кућнихврата
,
извади
пиштољ
и
подиже
га
.
У
који
мах
појми
да
отвори
врата
,
ова
треснуше
у
зид
,
и
он
се
нађе
пред
гомилом
оружаних
људи
.
—
Држ’те
га
!
—
чу
се
глас
из
гомиле
.
Игуман
напери
пиштољ
и
тек
да
га
скреше
себи
у
чело
,
једна
снажна
људина
шчепа
га
за
мишицу
.
Пиштољ
пуче
,
и
тане
пројури
кроз
таваницу
.
—
Везујте
га
!
чу
се
понова
глас
.
Игуман
познаде
Ћор-Зуку
и
клону
.
Мало
доцније
прођоше
кроз
село
до
стотину
душа
ланцима
спутаних
.
Међу
њима
беше
Пајсије
и
сва
породица
Михаила
Глигоријевић
.
ДЕО
ДРУГИ
3АМЕНА
КЊИГА
ЧЕТВРТА
ПРЕОБРАЖАЈ
Син
наслеђује
оца
.
Латиф
доби
заповест
,
да
рају
умирује
и
власт
утврђује
.
Он
зађе
по
Драгачеву
и
постављаше
кметове
.
Сила
притисну
земљу
,
и
устанак
од
1814
би
угушен
.
Циљ
му
беше
слобода
,
а
последица
ропство
.
Хтеде
бити
вихор
,
па
поста
сламка
у
њему
.
А
шта
може
сламка
међу
вихорове
?
.
Сулејман
Скопљак-паша
и
његови
помоћници
имађаху
мутну
воду
,
а
овој
се
најлакше
лови
.
Колац
и
ланац
уђоше
у
посао
,
јер
требаше
рају
обезглавити
и
мир
утврдити
.
И
мир
би
утврђен
.
Хиљадама
беше
похватано
,
оковано
и
у
тамницу
бачно
,
на
коље
набијено
.
Густа
тама
обави
земљу
,
и
сем
дубоких
уздаха
оковане
раје
,
никакав
глас
не
допираше
до
ушију
Сулејманових
.
Латиф
пројури
кроз
Драгачево
и
дође
у
Горачиће
.
Ово
село
беше
остало
без
кмета
.
Устанак
га
беше
прогутао
,
а
то
беше
тренутак
,
кад
Горачићани
место
кмета
добише
војводу
.
Латиф
сакупи
оно
мало
народа
што
беше
остало
и
из
бегства
се
повратило
,
изведе
Жарка
,
и
,
стрељајући
очима
око
себе
,
загрме
:
—
Рајо
!
...
Пасја
веро
!
...
Памет
у
главу
!
Тамнице
градске
још
нису
пуне
.
Спремљено
коље
чекате
на
бедему
.
Тешко
оном
ко
се
обезуми
!
Покушате
ли
ма
што
,
разорићу
вам
село
до
темељ
.
Домове
ћу
вам
огњу
предати
,
а
вас
живе
на
коље
набити
!
Са
коља
ћете
слушати
писку
нејачи
своје
и
гледати
домове
у
диму
и
пламену
!
...
Тако
грмљаше
Латиф
,
а
раја
,
погружена
слушаше
.
Он
не
беше
лаф
,
већ
вук
,
који
ноктима
раздираше
жртву
своју
.
Јарост
му
обузе
и
душу
и
тело
.
Очи
му
беху
жеравице
,
а
из
уста
сипаше
бес
,
као
јара
из
зажарене
земље
.
Жарко
стајаше
уза
њ
као
кип
.
Глава
му
беше
погнута
,
а
очи
полуотворене
.
Час
по
час
стресао
би
се
и
крадом
погледао
око
себе
.
—
Чу
ли
рајо
!
—
настави
Латиф
.
—
Милости
нема
!
Бунтовнике
морам
истребити
.
Што
дочепам
,
у
прах
ћу
смрвити
.
Раја
мора
бити
покорна
и
верна
.
Без
тога
јој
нема
милости
.
То
рече
,
па
се
окрете
Жарку
—
Ти
ћеш
кметовати
овој
раји
.
Буди
ка
’
и
отац
ти
.
Не
штеди
никога
.
Доброј
раји
добар
буди
,
а
бунтовнике
немилице
гони
.
Жарко
подиже
главу
,
али
очи
обори
.
У
лицу
му
не
беше
ни
капи
крви
.
Изгледаше
као
мртвац
.
Латиф
спусти
руку
на
раме
његово
и
рече
сакупљенима
:
—
Ово
ти
је
,
рајо
,
кмет
од
данас
.
Он
ће
ти
кметовати
у
царево
име
.
Отац
му
беше
кмет
,
па
је
право
да
и
он
то
буде
.
Сваки
нека
се
у
памет
узме
!
Ко
му
се
успротиви
,
нека
зна
да
се
цару
противи
.
Латиф
сврши
посао
и
оде
,
а
народ
са
погнутом
главом
разиђе
се
и
предаде
се
својој
судбини
.
Жарко
поста
кмет
.
Он
кметоваше
онда
,
кад
браћа
његова
труњаху
по
мемљивим
тамницама
и
на
кољу
издисаху
.
То
већ
беше
довољно
да
се
о
њему
разно
говори
.
Зар
се
може
очекивати
какво
добро
од
сина
,
чиј
отац
беше
огрезо
у
пороцима
?
—
питаху
се
једни
.
.
Где
је
још
дрво
зла
доносило
плодове
добра
?
Какав
беше
кмет
Павле
?
—
Човек
огрезао
у
неваљалству
,
утонуо
у
пороке
;
човек
који
је
арао
,
глобио
,
кињио
,
бешчастио
и
срамотио
.
Зар
се
може
каквом
добру
надати
од
сина
,
рођена
од
оца
без
милосрђа
,
васпитана
од
родитеља
без
части
,
обучена
од
учитеља
без
душе
?
Тако
говораху
они
,
који
у
младом
кмету
назираху
другог
Павла
.
Њихово
гледиште
не
беше
без
основа
.
Они
имађаху
пред
собом
факта
,
и
на
овима
засниваху
своје
закључке
!
„
Какав
отац
такав
син
“
—
беше
им
почетак
,
а
,
„
Не
пада
ивер
далеко
од
кладе
“
—
завршетак
суђења
.
Они
,
којима
кмет
Павле
беше
добар
човек
,
друкче
суђаху
о
младоме
кмету
.
Полазећи
с
другог
гледишта
,
долажаху
и
до
другог
закључка
.
Прилике
им
беху
у
толико
повољније
,
што
млади
кмет
беше
неискусан
.
„
И
право
је
да
син
наследи
оца
“
—
говораху
они
.
Другим
речима
ово
значи
:
„
Моћи
ћемо
с
њим
како
нам
се
свиди
.
“
Но
беше
их
и
таквих
,
што
држаху
„
златну
средину
“
.
Ако
је
отац
рђав
—
говораху
они
—
зар
мора
и
син
такав
бити
?
Не
одлеће
ли
кад
год
ивер
далеко
од
кладе
?
...
Жарко
има
пред
очима
прошлост
очеву
,
и
ова
ће
га
опаметити
.
Зар
је
једном
било
,
да
од
зла
оца
буде
добар
син
?
итд
.
Било
како
му
драго
,
тек
о
младом
кмету
разно
се
говорило
.
Сваки
је
ствар
ценио
са
свога
гледишта
.
Опште
оцене
не
може
ни
бити
онде
,
где
су
разна
поимања
,
разне
навике
;
предрасуде
,
жеље
,
интереси
...
...
Млади
кмет
.
Све
се
преображава
,
па
и
душа
човечја
.
Врлине
и
пороци
,
разнолико
груписани
и
сложени
,
дају
тип
карактерима
.
Кад
врлине
учмају
,
пороци
бујају
,
и
обратно
.
Оно
,
што
се
у
душу
прво
засеје
,
најбоље
ниче
.
Основне
врлине
најмоћније
су
и
најтрајашније
.
На
њима
се
подиже
морална
зграда
.
Оне
су
у
стању
да
проникну
кроз
пороке
и
да
их
угуше
...
.
О
,
ви
први
сејачи
,
имајте
ово
на
уму
!
Има
један
важан
чинилац
у
друштву
,
коме
се
ретко
даје
заслужно
место
.
То
је
мајка
.
Велики
народи
имају
велика
дела
,
али
имају
и
велике
људе
.
Отаџбина
тражи
грађане
,
држава
поданике
,
а
друштво
људе
.
За
све
то
треба
спремити
човека
.
А
зар
га
може
ко
боље
спремити
него
онај
,
који
најдубље
продире
у
срце
његово
?
Силан
је
утицај
материн
.
Њена
је
реч
љупка
и
блага
,
али
моћна
и
душебудна
.
Она
дејствује
,
подиже
,
зида
,
ствара
и
преображава
;
она
продире
кроза
срце
и
душу
,
прожима
цело
биће
,
улази
у
крв
,
њу
пречишћава
,
снажи
и
облагорођава
.
И
за
тај
посао
њој
не
потребују
никакве
теорије
.
Не
...
.
доста
је
да
буде
мати
,
права
мати
,
па
да
има
сву
властиту
моћ
.
Права
је
мати
моћна
.
Она
је
благо
,
које
се
не
купује
,
нити
вештачки
ствара
.
Њен
је
глас
моћан
,
моћнији
кад
кад
у
колеби
него
у
палати
.
