држало,
да
ће
одсудна
битка
бити
на
Овчем
Пољу
.
То
јест
,
одсудна
битка
између
турске
вардарске
и
српске
војске
.
Турска
је
своју
војску
поделила
на
три
главна
бојишта
и
то
:
тракијско
,
према
Бугарској
;
вардарско
,
према
Србији
и
Црној
Гори
и
епирско
према
Грчкој
.
Но
,
Бугарска
бојећи
се
да
неће
моћи
да
одоле
турској
сили
,
рачунајући
,
да
ће
Турци
највећу
силу
избацити
према
њој
,
зато
је
хитно
затражила
помоћ
од
Србије
за
опсаду
Једрена
.
Пошто
је
ђенерал
Степа
Степановић
код
Криве
Паланке
прешао
турску
границу
,
разбио
је
Турке
и
потиснуо
их
на
југозапад
.
И
таман
их
је
почео
успешно
гонити
не
дајући
им
ока
отворити
,
добије
налог
од
врховне
команде
да
промене
фронт
,
то
јест
,
да
са
својом
армијом
крене
на
исток
ка
Једрену
у
помоћ
Бугарима
.
Истина
,
старом
ђенералу
Степи
ова
заповест
није
баш
годила
,
да
у
таком
тренутку
,
када
је
успешно
гонио
Турке
,
да
их
напушта
и
да
креће
другим
правцем
.
Но
,
како
веле
,
интерес
опште
ствари
је
то
захтевао
,
и
он
се
повиновао
претпостављеној
власти
.
Када
је
ђенерал
Степа
стигао
под
Једрене
,
он
се
са
својом
армијом
стави
на
расположење
бугарском
ђенералу
Иванову
,
главнокомандујућем
опсадне
војске
под
Једреном
.
Армија
ђенерала
Степе
заузела
је
положаје
северо-западно
од
Једрена
,
где
беху
највећа
и
најјача
утврђења
овога
најмодерније
утврђенога
града
.
Положај
српске
војске
је
био
врло
незгодан
.
А
поред
овога
и
само
време
,
она
хладноћа
,
кише
и
мразеви
отежаваху
и
онако
тешки
положај
српске
војске
,
која
дође
у
помоћ
својој
браћи
Бугарима
.
Војници
су
становали
у
ископаним
земуницама
застртим
са
нешто
сламе
,
само
да
се
могу
склонити
од
влаге
и
незгодна
времена
.
Већ
је
четврти
месец
,
како
српска
војска
под
Једреном
стражари
и
чува
непријатеља
не
дајући
му
да
се
макне
,
оцепивши
га
од
осталог
света
,
хотећи
тиме
да
га
глађу
примора
на
предају
.
По
оцени
стручњака
Једрене
беше
неосвојив
град
и
свака
кап
проливене
крви
била
би
узалудна
,
помишљајући
,
да
га
на
јуриш
и
снагом
заузму
.
Четири
месеца
српска
војска
стражарећи
мрзне
,
пропада
и
упире
своје
погледе
на
горди
и
утврђени
град
Једрене
.
Истина
,
иако
је
српска
војска
била
у
врло
рђаву
положају
,
но
ипак
је
она
то
све
са
мало
муке
управо
јуначки
и
српски
сносила
.
Пред
собом
је
имала
циљ
,
да
покаже
свету
,
тој
модерној
Европи
,
да
нема
оне
тврђаве
,
коју
је
човечија
рука
створила
,
а
да
је
не
ће
српски
војник
било
којим
начином
освојити
или
принудити
на
предају
.
Но
,
признати
се
мора
,
да
је
било
и
жртава
.
Влага
и
назеб
проузроковаше
неке
болести
,
које
стадоше
глава
многих
српских
војника
,
који
дођоше
браћи
Бугарима
у
помоћ
,
а
који
им
се
касније
недостојно
захвалише
.
Поред
своје
пожртвованости
,
српски
војник
је
племенит
и
у
стању
је
да
попије
многу
горку
чашу
која
му
је
пружена
од
онога
,
коме
је
он
дошао
да
помогне
и
материјално
и
крвљу
својом
.
Тако
је
под
Једреном
десио
се
и
овакав
случај
:
Једном
приликом
измешали
се
српски
војници
са
бугарским
и
између
осталих
забава
заподенуше
разговор
и
о
јунаштву
.
Бугари
су
сами
по
себи
хвалисави
,
разметаху
се
својим
јунаштвом
,
наводећи
њихове
успехе
у
овом
рату
.
Но
и
српски
војници
не
остадоше
дужни
већ
и
они
такође
се
похвалише
са
успесима
своје
војске
код
Куманова
,
Прилепа
и
Битоља
напоменувши
,
да
су
сви
ти
успеси
постигнути
за
месец
дана
и
с
правом
се
поносише
,
јер
имађаху
су
чим
и
да
се
поносе
.
Услед
тога
настаде
између
њих
мања
препирка
,
не
дајући
једни
другима
,
да
је
ко
бољи
од
њих
.
У
овој
препирци
један
бугарски
војник
,
толико
је
био
дрзак
,
да
је
добацио
једном
српском
војнику
:
—
Ели
,
братко
!
.
.
А
знајеш
море
,
што
беше
на
Сливница
?
...
Ова
дрска
напомена
,
од
стране
бугарског
војника
,
у
ово
доба
,
дубоко
га
је
коснула
,
окренувши
му
леђа
удалио
се
од
њега
с
уверењем
,
да
Бугарин
никад
не
може
му
бити
брат
и
искрени
савезник
.
Поред
овог
случаја
,
дешавало
се
још
тма
задиркивања
и
заједања
од
стране
бугарских
војника
према
српским
војницима
,
који
им
дођоше
у
помоћ
,
да
их
помогну
и
да
крв
своју
пролију
за
њих
.
У
другом
једном
случају
,
један
бугарски
је
војник
добацио
српском
војнику
:
—
Па
што
сте
ви
је
?
!
.
.
Голотиња
!
.
.
Наш
ве
је
цар
купија
за
један
лев
од
комад
.
Та
и
томе
слична
пребацивања
,
доживљавали
су
Срби
али
су
све
мирно
и
ћутно
поднашали
,
јер
су
тиме
увидели
,
да
то
говори
простота
и
необразованост
бугарског
народа
,
знајући
,
да
те
увреде
долазе
од
горе
,
који
су
баш
били
позвани
,
да
тај
народ
образују
и
да
га
упуте
на
стазу
зближавања
завађене
браће
,
коју
неродољубиви
и
непромишљени
политичари
изведоше
на
Сливницу
.
Но
каснији
догађаји
показаше
великодушност
и
пожртвовање
српске
војске
,
која
је
с
највећим
напором
и
тешкоћама
успела
,
да
својим
неиздрживим
и
непрекидним
јуришима
,
освоји
најјача
утврђења
Једрена
,
заробивши
Шукри-пашу
,
тиме
проузрокова
пад
Једрена
,
који
предаде
Бугарима
,
као
награду
за
нанете
им
увреде
за
време
опсаде
.
А
време
је
,
тако
исто
показало
да
истина
и
правда
и
ако
су
споре
,
ипак
,
на
крају
крајева
побеђују
.
Невернику
на
супрот
ономе
,
кад-тад
предстоји
достојна
казна
.
А
у
много
случајева
,
следи
му
чак
пропаст
и
уништење
.
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ДРУГА
На
последњем
часу
Када
је
оно
јутро
фијакер
довезао
оболелог
Ранка
Предраговића
,
стари
Предраговић
и
жена
му
,
беху
се
јако
уплашили
.
Читаву
драгу
ноћ
нису
могли
ока
склопити
бринући
за
свог
јединца
,
где
је
и
шта
је
с
њим
.
Нарочито
је
мати
била
у
слутњи
,
да
неће
бити
добро
,
знајући
да
јој
син
још
није
издравио
,
те
да
би
се
могао
где
у
друштву
задржати
.
А
и
ако
је
у
друштву
,
била
је
уверена
,
да
му
то
неће
добро
доћи
.
С
тога
је
после
пола
ноћи
када
је
видела
да
син
не
долази
,
наваљивала
на
свога
мужа
,
да
се
обуче
и
да
иде
да
га
потражи
.
Но
,
Предраговић
као
човек
,
опирао
се
томе
,
наводећи
јој
за
разлог
,
да
то
нема
смисла
и
да
њихов
син
није
мало
дете
те
да
иде
да
га
тражи
.
А
у
осталом
јој
је
рекао
,
да
он
нема
појма
где
би
га
могао
тражити
,
осим
,
у
ноћним
кафанама
,
које
су
по
читаву
ноћ
отворене
а
то
опет
њему
као
оцу
,
не
пристоји
се
,
да
залази
тамо
и
да
се
могуће
са
својим
сином
сусретне
.
Ови
убедљиви
разлози
донекле
умирише
Предраговићку
,
но
зато
ипак
није
могла
да
заспи
.
И
сам
стари
Предраговић
је
био
у
сумњи
и
водио
бригу
,
но
ипак
се
задржао
код
својих
разлога
.
Када
је
Ранко
уз
припомоћ
фијакеристе
,
ступио
у
собу
био
је
блед
као
самртник
а
читавим
телом
је
дрхтао
као
прут
.
Сирота
мати
кад
га
је
такова
видела
,
побледела
је
као
восак
,
кроз
болни
крик
:
—
Сине
?
.
.
