево
поред
Дунава
,
тако
исто
и
кршне
врлети
и
оштре
литице
што
се
,
парајући
облаке
,
нижу
с
десне
стране
ове
велике
словенске
реке
,
почињући
од
саме
обале
па
све
даље
и
даље
докле
год
око
може
прегледати
.
Баш
у
тај
мах
,
из
једне
рибарске
колебице
,
на
левој
страни
дунавској
,
изађоше
два
човека
,
крочише
мало
у
страну
,
да
не
стоје
баш
на
вратима
која
је
изнутра
јасно
осветљавао
широк
пламен
с
огњишта
и
узеше
разгледати
по
мраку
,
трудећи
се
да
распознају
бар
најближу
околину
.
Свикнуте
на
јаку
светлост
у
колеби
,
њине
зенице
тек
су
се
поступно
шириле
,
а
они
су
тек
поступно
у
мраку
распознавали
предмет
за
предметом
,
тражећи
оно
што
је
њих
највише
интересовало
.
Ови
наши
незнани
знанци
били
су
окренути
Дунаву
и
на
ту
страну
била
је
управљена
сва
њина
пажња
.
Пред
њима
се
прво
ширила
мокра
и
црна
пољана
,
гдегде
испресецана
ниским
врбовим
чечваром
.
За
овим
се
беласала
широка
,
глатка
бразда
,
што
се
као
огроман
сребрн
појас
вила
око
подножја
стрмих
каменитих
висова
.
Даље
иза
ове
бразде
,
из
опште
масе
црних
и
неразговетних
брда
,
дизали
су
се
час
оштрији
,
час
тупљи
врхови
голих
каменитих
брегова
.
Обасјани
месечином
,
ови
голи
врхови
јасно
су
се
издвајали
од
других
пошумљених
врхова
,
чија
је
китњаста
зелена
одећа
сад
изгледала
црна
и
мрачна
на
месечини
.
Још
даље
поглед
се
губио
у
нејасној
маси
неправилних
,
издробљених
планинских
коса
што
су
се
,
наслоњена
једна
на
другу
,
скрећући
неправилно
час
лево
час
десно
,
низале
далеко
на
југозапад
.
После
бурне
кише
и
страховите
олујине
ноћ
је
била
тиха
и
спокојна
,
само
се
још
из
даљине
чуло
хучно
шуштање
бујних
планинских
потока
,
надошлих
од
плахе
кише
.
Ваздух
је
био
свеж
и
пријатан
.
-
Шта
ли
може
бити
да
се
толико
задоцне
?
—
рече
један
од
ова
два
човека
.
—
Без
ичега
није
.
Нешто
их
је
морало
омести
.
Но
ја
се
опет
надам
,
да
неће
дуго
изостати
.
А
имамо
још
времена
,
тек
је
11
сахати
.
Да
се
кренемо
око
по
ноћи
,
па
ћемо
опет
добро
стићи
.
Човек
,
што
је
ово
говорио
,
био
|
е
осредња
раста
,
средовечан
,
плећат
,
с
оштрим
цртама
на
лицу
,
избријане
браде
,
а
повеликих
бркова
.
Његов
другар
био
му
је
сличан
по
узрасту
и
годинама
,
али
сасвим
друкчија
изгледа
у
лицу
.
Веома
црне
боје
,
с
црним
немирним
очима
,
које
су
сијале
као
две
живе
жеравице
,
овај
човек
јако
је
падао
у
очи
са
својих
танких
,
припијених
усана
и
тако
исто
танких
,
дугачких
,
као
гар
црних
бркова
.
Мршав
у
лицу
,
с
две
велике
јагодичне
кости
,
овај
човек
имао
је
у
изразу
нечега
што
је
у
исти
мах
и
племенито
и
дивљачко
,
а
нада
свим
ширио
се
израз
неодољиве
,
безмерне
енергије
.
Иначе
црте
на
липу
биле
су
фине
и
отмене
,
у
целини
лице
је
изгледало
сићушно
и
веома
живо
и
покретно
.
Обадва
ова
човека
била
су
подједнако
обучена
—
гуњче
и
чакшире
од
црна
сукна
,
испод
гуњчета
танка
антерија
од
ћитајке
,
на
глави
јагњећа
црна
шубара
,
на
ногама
високе
чарапе
,
као
што
носе
сељаци
у
Балканији
,
и
црвени
,
уштављени
опанци
.
Око
паса
шарен
вунени
куповни
појас
,
иза
кога
су
вириле
јабучице
од
два
револвера
;
о
куку
усарачен
нож
.
Но
и
ако
су
били
једнаки
по
оделу
,
по
понашању
могло
се
судити
да
је
један
од
ове
двојице
господар
ономе
другом
,
но
да
се
у
овој
прилици
сам
добровољно
одрекао
свога
господства
и
постао
прост
друг
своме
послушнику
.
—
Како
би
било
,
Жико
,
да
сиђемо
до
Дунава
да
разгледамо
околину
.
Можда
их
је
занела
јака
водена
струја
и
бацила
их
куд
год
ниже
доле
-
рече
Враничић
-
тако
је
било
име
,
или
тако
су
бар
звали
овога
црнога
човека
.
-
Не
верујем
,
господару
!
Њих
никаква
струја
не
може
занети
.
Они
овде
познају
сваки
педаљ
воде
.
Но
ако
је
твоја
воља
,
да
одем
ја
сам
да
погледам
-
рече
онај
други
.
-
Најбоље
ће
бити
да
пошљемо
чича
Мунтијана
.
Он
је
вичан
овој
обали
и
најбоље
ће
извидети
-
предомисли
се
Враничић
и
уђе
у
колебу
да
изда
заповест
старцу
,
што
сеђаше
у
углу
колебе
на
ониском
трупцу
.
Стари
Влах
оде
да
разгледа
обалу
,
а
Враничић
и
Жика
седоше
опет
крај
ватре
у
колебу
,
први
ближе
огњишту
,
други
остраг
на
трупац
где
је
мало
час
седео
чича
Мунтијано
.
