коликои
Мратићу
.
А
докле
су
се
сељаци
забринуто
дошаптавали
и
час
по
час
завиривали
у
хан
,
горе
у
пространој
соби
седело
је
око
дваестак
Турака
,
на
приземним
миндерлуцима
,
што
се
пружаху
око
сва
четири
зида
.
Као
и
Шаћир
-ага
,
сви
су
били
одевени
у
богато
везену
оделу
.
те
се
од
злата
и
срме
није
могло
гледати
у
њих
,
што
је
чинило
необичну
противност
скромном
оделу
сељака
,
које
је
било
махом
од
бела
сукна
и
ретко
у
кога
неискрпљено
с
неколико
закрпа
.
Баш
у
томе
часу
,
кад
је
Рупић
дошао
међу
сељаке
,
водио
се
горе
жив
разговор
.
—
Тако
мора
бити
,
ако
не
хтеднемо
да
дочекамо
још
једнога
Мустај
-пашу
,
—
завршивао
је
Шаћир
ага
свој
говор
,
па
одби
неколико
густих
димова
и
продужи
сркати
из
сребрна
филџана
врелу
кафу
.
—
Машала
,
Шаћиру
!
—
одазва
се
стари
Али-ага
и
пређе
шаком
преко
седе
браде
,
што
се
до
појаса
пружила
.
—
Докле
вочићу
не
сабијеш
рогове
у
главу
,
дотле
се
не
надај
,
да
ће
ти
с
миром
пружити
врат
у
јарам
.
—
А
што
скорије
то
боље
,
—
продужи
Шаћир
.
—
Сали-ага
је
отпао
до
Београда
,
да
их
пожури
,
те
да
се
већ
једном
започне
.
Лако
је
онима
тамо
оклијевати
:
пун
Биоград
Турака
,
топова
и
џебахне
,
па
од
хајдука
ни
хабера
,
али
како
ће
се
овђен
,
болан
,
међ
’
овијем
горама
.
Сали-ага
есапи
да
је
вријеме
све
докле
не
озелени
гора
,
а
већ
послије
,
—
беше
!
Алекса
,
Бирчанин
,
на
овај
Хаџија
,
што
се
упео
да
измири
рају
и
што
гледа
на
Турчина
као
крмак
на
сјекиру
,
сви
,
сви
,
зар
нијесу
грђи
него
ли
и
сваки
хаинин
,
бива
?
Хајдука
бар
знам
,
могу
га
се
чувати
;
али
од
овијех
паса
,
што
ми
лижу
кољена
и
руке
,
док
сам
пред
њима
,
а
чим
окренем
леђа
,
зареже
и
хватају
за
нете
,
како
да
се
од
њих
сачувам
?
—
Алах
!
—
уздахнуше
дубоко
остали
слушаоци
и
брижно
занихаше
главама
.
—
Сатари
њих
,
па
ћеш
за
дуго
мировати
.
Раја
је
пуста
уз
њих
,
а
кад
њих
нема
,
она
је
добра
и
послушна
.
—
Тако
је
,
валах
!
—
одговори
Али-ага
.
—
Неколико
кнезова
,
калуђера
и
свештеника
,
па
ћемо
бити
мирни
и
од
њих
и
од
хајдука
.
Турске
ми
вјере
,
као
да
ћу
се
родити
наново
,
кад
угледам
главу
Алексину
и
Бирчанинову
.
За
време
разговора
субаша
је
седео
поред
Шаћира
,
мрачан
и
суморан
.
У
разговор
се
није
плео
никако
,
него
је
гледао
пред
собом
,
одбијао
густе
димове
и
сркао
кафу
.
—
Шта
велиш
,
Джинићу
,
бива
?
—
запита
га
Шаћир
.
—
Од
јутрос
си
много
карли
!
—
А
шта
да
велим
!
Добро
су
се
и
сада
сетили
тамо
у
Биограду
;
а
не
сврше
ли
с
тим
послом
још
ове
зиме
,
онда
нек
дођу
сами
да
субашују
овђен
.