—
изрече
сав
бол
у
души
,
а
по
том
се
занија
и
да
је
стари
Предраговић
,
не
задржи
срушила
би
се
на
под
.
Стари
Предраговић
жену
је
привео
столици
а
Ранка
је
прихватио
од
фијакеристе
,
те
га
је
одвео
у
спаваћу
собу
у
којој
беше
топло
.
Ранко
уз
помоћ
оца
се
скинуо
и
легао
у
кревет
окренувши
се
зиду
.
После
овога
стари
Предраговић
је
исплатио
фијакеристу
увео
жену
и
положио
на
канабе
,
да
дође
к
’
себи
и
да
се
примири
.
Затим
је
одмах
отишао
по
доктора
Николајевића
,
који
је
био
у
непосредној
близини
.
За
време
то
,
када
је
отишао
стари
Предраговић
по
лекара
стара
Предраговићка
је
дошла
к
себи
и
отишла
у
спаваћу
собу
да
надгледа
свога
оболелог
сина
.
Јадна
мати
је
покушавала
све
што
је
могуће
,
само
да
би
могла
удовољити
своме
детету
,
своме
јединчету
,
које
јој
беше
све
на
свету
.
За
кога
је
живела
,
за
кога
њезино
срце
куцало
.
Ранко
је
био
окренут
зиду
и
тешко
дисао
.
Очи
му
малаксале
беху
полуотворене
.
И
уста
беху
мало
отворена
,
кроз
која
је
увлачио
у
себе
ваздух
и
тиме
олакшао
тешко
дисање
.
Мати
је
неко
време
стајала
крај
њега
,
нема
и
укочена
.
Поглед
је
упрла
у
њега
,
а
у
души
њезиној
како
је
било
,
то
само
она
,
као
мати
,
могла
је
знати
и
осећати
.
Најзад
се
наже
над
њим
,
замотавајући
га
у
покривач
,
тихо
и
готово
нечујно
му
шапташе
:
—
Ранко
!
.
.
Сине
!
.
.
Шта
ти
је
?
Реци
мени
,
мајци
твојој
,
шта
те
боле
—
а
по
том
јој
сузе
грунуше
и
овлажише
,
бледо
,
као
восак
чело
Ранково
.
Ранко
не
отвараше
очи
,
само
је
лако
и
готово
неприметно
одмахнуо
главом
,
увукао
у
себе
већу
количину
ваздуха
,
дубоко
уздахну
и
окрете
се
још
више
зиду
.
Предраговићка
видећи
то
,
прође
је
телом
нека
језа
са
страхом
,
која
је
махинално
подиже
са
постеље
и
у
трену
је
истрчала
на
улицу
да
види
да
ли
јој
муж
иде
.
Време
јој
се
чинило
дуго
,
здраво
дуго
...
Обузе
је
нервозно
и
грозничаво
нестрпљење
и
да
је
не
беше
срамота
,
хтеде
да
полети
као
оно
мало
дете
до
куће
лекара
Николајевића
.
На
мужа
се
беше
готово
озбиљно
наљутила
,
што
се
толико
дуго
задржао
.
У
оваком
стању
,
у
себи
га
и
осуђивала
да
је
немаран
,
да
нема
очинске
љубави
према
детету
свом
и
још
тма
јој
мисли
се
врзле
у
глави
,
наравно
да
није
изостављена
и
по
нека
оштра
критика
и
упућена
на
лекаре
,
како
су
нетачни
,
немарни
и
свој
узвишени
лекарски
позив
не
врше
онако
,
како
би
то
требало
.
На
улицу
би
истрчала
и
постојала
неколико
секунада
а
одмах
за
овим
би
се
враћала
болеснику
,
кога
је
свакога
пута
покривачем
зашушкавала
.
Кад
је
трећи
пут
истрчала
на
улицу
на
самом
ћошку
улице
,
указа
се
стари
Предраговић
и
лекар
Николајевић
.
Ход
им
је
био
не
само
убрзан
,
већ
су
просто
потрчкавали
,
тако
,
да
су
на
се
скренули
пажњу
мимопролазника
.
Но
,
зато
их
је
стара
Предраговићка
ипак
дочекала
са
речима
:
—
Та
где
сте
ако
Бога
знате
!
?
...
—
које
баш
ни
мало
не
беху
пријатне
по
лекара
,
јер
их
је
Предраговићка
тако
оштро
и
љутито
изговарила
,
као
да
беху
намењене
слузи
или
служавки
,
који
се
на
улици
задржаше
дуже
времена
и
ако
им
је
госпођа
строго
наручила
да
се
журе
.
Лекар
Николајевић
је
постарији
човек
,
омален
и
добродушан
.
Са
лица
му
је
човек
могао
прочитати
добродушност
а
веселе
му
старачке
очи
говораху
,
да
је
у
млађем
добу
морао
бити
друштвен
и
врло
радо
виђен
у
свима
круговима
,
јер
беше
духовит
хумориста
.
Да
би
прикрио
ону
увреду
,
односно
,
да
би
донекле
госпођу
Предраговићку
извинуо
пред
мужем
,
због
њезине
наглости
и
непромишљеног
испада
,
рече
:
—
Не
може
госпођо
брже
,
кад
нас
нега
не
слушају
,
отказаше
послушност
.
Ако
је
стало
до
љутње
,
само
се
на
њих
можете
љутити
,
а
на
нас
—
никако
.
—
Рекавши
то
,
лекар
Николајевић
обриса
ноге
и
уђе
у
предсобље
праћен
старим
Предраговићем
.
Када
је
лекар
Николајевић
прегледао
Ранка
,
на
његову
се
иначе
веселу
лицу
,
могло
приметити
,
да
је
ситуација
стања
болесникова
врло
озбиљна
.
Неко
је
време
стајао
замишљен
.
После
краће
паузе
узе
оловку
и
написа
рецепт
и
преда
га
Прерадовићу
,
који
га
је
испратио
до
врата
са
улице
.
Пре
растанка
стари
Предраговић
је
задржао
лекара
и
упитао
га
:
—
Господине
докторе
,
молим
вас
будите
ми
искрени
и
реците
ми
отворено
,
какво
је
стање
са
болешћу
мога
сина
?
Лекар
слеже
рамени
,
а
израз
му
лица
казиваше
неку
неповољност
.
Значи
,
да
се
налазио
у
врло
незгодном
положају
,
пред
овако
отвореним
питањем
.
Заиста
је
незгодан
положај
лекарев
.
Ако
ће
истину
изрећи
и
бити
искрен
,
то
ће
Предраговића
коснути
,
шта
више
,
могло
би
му
као
старијем
човеку
донекле
шкодити
.
Ако
ли
пак
,
не
рече
истину
,
њему
опет
као
поштеном
човеку
,
не
пристоји
,
да
се
служи
неистином
,
коју
он
свога
века
вазда
је
презирао
,
а
представнике
лажи
,
из
дна
душе
је
мрзео
.
Неко
се
време
колебао
,
оборене
главе
забадајући
свој
штап
у
земљу
.
Стари
Предраговић
је
то
колебање
лекарево
приметио
,
те
да
би
га
извукао
из
незгодног
положаја
,
у
коме
се
налазио
лекар
Николајевић
,
најзад
му
рече
:
—
Реците
слободно
господине
докторе
!
...
Ваше
ћутање
ме
је
већ
приправило
на
оно
,
што
ћете
рећи
.
Ја
вас
молим
,
реците
,
немојте
се
уздржавати
.
После
оваког
захтева
старога
Предраговића
,
лекар
Николајевић
престаде
забадати
штап
у
земљу
,
подиже
главу
а
поглед
упре
у
зенице
старога
Предраговића
и
рече
доста
хладно
:
—
Њему
помоћи
нема
...
Дан
,
два
...
А
у
најсретнијем
случаји
,
ову
недељу
може
извући
.
—
За
тим
Николајевић
пружи
руку
старом
Предраговићу
,
а
овај
му
као
болник
стиште
грчевито
:
—
Хвала
докторе
!
—
Оте
се
из
грла
старога
Предраговића
.
Ове
две
речи
одјекнуше
тако
тупо
и
пригушено
,
већ
и
оне
саме
изговорише
читав
бол
несретна
оца
.
Лекар
окрете
главу
и
упути
се
брзим
корацима
пут
свога
стана
,
као
да
је
хтео
да
побегне
са
овог
места
,
где
ће
за
дан-два
да
завлада
туга
и
жалост
несретних
родитеља
;
за
јединцем
,
који
им
ето
испред
очију
нестаје
—
ишчезава
.
Предраговић
пак
,
пун
туге
,
скрушен
и
невољан
поврати
се
у
кућу
.
На
душу
му
се
овог
тренутка
навалио
силан
терет
,
терет
оца
,
родитеља
,
који
је
,
ето
,
овог
часа
чуо
,
да
његову
јединцу
,
његову
сину
,
помоћи
нема
.
О
,
како
је
то
тешко
!
...
О
,
какав
је
то
бол
!
...
Бол
родитеља
,
који
га
и
сами
не
могу
изрећи
а
преживљују
га
.
Човек
је
човек
и
остаје
човек
.
Колике
снаге
,
колико
моћи
садржи
у
себи
;
за
његов
организам
много
је
—
премного
.
Баш
та
снага
,
издржљивост
и
дурашност
,
човека
,
баш
то
и
чини
човеком
.
