Примии
мене
у
друштво
,
смејала
се
она
.
Милан
ми
приповеда
,
како
је
мајка
дала
секи
књигу
.
Па
држим
,
да
је
што
интересантно
,
кад
је
сека
тако
рано
потражила
своју
собу
?
!
—
Лолица
једна
,
и
ту
ме
издао
!
—
Дала
ми
старица
свој
дневник
,
биографију
,
шта
ли
је
?
Још
нисам
почела
читати
.
—
Е
,
онда
ме
баш
мораш
примити
!
Само
причекај
,
док
свучем
и
сместим
Милана
.
Оне
две
оставићу
данас
Лизи
.
Док
се
тетка
вратила
,
разгледала
сам
књижицу
.
На
насловном
листу
беше
написано
:
„
Зашто
сам
остала
неудата
.
“
Као
неки
мото
беше
додато
:
Имала
сам
топло
срце
,
Поред
свести
здраве
;
Гадила
сам
се
пољубаца
,
Без
љубави
праве
.
Па
зато
ме
у
старости
Презирали
људи
;
Ти
се
мртвој
смејат
немој
,
Прочитај
па
суди
!
Рукопис
је
био
обичан
,
а
правопис
,
на
моје
чуђење
,
нов
и
доста
правилан
.
Кад
је
тетка
дошла
,
почела
сам
читати
:
И
опет
девети
фебруар
,
мој
рођен-дан
.
Хахаха
!
—
Педесети
девојачки
рођен-дан
!
Ху
,
како
је
хладно
!
Ветар
хујуче
а
мрзну
прозори
;
бура
и
хладноћа
—
као
у
мојој
души
.
Шта
ћу
данас
да
забиљежим
?
—
Честитао
ми
није
нико
.
Ко
би
се
мене
и
сећао
?
Заборавили
ме
сви
,
па
и
они
—
које
сам
ја
усрећила
!
Зашто
је
то
тако
?
—
Је
ли
морало
тако
бити
?
—
Савест
ми
је
чиста
и
мирна
,
али
срце
и
опет
боли
...
Успомена
за
успоменом
ређа
се
у
души
и
растрза
ми
срце
.
Па
кад
су
већ
ту
,
да
их
покушам
снизити
уједно
?
Тако
ћу
и
чинити
.
Сад
још
све
добро
памтим
,
а
после
?
—
После
ће
ме
можда
оставити
и
памтење
,
као
што
су
ме
заборавили
и
људи
.
Заборавили
?
—
Је
ли
баш
тако
?
Не
,
сећају
се
они
мене
,
кам
год
им
се
прохте
смејати
.
Нисам
ишла
обичним
трагом
—
стазом
утрвеном
,
па
сам
им
необична
и
смеју
ми
се
.
Но
јесам
ли
то
заслужила
?
Јесам
ли
?
Догађаји
и
дела
нек
говоре
!
Била
сам
дете
.
Природа
ми
не
беше
маћеха
;
подарила
ми
је
клицу
свега
онога
,
чиме
дарива
и
другу
децу
своју
.
Клица
је
била
ту
;
и
ја
сам
била
чила
,
окретна
и
задовољна
,
као
и
друга
деца
.
Имала
сам
милу
мајку
,
драгог
оца
,
па
и
браћицу
и
сестрице
.
Све
сам
их
љубила
свом
снагом
детињске
душе
своје
;
љубила
сам
их
већма
него
и
тице
и
цвеће
и
оно
китњасто
зеленило
и
плаво
небо
,
што
тако
красно
дичи
моју
постојбину
,
фрушку
гору
.
С
моје
стране
не
беше
дакле
никакве
кривице
,
па
и
опет
их
брзо
нестаде
са
света
;
колера
их
једног
дана
све
покосила
.
Још
и
данас
се
чешће
питам
:
зашто
је
баш
мене
поштедила
?
...
Била
сам
као
цветак
,
кад
га
од
стабла
откинеш
;
но
свенула
и
опет
нисам
.
Деца
су
као
оне
биљке
,
што
у
сваком
земљишту
корена
хватају
;
па
се
и
ја
брзо
навикох
у
дому
свог
старог
тече
е
тетке
.
Теча
беше
учитељ
,
као
и
отац
ми
.
Деце
у
кући
није
имао
;
јединицу
ћерку
беше
удао
пре
10
година
.
Он
и
тетка
беху
ми
драги
родитељи
.
Кад
су
ме
примили
,
било
ми
је
тек
пет
година
.
Теча
ме
је
научио
читати
а
тетка
плести
.
Обоје
беху
задовољни
својом
ученицом
;
тетка
није
могла
да
ме
се
наљуби
,
кад
сам
јој
прве
чарапе
оплела
,
а
течи
је
чисто
коса
расла
,
кад
сам
му
у
седмој
својој
години
помагала
другу
децу
у
читању
и
писању
настављати
.
Сву
душевну
храну
примала
сам
од
тетке
и
тече
све
док
нисам
добро
читати
научила
,
а
после
сам
је
тражила
и
у
течиној
,
за
оно
време
,
богатој
библиотеци
.
На
то
ме
је
свикао
сам
теча
;
у
данима
одмора
и
слободним
часовима
,
морала
сам
му
по
нешто
на
глас
читати
,
а
за
тим
сам
према
свом
стрпљењу
и
пажњи
с
којом
сам
читала
,
добила
по
неку
награду
;
обично
воћа
,
колача
,
коју
сличицу
или
играчку
,
или
сам
се
смела
дуже
играти
оних
игара
,
које
сам
најволела
.
Давао
ми
је
за
читање
понајвише
„
Обрадовићеве
басне
“
и
остала
његова
дела
.
Но
ја
сам
се
касније
и
сама
задубљивала
и
у
сувопарније
ствари
и
трудила
се
да
их
разумем
;
видила
сам
,
да
течу
то
весели
;
а
за
сироче
нема
веће
среће
,
него
кад
може
да
задовољи
оне
,
који
га
с
љубављу
сретају
!
Још
и
сад
се
сећам
књига
које
ми
је
осим
Доситејевих
допуштао
читати
.
Био
је
то
Мразовићев
„
Поучителни
магазин
за
децу
“
.
„
Цветник
,
“
од
Ј
.
Рајића
и
његову
историју
:
даље
„
Нови
плутарх
“
по
Бланшару
и
Шилеру
,
Соларићево
„
Ново
гражданстко
земљеописаније
“
и
„
Улог
ума
человјеческог
.
“
Још
ми
је
било
слободно
читати
неке
преводе
од
Фенелона
и
других
страних
писаца
,
као
и
библију
и
златоустове
беседе
,
од
Доситеја
Обрадовића
,
које
су
биле
још
у
рукопису
.
Све
сам
радо
читала
,
но
Обрадовићеве
басне
по
најрадије
,
јер
сам
разумевала
,
а
остали
писци
беху
ми
због
мешања
словенског
језика
тежи
и
сувопарнији
;
сваки
час
сам
морала
молити
течу
,
да
ми
овај
ил
онај
израз
разјасни
.
Тако
сам
од
Обрадовића
и
Соларића
почела
се
учити
размишљању
и
моралу
,
а
Рајићева
и
остала
дела
што
сам
читала
показаше
ми
колики
је
свет
и
каквих
је
људи
у
њему
.
Теча
се
томе
радовао
;
био
је
сретан
што
ми
је
отворио
очи
,
да
јасно
и
чисто
видим
и
поштено
осећам
.
Сиромах
,
није
ни
слутио
какву
ми
је
будућност
у
овом
поквареном
и
леденом
свету
баш
тим
особинама
спремио
.
Тако
сам
проживела
детињство
и
дочекала
дванајсту
годину
сретно
и
задовољно
.
Но
сад
на
једанпут
паде
опет
судбини
на
памет
да
се
самном
наново
поигра
,
јер
:
Срећа
је
ко
вереница
мила
,
Несташна
,
чила
;
Тек
што
је
села
,
Већ
је
устала
,
Пољуб
ти
дала
,
Отскакутала
.
А
несрећа
,
ко
жена
је
верна
,
Пригрли
ти
та
мужића
њена
Па
га
љуби
,
никад
се
не
жури
.
—
Гле
како
баба
сравњује
!
насмеја
се
тетка
и
прекиде
ми
читање
.
—
Можда
није
њезина
умотворина
,
приметила
сам
и
наставила
читање
:
Јесте
,
судбини
се
допало
да
се
опет
самном
протитра
;
умро
ми
је
и
теча
а
тетка
мораде
у
оближњу
варош
својој
ћерци
и
зету
.
У
њих
беше
већ
двоје
деце
,
те
не
беше
места
и
за
мене
.
Закључише
,
да
ме
даду
у
Ву
...
.
р
некој
доброј
пријатељици
моје
добре
тетке
,
да
ме
издржава
и
васпита
,
за
оно
мало
новаца
што
ми
је
остало
од
родитеља
.
Она
радо
пристаде
и
још
рече
,
да
ће
ми
храну
давати
бесплатно
,
а
са
прихода
моје
„
сермије
“
да
се
одевам
.
