садваља
грабити
;
што
је
год
ко
знао
од
поскочица
похита
сад
да
исприча
.
Тада
се
могло
свашта
чути
.
Девојке
су
се
погуркивале
и
шапутале
:
„
Куку
,
часан
их
убио
!
Шта
им
би
те
овако
галатно
говоре
!
“
И
жене
и
девојке
црвениле
су
и
гледале
у
земљу
,
кад
би
какав
момак
до
њих
почео
ујујукати
и
набрајати
свакојаке
мрсне
изреке
.
По
некад
су
девојке
с
узвиком
„
ју
!
“
пуштале
се
из
кола
и
бегале
од
онога
,
који
је
поче
безобразно
бројати
.
Растислав
је
већ
давно
био
изуакао
.
Око
кнеза
се
беше
неприметно
прикупила
гомилица
највећих
швалера
,
што
их
је
било
у
овоме
друштву
.
Све
млади
,
весели
,
расположени
људи
,
пуни
снаге
и
добре
воље
,
а
својски
подгрејани
старом
румеником
и
шампањцем
,
а
можда
још
више
оним
сјајним
очима
сеоских
лепотица
,
и
оним
руменим
образима
и
белим
гроцима
што
се
беле
као
снези
на
планини
.
Кнез
се
био
заборавио
.
Он
се
у
овом
тренутку
потпуно
беше
изједначио
са
својим
доктором
,
с
млађим
и
старијим
ађутантом
,
чак
са
својим
секретаром
,
управо
са
свима
младим
образованијим
људима
,
који
су
се
ту
нашли
.
Они
су
оцењивали
девојачку
лепоту
,
мерили
су
шта
је
код
које
боље
,
слободно
су
просипали
све
што
им
на
уста
дође
,
а
ови
сладострасни
говори
само
су
их
још
више
распаљивали
.
Кнез
се
беше
натурио
за
једном
заиста
дивном
сељанком
.
(
То
је
ваљда
био
први
и
последњи
пут
у
животу
кнеза
Мутимира
,
да
је
његов
избор
пао
доиста
на
лепоту
,
пристојну
крунисане
главе
)
.
Кнез
је
без
зазора
исказивао
своје
пожуде
;
он
се
нарочито
обраћао
доктору
.
Доктор
се
нађе
у
неприлици
;
шта
да
ради
?
Да
почне
одвраћати
кнеза
,
викнуће
му
:
„
зар
и
ти
хоћеш
да
ме
саветујеш
?
“
Да
му
учини
по
вољи
,
незгодно
је
.
Доктор
прибеже
философији
.
За
тили
часак
њему
пролетоше
кроз
главу
ове
мисли
:
„
Којешта
!
Какве
су
то
бајаги
скрупуле
.
За
што
узимати
ствар
тако
с
трагичне
стране
?
Зашто
се
не
сетити
како
смо
обично
радили
ми
другови
међу
собом
,
како
смо
ми
једен
другом
ишли
на
руку
,
како
смо
се
помагали
,
један
другом
стварали
згоде
и
прилике
да
се
дође
у
додир
„
с
идолом
срца
свог
,
“
па
никоме
није
ни
на
ум
падало
да
то
крсти
каквим
ружним
именом
.
Зар
је
овде
што
друго
до
једна
обична
ђачка
историја
?
И
што
бајаги
не
би
се
могло
учинити
за
љубав
кнезу
оно
,
што
смо
јуче
обичним
друговима
чинили
.
И
доктор
нађе
изласка
.
Измирен
са
самим
собом
,
он
весело
рече
кнезу
да
ће
ствар
бити
„
у
состојанију
.
“
Доктор
се
одвоји
.
Он
је
био
вешт
и
практичан
човек
.
Његовом
оку
није
измакло
коме
се
треба
обратити
.
И
ако
је
овде
био
и
окружни
начелник
,
и
капетан
,
доктор
се
обрати
месном
среском
писару
,
младом
и
као
видра
окретном
човеку
,
и
у
пробраним
изразима
,
штедећи
кнеза
,
саопшти
писару
шта
ваља
свршити
.
Писар
прими
ствар
веома
озбиљно
.
Не
снебивајући
се
пред
доктором
,
он
узе
корачати
пољаном
,
то
лево
,
то
десно
и
у
два
три
маха
рече
:
„
О
,
кандило
му
,
како
ли
ћемо
то
!
?
“
За
то
време
једном
је
руком
витлао
шешир
,
а
другом
зачешљавао
своју
велику
косу
.
На
један
пут
он
натуче
шешир
на
главу
и
рече
одсудно
:
—
Разумем
,
господин
докторе
!
Све
ће
бити
у
реду
.
Само
у
колико
сахати
?
—
Па
,
сад
одмах
,
у
први
сумрак
.
Он
ће
бити
у
својој
соби
,
ено
у
оном
одељку
—
доктор
показа
руком
на
десно
крило
манастирско
.
—
А
ти
сад
гледај
,
само
пази
,
момче
!
Овде
глава
игра
.
Ако
изведеш
ствар
како
ваља
,
твоја
је
будућност
осигурана
.
Мене
ћеш
наћи
доле
на
басамацима
.
Ја
ћу
ту
чекати
твој
извештај
.
Кнез
оста
још
мало
код
кола
,
па
онда
пође
.
Свет
га
испрати
громовитим
„
ура
“
и
„
живео
.
“
Под
изговором
да
има
малу
главобољу
,
он
се
упути
право
у
своје
одаје
.
За
њим
пође
доктор
и
млађи
ађутант
.
Кнез
узе
доктора
под
руку
и
,
чисто
мазећи
се
,
узе
га
запиткивати
шта
је
наредио
,
како
је
удесио
и
хоће
ли
што
бити
?
Доктор
га
је
уверавао
да
је
све
у
реду
,
да
је
ствар
поверена
човеку
чија
прошлост
јамчи
за
успех
.
(
Доктор
је
познавао
ћату
израније
)
.
Кнез
радосно
стеже
доктора
за
руку
и
,
теглећи
се
,
рече
:
—
И
—
их
,
докторе
!
Ово
ће
бити
диван
идилски
тренутак
.
Како
ћу
ти
бити
обвезан
mon
cher
!
Дођоше
у
кнежеве
одаје
.
Кнез
рече
ађутанту
да
остане
доле
пред
вратима
а
он
с
доктором
уђе
у
собу
.
—
Баш
је
лепа
,
а
докторе
,
а
?
Је
ли
да
је
лепа
?
Une
beauté
extraordinaire
.
И
то
одрасло
у
селу
!
Како
је
то
могуће
?
И
да
ли
је
девојка
?
А
,
шта
мислиш
,
докторе
,
да
ли
је
девојка
?
Врло
је
интересно
да
ли
је
овако
лепа
могла
да
се
очува
у
селу
као
девојка
до
своје
осамнајесте
године
?
А
,
докторе
,
шта
мислиш
?
Она
има
18
година
?
—
18
,
то
не
мислим
,
господару
,
али
16—17
имаће
.
Сељанке
су
крупне
и
развијене
,
оне
брзо
расту
...
—
Тако
,
тако
,
тим
боље
,
тим
лепше
—
прихвати
кнез
,
ходајући
весело
по
соби
и
раскопчавајући
своју
униформу
.
—
Је
ли
,
докторе
,
а
да
ли
би
се
ово
могло
повести
и
у
Звониград
?
ако
би
се
...
случајно
...
.
—
Зашто
не
,
господару
,
зашто
не
—
само
ако
...
.
.
Неко
закуца
на
врата
.
Доктор
притрча
и
отвори
.
На
вратима
се
указаше
две
женске
прилике
,
једна
млада
,
витка
,
веома
лепа
девојка
;
друго
средовечна
жена
,
оштрих
црта
и
веома
живих
,
немирних
очију
.
Кад
кнез
оде
од
кола
и
коло
за
часак
престаде
.
Свет
нагрну
за
кнезом
,
вичући
:
„
ура
!
живео
!
“
Тако
би
га
јамачно
пратили
чак
до
његова
стана
у
манастиру
,
да
официри
из
пратње
не
вратише
свет
натраг
.
Кад
кнез
већ
замаче
,
младеж
се
опет
поче
купити
око
гајдаша
.
Бабе
и
старци
већ
су
били
почели
зивкати
:
—
Хајдете
,
децо
,
доста
је
било
играња
;
земан
је
кући
да
се
иде
—
на
што
су
момци
и
девојке
обично
одговарали
:
„
Сад
,
мајо
!
сад
,
бато
,
само
још
ову
.
“
А
поред
„
само
још
ову
,
“
коло
је
отпочело
већ
и
трећу
игру
по
одласку
кнежевом
,
а
још
се
нико
не
одвоји
да
иде
кући
.
Но
и
ако
је
коло
почињало
већ
и
трећу
игру
,
Пава
Крсманова
,
најлепша
девојка
на
сабору
,
ни
пут
се
више
не
ухвати
у
коло
од
кад
кнез
оде
.
Она
се
бејаше
одвојила
с
три
другарице
и
ту
су
заједно
нешто
ћућориле
.