„
Ударићемо
поготову
истим
путем
куда
је
пре
по
века
прошао
мој
дед
.
Прохујала
половина
столећа
,
а
крвави
спор
између
две
наше
породице
стоји
на
оном
истом
месту
где
је
стајао
оне
исте
ноћи
,
кад
је
мој
дед
,
бежећи
од
Руса
,
пребродио
Дунаво
овако
исто
тајно
и
ноћу
као
што
ћу
га
ја
пребродити
ноћас
,
кријући
се
од
Аустријанаца
.
Три
прогонства
и
две
владалачке
главе
принесене
су
на
жртвеник
ове
крваве
распре
и
она
Г
је
и
сада
онде
,
где
је
била
и
пре
по
века
,
ни
за
длаку
се
није
приближила
своме
коначном
решењу
.
Проливена
је
најплеменитија
крв
из
два
заслужна
дома
,
и
пламен
династичке
распре
није
од
тога
ни
мало
смањен
.
Мучко
убиство
великог
творца
Балканије
ископало
је
страшну
провалију
,
из
које
још
и
сада
лиже
опасан
пламен
освете
;
провалију
,
у
коју
ће
стрмоглавце
пасти
још
многе
жртве
,
док
се
она
једном
испуни
и
поравни
.
Враничић
је
изговорио
ове
речи
као
да
говори
себи
самом
.
С
лактовима
наслоњеним
на
колена
,
с
главом
стиснутом
међу
шаке
,
гледећи
у
жеравицу
на
огњишту
,
коју
је
пред
њим
полако
попадао
пухор
,
он
је
говорио
споро
,
једнолико
и
полако
,
а
Жика
се
није
усуђивао
да
га
узнемири
ма
каквим
питањем
.
Враничић
продужи
:
-
„
Бежећи
од
Руса
,
кријући
се
од
Аустријанаца
,
мој
дед
морао
се
кришом
провлачити
у
отачбину
.
Наравно
,
он
је
носио
у
својој
моћној
десници
буктињу
слободе
,
која
је
имала
да
запали
цело
балканско
полуострво
.
То
никада
није
могло
бити
у
интересу
Аустрије
,
која
је
вребала
згодан
тренутак
да
ове
лепе
земље
себи
приграби
,
као
што
није
могло
бити
ни
у
интересу
Русије
,
која
тако
исто
халапљиво
погледа
на
Цариград
.
И
ко
зна
докле
би
се
сад
шириле
међе
Балканиске
;
ко
зна
да
ли
не
би
моћни
двоглави
орао
балканиски
сада
већ
држао
једну
главу
на
белом
,
а
другу
на
црном
мору
,
да
сретна
Турска
није
у
томе
тренутку
имала
у
Балканији
једнога
свога
,
колико
вернога
—
толико
и
лукавога
пандура
,
који
је
у
крви
великога
ратника
утулио
и
светлу
буктињу
свете
слободе
,
која
је
требала
да
запали
цео
Балкан
.
“
Као
укопан
,
непомичан
и
нем
,
Жика
је
седео
у
свом
углу
и
отуда
из
мрака
,
чисто
с
побожним
страхопоштовањем
гледао
на
Враничића
и
слушао
његове
једнозвучне
,
једнолике
речи
,
које
су
се
полако
лиле
,
као
побожна
молитва
усрднога
богомољца
.
При
последњим
речима
,
Жика
виде
како
се
Враничић
чисто
стресе
.
Његова
погнута
леђа
,
његов
испружен
,
разголићен
врат
лепо
се
видео
према
јасноме
огњу
,
и
Жика
опази
како
по
снажном
затиљку
Враничићевом
у
два
три
маха
прође
лака
дрхтавица
,
а
по
покретима
леђа
могло
се
познати
убрзано
и
ојачано
дисање
.
Бурно
таласање
груди
разливало
се
и
по
целом
осталом
телу
.
Наста
кратко
ћутање
.
Враничић
продужи
,
онако
исто
полако
,
онако
исто
једнолико
.
—
„
Убили
га
!
Убили
га
тајно
,
мучки
,
на
превару
,
на
лажну
веру
;
убили
га
ноћу
;
убили
га
секиром
,
као
што
убијају
крмке
балканиске
!
Жика
опет
опази
како
Враничића
прође
лака
дрхтавица
.
Он
је
продужавао
.
—
„
Убили
га
,
па
у
ђубре
закопали
!
Главу
одсекли
,
на
у
Цариград
послали
!
...
„
Страховит
је
то
грех
!
То
је
грех
повеснички
;
грех
који
тек
покољења
искупљују
!
Враничић
не
бејаше
још
добро
изустио
последње
речи
,
кад
се
из
даљине
чу
пуцањ
пушке
.
Наста
кратка
почивка
,
па
пукоше
још
две
пушке
,
пукоше
у
брзо
,
недаде
једна
другој
да
издуши
.
Враничић
диже
главу
и
ослушну
.
Жика
устаде
и
изађе
пред
колебу
.
Ноћ
је
била
тиха
,
само
што
с
јужне
стране
бејаше
почео
понајлак
дувати
слабачак
ветрић
.
Месец
је
још
у
пуном
сјају
грејао
земљу
својим
хладним
зракама
;
Дунав
се
беласао
у
даљини
,
и
баш
с
те
стране
Жики
се
учини
,
као
да
чу
неко
дозивање
.
Он
ослушну
боље
,
после
прилеже
земљи
,
и
сад
је
већ
јасно
могао
разабрати
пуп
човечији
глас
,
који
виче
за
помоћ
.
„
Јамачно
каква
несрећа
на
води
“
,
примети
Жика
у
себи
.
На
скоро
затим
Жикину
пажњу
привуче
ненадна
светлост
,
што
се
појави
с
доње
стране
.
Он
окрете
поглед
тама
и
на
левој
обали
Дунава
угледа
јасан
,
велики
пламен
,
где
се
диже
у
вис
.