„
Тако
ће
бар
нешто
и
детету
остати
,
а
мени
није
тешко
једно
дете
хранити
.
Где
једу
троје
,
јешће
и
четворо
“
,
чула
сам
говорити
моју
нову
помајку
.
Срце
ми
је
задрхтало
,
та
жена
изгледаше
ми
у
мојој
детињској
големој
тузи
и
неприлици
прави
анђео
избавитељ
.
Да
је
требало
живот
жртвовати
,
и
то
би
била
за
њу
радо
учинила
,
тако
сам
је
од
тога
часа
заволела
.
Помајка
ми
беше
удовица
,
а
имала
је
двоје
деце
,
Даницу
и
Милана
.
Даница
беше
мога
доба
а
Милан
је
могао
имати
16—18
година
;
свршавао
је
већ
7
ми
гимназијски
разред
.
„
Слажите
се
и
будите
брат
и
сестре
,
“
рекла
је
помајка
,
приказујући
ме
својој
деци
.
Но
ми
смо
се
и
без
тога
брзо
сродили
.
Ја
и
Даница
немогосмо
бити
ни
тренутка
једна
без
друге
.
Милана
смо
опет
обе
волеле
,
као
једина
брата
,
бранитеља
и
заштитника
свог
.
Та
зар
нас
је
једанпут
одбранио
од
друге
несташне
деце
,
а
колико
је
пута
мајку
умилостивио
,
да
нас
по
заслузи
не
казни
,
ни
броја
се
не
зна
!
Шест
година
провела
сам
у
њих
.
Помајка
није
правила
разлике
између
мене
и
своје
кћери
;
учила
нас
је
обе
кувати
,
месити
прати
и
све
женске
домаће
и
ручне
послове
.
Мене
је
осим
тога
дала
изучити
и
машамодлук
,
модистлук
.
„
Сироче
си
,
па
ти
може
требати
“
;
говорила
је
чешће
она
.
Милан
је
међу
тим
свршавао
науке
.
Учио
је
права
у
П
.
сваке
године
провео
је
два
месеца
на
дому
.
То
време
беше
мени
и
Даници
најмилије
;
једва
смо
чекале
да
дође
.
Пред
њега
смо
увек
далеко
истрчале
,
и
вешале
му
се
око
врата
.
Он
нам
је
увек
донео
по
какву
играчку
.
Но
то
нас
није
толико
веселило
колико
његово
приповедање
о
страном
свету
,
школском
свом
животу
и
наукама
које
су
нама
биле
непознате
.
Кад
је
то
видео
;
доносио
нам
је
и
слао
место
играчака
различитих
књига
.
Упознао
нас
је
и
с
немачком
литературом
.
Сви
дечији
писци
и
песници
тога
језика
,
беху
заступљени
у
нашој
девојачкој
библиотеци
.
За
време
школског
свог
одмора
,
научио
нас
је
и
Вуковом
правопису
;
био
је
још
у
првом
зачетку
,
но
он
беше
његов
присталица
.
После
смо
му
тек
тим
правописом
смеле
писма
писати
;
а
ради
веџбања
у
томе
и
у
немачком
језику
,
захтевао
је
,
да
преведемо
и
по
неку
немачку
приповечицу
на
српски
и
да
му
своје
мишљење
о
овој
или
оној
теми
писмено
саопштимо
.
Даница
му
је
ретко
испунила
жељу
;
била
је
детињастија
и
несташнија
од
мене
;
радије
је
у
слободним
часовима
трчкала
по
другарицама
или
се
склонила
где
год
,
па
читала
какав
немачки
роман
или
по
коју
првину
М
.
Видаковића
,
које
је
мајка
такође
имала
.
И
ја
сам
то
радо
читала
,
али
су
ме
и
друге
ствари
интересовале
;
те
сам
и
његово
захтевање
свагда
радо
и
с
вољом
испунила
.
Тим
начином
зближисмо
се
ја
и
Милан
још
јаче
.
Често
се
међу
нама
изродила
читава
„
полемика
“
о
овој
или
оној
теми
,
но
то
је
ређе
бивало
;
обично
смо
се
у
назори
слагали
;
те
је
он
моје
мишљење
тек
одобрио
или
допунио
.
Но
да
скратим
;
не
пишем
роман
или
приповетку
,
него
тек
по
неке
решавајуће
догађаје
из
свога
живота
.
Појединости
нека
замишља
свако
по
ћефу
,
а
оно
што
ћу
написати
,
довољно
ће
бити
,
дај
се
увиди
,
је
ли
„
бабадевојка
“
заслужила
презирање
и
поругу
,
којом
се
обично
за
живота
срета
...
Била
је
већ
настанула
пета
година
од
кад
сам
примљена
у
кући
моје
помајке
.
Једног
дана
рече
ми
Даница
поверљиво
,
да
ми
се
јавио
младожења
,
попин
син
из
оближњег
места
.
Он
је
трговац
а
ја
машамода
,
па
је
баба
Мара
,
његова
тетка
а
наша
суседкиња
срочила
,
да
би
били
красан
пар
.
„
Красан
пар
,
а
још
се
и
не
познајемо
!
“
Узвикнула
сам
у
смеју
.
„
Па
што
се
смејеш
?
Тако
то
бива
.
“
рекла
је
Даница
и
почела
ме
утврђивати
да
је
не
издам
мајци
;
она
је
све
на
врати
прислушкивала
,
а
мајка
неће
да
се
то
зна
;
још
сам
за
удадбу
млада
.
Тако
је
рекла
и
баба-Мари
.
Нисам
је
мислила
издати
;
али
новост
не
беше
баш
обичне
природе
,
те
не
остаде
без
утиска
.
И
нехотице
почела
сам
премишљати
:
какав
мора
бити
„
делија
“
за
кога
би
ја
пошла
.
Нисам
дуго
морала
премишљати
;
прва
слика
што
је
нађох
у
својој
машти
,
беше
—
Милан
.
Тргла
сам
се
од
те
мисли
и
махнула
руком
преко
чела
;
ваљда
да
је
отерам
.
Али
све
заман
;
од
тога
тренутка
знала
сам
и
осећала
,
да
Милана
не
љубим
тек
као
брата
и
пријатеља
,
већ
и
некако
друкчије
.
Дотле
сам
била
дете
,
а
од
тога
тренутка
девојка
.
Већ
прво
писмо
Миланово
,
што
сам
га
за
тим
добила
,
тумачила
сам
друкчије
.
Дотле
сам
свако
његово
писмо
комотно
читала
мајци
и
Даници
,
а
сад
сам
при
сваком
нежнијем
изразу
његовом
поруменила
и
задрхтала
,
да
и
оне
што
не
ишчитају
...
Оне
нису
ништа
ишчитале
,
но
ја
сам
осећала
,
да
и
он
мене
тако
исто
љуби
и
чисто
се
чудила
,
како
пре
то
увидила
нисам
.
Постала
сам
и
према
њему
збуњена
;
бојала
сам
се
да
се
не
одам
,
па
сам
му
ретко
и
писала
.
Оставила
сам
тај
посао
Даници
,
но
онда
је
дуго
морао
чекати
.
Што
се
то
„
мој
мали
филозоф
“
дао
у
посао
,
кад
ми
не
одговара
,
о
оној
теми
,
што
сам
јој
писао
?
“
питао
је
на
послетку
измећу
осталог
мајку
.
„
Или
хоће
усмено
да
ми
одговори
?
Моћи
ће
и
то
;
скорим
ћу
дома
.
Ове
године
ћу
свести
ферерије
на
три
месеца
.
Већ
сам
вас
жељан
а
могу
учити
и
код
куће
.
“
Дошао
је
.
Већ
првога
дана
опазила
сам
промену
и
на
њему
;
био
је
према
мени
много
хладнији
.
Најпре
ме
је
то
болело
,
после
сам
тек
видила
,
да
је
баш
та
хладноћа
у
понашању
доказ
оног
осећаја
,
који
се
појавио
и
моме
срцу
.
Ферије
беху
већ
на
измаку
.
Једно
после
подне
остадосмо
нас
двоје
сами
дома
.
Мајка
и
Даница
беху
отишле
некој
рођаци
у
посету
.
Ја
сам
везла
,
а
он
је
у
другој
соби
читао
.
На
једанпут
уђе
ми
у
собу
и
седе
преко
од
мене
.
Нисам
дизала
очију
;
била
сам
збуњена
.
„
Шта
то
везеш
?
“
„
Теби
кошуљу
,
“
одговорила
сам
не
погледавши
га
.
„
Па
зашто
златом
?
Досад
то
нисам
носио
.
“
„
Мајка
тако
хоће
;
биће
ти
венчана
“
рекла
сам
,
а
глас
ми
је
зацело
морао
дрхтати
.
Тако
ми
се
бар
чинило
.
Он
уздахну
и
оде
прозору
.
Гледао
је
неко
време
замишљено
крозањ
;
за
тим
ми
опет
приђе
.
„
Остави
то
,
“
рече
узевши
ми
ђерђев
из
руку
;
„
још
ми
та
кошуља
не
треба
,
па
не
квари
те
очи
;
већ
је
сумрак
.