Момчадија
,
и
посебице
,
и
по
два-три
у
гомилицама
,
долазили
су
и
звали
је
да
„
отаљају
још
по
једну
,
“
но
она
никако
не
хтеде
.
Кад
су
је
салетали
питањем
што
не
игра
,
она
се
извињавала
:
—
Здравља
ми
,
не
могу
.
Нешто
ми
се
ноге
одсекоше
.
Осећала
је
како
је
на
махове
обузима
ватра
,
а
на
махове
опет
целим
телом
шине
је
студена
језа
,
и
њени
румени
образи
побледе
као
крпа
.
Њене
су
другарице
говориле
и
даље
;
говориле
су
онако
како
обично
говоре
младе
девојке
,
кад
су
добре
друге
,
па
једна
другој
казује
све
што
јој
је
на
срцу
и
на
језику
.
—
И
ју
,
рођена
моја
,
па
видели
му
оне
пусте
брчиће
?
Стоје
му
као
коврчице
.
Куку
,
изем
га
!
—
Црна
,
Петрија
,
па
она
уста
!
јао
моја
слатка
усташца
;
румене
се
као
јагода
,
мислиш
сад
ће
крв
из
њих
канути
.
—
Ама
осети
ли
ти
,
Паво
,
како
лепо
замириса
кад
приђе
к
нама
.
Удари
нека
мира
од
њега
,
па
,
боже
прости
,
као
оно
кад
си
у
цркви
.
—
Бог
с
тобом
,
па
ко
ће
ти
мирисати
кад
он
не
ће
.
Њему
и
душа
мирише
.
-
Црна
,
Паво
с
тебе
никако
није
скидао
очију
.
Јес
,
бога
ми
.
Ти
ниси
смела
гледати
,
па
јамачно
и
не
знаш
.
Али
ја
заварам
,
заварам
очи
,
па
тек
варакнем
погледом
на
њега
,
а
он
запиљио
у
те
,
па
не
трепље
.
Јес
,
обадве
ми
очи
.
—
Ћути
бога
ти
,
Петрија
,
не
зановетај
ту
,
рече
Пави
срдито
—
Ја
!
он
књаз
,
па
ће
гледати
на
ме
сељанку
.
_
Пава
диже
мараму
и
обриса
хладан
зној
с
чела
.
У
слепим
очима
поче
је
штрецати
.
—
Што
ти
је
,
Паво
,
бог
с
тобом
,
друго
.
Шта
он
мисли
,
ко
му
га
зна
,
тек
он
с
тебе
није
скидао
очију
,
то
ја
знам
.
А
најпосле
,
зар
што
смо
ми
сељанке
,
те
смо
ваљаде
мимо
свет
.
Што
бајаги
не
би
он
могао
волети
и
сељанку
.
Ене
гле
!
Убило
би
га
ово
у
врат
?
—
рече
весела
Петрија
и
пљесну
Паву
по
њеним
лепим
,
белим
,
пуначким
образима
.
—
Море
недам
ја
ово
за
десет
варошанки
,
еј
,
—
она
уштину
Паву
за
образ
—
погледај
ти
како
је
ово
једро
,
па
забрекло
,
па
здраво
,
а
код
варошанке
отобољио
се
образ
као
у
краве
измузено
виме
.
Јес
,
здравља
ми
!
Ето
,
кад
оно
лане
долази
наша
Даринка
из
Звониграда
.
Узмем
је
ја
овако
за
образ
,
а
оно
меко
,
сестро
рођена
,
као
пабушина
.
Па
оне
руке
,
па
груди
,
све
меко
као
памук
-
Петрија
отпљуну
—
јес
,
очију
ми
;
чисто
човеку
гадно
и
да
ухвати
,
чисто
му
се
чини
,
боже
прости
као
да
је
све
труло
.
Јес
здравља
ми
,
кад
је
мало
повучем
за
руку
,
а
ја
све
стрепим
да
јој
се
што
не
откине
за
што
ухватим
.
А
гле
ово
—
Петрија
дочепа
Паву
за
руку
и
три
четири
пута
трже
је
што
игда
може
.
Пава
посрте
.
—
Куку
,
црна
Петрија
,
не
дрмусај
ме
тако
,
часан
те
убио
!
Гле
,
обали
ми
цвет
!
Боже
,
истина
благо
теби
,
црна
Петрија
,
кад
ти
је
тако
увек
до
ђавољења
—
рече
Пава
подижући
цвет
са
земље
...
.
—
Е
,
није
,
но
ћу
ваљаде
кукати
,
или
мудровати
ка
’
то
ти
?
Али
и
ти
си
онај
потуљени
ђаво
.
Бајаги
ти
ниси
видела
како
те
кнез
загледа
.
А
знам
да
си
му
макар
један
пут
намигнула
.
Пава
прво
плану
,
па
одмах
за
тим
побледе
као
мртвац
.
Она
хтеде
нешто
рећи
,
али
њене
бледе
усне
само
задрхташе
,
па
се
онда
жалосно
укосише
у
страну
,
као
оно
код
малог
детета
кад
хоће
да
се
заплаче
.
У
оним
бајним
очима
,
на
целом
оном
дивотном
лицу
на
један
пут
се
појави
тих
,
миран
али
страховито
дубок
бол
.
Лепа
Пава
изгледала
је
у
том
тренутку
као
анђелска
слика
Рафаелове
мученице
.
У
њеним
дивним
,
плавим
очима
заблиста
се
суза
.
—
Она
је
ћутећки
гледала
у
Петрију
,
и
само
што
промуца
:
—
Ах
,
Петро
,
сестро
!
—
па
онда
брзо
окрете
главу
у
страну
,
диже
мараму
на
очи
и
бризну
у
плач
.
Петрија
је
загрли
.
-
Немој
тако
,
рођена
моја
:
Па
зар
не
знаш
шта
је
шала
,
рђо
једна
,
но
још
и
за
то
да
плачеш
.
Боже
,
боже
,
баш
си
дете
!
—
Што
ми
то
говориш
?
...
кад
знаш
да
није
!
—
рече
Пава
бришући
сузе
.
—
Ама
шалим
се
,
лудо
једна
!
А
баш
и
да
је
,
па
шта
!
О
!
благо
теби
лудој
!
Мука
је
мени
што
ја
нисам
тако
лепа
,
а
да
сам
богдице
ја
као
то
ти
,
виделе
би
ви
све
ћеркане
шта
би
Петра
урадила
.
Она
се
окрете
другарици
с
лева
и
продужи
.
-
Бих
,
очију
ми
,
бих
сунца
ми
!
—
Ама
шта
би
,
шта
би
?
—
упита
другарица
у
лево
.
-
Шта
бих
?
Ево
шта
бих
—
прихвати
Петрија
живо
.
-
Кад
он
у
мене
издражди
очи
,
гледала
бих
и
ја
у
њега
;
баш
овако
слободно
као
ово
у
тебе
.
Она
дочепа
другарицу
за
рамена
,
окрете
је
к
себи
и
упиљи
јој
у
очи
:
—
Ево
овако
!
А
ако
би
ми
што
год
рекао
,
рекла
бих
и
ја
њему
,
па
ето
ти
.
Петрија
се
пљесну
рукама
и
окрете
се
полулево
на
петама
.
Њене
се
другарице
узеше
смејати
и
запиткивати
је
у
шали
:
„
Шта
би
му
рекла
?
Шта
би
му
рекла
?
“
Враголаста
Петрија
прихвати
,
подигравајући
од
једне
до
друге
другарице
и
вртећи
се
међу
њима
.
—
Шта
бих
му
рекла
?
Рекла
бих
му
све
што
треба
...
Прво
и
прво
рекла
бих
му
да
је
леп
,
да
је
сладак
,
да
је
шећеран
,
да
цркох
за
њим
и
да
бих
волела
с
њим
се
играти
један
пут
но
да
ми
бог
да
здравље
.
Девојке
пометаше
мараме
за
уста
и
узеше
се
грохотом
смејати
и
превијати
се
.
Чак
се
и
Пава
смејала
и
ако
је
иначе
једнако
била
нешто
тужна
.
—
„
Куку
,
часан
је
убио
,
шта
говори
.
“
Петрија
продужи
:
—
Друго
и
друго
,
рекла
би
му
:
„
Мој
лепи
,
мој
слатки
и
мој
мали
кнежићу
,
кад
си
ми
тако
леп
,
изела
те
дајка
,
онда
си
јамачно
и
богат
.
Па
дед
,
рођо
моја
,
одреши
дер
ту
твоју
кнежевску
кесицу
да
бркне
у
њу
мало
твоја
слатка
Петра
и
да
види
има
ли
ту
што
за
њен
рачун
...
Девојке
су
се
једнако
смејале
,
а
Петрија
је
бројала
даље
:
-
Па
бих
онда
прво
и
прво
извукла
један
оволики
дукат
;
(
Она
састави
палце
и
кажипуте
показујући
колутом
од
прстију
колики
би
голем
дукат
извукла
)
,
па
бих
онда
тај
дукат
цап
...
.
овде
себи
на
чело
.