Она
поставља
основ
душе
детиње
,
усађује
прве
клице
,
њих
негује
,
духом
залева
,
врлинама
храни
,
нежношћу
облагорођава
.
Жарко
имађаше
матер
,
која
беше
у
стању
да
преображава
.
Ма
шта
се
говорило
о
Жарку
,
ма
колико
се
права
на
то
имало
,
ваља
имати
на
уму
,
да
он
некада
беше
на
крилу
добре
матере
,
да
се
на
грудима
њеним
одмараше
и
ту
врлинама
напајаше
.
Као
добар
хришћанин
што
под
видом
хлеба
и
вина
прима
тело
и
крв
Христову
,
тако
Жарко
,
сишући
матер
и
напајајући
се
духом
њеним
,
усађиваше
у
себе
основне
врлине
,
важније
од
свих
потоњих
.
Све
што
беше
на
крилу
њеном
чуо
,
беше
добро
и
ваљано
.
Али
тица
доби
крила
.
Жарко
одрасте
,
напусти
материно
крило
и
лиши
се
оног
светог
храма
,
у
ком
свака
реч
беше
света
,
искрена
,
блага
,
љупка
и
пуна
премудрости
.
Жарко
дође
под
управу
очеву
.
То
беше
кобно
по
њега
,
јер
очево
крило
често
је
запуштени
врт
,
у
коме
коров
угушује
цвет
.
Овде
се
могло
с
правом
рећи
:
отац
је
ту
,
да
поруши
оно
што
је
мати
сазидала
.
Истину
рећи
,
Павле
је
волео
сина
.
Хтео
је
да
га
усрећи
,
и
право
је
.
Али
њему
једно
недостајаше
:
он
не
беше
срећан
нити
поимаше
праву
срећу
...
.
Како
другом
да
дамо
оно
,
што
ми
сами
немамо
?
Отац
задовољаваше
сина
,
и
овај
му
беше
предан
.
Но
ова
задовољства
беху
од
оних
,
што
подгризају
душу
и
разоравају
ум
.
Младу
душу
Жаркову
обузе
трње
.
У
њој
се
угуши
све
што
беше
засађено
руком
материном
.
Син
Павлов
поста
размажен
дечко
,
а
за
тим
распуштен
младић
.
Још
мало
требаше
,
па
да
у
њему
угине
све
што
беше
подигнуто
руком
материном
.
Али
,
гле
,
чудан
обрт
ствари
!
Богу
би
угодно
да
сачува
темељ
Жаркове
душе
.
Кмета
Павла
неста
са
лица
земље
,
и
син
се
врати
у
наручје
матере
своје
.
Ето
матере
,
ето
душевног
лекара
!
Мати
прими
сина
и
исцељаваше
недуге
његове
.
У
том
послу
руковођаше
је
само
провиђење
.
Оно
је
умудри
,
да
настави
онде
где
је
прекинуто
.
Нека
невидљива
сила
учаше
је
,
да
се
рђаве
навике
саме
ниште
,
кад
се
добре
подижу
.
И
овај
наук
беше
мудар
и
она
му
инстиктивно
следоваше
.
Жарко
имађаше
добру
основу
,
а
лошу
потку
.
Прво
му
постави
мати
,
а
друго
отац
.
Ваљало
је
стару
потку
истргати
и
уткати
нову
.
Или
боље
рећи
:
ваљало
је
кроза
сина
провести
матер
.
И
још
нешто
.
Кмет
имађаше
срца
и
у
срцу
љубави
.
Спасенија
га
беше
опленила
.
Он
је
имађаше
у
дну
срца
и
душе
своје
,
и
љубљаше
је
свим
жаром
младићске
љубави
.
И
кад
отац
забоде
нож
у
љубав
ову
,
душа
Жаркова
разгневи
се
.
Жарко
се
врати
матери
,
и
осећаше
се
добро
.
Мати
пак
беше
задовољна
,
и
вршаше
своју
дужност
.
Рад
јој
беше
прост
,
али
пун
части
и
поноса
.
Она
беше
мати
,
и
ништа
више
.
Поступаше
са
њим
као
са
сином
својим
,
а
то
беше
довољно
.
Оживљаваше
у
њему
најстарије
успомене
,
и
то
беше
на
своме
месту
.
Често
Жарко
сеђаше
поред
матере
и
гуташе
њене
речи
.
Старица
причаше
и
тим
причама
преображаваше
душу
свога
детета
.
А
те
приче
беху
просте
,
какве
обично
добра
мати
прича
својој
деци
.
И
то
беше
добро
,
јер
њима
истицаше
ранију
,
а
претрпаваше
потоњу
прошлост
.
Она
везиваше
сина
за
себе
и
одузимаше
му
времена
да
буде
син
Павлов
.
Кад
и
кад
мати
би
се
у
причању
дотакла
и
оца
,
али
то
беше
обазриво
и
мудро
.
Жарка
поче
обасјавати
светлост
.
Душа
његова
засја
и
савест
се
пробуди
.
Он
постаде
судија
и
суђаше
неумитно
.
Беше
при
крају
новембра
1814
.
Млади
кмет
некако
чудновато
изгледаше
.
Очи
му
беху
потамнеле
,
лице
подмакло
,
бледо
,
као
да
је
годинама
боловао
.
Изгледаше
врло
збуњен
.
Слабо
је
куд
излазио
и
с
ким
се
састајао
.
Већином
је
седео
код
куће
,
хучао
и
од
свачега
презао
.
Ова
промена
на
њему
задаваше
бригу
матери
.
Одавно
она
примећаваше
како
јој
син
чезне
и
таје
као
восак
,
али
не
знађаше
узрока
томе
.
Питаше
га
често
,
но
овај
увек
одговараше
да
му
није
ништа
.
Једног
дана
сеђаше
сам
у
одаји
.
Руку
беше
налактио
на
колено
,
а
браду
завалио
у
стиснуту
песницу
.
У
души
му
се
куваше
нешто
.
Ни
трага
на
њему
од
оног
веселог
и
безбрижног
младића
.
Личашв
на
старца
,
кога
су
патње
и
невоље
сломиле
.
Више
од
два
часа
проведе
у
самоћи
.
Кад
и
кад
устао
би
,
крочио
два-три
пута
немарно
по
одаји
,
па
се
враћао
и
поново
седао
на
исто
место
.
На
један
мах
протеже
се
и
зајеча
.
Спопаде
га
нека
мука
.
Груди
му
се
надуше
,
мускули
задркташе
,
а
ватра
га
обузе
.
Он
скочи
као
бесомучан
,
отвори
врата
,
ухвати
се
руком
за
перваз
и
грозничавим
гласом
рече
:
—
Нано
!
Мати
тумараше
тамо
амо
по
кући
.
—
Нано
!
понови
Жарко
.
Марта
се
осврте
,
и
кад
спази
сина
тако
узбуђена
,
трже
се
и
пребледе
.
—
Где
је
Спасенија
?
—
упитаће
он
.
Ово
питање
пресече
старицу
.
Она
стајаше
и
престрављено
гледаше
у
сина
.
—
Бабо
је
зла
чинио
—
рече
Жарко
,
бледећи
и
руменећи
наизменице
.
—
Шта
ти
је
,
рано
?
—
упита
га
мати
потресеним
гласом
.
—
Бабо
је
грешан
,
нано
!
То
рече
,
па
се
врати
у
одају
,
спусти
се
на
столицу
и
завали
главу
у
шаке
.
Мати
уђе
за
њим
.
—
Шта
ти
је
,
сине
?
—
упитаће
га
она
гушећи
се
сузама
.
Жарко
диже
главу
и
показа
лице
.
Јагодице
му
беху
као
две
руже
,
очи
зажарене
,
а
уснице
дрхтаху
.
—
Ја
сам
грешан
син
,
нано
,
—
рече
он
машући
главом
.
—
Не
дао
Бог
,
сине
...
.
.
Никоме
зла
ниси
учинио
.
—
Јесам
,
нано
.
Овде
ми
се
нешто
свалило
,
па
ме
мори
—
рече
Жарко
и
метну
руку
на
срце
.
Матери
грунуше
сузе
на
очи
.
Она
полети
сину
,
загрли
га
и
рече
:
—
Теби
је
тешко
,
сине
...
Ти
си
ми
болан
.
—
Нисам
,
нано
—
одговори
Жарко
и
пољуби
јој
руку
.
—
У
ватри
си
,
сине
.
—
О
,
нано
,
нано
!
...
На
душу
ми
се
свалило
цело
село
.
—
А
што
,
сине
?
...
Никоме
зла
ниси
учинио
.
Душа
ти
је
чиста
као
злато
.
—
Пуна
је
грехова
...
.
Нигде
покоја
немам
...
.
Сви
ме
презиру
и
проклињу
...
Ја
сам
несрећан
син
.
Ове
речи
поразише
старицу
.
Једва
се
држаше
на
ногама
.
Хтеде
нешто
рећи
,
али
јој
речи
запеше
у
грлу
.
Млади
кмет
беше
у
заносу
.
На
очи
му
се
свали
мрак
,
а
у
души
затутња
као
у
паклу
.
Марта
стајаше
поред
сина
,
јецаше
и
сузе
брисаше
.
У
тај
мах
зачу
се
куцање
на
вратима
од
куће
.
Жарко
се
трже
и
ослушну
.
Куцање
се
понови
.
Жарко
остави
матер
и
изиђе
.