Жика
није
разумевао
шта
ова
ватра
значи
.
Рад
је
био
да
не
узнемирује
свога
господара
,
а
овамо
се
бојао
да
се
не
изложи
каквој
опасности
и
да
што
не
погреши
,
ако
га
не
извести
о
овим
појавама
.
С
тога
уђе
у
колебу
и
рече
:
Господару
!
Ствар
јамачно
није
ни
од
каква
значаја
,
али
свакојако
треба
да
вам
је
кажем
.
-
Шта
?
оне
пушке
?
-
пресече
га
Враничић
.
-
Јес
,
јамачно
ће
и
то
бити
у
вези
.
С
Дунава
се
чује
неко
запомагање
,
а
одовуд
на
нашој
обали
указа
се
некаква
велика
ватра
.
Враничић
скочи
са
столице
,
извади
сахат
и
загледа
га
према
ватри
.
—
Скоро
поноћ
-
рече
он
.
—
Хајдемо
!
-
Даље
чекање
нама
смисла
.
На
ове
речи
Враничић
се
окрете
живо
,
счепа
пушку
из
угла
,
обеси
је
о
раме
и
нагло
изађе
из
колебе
.
Жика
је
ишао
за
њим
узастопце
и
ћутећки
.
Враничић
се
упути
правце
Дунаву
.
На
скоро
он
угледа
у
даљини
неку
црну
прилику
.
Загледа
се
боље
и
познаде
да
је
човек
.
Ова
црна
прилика
ишла
им
је
управо
у
сусрет
.
Жика
обиђе
Враничића
,
изађе
пред
њега
и
викну
влашки
:
Ко
иде
?
Црна
прилика
одговори
чисто
влашким
нагласком
-
„
Добар
пријатељ
“
.
Жика
по
гласу
познаде
да
ово
није
чича
Мунтијано
,
али
му
се
глас
опет
учини
познат
.
-
Од
куда
иде
„
добар
пријатељ
“
?
-
Из
планике
.
—
Какве
су
тице
у
планини
?
-
Двоглави
орлови
.
-
Добро
је
;
наш
је
човек
—
рече
Жика
после
овога
разговора
и
пође
брзо
на
сусрет
црној
прилици
,
која
им
се
беше
већ
близу
примакла
.
Састадоше
се
;
Жика
је
био
изненађен
.
-
Од
куда
ти
,
газда
Милоје
,
ако
бога
знаш
,
и
ко
ти
каза
нашу
лозинку
?
—
питао
је
Жика
зачуђено
.
—
Све
ћеш
чути
.
Своје
добро
,
богу
хвала
.
Но
где
је
господар
?
Је
ли
ово
он
што
иде
за
тобом
?
—
упита
газда
Милоје
,
а
говорио
је
све
тише
,
што
се
Враничић
више
примицао
.
Жика
потврди
Милојево
питање
климањем
главе
.
У
томе
приђе
и
Враничић
.
Он
загледа
непозната
човека
,
очима
упита
Жику
о
њему
и
разумеде
Жикин
поглед
,
који
му
је
говорио
:
„
наш
човек
“
с
тога
упита
даље
.
—
Какве
нам
гласе
носите
из
домовине
?
—
Ако
бог
да
добре
и
сретне
,
господару
!
-
Само
кад
тебе
видимо
здрава
и
весела
.
Но
Жика
је
с
нестрпљењем
обилазио
око
Милоја
и
чим
уграби
згодан
тренутак
он
га
живо
упита
:
-
Ама
,
молим
те
,
кад
си
прешао
?
...
и
ко
је
управо
с
тобом
?
...
или
боље
,
с
киме
си
ти
?
...
Договор
је
био
друкчији
!
.
.
Где
су
остали
?
.
.
—
„
Стрпен
спасен
“
—
рече
Милоје
полако
,
гласом
човека
који
је
много
искусио
и
стекао
уверење
,
да
је
стрпљење
најбољи
друг
у
сваком
послу
.
За
тим
је
продужио
казивати
да
су
сви
ту
,
да
их
је
прешло
два
чамца
,
да
су
други
остали
доле
с
чича
Мунтијаном
да
виде
хоће
ли
моћи
кога
да
спасу
,
јер
изгледа
да
су
неки
људи
ноћас
настрадали
на
Дунаву
.
С
реке
се
—
вели
—
чуло
запомагање
,
због
чега
је
чича
Мунтијано
и
упалио
буктињу
,
да
пострадали
виде
на
коју
страну
могу
изаћи
.
Враничић
набра
чело
.
Њему
није
било
мило
што
су
се
десиле
све
ове
случајности
.
Све
ово
само
развлачи
ствар
и
износи
је
у
шири
круг
.
Он
се
окрете
Жики
,
рече
му
да
иде
одмах
доле
и
да
нареди
људима
,
да
се
спусте
за
један
пушкомет
ниже
,
да
се
спреме
за
прелазак
и
ту
да
га
чекају
.
Код
буктиње
може
остати
само
чича
Мунтијано
.
Жика
одјури
напред
,
а
Враничић
и
чича
Милоје
пођоше
за
њим
полако
.
Старац
први
прекиде
ћутање
.
-
Ти
си
ме
заборавио
,
господару
!
А
ја
сам
пређашњих
година
бивао
толико
пута
у
вашем
дому
.
Милоје
узе
набрајати
поједине
случајеве
,
приликом
тих
његових
долазака
.
Помињао
ручкове
,
вечере
;
спомену
стару
госпођу
,
матер
Враничићеву
и
њену
неизмерну
енергију
,
коју
је
развијала
да
поврати
свој
„
отети
кућни
праг
,
“
како
је
она
то
звала
;
питао
је
о
браћи
Враничићевој
и
о
+
пуно
других
домаћих
ситница
,
а
Враничић
је
јасно
видео
да
је
ово
човек
који
зна
све
његове
породичне
прилике
,
-
дакле
,
човек
близак
,
пред
којим
може
бити
отворен
,
а
познато
му
је
било
и
име
чича
Милојево
.