Због
те
његове
душевне
снаге
и
моћи
и
јесте
достојан
да
се
назове
господарем
света
.
Истина
,
постоји
у
редовима
људи
и
слабића
,
који
под
првим
ударцима
душевне
борбе
малакшу
и
подлежу
.
То
нису
људи
.
Истина
,
то
име
носе
али
га
не
заслужују
,
јер
они
нису
ништа
друго
,
већ
само
имитација
људи
.
Овакве
мисли
прострујише
кроз
главу
старога
Предраговића
,
који
стиже
пред
врата
од
собе
.
Разведри
чело
,
осећајући
у
себи
моћ
човека
а
не
слабића
.
Уверен
је
,
да
је
овај
случај
и
тренутак
у
коме
се
сада
налази
,
само
искушење
,
које
хоће
да
га
куша
да
ли
је
у
истини
и
он
прави
човек
.
Поред
тога
,
знао
је
,
да
му
је
жена
здраво
болећиве
и
осетљиве
душе
,
па
му
треба
снаге
да
и
њу
умири
и
утеши
.
Још
није
затворио
врата
за
собом
,
жена
га
предусрете
са
питањем
:
—
Шта
је
?
.
.
Шта
вели
?
Предраговић
је
у
први
мах
био
збуњен
оваквим
изненадним
питањем
.
Но
,
пошто
се
прибрао
,
полугласно
јој
рече
:
—
Па
,
ништа
.
Вели
,
да
је
захладнио
и
ако
се
буде
строго
придржавао
дијете
,
може
му
бити
помоћи
...
—
Дакле
,
за
сад
је
тако
опасно
!
—
Узвикну
Предраговићка
престрашено
тако
гласно
,
да
је
Ранка
пробудила
,
који
је
баш
онога
тренутка
био
заспао
.
Предраговић
је
због
овога
прекоре
:
—
Што
вичеш
!
?
Ето
,
сад
си
га
пробудила
,
а
знаш
врло
добро
,
да
болесник
,
као
што
је
он
,
тешко
долази
до
сна
.
—
Мајко
!
—
Простења
Ранко
јетко
,
избацивши
десну
руку
испод
покривача
.
—
Чијем
сине
!
—
Одазва
се
Предраговићка
,
приђе
постељи
и
пригне
ухо
уз
сама
уста
Ранкова
.
—
Воде
!
—
Процеди
испрекидано
Ранко
,
а
дубок
уздах
оте
му
се
из
груди
.
Био
је
сав
у
ватри
.
Предраговићка
се
већ
окрете
да
учини
сину
по
вољи
,
но
у
томе
је
стари
Предраговић
задржа
са
речима
:
—
Мени
се
чини
,
да
му
не
би
требало
дати
воде
,
нарочито
сада
,
када
је
у
јакој
ватри
.
Вода
би
му
могла
само
нашкодити
.
—
Па
шта
да
чиним
?
.
.
Видиш
да
је
жедан
.
-
Одврати
му
Предраговићка
.
—
Не
треба
му
дати
.
Шта
ишта
захту
болесници
у
болести
,
па
када
би
им
све
учинили
по
вољи
,
многи
би
само
због
тога
платили
главом
.
А
колико
ми
је
познато
,
болесници
обично
захтевају
оно
,
што
им
лекари
строго
забрањују
.
—
Рекавши
то
,
стари
Предраговић
баци
поглед
на
сина
,
који
баш
у
овом
тренутку
отворених
очију
,
беше
обратио
сву
пажњу
,
да
чује
шта
отац
и
мати
разговарају
.
Чувши
то
,
Ранко
затвори
очи
,
лице
му
се
намршти
и
поново
зајечи
:
—
Мајко
!
...
Воде
!
.
.
Изгоре
ми
џигерица
!
.
.
Воде
!
.
.
Умрећу
!
.
.
Предраговићка
чувши
ово
,
није
могла
да
се
уздржи
,
већ
у
тренутку
ока
излети
напоље
.
Предраговић
видећи
то
,
сумњиво
заврти
главом
а
преко
лица
му
пређе
лак
и
неприметан
осмејак
,
као
да
се
нечем
досетио
.
У
души
му
је
овога
тренутка
нешто
одлакнуло
.
У
мислима
је
био
несталожен
.
Лупао
је
главу
,
како
и
на
који
начин
да
припреми
жену
за
оно
,
што
ће
неминовно
наступети
.
Страховао
је
за
жену
,
ако
јој
саопшти
онако
искрено
,
као
што
је
то
њему
лекар
поверио
;
био
је
тврдо
уверен
,
да
би
и
она
јадница
могла
лако
и
главом
платити
.
Њему
је
сад
лакнуло
,
јер
јој
је
саветовао
,
да
болеснику
не
да
воде
.
А
ето
,
она
сад
и
преко
његова
савета
хоће
да
испуни
жељу
болесника
.
Ово
му
је
баш
добро
дошло
,
да
када
наступи
криза
код
болесника
,
може
се
он
као
отац
позвати
и
рећи
јој
,
да
њезина
претерана
материнска
љубав
,
изазвала
је
кризу
.
Не
,
не
,
то
би
било
страшно
.
Колика
грижа
савести
би
сироту
мајку
мучила
,
због
овога
,
да
би
морала
свиснути
од
туге
и
прекора
мислећи
,
да
је
она
баш
и
уследила
синовљу
смрт
,
не
узимајући
као
олакшање
,
да
је
она
то
учинила
из
претеране
материнске
љубави
,
не
дајући
детету
да
буде
чега
жељан
у
болести
.
При
оваком
размишљању
Предраговићу
се
лице
и
опет
намршти
а
обрве
је
спустио
тако
ниско
,
да
му
се
очи
испод
њих
не
видеше
.
—
Воде
!
...
болно
и
изнемогло
зајечи
Ранко
,
а
кроз
читаво
тело
старога
Предраговића
пређе
нека
језа
.
Још
не
беше
изговорио
читаву
реч
,
врата
се
отворише
а
кроз
њих
уђе
Предраговићка
са
пуном
чашом
воде
.
—
Ево
,
сине
,
ево
!
...
Потом
му
подиже
главу
и
пренесе
чашу
с
водом
устима
,
коју
Ранко
дрхћући
прихвати
и
до
дна
испије
.
Испивши
воду
,
Ранко
уз
помоћ
мајке
леже
на
јастук
и
поново
завали
главу
окренувши
се
зиду
.
Предраговићка
постоја
неко
време
гледајући
у
сина
а
сузе
јој
овлажише
смежурано
сухо
лице
.
Предраговић
устаде
са
столице
,
ухвати
жену
за
рукав
и
очима
је
позва
у
предсобље
.
Кад
изађоше
у
предсобље
,
Предраговић
јој
одмах
пребаци
:
—
Што
си
то
чинила
?
—
Како
не
бих
!
Зар
да
допустим
да
ми
дете
од
жећи
умре
!
...
Каква
бих
ја
мати
била
,
када
бих
могла
да
гледам
да
дете
жедно
у
ватри
муку
мучи
и
да
га
ватра
гуши
.
Рекавши
то
,
остави
чашу
на
столицу
,
дубоко
и
горко
се
заплака
...
—
Што
то
чиниш
?
!
Ниси
мала
.
—
Утешавао
је
Предраговић
,
но
и
њему
се
очи
наводише
,
видећи
своју
жену
у
очајном
стању
,
у
себи
је
тај
њезин
плач
протумачио
,
као
да
је
и
она
сама
предвиђала
оно
што
,
ће
наступети
.
—
Како
не
бих
плакала
!
—
јецала
је
Предраговићка
.
—
Зар
не
видиш
болан
,
да
ће
умрети
!
.
.
—
Ове
је
речи
изрекла
са
тако
пуно
бола
пропративши
их
са
таком
резигнацијом
,
да
и
најтврђе
срце
морало
би
овога
тренутка
омекшати
.
Настаде
тајац
.
Предраговић
извади
џепницу
и
убриса
сузе
,
које
му
се
у
том
тренутку
низ
образ
скотрљаше
.
Када
се
Предраговићка
примирила
,
муж
примаче
столицу
тик
уз
њу
.
—
Жено
!
—
ослови
је
он
.
Она
подиже
главу
и
упре
поглед
у
њега
,
као
да
очекује
неку
новост
или
нешто
,
што
би
јој
уминуло
бол
,
који
јој
у
овај
мах
душу
раздираше
.
—
Човек
је
рођен
да
умре
.
И
нико
на
свету
не
може
остати
.
Разлика
је
само
у
томе
,
што
неко
пре
а
неко
доцније
свршава
са
животом
.
То
је
све
у
божјој
руци
.
На
то
треба
увек
бити
спреман
.
И
је
осећам
као
отац
,
бол
и
терет
,
гледајући
га
да
вене
—
да
га
нестаје
.
Жалост
је
по
мене
,
као
оца
,
још
и
већа
,
што
баш
у
овим
бурним
тренутцима
преживљујем
то
.
О
,
камо
моје
среће
,
да
је
он
са
осталим
синовима
наше
дичне
отаџбине
пао
тамо
,
где
се
раскидао
петвековни
ропски
ланац
наше
потиштене
браће
...
Предраговића
се
поново
заплака
и
болно
зајеца
:
—
Јадно
моје
дете
!
.
Умреће
,
умреће
,
само
пази
шта
ти
кажем
!
.
.
—
Умири
се
!
.
Не
плачи
!