“
Устала
сам
и
збуњено
пошла
из
собе
.
„
Куда
ћеш
?
“
шапутао
је
пламтећим
оком
.
„
Остани
,
имам
с
тобом
да
говорим
.
“
Па
ме
ухвати
око
паса
и
пољуби
у
чело
.
Отргла
сам
се
од
њега
и
побегла
у
врт
.
Волела
сам
га
нада
све
на
свету
,
али
ми
се
није
дало
да
се
дадем
љубити
од
туђа
момка
.
0сећала
сам
да
то
није
више
братинска
љубав
,
а
невеста
ни
вереница
још
му
нисам
била
,
па
би
морала
поруменити
сама
пред
собом
,
да
сам
искушењу
без
опирања
подлегла
.
У
врту
сам
се
сита
исплакала
за
што
,
нисам
знала
ни
сама
.
После
неког
времена
дође
и
он
у
врт
.
Преко
руке
је
носио
моју
мараму
.
Сад
је
изледало
да
је
миран
,
само
је
био
блеђи
но
обично
.
„
Изашла
си
тако
лако
одевена
,
а
већ
се
захладило
;
ево
ти
мараме
.
“
Па
ме
огрте
у
њу
,
с
таком
пажњом
,
као
да
сам
какво
слабо
болесно
дете
.
Ја
сам
заиста
дрхтала
,
но
више
од
узбуђења
,
но
од
зиме
.
„
Хајдемо
у
собу
,
дошла
је
мајка
;
“
па
ме
узе
за
руку
,
као
и
лане
што
је
чинио
,
те
уђосмо
заједно
у
кућу
.
После
два
дана
је
отпутовао
.
При
поласку
ми
рече
,
да
ме
љуби
и
питаше
:
дали
и
ја
тако
осећам
.
„
Зар
ти
то
ниси
увидио
?
“
шапутала
сам
узбуђено
ја
.
„
Јесам
.
Али
ја
сам
сумњао
,
“
па
хоћу
из
твојих
уста
да
чујем
,
хоћеш
ли
ми
бити
жена
,
кад
свршим
науке
?
“
„
Хоћу
,
“
јецала
сам
.
Он
ме
стиште
свим
нагло
бијућем
срцу
.
Овог
пута
нисам
побегла
;
нисам
имала
снаге
,
јер
то
беше
последњи
загрљај
.
После
неколико
тренутака
је
отпутовао
.
Писма
су
опет
летила
од
једног
другоме
.
У
његовим
беше
мале
разлике
.
И
пре
су
била
пуна
нежности
;
а
ја
сам
се
изражавала
како
сам
умела
и
како
ми
је
допуштао
понос
девојачки
.
Дан
по
дан
,
па
и
опет
беше
година
на
измаку
.
„
Још
месец
,
два
,
па
ће
и
Милан
доћи
,
“
рече
једног
дана
Даница
.
„
Па
је
л
'
мајко
,
хоћемо
ли
га
одмах
и
женити
?
“
„
Чим
отвори
канцеларију
и
отпочне
радити
,
”
рече
мајка
,
узевши
ме
оштро
на
око
.
Мени
јурну
крв
у
лице
,
те
збуњено
пођох
из
собе
.
„
Узећу
му
Мару
Базићеву
;
има
пет
хиљада
одмах
на
венчању
,
а
лепа
је
девојка
,
“
заврши
моја
помајка
,
баш
кад
сам
отворила
врата
.
Смркло
ми
се
пред
очима
.
Посрћући
отишла
сам
до
баште
,
до
места
,
где
ми
је
Милан
казао
,
да
ме
воли
и
да
ће
ме
узети
.
Изнемогло
пала
сам
на
клупу
и
плакала
,
док
се
није
смркло
.
Тада
дође
Даница
мени
у
башту
.
„
Што
плачеш
?
“
питала
ме
са
саучешћем
.
„
Сетила
сам
се
својих
родитеља
,
“
био
ми
је
одговор
.
Те
вечери
добила
сам
грозницу
.
Даница
се
није
одмицала
од
мене
Око
поноћи
сам
застала
.
Кад
сам
се
пробудила
кандило
је
горело
а
Даница
је
јецала
у
својој
постељи
.
Шта
си
узела
толико
плакати
?
“
шапутала
јој
мајка
,
но
доста
гласно
;
постеље
су
им
стојале
једна
уз
другу
.
„
Ја
волим
и
њу
;
доказ
је
што
сам
је
узела
у
своју
кућу
,
али
да
њу
узме
не
могу
допустити
,
већ
тебе
ради
.
Она
је
сирота
девојка
.
Шта
је
две
три
стотинице
,
а
он
може
добити
девојку
с
хиљадама
!
“
„
Сирота
Стана
,
како
ће
јој
бити
!
“
јецала
је
поново
Даница
.
„
Да
боме
да
јој
неће
бити
лако
.
Али
ако
буде
паметна
,
увидиће
и
сама
,
да
тако
мора
бити
.
Зар
сам
је
за
то
одхранила
да
ми
сину
убије
срећу
!
“
„
Али
мајко
,
мени
изгледа
,
да
и
Милан
њу
здраво
воли
.
“
„
Воли
?
!
“
Чудна
ми
посла
!
Млад
мушки
воли
све
што
је
лепо
и
што
му
је
пред
очима
.
Заборавиће
је
брзо
поред
богатије
и
лепше
;
само
она
треба
да
је
паметна
,
да
је
благодарна
,
па
да
не
прави
сметње
.
Боже
,
то
нисам
ни
мислила
!
одјекну
ми
у
души
,
а
ваљда
и
са
усана
,
јер
обе
дотрчаше
мојој
постељи
.
„
Шта
ти
је
?
“
питаше
Даница
љубећи
ме
.
Гледала
сам
их
укоченим
погледом
.
На
послетку
ми
грунуше
сузе
,
те
одреши
језик
.
„
Ништа
,
ништа
,
“
шапутала
сам
кроз
плач
;
„
мајка
ће
бити
задовољна
—
дужност
је
одржала
победу
над
срцем
.
“
Даница
ме
стролно
загрли
,
па
се
гласно
плачући
бацила
у
своју
постељу
,
а
мајка
ме
погладила
по
челу
и
рекла
некако
сухопадно
;
„
Знала
сам
.
Та
ти
си
увек
била
моје
разборито
добро
дете
!
“
Склопила
сам
очи
,
да
је
не
видим
.
Изгледала
ми
као
пилат
,
који
Бого
-човека
предаје
народу
да
га
распне
и
поред
уверења
,
да
је
невин
...
Она
уздахну
и
оде
од
постеље
.
Како
ми
је
било
,
даје
се
замислити
.
Стара
моја
тетка
беше
већ
давно
под
земљом
,
а
требало
ми
је
полазити
из
куће
,
у
којој
сам
толико
среће
и
толико
туге
доживела
!
Падало
ми
је
на
ум
и
самоубиство
.
Али
насилна
смрт
оставља
за
собом
трагове
,
а
тога
није
смело
бити
;
била
би
неблагодарност
према
мајци
,
а
ни
Милан
није
смео
знати
,
да
сам
ради
њега
умрла
.
Онда
неби
могао
бити
сретан
,
а
ја
сам
му
тек
срећу
желила
.
Та
волила
сам
га
истински
и
већма
него
себе
;
а
не
тек
с
моментани
страсни
осећаји
животињска
нагона
,
који
су
обично
себичност
,
јер
кад
не
могу
љубљену
особу
имати
,
слепо
јуре
у
пропаст
,
не
обзирући
се
ни
на
што
.
Мајка
је
рекла
:
„
заборавиће
је
поред
друге
богатије
и
лепште
.
“
Те
речи
звучаше
ми
непрестано
у
души
;
и
ја
сам
остала
да
живим
из
дужности
и
љубави
.
Остала
сам
да
живим
,
но
у
кући
тој
дуже
остати
нисам
могла
.
Земља
је
чисто
горела
подамном
;
морала
сам
бегати
оданде
,
где
могу
нанети
несрећу
и
где
ме
више
не
требају
...
Помишљала
сам
:
шта
ће
Милан
мислити
о
мени
,
кад
тако
изненада
одлазим
?
Но
дужност
према
мајци
одговорила
ми
;
„
За
тебе
мора
бити
мртав
,
па
шта
те
се
тиче
његово
мишљиње
о
теби
?
Што
буде
горе
мислио
,
тим
боље
!
“
„
Мајка
,
нађите
ми
кола
;
идем
сестри
од
тетке
у
*
рекла
сам
помајци
спремајући
своје
ствари
.
„
Сестри
од
тетке
?
Па
можеш
.
Али
нико
те
не
тера
...
“
Зајецала
сам
на
глас
.
„
Што
плачеш
,
лудице
моја
?
Тамо
је
и
онако
живље
и
веће
место
;
ако
се
не
сложиш
са
сестром
,
имаш
свој
новац
а
вешта
си
машамода
,
па
отвори
трговину
.
То
сам
ја
и
мислила
,
кад
сам
те
дала
изучити
.