Од
хајдука
нећемо
смјети
ни
у
авлију
.
—
Аман
!
—
уздахнуше
Турци
,
а
неколико
њих
шкргутну
зубима
.
На
вратима
закуца
неко
и
разговор
се
утиша
.
Момак
,
што
је
наслуживао
из
џезве
кафу
за
кафом
,
отвори
врата
,
и
па
прагу
се
појави
Рупић
.
Субаша
га
мрко
прострели
.
Рупићу
не
умаче
овај
поглед
,
у
грудима
му
се
следи
,
и
он
се
збуњено
још
више
погну
.
—
Помози
вам
Бог
,
честите
аге
!
—
прослови
дрхтавим
гласом
.
—
Је
ли
на
окупу
раја
?
—
упита
Джинић
,
а
крваво
гледа
у
страну
.
—
Јесте
,
честити
ага
!
—
Дишери
!
—
грмну
Шаћир
.
—
па
чекај
тамо
.
Рупић
се
поклони
,
па
насатке
изађе
из
оџаклије
.
Шаћир
-ага
отури
чибук
,
а
тако
исто
и
остали
,
па
сви
изађоше
напоље
.
Баш
кад
су
аге
сишле
пред
хан
,
где
очекују
искупљени
сељани
,
са
уобичајеном
понизношћу
,
докаса
из
Дића
неколико
гаваза
.
Пред
њима
је
стара
Гагићка
.
—
Водите
кућку
горе
!
—
викну
Шаћир
,
па
се
осврте
и
поче
мрко
премеравати
гомилу
понизних
глава
.
—
А
је
ли
,
рајо
,
море
,
ко
уби
Рама
?
Да
је
гром
из
ведра
неба
треснуо
међу
њих
,
не
би
их
толико
запрепастио
,
као
овај
глас
.
Убијен
Турчин
на
сеоском
атару
било
је
страшније
,
него
да
је
кроз
село
прошао
буљук
војске
.
—
Кога
Рама
,
ага
?
—
протепа
Рупић
страшљиво
,
а
чисто
осећа
,
како
му
се
душа
скупила
у
један
кутић
,
па
се
начинила
мања
од
макова
зрна
.
—
Рама
,
море
,
Рама
!
—
издера
се
Шаћир
.
—
Бог
нека
нас
чува
свакога
зла
,
честити
ага
,
али
откуда
ми
знамо
?
Моравчани
су
мирна
и
послушна
раја
,
што
се
под
ваше
скуте
прибила
,
да
је
као
своју
децу
чувате
.
—
Лијепо
,
лијепо
,
ама
реци
ти
нама
ко
уби
Рама
?
Он
је
убијен
на
сеоском
атару
.
—
Аман
,
честити
ага
,
—
завапи
Мратић
,
—
може
ли
село
чувати
атар
од
злих
људи
?
!
—
Ја
ко
да
га
ћува
!
—
плану
Шаћир
.
—
Ваљда
ја
или
Сали
-ага
,
ко
ли
?
Турчин
је
нађен
на
сумеђи
моравачког
и
дићког
атара
.
Па
што
не
погибе
па
другом
коме
мјесту
него
баш
на
вашем
атару
,
ха
?
Док
је
Шаћир
говорио
,
Рупић
је
страшљиво
пратио
сваки
израз
на
лицу
Турака
,
не
би
ли
пронашао
,
да
ли
им
је
ма
шта
познато
.
А
кад
је
више
инстинктивно
осетио
,
да
се
још
ништа
не
зна
,
њему
лакну
и
језик
му
се
одреши
.
—
Опрости
,
честити
ага
,
—
утаче
се
Рупић
,
—
али
ти
ћеш
најбоље
знати
ко
има
рачуна
да
убије
Рама
.
Ага
није
никоме
учинио
у
Моравцима
зла
;
а
ако
га
је
ко
убио
,
онда
ће
пре
бити
,
да
је
когод
од
оних
тамо
,
од
којих
и
ми
већ
толико
година
страдамо
.