—
тешио
је
Предраговић
.
—
Кажем
ти
,
да
је
све
то
у
божјој
руци
,
каква
би
ти
мајка
била
,
да
ти
је
отишао
и
погинуо
у
овом
рату
па
да
не
знаш
ни
гроба
,
ни
спомена
.
У
толико
ти
може
бити
лакше
,
јер
и
ако
умре
,
бар
ћеш
знати
где
почива
...
—
Да
је
погинуо
у
рату
,
као
мајци
,
Српкињи
,
можда
би
ми
много
лакше
било
.
—
Јецаше
Предраговићка
.
—
Понос
Српкиње
за
свету
ствар
,
угушио
би
ми
бол
матерински
.
Ал
’
овако
,
тешко
је
гледати
како
се
мучи
а
не
могу
му
помоћи
.
Још
дуго
је
Предраговић
тешио
жену
,
која
је
с
времена
на
време
цвилела
као
сиња
кукавица
.
Већ
је
и
подне
одавно
превалило
.
На
јело
,
нико
у
овом
тренутку
,
није
ни
помишљао
.
По
подне
дођоше
комшије
,
које
чуше
да
је
Ранко
тешко
оболео
,
свако
их
је
тешио
,
уверавајући
их
,
да
болест
није
тако
опасна
,
и
да
ако
се
ко
разболе
,
не
треба
болест
одмах
тако
трагично
схваћати
.
Наравно
,
сваки
од
њих
је
говорио
тако
,
а
у
себи
је
сасвим
контра
мишљења
био
.
И
при
поласку
би
сумњиво
завртео
главом
и
у
себи
помислио
,
тај
неће
дуго
.
Око
шест
часова
у
вече
,
Ранку
још
већа
позли
.
Предраговићка
пошаље
мужа
по
лекара
.
Овај
је
пак
знао
,
да
је
сваки
труд
узалуд
,
јер
му
је
то
лекар
Николајевић
отворено
признао
.
Но
,
да
не
би
жену
увредио
,
а
касније
,
да
му
не
би
пребацивала
,
да
је
жалио
да
на
сина
утроши
,
где
је
у
питању
његов
живот
.
Огрне
капут
,
узе
штап
и
упути
се
журним
корацима
по
лекара
.
На
пољу
беше
мрак
,
а
електричне
сијалице
чкиљише
као
фитиљ
у
кандилу
,
те
осветљаваху
улицу
у
толико
,
да
се
мимопролазници
не
би
сударили
.
Стари
Предраговић
погурен
,
остављаше
за
собом
сијалицу
по
сијалицу
,
ситним
и
ужурбаним
корацима
је
јездио
пут
стана
лекарева
,
од
кога
не
очекиваше
никакве
помоћи
,
болном
,
преболном
сину
његовом
.
Предраговићка
је
остала
крај
сина
,
који
се
тешко
мучио
и
од
болова
јечао
,
као
мало
,
изнемогло
дете
.
Поред
ње
је
још
остао
први
им
сусед
Петровић
,
виши
чиновник
у
пензији
.
Када
је
видео
у
каквом
се
стању
налази
болесник
,
нашао
се
у
неприлици
и
чисто
би
волео
да
није
ту
.
Хтео
је
нешто
рећи
ал
’
му
реч
у
грлу
заоста
.
У
један
мах
хтеде
устати
и
отићи
,
но
ипак
га
задржа
помисао
,
да
то
не
би
било
лепо
,
можда
би
тиме
увредио
своје
прве
суседе
,
с
којима
је
он
тако
лепо
живео
.
Предраговићка
,
која
је
читаво
време
била
нагнута
над
сином
,
овога
се
тренутка
подиже
у
намери
да
коју
проговори
са
Петровићем
,
но
Ранко
је
покретом
руке
призва
к
себи
.
Она
се
пригне
к
њему
.
Он
пружи
сухе
руке
према
њој
,
загрли
је
и
притиште
јој
врео
пољубац
у
чело
:
—
Мајко
!
.
.
Слатка
моја
мајко
!
.
.
Ја
ћу
...
умрети
!
.
.
Предраговићка
се
затресе
и
поче
грцати
у
сузама
:
—
Нећеш
сине
!
.
.
Нећеш
!
.
.
—
кроз
сузе
испрекидано
му
и
пригушено
мати
одговараше
.
—
Не
плачи
мајко
!
.
.
—
Шаптао
је
Ранко
.
—
Не
плачи
још
!
.
.
Доста
ћеш
плакати
...
Ти
ћеш
ме
и
сувише
жалити
...
Али
она
...
она
...
—
Иза
ових
речи
окрете
главу
зиду
,
отпусти
малаксале
руке
и
сам
се
заплака
.
Ситуација
је
била
мучна
.
Петровић
,
који
је
све
ово
својим
ушима
чуо
и
очима
видео
,
био
је
ганут
до
дна
срца
.
Више
није
могао
издржати
.
Устаде
са
столице
и
кроз
сузе
рече
:
—
Опростите
комшинице
,
ја
више
не
могу
.
Нека
му
сам
Бог
буде
у
помоћи
.
—
По
том
јој
пружи
руку
,
пожеливши
јој
лаку
ноћ
изађе
пажљиво
затворивши
врата
за
собом
.
—
Лаку
ноћ
,
и
хвала
—
добаци
му
Предраговићка
,
те
се
поврати
к
постељи
болесниковој
,
у
намери
да
сазна
,
управо
да
јој
син
објасни
ко
је
то
она
,
непозната
,
коју
је
мало
час
споменуо
.
То
је
покушавала
,
али
на
свако
њезино
питање
је
.
Ранко
одмахнуо
главом
,
не
дајући
одговора
никаквог
.
У
томе
стиже
и
Предраговић
са
лекарем
Николајевићем
,
који
је
преглед
обавио
више
формално
.
Но
,
овога
је
пута
могао
сасвим
тачно
утврдити
,
да
болесник
колико
до
сутра
мора
свршити
.
На
поласку
је
рекао
,
да
не
треба
ништа
друго
,
осим
онога
,
што
је
већ
раније
преписао
.
У
предсобљу
је
Предраговићу
на
ухо
шапнуо
:
—
Надајте
се
ујутру
...
—
Затим
се
поздрави
и
оде
не
примивши
понуђени
му
хонорар
.
Све
до
пола
ноћи
,
болесник
је
јечао
од
тешких
болова
.
Наизменце
призивао
к
’
себи
час
матер
,
час
оца
да
му
помогну
,
да
му
олакшају
болове
.
Сироти
родитељи
!
.
.
Телом
и
душом
малаксаше
бдијућу
над
јединцом
који
се
мучио
,
а
коме
би
они
помогли
и
по
цену
живота
својих
,
само
кад
би
му
могли
помоћи
.
После
поноћи
,
Ранко
се
примирио
.
Дисање
му
биваше
све
лакше
и
лакше
.
Очи
му
беху
затворене
,
а
надимање
грудног
коша
,
даваше
знак
живота
.
Предраговићка
савладана
умором
,
седећи
на
столици
склопљених
руку
,
беше
задремала
.
Предраговић
пак
улучи
ову
прилику
,
изиђе
у
предсобље
и
унесе
свећу
,
коју
је
из
раније
био
припремио
.
Око
три
часа
,
у
даљини
петли
запојаше
,
јутарњу
песму
будилника
.
Ранко
отвори
очи
,
које
дотле
беху
једнако
затворене
.
Погледа
у
оца
,
који
је
стајао
крај
постеље
,
прогута
пљувачку
и
готово
нечујно
рече
:
—
Воде
!
.
.
—
Затим
понова
склопи
очи
.
Предраговић
тихо
,
на
прстима
,
оде
до
стола
,
узе
чашу
и
напоји
сина
,
који
тек
једва
с
прста
ако
је
отпио
.
И
опет
настаде
гробна
тишина
...
Предраговић
када
осети
умор
од
стојања
,
полако
принесе
столицу
крај
кревета
и
седе
,
налактивши
се
на
наслон
од
столице
.
Кандило
,
које
је
висило
пред
иконом
светога
Николе
,
поче
пуцкати
,
треперити
и
догоревати
.
Тај
трепет
бацаше
сен
на
икону
и
лице
светитеља
,
који
у
овом
тренутку
као
да
је
оживео
,
са
изразом
бола
и
туге
,
као
да
наговештава
несрећу
и
жалост
која
ће
задесити
овај
дом
.
Предраговић
се
трже
из
мисли
у
које
беше
сав
утонуо
.
Видевши
да
кандило
догорева
устаде
и
угаси
га
.
Поново
се
поврати
на
своје
место
и
опет
подлактивши
се
на
наслон
столице
,
баци
се
у
мисли
,
о
животу
,
о
циљу
живота
и
ништавилу
његову
.
У
даљини
одјекну
и
друго
појање
будилника
.
Предраговић
се
трже
и
баци
поглед
на
сина
,
који
у
овом
тренутку
беше
преврнуо
очи
а
уста
му
беху
полуотворена
.
Један
дубок
уздах
оте
се
из
груди
Ранкових
,
а
одмах
за
овим
отвори
очи
,
баци
поглед
на
оца
и
мајку
,
а
једна
крупна
му
се
суза
скотрља
низ
образ
.
Предраговић
брзо
узе
свећицу
,
припали
је
и
принесе
сину
,
који
је
већ
и
последњи
ропац
испуштао
са
лаким
и
благим
осмехом
на
уснама
...