(
Она
састави
три
прста
као
оно
кад
човек
хоће
да
се
прекрсти
и
показа
њима
на
сред
чела
)
.
Па
бих
онда
опет
руку
у
кесу
,
па
овако
,
па
овако
,
па
овако
...
(
она
је
показивала
то
једном
,
то
другом
руком
,
како
би
из
кнежеве
кесе
гртала
паре
и
сипала
их
себи
у
недра
)
,
а
кад
би
се
овде
набућило
овако
(
она
показа
руком
како
би
јој
набрекла
и
одскочила
пуна
недра
)
а
ја
бих
онда
за
часак
кући
да
сручим
у
мој
сандук
,
па
онда
потрч
натраг
моме
кнежићу
.
Сад
му
више
не
би
ништа
говорила
,
но
бих
га
ухватила
овако
преко
среде
.
(
Она
сави
руке
другарици
око
паса
)
па
би
га
стегла
што
год
боље
могу
,
па
цмок
одовуд
,
на
цмок
одонуд
,
па
цмок
,
цмок
,
цмок
,
па
у
уста
,
па
у
оно
лепо
окце
,
па
под
грло
,
па
заврат
,
па
удри
љуби
,
па
удри
грли
,
па
удри
гризи
,
па
уједај
,
па
стежи
,
па
ваљај
,
па
гњави
...
.
и
ју
,
леле
мене
,
да
ме
ко
не
чује
,
рече
несретна
Петрија
,
осврћући
се
живо
око
себе
,
док
су
се
њене
другарице
кривиле
од
смеха
.
-
Море
,
црне
друге
,
немојте
се
од
велика
смеја
...
она
доврши
реченицу
шапућући
последњу
реч
свакој
други
на
ухо
,
на
шта
се
оне
узеше
још
више
смејати
.
Петрија
настави
:
—
Кад
сутра
дан
,
а
Петра
вози
ли
вози
!
Шушти
ова
ђида
сва
у
само-самцитој
свили
и
кадиви
,
а
три
нишке
дуката
спустиле
се
довде
.
А
ви
све
зинуле
,
па
се
само
крстите
и
камените
се
,
очима
својим
не
верујете
.
„
Да
л
’
је
она
?
да
л
’
није
?
“
„
Аја
!
није
она
,
откуд
би
њој
онака
руба
и
онолика
лепота
?
“
—
запиткујете
се
ви
.
„
Она
је
,
пос
јој
њен
“
—
вели
мој
клипан
Вилип
,
—
„
она
,
ено
познајем
онај
њени
прћави
носић
.
“
Петрија
притиште
средњим
прстом
врх
од
носа
и
диже
га
у
вис
,
те
га
начини
још
прћавијим
но
што
је
.
—
Ене
—
рече
она
,
показујући
тако
другарицама
редом
свој
задигнути
нос
—
ене
,
како
ми
је
леп
нос
;
по
некад
ми
дође
да
га
од
милоште
откинем
,
а
мој
клипа
Вилип
вели
да
би
ме
по
носу
у
хиљади
познао
.
Тако
би
и
овде
било
.
Он
би
први
повикао
„
она
је
,
пос
јој
њен
“
,
а
ви
би
све
нагрнуле
за
мном
,
па
,
„
црна
Петро
,
откуда
ти
то
?
па
,
црна
Петро
,
откуда
ти
ово
?
а
ја
само
погледам
преко
рамена
и
велим
:
„
Откуда
ми
?
купио
ми
мој
кнежић
“
—
па
само
возим
даље
;
тресе
Петра
море
,
те
је
на
далеко
нема
.
Она
показа
како
би
дигла
главу
,
вако
би
полако
поносно
ишла
,
и
како
би
с
висине
гледала
на
своје
другарице
и
пућила
уста
,
а
како
би
другарице
с
чуђењем
за
њом
трчале
и
запиткивале
је
шта
ти
је
ово
,
па
шта
ти
је
оно
хватајући
прстима
њене
хаљине
да
се
увере
да
ли
је
баш
истинска
свила
и
кадива
.
-
Тако
бих
ти
се
ја
богме
увалила
код
мога
кнежића
,
изем
му
око
.
А
што
!
...
.
ни
њему
не
би
било
рђаво
!
Шта
ми
вали
бајаги
.
Море
вајн
бих
ти
кнегиња
ја
била
,
здравља
ми
!
—
Истина
нос
ми
није
баш
тако
згодан
за
светлу
кнегињу
,
ал
,
најпосле
,
ако
је
само
до
носа
стало
могла
би
поручити
да
ми
се
скроји
други
нов
нос
.
Јес
,
очију
ми
,
бата
ми
прича
да
у
Звониграду
има
мајстора
,
скроје
ти
они
нов
нос
,
па
ништа
ти
красније
.
Они
,
каже
,
и
вилице
људима
умећу
,
и
зубе
ти
нове
усаде
и
стаклено
ти
око
наместе
,
и
што
год
хоћеш
!
Док
је
Петрија
овако
ђаволила
,
а
њене
се
другарице
смејале
,
сеоска
момчадија
у
два
-
три
маха
прилазили
су
и
зивкали
у
коло
лепу
Паву
и
њене
друге
.
Али
оне
никако
не
хтедоше
.
Управо
није
хтела
Пава
,
а
без
ње
нису
хтеле
ни
оне
.
Лепа
Пава
осећала
је
нешто
чудно
у
души
.
Овако
као
ово
сад
њој
никад
није
било
!
Она
је
осећала
и
да
је
најсретнија
девојка
под
небом
,
и
да
је
најнесретније
створење
на
земљи
,
и
то
обоје
осећала
је
у
један
исти
мах
.
Готова
је
била
сваки
час
да
заплаче
,
осећала
је
како
јој
се
сузе
саме
пењу
,
како
се
капља
по
капља
полако
скупља
у
оку
,
али
да
ли
су
то
сузе
радости
или
сузе
жалости
ни
она
сама
не
би
умела
рећи
.
Она
је
осећала
да
су
јој
груди
пуне
неке
тихе
,
благе
,
сетне
радости
,
неке
миле
,
драге
и
слатке
туге
.
Она
је
жалила
,
туговала
—
али
шта
,
за
чим
?
Она
се
радовала
и
надала
—
али
чему
?
Како
?
од
кога
?
Иза
свију
ових
питања
била
је
само
нејасна
магла
,
у
којој
ни
она
сама
није
ништа
даље
распознавала
.
Пави
се
чинило
као
да
је
она
живела
још
одавно
,
врло
давно
,
још
много
пре
но
што
се
и
родила
,
и
у
том
далеком
,
заборављеном
животу
као
да
је
било
вешто
што
је
тако
ведро
и
јасно
,
тако
светло
и
радосно
,
тако
неисказано
мило
,
и
драго
и
срцу
слатко
.
И
сад
као
да
мину
крај
њене
душе
једна
лака
,
провидљива
,
сјајна
успомена
из
те
лепе
далеке
прошлости
,
из
тога
сретног
давно
одбеглог
живота
,
који
као
да
је
био
тамо
,
тамо
негде
далеко
,
тамо
горе
,
јамачно
на
једној
од
оних
сјајних
звездица
,
што
се
почињу
палити
на
далеком
обзорју
и
светлуцати
на
широком
,
угасито-плавом
небу
.
И
лепа
Пава
као
да
је
жалила
за
нечим
из
те
давне
давнине
,
а
у
једно
као
да
се
радовала
што
се
сетила
тога
слатког
доба
,
које
је
дуго
и
дуго
било
заборављено
.
Јес
,
с
једне
сјајне
звезде
био
је
слетео
један
малени
анђелак
љубави
и
облетајући
око
лепе
Паве
окрзнуо
јој
срце
врхом
перцета
из
злаћана
крилашца
свога
.
Ђаволаста
Петрија
имала
је
право
.
Пава
је
доиста
опазила
како
је
кнез
непрестано
за
њом
ишао
,
стајао
близу
до
ње
,
помицао
се
за
њом
час
лево
час
десно
око
кола
и
непрестано
је
гутао
својим
ватреним
погледима
.
Па
не
само
то
,
она
је
чак
чула
хвалу
његову
:
„
Лепа
девојка
!
Баш
лепа
девојка
!
“
долетило
је
у
два
маха
до
њених
ушију
,
и
она
је
знала
да
се
то
ње
тиче
.
Али
лепа
Пава
била
је
тако
исто
и
мудра
,
као
што
је
била
лепа
.
Сва
ова
пажња
кнежева
није
у
њој
пробудила
никакву
сујетну
наду
.
Она
је
знала
да
би
с
њене
стране
била
махнитост
кад
би
за
један
тренутак
могла
помислити
на
озбиљну
љубав
кнежеву
.
Она
је
јасно
сазнавала
да
кнеза
и
њу
,
просту
сељанку
,
дели
таква
провалија
,
коју
ништа
не
може
премостити
.
Ова
се
дакле
није
ни
помишљу
огрешила
о
чедност
своју
.
Па
ипак
,
кад
се
кнез
удалио
од
кола
,
она
је
на
један
пут
осетила
неки
немир
и
одмах
се
пустила
.