—
Аха
,
то
ти
,
кнеже
,
као
велиш
да
су
урадили
Дићани
,
а
они
,
бива
,
то
исто
веле
за
вас
,
Моравћане
.
—
Лажу
,
ага
,
лажу
!
—
повикаше
сељаци
,
па
се
ускомешаше
.
—
Ћут
,
бре
,
рајо
!
—
дрекну
Шаћир
и
искрвави
очима
на
гомилу
,
која
се
одмах
утиша
.
Рупић
је
стајао
мирио
и
чекао
да
се
ага
умири
.
—
Захвалите
се
Богу
,
што
вам
је
ово
кнез
,
па
за
његов
хајтер
нећу
да
терам
мак
па
конац
,
а
ви
добро
знате
шта
све
бива
,
кад
се
нађе
убијен
Турчин
у
сеоском
атару
.
За
једнога
Рама
,
море
,
све
бих
вас
попалио
и
као
пашћад
потукао
.
Сељаци
су
понизно
ћутали
и
са
стрепњом
очекивали
,
да
чују
како
ће
их
казнити
.
—
Да
вам
децу
испродајем
,
па
не
би
ни
то
залегло
за
Рамову
крв
.
У
памет
се
,
кнеже
;
ако
ми
за
три
дана
не
донесеш
на
Рудник
двије
хиљаде
гроша
крвнине
,
онда
нека
ме
нико
не
чека
у
селу
.
—
Аман
!
—
јаукнуше
сељаци
.
—
Што
нас
сатиреш
,
кад
нисмо
криви
!
—
Боље
нас
поби
све
!
—
завапи
Мратић
.
—
Та
зар
не
видиш
,
како
смо
голи
,
па
још
да
плаћамо
за
оне
крвнике
!
Они
су
га
убили
.
—
Не
знам
,
бива
,
ко
га
је
убио
,
али
ни
они
нису
боље
прошли
.
Нађите
убицу
,
и
ја
ћу
вам
опростити
глобу
.
—
Како
да
га
нађемо
,
кад
га
не
знамо
који
је
?
—
рече
Рупић
.
—
Смилуј
се
,
ага
,
на
сиротињу
;
шта
ти
је
она
згрешила
?
—
Памет
у
главу
,
рајо
!
—
довикну
Шаћир
-ага
.
—
А
ти
,
кнеже
,
да
ми
за
три
дана
покупиш
новце
.
Не
шалите
се
главом
,
да
вам
још
једаред
уздолазим
.
Претећи
поглед
Шаћиров
и
она
мрка
лица
Турака
били
су
довољни
да
увере
рају
,
како
јој
не
треба
очекивати
никакве
милости
.
Шаћир
је
већ
ушао
у
хан
са
осталима
,
а
сељаци
су
,
као
заливени
,
остали
доле
још
неко
време
.
—
Хеј
,
да
грдне
невоље
!
—
уздише
Мратић
.
—
Откуда
сиротињи
толико
новаца
,
мањ
да
продамо
и
поњавице
испод
наше
деце
!
—
јекну
један
између
њих
.
—
Ама
,
ко
га
уби
,
проклета
му
душа
!
—
Ко
?
—
одговори
кнез
.
—
А
ко
ће
други
,
ако
не
они
крвници
.
Зар
није
Рамо
био
јуче
у
Дићу
и
запалио
кућу
оним
проклетницима
,
а
они
су
га
после
дочекали
и
убили
баш
на
нашој
сумеђи
.
—
И
ми
сад
да
за
њих
плаћамо
?
—
Побићемо
им
све
,
што
год
им
гамиже
!
—
И
њих
,
и
њих
!
—
викну
неколицина
.
—
Где
их
сретнемо
,
тући
ћемо
их
.
—
Исећи
ћемо
им
и
најситнију
шибљику
.
—
Хајде
,
куме
.
—
простења
Мратић
.
-—
иди
и
богоради
,
да
нам
бар
половину
глобе
олакша
.
—
Аман
,
браћо
!
—
уздахну
Рупић
.
—
Како
да
му
излазим
на
очи
!
Зар
не
видите
колико
је
закрвавио
!