Сирота
си
девојка
,
а
мушки
су
врагови
;
лажу
око
девојке
,
док
не
дође
до
женидбе
,
па
онда
бирају
богатију
.
Сви
су
они
таки
...
“
Крв
ми
јурну
у
главу
.
„
Разумем
!
“
узвикнула
сам
поносито
.
„
Али
није
нужно
да
га
у
мојим
очима
тако
не
достојно
оцрњујете
.
Ја
не
сумњам
у
њега
,
али
га
љубим
из
све
душе
;
а
та
љубав
и
дужност
према
вама
учиниће
да
га
заборавим
и
без
тога
.
Ох
та
и
ја
знадем
,
да
се
у
богатству
лакше
и
комотније
живе
,
па
нећу
да
сам
му
на
сметњи
!
“
„
Сирото
моје
дете
,
“
рече
она
тренутно
,
па
ме
загрливши
и
пољуби
у
чело
.
Но
опет
ми
је
нашла
још
тога
дана
кола
за
*
.
Кад
сам
полазила
,
Даница
се
гушила
у
сузама
,
а
блистале
се
сузе
и
у
помајчиним
очима
;
али
моје
око
остало
је
суво
;
срце
ми
се
беше
скаменило
а
душу
ми
заузеле
мисли
о
неситој
и
грабљивој
човечијој
природи
.
Сестра
и
шогор
радо
ме
примише
,
особито
кад
чуше
,
да
ћу
им
плаћати
храну
.
Први
ми
посао
беше
,
да
пишем
Милану
.
Писала
сам
му
,
рекавши
,
да
сам
отишла
од
њих
.
Сирота
сам
девојка
,
па
ми
је
дужност
налагала
да
тако
учиним
;
треба
се
у
младости
постарати
за
старе
црне
дане
.
Тако
сам
писала
,
но
сам
Бог
зна
шта
сам
претрпила
док
сам
написала
то
неколико
хладни
и
равнодушни
речи
!
Да
заборавим
своју
тугу
требало
ми
је
што
више
посла
.
За
то
сам
одмах
отворила
на
своју
руку
радионицу
и
трговину
шешира
,
где
сам
са
две
девојке
радила
неуморно
.
Једног
дана
радила
сам
у
дућану
,
кад
се
врата
отворише
,
а
унутра
ступи
—
Милан
.
Задрхтала
сам
и
побледила
.
„
Што
дрхћеш
,
змијо
глатка
?
“
рече
промуклим
гласом
он
.
„
Нисам
дошо
да
иштем
рачуна
о
владању
твоме
;
нећу
ти
ни
љубавника
убити
;
немам
права
на
то
,
а
зацело
и
није
—
један
!
...
„
Ми—ла—не
!
“
прошапутала
сам
испрекидано
и
онесвешћена
пала
доле
;
пред
очима
беше
ми
се
смркло
а
срце
ми
стегнула
нека
ледена
рука
.
Кад
сам
се
освестила
,
лежала
сам
на
канабету
,
поред
мене
клечаше
моје
две
ученице
тарући
ми
чело
и
руке
,
а
чело
ногу
стајаше
он
погнутом
главом
и
сузним
очима
.
„
Милане
,
опрости
,
опрости
!
“
молила
сам
га
,
пруживши
му
обе
руке
.
„
Шта
да
ти
опростим
?
рече
он
не
прихвативши
их
.
„
Љубав
се
изнудити
не
може
,
а
ја
сам
се
томе
могао
надати
још
онда
,
кад
си
од
мене
побегла
у
врт
.
Зато
те
не
корим
;
али
ни
после
ниси
ме
морала
обмањивати
.
Могла
си
рећи
:
„
не
волем
те
!
“
А
не
да
ме
тако
гадно
превариш
!
“
„
Милане
!
Милане
!
Ја
нисам
крива
!
“
јаукнула
сам
.
Он
није
чуо
тај
јаук
;
био
је
већ
на
улици
.
Скочила
сам
,
да
га
задржим
,
да
му
све
кажем
и
да
умрем
,
али
на
врати
сам
се
већ
стропоштала
.
Свест
ме
опет
беше
оставила
.
Дуго
сам
и
тешко
за
тим
боловала
.
Кад
сам
оздравила
,
чула
сам
,
да
се
оженио
Маром
Базићевом
.
Сад
ми
је
било
све
јасно
.
Мојој
помајци
не
беше
доста
,
што
сам
се
из
дужности
својевољно
среће
одрекла
,
него
да
постигне
своју
цељ
,
срамно
ме
је
пред
њиме
жигосала
и
уверила
га
,
да
га
ја
не
волим
;
а
мој
некадашњи
нагли
одлазак
у
башту
и
садашња
молба
да
ми
опрости
,
утврдила
га
је
још
већма
у
том
погрешном
мишљењу
.
Мислила
сам
у
први
мах
,
да
ћу
умрети
,
полудети
,
али
то
не
би
ни
једно
;
била
сам
млада
и
душевно
снажна
.
А
:
Да
је
срце
како
тужно
,
Туга
да
је
која
—
Сунце
сија
,
тица
пева
,
Срце
се
загрева
;
Цвеће
мири
,
листа
гора
,
Туте
нестат
мора
!
—
Тај
стих
,
као
да
ми
је
познат
,
прекиде
ми
тетка
читање
.
—
Чули
сте
га
од
мене
.
Старка
га
је
лане
у
парку
цитирала
.
Хтела
сам
наставити
читање
.
Одмори
се
мало
,
примети
ми
тетка
.
Гле
првих
бресака
,
па
покваси
грло
.
Сад
сам
се
сетила
,
да
твој
део
добила
ниси
.
—
Вас
као
да
слабо
занима
старичин
живот
?
смејала
сам
се
.
—
Не
,
душо
,
врло
ме
занима
,
рече
она
узевши
с
ормана
котарчицу
с
бресквама
,
ал
доста
си
на
глас
читала
.
Ја
не
би
могла
тако
дуго
.
—
Могуће
је
.
Ал
у
мене
је
учитељско
грло
...
—
Грло
„
новога
метода
,
“
насмеши
се
она
,
зато
вас
„
стара
природа
“
и
тера
у
гроб
пре
времена
.
Красан
стари
метод
уз
који
живеше
учитељи
80—90
година
!
Још
и
данас
се
сећам
свог
учитеља
.
Крупан
,
сед
и
румен
старац
.
Дође
до
душе
раније
у
школу
,
но
што
сад
учитељи
долазе
,
али
прозове
нас
једно
да
говоримо
на
сред
школе
или
код
табле
,
а
он
ако
је
пре
подне
,
запали
чибук
,
па
се
не
види
из
дима
;
ако
ли
је
после-подне
,
наслони
главу
на
катедру
па
—
хрче
.
Тек
на
лупу
од
нашег
трчања
по
скамија
,
протре
очи
и
викне
:
„
Ко
је
то
на
среди
,
нек
продужи
даље
?
!
“
Тако
је
видиш
било
,
а
не
као
сада
.
Умориш
се
ко
псето
од
силних
питања
.
Тек
што
им
знање
на
левак
у
главу
не
сипаш
,
па
која
вајда
?
Шарлатана
у
свету
више
но
икада
!
—
Томе
није
крива
школа
ни
метод
,
већ
домаће
васпитање
и
окона
.
„
Дете
ретко
слуша
оно
шта
му
се
каже
,
већ
радо
полази
путем
,
којим
види
да
многи
ходе
,
“
рекао
је
неко
;
приметала
сам
у
своју
обрану
.
—
Манимо
се
метода
,
већ
брзо
кваси
грло
,
па
настави
читање
.
Једва
чекам
да
чујем
свршетак
,
журила
ме
тетка
.
—
То
ће
те
тешко
вечерас
чути
.
Има
још
доста
.
—
Онда
,
лаку
ноћ
!
Сутра
ћемо
наставити
.
Сад
лези
и
ти
,
већ
је
касно
а
теча
ти
је
легао
,
па
неможе
заспати
.
И
кроз
завесу
на
врати
продире
светлост
;
а
то
њему
квари
сан
.
Учинила
сам
јој
по
вољи
;
била
сам
и
поред
радозналости
санана
.
Сутра
сам
наставила
читање
,
чим
је
тетка
доспела
:
ИИИ
.
Прошло
је
три
године
.
Од
негдашње
жарке
љубави
према
Милану
остала
је
тек
горка
успомена
;
пламен
у
последњем
издисају
и
ништа
више
.
Да
га
заборавим
,
допринела
је
много
и
она
његова
гадна
и
недостојна
сумња
о
мени
.
Та
да
ме
је
тек
у
пола
волео
као
ја
њега
,
срце
би
му
казало
,
да
сам
чиста
и
невина
.
Заборавила
сам
га
,
али
сам
другог
заволела
.
Ја
,
која
сам
дотле
сањала
о
љубави
и
с
оне
стране
гроба
и
држала
,
да
никога
више
љубити
не
могу
!
Био
је
Миланов
друг
и
брат
од
тетке
.