И
он
га
узе
распитивати
шта
се
све
дешава
у
Балканији
?
шта
говоре
?
чему
се
надају
?
шта
очекују
?
Чича
Милоје
причао
је
пуно
интересних
и
радосних
ствари
:
-
Балканију
је
задахнуо
некакав
нов
дух
;
свуда
се
осетио
неки
нов
живот
;
све
је
у
покрету
,
све
је
у
живом
врењу
.
Свак
се
вада
нечему
новом
,
бољем
.
Цео
свет
само
њега
ишчекује
,
па
да
за
њим
пође
у
гору
,
у
воду
и
да
једним
дахом
одува
цело
ово
садашње
,
труло
и
нездраво
стање
,
које
притиска
Балканију
као
тешка
мора
.
Враничић
се
интересовао
променом
владе
у
распитивао
је
о
узроцима
те
промене
.
Чича
Милоје
и
ту
је
промену
приписивао
промењеном
расположењу
народном
.
-
Нова
влада
по
старинским
везама
и
породичном
предању
блиско
је
везана
с
кућом
Враничића
.
Ово
свакако
не
може
остати
без
утицаја
на
даљи
рад
у
корист
„
законите
династије
.
“
У
опште
,
прилике
су
тако
повољне
,
какве
још
никад
нису
биле
.
Он
треба
само
да
се
појави
у
народу
,
да
ненадно
искрсне
у
Тополовцу
,
у
оном
славном
,
повесничком
месту
,
где
је
сури
соко
балканиски
први
пут
свио
своје
јуначко
гнездо
слободе
и
независности
,
поносно
гнездо
славе
и
величине
народне
,
одакле
је
поклич
слободе
у
брзо
одјекнуо
кроз
све
балканске
земље
,
позивајући
на
борбу
ропством
успаване
народе
балканске
и
будећи
обамрла
срца
народна
на
нов
живот
,
на
јуначку
борбу
,
и
на
светлу
победу
...
Слушајући
ове
речи
Милојеве
,
његов
високи
сапутник
мало
по
мало
утону
у
таке
мисли
и
осећаје
,
који
га
брзо
однеше
у
далеку
прошлост
и
пробудише
у
њему
сећање
на
оне
тајанствене
и
чаробне
приче
,
које
је
још
као
дете
у
мајчином
крилу
слушао
о
бурној
,
чудној
и
славној
прошлости
свога
великога
деде
.
У
овом
сећању
њему
се
живо
представи
пред
очима
онај
ризични
тренутак
,
када
је
његов
дед
,
још
као
млад
човек
,
кришом
прелазио
у
Балканију
да
тамо
започне
велико
дело
,
чији
историјски
замашај
нико
тада
није
могао
ни
слутити
.
Аустријски
наредник
,
прост
манастирски
шумар
,
човек
врло
танка
стања
,
без
гласа
,
без
имена
,
незнан
и
не
чувен
,
једва
познат
међу
неколико
добрих
пријатеља
—
ето
,
такав
је
био
његов
дед
у
тренутку
,
када
је
,
кријући
се
од
аустриских
власти
,
у
колима
сена
довезен
до
Саве
и
пребачен
преко
ње
.
Мален
и
незнатан
био
је
он
тада
,
али
је
у
души
носио
огромну
замисао
,
од
које
се
затресла
цела
голема
турска
царевина
;
замисао
,
која
је
као
муња
укрстила
с
истока
на
запад
и
са
севера
на
југ
цело
балканско
тропоље
;
мисао
,
од
које
су
се
пренули
робови
,
а
као
јасиков
лист
задрхтали
господари
;
мисао
коју
је
у
Француској
једва
понела
цела
велика
нација
,
француска
,
а
коју
је
у
Балканији
на
своја
плећа
узео
један
једини
човек
—
мисао
велике
и
светле
револуције
за
спасавање
рода
човечијег
из
таме
робовања
...
Враничићу
се
чинило
,
као
да
је
провиђење
њему
наменило
да
доврши
велики
задатак
ослобођења
и
уједињења
свог
племена
.
У
тим
мислима
приђоше
већ
и
обали
.
У
сумраку
видела
су
се
,
на
беличастој
воденој
површини
,
два
црна
предмета
,
где
се
спуштају
низ
воду
.
Враничић
ћутећки
пође
низ
обалу
...
После
по
часа
он
је
већ
бродио
преко
Дунава
.
Ишла
су
два
чамца
,
а
у
сваком
по
три
веслача
.
У
једном
чамцу
био
је
Враничић
;
у
другом
Жика
и
Милоје
,
који
је
управљао
думеном
.
На
небу
се
бејаху
почели
указивати
покретни
,
црни
облаци
,
с
оперваженим
сјајним
ивицама
.
Котрљајући
се
преко
неба
,
сјајна
месечева
кругла
упадала
је
у
ове
црне
облаке
,
као
у
какво
дубоко
језеро
,
из
кога
би
после
неколико
тренутака
опет
испливала
.
Како
је
месец
на
изменце
упадао
и
испадао
из
ових
облакова
,
тако
се
и
по
беличастом
Дунаву
наизменце
ширила
час
тама
,
час
уморна
месечина
.
Дунав
је
шуштао
,
весла
су
равномерно
ударала
,
чамци
су
,
под
снажним
и
вештим
рукама
веслача
,
као
стреле
крижали
глатку
површину
дунавску
,
гонећи
право
супротној
обали
.
Ветар
који
је
још
пре
по
сахата
на
махове
подухивао
,
сад
беше
престао
,
као
да
се
повукао
дубље
у
планинске
гудуре
,
од
куда
се
,
овда
онда
,
још
чула
његова
потмула
хука
.
Чамац
с
Враничићем
ишао
је
напред
,
но
кад
се
примакоше
обали
,
он
пропусти
мимо
се
други
чамац
.