Она
је
и
нехотице
гледала
дуго
за
кнезом
,
све
док
се
није
изгубио
.
Кад
су
остали
викали
„
ура
,
живео
!
и
она
је
неколико
пута
у
себи
поновила
„
ура
,
живео
!
“
„
живео
кнез
“
;
„
живео
кнез
Мутимир
!
“
,
а
уз
то
име
као
да
су
се
и
нехотице
у
њеној
души
низали
додатци
:
„
Лепи
Мутимир
“
,
„
добри
,
слатки
Мутимир
.
“
Пре
јој
то
ни
на
памет
није
пало
;
а
сад
је
у
себи
осећала
,
како
јој
је
некако
лакше
рећи
„
слатки
кнез
,
“
но
само
„
кнез
.
“
И
за
што
све
то
?
И
откуда
на
један
пут
све
то
?
Како
то
дође
?
Нема
одговора
.
Нека
магла
,
некаква
чудна
,
заносна
магла
,
магла
што
опија
и
сипа
сласт
у
груди
—
ето
у
таквом
се
стању
налазила
Пава
,
кад
оној
гомилици
,
где
је
она
стојала
с
Петријом
и
друге
две
другарице
—
приђе
стрина
Синђа
,
дрпну
Паву
за
рукав
и
рече
јој
:
—
„
да
ти
кажем
нешто
“
!
Њих
две
одмакоше
мало
у
страну
.
Стрина
Синђа
прво
упита
где
јој
је
родбина
.
Пава
одговори
да
је
старији
брат
јамачно
отишао
да
спреми
кола
,
да
јој
отац
и
снаја
јамачно
још
седе
тамо
под
шатором
,
где
их
је
отоич
видела
,
а
да
јој
најмлађи
брат
још
ваљаде
игра
у
колу
.
Синђа
се
окрете
и
погледа
свуд
у
наоколо
.
—
Благо
теби
срећна
ли
си
...
.
само
да
ти
кажем
...
ал
прво
да
рекнеш
драгичка
—
рече
Синђа
.
Пава
је
ћутала
и
гледала
,
не
знајући
шта
да
почне
.
Синђа
се
опет
окрете
и
погледа
по
свету
,
као
да
је
некога
тражила
у
оној
гомили
.
—
Но
чек
’
да
се
склонимо
мало
одавде
;
одидер
амо
да
ти
кажем
нешто
—
рече
она
и
опет
дрпну
Паву
за
рукав
.
Кад
се
издвојише
мало
из
света
Синђа
каза
Пави
за
што
је
зове
,
наводећи
ово
:
Дошао
,
вели
,
некакав
Турчин
,
хоџа
,
која
ли
је
вера
—
брада
му
баш
до
појаса
,
а
сва
седа
—
па
чудо
живо
што
погађа
.
Ко
му
није
отишао
,
томе
није
погодио
.
Има
некакву
старинску
кожну
књигу
,
те
из
ње
ишчитава
,
па
ти
каже
од
прве
до
последње
све
што
ће
ти
бити
.
Кад
му
иде
толики
други
свет
,
хтела
би
да
му
отиде
и
она
,
Синђа
,
али
сама
не
може
,
пошто
хоџа
све
по
две
и
две
пушта
да
им
меће
белег
а
да
иде
с
другим
„
жентурачама
“
—
мрзи
је
.
Сирота
је
,
удовица
је
,
па
мора
од
свакога
да
се
склања
и
снебива
.
(
У
ствари
цело
село
није
могло
дати
џевапа
стрина
Синђи
,
а
ко
је
хтео
да
остане
на
миру
морао
је
просто
њу
митити
)
.
Јадној
удовици
најлакше
је
натрунити
,
па
се
боји
да
јој
не
извуку
какав
реп
,
ако
би
отишла
с
другом
којом
женом
,
јер
најпосле
,
шта
зна
она
шта
јој
хоџа
може
све
погодити
или
прорећи
,
па
што
после
да
јој
пуца
брука
по
селу
.
А
с
Павом
су
своји
;
баш
што
и
да
чују
не
ће
отићи
никуд
даље
;
а
и
она
-
Пава
-
штета
би
било
да
пропусти
ову
прилику
,
да
не
чује
шта
ли
јој
је
суђено
и
ко
ли
је
њен
суђеник
.
Ту
Синђа
гурну
Паву
:
-
„
А
онај
црче
за
тобом
!
Јес
очију
ми
!
Лудује
!
Ал
неће
га
шале
омастити
брк
,
док
се
добро
не
изује
.
Но
да
бацимо
прво
белег
,
Хајде
!
-
Богами
ће
бити
доцкан
;
тражиће
ме
моји
;
да
је
било
мало
раније
!
“
и
т
.
д
.
поуми
Пава
да
се
изговара
,
али
стрина
Синђа
не
даде
јој
ни
осолити
.
Заклињући
се
свим
на
свету
,
како
је
то
ту
близу
и
како
ће
оне
то
за
часак
свршити
,
она
сподби
Паву
за
руку
и
повуче
је
напред
...
.
.
Пава
се
устезала
,
али
опет
пође
.
Она
је
осећала
и
страх
и
наду
,
али
осећај
пробуђене
радозналости
био
је
јачи
од
свију
других
.
Ишле
су
брзо
.
После
два
три
минута
Синђа
поврте
у
манастирску
авлију
.
-
Ама
зар
туна
?
—
упита
Пава
зачуђено
.
Ја
сам
мислила
да
је
доле
у
потоку
.
Их
,
да
знаш
,
стрина
Синђо
,
како
ме
мрзи
улазити
овде
.
Ове
калуђерштине
!
Па
онај
жмирави
,
риђи
накарет
Мелентије
.
Неда
ми
проћи
!
Једнако
намигује
—
испале
му
!
—
Море
какви
калуђери
!
Ђаво
ти
узео
и
калуђере
;
нећемо
ми
њих
ни
видети
—
рече
Синђа
,
грабећи
напред
.
Она
поврте
у
лево
и
упути
се
манастирском
„
малом
конаку
,
“
сави
око
угла
,
зађе
с
позадне
стране
и
пође
правце
средњим
отвореним
вратима
.
—
Куку
,
саме
смо
самците
—
рече
Пава
.
—
Ћути
!
и
ако
смо
;
још
боље
!
—
прихвати
Синђа
.
Кад
приђоше
вратима
на
прагу
се
указа
господин
,
који
их
дочека
с
осмејком
.
-
Гле
,
страна
Синђе
;
гле
и
Паве
!
Откуда
ви
амо
?
То
је
био
писар
Срећко
,
онај
исти
што
му
кнежев
доктор
отоич
повери
једну
важну
тајну
и
једну
тугаљиву
мисију
.
Писар
у
том
срезу
,
Срећко
се
познавао
са
свима
угледнијим
људима
,
а
Крсмановој
кући
(
Павином
оду
)
одлазио
се
толико
пута
и
знао
му
сву
чељад
.
Поздравише
се
.
Синђа
мигну
Пави
,
а
Срећку
рече
:
„
Да
те
нешто
упитам
,
господин
ћато
!
“
Мрднуше
мало
на
страну
.
—
Шта
је
,
како
стоји
?
—
похита
Срећко
с
питањем
,
пун
нестрпљења
.
Синђа
га
погледа
оштро
,
набра
веђе
и
процеди
кроз
зубе
:
„
Полако
!
Где
је
хоџа
?
“
Срећко
јој
очима
показа
врата
.
Добро
,
кад
свршимо
код
њега
ја
ћу
је
увести
у
велику
собу
,
а
ти
онда
улази
.
Знаш
!
-
Је
л
што
год
обећала
?
...
—
упита
Срећко
,
но
Синђа
се
већ
беше
окренула
,
она
ништа
не
одговори
,
само
погледа
Срећка
озбиљно
и
врати
се
Пави
.
-
Питала
сам
га
за
хоџу
—
прошапута
она
Пави
;
за
тим
додаде
гласно
:
„
Хајдемо
онамо
!
“
-
Још
тамо
,
још
тамо
,
трећа
врата
,
рече
писар
Срећко
,
показујући
прстом
.
Синђа
напред
а
Пава
за
њом
,
уђоше
на
врата
која
им
Срећко
показа
.
Нађоше
се
у
повеликој
посниској
соби
.
На
средини
стајао
је
округао
сто
,
а
око
њега
две
три
столице
;
свуда
у
наоколо
поред
зида
пружао
се
миндерлук
—
то
је
био
једини
намештај
у
овој
одаји
.
Соба
је
била
пуна
дима
,
а
како
се
напољу
већ
био
почео
хватати
сумрак
,
у
соби
је
био
готов
мрак
.
Синђа
и
Пава
,
кроз
овај
дим
и
сумрак
,
једва
су
могле
распознати
шта
је
и
који
је
у
соби
.
Оне
опазише
огромну
човечију
прилику
на
миндерлуку
.
Крупан
човек
с
дугачком
белом
брадом
,
збрчкана
,
дугуљаста
лица
,
у
турском
дервишком
оделу
,
седео
је
прекрштених
ногу
на
миндерлуку
,
и
пуштао
дим
по
дим
из
шарене
наргиле
,
што
је
чврчала
ту
украј
њега
.