Док
сам
била
у
дому
моје
помајке
,
долазио
је
чешће
са
својом
мајком
.
Једном
је
у
нас
провео
читаве
ферије
.
Боривој
;
учио
је
заједно
с
Миланом
једну
исту
струку
.
Иначе
је
био
честит
,
разборит
младић
и
врло
симпатична
појава
.
Још
док
сам
Милана
волела
,
њега
сам
поштовала
и
волела
као
рођена
брата
.
Сад
ме
је
опет
нашао
.
Практицирао
је
у
месту
код
неког
адвоката
,
а
у
шогора
беше
син
Душан
,
с
ким
се
још
од
пре
познавао
.
Душан
је
био
мојих
година
а
Боривој
нешто
старији
.
Обојица
беху
добра
срца
и
изврсни
сродници
;
надметали
се
,
који
ће
ме
боље
разонодити
,
особито
за
време
мога
боловања
,
после
оног
растанка
са
Миланом
.
Душан
је
знао
све
тајне
моје
,
но
Боривој
није
,
те
ми
у
почетку
чудно
било
његово
саучешће
и
старање
о
мени
.
„
Тебе
секо
,
нешто
мучи
,
“
говорио
ми
чешће
;
(
секом
је
звао
још
у
детињству
и
мене
и
Даницу
)
повери
ми
се
;
у
друштву
се
све
лакше
сноси
.
„
Смејао
се
,
но
тај
смеј
је
некако
чудно
звучао
;
те
сам
га
зачуђено
погледала
.
Он
би
ми
на
то
за
тренутак
топло
погледао
у
очи
а
за
тим
брзо
оборио
поглед
и
збуњено
и
брзо
отпочео
какву
тему
,
што
није
интересовала
ни
мене
ни
њега
.
Разуме
се
,
да
му
се
нисам
исповедала
,
него
место
тога
отпочела
какву
згодну
шалу
,
држећи
,
да
је
смешно
и
детињасто
говорити
о
оном
,
што
је
прошло
и
што
се
више
преиначити
не
може
.
Он
се
тада
обично
усиљено
насмешио
и
бивао
више
дана
приметно
хладнији
.
Кад
сам
га
питала
за
узрок
,
тргао
се
,
погледао
ме
испитујући
,
а
за
тим
уздахнуо
,
избегавајући
одговор
на
моје
брижно
питање
о
нерасположењу
његовом
.
Долазио
нам
је
сваки
дан
.
Једанпут
не
дође
две
недеље
;
било
ми
је
за
то
време
некако
чудно
и
тешко
.
Питала
сам
и
Душана
,
шта
је
с
њим
.
„
Ту
је
,
“
рече
ми
он
„
видео
сам
га
и
јуче
.
Паздравио
те
.
Но
нешто
ми
је
збуњен
.
Ваљда
се
што
на
нас
срди
.
Кад
дође
,
питаћу
га
.
“
Те
сам
вечери
много
премишљала
о
свој
прошлости
;
у
постељи
сам
и
плакала
.
Сетила
сам
се
и
Милана
.
Склопила
сам
очи
,
као
оно
деца
,
да
му
слику
видим
,
али
место
њега
видила
сам
—
Боривоја
.
Насмејала
сам
се
и
зловољно
окренула
на
другу
страну
;
но
и
опет
се
нисам
могла
отрести
мисли
:
„
зашто
да
је
збуњен
и
зашто
не
долази
?
“
У
својој
машти
нашла
сам
и
одговор
:
„
Он
те
љуби
,
“
гласио
је
он
.
У
души
ми
је
при
том
било
некако
топло
;
срце
ми
је
живље
почело
куцати
,
но
тек
за
тренутак
;
после
ме
обли
румен
стида
;
и
свега
нестане
.
„
Која
вајда
,
“
севну
ми
кроз
главу
,
„
кад
је
твоје
срце
мртво
.
Осећај
,
што
га
осећаш
,
не
може
бити
љубав
.
У
животу
се
љуби
тек
једанпут
!
“
Тако
сам
мислила
,
трудећи
се
да
своје
осећаје
утишам
и
отерам
те
варљиве
мисли
;
но
опет
сам
тек
о
Боривоју
сањала
...
И
сутра-дан
сам
била
узрујана
.
Чим
сам
се
у
дућану
видила
сама
,
почела
сам
плакати
.
За
што
?
—
То
нисам
знала
:
само
је
тако
морало
бити
;
срце
ми
је
кипило
од
смесе
радости
и
туге
,
среће
не
среће
,
наде
и
неке
црне
слутње
.
После
сам
се
утишала
и
почела
радити
.
Умила
сам
се
,
но
очи
ми
Беху
још
исплакане
.
На
једанпут
ступи
у
дућан
—
Боривој
.
Уздрхтала
сам
се
као
неки
кривац
.
И
он
је
био
збуњен
и
блеђи
но
обично
.
Поздрав
нам
беше
много
хладнији
него
обично
.
Ни
руковали
се
нисмо
,
а
иначе
нам
је
то
био
обичај
.
Дужност
ми
је
била
,
да
га
запитам
,
где
је
за
толико
,
па
ни
то
нисам
могла
;
осећала
сам
,
да
би
ме
глас
одао
.
„
То
је
зацело
наруџбина
?
“
рече
он
,
показујући
на
шешир
што
сам
радила
.
„
Јесте
.
Седи
.
“
Било
је
све
што
сам
му
могла
рећи
.
Примио
је
понуду
и
ћутање
опет
настаде
;
ја
сам
радила
нервозном
хитрином
а
он
је
разгледао
цвеће
што
је
лежало
на
тезги
.
Нисам
дизала
очију
,
али
сам
осећала
његов
благи
али
испитујући
поглед
.
„
Што
си
плакала
?
Зар
га
још
ниси
заборавила
?
“
питао
је
прекорним
гласом
.
„
Кога
?
“
узвикнула
сам
и
дигла
очи
.
„
Опрости
“
рече
он
пруживши
ми
мој
дневник
.
Давно
сам
опазио
да
те
нешто
тишти
.
Ниси
ми
се
хтела
одати
,
но
случај
ми
је
помогао
.
Пре
две
недеље
си
једног
јутра
заборавила
у
брави
кључ
од
своје
собе
.
Зацело
си
се
журила
у
дућан
.
Прошао
сам
онуда
и
свратио
сам
.
Код
куће
беше
само
слушкиња
и
мала
Данка
.
Хтео
сад
да
одем
но
Данка
ме
узе
за
руку
и
одведе
у
твоју
собу
,
да
ми
покаже
шешир
,
што
јој
га
правиш
.
Хтела
ми
показати
и
пантлике
што
ћеш
метнути
на
шешир
,
па
извукла
место
њих
из
неке
кутије
твој
дневник
.
Опрости
што
сам
га
неприметно
узео
и
прочитао
;
није
то
била
проста
радозналост
,
већ
нада
,
да
ти
можда
могу
помоћи
.
Али
—
“
„
Шта
,
али
?
“
питала
сам
усиљено
смешећи
се
.
Он
уздахну
.
„
Хтео
сам
рећи
,
да
би
моја
помоћ
била
незнатна
.
Ти
га
љубиш
и
сувише
...
“
„
Љубила
сам
га
,
“
те
ми
се
са
усана
.
Он
се
болно
осмехнуо
.
„
Рђава
извина
,
секо
моја
.
Отвори
само
последњи
лист
свога
дневника
...
“
То
је
било
пре
две
недеље
...
“
А
румен
стида
суну
ми
у
лице
.
Чинило
ми
се
,
да
сам
се
одала
.
Срце
ми
је
лупало
,
да
сам
се
бојала
,
чуће
.
Устала
сам
и
донела
још
цвећа
.
ма
да
ми
није
требало
.
Сад
сам
била
мирнија
.
Закључила
сам
да
своје
осећаје
не
одам
.
„
Та
ја
се
варам
да
га
љубим
;
па
и
код
њега
је
тек
саучешће
и
пријатељство
!
“
Тако
сам
мислила
седајући
на
своје
место
.
„
Стано
,
“
рече
он
ухватив
ме
нагло
за
руке
;
„
ти
си
много
патила
...
патиш
и
сада
.
Но
буди
паметна
,
буди
снажна
а
време
ће
све
излечити
.
“
„
Мислиш
?
“
питала
сам
,
тек
да
не
ћутим
.
„
Не
да
мислим
,
него
сам
и
уверен
.
Таки
карактери
,
таке
природе
не
подлежу
лако
.
“
Око
му
је
пламтило
а
глас
дрхтао
.
Извила
сам
своје
из
његових
усијаних
руку
.
Срце
је
у
мени
дрхтало
,
па
сам
осећала
да
ће
задрхтати
и
рука
...
Уздахнуо
је
и
махнуо
руком
преко
чела
.
Настала
је
несносна
тишина
.
Да
је
прекинем
,
механично
сам
питала
:
„
По
томе
би
ја
била
њежна
.
Зар
ти
не
налазиш
да
сам
сувише
осетљива
?
Душан
ме
увек
кори
због
тога
.
Није
ми
одговорио
,
само
ме
гледао
.