Неколико
оружаних
људи
упадоше
у
кућу
.
—
Ево
зликовца
!
—
рече
један
дебељко
,
држећи
везана
човека
за
рамена
.
Жарко
виде
пред
собом
осредња
човека
,
кратке
,
црне
браде
и
дугих
бркова
.
Глава
му
беше
оборена
,
а
руке
наопако
везане
.
—
Једва
дочепасмо
зликовца
!
—
рече
један
из
гомиле
и
приђе
младом
кмету
.
—
Каквог
зликовца
?
—
упитаће
Жарко
благо
.
—
Оног
,
што
ти
оца
уби
.
—
Па
?
—
Доведосмо
га
да
му
судиш
—
рече
дебељко
.
—
Да
му
судим
!
—
одврати
кмет
будећи
се
.
—
Јест
...
.
да
му
судиш
зачу
се
из
гомиле
.
—
Зашто
?
Људи
се
згледаше
.
—
Награди
га
!
—
рече
дебељко
и
пакосно
се
насмеши
.
У
тај
мах
везани
подиже
главу
и
чудновато
погледа
око
себе
.
Жарко
познаде
Обрада
Момировића
.
—
Шта
хоћете
,
људи
,
од
мене
?
—
рече
Жарко
узбуђено
и
пропрати
очима
присутне
.
—
Да
судиш
зликовцу
!
—
беше
одговор
.
—
Добро
!
...
.
склоните
се
!
...
.
Људи
се
уклонише
,
а
везани
оста
сам
на
средини
.
—
Јеси
ли
ти
,
Обраде
?
—
рече
кмет
тихо
и
приђе
везаном
.
—
Јест
...
.
ја
сам
Обрад
!
Ја
сам
убица
твога
оца
!
...
Ева
ме
у
твојим
рукама
!
...
Чини
шта
хоћеш
!
...
Павла
више
нема
...
Једног
злотвора
мање
на
свету
!
...
—
Умукни
!
—
продера
се
један
из
гомиле
и
подиже
песницу
.
—
Удри
!
рече
Обрад
и
испрси
се
.
—
Даље
,
Миљко
!
—
осече
се
кмет
и
истрже
нож
.
—
Тако
!
...
тако
ти
зликовца
!
—
рече
дебељко
,
видећи
нож
у
Жарковим
рукама
.
Жарко
зађе
Обраду
за
леђа
,
пресече
узе
и
баци
у
ватру
.
—
Нека
ти
је
Богом
просто
!
—
рече
кмет
,
па
узе
Обрада
за
руку
и
окрете
се
присутнима
.
—
Браћо
и
пријатељи
!
—
настави
он
.
—
Да
се
покоримо
вољи
Божјој
!
...
Ево
праштам
Обраду
!
...
Нека
се
сав
грех
свали
на
моју
душу
!
По
том
рашири
руке
,
мало
се
изви
и
потресеним
гласом
рече
:
—
Обраде
!
...
Буди
ми
брат
од
данас
!
Обрад
стајаше
као
стена
.
—
Буди
ми
брат
!
—
рече
Жарко
и
загрли
га
.
Обрад
ни
прстом
не
мрдну
.
Овај
призор
згроми
присутне
.
Они
се
згледаше
,
окренуше
,
главом
одмахнуше
и
један
по
један
изиђоше
.
—
Ово
није
Павлов
син
!
—
рећи
ће
један
од
њих
.
—
Изроди
се
!
—
додаде
дебељко
.
—
А
...
.
са
њим
треба
друкче
!
—
рече
трећи
и
одмахну
главом
.
Хасан-ага
Тоска
.
Има
душа
узвишених
над
слабостима
људским
.
Оне
пркосе
свима
страстима
и
заблудама
,
злобама
и
пакостима
,
јер
су
испуњене
благошћу
и
љубављу
,
добротом
и
милосрђем
.
Човечност
им
је
најузвишенији
циљ
и
ништа
им
не
стаје
на
пут
да
се
узвисе
изнад
ситничарских
захтева
свога
времена
и
да
буду
неимари
општег
храма
Божјег
и
човечанства
.
Са
једном
од
ових
душа
сусретамо
се
у
даљем
току
ове
приче
.
То
је
Хасан-ага
Тоска
.
У
време
Хаџи-Проданове
буне
ага
Тоска
живљаше
у
Чачку
.
Беше
омалена
раста
,
црних
очију
,
бела
и
питома
лица
,
дуге
и
лепе
сребрнасте
браде
.
Ишао
је
кротко
,
увек
чисто
и
укусно
одевен
.
Говорио
је
тихо
и
љупко
,
а
свака
му
реч
пријањаше
за
душу
и
беше
мелем
.
Србима
беше
познат
са
доброте
и
милосрђа
,
и
од
миља
зваху
га
Тоскица
.
Тоскица
беше
родом
из
Херцеговине
.
У
Србију
пређе
на
неколико
година
пред
први
устанак
.
У
први
мах
живљаше
у
Горачићима
,
а
у
последње
време
пресели
се
у
Чачак
,
и
ту
се
настани
.
Са
Србима
имађаше
многих
веза
,
а
особито
пријатељство
беше
утврдио
с
газда
Манојлом
Прокићем
и
Глигоријевићима
.
За
време
хајдучије
од
1804
.
у
мало
што
не
пострада
.
Недалеко
од
Горачића
неки
харамбаша
Радојица
ухвати
њега
и
његова
побратима
Рустема
и
уцени
им
главе
.
Тоску
задржа
,
а
Рустема
пусти
да
новац
донесе
.
Газда
Манојло
дозна
за
ову
уцену
,
покупи
сељане
,
удари
на
хајдуке
,
растера
их
по
гори
и
ослободи
Тоску
.
Након
овог
догађаја
Тоска
остави
Горачиће
,
оде
у
Чачак
и
ту
се
настани
.
Његов
пак
побратим
,
Рустем
,
оде
у
Београд
и
отвори
хан
.
Најмилија
шетња
Тоскина
беше
манастир
Благовештење
.
Игуман
Пајсије
врло
га
је
радо
имао
и
усрдно
дочекивао
.
Кад
и
кад
сакупили
би
се
сви
пријатељи
Тоскини
,
те
би
у
веселом
разговору
прекраћивали
дуге
ноћи
.
Кад
насташе
црни
дани
1814
.
ага
Тоска
показа
сву
узвишеност
своје
душе
.
Не
штеђаше
ни
труда
ни
времена
да
помогне
где
се
могло
помоћи
.
Летео
је
и
дању
и
ноћу
,
од
пријатеља
до
пријатеља
и
сав
свој
утицај
беше
употребио
,
да
истргне
невољнике
из
зверских
чељусти
.
Не
беше
то
лак
посао
у
оваким
приликама
.
На
њега
се
поче
сумњати
.
Латиф
беше
први
,
који
га
прекори
,
али
се
Тоска
на
то
не
осврташе
.
Он
иђаше
напред
,
не
обзирући
се
на
сумње
и
прекоре
.
Чинио
је
добро
,
и
био
је
задовољан
.
Шљепаја
Пећина
Беше
пред
Св
.
Николу
1814
.
Небо
се
натуштило
,
а
студен
ветар
шибаше
кроз
обнажено
шибље
и
играше
се
снежним
пахуљицама
.
Поље
и
њиве
,
брда
и
долине
,
—
сва
се
околина
беше
заодела
белом
одећом
.
Огорели
пањеви
натакли
на
се
снежне
ћубе
,
и
у
овој
пустоши
и
самоћи
тужно
изгледаху
.
Свуда
тихо
и
немо
,
само
што
кад
и
кад
по
која
тица
прне
са
пута
у
какав
шиб
,
и
ту
,
шћућурена
,
зацвркуће
и
пркоси
ветру
.
Дан
не
беше
још
освојио
.
Два
путника
,
јашући
од
Чачка
,
ударише
Јелицом
планином
.
На
глави
им
беху
капуљаче
,
а
на
леђима
црвене
кабанице
.
Ветар
им
шибаше
у
лице
,
а
прса
им
беху
покривена
снегом
.
Кад
беху
већ
далеко
измакли
од
вароши
,
онај
што
јахаше
напред
осврте
се
и
рече
другоме
:
—
Хоћемо
ли
га
жива
затећи
?
—
Бог
свети
зна
—
одговори
други
.
—
Откад
му
позли
?
—
Од
пре
неколико
дана
.
Путници
стигоше
до
једне
раскрснице
,
ударише
десно
,
сиђоше
у
урвину
,
пређоше
поток
,
попеше
се
на
противну
страну
и
дохватише
се
планине
.
Око
подне
путници
уђоше
у
један
котао
и
зауставише
се
.
Са
свих
страна
беху
окружени
горостасним
стењем
,
прошараним
мрким
,
белим
и
зеленим
пругама
.
Овде-онде
,
у
стењу
,
беху
огромне
црне
јазбине
,
налик
на
чељусти
баснословних
чудовишта
.
Путници
беху
пред
Шљепајом
Пећином
.
У
околини
не
беше
никога
.
Они
одјахаше
коње
,
приђоше
једној
јазбини
и
ослушнуше
.
—
Овде
нема
живе
душе
—
рећи
ће
први
.
—
Неколико
стотина
—
примети
други
.
Они
стајаху
и
укочено
посматраху
огромну
и
мрачну
јазбину
.
Чињаше
им
се
,
да
се
јазбина
примиче
и
да
се
спрема
да
их
прождере
.