Овај
измаче
прилично
напред
,
па
онда
наједном
стаде
,
а
из
њега
се
зачу
три
пут
поновљено
,
развучено
звиждаше
.
Танки
звуци
одјекнуше
у
тихој
ноћи
,
изгубише
се
у
даљини
и
опет
наста
нема
тишина
.
Из
чамца
се
опет
понови
звиждање
,
али
и
сада
не
би
никаква
одговора
.
После
кратке
почивке
звиждање
се
понови
и
трећи
пут
.
Тада
се
на
обали
указаше
две
црне
прилике
и
зачу
се
уздржљиво
,
притајено
:
„
П-с-с--с-с
...
.
полако
!
„
...
Први
чамац
даде
знак
другоме
да
стане
и
да
чека
,
а
сам
погна
ближе
обали
,
према
ове
две
црне
прилике
.
-
Стојане
!
-
зовну
полако
глас
из
чамца
.
-
Напред
!
Само
полако
-
одговори
прилика
с
обале
.
Из
првога
чамца
дадоше
знак
другоме
и
обадва
,
тихо
и
нечујно
,
привеслаше
балканиској
обали
...
Пошто
су
пуна
три
сахата
путовали
без
одморка
,
Враничић
и
његова
два
друга
зауставише
се
да
одахну
.
Тек
што
бејаху
оставили
шумовиту
планинску
косу
,
која
се
без
прекида
пружа
на
пространству
од
неколико
часова
,
па
се
почели
спуштати
кроз
учестане
брдске
пропланке
,
који
су
место
шумом
били
обрасли
бујном
високом
,
планинском
травом
.
За
последњих
десетак
минута
три
пут
су
прескакали
један
исти
планински
поток
,
а
сад
му
бејаху
дошли
до
самога
врела
и
ту
сели
да
се
одморе
.
Већ
је
било
почело
свитати
.
Ноћне
тмине
све
су
се
дубље
повлачиле
у
високе
гудуре
планинске
,
док
су
се
из
далеке
равни
распознавали
беличасти
трагови
дневне
светлости
,
која
полако
надолази
и
шири
се
све
даље
и
даље
,
као
обилне
што
прелију
своје
обале
па
се
разлију
ао
целом
обзорју
.
Исток
се
није
видео
иза
високих
планинских
врхова
,
али
се
познавао
по
свежем
руменилу
,
које
се
на
тој
страни
беше
разлило
по
обзорју
.
Кроз
мрке
врхове
зелених
планинских
главица
,
чије
је
зеленило
било
чисто
црно
спрам
светлих
зракова
зориних
,
небо
је
изгледало
као
огромна
,
до
бела
усијана
железна
плоча
,
по
средини
препукла
,
а
из
те
пукотине
као
да
је
струјала
румена
,
топла
крв
.
Овај
величанствени
призор
заносио
је
душу
,
и
Враничић
неколико
тренутака
гледао
је
на
Исток
непомично
.
После
се
окрете
Западу
.
Док
су
источно
обзорје
заклањали
високи
,
шумовити
,
планински
врхови
,
дотле
се
западна
половина
његова
губила
у
недогледну
,
као
тепсија
глатку
,
ода
свуда
отворену
раван
.
Пуна
родних
поља
,
бујних
пашњака
и
сенокоса
,
сваковрсним
усевима
засејаних
њива
,
свуда
покривена
свежим
зеленилом
,
овде
,
онде
местимице
прешарана
пријатним
бојама
доспелих
усева
—
ова
огромна
раван
изгледала
је
као
мек
,
шарен
и
мирисан
персиски
ћилим
,
који
те
чисто
мами
да
се
по
њему
проваљушкаш
,
и
тада
дође
један
тренутак
кад
човек
завиди
оној
стоци
што
тако
слободно
пландује
по
овим
лепим
пољанама
.
На
десетак
корака
од
Враничића
два
вола
тако
су
слатко
пасла
и
савијала
ону
красну
,
сочну
и
свежу
траву
,
да
Жика
са
свим
озбиљно
примети
:
како
му
је
чисто
жао
што
није
во
,
кад
погледа
ону
дивну
траву
како
је
волови
слатко-млаве
.
Ова
шала
Жикина
поврати
Враничића
из
његова
кратка
заноса
.
Очаран
лепом
природом
,
он
бејаше
утопио
погледе
у
даљну
даљину
,
још
нејасну
на
јутерњој
замаглици
,
а
тако
исто
бејаше
почео
и
мислима
да
се
губи
у
далекој
прошлости
.
Чича
Милоје
—
јер
он
је
био
трећи
у
друштву
—
смејао
се
Жикиној
жељи
да
буде
во
,
с
тога
је
Жика
апеловао
:
„
Је
ли
,
господару
,
да
имам
право
,
што
тако
желим
.
“
Враничић
је
морао
нешто
одговорити
,
и
то
га
сасвим
поврати
.
И
ако
целе
ноћи
нису
спавали
,
и
ако
су
пуна
три
сахата
путовали
без
одморка
,
по
најгорем
планинском
путу
,
наши
путници
опет
се
нису
осећали
ни
уморни
,
ни
дремни
;
на
против
,
баш
услед
напрегнутог
ноћног
бдења
живци
су
им
били
растресени
и
они
су
се
осећали
чили
и
лаки
,
добро
расположени
и
одлучни
.
Ово
расположење
нарочито
је
код
Враничића
превлађивало
.
Сем
свега
он
је
још
био
и
душевно
јако
раздраган
.
После
двадесет
година
растанка
,
он
је
ноћас
први
пут
ступио
ногом
на
ову
благословену
и
њему
тако
милу
земљу
!
Тада
је
пао
на
колена
,
бацио
се
ничице
на
груди
своје
мајке
отаџбине
,
оросио
је
искреним
сузама
и
ижљубио
је
топлим
,
срдачним
пољупцима
благодарна
сина
,
а
душа
му
је
у
заносу
говорила
:
„
Мила
,
слатка
мајко
и
хранитељко
,
међер
право
веле
стари
људи
да
балканиска
земља
мирише
.