Видећи
то
,
сиромах
старац
зајеца
а
одмах
за
овим
лако
такну
жену
по
рамену
и
кроз
сузе
испрекидано
јој
рече
:
—
Устани
!
...
Баш
овог
тренутка
је
свршио
.
Она
се
трже
.
Видећи
сина
хладна
и
укочена
,
баци
се
на
њ
и
зацвили
као
сиња
кукавица
...
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ТРЕЋА
Код
Катарине
Када
се
пред
вече
Оберкнежевић
вратио
из
каване
,
био
је
нешто
љутит
.
Наљутио
се
био
на
друштво
,
у
коме
је
то
после
подне
седео
.
Наравно
,
у
друштву
беше
и
не
Срба
,
који
се
баш
о
Србима
најповољније
не
изражаваху
.
Тако
на
пример
,
неко
из
друштва
је
добацио
Оберкнежевићу
,
да
Срби
нису
баш
онакви
јунаци
,
како
их
српске
новине
приказују
и
хвале
.
А
за
разлог
својој
тврдњи
је
навео
,
писање
супротних
листова
.
Узалуд
се
Оберкнежевић
позивао
на
сјајне
успехе
српске
војске
код
Преполца
,
Новог
Пазара
,
Куманова
,
Бакарног
Гумна
и
Битоља
,
то
све
беше
мало
онима
,
који
беху
опсењени
лажним
писањем
,
оних
листова
,
који
беху
непријатељски
расположени
према
Србима
и
Србији
.
Толико
су
терали
у
крајност
,
да
је
Оберкнежевић
морао
устати
и
обукавши
капут
,
до
крајности
љут
,
добацио
им
:
—
Е
,
господо
,
ако
вам
је
циљ
био
да
ме
разљутите
,
то
сте
и
постигли
.
Али
,
ако
вас
руководе
други
разлози
,
онда
бих
вам
желео
,
да
се
лично
уверите
о
јунаштву
Србинову
!
—
Рекавши
то
,
Оберкнежевић
се
био
зацрвенио
као
паприка
,
не
рече
им
ни
збогом
удалио
се
из
каване
залупивши
врата
за
собом
.
Кад
је
стигао
кући
,
нашао
је
писмо
забодено
у
врати
.
Има
већ
неколико
дана
,
како
је
сам
код
куће
,
јер
му
је
жена
отишла
код
тетке
.
Њезин
одлазак
је
био
као
нека
врста
демонстрације
,
због
неке
доста
озбиљне
препирке
,
која
се
између
њих
,
од
неко
време
чешће
понавља
.
Оберкнежевић
узе
писмо
,
откључа
врата
и
припали
свећу
.
У
први
мах
је
мислио
,
да
је
писмо
од
жене
,
и
отприлике
му
је
нагађао
садржину
и
онако
љутит
процеди
кроз
зубе
:
—
Сигурно
се
госпођа
тетке
заситила
,
или
тетка
сестричине
.
За
тим
немарно
баци
писмо
на
сто
.
Но
,
случајно
спази
марку
и
жиг
преко
марке
,
на
којој
је
стојало
у
полукругу
„
Београд
“
.
Одмах
узе
писмо
,
загледа
адресу
и
познаде
рукопис
Стојанчин
.
На
мах
му
се
чело
разведри
.
Пажљиво
је
писмо
отворио
а
још
пажљивије
му
је
садржину
прочитао
.
Пошто
је
прочитао
писмо
дубоко
уздахну
и
полугласно
рече
:
—
Бога
ми
,
Стојанка
погађа
.
Неко
је
,
време
седео
,
премишљајући
шта
да
чини
.
Код
Катарине
је
већ
престао
од
неког
времена
одлазити
,
јер
по
његовом
схватању
га
је
увредила
.
Премишљајући
тако
,
најзад
је
дошао
до
закључка
,
да
би
требао
да
оде
до
Катарине
.
Писмо
му
може
служити
као
разлог
,
ако
би
му
она
што
пребацила
.
А
уједно
би
могао
улучити
прилику
,
да
изглади
и
изравна
ствар
,
која
је
,
ето
отишла
странпутицом
.
Извади
часовник
и
погледа
на
њ
:
Беше
тачно
шест
часове
.
Истина
још
је
рано
,
али
зими
се
раније
смркава
,
те
му
се
чинило
,
као
да
је
већ
осам
часова
.
Неко
се
време
окретао
,
као
да
је
нешто
тражио
и
пошто
се
уверио
да
није
ништа
заборавио
,
запали
цигарету
,
дуну
у
лампу
и
закључа
врата
за
собом
.
Кад
је
изишао
на
улицу
,
северац
јаче
је
пирнуо
,
те
је
потсетио
Оберкнежевића
,
да
закопча
зимски
капут
.
Након
четврт
часа
стигао
је
пред
кућу
Катаринину
.
Није
се
дуго
премишљао
,
већ
чим
је
стигао
,
претиште
звонце
.
За
мало
,
чуо
се
кључ
у
брави
,
врата
се
отворише
а
на
њима
се
указа
Ержа
,
служавка
Катаринина
,
крупна
,
млада
и
једра
Мађарица
са
села
.
Када
је
Ержа
угледала
Оберкнежевића
,
беше
се
јако
изненадила
.
Она
га
је
познавала
као
пријатеља
њезине
госпође
.
Али
знала
је
и
то
,
да
од
неког
их
времена
не
посећује
.
Узрок
томе
јој
није
познат
,
но
,
ипак
је
и
она
сама
нешто
мислила
,
да
мора
да
је
између
њезине
госпође
и
Оберкнежевића
избио
какав
сукоб
или
неспоразум
.
—
А
,
откуд
ви
господине
!
—
изненађено
извикну
Ержа
.
—
Је
ли
госпођица
код
куће
?
—
упита
је
Оберкнежевић
.
—
Јесте
,
—
одговори
Ержа
,
несташно
преврћући
очима
,
весело
осмехујући
се
на
Оберкнежевића
.
А
то
је
чинила
с
тога
,
што
је
научила
,
да
кад
год
их
Оберкнежевић
посећивао
,
овај
увек
би
и
по
коју
пошалицу
добацио
Ержи
,
којој
је
то
годило
.
Па
је
и
овога
тренутка
мислила
да
ће
је
Оберкнежевић
којом
таком
пошалицом
удостојити
.
—
Је
ли
сама
?
—
упита
Оберкнежевић
Ержу
.
—
Сам
је
...
—
одговори
Ержа
и
пропусти
Оберкнежевића
да
уђе
.
Но
,
овога
јој
тренутка
не
би
мило
и
чисто
се
сневеселила
,
што
је
Оберкнежевић
тако
озбиљан
,
јер
га
она
још
никад
није
таквог
видела
.
Закључала
је
врата
од
капије
и
отишла
у
своју
собу
.
Катарина
је
баш
читала
новине
,
када
је
звонце
зазвонило
она
престаде
са
читањем
,
одбацивши
новине
у
страну
,
налакти
се
на
сто
премишљајући
ко
то
може
бити
.
У
тај
мах
зачу
се
куцање
на
врати
.
—
Слободно
!
—
Одазва
се
Катарина
,
устајући
са
свога
места
.
На
вратима
се
указа
Јова
Оберкнежевић
.
Катарина
је
у
први
мах
посумњала
у
свој
очни
вид
.
Но
,
када
је
Јова
поздрави
са
:
—
Добро
вече
!
—
и
мало
дубље
се
поклони
стојећи
на
прагу
;
тада
чисто
дође
к
себи
и
вероваше
својим
очима
.
—
Клањам
се
,
—
отпоздрави
га
Катарина
лако
климнувши
главом
и
учини
један
покрет
,
који
је
садржао
значење
,
да
уђе
унутра
.
Оберкнежевић
,
лако
климну
главом
и
више
у
шали
јој
добаци
:
—
Ако
је
слободно
!
—
а
у
тај
мах
јој
погледа
право
у
очи
,
које
Катарина
у
овај
мах
беше
спустила
.
А
уједно
му
је
руком
дала
знак
да
седне
.
Оберкнежевић
је
био
изненађен
овако
усрдним
дочеком
,
те
је
почео
бивати
слободнији
,
скинувши
свој
зимски
капут
,
седе
на
понуђено
му
место
.
Катарина
уклонивши
новине
са
стола
,
седе
и
сама
на
столицу
која
је
стајала
на
супротној
страни
од
Оберкнежевића
.
—
Имате
поздрав
!
—
рече
Оберкнежевић
,
да
би
прекинуо
тишину
.
—
Ја
?
—
Изненађено
упита
Катарина
,
подигнувши
обрве
гледајући
у
Оберкнежевића
.
—
Ви
,
ви
!
Још
да
знате
од
кога
.
Катарина
баци
очи
на
страну
,
премишљајући
од
кога
би
то
могло
бити
.
Након
краћег
премишљања
,
погледа
у
Оберкнежевића
и
заврте
главом
:
—
Немам
појма
од
кога
.
У
томе
је
Оберкнежевић
извадио
писмо
из
џепа
и
пружио
га
Катарини
са
примедбом
:
—
Надам
се
,
да
ће
те
по
рукопису
одмах
и
то
знати
.
Катарина
узевши
писмо
загледа
на
адресу
а
преко
лица
јој
пређе
лак
осмејак
:
—
Од
госпође
Стојанке
!
.
.