Место
чалме
оџа
је
био
повезао
око
главе
зајтинли
калемћарку
шамију
,
у
десној
руци
држао
је
пушљик
од
наргиле
,
а
левом
се
наслонио
на
читаво
бреме
сељачких
чарапа
,
што
су
стајале
поређане
ту
украј
њега
.
Синђа
назва
Вога
.
—
Бог
ти
помогао
,
млада
—
одговори
хоџа
.
Синђа
гурну
Паву
и
прошапута
јој
:
—
Погледај
шта
га
је
чарапа
надобијао
.
Све
цванцик
и
чарапе
,
цванцик
и
чарапе
за
један
белег
и
једно
гледање
.
Синђа
се
обриса
рукавом
,
помери
се
два
три
пута
с
ноге
на
ногу
,
па
,
отежући
реч
по
реч
,
каза
хоџи
ради
чега
је
дошла
,
и
она
и
ова
девојка
.
Хоџа
упита
шта
јој
је
та
девојка
.
Синђа
се
окрете
,
погледа
Паву
и
слага
:
—
Па
...
ћерка
ми
је
.
-
Вала
није
-
рече
хоџа
.
-
То
не
море
бит
’
.
.
а
кад
би
и
било
тако
,
ти
би
вала
,
снахо
,
била
опака
мајка
.
Можда
си
јој
маћеха
,
али
мајка
,
бела
ниси
.
Синђа
се
узврда
;
хоџине
речи
погодише
је
.
-
Што
!
Богме
јој
ја
лепо
желим
...
.
Но
дед
јој
мети
белег
...
.
Хоџа
викну
девојку
и
рече
јој
да
му
покаже
десни
длан
.
Пошто
га
је
загледао
и
с
десна
и
с
лева
и
пребројао
неке
рецке
на
длану
,
он
задиже
мало
рукав
Павин
,
опипа
јој
руку
до
лакта
,
опет
је
узе
за
длан
и
,
гледећи
је
право
у
очи
,
рече
:
-
Богме
си
лијепа
.
Богме
ти
је
и
срећа
лијепа
,
а
биће
ти
,
ћерко
,
по
памети
.
Сваки
свој
ксмет
ево
овде
носи
-
он
куцну
Паву
прстом
по
челу
.
Затим
настави
:
—
Као
но
ти
лијепа
ружица
у
ђул-башћи
,
као
но
ти
једра
зрела
јабука
на
витој
гранчици
,
така
си
,
бива
,
ти
.
Ко
год
мине
крај
ружице
оће
му
се
,
бива
,
да
је
узбере
;
ружа
мирише
и
опија
,
и
што
год
се
назвало
иксаном
не
море
проћи
крај
ње
а
да
му
срце
не
закуца
и
да
му
памет
не
поуми
,
па
бива
и
да
му
се
рука
сама
не
пружи
да
лијепу
мирисну
ружицу
узбере
.
Ни
старцу
старост
и
мудрост
његова
не
би
ту
много
помогле
,
а
да
што
ли
ће
помоћи
младићу
!
Љепота
је
голема
опасност
.
На
лијепу
ружицу
свашто
наиђе
;
на
њу
пада
чиста
и
богодана
мала
челица
,
али
на
њу
слеће
тако
исто
и
отровни
ноћни
лептир
;
на
њу
силази
весели
славуљ
да
својом
свиленом
песмицом
прослави
лепоту
њену
,
али
око
ње
се
по
некад
савије
и
отровна
гуја
и
на
румено
,
мирисно
лишће
њено
наслања
своју
хладну
,
гадну
пљоснату
главу
.
Мали
цвијетак
кад
осјети
е
му
се
ближи
каква
отровна
буба
,
брже
боље
савија
своје
листиће
и
затвара
њедра
своја
.
То
је
наук
и
за
велика
човјека
.
Научи
од
цвијећа
како
ћеш
чувати
чистоту
њедара
своијех
.
Дјевојаштво
је
најљевши
урес
за
женску
.
Само
је
име
„
мајка
“
још
веће
и
светлије
.
И
само
овоме
другом
имену
вриједи
принети
на
жртву
оно
прво
.
—
Стидљивост
је
највећи
штит
невиности
.
Чувај
чистоту
образа
и
стидљивост
душе
.
Само
су
два
стања
у
којима
женска
глава
море
бити
сретна
:
кад
је
дјевојка
или
кад
је
законита
жена
.
Оно
што
је
између
дјевојке
и
жене
—
оно
је
ђаво
,
ту
је
свака
несрећа
;
ту
је
стид
и
пропаст
,
ту
је
мрак
и
зло
...
Старац
на
један
пут
ућута
,
али
ово
прекидање
говора
изгледало
је
неприродно
.
Видело
се
да
још
није
казао
све
да
би
још
нешто
имао
рећи
:
изгледало
је
да
се
бори
са
самим
собом
.
Паву
је
гледао
право
у
очи
,
њену
руку
још
је
држао
у
својој
,
и
ова
старачка
рука
сад
се
на
један
пут
загреја
и
узе
се
трести
;
у
очима
старога
хоџе
као
да
се
упали
некакав
пламичак
—
оне
су
сијале
у
оном
диму
и
сумраку
.
После
подужа
ћутања
оџа
проговори
уздрхталим
и
потресеним
гласом
—
Ђери
моја
!
Јеси
ли
гледала
јагње
доведено
пред
кућу
и
везано
за
шљиву
.
У
кући
оштре
нож
да
га
закољу
,
а
оно
мирно
и
невино
стоји
и
повјерљиво
гледа
наоколо
,
неслутећи
никаква
зла
.
Тако
си
и
ти
амо
доведена
на
закла
...
Хоџа
не
доврши
свој
говор
.
У
који
мах
он
изусти
пола
последње
речи
,
побочна
врата
на
соби
одскочише
с
треском
.
Писар
Срећко
упаде
у
собу
као
бесан
,
и
још
с
врата
повика
шкрипећи
зубима
:
„
Ћут
’
,
стрвино
,
ћут
’
главу
ћу
ти
разбити
.
“
За
тим
се
окрете
Пави
,
додирну
је
руком
по
леђима
и
упути
је
у
побочну
собу
.
Синђа
и
сама
пође
за
Павом
.
Срећко
рече
да
пређу
у
другу
собу
и
да
га
причекају
,
затвори
врата
за
њима
и
окрете
се
хоџи
.
Са
стиснутим
песницама
над
главом
хоџином
,
Срећко
једва
изговори
,
гушећи
се
од
гнева
:
—
Што
ме
превари
,
што
ме
слага
,
стрвино
матора
,
што
ме
слага
?
!
—
Слаго
те
нисам
ништа
;
-
рече
хоџа
мирно
,
усркујући
дуг
дим
с
наргиле
—
рекао
сам
да
ћу
дјевојци
казати
оно
што
је
за
њену
срећу
,
па
сам
тако
и
учинио
.
—
А
не
-
рекох
ли
ја
теби
,
животињо
,
да
девојку
треба
спремити
.
-
Јес
,
то
си
рекао
ти
,
али
то
нисам
рекао
ни
обећао
ја
—
примети
хоџа
.
-
Па
што
ми
не
рече
одмах
да
нећеш
,
стрвино
—
цикну
Срећко
и
стегнутом
песницом
дерну
хоџу
по
глави
.
Старац
се
испрси
,
спусти
наргиле
,
прекрсти
руке
на
груди
,
подиже
главу
и
потражи
Срећков
поглед
,
па
,
гледећи
га
право
у
очи
,
поче
климајући
главом
.
—
Безумни
младићу
!
А
зар
си
могао
и
за
часак
један
помислити
,
да
ћу
ја
-
хоџа
махну
руком
низ
дугу
,
седу
браду
—
да
ћу
ја
,
слуга
божији
,
постати
ортак
и
помоћник
твој
у
твоме
разврату
и
кварежу
!
Зар
код
толика
света
вашег
нађосте
мене
,
човека
туђе
вере
,
да
вам
ја
благословим
курварство
ваше
!
.
.
Ето
вам
ваших
калуђера
;
обратите
се
њима
за
таке
услуге
...
.
Блед
као
смрт
,
Срећко
прискочи
хоџи
и
опет
га
мазну
песницама
по
глави
.
Хоџа
поуми
да
се
исправи
,
но
Срећко
га
стегнутом
песницом
понова
удари
у
груди
тако
јако
,
да
се
старац
устури
натраг
,
простења
,
но
опет
се
брзо
поврати
и
седе
,
с
истуреним
прсима
као
и
пре
.
—
Неваљали
сине
!
Не
боле
ме
твоји
ударци
—
но
ме
боле
што
ме
прљаш
додиром
твоје
грешне
руке
.
Развратници
!
Вуци
у
јагњећој
кожи
!
Бог
вам
је
поверио
овај
народ
да
га
браните
као
добри
пастири
,
а
ви
га
сами
кољете
.
Оскврнили
сте
и
свете
домове
молитве
;
од
богомоља
сте
направили
храмове
стида
и
разврата
.