У
том
се
зачу
неко
потмуло
стењање
.
Ледена
струја
прође
кроз
путнике
,
и
они
се
стресоше
.
Глас
допираше
из
дубине
пећине
.
—
Да
не
буде
каква
зверка
?
—
примети
први
.
—
Добро
је
причувати
се
!
—
рече
други
и
трже
пиштољ
.
У
тај
мах
у
јазбини
нешто
засветли
.
Мало
за
тим
један
старац
,
сед
као
овца
,
изиђе
из
јазбине
.
У
руци
му
беше
запаљена
борина
.
—
Како
се
зове
ова
пећина
?
—
упитаће
га
један
од
путника
.
—
Шљепаја
Пећина
.
—
Познајеш
ли
газда
Манојла
Прокића
?
—
Познајем
—
одговори
предвостручени
старац
.
По
том
додаде
!
Болан
је
.
.
Очекује
који
час
.
—
Би
ли
нас
спровео
кроз
пећину
?
—
А
ко
сте
ви
?
—
Ја
сам
Тоска
...
одговори
путник
,
отресајући
снег
с
кабанице
.
—
Боме
,
ага
,
давно
те
ишчекују
—
рече
старац
.
По
том
додаде
:
Ено
оне
кровињаре
тамо
.
Привежите
коње
,
па
хајте
за
мном
.
Ага
Тоска
предаде
коња
сапутнику
,
рече
му
нешто
и
упути
се
за
старцем
.
Уђоше
у
тесан
и
мрачан
ходник
.
Слаба
светлост
буктиње
губљаше
се
у
најближој
околини
.
Ходник
беше
од
самог
камена
,
испуцаног
и
црног
,
као
да
га
је
пламен
вековима
лизао
.
Са
стране
,
овде-онде
,
вијугаху
огромне
пукотине
,
од
којих
неке
беху
тако
простране
,
да
би
се
два
човека
напоредо
могла
увући
.
Ходник
се
с
почетка
спушташе
,
а
за
тим
поступно
дизаше
.
Где-где
са
свода
продираше
вода
у
крупним
капљицама
и
прикупљаше
се
на
поду
у
веће
и
мање
локве
,
одакле
продираше
кроз
пукотине
,
губећи
се
у
вечнеј
тами
.
Што
дубље
улажаху
,
ходник
им
беше
све
шири
,
док
најзад
не
продреше
у
огроман
лагум
,
са
безбројним
одељењима
,
од
којих
многа
беху
налик
на
испосничке
ћелије
.
Унутрашњост
лагума
беше
обасјана
слабом
светлошћу
,
што
продираше
са
свода
,
кроз
дугачку
а
узану
пукотину
.
На
каменом
поду
гораше
огромна
ватра
,
а
густ
дим
пењаше
се
к
своду
и
продираше
кроз
пукотину
.
Овај
лагум
,
ова
негда
пуста
и
гробна
пећина
,
беше
оживела
.
Зверови
је
напустише
,
да
би
нејачи
српској
места
начинили
.
Лагум
и
сва
одељења
беху
насељени
бегунцима
.
Било
их
је
више
стотина
,
а
највише
деце
,
мање
и
веће
.
Старци
и
жене
тумараху
тамо
амо
по
лагуму
и
ћелијама
,
а
деца
се
играху
или
сеђаху
око
огња
,
ћеретаху
и
шалу
збијаху
.
Кад
се
Тоска
појави
,
све
се
утиша
.
Старац
га
проведе
кроз
лагум
и
доведе
до
једне
ћелије
,
којој
улаз
беше
ћилимом
затворен
.
Ага
приђе
ћелији
и
подиже
ћилим
.
Језа
,
помешана
са
неким
чудним
осећањем
,
обузе
агу
кад
уђе
у
ћелију
.
Не
беше
у
стању
да
се
разабере
.
Чињаше
му
се
,
да
пропаде
у
камену
гробницу
,
да
је
међ
,
сувим
костурима
и
да
слуша
клапарање
њихово
.
Ћелија
беше
прилично
пространа
.
У
једном
крају
стена
беше
издубљена
,
налик
на
огњиште
.
Са
тог
огњишта
разјагљена
жеравица
расипаше
светлост
по
мрачном
своду
.
Мало
даље
од
огњишта
беше
столац
,
а
до
стоца
повелики
сандук
,
застрт
ћилимом
.
На
стоцу
стајаше
икона
,
а
пред
овом
гораше
жижак
.
До
жишка
беху
поређане
разне
ситнице
:
неколико
грумена
тамњана
,
кадионица
,
стакленце
са
зејтином
,
кита
босиока
и
две-три
воштане
свећице
.
У
десном
углу
вишаше
разно
одело
и
оружје
.
Према
огњишту
,
уза
саму
стену
,
беше
постеља
,
а
на
овој
лежаше
човек
.
Уз
постељу
сеђаху
две
женске
,
са
погнутом
главом
и
сузним
очима
.
То
беху
удовица
и
кћи
војводе
Жупског
.
Кад
се
ага
појави
у
ћелији
,
ове
две
душе
,
изнемогле
,
обурване
и
скрушене
,
устадоше
и
приђоше
му
руци
.
Ага
трже
руку
,
загледа
се
у
њих
и
једва
их
познаде
.
Беху
се
јако
измениле
.
Самоћа
,
туга
,
патња
и
невоља
обурвале
их
.
Бедна
Станица
!
.
.
Како
ли
тешке
и
дубоке
ране
ношаше
у
срцу
своме
!
Муж
погинуо
,
син
пропао
,
а
брат
лежи
у
ранама
и
чека
последњи
час
!
Све
нестало
и
све
је
издало
.
Још
једина
утеха
беше
јој
Спасенија
...
.
Али
каква
утеха
!
Кад
год
би
је
кришом
погле
дала
,
уздахнула
би
и
сузу
пролила
.
Спасенија
чудно
изгледаше
.
Неки
потајни
црв
подгризаше
јој
и
душу
и
тело
.
На
лицу
јој
беше
вео
туге
и
патње
.
Дивотне
очи
њене
,
крупне
и
црне
,
пуне
живости
и
миља
,
беху
потамнеле
,
упале
и
готово
испијене
.
На
место
пуних
,
ружичастих
образа
,
искочиле
беху
модре
јагодице
,
а
са
усана
ишчез’о
онај
благи
осмејак
,
којим
некада
продираше
у
дубину
срца
.
Ага
Тоска
тихо
приђе
постељи
,
наже
се
и
,
готово
не
дишући
,
посматраше
рањеника
.
Манојло
беше
у
заносу
.
Ватра
га
обузела
а
крупне
грашке
зноја
котрљаху
се
низ
слепе
очи
.
Кроз
полуотворене
капке
вираху
му
тамне
очи
,
а
из
уста
,
орошених
ситним
знојним
капљицама
,
избијаше
силна
јара
.
Ага
Тоска
седе
поред
постеље
.
—
Од
кад
му
позли
?
—
упитаће
он
старицу
.
—
Од
пре
три
дана
—
одговори
ова
бришући
сузе
.
Спасенија
стајаше
чело
главе
рањенику
,
мотрећи
на
сваки
мицај
његов
.
—
Колико
има
рана
?
—
Две
—
промуца
старица
,
па
се
диже
и
показа
обе
:
једну
испод
левог
пазуха
,
другу
испод
витих
ребара
,
на
десној
страни
.
Рањеник
се
поче
грчити
.
Чело
му
се
набра
.
Болови
га
спопадоше
.
Он
опружи
грчевито
десну
руку
и
зајеча
.
Ага
се
диже
и
наже
над
рањеником
.
Манојло
отвори
очи
и
,
грчећи
се
,
покреташе
главу
час
лево
час
десно
.
По
том
се
умири
и
погледа
у
агу
.
—
Познајеш
ли
ме
?
—
упитаће
га
ага
благим
гласом
.
Манојло
познаде
глас
.
Радост
му
озари
лице
,
а
благ
осме
јак
превуче
се
преко
орошених
усана
.
—
Познајеш
ли
ме
,
побратиме
?
—
поново
га
упита
ага
.
—
То
...
.
.
ска
!
изнемоглим
и
испрекиданим
гласом
изусти
рањеник
.
—
Како
ти
је
?
—
рече
ага
и
узе
руку
рањеникову
.
Лице
Манојлово
преобрази
се
.
Тамне
очи
засјаше
,
и
две
крупне
сузе
радости
заблисташе
му
на
доњим
трепавицама
.
—
Како
ти
је
?
—
понови
ага
и
спусти
руку
на
врело
чело
рањениково
.
—
Тешко
...
.
Још
који
час
...
Растаћемо
се
на
свагда
...
...
Хвала
ти
,
Тоска
.
.
хвала
!
—
рече
рањеник
,
борећи
се
с
душом
.
Ага
диже
руку
с
чела
рањеникова
и
спусти
се
на
столицу
,
крај
постеље
.
Манојло
га
погледа
и
рече
нешто
тако
тихо
,
да
ага
не
чу
.
Рањеник
прикупи
сву
снагу
и
једва
изусти
:
—
Бошко
!
Тоска
чу
ову
реч
,
диже
се
и
принесе
главу
лицу
рањеникову
.
—
Бошко
!
...
Камо
Бошка
?
—
рече
Манојло
готово
издишући
.
—
Жив
је
Бошко
.
.
Бог
га
је
сачувао
...
У
скоро
ће
мајку
обрадовати
.