—
Иди
,
по
Богу
да
си
нам
брат
!
—
утаче
се
други
домаћин
.
—
Ако
нам
не
остави
бар
половину
глобе
,
онда
нам
је
боље
да
се
сви
подавимо
,
него
ли
да
га
поново
дочекамо
.
Рунићу
је
,
додуше
,
сила
лакнуло
,
што
се
овако
извукао
;
али
ако
га
је
сада
оставио
страх
,
није
ишчезао
јед
на
сестрића
.
Шта
више
тај
се
јед
гомилао
све
више
,
кад
само
помисли
да
је
Милоје
сасвим
запао
у
руке
калуђереве
и
да
га
ништа
више
неће
истргнути
из
њих
.
Крвничка
мржња
према
Гагићима
толико
је
силна
,
да
је
на
сву
меру
мрзео
и
Хаџи-
Ђеру
.
А
та
је
мржња
расла
све
више
,
у
колико
је
осећао
да
је
баш
сад
немоћан
,
да
му
нахуди
.
А
тако
би
му
се
радо
за
јучерашњицу
осветио
.
Сељаци
су
се
слегли
око
њега
,
па
га
куме
и
преклињу
,
да
иде
горе
и
још
једаред
покуша
,
неће
ли
умилостивити
Турчина
.
Он
је
стајао
збуњен
и
расејано
слушао
што
му
говоре
:
а
они
су
готово
сви
у
један
глас
говорили
.
—
Душе
ми
,
браћо
,
ја
му
ни
за
живу
главу
не
смем
више
отићи
,
—
одговара
се
Рупић
.
—
Него
како
би
било
да
очекнемо
,
док
он
оде
,
па
да
узмолим
субашу
.
Он
је
наш
човек
,
па
,
бој
се
,
моћи
ће
и
учинити
што
,
само
ако
усхтедне
.
—
Како
те
Бог
учи
,
кнеже
,
уради
!
Само
не
дај
да
пропада
сиротиња
за
туђу
кривицу
!
—-
Бићеш
нам
и
отац
и
мајка
,
—
додаде
други
,
—
ако
нас
избавиш
ове
напасти
.
И
сви
листом
узавреше
и
почеше
се
јадати
,
како
би
их
оволика
глоба
упропастила
:
јадали
су
се
толико
,
као
да
и
сам
Рупић
није
знао
колико
је
народ
сиротан
.
Докле
су
се
они
овако
јадали
,
из
хана
испаде
Гагићка
,
а
за
њом
двојица
гаваза
.
Гагићка
је
изгледала
као
саломљена
:
само
је
испрекидано
јецала
,
па
би
тек
по
који
пут
пригушеним
гласом
јаукнула
.
Да
за
њом
не
изађоше
и
она
два
оружана
момка
,
Бог
зна
,
не
би
ли
је
Моравчани
као
жртву
дочепали
,
те
да
се
колико
толико
освете
за
ово
што
их
је
,
по
њихову
мишљењу
,
због
Гагића
снашло
.
Овако
само
зашкрипаше
зубима
и
почеше
гунђати
,
али
је
пропустише
с
миром
.
Кад
је
изашла
па
пут
,
заста
мало
поред
једнога
бреста
,
што
се
уза
сами
друм
изхерио
,
дубоко
уздахну
,
па
готово
тетурајући
се
,
као
ван
себе
,
пође
низ
друм
,
пут
манастирског
забрана
.
Тај
пут
водио
је
и
у
љишку
долину
,
а
отуда
у
Дић
.
—
Море
,
рајо
,
што
стојиш
,
што
се
не
разилазиш
?
—
запита
један
од
ових
гаваза
.
—
Хајде
кући
!
—
викну
им
други
.
—
Што
је
једном
већ
речено
,
онако
мора
бити
.
Гомила
сељака
поче
се
покорно
разилазити
,
а
баш
тада
сиђе
и
Шаћир
са
осталим
рудничким
агама
,
појахаше
спремне
хатове
,
па
као
холуј
одлетеше
,
истим
путем
којим
је
и
стара
Гагићка
отишла
.