—
Много
Вас
поздравља
,
а
богами
и
љути
се
на
Вас
,
што
јој
се
не
јављате
.
Вели
,
да
зна
Вашу
атресу
,
имала
би
да
Вам
пише
,
у
некој
важној
ствари
.
Катарина
,
пошто
је
добро
загледала
адресу
,
марку
и
поштански
жиг
пружи
писмо
натраг
Оберкнежевићу
.
—
Ако
је
по
вољи
можете
га
слободно
и
прочитати
.
—
Рече
Оберкнежевић
,
пружајући
поново
писмо
Катарини
.
—
Толико
поверења
према
мени
!
—
добаци
Катарина
Оберкнежевићу
,
прихвативши
писмо
из
руке
његове
.
—
Ја
сам
увек
онај
исти
,
и
остаћу
такав
.
—
Примети
Оберкнежевић
,
узимајући
новине
,
да
би
тиме
дао
времена
,
да
Катарина
прочита
писмо
.
Катарина
пажљиво
развије
писмо
,
извије
лампу
и
са
великим
интересовањем
читала
му
је
у
себи
његову
садржину
.
Када
је
Катарина
прочитала
писмо
,
суморно
спусти
руку
на
коју
беше
наслоњена
,
а
лак
јој
се
уздах
оте
из
груди
.
Оберкнежевић
је
новине
држао
формално
,
без
да
га
је
интересирала
садржина
њихова
,
већ
их
је
употребио
баш
за
то
,
да
би
могао
преко
њих
,
неприметно
пратити
сваки
израз
лица
Катаринина
,
за
време
читања
писма
.
—
Но
,
како
Вам
се
допада
садржина
писма
?
—
ослови
је
Оберкнежевић
,
остављајући
новине
на
страну
гледајући
Катарини
право
у
очи
.
—
Веома
ми
је
мило
,
када
се
неко
и
мене
сећа
и
донекле
се
интересује
за
моју
судбину
.
—
Одговори
Катарина
пруживши
писмо
Оберкнежевићу
.
Оберкнежевић
би
оваким
одговором
изненађен
и
већ
хтеде
,
да
јој
овога
тренутка
изнесе
све
што
му
на
срцу
лежи
,
то
јест
,
да
јој
открије
тајну
,
коју
од
дужег
времена
у
срцу
свом
скрива
.
Но
,
помисао
,
да
би
и
сувише
пренаглио
,
као
што
је
и
неспретно
се
прошлога
пута
понашао
,
што
је
и
уследио
њихов
сукоб
,
задржала
га
је
и
оставио
је
да
ствар
сазрева
својим
природним
током
.
Но
,
поред
ове
помисли
,
копкала
га
је
и
друга
.
Наиме
,
није
му
се
допао
Катаринин
одговор
,
када
је
рекла
:
„
да
јој
је
мило
,
када
се
и
ње
неко
сећа
и
интересује
за
њезину
судбину
.
“
Та
му
помисао
није
давала
мира
никако
.
Издржавао
је
свога
тренутка
борбу
у
души
,
мислећи
,
да
га
Катарина
хтеде
овим
да
стави
на
искушење
.
Најзад
,
победи
га
она
помисао
,
која
га
је
подсећала
на
уздржљивост
,
управо
она
,
која
му
саветоваше
,
да
ствар
још
није
сазрела
и
да
не
треба
никад
ништа
пренаглити
.
Са
резервом
се
још
сећао
и
Стојанке
и
њезина
писма
у
коме
је
он
назирао
,
да
Стојанка
бар
у
главноме
погађа
намеру
његову
.
—
Ако
смем
питати
,
а
где
сте
Ви
господине
Оберкнежевићу
за
толико
!
?
—
прекиде
га
најзад
Катарина
из
мисли
у
које
се
Оберкнежевић
био
предао
.
—
Врло
чудновато
питање
,
драга
госпођице
!
—
Гласио
је
одговор
Оберкнежевићев
.
—
—
О
,
молим
зашто
?
—
Одговори
му
Катарина
,
а
при
том
се
упиљи
у
Оберкнежевића
,
као
оно
судија
када
слуша
одговор
оптуженика
.
После
краћег
размишљања
,
управо
,
после
сталожености
,
Оберкнежевић
дубоко
уздахну
,
увукавши
у
себе
повећу
количину
ваздуха
;
трепну
неколико
пута
очима
,
потом
отвори
очи
,
које
управи
право
у
Катарину
и
полугласно
јој
рече
:
—
Колико
се
сећам
,
моја
последња
посета
код
Вас
,
толико
ме
је
не
само
изненадила
,
већ
управо
ме
је
поразила
.
Ја
Вам
онога
тренутка
хтедох
изнети
свој
осећај
,
своју
душу
и
срце
,
рачунајући
,
да
ћу
у
Вами
наћи
ехо
,
који
ће
дубоко
одјекнути
у
души
Вашој
.
—
Иза
ових
речи
,
Оберкнежевић
је
уздрхтао
а
глас
му
је
дошао
тавнији
и
готово
шапатом
изговараше
следеће
:
—
На
жалост
,
Ви
мојем
болу
моје
душе
или
не
хтедосте
поверовати
,
или
га
онако
површно
,
без
икаквог
саучешћа
примисте
;
или
га
на
крају
крајева
сматрасте
,
каквом
будаластом
фантазијом
једног
абнормалног
човека
...
Главно
је
,
да
сте
ме
одбили
хладно
,
шта
више
добацисте
ми
такове
речи
,
које
не
би
пристајале
ни
Вашем
заклетом
непријатељу
а
камо
ли
мени
,
Вашем
,
по
моме
мишљењу
,
највећем
и
најискренијем
пријатељу
,
на
чију
помоћ
можете
увек
с
правом
рефлектовати
...
.
—
Господине
Оберкнежевићу
,
од
срца
Вам
хвала
на
пажњи
,
коју
ми
овога
часа
изволесте
указати
а
уједно
Вас
молим
,
да
све
оно
,
што
је
било
заборавите
и
да
од
овога
тренутка
гледате
у
мени
онакву
женску
,
која
Вас
није
никад
увредила
нити
је
имала
намеру
то
да
учини
.
Истина
,
—
пре
сам
у
Вами
гледала
човека
и
пријатеља
,
али
онога
тренутка
,
мишљах
,
да
сва
пажња
,
коју
сте
мени
посветили
није
ништа
друго
,
до
ли
само
мамац
или
замка
за
женска
срца
.
—
О
,
госпођице
,
—
уздахну
Оберкнежевић
—
ја
немам
ништа
противу
Ваших
психолошких
закључака
,
који
некад
и
на
сопствену
штету
бивају
;
но
зато
ми
је
ипак
мило
,
да
Ви
сасвим
трезвено
схваћате
све
што
око
Вас
бива
и
да
бар
донекле
познајете
људе
,
којима
образ
,
карактер
и
част
једне
племените
девојке
не
вреди
ни
колико
црно
испод
ноката
.
Ја
Вам
се
дивим
госпођице
,
ово
Вас
у
мојим
очима
двоструко
увеличава
.
Још
дуго
је
Оберкнежевић
уверавао
Катарину
о
својим
племенитим
и
искреним
намерама
према
њој
,
и
још
дуго
јој
је
цртао
несталност
људску
и
цртао
ретке
искрене
и
поштене
душе
као
што
је
његова
,
само
да
би
је
једном
придобио
за
свој
већ
одавно
спремљени
план
,
који
је
прикривао
у
души
својој
.
Најзад
устаде
са
столице
,
узе
сво
]
зимски
капут
и
обуче
.
На
часовнику
,
који
је
висио
о
зиду
избило
је
девет
часова
.
—
Госпођице
,
—
рече
Оберкнежевић
узимајући
шешир
—
лаку
ноћ
!
.
.
Уједно
Вас
молим
,
да
пишете
госпођи
Стојанци
,
ако
не
више
а
оно
бар
две
три
речи
уједно
јој
јавите
Вашу
атресу
,
јер
из
писма
сте
могли
видети
,
да
Вам
је
хтела
да
пише
у
једној
врло
важној
ствари
.
—
Још
вечерас
ћу
вам
жељу
испунити
—
Одговори
Катарина
,
лако
се
осмехувши
на
Обркнежевића
,
који
јој
осмех
,
осмехом
реванжира
.
Затим
јој
пружи
руку
,
и
руковао
се
.
Но
овога
јој
пута
стиште
руку
јаче
,
усрдније
а
уједно
јој
се
дубоко
загледао
у
очи
,
не
би
ли
у
њима
прочитао
да
или
не
.
—
Катарина
,
остајте
с
богом
,
желим
вам
још
једном
лаку
ноћ
!
.
.
Ускоро
ћу
вам
доказати
да
сам
човек
и
на
делу
и
не
само
на
речи
.
Потом
брзо
изађе
,
као
да
је
хтео
да
скрије
румен
који
га
је
по
лицу
облио
.
Када
је
изашао
на
улицу
,
ветар
је
и
опет
духао
,
но
Обркнежевић
,
кога
је
ватра
била
обузела
,
није
га
осећао
,
упутио
се
у
кавану
.
Успут
је
фићукао
неку
мелодију
,
за
коју
у
овај
мах
ни
сам
није
знао
где
ју
је
чуо
.
Катарина
пак
остаде
замишљена
,
размишљајући
о
свему
што
је
овога
вечера
чула
из
уста
Оберкнежевићевих
...