Па
још
и
мене
хоћете
да
увлачите
у
ваше
ђубре
...
И
бијете
ме
што
нећу
с
вама
у
грехе
ваше
.
Ове
последње
речи
хоџа
је
изговорио
под
ударцима
Срећковим
.
Он
је
прво
почео
говор
полако
,
али
кад
га
Срећко
удари
,
хоџа
поче
говорити
гласније
,
после
је
говорио
све
јаче
,
и
на
послетку
његове
речи
пређоше
у
праву
вику
.
Срећко
га
удари
два
три
пут
шаком
по
устима
и
привика
:
-
Ћут
’
!
ћут
’
!
умукни
или
ћу
одмах
наредити
да
ти
запуше
уста
и
да
те
вежу
и
баце
у
подрум
.
—
А
шта
би
друго
и
могао
учинити
такав
неваљао
човек
као
што
си
ти
—
рече
хоџа
мирно
.
Хоџа
је
грдно
прошао
са
свога
„
упорства
.
“
Његово
је
житије
кратко
.
Више
од
10
година
узастопце
он
је
долазио
на
вашаре
,
светковине
и
саборе
у
овоме
крају
.
(
Родом
је
био
из
Босне
али
је
причао
,
да
су
му
се
стари
одувуд
однекуд
доселили
у
Босну
)
.
Обилазећи
тако
вашаре
и
саборе
он
је
био
завео
оваку
праксу
.
Обично
је
путовао
још
с
једним
шипарцем
.
Кад
дође
у
какво
место
,
он
разгледа
околину
,
избере
гдегод
у
близини
какво
згодно
склониште
за
се
—
обично
какав
трњак
,
бурјан
,
или
другу
какву
травуљину
;
ту
,
на
два
коца
,
разапне
двоструко
платно
налик
на
мали
чадорић
,
простре
своје
сиџаде
;
крај
себе
метне
тестију
с
водом
и
једно
црно
сандуче
.
У
сандучету
је
носио
своју
свештену
књигу
,
из
које
је
погађао
судбу
,
шта
ће
коме
бити
до
послетка
,
а
ту
је
држао
и
паре
које
добије
.
Дечка
је
обично
слао
да
огласи
по
вашару
његово
присуство
,
и
да
му
доводи
муштерију
.
Долазиле
су
махом
жене
,
он
их
је
примао
све
по
две
и
две
.
Свакоме
је
прорицао
шта
ко
хоће
,
било
прошлост
,
било
будућност
.
Гледао
је
у
длан
;
гледао
је
у
воду
и
бацао
белеге
;
најпосле
ишчитавао
је
судбину
из
књиге
;
за
све
то
плаћало
се
цванцик
и
пар
чарапа
.
Ко
је
желео
да
још
добије
и
„
запис
“
-
парче
хартије
на
коме
су
биле
забележене
некакве
турске
каракуке
-
додавао
је
још
по
два
гроша
.
Тај
запис
ваљало
је
ушити
и
носити
га
уза
се
.
По
уверавању
хоџином
то
је
заклањало
од
несреће
и
болештине
.
Десет
година
усастопце
долазио
је
тако
хоџа
у
Балканију
,
обилазио
вашаре
,
добро
пазарио
и
нико
му
није
сметао
.
Тако
је
дошао
и
сад
на
ову
светковину
.
Своју
„
престоницу
“
био
је
подигао
доле
испод
манастира
у
бурјану
,
недалеко
од
манастирске
чешме
...
Ту
је
добро
пазарио
цео
дан
.
Кад
би
око
заранака
ненадно
бану
срески
ћата
Срећко
,
навика
на
онај
свет
и
разагна
га
;
избруси
хоџу
и
нареди
му
да
пође
за
њим
у
манастирски
конак
;
пандурима
заповеди
да
понесу
хоџине
ствари
.
У
оној
истој
соби
,
где
је
мало
час
Срећко
изударао
хоџу
,
пре
по
сахата
њих
двоје
су
се
бајаги
споразумели
.
Срећко
је
прво
претио
хоџи
да
ће
га
казнити
за
обмањивање
света
и
ширење
сујеверице
по
народу
;
после
му
је
наговестио
како
би
му
најзад
могао
баш
и
опростити
,
ако
му
у
једној
ствари
буде
на
руци
.
Ствар
је
лака
и
проста
.
Мало
час
доћи
ће
хоџи
једна
девојка
с
једном
женом
.
Хоџа
треба
да
рекне
девојци
како
је
убрзо
чека
голема
срећа
,
како
је
у
њу
заљубљен
један
велики
господин
и
како
ће
и
они
и
цела
њена
породица
бити
сретни
од
тога
господина
,
само
ако
она
буде
паметна
,
па
се
одазове
његовој
љубави
и
одмах
савије
руке
око
човека
који
је
воле
.
-
Ствар
је
проста
,
реци
девојци
ето
ту
је
и
ту
твоја
срећа
,
и
то
ће
бити
доста
.
Женскадија
верује
у
твоја
прорицања
,
и
то
ће
помоћи
-
тако
је
ћата
завршио
свој
говор
.
Хоџа
је
ћутећки
климао
главом
.
Само
што
на
послетку
рече
:
-
Хоћу
,
вала
,
баш
ћу
јој
казати
где
јој
је
срећа
!
Ћата
је
ово
примио
као
пристанак
хоџин
.
Како
се
ствар
после
свршила
-
видели
смо
.
Место
да
помогне
,
хоџа
је
покушао
да
одврати
девојку
да
не
подлегне
.
Мисао
да
и
хоџу
употребе
у
овој
ствари
пала
је
Срећку
овако
:
После
разговора
с
кнежевим
доктором
Срећко
пође
да
нађе
згодно
лице
преко
кога
би
добавио
Паву
у
манастирски
конак
.
Одмах
се
намери
на
„
стрина
Синђу
.
“
Њу
је
Срећко
познавао
још
из
раније
.
У
два
маха
она
је
њему
чинила
сличне
услуге
,
у
приликама
кад
је
господин
ћата
тражио
те
„
створове
“
(
како
он
вељаше
у
шали
)
за
своју
душицу
.
Истина
,
Синђа
је
била
Пави
рођена
стрина
.
То
је
до
некле
могло
и
отежати
ствар
.
Но
,
Срећко
,
као
практичан
човек
,
знао
је
за
ону
народну
изреку
„
Хубава
мома
род
нема
.
“
А
веровао
је
и
у
благотворни
утицај
„
презрена
метала
.
“
Он
је
имао
од
кнежева
доктора
усмено
овлашћење
да
може
на
ту
„
комедију
“
потрошити
50-60
,
па
у
крајњем
случају
и
до
100
дуката
,
а
за
те
паре
може
купити
20
Синђа
;
купити
им
и
душу
и
тело
.
Опит
је
одмах
показао
да
је
Срећков
рачун
био
тачан
.
Понуђена
,
Синђа
се
с
почетка
устезала
,
мислећи
да
ће
јој
се
,
као
оно
пре
,
понудити
5-6
цванцика
.
Али
кад
јој
Срећко
рече
да
је
то
за
кнеза
и
помуљи
јој
пет
„
минџурана
“
,
прихвати
стрина
Синђа
оберучке
и
одмах
похита
да
што
пре
свршава
ствар
.
Домишљајући
се
како
би
најлакше
извела
Паву
,
Синђи
првој
паде
на
ум
да
је
изведе
доле
у
поток
,
где
оно
хоџа
погађа
.
Чим
Синђа
помену
хоџу
окретном
Срећку
одмах
паде
на
ум
мисао
како
би
се
и
хоџа
могао
згодно
употребити
у
овој
ствари
.
Брзо
је
скројен
читав
план
и
Срећко
је
одмах
приступио
његовом
остваривању
.
Како
му
се
наде
не
испунише
видли
смо
мало
час
.
Но
хоџа
је
скупо
платио
за
ћатине
„
преварене
наде
.
“
Срећко
је
извршио
своје
претње
.
Хоџа
је
прво
свучен
у
подрум
,
ту
је
провео
целу
ноћ
везан
за
дирек
;
сутра
дан
извели
су
га
,
обалили
на
мацке
и
цепну
ли
му
25
батина
па
га
онда
прогнали
.
Тако
је
грдно
прошао
хоџа
.
Кад
се
нађоше
саме
у
побочној
соби
,
Синђа
покуша
да
изглади
рђав
утисак
,
што
га
хоџа
беше
учинио
на
Паву
.
—
Јамачно
пијано
!
—
поче
Синђа
—
старо
,
а
дохватило
се
негде
ракичине
...
.
Но
Пава
је
пресече
.
—
Нећу
тако
,
стрина
Синђо
!
Овде
се
са
мном
тера
читава
комедија
.
Ја
нисам
дете
.
Зар
не
видим
шта
се
ово
ради
.
Па
што
ме
ту
вараш
.
Ви
неког
ђавола
хоћете
овде
са
мном
—
рече
Пава
сва
црвена
као
паприка
од
једа
и
узбуђења
.
-
И
ју
,
тешко
мени
...