„
Што
ме
тако
мериш
,
зар
ми
је
питање
тако
глупо
?
“
Силом
сам
хтела
да
се
шалим
.
Он
се
трже
.
„
Желиш
ли
искрену
пресуду
?
“
питаше
после
неколико
тренутака
.
„
Наравно
.
Сад
ме
и
боље
познајеш
.
“
„
У
тебе
је
,
“
рече
он
не
дижући
очију
и
некаквим
меким
гласом
,
„
море
осећаја
али
њима
не
влада
тек
срце
,
бура
лакомислености
,
него
су
потчињени
,
тврдој
вољи
,
ћерци
разума
.
“
„
Врло
појетички
;
само
се
канда
не
слаже
с
истином
.
Зар
ти
није
већ
дневник
казао
,
да
се
то
море
хоће
и
код
мене
да
узбурка
и
колеба
?
“
„
Без
тога
колебања
неби
била
човек
.
То
није
грех
;
то
је
на
карактерном
човеку
врлина
;
показује
уз
разум
и
топло
срце
.
“
„
Топло
срце
.
Коме
још
то
треба
?
!
“
узвикнула
сам
у
нехотице
.
Сетила
сам
се
,
да
су
ме
баш
они
одбацили
,
које
сам
жарко
љубила
...
„
Коме
треба
?
“
узвикнуо
је
дрхћућим
гласом
,
„
то
ти
хоћеш
да
знадеш
?
“
Знај
дакле
.
—
Застао
је
и
погледао
ми
у
очи
.
У
том
погледу
се
јасно
огледала
—
љубав
.
Срце
ми
је
дрхтало
,
но
поглед
сам
мирно
издржала
;
с
последњим
издисајем
моје
љубави
према
Милану
никла
ми
је
у
срцу
клица
сумње
у
мушку
сталност
,
а
понос
девојачки
још
ме
научио
,
како
се
осмехом
растерују
сузе
а
жеравица
ледом
заклања
...
Он
је
оборио
очи
и
уздахнуо
.
Од
тога
доба
није
ми
изјављивао
љубав
речима
,
али
је
сваки
поглед
козивао
,
како
му
је
у
срцу
.
Дуго
сам
држала
,
да
се
обоје
обмањујемо
.
Ревносно
сам
настојала
,
да
тај
покренути
осећај
у
њему
уништим
још
у
клици
.
Зар
сам
се
један
пут
за
рад
тога
пред
њиме
хотимице
показала
гора
но
што
јесам
.
То
је
трајало
,
све
док
нисам
са
ужасом
увидела
,
да
је
баш
то
само
прегоревање
и
брига
а
њему
—
љубав
.
Срце
ми
дакле
не
беше
мртво
него
тек
успавано
!
Стидила
сам
се
сама
себе
,
но
све
бадава
;
ја
сам
га
љубила
из
свег
срца
и
душе
своје
.
Неки
пута
ми
се
чинило
,
да
сам
и
у
Милану
љубила
тек
њега
.
Крила
сам
своје
осећаје
,
но
он
их
је
ипак
дознао
.
Љубав
је
најтеже
сакрити
.
Видио
је
шта
ми
се
збива
у
срцу
и
зрачак
среће
озари
му
лице
,
али
тек
за
тренутак
.
Доцније
је
у
таким
приликама
бивао
снужден
и
зловољан
.
Јасно
сам
видела
,
да
га
моја
љубав
слабо
усрећује
и
да
му
је
немила
.
То
ме
је
болело
.
Док
сам
се
савлађивала
,
тежио
је
за
њом
и
тражио
је
,
а
сад
кад
је
увиђа
,
избегава
сваку
изјаву
.
Био
ми
је
загонетка
;
но
брзо
сам
и
њу
решила
.
Он
је
заволео
—
другу
.
Та
друга
беше
моја
другарица
.
Тежак
беше
то
тренутак
,
много
тежи
и
од
онога
,
кад
сам
се
с
Миланом
растала
.
Тада
—
а
сад
—
супарница
.
Даринка
јој
беше
име
.
Била
ми
је
другарица
и
сироче
као
и
ја
;
модистлук
је
самном
заједно
изучила
а
пре
годину
дана
отворила
је
и
радњу
преко
пута
од
моје
.
Слагале
смо
се
и
ако
смо
биле
неједнаке
природе
;
била
ми
је
необично
одата
.
Доцније
сам
видила
,
да
с
тога
што
је
волела
Душана
,
надала
се
сиротица
да
ћу
посредовати
да
је
узме
.
Чинила
сам
све
могуће
,
но
он
није
осећао
симпатије
према
њој
.
Волео
је
другу
,
коју
је
доцније
и
узео
.
Кад
је
приметила
Душанову
равнодушност
,
изменула
се
и
постала
хладна
,
скоро
груба
према
мени
.
Питала
сам
је
за
узрок
.
„
Шта
ти
хоћеш
од
мене
?
“
викнула
је
,
а
очи
јој
срдито
севаше
;
„
ниси
дете
,
да
те
држим
на
крилу
!
“
„
То
и
не
тражим
;
само
хоћу
и
морам
ти
казати
;
да
немаш
право
што
се
срдиш
на
мене
.
Нисам
ја
крива
и
то
Душан
—
“
Свршити
нисам
могла
,
пала
ми
је
на
груди
и
јецала
:
„
опрости
,
опрости
!
не
знам
шта
чиним
;
та
ја
га
тако
волим
!
“
„
Прећи
ће
све
то
.
Ни
љубав
није
увек
вечита
,
тешила
сам
је
.
“
Није
ми
хтела
веровати
.
Да
је
утешим
,
приповедала
сам
јој
и
своју
некадашњу
љубав
према
Милану
.
О
Боривоју
нисам
јој
ништа
говорила
.
Држала
сам
да
је
излишно
;
а
још
нисам
ви
сама
знала
,
да
је
излишно
;
а
још
нисам
ни
сама
знала
,
да
је
љубав
,
што
према
њему
осећам
.
Слушала
ме
је
стрпљиво
,
и
тада
тужно
рече
:
„
Лако
је
теби
,
ал
у
мени
као
да
су
две
природе
;
једна
добра
а
друга
зла
;
вечито
се
косе
,
а
ни
једна
не
попушта
.
“
„
Добра
и
зла
је
у
нама
свима
,
само
је
зло
што
су
у
теби
те
особине
једнако
јаке
и
тврдоглаве
;
Та
пусти
да
надјача
једна
ма
која
!
“
Она
се
смејала
на
моју
примедбу
и
тужно
додала
.
„
С
тога
ћу
пропасти
.
“
Природа
јој
беше
доиста
загонетка
.
Колко
је
била
енергична
,
толико
нестална
,
колико
снажна
толико
слаба
,
а
колико
добра
толико
зла
и
напрасита
.
Осим
тога
је
била
веома
славољубива
и
поносита
.
Но
нико
није
без
мане
и
ја
сам
је
волела
,
врло
волела
;
једно
би
изгледало
пријатељство
и
љубав
,
које
веже
тек
—
непогрешивост
.
Да
је
разонодим
призвала
сам
је
чешће
себи
и
ту
је
познао
и
Боривој
.
Да
је
он
заволео
,
јасно
сам
сад
видила
.
Како
је
она
осећала
,
нисам
хтела
да
испитујем
.
Нашто
би
ми
и
било
?
Доста
што
сам
знала
,
да
ме
он
више
не
воли
.
Утопљеник
се
маша
и
сламке
,
а
ја
се
прихватих
наде
да
ме
можда
заборавља
,
што
држи
,
да
га
ја
неволим
.
Згодном
приликом
дадох
му
познати
како
ми
је
у
срцу
.
Он
је
видио
и
осећао
,
али
се
учинио
да
не
види
...
То
ми
је
било
доста
.
Душу
су
ми
растрзале
страшне
муке
.
Срце
и
разум
,
понос
и
љубав
борила
се
у
мени
.
Дуго
је
трајала
борба
та
,
док
једног
дана
не
дође
до
очајања
.
На
што
живовати
живот
без
сврхе
?
И
моја
рука
одапе
пиштољ
.
„
Збогом
Боривоју
!
...
.
Збогом
мајко
!
...
.
“
Поглед
ми
је
пао
на
месецом
осветљену
слику
поконе
ми
матере
.
Прекорно
и
тужно
гледале
су
ме
те
миле
очи
.
Рука
ми
је
задрхтала
а
смртоносно
оружје
пало
са
праском
на
земљу
.
„
Не
,
мајко
,
нећу
ти
спомен
каљати
!
Твоја
кћи
је
доста
патила
,
па
ће
бити
снажна
и
од
сада
!
Не
лежи
јунаштво
у
смрти
,
већ
у
животу
...
.
.
“
Пољубила
сам
слику
своје
мајке
,
као
душевну
избавитељку
своју
,
а
зора
ме
је
затекла
за
пут
спремљену
.
Отпутовала
сам
у
Беч
,
да
се
тамо
боље
усавршим
у
својој
струци
и
да
—
заборавим
.