Тоска
изговори
ове
речи
тако
благо
,
тако
поуздано
и
сигурно
,
да
потресе
срце
у
матере
.
Рањеник
виде
последњи
час
.
—
Тоска
!
...
Аманет
ти
Бошко
!
.
.
Аманет
ти
ове
сиње
кукавице
!
.
.
Не
дај
их
!
...
Чувај
их
!
.
.
Збо
.
.
гом
!
.
,
.
Рањеник
изнеможе
.
Нешто
га
стеже
у
грлу
.
Груди
му
се
почеше
силно
надимати
,
а
сваки
мишић
дрхтати
.
Лице
му
доби
страшан
изглед
,
и
он
силовито
зајеча
.
Тоску
подиђоше
жмарци
.
Очи
му
засузише
.
Он
зграби
обе
руке
рањеникове
,
грчевито
их
стеже
,
пољуби
и
,
гушећи
се
у
сузама
,
рече
:
—
Бог
је
с
њима
,
добри
Манојло
!
...
Не
брини
се
!
...
Неће
Тоска
заборавити
кућу
свога
побратима
...
Прима
их
у
аманет
и
на
душу
своју
.
Рањенику
се
очи
заклопише
,
а
две
сузе
скотрљаше
му
се
низ
слепе
очи
.
Он
опружи
руке
и
ноге
,
и
спреми
се
за
последњи
час
.
Прса
му
се
стадоше
силно
надимати
,
а
котлац
играти
,
као
да
ће
да
искочи
.
У
пећини
наста
мртва
тишина
.
Станица
и
Спасенија
дођоше
пред
икону
,
склопише
руке
и
мољаху
се
Богу
.
Ага
стајаше
уз
постељу
,
гуташе
сузе
и
непомично
посматраше
сваки
дах
рањеников
.
Самртна
борба
примицаше
се
крају
.
Надимање
прсију
све
краће
и
слабије
.
Најзад
се
све
утиша
.
Још
котлац
само
играше
,
али
све
слабије
и
слабије
,
док
се
са
свим
не
умири
.
Рањеник
издахну
.
Повратак
Неимари
Србије
од
1814
.
г
.
беху
судбине
неимара
Вавилонске
Куле
.
Тек
што
први
камен
беху
спустили
у
темељ
новог
ослобођења
,
а
олуја
их
зграби
,
завитла
и
разнесе
.
Једни
пропадоше
у
тамницама
,
други
издахнуше
на
кољу
,
трећи
се
разбегоше
по
пећинама
и
гудурама
.
Манојло
издахну
.
Његове
смртне
остатке
изнесоше
сутра
дан
из
пећине
и
укопаше
под
високом
стеном
Шљепаје
пећине
.
Ту
,
у
пустом
,
скривеном
месту
,
нађе
вечитог
скровишта
саломљено
тело
врлог
неимара
.
Време
је
давно
збрисало
и
последњи
камен
са
његова
гроба
.
Пећина
оста
пуста
,
а
стена
гола
,
мрачна
и
хладна
.
Усамљени
гробови
неимара
ишчезоше
.
На
месту
њиховом
подиже
се
величанствен
храм
,
из
кога
уједињене
душе
славних
витезова
излећу
и
врлинама
напајају
потомке
своје
.
И
тај
храм
,
тај
Пантеон
српски
подигнут
на
костима
и
крви
њиховој
,
зове
се
:
Ослобођена
Србија
.
Ага
Тоска
остави
пећину
и
дође
у
Горачиће
.
Млади
кмет
изађе
му
на
сусрет
и
срдачно
га
дочека
.
—
Не
видосмо
се
давно
—
рече
ага
улазећи
у
кућу
.
—
Биће
година
дана
—
одговори
Жарко
и
додаде
му
столицу
.
П
седаше
.
Ага
се
загледа
у
кмета
,
па
ће
рећи
:
—
Некако
ми
пре
бољи
изгледаше
...
Да
ниси
боловао
?
Жарко
слеже
раменима
,
протрља
очи
и
једва
промуца
:
—
Нисам
...
—
Па
и
ова
кућа
друкче
ми
изгледа
—
рече
ага
,
разгледајући
на
све
стране
.
Кмет
ћутке
посматраше
агу
и
грицкаше
усне
.
—
Е
,
сине
,
знаш
ли
што
дођох
?
—
рећи
ће
ага
,
па
се
наже
и
спусти
руку
на
колено
Жарково
.
Жарко
се
мало
подиже
и
погледа
у
агу
.
—
Ти
се
сећаш
Манојла
Прокића
?
Младог
кмета
нешто
жацну
кад
чу
ово
име
.
Он
се
промени
у
лицу
,
и
тек
да
одговори
,
а
ага
га
пресече
:
—
Кмет
Павле
био
је
с
њим
у
непријатељству
.
—
Сећам
се
—
одговори
Жарко
узнемирен
.
—
Ништа
,
сине
...
У
свету
свашта
бива
...
Има
краја
и
непријатељству
.
Младог
кмета
обузе
пламен
.
Он
се
налакти
на
колено
и
спусти
чело
на
руку
.
Заћуташе
обојица
.
—
Због
њега
дођох
.
.
управо
због
његове
сестре
и
нећаке
—
рећи
ће
ага
после
дужег
ћутања
.
Жарко
се
трже
и
са
пуно
чуђења
погледа
агу
.
—
Умр’о
је
,
покојник
...
—
Ко
?
—
прекиде
га
кмет
.
—
Манојло
.
—
Умр’о
...
Манојло
умр’о
!
...
рече
Жарко
и
чисто
се
подиже
с
места
.
—
Јест
,
сине
.
.
Умр’о
јуче
у
Шљепаји
пећини
...
Ране
га
освојише
.
—
Какве
ране
?
—
Ране
,
синко
...
тешке
ране
—
рече
ага
.
По
том
додаде
:
—
Тако
ти
је
у
буни
!
...
Зар
је
мало
њих
платило
главом
?
...
Поманиташе
људи
,
искрвише
се
...
несрећу
начинише
...
Сирома
Манојло
!
...
Жао
ми
га
је
као
брата
...
Буна
му
дође
главе
...
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рече
Жарко
,
па
скиде
капу
и
погледа
пут
неба
.
—
Немаш
злу
вољу
на
њега
?
—
А
што
,
ага
?
—
упитаће
Жарко
чисто
увређен
.
—
Питам
те
,
сине
...
Знаш
,
како
је
?
...
Покојни
Павле
...
—
Не
помињи
ми
то
,
ага
,
тако
ти
душе
!
—
прекиде
га
Жарко
.
Агино
лице
обасја
светлост
.
—
Тако
...
синко
,
тако
!
—
рече
он
узбуђено
и
потапша
кмета
по
рамену
...
То
ми
је
мило
...
Ако
су
старији
грешили
,
не
морају
њихови
млађи
.
—
А
где
су
...
.
поче
кмет
,
али
не
доврши
.
—
Сестра
и
нећака
?
—
упитаће
га
ага
.
.
Жарко
климну
главом
.
—
Осташе
да
се
муче
и
злопате
.
Никога
да
их
прихвати
,
утеши
и
заштити
.
Патња
и
невоља
обурвале
их
.
—
Па
ево
им
куће
—
рече
Жарко
,
упињући
се
да
савлада
уздах
,
који
му
се
отимаше
из
груди
...
Што
се
не
врате
,
да
у
миру
проживе
?
—
То
баш
и
желим
да
чујем
од
тебе
—
рече
ага
и
спусти
руку
на
раме
Жарково
.
—
Ти
сумњаш
,
ага
?
—
упитаће
кмет
,
с
нагласком
,
из
кога
провириваше
увређеност
душе
.
—
Сине
...
.
знаш
како
је
?
—
рече
ага
благо
...
О
твом
оцу
свашта
се
говорило
...
.
Жарку
јурну
крв
у
лице
и
сав
се
ускомеша
.
—
Али
ко
ће
свету
запушити
уста
,
сине
?
—
убрза
ага
,
не
би
ли
повратио
кмета
.
—
Шта
се
хоће
од
мене
?
!
—
рече
Жарко
гневно
и
диже
главу
.
—
Ништа
,
сине
,
ништа
...
верујем
ти
—
убрза
ага
,
гладећи
га
руком
по
рамену
.
Жарко
окрете
главу
и
тужно
погледа
у
један
угао
.
—
Смем
ли
те
што
упитати
,
сине
?
—
рећи
ће
ага
после
дуже
почивке
.
—
А
што
не
,
ага
?
—
Ти
си
миловао
Спасенију
?
Ове
речи
згодише
Жарка
по
сред
срца
.
Он
се
прену
и
чисто
подскочи
с
места
.
—
Да
те
то
не
вређа
,
сине
?
—
Ага
!
—
убрза
Жарко
дршћући
...
Овде
је
носим
!
—
рече
он
и
метну
руку
на
срце
.
—
Само
паметно
,
сине
!
...
Све
у
своје
време
.
Знаш
како
веле
наши
:
Лепа
реч
гвоздена
врата
отвара
...
Млади
кмет
не
скиде
руке
с
прсију
.
Узбуђен
посматраше
агу
и
гуташе
сваку
реч
његову
.
—
Па
...
шта
велиш
,
сине
?
...
Могу
се
мирно
вратити
у
свој
дом
?
—
Ага
!
.
.
Где
њихова
длака
,
ту
моја
глава
...
.