Није
,
здравља
ми
,
ћеро
.
Зар
би
ја
тебе
навела
на
какво
зло
.
Толико
ми
било
зла
мојој
Стани
,
колико
ја
теби
желела
...
—
правдала
се
збуњена
Синђа
.
-
Па
кад
није
ништа
шта
онда
кријете
?
Што
ми
ниси
одмах
казала
шта
је
?
Што
ћемо
ми
овде
?
Што
си
ме
доводила
амо
?
Зар
ја
не
видим
да
смо
хоџи
дошли
само
преворме
ради
...
.
Ја
ћу
сад
да
идем
,
никака
посла
немам
овде
—
рече
Пава
љутито
.
Синђа
је
дотле
била
блага
,
чисто
збуњена
;
она
је
са
страхом
пратила
сваки
покрет
,
сваку
реч
Павину
.
Но
сад
на
један
пут
она
се
чисто
измени
;
њено
лице
доби
нов
,
подругљив
,
скоро
пакосан
израз
.
Са
затуреним
рукама
на
леђа
,
крупним
корацима
она
је
мушкобанасто
ходала
по
соби
и
чисто
кивним
погледима
мерила
Паву
од
главе
до
пете
,
док
је
ова
говорила
последње
речи
.
-
Да
идеш
!
—
рече
сад
Синђа
подругљиво
.
-
Па
иди
!
И
није
за
козу
сено
,
што
рекли
неки
.
Силом
баба
у
рај
!
—
не
иде
.
Ја
сам
те
амо
довела
за
твоју
срећу
!
Ја
баш
нећу
с
тога
понети
свиле
и
кадиве
.
А
ти
кад
не
умеш
—
ко
ти
је
крив
?
И
ко
ће
још
теби
умостити
кад
ти
и
поред
једног
кнеза
још
нешто
пробираш
...
.
Синђа
се
беше
захуктала
,
те
узе
говорити
много
што
шта
,
што
или
није
мислила
никако
ни
казивати
,
или
је
рачунала
да
то
каже
Пави
тек
поступно
,
поистија
,
спремајући
је
поиздаље
.
Но
сад
је
цео
тај
план
„
поступности
“
био
покварен
.
Раздражена
,
љута
,
видећи
где
сва
њена
мука
хоће
да
буде
за
луду
и
да
прође
забадава
,
Синђа
изручи
сад
на
један
пут
све
—
и
баш
то
,
за
што
би
се
могло
мислити
да
ће
покварити
делу
ствар
,
баш
то
је
ствари
одлучно
помогло
.
У
почетку
Синђина
говора
Пава
је
прво
бленула
зачуђено
,
не
разумевајући
шта
то
Синђа
говори
и
шта
она
управо
хоће
.
Али
Синђа
је
говорила
све
даље
и
даље
,
и
Пави
је
постајало
пред
очима
све
јасније
и
јасније
.
Кад
Синђа
заврши
последњу
реч
—
Пави
је
већ
било
све
јасно
.
Чим
је
Синђа
почела
уплетати
у
свој
говор
кнежево
име
,
Паву
прође
нека
дрхтавица
,
и
што
се
то
име
чешће
помињало
,
Пава
је
све
више
дрхтала
...
Кад
Синђа
престаде
говориш
,
Пава
бризну
у
плач
.
Она
није
плакала
гласно
,
она
није
давала
јава
од
себе
;
из
њених
плавих
,
лепих
очију
лила
је
само
суза
за
сузом
,
а
она
,
бледа
,
тужна
,
гледала
је
у
Синђу
измученим
погледом
,
а
тај
поглед
као
да
је
говорио
:
„
Милост
,
добри
људи
!
Спасавајте
ме
,
ако
овде
још
има
што
за
спасење
...
Али
ја
га
волем
,
волем
,
волем
...
ја
сам
његов
роб
,
ја
сам
готова
на
све
,
па
за
што
ме
онда
карате
!
“
...
Јес
,
Пави
је
сад
све
било
јасно
;
у
њеној
збуњеној
глави
као
из
неке
магле
разговетно
се
појављивала
сад
ова
слика
:
Кнез
Мутимир
стоји
на
далеком
вису
;
стоји
окренут
њој
,
стоји
са
раширеним
рукама
и
он
је
виче
,
зове
,
моли
,
он
за
њом
жуди
,
он
је
тражи
,
он
је
хоће
,
он
је
чека
—-
или
све
то
ствар
је
само
једног
тренутка
,
а
тај
тренутак
промиче
,
он
јури
,
пролази
,
њега
или
треба
одмах
,
сад
одмах
хватати
,
или
ако
се
пусти
да
прође
,
онда
је
свршено
све
—
изгубљено
је
све
.
Јес
,
Пава
је
то
јасно
сазнавала
да
пред
њом
стоји
избор
,
али
избор
који
се
мора
одмах
извршити
.
Она
или
треба
одмах
да
иде
,
да
зажмури
,
да
се
преда
,
да
за
тренутак
позна
рај
,
а
после
?
...
Она
није
знала
шта
би
настало
после
,
али
што
је
она
јасно
знала
и
целим
бићем
својим
разговетно
осећала
—
то
је
,
да
би
она
за
тај
један
тренутак
незнане
рајевине
дала
све
:
прошлост
,
садашњост
,
будућност
,
родбину
,
браћу
,
старе
родитеље
,
цело
блаженство
,
сву
срећу
своју
,
све
,
све
,
све
...
.
И
сад
се
ваљало
решити
:
или
се
машити
и
ухватити
тај
тренутак
,
или
га
пропустити
да
промакне
и
да
са
собом
однесе
све
,
и
ону
срећу
,
која
на
један
пут
као
да
беше
слетела
с
једне
лепе
звезде
,
и
ону
страховиту
жудњу
,
која
тако
топло
разгрева
груди
,
и
ону
наду
,
ону
тако
нејасну
,
али
тако
слатку
,
тако
неисказано
слатку
наду
...
Јес
,
Пава
је
јасно
сазнавала
да
се
налази
на
такој
раскрсници
,
да
стоји
пред
таким
журним
,
неодложним
избором
.
На
једну
страну
вукло
је
срце
,
на
другу
оно
мало
памети
,
што
још
беше
остало
.
Јадно
девојче
!
Куда
да
окрене
,
шта
да
избере
?
За
њу
је
тај
избор
био
у
толико
тежи
,
што
га
је
она
сама
морала
вршити
,
што
је
само
од
њене
добре
воље
зависило
на
коју
ће
страну
корачити
.
О
,
како
би
јој
лакнуло
кад
би
сад
било
кога
да
је
нагна
на
једно
или
на
друго
.
Она
,
која
је
мало
час
била
решена
да
одмах
одлази
одавде
,
сад
је
страшљиво
гледала
на
Синђу
и
стрепила
да
јој
ова
опет
не
понови
отоичње
речи
„
Па
иди
!
“
Пава
је
брисала
сузе
,
кад
се
побочна
врата
отворише
;
Срећко
је
био
свршио
своје
песничање
с
хоџом
,
он
уђе
,
с
усиљеним
осмејком
на
уснама
.
—
Е
,
кандило
му
његово
,
што
ме
искида
,
стрвина
!
Не
памтим
да
ме
је
ико
икад
овако
напсио
као
он
—
поче
Срећко
,
но
у
тај
мах
он
угледа
Павине
сузе
.
—
Шта
је
теби
,
сеја
Паво
?
Што
си
плакала
?
Збиља
,
стрина
Синђо
,
за
што
је
Пава
плакала
?
—
За
што
?
За
то
што
је
луда
!
Место
баш
данас
да
пева
и
да
хвали
бога
,
а
мене
и
тебе
,
ћато
,
у
руку
да
љуби
—
она
ето
лудује
—
рече
Синђа
набусито
.
Ове
речи
Синђине
наговестише
Срећку
да
ствар
с
Павом
не
стоји
како
ваља
.
То
га
је
грдно
кидало
.
Још
никад
није
више
угађао
и
никад
му
није
горе
испадало
.
То
му
је
убијало
и
вољу
за
рад
и
наду
на
успех
.
С
тога
се
олучи
да
и
с
Павом
буде
кратак
и
одсечан
.
Познат
с
њом
још
из
раније
(
у
своје
време
Срећко
је
покушавао
да
ашикује
с
Павом
)
он
јој
је
могао
рећи
све
отворено
па
црно
бело
,
како
избере
.
Прво
он
каза
Пави
како
је
кнез
просто
заповедио
да
му
се
она
доведе
,
„
а
чик
који
би
смео
не
послушати
господареву
заповест
.
“
Одмах
за
тим
Срећко
похита
да
објасни
даље
:
—
„
Истина
нико
не
зна
шта
је
у
глави
господаревој
.
Можда
он
зове
Паву
просто
с
тога
што
му
се
допао
онај
њен
вез
на
рукавима
;
па
хоће
да
га
види
из
ближе
.
Могуће
да
је
то
,
а
могуће
и
да
није
.
Најпосле
ма
шта
да
је
,
Пава
ништа
не
може
штетовати
,
а
увек
је
добро
кад
је
човек
унапред
спреман
на
све
.