Тек
око
по
ноћи
је
легла
,
када
је
написала
писмо
Стојанци
,
што
је
Оберкнежевићу
обећала
,
да
ће
још
те
вечери
учинити
.
ГЛАВА
ДЕВЕДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
Нове
јади
Већ
је
прошло
подуже
времена
,
како
је
Милан
комита
,
брат
Јованчин
,
отишао
на
позив
у
нове
крајеве
;
одакле
ће
са
осталим
комитама
и
једним
одредом
пешадије
,
проћи
кроз
арнаутлук
,
са
задаћом
да
покупе
оружје
од
Арнаута
.
Те
мере
предострожности
су
учињене
с
тога
,
јер
се
био
пронео
глас
да
се
Арнаути
крећу
,
нарочито
Љума
и
њезина
околина
.
А
врло
је
и
разумљиво
што
се
Арнаути
буне
и
никако
не
могу
да
се
помире
са
новим
стањем
,
у
коме
су
се
нашли
после
рата
.
Арнаути
су
били
за
владавине
турске
,
обесни
,
разуздани
и
неограничени
господари
,
чинећи
шта
су
они
хтели
и
како
се
њима
најбоље
свиђало
.
Тај
народ
је
навикнут
да
не
ради
,
већ
да
само
са
пушком
о
рамену
пљачка
и
отима
од
оних
,
који
су
у
зноју
лица
обрађивали
оно
мало
зиратне
земље
,
гајили
стоку
и
уопште
радили
да
себе
и
своје
издржавају
.
Турска
сама
по
себи
је
била
трула
и
немоћна
да
стане
на
пут
овим
харамијама
и
злочинцима
;
већ
је
своје
грађане
оставила
на
милост
и
немилост
овим
зликовцима
.
Једном
речју
,
може
се
рећи
,
да
су
Арнаути
били
за
време
турскога
режима
,
размажена
деца
немоћних
родитеља
.
Истина
у
своје
време
се
нашао
неки
Джавид-паша
,
који
је
пореклом
Хришћанин
,
те
је
предузео
експедицију
,
са
задаћом
,
да
те
обесне
и
развратне
синове
Турске
умири
.
Он
их
је
богме
почео
терати
у
ред
.
Палио
им
је
села
,
топовима
им
рушио
куле
и
градиће
,
који
им
служише
за
одбрану
.
Но
,
када
је
он
већ
био
успео
толико
,
да
их
сасвим
покори
и
нагна
на
ред
и
послушност
,
тада
из
Цариграда
дође
од
турске
владе
заповест
,
да
Джавид-паша
престане
са
даљим
кажњавањем
,
те
да
их
остави
на
миру
.
Ово
је
врло
појмљиво
,
зашто
је
турска
влада
то
учинила
.
На
силне
протесте
противу
зулума
арнаутских
,
турска
је
влада
послала
Джавид-пашу
само
формално
,
да
би
запушила
очи
Европи
.
Но
,
када
је
видела
,
да
Джавид-паша
ту
формалност
приводи
у
дело
,
она
брже
боље
га
предупреди
у
томе
,
јер
јој
ипак
беше
жао
Арнаута
,
на
које
је
она
кад-тад
рачунала
,
да
ће
јој
добро
доћи
.
Откако
се
тамо
заведоше
српске
власти
,
које
су
заузеле
становиште
,
да
направе
реда
и
поретка
,
као
и
да
се
загарантује
свакоме
,
како
лична
,
тако
исто
и
имовна
безбедност
,
то
овим
зликовцима
и
харамијама
није
ишло
рачун
.
С
тога
су
се
почели
потајно
договарати
да
се
дигну
на
оружје
уз
припомоћ
неких
,
опет
,
којима
такође
никако
није
ишло
у
рачун
да
се
Србија
за
стопу
прошири
.
Но
,
српске
власти
биле
су
у
томе
опрезне
,
па
су
бодрим
оком
пратиле
шта
се
спрема
,
и
шта
може
наступети
,
с
тога
су
настојале
на
томе
,
да
се
Арнаути
сасвим
обезоружају
.
Као
што
сам
напоменуо
у
сврху
обезоружавања
Арнаута
,
беху
одређене
комите
и
један
одред
пешадије
.
Међу
овима
,
који
су
имали
ту
задаћу
био
је
и
Милан
комита
,
брат
Јованкин
.
Из
раније
нам
је
познато
,
када
је
Милан
кренуо
на
дужност
оставио
је
Јованку
болну
преболну
,
ослонивши
се
да
ће
јој
се
госпођа
Стојанка
наћи
при
руци
у
болести
.
Откако
је
отишао
свега
јој
се
једном
јавио
картом
из
Скопља
,
следеће
садржине
:
„
Драга
сестро
!
Данас
пре
подне
сретно
стигох
у
Скопље
,
по
подне
се
одмах
крећем
на
дужност
.
Много
ми
је
тешко
,
што
те
оставих
у
таком
стању
.
Чувај
се
и
пази
на
себе
.
Доцније
ћу
ти
се
опет
јавити
.
Поздрав
госпођи
Стојанци
а
тебе
грли
твој
брат
Милан
“
.
Карту
је
добила
четврти
дан
од
његова
одласка
.
А
сад
је
већ
три
недеље
прошло
,
а
он
јој
се
никако
не
јавља
.
Истина
,
Јованка
се
после
недељу
дана
лежања
мало
предигла
,
захваљујући
брижљивој
нези
госпође
Стојанке
.
Госпођа
Стојанка
ју
је
брижљиво
и
материнском
љубављу
дворила
и
надгледала
.
Баш
када
је
Милан
одлазио
,
код
Јованке
се
стање
било
погоршало
.
А
то
је
с
тога
,
што
онако
болна
преболна
мораде
да
се
растане
са
братом
својим
,
а
при
томе
још
када
додамо
,
да
јој
је
нека
унутарња
мисао
шапутала
и
наговештавала
,
да
се
никад
више
неће
повратити
.
Та
сумња
и
стрепња
узбуркаше
читав
организам
болне
девојке
,
која
би
бесумње
и
подлегла
бољки
,
да
јој
се
не
нађе
при
руци
добра
госпођа
Стојанка
.
Видећи
да
стање
код
Јованке
је
доста
озбиљно
,
госпођа
Стојанка
није
жалила
труда
и
жртава
само
да
спасе
ову
девојку
,
коју
је
она
тако
искрено
,
тако
силно
заволела
.
По
читаве
је
ноћи
госпођа
Стојанка
проводила
крај
болесне
Јованке
,
храбрећи
је
и
тешећи
,
улевајући
јој
наде
на
живот
,
на
скори
повратак
њезина
брата
,
дижући
јој
дух
,
да
је
оснажи
да
не
клоне
и
не
малакше
.
Ово
је
све
било
од
силна
утицаја
по
скоро
Јованчино
оздрављење
.
И
наравно
,
да
је
ово
имало
успеха
,
јер
се
Јованка
после
недељу
дана
предигла
.
Чим
се
предигла
,
прва
јој
задаћа
беше
да
оде
до
госпође
Стојанке
,
њезине
добротворке
и
да
јој
се
захвали
на
труду
који
је
она
за
њу
уложила
.
Стојанка
ју
с
великом
усрдношћу
дочекала
и
предусрела
,
радујући
се
што
је
видела
да
је
на
путу
оздрављења
,
а
у
души
је
у
оном
тренутку
осећала
неко
необично
расположење
и
милину
,
јер
је
знала
,
да
је
она
много
учинила
за
Јованчино
оздрављење
.
Видела
је
успех
свога
труда
и
неге
.
Тога
дана
ју
је
Стојанка
задржала
на
ручак
,
чему
се
Јованка
није
опирала
,
не
хтевши
да
увреди
своју
добротворку
.
Друге
,
недеље
Јованка
,
и
ако
се
прилично
осећала
,
није
одлазила
у
болницу
на
дужност
,
јер
јој
је
препоручио
лекар
,
да
јој
је
потребан
одмор
после
болести
.
А
поред
тога
,
болнице
се
почеле
празнити
а
нови
рањеници
не
стизаху
.
Значи
,
да
у
болницама
и
није
била
тако
велика
потреба
за
болничаркама
.
Треће
недеље
престоничке
новине
донеше
вест
,
да
је
било
сукоба
,
и
то
доста
озбиљних
између
Арнаута
и
српске
војске
,
која
је
имала
задаћу
да
покупи
од
њих
оружје
.
Овакове
вести
Јованку
узнемирише
.
А
поред
ових
вести
јој
сумњиво
беше
,
што
јој
се
Милан
,
брат
њезин
,
за
толико
време
не
јавља
.
Трећега
дана
,
од
како
стигоше
прве
вести
о
сукобу
у
арнаутлуку
,
дође
један
транспорт
рањеника
.
Већина
их
беше
лако
рањени
.
Кад
је
чула
за
ово
Јованка
,
она
и
преко
забране
лекареве
се
пожури
на
дужност
,
а
уједно
је
горела
од
нестрпљења
,
да
чује
од
рањеника
што
за
брата
.
А
у
себи
је
замишљала
,
да
ће
међу
осталим
рањеницима
наћи
и
свога
брата
Милана
.
Но
у
томе
се
преварила
.
Узалуд
се
распитивала
од
једног
до
другог
,
али
ни
један
јој
није
могао
ништа
позитивно
рећи
.