“
Од
ноћас
Враничића
је
још
једнако
пратио
тај
осећај
.
Он
се
налазио
чисто
у
некој
екстази
,
где
душа
више
није
на
земљи
,
но
прнула
некуда
горе
у
светле
небесне
висине
,
где
нема
земаљских
брига
и
терета
,
где
се
не
чују
уздаси
и
проклетства
,
где
се
хори
само
песма
вечне
славе
и
љубави
и
где
је
бескрајњи
живот
.
Међутим
,
ако
икада
,
Враничићу
је
баш
сада
било
потребно
да
прибере
сву
своју
пажњу
на
земаљске
ствари
,
ако
није
рад
да
изложи
опасности
и
погибели
не
само
оно
што
је
он
звао
својом
„
великом
мисијом
,
“
но
и
саму
главу
своју
.
Јер
,
кад
се
оставе
на
страну
лепи
снови
и
љубичасте
маште
,
истинска
,
сурова
стварност
говорила
је
:
да
се
Враничић
сада
налази
у
непријатељској
земљи
,
да
је
он
човек
који
стоји
ван
закона
,
да
је
свакоме
не
само
слободно
убити
га
,
но
би
још
за
то
и
големе
новчане
награде
добио
.
Услед
свега
тога
Враничићу
је
претила
опасност
на
сваком
кораку
;
сваки
џбун
,
свако
дрво
,
свака
удољица
могла
је
бити
за
њега
по
једна
смртоносна
заседа
.
И
Враничић
је
све
то
знао
.
Од
ноћас
њему
се
у
два
-
три
маха
јављала
та
мисао
.
Али
при
свакој
тој
помисли
сви
његови
осећаји
бунили
су
се
против
таквог
стања
и
схватања
.
За
што
би
њега
мрзела
тако
душмански
ова
лепа
земља
,
коју
он
толико
воле
и
за
коју
би
увек
све
жртвовао
?
!
Какво
је
зло
он
њој
учинио
,
он
лично
,
или
ма
ко
његов
?
Где
је
,
када
је
и
чиме
је
он
могао
заслужити
тако
велику
казну
,
да
га
његова
рођена
отаџбина
избацује
из
недара
својих
.
Та
он
је
у
њој
први
пут
угледао
свет
божији
,
у
њој
први
пут
пао
на
ову
грешну
земљу
и
први
пут
заплакао
немоћним
плачем
нејаке
макање
.
А
за
тим
он
је
ту
растао
и
крепчао
,
под
умереним
зракама
блага
сунца
балканиска
,
под
росним
капљама
плодоносних
даждева
њених
,
а
уз
песму
што
су
је
,
кад
тише
,
кад
бурније
,
извијали
крилати
ветрови
балканиски
,
кад
пирну
с
топле
Адрије
,
па
за
непуну
ноћ
прохује
чак
у
недогледне
просторије
немирна
Црна
Мора
.
Ту
,
у
Балканији
,
он
је
први
пут
научио
да
воле
њене
бистре
потоке
,
њене
китњасте
гајеве
,
њена
мирисна
поља
,
њено
шарено
цвеће
и
ведро
,
плаво
небо
,
и
миле
песме
веселих
тица
...
.
Ту
је
познао
прве
сласти
чисте
и
невине
детињске
љубави
—
и
ту
је
први
пут
био
сретан
.
Цело
његово
сећање
на
Балканију
био
је
само
низ
најлепших
и
најслађих
успомена
,
у
којима
је
била
мрачна
само
једна
једина
тачка
.
То
је
давно
било
.
Он
се
тога
сад
једва
сећао
.
Урезало
му
се
у
памети
само
то
,
како
је
једне
ноћи
у
дому
његових
родитеља
,
где
је
пре
увек
било
тако
мирно
,
сад
на
једанпут
настао
некакав
неред
,
нека
трка
,
хука
;
где
где
се
чуло
уздржљиво
јецање
,
а
где
где
и
гласан
плач
.
Његова
стара
дадиља
купила
је
хаљинице
његове
млађе
браће
,
трпала
их
у
некакву
велику
котарицу
,
а
једнако
је
кецељом
брисала
сузе
и
викала
:
„
Боже
,
боже
!
шта
се
ово
учини
!
“
Јес
,
та
слика
старе
дадиље
тако
му
је
била
жива
пред
очима
,
да
ју
је
доцније
и
нацртао
,
те
то
још
и
сад
чува
као
успомену
.
Још
се
сећао
како
су
момци
трчкарали
из
собе
у
собу
,
вукли
некакве
тешке
ствари
,
некакво
оружје
,
а
мати
,
љута
као
гуја
,
ишла
је
од
одаје
до
одаје
и
само
хукала
и
понављала
:
„
Еј
,
пусто
добро
моје
,
коме
ли
остајеш
!
“
Памти
још
и
то
како
су
слушкиње
ушле
у
спаваћу
собу
,
избудиле
мању
децу
;
неку
понеле
,
а
неку
повеле
и
тако
их
све
одвели
у
велики
салон
.
Ту
затеку
бабу
.
Он
је
седео
на
великој
столици
на
сред
собе
и
стењао
је
,
као
да
га
нешто
боле
.
Кад
му
доведоше
децу
,
он
стаде
једно
по
једно
узимати
на
крило
.
Све
их
је
миловао
,
љубио
,
па
онда
на
једанпут
узе
плакати
.
Прво
су
му
само
текле
сузе
,
а
он
је
полако
шапутао
:
„
децо
моја
!
ах
,
мила
децо
моја
!
“
После
је
стао
јецати
и
јецао
је
све
више
.
Најпосле
је
на
глас
плакао
,
гушио
се
од
суза
и
зацењујући
се
од
плача
јаукао
је
:
„
Јао
децо
!
сиротани
моји
.