Чуваћу
их
као
очи
своје
.
Живеће
мирно
и
задовољно
.
—
Е
,
лепо
сине
,
—
рече
ага
и
устаде
.
—
Кроз
дан-два
оне
ће
бити
у
своме
дому
.
Твоја
доброта
обрадоваће
их
,
а
теби
ће
Бог
платити
.
Млади
кмет
испрати
агу
и
врати
се
.
Лице
му
беше
озарено
великом
радошћу
.
Он
беша
весео
и
задовољан
,
као
дете
после
купања
,
кад
га
мати
приљуби
уза
се
и
пољуби
.
На
два
дана
доцније
Станица
и
Спасенија
беху
у
кући
Манојловој
.
Погледајте
љиљане
у
пољу
Дођоше
у
дом
и
плакаху
...
Има
једна
тачка
где
се
радост
и
жалост
тако
стичу
,
да
им
је
тешко
одредити
карактер
.
Крајна
радост
и
крајна
жалост
додирују
се
.
Душа
је
човекова
мешавина
радости
и
жалости
.
И
једно
и
друго
тражи
своју
песму
,
и
обе
ове
песме
задовољавају
човека
...
Колико
ли
смо
пута
тугу
тугом
блажили
,
и
задовољни
се
осећали
кад
тужимо
?
!
...
„
Плакање
је
пјесма
са
сузама
“
—
лепо
вели
српски
песник
.
Мати
и
кћи
зарадоваше
се
дому
и
ожалостише
се
у
њему
.
Кућа
Манојла
Прокића
беше
оштећена
.
Зидови
повређени
,
капци
на
прозорима
полупани
,
врата
избијена
,
под
изривен
,
таван
испроваљиван
,
дрвенарија
изломљена
,
—
све
до
ситница
оштећено
и
упропашћено
.
Тако
бесни
војска
освајачка
!
.
Тешко
земљи
којом
она
прође
!
У
ње
нема
милосрђа
.
Она
је
састав
злобе
и
пакости
,
мржње
и
освете
.
Она
је
огањ
који
сажиже
,
и
вода
која
плави
,
и
град
који
сатире
,
и
срп
који
коси
.
Мати
и
кћи
уђоше
у
пустош
и
обретоше
се
у
добру
.
Не
имађаху
ништа
,
а
нађоше
све
.
Бог
рече
да
се
добро
узвиси
над
злим
.
Нађоше
се
добри
људи
и
притекоше
у
помоћ
.
Дом
беше
убрзо
поправљен
и
доведен
у
ред
.
Мати
и
кћи
добише
све
што
им
требаше
,
али
не
видеше
руку
која
им
добро
пружаше
.
Они
живљаху
као
љиљани
у
пољу
...
О
,
ви
љиљани
,
о
ви
децо
Божја
!
...
Рука
Божја
,
која
је
саздала
овај
свет
,
брине
се
о
њему
и
одржава
га
.
Колико
ли
нам
је
пута
она
притекла
у
помоћ
у
часовима
,
када
већ
бесмо
лишени
сваке
наде
?
!
Колико
ли
нас
је
пута
отрзала
испред
саме
јаме
,
кад
готови
бесмо
да
се
у
њу
сурвамо
.
Бог
,
који
поставља
стазе
наше
,
не
губи
нас
из
вида
,
ни
једног
тренутка
.
Он
се
брине
о
свима
нашим
потребама
,
и
ако
нас
кад
кад
зли
људи
притесне
и
до
јаме
доведу
,
он
нам
шаље
анђеле
,
и
ови
нас
,
по
милости
његовој
,
беде
избављају
.
Млади
кмет
горачићски
беше
саздан
и
вођен
руком
Божјом
.
Пред
њим
беше
један
циљ
:
да
покаје
грехе
свога
оца
,
те
да
нађе
покоја
души
својој
.
Он
поста
први
добротвор
несрећне
породице
Ђукићеве
,
а
ова
то
и
не
знађаше
.
И
у
колико
он
чињаше
добро
тајно
,
у
толико
му
Бог
плаћаше
јавно
.
И
би
добро
за
њега
:
савест
му
поста
мирнија
,
а
он
срећнији
и
задовољнији
.
Беше
само
једна
незгода
.
Околина
ропташе
на
њега
,
јер
у
очима
многих
он
оста
кмет
Павле
.
Обичне
мане
,
које
у
других
и
не
примећаваху
,
у
њега
брижљиво
тражаху
и
увеличаваху
.
Кад
и
кад
чудновато
је
мерило
околине
.
Једнима
убројавају
само
добра
,
другима
само
зла
дела
.
Једни
живе
са
два-три
добра
целога
века
други
пропадају
са
две-три
грешке
.
Оно
што
је
редовно
,
не
пада
свету
у
очи
.
Изузеци
стрче
и
с
тога
се
најбоље
виде
.
Млади
кмет
не
обазираше
се
на
гунђање
околине
,
али
му
је
ипак
оно
тешко
и
претешко
на
душу
падало
.
Он
је
вршио
своју
дужност
,
и
тиме
се
тешио
.
Труђаше
се
да
сиротна
породица
ни
у
чем
не
оскудева
,
и
радоваше
се
кад
би
чуо
да
јој
је
добро
.
Мати
и
кћи
живљаху
,
дакле
,
спокојно
.
Али
,
бити
спокојан
није
увек
што
и
бити
срећан
и
задовољан
.
Редак
је
мир
,
који
не
подгриза
живот
или
после
кога
не
наступа
олуја
.
Латиф
се
маша
туђе
јабуке
Докле
млади
кмет
зидаше
,
дотле
Латиф
разграђиваше
.
Да
испричамо
овде
један
догађај
,
који
у
тесној
вези
стоји
са
оним
,
што
ће
се
даље
збити
.
Једног
дана
посла
Латиф
свога
момка
у
Горачиће
,
с
поруком
,
да
му
доведе
кмета
.
Селим
—
тако
беше
име
момку
—
дође
и
саопшти
кмету
поруку
.
—
Шта
ћу
му
?
упитаће
кмет
.
—
Не
знам
—
беше
одговор
.
—
Отићи
ћу
му
сутра
.
—
Мораш
боме
одмах
—
рече
Селим
...
.
Нешто
је
љут
.
Може
ти
нахудити
.
—
Шта
му
је
?
Селим
слеже
раменима
.
По
том
ће
рећи
:
—
Чује
се
да
си
пустио
неког
хајдука
.
Жарко
се
трже
.
Беше
се
присетио
нечег
.
—
Каквог
хајдука
!
!
—
упитаће
он
после
кратке
почивке
.
—
Не
знам
...
Само
биће
боље
да
сад
одмах
идеш
.
Жарко
се
мало
промисли
,
па
ће
по
том
упитати
момка
:
—
Познајеш
ли
Тоску
?
—
Како
не
?
!
—
Је
ли
у
Чачку
?
Селим
климну
главом
.
—Добро
!
—
рече
кмет
,
па
изиђе
и
нареди
да
му
се
коњ
опреми
.
Дођоше
у
Чачак
.
Кад
беху
пред
једним
ханом
,
Селим
ће
рећи
кмету
:
—
Овде
ћеш
наћи
Тоску
.
Млади
кмет
сјаха
,
предаде
коња
момку
,
уђе
у
хан
,
и
забави
се
неко
време
.
Кад
се
врати
,
момак
га
запита
:
—
Нађе
ли
Тоску
?
—
Нађох
.
—
Јесте
ли
добри
пријатељи
?
—
Јесмо
—
одговори
кмет
немарно
и
уседе
на
коња
.
Селим
му
приђе
и
рече
на
уво
:
—
Док
ти
је
Тоске
,
не
бој
се
!
Уђоше
у
двориште
и
сјахаше
.
Момци
притрчаше
и
прихватише
коње
.
Жарко
и
Селим
пређоше
двориште
,
уђоше
у
двор
Латифов
,
узиђоше
уз
једне
степенице
и
обретоше
се
у
пространом
предсобљу
.
Селим
отвори
врата
од
једне
одаје
и
уђе
.
Мало
за
тим
врати
се
,
и
,
држећи
отворена
врата
,
даде
кмету
знак
да
улази
.
Жарко
уђе
,
скиде
капу
и
стаде
мало
подаље
од
врата
.
Латиф
љутито
ходаше
по
соби
.
Кад
стиже
до
прозора
,
стаде
,
осврте
се
и
,
видећи
кмета
,
намршти
се
и
осече
:
—
Зар
тако
ти
...
...
.
а
?
!
Кмет
стајаше
и
пресавијаше
капу
рукама
.
—
Овамо
!
—
рече
ага
и
макну
кажипрстом
.
Жарко
приступи
—
Шта
ти
бесниш
тамо
по
селу
?
Жарко
слеже
раменима
:
—
Не
бесним
,
ага
,
већ
кметујем
.
—
Како
кметујеш
?
—
продера
со
Латиф
.
—
Тако
се
и
не
пашује
!
Млади
кмет
не
одговори
ништа
.
Ага
се
испрси
,
оштро
га
погледа
,
и
по
том
љутито
поче
ходати
.
И
кад
би
на
средини
собе
,
заустави
се
и
осврте
:
—
Хоћеш
с
хајдуцима
у
дослуку
да
будеш
?
!
—
Не
дао
Бог
ага
—
одговори
кмет
,
гледајући
аги
право
у
очи
.
Латиф
се
љутито
врати
и
осече
још
бешње
:
—
А
што
си
пустио
оног
хајдука
...