“
Ово
је
био
као
неки
увод
.
После
њега
дошло
је
отворено
питање
:
Шта
би
Пава
бајаги
могла
махнисати
кнезу
?
...
Наравно
да
Пава
није
могла
наћи
кнезу
никакве
махне
.
А
кад
је
већ
тако
,
онда
је
ствар
проста
—
ваља
отићи
горе
,
тамо
је
и
кнез
,
а
поћи
ће
и
стрина
Синђа
.
Ствар
је
дакле
веома
проста
,
тако
проста
,
да
Срећко
већ
устаде
,
отвори
позадна
врата
и
изађе
у
узан
,
доста
мрачан
ходник
.
Овај
ходник
спајао
је
мали
конак
манастирски
с
великим
,
он
је
изводио
право
на
широке
степенице
,
које
воде
на
горњи
спрат
,
где
су
сад
биле
одаје
кнежеве
.
Обрнув
се
с
прага
,
Срећко
рече
:
„
Хајдете
,
ево
овуда
за
,
мном
.
“
И
доиста
обадве
женске
главе
пођоше
за
г
.
ћатом
ћутећки
.
Пава
је
осећала
како
јој
срце
лупа
,
како
јој
се
ноге
скратише
,
али
она
је
ишла
,
чак
је
осећала
како
је
нешто
мами
и
вуче
тамо
,
тамо
у
ону
непознату
маглу
,
у
онај
сјај
,
у
она
незнана
места
где
је
он
.
Синђа
је
ушла
заједно
с
Павом
у
кнежеву
одају
,
али
она
није
дуго
ту
остала
.
После
неколико
тренутака
њој
приђе
доктор
и
прошапута
јој
на
ухо
:
-
Да
се
уклонимо
ја
и
ти
,
снашо
,
одавде
;
ми
смо
овде
залишни
.
И
,
полако
,
на
прстима
,
доктор
и
Синђа
изађоше
из
одаје
,
и
не
јавив
се
кнезу
,
који
у
тај
мах
стајаше
с
Павом
крај
прозора
,
загледајући
кроз
сумрачак
вез
на
њеним
рукавима
,
и
запиткујући
је
нешто
о
томе
.
Млади
кнез
и
лепа
Пава
седели
су
једно
до
другог
на
канабету
.
Он
узе
њену
десну
руку
и
мету
је
себи
око
врата
;
леву
њену
руку
узе
у
своје
две
шаке
,
помилуши
је
,
па
је
онда
притиште
на
усне
и
обасу
пољупцима
.
—
Волеш
ли
и
ти
мене
,
голубице
моја
—
упита
кнез
.
Пава
не
одговори
ништа
на
ово
питање
,
но
само
порумени
.
Кнез
понови
исто
питање
.
Пава
сави
главу
у
страну
,
после
је
опет
поврте
и
,
место
свака
одговора
,
она
притисну
кнезу
дуг
,
страсан
,
топал
пољубац
у
сред
румена
образа
.
Тиме
је
она
казала
све
.
Газда
Боја
Крсманов
седео
је
под
шатром
са
својом
љубимицом
снајом
Анђелијом
,
кад
оближњем
столу
приђе
Ралека
Јовкин
,
позната
сеоска
пијаница
,
и
како
дође
,
он
одмах
начини
ларму
да
сви
у
њега
погледаше
.
Држећи
се
оберучке
за
сто
,
и
климајући
главом
час
на
једну
час
на
другу
страну
,
Ралека
викну
:
-
Како
ко
,
ал
наш
газда
Боја
најбоље
...
Родио
лепу
кћер
,
па
му
сад
све
ласно
!
С
ким
хоће
,
с
тим
се
може
ородити
...
Ђенерал
,
полковник
,
кнез
,
—
све
то
стоји
готово
...
Бог
да
има
сина
,
и
он
би
се
с
газда
Бојом
опријатељио
.
У
томе
механџија
прискочи
Ралеки
и
поче
га
гурати
.
—
Хајд
одлази
,
немој
ми
госте
узнемиравати
.
Знаш
ти
шта
говориш
!
И
ти
у
твоја
пијана
уста
још
и
кнеза
узимаш
!
Хајд
марш
!
Али
пијани
Ралека
није
се
дан
лако
избацити
.
Он
узе
још
више
викати
.
—
Јес
па
шта
!
...
Загледао
се
кнез
у
лепу
...
Вечерас
ће
да
му
је
воде
!
Хо
,
хо
!
Ала
ће
,
као
јаребицу
,
да
је
преко
...
Пијани
Ралека
не
могаде
довршити
своје
погрде
.
Газда
Боја
,
механџија
,
механски
момци
и
многи
сељаци
бејаху
прискочили
,
и
по
Ралеки
су
сипали
ударци
са
свију
страна
.
Беше
притрчао
и
срески
пандур
;
Ралека
је
већ
био
оборен
.
За
руке
и
за
ноге
њега
су
већ
вукли
да
га
избаце
напоље
,
но
он
се
онако
пијан
копрцао
,
отимао
и
једнако
је
сипао
погрду
за
погрдом
,
ма
да
му
је
њушка
већ
сва
била
крвава
од
удараца
преко
зуба
...
—
Па
јесте
.
Шта
ме
бијете
!
...
То
цео
свет
говори
...
.
Одведе
кнез
Паву
...
.
Ћата
Срећко
је
проводаџија
!
У
томе
стигоше
још
два
пандура
.
Пијанога
Ралеку
,
свега
крвава
и
изубијана
,
одвукоше
У
хапсу
...
.
Срдит
и
натмурен
,
газда
Боја
викну
механџију
да
му
плати
.
Механџија
дотрча
и
ваздан
се
вајкао
и
извињавао
што
се
„
тревио
тако
рђав
случај
.
“
Пијанца
је
већ
грдио
на
сва
уста
.
Боја
плати
ћутећки
,
па
пође
са
снахом
да
потражи
другу
чељад
своју
.
Сем
Боје
,
домаћина
,
из
велике
Крсманове
куће
бејаху
дошла
на
ову
светковину
још
и
два
сина
Бојина
,
старији
Радован
,
Анђин
човек
,
и
млађи
Грујица
,
још
нежењено
,
угледно
момче
,
а
са
њима
и
њина
лепа
сестра
Пава
,
која
је
била
млађа
од
обојице
.
Боја
са
снахом
приђе
колу
—
свет
се
већ
беше
проредио
—
а
од
бојине
чељади
ту
не
беше
ни
једно
.
—
Где
ли
су
то
,
боже
!
И
што
се
ја
,
убио
ме
бог
,
одвојих
од
Паунице
—
вајкала
се
Анђелија
...
Она
упита
онде
две
три
жене
,
видоше
ли
где
кога
од
њених
,
и
само
што
чу
толико
од
једне
да
је
Пава
„
отоич
“
стајала
онамо
под
дуњом
с
Петријом
и
још
неке
2—3
девојке
.
Више
им
нико
нашта
не
умеле
рећи
.
—
Јамачно
су
горе
код
коња
;
спремају
ваљада
кола
—
рече
чича
Боја
.
Пођу
горе
и
на
по
пута
стигну
Грујицу
.
Он
је
ишао
у
гомилици
момака
и
девојака
,
и
баш
у
тај
мах
вијаше
једну
девојку
да
јој
отме
цвет
.
Кад
угледа
оца
—
застиде
се
.
Снаја
га
одмах
викну
и
упита
га
где
је
Пава
.
Но
Грујица
није
ништа
знао
.
„
Ја
сам
мислио
да
је
с
вама
.
Ваљада
је
горе
с
батом
“
—
рече
он
.
Боја
је
ћутао
,
али
је
осећао
као
да
му
је
на
прси
пала
читава
стена
.
Тако
пођу
даље
.
Анђелија
би
прво
испричала
деверу
шта
је
трабуњао
пијани
Ралека
,
али
се
бојала
свекра
.
А
Воја
је
само
ћутао
и
дувао
кроз
нос
.
Дођоше
на
избрежак
где
су
била
кола
.
И
овде
се
било
проредило
.
Многа
су
кола
поодлазила
;
нека
су
се
баш
сад
кретала
.
Људи
су
се
поздрављали
,
праштали
се
,
натезали
последњу
оканицу
„
за
срећна
пута
и
срећна
останућа
,
“
галама
се
дизала
на
све
стране
.
Боја
са
својима
окрете
месту
где
су
јутрос
оставили
кола
.
Још
из
далека
угледаше
Радована
,
водио
коње
на
поток
да
их
напоји
,
па
их
враћа
.
Али
око
кола
нигде
се
није
видела
Пава
.
И
стари
Боја
и
млади
Грујица
и
Анђелија
преплашено
су
гледали
на
ту
страну
.
Видели
су
кола
,
видели
су
слушче
како
истреса
и
савија
коњске
зобнице
,
видели
су
чак
и
голема
шарова
како
се
испрућио
испод
кола
—
само
Паве
није
било
!
Боји
се
одсекоше
ноге
;
једва
је
корачао
;
није
знао
како
пређе
оно
неколико
корака
што
га
је