Ви
ћете
ми
остати
сирочад
,
куку
мени
!
И
ко
ће
се
за
вас
заузети
,
и
ко
ће
ми
вас
нејаке
погледати
кад
изгубите
родитеља
свога
.
“
Бабо
је
тако
на
глас
плакао
,
а
стари
чича
Сима
,
што
смо
се
увек
смејали
његовом
великом
туру
,
теши
бабу
и
вели
му
да
није
лепо
што
плаче
;
шта
ће
рећи
женскадија
кад
он
као
муж
плаче
и
кука
!
После
у
салон
уђе
и
мајка
,
а
бабо
удари
још
више
у
плач
и
пође
пред
мајку
,
а
она
га
погледа
срдито
и
рече
му
:
„
Ти
боље
ћути
!
Пола
ми
је
ове
муке
од
тебе
.
“
—
Најпосле
сећао
се
хитног
и
ужурбаног
путовања
у
сред
мркле
ноћи
.
Извели
су
их
у
авлију
,
кришом
их
провели
у
башту
,
а
на
крај
баште
потрпали
их
у
затворена
,
путничка
кола
и
одмах
погнали
даље
.
Не
зна
колико
су
путовали
ни
куда
су
путовали
,
зна
само
толико
,
кад
се
опет
видео
слободан
,
око
њега
је
све
било
друго
и
друкчије
,
други
људи
,
друге
одаје
,
други
говор
,
друга
башта
,
све
друкчије
.
О
,
како
му
је
тада
било
жао
његове
старе
очинске
куће
,
и
оне
дебеле
,
криве
јабуке
у
башти
,
на
коју
се
пре
тако
радо
пео
,
и
ту
,
међу
њеним
сплетеним
гранама
по
читаве
часове
седео
,
певао
и
сиграо
се
.
Па
онда
оне
путање
,
што
се
вила
између
баштенског
зида
и
дугачког
реда
огроздовог
,
путање
,
по
којој
је
он
тако
слатко
трчао
,
особито
кад
се
игра
,
па
га
јуре
да
га
ухвате
,
а
он
бежи
и
крије
се
овом
путањом
.
Било
му
је
жао
и
онога
лепог
водоскока
пред
кућом
,
где
се
тако
често
сиграо
,
прскајући
својом
великом
штрцаљком
чак
тамо
,
до
по
авлије
.
Момак
седи
на
клупи
и
дрема
;
он
му
се
примакне
на
десетак
корака
с
пуном
штрцаљком
и
од
једном
прсне
.
Момак
се
тргне
,
звера
,
гледа
у
небо
,
окреће
се
,
брише
се
и
чуди
шта
ли
га
то
попрска
.
А
он
се
само
смеје
и
вреба
,
па
чим
момак
опет
седне
на
клупу
,
а
он
опет
штрц
,
па
по
њему
!
...
Жалио
је
и
оне
степене
подрумске
,
низ
које
је
тако
често
стрчавао
,
поред
све
забране
строга
учитеља
.
Жалио
је
и
шталу
,
и
таван
њен
,
где
се
по
меком
сену
тако
слатко
ваљао
.
Јес
,
то
су
биле
његове
успомене
из
Балканије
.
Он
се
растао
с
том
земљом
тугујући
за
њом
;
он
није
ни
оставио
,
ни
понео
из
ње
ни
једну
мрску
и
душманску
успомену
—
двадесет
пуних
година
његова
нога
није
крочила
на
балканиско
земљиште
—
за
што
би
,
дакле
,
овај
свет
имао
да
га
мрзи
,
да
га
сматра
за
душмана
,
да
га
ставља
ван
закона
,
да
га
вреба
с
пушком
у
руци
као
дивља
звера
!
...
То
не
може
,
никад
не
може
бити
!
Он
то
није
ничим
заслужио
!
Тако
смешани
осећаји
пунили
су
душу
Враничићеву
у
тренутку
док
се
с
дружином
одмарао
крај
бистра
врела
планинског
.
Прошлост
и
садашњост
,
снови
и
јава
,
оно
што
је
у
истини
било
и
оно
што
се
које
кад
тек
само
као
мисао
зачедило
у
глави
његовој
,
све
се
то
сад
смешало
у
нераздвојну
,
једноставну
шарену
слику
,
у
којој
је
тешко
било
разазнати
шта
је
стварност
,
а
шта
ли
машта
.
Већ
у
два
маха
Враничић
се
губио
у
оваком
заносу
,
трзао
се
и
опет
се
губио
.
Сад
га
поврати
гласна
вика
у
близини
.
Ту
,
за
првим
шумарком
,
чуо
се
јасан
мушки
глас
где
дозива
другога
човека
.
Чу
се
и
одзив
.
Први
глас
упита
:
„
јесу
ли
тамо
волови
.
“
Други
глас
одговори
да
нису
.
Први
глас
рече
на
то
нешто
тише
,
што
се
није
могло
разабрати
шта
је
,
а
изгледало
је
као
да
први
глас
нешто
опсова
,
а
после
опет
викну
:
—
Еј
!
Стеване
!
—
Је
л
ти
ту
пушка
?
И
кад
доби
одговор
да
јесте
,
он
додаде
:
понеси
је
,
па
хајд
овамо
!
Враничић
диже
главу
,
погледа
тамо
на
ону
страну
откуда
је
долазио
тај
разговор
и
рече
:
—
Неки
људи
!
—
Јамачно
смо
близу
каква
села
-
одговори
Жика
.
Мало
за
тим
иза
оближњег
гајића
указаше
се
два
сељака
;
ишли
су
полако
,
а
упутили
се
право
оном
месту
где
је
седео
Враничић
с
дружином
.
Угледаше
волове
и
један
од
сељака
викну
:
„
Ене
лопова
!
Погледај
ти
куда
су
они
прокрхали
.
“
Но
у
тај
мах
он
угледа
наше
путнике
и
не
само
што
умуче
но
и
стаде
.