Својима
сам
рекла
,
да
сам
се
давно
решила
за
то
,
а
сада
сам
добила
журан
позив
од
те
и
те
фирме
.
Готову
робу
понела
сам
са
собом
а
остало
оставила
да
шогор
у
ред
доведе
.
И
Даринка
ме
је
сузним
очима
испратила
;
Боривој
није
дошао
да
се
опрости
,
зашто
—
незнам
.
У
туђини
сам
провела
две
године
у
раду
и
тузи
,
но
време
је
учинило
своје
;
постепено
почела
сам
бивати
веселија
.
Боривој
је
имао
право
;
ја
нисам
била
од
оних
што
лако
подлежу
.
Још
нисам
била
равнодушна
,
али
ни
суревњива
;
сећала
сам
га
се
као
што
се
човек
сећа
каквог
милог
покојника
.
За
мене
је
био
мртав
;
само
што
ме
је
по
кат-кад
мучила
мисао
:
у
чијем
је
срцу
прво
поникла
љубав
,
у
његовом
или
њезином
?
Дознала
сам
и
то
.
При
крају
године
писала
ми
Даринка
измећу
осталог
и
ово
:
„
Кад
ћеш
доћи
?
Како
бих
се
с
тобом
радо
разговарала
,
онако
,
као
некада
;
можда
не
би
одобрила
корак
,
што
сам
га
учинила
—
ја
сам
вереница
!
Чудићеш
се
,
но
тако
је
.
Ти
знаш
,
а
можда
и
не
знаш
,
да
смо
се
,
т
.
ј
.
да
ме
је
Боривој
волео
још
док
си
ти
овде
била
.
Тада
сам
га
одбила
;
нисам
знала
како
он
мисли
,
но
сад
сам
већ
дала
реч
и
јуче
смо
се
прстеновали
.
Ја
сам
опет
весела
и
задовољна
;
он
је
тако
добар
.
Рећи
ћеш
:
А
Душан
?
—
Њега
сам
да
боме
волела
,
ал
сад
га
не
волим
.
Он
се
оженио
.
Ваљда
ти
је
писао
.
—
И
Стевана
сам
волела
,
но
ни
он
није
за
мене
;
све
више
увиђам
,
да
је
лакоуман
и
не
постојан
,
а
и
мишљење
нам
се
јако
разилази
;
познати
су
ти
његови
господски
назори
,
па
се
може
лако
десити
да
ме
заборави
.
(
Стеван
је
био
син
ондашња
имућна
бележника
,
леп
но
лакоуман
младић
.
Чула
сам
чешће
говорити
,
да
се
њих
двоје
радо
гледе
,
но
она
је
то
до
сад
увек
одрицала
.
)
Чим
се
венчамо
,
отпутоваћемо
у
Америку
.
Тамо
у
новом
свету
лакше
ће
Боривој
стећи
гласа
а
и
за
мене
ће
бити
боље
.
Досадан
ми
је
овде
цео
свет
;
и
ваздух
ме
чисто
гуши
;
тамо
ће
ваљда
бити
друкчије
.
“
Сва
сам
се
стресла
,
кад
сам
прочитала
то
писмо
.
Дакле
с
његове
стране
је
љубав
а
с
њене
тек
симпатија
и
сажаљење
!
Зарад
њезине
милостиње
презрео
је
моју
љубав
,
јадни
Боривоју
.
знадеш
ли
шта
чиниш
?
!
Или
те
је
занела
њезина
спољашност
?
!
...
.
Пробудио
се
понос
у
мени
и
ја
сам
јој
одмах
одговорила
.
Одговорила
сам
јој
честитајући
и
желећи
обојима
сретан
пут
.
Жеље
су
биле
искрене
,
али
писмо
орошено
мојим
врелим
сузама
;
пишући
га
,
живо
сам
сахрањивала
и
подруги
пут
своје
срце
.
После
две
недеље
добила
сам
опет
писмо
од
Даринке
.
Јављала
ми
,
да
се
венчали
и
да
одмах
полазе
у
Америку
.
Мирно
сам
прочитала
то
писмо
,
мирно
сам
га
оставила
међу
друга
;
само
ми
је
у
грудима
било
некако
празно
,
врло
празно
.
Чинило
ми
се
,
да
више
срца
у
грудима
немам
.
Сви
осећаји
ко
да
ми
се
следили
.
Како
су
живели
у
„
новоме
свету
,
“
никад
нисам
поуздано
дознала
.
Нису
се
више
враћали
.
Тек
пре
десет
година
,
чула
сам
,
да
су
на
брзо
обоје
свршили
трагично
.
Из
славољубља
и
жудње
за
богатством
,
лаћа
ли
се
разних
критичких
подузећа
.
Срећа
их
изневерила
,
те
се
материјално
убили
.
Она
се
после
отровала
,
он
сјурио
себи
куглу
у
чело
.
Јели
истина
не
могу
тврдити
;
дознала
сам
тек
из
непоуздана
извора
.
ИВ
.
Вратила
сам
се
својима
.
Радњу
нисам
одмах
хтела
отворити
;
требало
ми
је
одмора
у
сваком
погледу
.
Тек
што
ми
се
почеше
ране
лечити
,
позледише
се
опет
.
Јадног
дана
добила
сам
писмо
.
Као
електрисан
застао
ми
поглед
на
адреси
тој
.
Познала
сам
рукопис
—
Миланов
.
Задрхтала
сам
.
„
Шта
ће
сад
од
мене
?
Зар
није
било
доста
увреде
?
!
А
друго
за
цело
неће
.
Та
сада
има
још
жену
и
дете
!
“
Хтела
сам
га
не
отворено
вратити
.
Узела
сам
и
перо
,
када
се
покрену
у
мени
нека
врста
сажаљења
:
„
Ако
можда
не
мисли
да
врећа
?
Ако
је
можда
и
он
несретан
?
Ако
—
“
Страшне
мисли
кидаше
ми
душу
.
Више
нисам
могла
издржати
.
Преломила
сам
печат
.
Нисам
се
преварила
.
Он
ми
је
писао
и
молио
ме
да
му
опростим
увреду
што
ми
је
нанео
.
Мајка
је
пре
кратког
времена
умрла
,
а
на
самрти
све
му
је
казала
,
молећи
Даницу
и
њега
,
да
ме
замоле
,
да
јој
мртвој
опростим
.
Све
је
то
чинила
из
превелике
љубави
према
својој
деци
.
А
она
је
доста
кажњена
и
онако
;
са
снахом
се
није
слагала
,
па
је
умрла
код
Данице
,
која
се
давно
удала
.
„
Опрости
јој
Стано
као
што
јој
и
ја
праштам
,
“
свршавао
је
своје
писмо
;
„
а
знај
,
да
за
мене
више
среће
нема
.
С
мајкином
исповести
одлетила
је
за
увек
.
Патња
је
моја
тешка
,
а
олакшаће
се
тек
онда
,
кад
чујем
,
да
си
нам
опростила
.
Зато
буди
милостива
,
па
одговори
како
живиш
и
можеш
ли
нам
опростити
.
Та
ја
сам
најмање
крив
што
се
тако
десило
!
“
Јецала
сам
читајући
то
писмо
:
Жао
ми
је
било
жене
,
која
је
из
љубави
погрешила
.
Милана
нисам
жалила
.
Не
поверење
према
мушкима
беше
у
мени
већ
корена
ухватило
.
Жена
ми
је
била
лепа
и
богата
,
а
имао
је
и
сина
,
више
ми
није
требало
,
држала
сам
да
се
у
писму
јада
,
тек
да
ми
нанешену
неправду
топлим
речима
олакша
.
Та
он
је
био
мушки
,
па
ако
је
мене
морао
презрети
,
зар
је
морао
узети
ону
,
коју
не
воле
?
...
Тако
сам
мислила
,
па
села
и
написала
тек
ово
:
Патила
сам
много
док
сам
те
заборавила
.
Сада
је
све
прошло
,
па
нек
вам
је
просто
!
Стана
После
неколико
дана
опет
ми
је
писао
:
Твој
опроштај
је
,
као
кап
воде
од
жећи
умирућем
патнику
.
Зар
се
тако
говори
,
кад
се
прашта
од
срца
?
Не
Стано
,
ти
се
и
сад
срдиш
!
Али
зар
сва
кривица
лежи
на
мени
?
Зар
нисам
био
преварен
,
а
превару
си
потпомагала
—
ти
сама
.
Не
корим
те
;
знам
ти
назоре
.
Али
промисли
се
и
ти
,
па
буди
милостивија
.
Кажњен
сам
и
онако
и
сувише
.
Огорчен
на
тебе
,
оженио
сам
се
оном
,
којом
је
мајка
хтела
;
и
моја
је
срећа
уништена
а
живот
сломљен
.
Она
је
моја
жена
,
али
не
она
,
за
којом
сам
ја
чезнуо
.
Свака
мисао
разлази
нам
се
још
у
основи
;
ја
неразумем
њу
,
а
она
мене
несваћа
;
страни
смо
једно
другоме
били
од
почетка
,
па
тако
је
и
сада
.