а
?
!
—
Кога
хајдука
?
—
Шта
се
будиш
?
...
Јатаче
хајдучки
!
.
.
Где
ти
је
убица
очев
?
.
.
Жарко
се
сети
Обрада
и
сав
се
промени
.
—
Пустио
си
онога
што
ти
оца
уби
!
...
Зар
си
ти
син
Павлов
?
!
—
Божја
воља
,
ага
—
одговори
Жарко
и
баци
поглед
у
страну
.
—
Каква
Божја
воља
!
—
продера
се
ага
и
стиште
обе
песнице
...
Ко
ти
даде
власт
да
прашташ
хајдуцима
?
!
.
.
Зар
се
ти
нађе
да
делиш
царску
милост
?
То
рече
,
па
се
измаче
и
претећи
руком
,
загрми
:
—
У
ланце
ћу
ја
тебе
!
...
Скапаћеш
ми
у
подруму
!
Млади
кмет
задркта
.
Душа
му
се
усколеба
и
у
мало
што
не
плану
.
Латиф
пређе
неколико
пута
одају
,
стрељајући
очима
кмета
.
Кмет
стајаше
са
погнутом
главом
и
узбуђено
пресавијаше
фес
рукама
.
Латиф
се
мало
умири
,
дође
до
прозора
,
осврте
се
кмету
и
рече
:
—
Овамо
!
...
Жарко
диже
главу
.
—
Овамо
!
—
понови
ага
и
даде
знак
руком
.
Кмет
приђе
.
—
Пропао
си
,
несретниче
!
—
рече
Латиф
промењеним
гласом
.
—
Једно
те
само
спасти
може
.
Жарко
га
погледа
.
—
Што
си
пустио
оне
у
село
?
—
Које
?
—
Оне
Манојлове
...
Жарко
сав
порумени
.
—
Говори
слободно
!
—
рече
ага
мирно
.
—
Шта
су
криве
женске
главе
?
...
промуца
кмет
.
—
Хм
!
.
.
Зар
ја
не
знам
?
—
рече
ага
и
лукаво
се
насмеши
.
Овај
лукави
осмех
дирну
Жарка
посред
срца
.
Соба
му
се
окрену
,
и
он
осети
како
га
нешто
заголица
у
грлу
.
—
Знам
ја
све
.
Али
!
.
рече
ага
,
па
диже
прст
и
запрети
да
се
ниси
усудио
!
—
Нити
сам
зло
радио
,
нити
ћу
радити
—
одговори
кмет
смело
.
—
Само
паметно
!
—
рече
ага
,
па
узе
кмета
за
руку
и
привуче
к
себи
.
—
Ти
си
син
Павлов
.
Павле
ми
је
био
први
пријатељ
.
Ако
си
мало
на
оца
,
у
добри
час
:
кметоваћеш
док
ти
је
воља
а
можеш
вала
и
пашовати
.
Само
једно
тражим
од
тебе
.
—
Шта
?
—
упитаће
кмет
готово
не
дишући
.
—
Да
ми
је
доведеш
...
—
Кога
?
—
Нећаку
Манојлову
.
.
Кмет
се
зграну
.
Пламен
га
обузе
,
усне
му
задрхташе
,
очи
дођоше
као
две
жеравице
,
душа
му
се
прикупи
у
грлу
,
јабучица
заигра
.
Он
се
испрси
;
подиже
главу
,
страховито
погледа
у
агу
и
одмахнувши
десницом
рече
:
—
Никада
!
—
Шта
велиш
?
—
рече
ага
и
избечи
се
.
—
Никада
!
—
понови
Жарко
са
свом
жестином
.
Ага
се
врашки
насмеја
и
одмахнувши
неколико
пута
главом
рече
!
—
Зар
тако
!
!
—
Тако
!
—
одговори
Жарко
и
груну
се
у
прса
...
.
Док
ми
је
главе
на
раменима
,
тога
бити
неће
.
Ниси
ме
закметио
да
безакоња
чиним
,
већ
да
правду
делим
...
—
Пасја
веро
!
—
циглу
ага
,
па
се
издиже
на
прсте
и
зграби
кмета
за
рамена
.
—
Даље
!
—
грмну
Жарко
и
обема
рукама
отисну
агу
.
Латиф
плану
и
као
звер
полети
на
кмета
.
У
тај
мах
из
дворишта
допре
ужасна
граја
.
Ага
стаде
као
укопан
и
начуљи
уши
.
Граја
све
већа
.
У
том
се
отворише
врата
и
у
собу
улети
момак
.
—
Каква
је
то
галама
?
—
упитаће
ага
оштро
вребајући
своју
жртву
.
—
Тоска
...
Тражи
кмета
—
одговори
Селим
.
Латиф
дође
као
врелом
водом
поливен
.
Он
клону
.
Млади
кмет
доби
снагу
,
и
док
се
ага
разбираше
,
он
наже
на
врата
,
прејури
ходник
и
слете
низ
степенице
.
—
Платићеш
ми
,
хајдучко
колено
!
цикну
ага
и
стаде
бесно
ходати
по
одаји
.
Ага
Тоска
у
послу
Одсуство
младога
кмета
учини
се
Тоски
врло
дуго
.
Бојећи
се
,
да
му
се
какво
зло
не
деси
,
узе
неколико
момака
и
упаде
у
двориште
Латифово
.
Један
од
Латифових
момака
приђе
и
рече
,
да
му
је
долазак
у
Латифову
кућу
забрањен
.
Тоска
не
хте
то
ни
да
чује
,
већ
пође
напред
.
Око
тога
се
диже
граја
.
Момци
Тоскини
опколише
свога
господара
и
повадише
оружје
.
Још
мало
требаше
па
да
дође
до
боја
.
На
срећу
,
млади
кмет
стрча
у
тај
мах
низ
степенице
,
и
његова
појава
учини
крај
свађи
.
Ага
Тоска
остави
двориште
Латифово
,
испрати
кмета
и
врати
се
дома
.
Сутра
дан
допре
у
Чачак
страховита
вест
.
Скопљак
паша
пречишћаваше
рачуне
са
старом
годином
.
Сваког
дана
извођаше
из
градских
тамница
масе
заточника
и
предаваше
џелатима
.
Ова
вест
порази
Тоску
.
Он
се
сети
својих
пријатеља
,
и
часа
не
часећи
похита
у
Београд
.
—
Шта
то
радите
,
синовче
?
—
упитаће
он
Ћају
.
Ћаја
,
имајући
према
њему
обавеза
још
из
ранијег
доба
,
дочека
га
врло
ласкаво
.
У
место
одговора
он
му
пријатељски
пружи
руку
.
—
Какав
бес
уђе
у
вас
?
—
упитаће
понова
ага
.
—
Какав
бес
,
стриче
?
—
Зар
вам
је
мало
буна
било
,
већ
хоћете
опет
да
задајете
посла
цару
?
Ћаја
се
збуни
и
на
знаде
како
да
одговори
на
то
питање
.
Тоска
настави
:
—
Што
једном
не
престанете
?
.
.
Попалисте
доста
,
поробисте
доста
,
потукосте
доста
...
шта
хоћете
више
?
...
Хоћете
баш
све
да
уништите
?
...
На
што
ће
цару
пуста
земља
,
а
нашта
и
вама
?
Може
ли
се
пашовати
кршевима
и
горама
?
—
Казнимо
само
бунтовнике
,
стриче
—
рена
Ћаја
.
—
Како
само
бунтовнике
?
!
.
.
Та
ни
броја
се
не
зна
колико
сте
погубили
!
Ћаји
не
би
ово
мило
,
па
ће
рећи
:
—
Остави
то
,
стриче
!
...
Знамо
ми
шта
радимо
.
—
Да
Бог
да
,
синовче
,
да
знате
,
али
мучно
!
...
Зар
мислите
да
ћете
тако
рају
умирити
?
!
.
.
,
Хеј
,
мој
синовче
!
Тако
се
дуго
не
пашује
.
Хиљаду
ћете
посећи
,
а
десет
хиљада
одметнуће
се
и
постати
љути
зверови
.
Они
ће
вам
куће
попалити
и
земљу
преврнути
.
—
Неће
,
стриче
!
...
Утераћемо
им
памет
у
главу
.
—
Мислиш
?
...
Зар
ће
комшија
седети
скрштених
руку
?
Шта
ћете
радити
,
кад
нам
он
убаци
варницу
у
кућу
?
—
Шта
би
ти
хтео
,
стриче
?
—
упитаће
га
Ћаја
,
губећи
стрпљење
.
—
Да
не
бесните
више
...
Доста
је
било
крвопролића
.
Будите
милостиви
раји
,
па
ће
вас
слушати
и
благодарна
вам
бити
.
Тако
ћете
...
—
Да
ниси
ти
дошао
да
молиш
за
кога
?
—
пресече
га
Ћаја
,
грицкајући
браду
.
—
Јесам
,
синовче
,
—
одговори
Тоска
,
па
настави
:
Тако
ћете
,
мој
синовче
,
пашовати
док
вам
је
воља
.
Није
узалуд
.
—
За
кога
имаш
да
молиш
?
—
прекиде
га
Ћаја
.
—
А
имам
ли
кога
молити
,
синовче
?
—
упитаће
ага
,
видећи
да
му
се
савети
не
слушају
.