Заустави
се
и
онај
други
сељак
,
проговорише
неколико
речи
,
а
непрестано
су
гледали
у
Враничића
и
његову
дружину
.
За
тим
један
од
сељака
викну
:
—
Еј
,
буразере
,
који
сте
ви
?
Жика
се
одазва
:
—
Наши
смо
!
Добри
људи
!
Ходите
ближе
на
разговор
!
После
мала
колебања
сељаци
пођоше
напред
.
—
Оставите
мени
да
их
ја
пропитам
—
рече
Милоје
.
—
Питај
их
ти
,
а
питаћемо
и
ми
—
рече
Жика
—
а
већ
ако
успитају
одакле
смо
,
откуда
идемо
и
куда
ћемо
,
онда
одговарај
сам
.
У
томе
и
сељаци
приђоше
.
То
су
били
млади
,
отресити
људи
:
један
је
носио
о
рамену
пушку
,
а
други
пребацио
преко
руке
секиру
.
Зауставише
се
на
5—6
корака
од
Враничића
и
назваше
:
„
добро
јутро
!
“
Враничић
их
отпоздрави
и
упита
јесу
ли
оно
њини
волови
што
пасу
ту
на
десетак
корака
.
Сељаци
потврдише
да
јесу
,
а
за
тим
узеше
и
сами
запиткивати
путнике
о
свему
што
их
је
могло
интересовати
.
Разговор
брзо
оживе
.
Враничић
понуди
сељацима
по
цигару
дувана
.
Они
су
прво
дуго
загледали
његову
сјајну
,
сребрну
,
па
позлаћену
кутију
,
с
великим
монограмом
од
драгог
камења
;
после
су
хвалили
изврсан
дуван
и
тврдили
да
у
Балканији
таква
дувана
нема
,
а
овај
мора
да
је
донесен
са
стране
.
Затим
један
од
сељака
опет
узе
кутију
и
опет
стаде
брижљиво
загледати
у
монограм
.
Враничић
га
упита
шта
га
толико
интересује
на
кутији
.
Сељак
рече
да
је
у
војски
научио
нешто
мало
читати
,
па
сад
гледа
да
ли
може
познати
која
су
она
два
писмена
на
кутији
.
Враничић
примети
да
су
три
а
не
два
писмена
.
-
А
.
.
а
.
.
а
!
Тако
!
Зато
;
ја
видим
где
је
нешто
утрпано
—
рече
сељак
,
па
пошто
је
још
мало
загледао
он
додаде
:
—
Е
,
јес
,
ево
сад
лепо
видим
.
Јес
!
Три
су
слова
.
Ево
,
прво
је
П
.
,
друго
А
,
треће
Ц
...
Сељак
на
једаред
умуче
,
спусти
руке
на
крило
и
оштро
погледа
Враничића
,
који
баш
у
тај
мах
измени
један
поглед
са
Жиком
.
Жика
пружи
руку
да
узме
кутију
од
сељака
и
упита
га
које
је
село
овде
најближе
,
старајући
се
да
тиме
окрене
разговор
на
друге
ствари
.
Међу
тим
сељак
,
место
да
пружи
кутију
Жики
,
он
је
диже
према
себи
,
понова
загледа
у
монограм
,
опет
погледа
у
Враничића
и
неколико
тренутака
гледао
га
је
нетремице
,
за
тим
рече
:
—
П
.
Ц
.
Перун
Црнојевић
!
...
Је
ли
?
То
је
твоје
право
име
?
...
На
ове
ненадне
речи
сељакове
Жика
пребледи
;
Милоје
беше
устао
и
крочио
два
корака
у
страну
,
па
сад
стаде
као
укопан
;
само
се
Враничић
није
збунио
,
нити
се
на
њему
ма
по
чему
могло
познати
да
му
се
десило
што
неочекивано
.
С
осмејком
на
уснама
,
он
упита
сељака
откуда
му
сад
наде
на
ум
то
име
Перун
Црнојевић
,
и
зна
ли
он
ко
је
тај
човек
?
Сељак
одговори
да
зна
;
загледа
подозриво
Враничића
и
опет
упита
:
—
Ама
,
истина
,
да
,
почем
,
ниси
ти
Перун
Црнојевић
?
Враничић
се
слатко
насмеја
.
И
он
се
није
ни
мало
претварао
.
Њему
је
смех
доиста
ишао
од
срца
.
Он
није
ни
мало
презао
од
тога
што
га
овај
сељак
почиње
познавати
.
Шта
више
,
он
је
био
вољан
да
му
се
и
сам
исповеди
шта
је
,
ко
је
и
да
проматра
какав
би
утисак
то
учинило
на
сељака
.
Он
се
,
дакле
,
слатко
насмеја
и
понова
весело
упита
сељака
да
му
каже
откуда
му
на
једанпут
паде
на
ум
то
тако
ретко
име
Перун
Црнојевић
,
код
толиких
других
обичнијих
имена
.
Но
сељак
је
оћуткивао
и
није
хтео
казати
прави
разлог
.
„
Ако
си
истина
Црнојевић
,
кажи
ми
па
ћу
ти
онда
испричати
све
по
реду
како
је
било
“
—
изговарао
се
сељо
.
Али
ту
се
нађе
сад
онај
други
сељак
.
Да
би
показао
пред
непознатим
људима
како
и
он
нешто
зна
,
и
ако
није
онако
писмен
као
онај
први
,
он
се
умеша
у
разговор
,
прекоре
свога
другара
што
се
„
бенави
“
и
не
каже
шта
је
,
па
онда
одреши
торбу
и
узе
сам
причати
све
што
је
знао
.
Његовом
другару
мора
да
је
пало
то
име
на
ум
с
тога
,
што
се
оно
од
два-три
дана
у
целом
њином
крају
на
сва
уста
шапуће
:
„
Перун
Црнојевић
!
“
—
за
то
име
знају
сад
већ
и
деца
сељачка
.
А
то
се
све
десило
овако
:
Пре
два-три