Док
сам
сумњао
у
тебе
,
привлачила
ме
њојзи
њезина
спољашњост
.
Сада
ми
је
то
шупље
шаренило
досадно
а
живот
несносан
.
Живим
само
зато
,
да
тебе
још
једаред
видим
и
да
из
твојих
уста
чујем
,
можеш
ли
ми
опростити
ону
гадну
,
ону
црну
увреду
.
Невин
сам
,
али
и
твој
је
живот
отрован
.
Доказ
томе
већ
је
то
,
што
ниси
пошла
мојим
путем
...
Преклињем
те
,
опрости
ми
и
допусти
да
могу
доћи
да
те
видим
и
усмено
кажем
шта
сам
све
до
сада
препатио
.
Очекујући
одговор
,
твој
несрећни
Милан
.
Јадна
мајко
,
је
си
ли
се
томе
надала
,
кад
си
своју
погрешку
сину
одала
?
!
Уздахнула
сам
,
кад
сам
прочитала
то
писмо
.
Одговорила
сам
му
овако
:
Праштам
ти
из
свег
срца
.
Никада
се
нисам
ни
срдила
на
тебе
;
само
ме
је
дуго
болело
,
што
ти
је
вера
у
мој
карактер
,
моју
чистоту
онако
лабава
била
.
Но
и
тога
је
давно
нестало
,
па
буди
миран
и
сретан
!
Долазак
ти
је
излишан
;
било
би
детињарија
,
а
можда
и
неупутно
.
Наши
се
пути
разишли
,
па
нашто
будити
горке
успомене
.
И
ја
сам
много
патила
.
То
нека
ти
је
утеха
.
Али
сад
је
све
прошло
.
Дужност
моја
према
мајци
нагонила
ме
,
да
онако
учиним
,
а
да
се
сад
не
видимо
изчекује
дужност
—
твоја
.
Заборави
све
и
буди
човек
!
Стана
.
Држала
сам
да
неће
доћи
.
Али
већ
после
неколико
дана
стајао
је
предамном
блед
и
дрхћући
од
узбуђења
.
И
ја
сам
дрхтала
.
Тек
после
неколико
тренутака
могла
сам
рећи
:
„
Зашто
си
то
чинио
?
!
“
„
Зашто
?
понови
гробовским
гласом
он
.
Погледајме
,
па
ћеш
видети
.
Дуже
нисам
могао
издржати
,
Па
сад
ме
осуђуј
како
знаш
!
Дошао
сам
,
да
те
још
једном
молим
,
да
ми
опростиш
и
да
ти
кажем
,
да
те
сад
љубим
хиљаду
пута
већма
него
пре
.
“
Узео
ме
је
за
руке
,
уверавјући
ме
нежним
и
страсним
речима
о
својој
љубави
.
Ћутала
сам
и
јецала
.
Тек
кад
ме
хтеде
привући
својим
прсима
,
тргла
сам
се
и
уступила
корак
натраг
.
„
Милане
,
буди
човек
!
Зар
ти
не
знаш
да
си
ожењен
?
рекла
сам
трудећи
се
,
да
га
умирим
.
“
„
Знам
.
Али
знам
и
то
,
да
сам
несретан
;
преварен
и
да
љубим
тек
тебе
.
“
„
Ћути
Милане
,
ћути
!
Већ
таке
речи
су
грех
из
уста
ожењена
човека
.
„
Нећу
,
да
ћутим
.
Доста
сам
патио
!
Грехом
називаш
ти
моју
љубав
према
теби
.
А
зар
није
већи
грех
,
да
се
растанемо
сад
,
кад
сам
и
по
други
пут
увидео
,
да
смо
створени
једно
за
друго
?
!
Да
си
ме
љубила
нема
сумње
,
а
осећам
,
да
ме
ни
сад
презирати
не
можеш
.
Па
зар
неби
било
лудо
,
кад
се
неби
машили
среће
,
која
нам
је
тако
близу
!
.
.
О
,
Стано
,
буди
милостива
,
буди
паметна
,
па
ме
не
отискуј
од
себе
.
Ја
те
љубим
неизмерно
.
Нема
жртве
,
која
би
ми
за
тебе
тешка
била
.
Знања
имам
а
и
воље
за
рад
,
па
хајде
самном
далеко
у
свет
,
где
нас
нико
не
зна
и
не
познаје
.
Тамо
ћу
те
на
рукама
носити
и
бићемо
обоје
сретни
.
Или
ако
нећеш
тако
,
реци
хоћеш
ли
,
да
се
са
женом
раставим
?
Подићу
и
небо
и
земљу
док
до
цељи
не
дођем
.
“
Упро
је
очајнички
поглед
у
мене
а
ја
сам
дрхтала
као
у
грозници
.
„
Што
ћутиш
?
Реци
,
да
хоћеш
.
То
није
грех
:
жени
ћу
оставити
сво
добро
моје
.
Она
ће
ме
лако
прегорети
.
Није
ни
пошла
за
мене
из
љубави
.
Новац
и
титула
:
„
госпођа
докторка
“
,
њезин
је
идеал
...
“
„
А
твоје
дете
,
твој
син
?
“
прошапутала
сам
,
да
га
сетим
дужности
оца
и
мужа
.
„
Мој
син
?
“
јаукнуо
је
он
,
покрио
лице
рукама
и
стајао
немо
и
непомично
.
Груди
му
се
бурно
надимале
а
кроз
прсте
котрљале
се
сузе
.
Неко
време
је
тако
стајао
.
Затим
тешко
уздахнуо
,
спустио
руке
са
лица
и
рекао
одлучно
:
„
Повешћемо
га
с
нама
.
У
теби
ће
имати
бољу
матер
,
но
у
жени
,
која
га
је
родила
,
ал
не
схваћа
и
занемарује
своју
дужност
.
“
Ужаснула
сам
се
од
толике
одлучности
и
употребила
сву
своју
снагу
и
говорничку
моћ
,
да
подигнем
углед
матере
детета
његовог
и
да
им
га
опет
вратим
.
Он
ме
је
стрпљиво
слушао
,
не
скидајући
ока
са
мене
.
Кад
сам
свршила
,
узе
ме
за
руке
и
нежно
рече
:
„
Добар
бранилац
.
Али
овог
пута
се
трудиш
без
успеха
.
Све
што
си
успела
,
само
је
то
,
да
те
сад
љубим
још
већма
,
а
љубићу
те
и
до
смрти
!
Без
тебе
ћу
отићи
тек
ако
ме
ти
више
не
љубиш
.
“
Стресла
сам
се
.
Грозна
мисао
паде
ми
на
памет
и
изазва
још
грознију
борбу
у
мени
.
„
Отићићу
,
тек
ако
ме
ти
не
љубиш
,
“
рекао
је
човек
,
кога
сам
некада
тако
жарко
волела
и
кога
сам
сад
опет
љубити
почела
.
И
већ
да
подлегнем
моћи
пробуђене
љубави
,
кад
ми
се
у
машти
указа
жена
с
дететом
на
руци
.
Обоје
ме
прекорно
гледали
.
„
Не
отимај
ми
име
!
Нисам
ја
крива
што
се
тако
десило
,
“
срдила
се
жена
;
„
врати
ми
оца
!
“
јаукало
је
и
преклињало
дете
...
Згрозила
сам
се
од
призора
тог
и
покрила
лице
рукама
.
Он
их
нежно
скиде
и
загледа
ми
у
очи
.
Склопила
сам
их
,
да
га
не
видим
.
Кад
сам
их
отворила
,
рекла
сам
хладно
и
одлучно
:
„
Милане
,
иди
кући
жени
и
детету
.
То
ти
је
дужност
;
а
они
те
и
већма
воле
,
него
ја
.
У
мени
нема
више
ни
мрве
љубави
за
тебе
.
“
Он
се
тргао
,
гледећи
ме
зачуђено
.
Оборила
сам
очи
.
„
Шалиш
ли
се
?
питао
је
узевши
ме
опет
за
руке
.
„
Не
шалим
се
“
,
рекла
сам
недижући
очију
и
тако
одлучним
тоном
;
да
сам
се
сама
тргла
од
њега
.
„
Вечита
загонетко
!
“
узвикну
он
,
пустивши
ми
руке
;
„
но
и
ја
сам
крив
,
па
нек
ти
буде
по
жељи
.
С
тим
је
одјурио
из
собе
.
Како
ми
је
било
,
тешко
је
појмити
.
Полуонесвешћена
пала
сам
на
канабе
.
Плакала
сам
дуго
и
горко
.
А
кад
је
та
врела
река
одшила
,
паде
ми
поглед
на
икону
,
на
распетије
спаситељево
.
Бацила
сам
се
предњу
и
шапутала
:
„
Оче
,
јеси
ли
задовољан
са
својом
јадном
ћерком
?
Делала
сам
по
твојој
светој
заповести
и
дужности
човека
;
ал
муке
су
велике
,
па
ме
укрепи
и
сачувај
од
даљег
искушења
!
“
Нико
ми
није
одговора
дао
;
но
зраци
залазећег
сунца
,
падаше