—
Да
видимо
,
стриче
,
да
видимо
за
кога
молиш
—
рече
Ћаја
и
почеша
се
.
—
За
многе
—
одговори
ага
и
мало
се
ко
насмеши
.
—
Дед
,
стриче
!
Ага
Тоска
извади
парче
хартије
и
предаде
му
.
—
Охо
!
...
Све
сам
хајдук
,
гори
од
горега
!
—
рећи
ће
Ћаја
прочитав
имена
,
—
Да
не
беше
вас
,
не
би
ни
њих
било
—
одговори
ага
хладно
.
—
Па
још
Пајсија
на
првом
месту
!
.
.
Где
њега
нађе
?
—
Што
,
синовче
?
—
Горег
хајдука
од
њега
нема
...
Зар
и
он
да
се
пусти
?
—
А
што
не
?
Ћаја
се
врашки
насмеја
,
окрете
се
и
пође
по
соби
.
—
Зар
најгорег
зликовца
да
пустимо
?
.
.
Па
где
би
нам
памет
била
?
!
—
Какав
зликовац
?
—
рећи
ће
ага
немило
дирнут
Ћајиним
држањем
.
—
Зар
има
већег
зликовца
од
Латифа
?
—
Чуј
,
стриче
!
—
рече
Ћаја
,
па
приђе
аги
и
потапша
га
по
рамену
...
Нити
гуди
нит
гудало
вади
...
За
Пајсија
и
такве
као
он
не
смем
ти
ја
ни
зуба
помолити
.
Ено
ти
Скопљака
,
па
чини
шта
знаш
.
—
Ја
се
у
тебе
уздам
,
синовче
.
—
У
мене
?
!
...
Не
смем
му
поменути
Пајсија
ни
за
живу
главу
.
За
њега
,
његова
брата
,
и
остале
као
што
су
они
.
.
,
колац
је
давно
спремљен
.
Тоску
обузе
језа
и
сав
се
промени
.
Ћаја
опази
то
,
па
ће
рећи
:
—
За
Ђенадија
и
које
како
,
али
где
нађе
Јаковљевиће
и
оног
хајдучког
сина
?
!
—
Кога
?
—
Оног
Ђукићевог
.
—
То
је
голобрадо
момче
...
Примам
га
на
своју
душу
.
—
Знам
,
знам
,
стриче
,
али
то
је
хајдучки
син
.
Ко
сме
за
њега
проговорити
добру
реч
?
—
Дете
је
то
.
Шта
ти
оно
зна
?
—
Па
и
овај
Ђенадијев
—
рече
Ћаја
гледајући
у
забелешку
.
—
Све
највећи
зликовци
!
...
.
—
Деца
,
синовче
.
—
Каква
деца
!
Јурили
су
као
помамни
из
нахије
у
нахију
.
—
Чу
ли
,
ти
,
синовче
!
—
рећи
ће
ага
после
кратке
почивке
.
—
Хоћеш
ли
спасавати
ове
или
не
?
Ово
доста
оштро
и
одлучно
питање
доведе
Ћају
у
забуну
.
—
Реци
,
хоћеш
ли
или
не
?
—
Богме
,
стриче
,
за
Пајсија
и
брата
му
Димитрија
не
смем
ни
зуба
помолити
...
За
остале
још
се
и
може
што
учинити
,
али
да
се
пусте
—
боме
не
верујем
.
—
Лепо
,
синовче
.
Остави
мени
Пајсија
и
брата
му
,
а
ти
се
побрини
за
остале
.
—
Хоћу
,
стриче
Не
могу
ти
заборавити
оно
добро
никада
.
—
Један
се
мора
пустити
.
—
Кога
желиш
?
—
Бошка
—
одговори
ага
.
—
Хм
!
...
.
Да
ли
ће
се
моћи
?
—
рече
Ћаја
и
заврте
главом
.
—
Веру
сам
дао
за
њега
.
Јединац
је
у
мајке
,
па
је
севап
пустити
га
.
—
Стриче
!
—
рече
Ђаја
и
пружи
руку
.
—
Ево
ти
тврду
веру
дајем
...
Чинићу
све
што
могу
.
—
Хвала
ти
,
синовче
!
—
одговори
ага
и
стиште
му
руку
.
Само
похитај
.
—
Још
данас
ћу
говорити
Скопљаку
.
Дођи
сутра
да
чујеш
.
Тоска
се
поздрави
и
пође
.
—
Чуј
,
стриче
!
—
рећи
ће
Ћаја
испративши
агу
до
врата
.
Ага
се
осврте
.
—
Рекао
бих
ти
да
не
идеш
Скопљаку
.
—
Што
,
синовче
?
—
Узалуд
ће
ти
мука
бити
,
а
можеш
и
мојој
молби
на
шкодити
.
—
Не
брини
,
синовче
,
.
.
Зна
Тоска
како
ће
.
Сутра
дан
ево
Тоске
рано
.
Чим
уђе
,
Ћаја
га
ослови
:
—
Шта
би
код
паше
?
—
Ништа
!
—
одговори
ага
зловољно
.
—
Рекох
ти
ја
,
стриче
.
.
Знам
ја
шта
он
мисли
о
Пајсију
.
—
А
ти
,
синовче
?
...
Е
да
ли
ти
што
испослова
?
—
Богме
испословах
—
одговори
Ћаја
осмехнувши
се
.
—
Е
да
чујем
,
синовче
,
—
рече
ага
радосно
и
приближи
му
се
.
—
Једва
,
стриче
...
Товар
речи
потроших
,
док
га
умилостивих
.
—
Пушта
их
...
а
?
—
упитаће
ага
нестрпљиво
.
—
Само
Бошка
—
А
остале
?
—
Поштедиће
смрти
,
ако
се
потурче
.
—
Радост
,
која
се
указа
на
агином
лицу
,
у
часу
ишчезе
.
Он
стајаше
и
убезекнуто
гледаше
у
Ћају
.
—
Тако
ти
је
,
стриче
...
Друкче
не
бива
—
рече
Ћаја
,
видећи
промену
на
Тоскину
лицу
.
—
Баш
никако
другче
?
—
упитаће
ага
након
дуже
почивке
.
—
Никако
другче
,
стриче
.
Или
веру
или
колац
...
Једва
сам
Бошка
изкамчио
.
—
Хвала
ти
синовче
!
рече
ага
и
пријатељски
му
стеже
руку
.
По
том
ће
га
упитати
:
—
Кад
ће
пустити
Бошка
?
—
Кад
дође
замена
?
—
Каква
замена
?
—
пренеражено
упита
ага
.
—
Сестра
његова
...
.
Ага
се
следи
.
—
Без
замене
не
може
ништа
бити
—
продужи
Ћаја
,
—
Хајдучки
је
син
,
вели
Скопљак
.
Ишао
је
по
Левчу
и
бунио
рају
.
—
Синовче
!
—
рећи
ће
ага
пошто
се
мало
поврати
од
узбуђења
...
Тако
ти
Бога
,
покушај
још
једном
!
—
Ни
за
живу
главу
,
стриче
!
...
Знаш
какав
је
Скопљак
?
Могу
још
горе
учинити
.
Ага
обори
главу
и
заћута
као
стена
.
—
Неће
јој
ништа
лоше
бити
—
придода
Ћаја
.
.
Прва
госпођа
биће
у
пашину
харему
.
—
Зар
поћерка
моја
?
рече
Тоска
тужно
и
подиже
главу
.
—
Шта
друго
знам
,
стриче
—
одговори
Ћаја
и
слеже
раменима
...
Да
је
у
мојој
власти
,
пустио
бих
га
без
замене
—
Синовче
!
...
.
Покушај
још
једном
.
—
Ни
речи
више
,
стриче
!
—
одговори
Ћаја
,
а
неколике
боре
нацрташе
му
се
на
челу
.
—
Бирај
шта
ти
је
драго
...
Ја
му
више
не
одох
на
очи
.
—
Збиља
,
синовче
?
—
Збиља
,
стриче
.
—
Е
лепо
...
Нек
буде
воља
Божја
.
Робом
икад
гробом
никад
.
—
Тако
је
,
стриче
.
Боље
она
у
харем
,
него
он
на
колац
.
Ага
гурну
руку
у
џеп
,
извади
један
замотуљак
,
ућушну
га
Ћаји
у
руку
,
поздрави
се
са
њим
и
пође
.
Но
у
том
се
присети
нечег
и
врати
се
.
—
Чуј
,
синовче
.
—
Чујем
,
стриче
—
одговори
Ћаја
.
—
Ти
знаш
Павла
из
Горачића
!
—
Знам
.
—
Он
је
погинуо
.
—
Убише
га
зликовци
...
они
што
ти
сад
за
њих
молиш
—
рече
Ћаја
,
па
се
лукаво
насмеши
и
заврте
главом
.
—
Немој
тако
синовче
.
Почуј
ме
што
ћу
ти
рећи
.
—
Говори
,
стриче
.
—
Кмет
Павле
има
сина
Жарка
.
—
Знам
.
—
Придобио
сам
га
.
—
Како
,
стриче
?
—
У
нашу
веру
.
—
Е
...
!
реће
Ћаја
а
радост
му
обасја
лице
.
—
Боме
га
придобих
...
Ето
ти
га
кроз
кратко
време
...
Хоћеш
ли
га
примити
?
—
Зар
сина
Павловог
да
не
примим
?
!
.
.
Та
бегом
ћу
га
учинити
.
—
Е
лепо
,
синовче
.