По
њезином
описивању
какав
изгледа
њезин
брат
,
свега
један
рањеник
јој
рече
,
да
га
је
видео
после
једног
мањег
сукоба
у
Феризовићу
,
данашњем
Урошевцу
.
Иза
тога
вели
,
да
су
кренули
у
Љуму
где
је
било
и
већих
окршаја
,
али
га
од
оно
доба
више
није
виђао
,
јер
је
и
он
сам
на
томе
месту
допао
рана
и
даље
није
ни
ишао
.
Сирота
Јованка
покушавала
је
све
могуће
,
само
да
би
што
дочула
о
своме
брату
.
Распитивала
је
на
све
стране
,
али
све
то
беше
узалуд
.
Чак
и
госпођа
Стојанка
је
писала
мајору
Жарку
,
своме
веренику
,
да
он
покуша
и
да
се
распита
не
би
ли
што
чуо
о
Јованчином
брату
.
Истина
,
мајор
Жарко
је
својој
вереници
одговорио
,
да
је
учинио
све
колико
је
могао
,
али
позитивног
одговора
није
ни
од
куда
могао
добити
.
Шта
више
,
напоменуо
јој
је
,
да
ако
је
жив
,
о
њему
би
се
морало
знати
,
а
његово
је
уверење
,
да
је
морао
негде
у
сукобу
са
Арнаутима
погинути
.
Стојанка
,
није
смела
Јованки
свога
вереника
писмо
показати
,
јер
се
бојала
,
да
ће
ово
на
њу
веома
хрђао
утицати
,
а
нарочито
када
се
узме
у
обзир
,
да
још
није
честито
ни
оздравила
.
Прошло
је
већ
и
пет
недеља
,
а
гласа
ни
од
куда
.
Већ
и
рањеници
се
предигоше
и
одоше
неки
у
своју
команду
а
неки
опет
на
краћи
допуст
кућама
а
Милана
нема
.
Јадна
Јованка
је
увидела
тешку
своју
несрећу
и
тврдо
вероваше
да
јој
се
њезин
брат
,
Милан
,
њезина
утеха
и
нада
,
њезин
живот
,
неће
више
никад
вратити
.
О
,
како
јој
то
беше
тешко
!
Истина
,
у
један
мах
се
радовала
када
је
у
себи
осећала
љубав
према
домовини
својој
,
па
јој
за
братом
не
беше
тако
тешко
,
јер
је
знала
,
и
ако
је
погинуо
,
дао
је
свој
драгоцени
млади
живот
на
олтар
ослобођења
браће
своје
и
на
олтар
отаџбине
своје
,
као
прави
херој
и
јунак
.
Но
,
бивали
су
и
такови
часови
,
и
таково
расположење
душевно
код
Јованке
,
када
је
мислила
као
сестра
о
брату
свом
,
о
крви
једној
те
истој
,
о
судбини
њиховој
,
тада
,
у
тим
тренутцима
јој
беше
тешко
—
здраво
тешко
.
Њезин
бол
удвостручаваше
и
та
мисао
,
што
није
знала
да
ли
је
жив
или
мртав
.
Ако
већ
није
међу
живима
,
жао
јој
беше
што
није
знала
где
се
налази
хумка
и
то
она
хумка
,
која
је
примила
за
вечита
времена
њезина
брата
,
њезина
Милана
,
кога
је
она
тако
њежном
сестринском
љубављу
волела
.
Можда
би
јој
уминуо
бол
,
да
је
као
сестра
бар
то
знала
,
па
да
му
изиђе
на
гроб
,
да
га
сестринским
сузама
прелије
,
па
да
му
гроб
—
ту
вечну
ледену
мрачну
кућу
увелог
пупољка
украси
цвећем
,
јер
ко
ће
,
ако
она
неће
—
без
родитеља
давно
,
здраво
давно
осташе
—
сиротани
.
При
таким
мислима
,
Јованка
се
често
дубоко
и
горко
заплакала
.
Врло
је
разумљив
њезин
бол
,
бол
сестре
за
братом
рођеним
.
Госпођа
Стојанка
је
била
на
чисто
,
да
је
Милан
,
брат
Јованкин
,
морао
погинути
и
да
се
више
не
налази
међу
живима
.
А
знала
је
и
то
,
да
Јованка
и
ако
беше
Српкиња
у
правом
смислу
те
речи
,
ипак
је
свога
брата
много
волела
.
С
тога
ју
је
чешће
к
себи
призивала
,
а
тако
исто
и
сама
одлазила
к
њој
.
Једном
приликом
када
је
госпођа
Стојанка
учинила
посету
Јованци
,
између
осталог
јој
је
предложила
,
да
би
по
њеном
мишљењу
,
по
Јованку
многа
боље
било
,
да
се
код
ње
бар
привремено
пресели
.
Јер
вели
,
не
би
морала
толико
трошити
.
Управо
,
никаквог
трошка
не
би
имала
јер
ју
је
госпођа
Стојанка
из
превелике
љубави
хтела
не
издржавати
,
већ
је
имати
крај
себе
све
дотле
,
док
сасвим
не
оздрави
.
Овај
позив
је
госпођа
Стојанка
учинила
из
чисте
љубави
према
Јованци
,
не
мислећи
да
је
овим
хтела
омаловажити
и
сматрати
је
као
једно
обично
незбринуто
сироче
.
Јованка
познавајући
племениту
душу
госпође
Стојанке
,
и
ако
је
знала
,
да
је
ова
позива
из
чисте
љубави
а
не
из
сажаљења
,
ипак
је
одбила
тај
позив
,
мотивишући
,
да
кућу
,
у
којој
се
родила
,
одрасла
и
у
којој
је
преживела
доста
златних
а
и
горких
часова
,
не
може
напустити
.
Нарочито
је
при
томе
нагласила
,
да
не
може
је
напуштати
у
овом
тренутку
,
када
о
брату
не
зна
шта
је
и
где
је
.
Јер
вели
,
она
се
нада
,
да
Милан
,
њезин
брат
може
сваког
тренутка
искрснути
,
па
да
затече
кућу
празну
—
пусту
.
То
јој
беху
главни
разлози
,
који
је
руководише
,
да
ни
за
тренутак
не
напушта
кућу
.
Госпођа
Стојанка
знајући
,
да
је
Јованка
девојка
чврста
карактера
и
да
има
оно
своје
ја
и
да
се
не
да
наговорити
,
после
овакових
убедљивих
разлога
није
многе
ни
наваљивала
на
њу
,
да
усвоји
њезин
предлог
.
Још
неко
је
време
седила
у
разговору
о
догађајима
и
приликама
у
којима
се
обе
у
овај
мах
налазише
.
Када
се
већ
и
сутон
поче
хватати
;
госпођа
Стојанка
се
подиже
и
пруживши
руку
Јованци
рече
:
—
Остај
ми
збогом
сестро
!
.
.
Буди
храбра
и
не
малакши
духом
.
Иза
сваке
несреће
долази
срећа
,
иза
густих
и
црних
облака
обично
бива
лепо
време
.
А
ти
јунакињо
моја
,
можеш
ме
разумети
.
А
поред
тога
рачунај
и
са
здрављем
својим
,
јер
мали
и
слаби
дух
може
убити
и
најјаче
тело
.
Зато
твој
дух
није
такав
,
већ
на
против
,
он
је
јак
толико
,
да
подигне
и
оснажи
изнурено
тело
твоје
.
Још
једном
јој
пружи
руку
,
пожеливши
јој
лаку
ноћ
и
напоменувши
јој
,
да
се
нада
да
ће
јој
сутра
дан
бити
на
ручку
и
оде
.
Пошто
је
Јованка
испратила
госпођу
Стојанку
,
повратиле
се
у
собу
,
села
поред
стола
а
пред
њом
беше
последња
карта
коју
је
од
свога
брата
добила
.
Загледавши
се
у
њу
одједном
јој
грунуше
сузе
...
Баш
у
тај
мах
,
када
се
Јованка
гушила
у
сузама
на
врата
неко
закуца
,
а
одмах
за
овим
на
њима
се
указа
млад
официр
.
Официр
видећи
девојку
да
плаче
,
застаде
на
врати
.
Јованка
видећи
официра
трже
се
,
обриса
сузе
,
прикривајући
да
овај
то
не
примети
.
—
Ако
се
не
варам
—
рече
официр
—
овде
станује
госпођица
Јованка
,
јунакиња
наших
дана
.
Ове
речи
Јованку
за
тренут
збунише
,
но
,
убрзо
се
прибра
и
рече
.
—
Да
,
станује
Јованка
,
која
је
само
своју
дужност
према
својој
драгој
отаџбини
учинила
.
А
онај
придев
,
јунакиња
наших
дана
је
сувишан
и
неприродан
,
—
рече
Јованка
спуштивши
главу
,
а
лака
јој
румен
обли
њезино
бледо
болесничко
лице
.
—
Дакле
,
ипак
сте
ви
та
,
коју
тражим
—
рече
официр
затварајући
врата
за
собом
.
Иза
овога
јој
приступи
ближе
и
пружи
руку
с
речима
:
—
Ја
сам
Милан
Николић
,
по
струци
ваш
колега
а
сад
резервни
потпоручник
.
—
Драго
ми
је
—
рече
Јованка
,
понудивши
му
столицу
,
на
коју
овај
без
велике
церемоније
и
устезања
прими
и
седне
.
После
краћег
уобичајеног
уводног