Пред
ханом
остаде
само
Рупић
,
па
кад
испрати
очима
и
последњег
Турчина
,
бојажљиво
погледа
на
чардак
,
где
су
прозори
субашине
оџаклије
и
,
као
оклевајући
,
уђе
у
хан
.
Све
докле
су
Турци
касали
и
док
не
ишчезоше
испред
погледа
за
манастирским
забраном
,
ага
Джинић
је
стајао
на
прозору
од
чардака
и
расејано
гледао
у
бујне
гриве
турских
коња
,
како
их
у
лету
ветар
таласа
и
мрси
.
А
када
ишчезоше
,
замишљено
превуче
руком
преко
своје
браде
,
а
поглед
му
поче
нестално
лутати
час
на
снежне
планине
,
а
час
на
оно
неколико
старих
грмова
,
што
се
раштркано
уздижу
према
хану
,
са
снежним
крунама
,
те
личе
на
огромне
беле
шаторе
,
што
су
се
над
високим
зеленим
стубовима
наднели
.
Нешто
неодољиво
осећао
је
после
овог
Шаћирева
доласка
.
Убиство
Рамово
,
нестанак
Смиље
,
за
коју
у
Дићу
,
од
оног
часа
кад
је
Рамо
однео
,
нико
није
ништа
знао
,
па
онда
и
оно
непријатно
осећање
,
што
га
мучи
још
од
синоћног
узалудног
очекивања
,
—
све
се
то
слило
у
неку
магловиту
слутњу
,
која
га
је
гонила
да
мало
промисли
,
како
се
све
то
могло
догодити
.
Цела
ствар
,
и
ако
је
изгледала
на
први
поглед
ништавна
,
за
њега
је
имала
неки
други
значај
.
Нејасна
слутња
казивала
му
је
,
да
је
ту
ипак
уплетена
нека
тајна
рука
,
што
им
свима
ремети
рачуне
.
Можда
му
је
та
слутња
дошла
од
оног
узбуђења
,
што
га
је
изазвао
малопређашњи
разговор
о
потајноме
плану
,
који
дахије
у
Београду
кују
.
Али
како
било
да
било
,
он
је
слутио
,
па
и
веровао
,
да
ово
није
урађено
без
ичијег
знања
.
Али
на
кога
да
посумња
?
Међу
Моравчанима
нема
никога
,
који
би
се
усудио
да
подигне
руку
на
дахијског
човека
.
Осим
Хаџи-
Ђере
,
на
кога
је
увек
сумњао
,
да
ће
тај
једнога
дана
,
кад
му
се
учини
згодно
,
одметнути
рају
,
и
да
потајно
шурује
с
кнезовима
,
нема
у
селу
баш
ни
једног
више
,
који
би
имао
рачуна
,
да
ради
Гагићеве
убије
Турчина
.
Дакле
,
ако
је
из
Мораваца
ко
умешан
,
то
би
могао
бити
само
Хаџи-
Ђера
.
Па
онда
,
Хаџи-
Ђера
је
једини
оне
ноћи
чуо
из
Шаћиревих
уста
камо
ће
.
А
кад
је
већ
разабрао
да
ће
у
Дић
,
имао
је
целу
ноћ
на
глави
,
па
зар
није
могао
поручити
коме
од
својих
јатака
да
припази
.
Ако
је
,
дакле
,
ко
од
Моравчана
умешан
,
то
је
могао
бити
само
Хаџи-
Ђера
.
Али
ма
колико
се
ова
сумња
гранала
у
његовим
мислима
,
он
ипак
није
могао
стећи
и
уверење
,
да
је
то
учинио
баш
Хаџи-
Ђера
.
Што
је
тако
одмах
посумњао
на
њега
,
долазило
је
само
отуда
,
што
је
он
био
једино
лице
у
Моравцима
,
за
које
није
марио
.
Па
ипак
то
су
биле
тек
само
мисли
,
што
су
једна
за
другом
ницале
,
па
тако
и
ишчезавале
,
да
другима
места
направе
.
А
све
те
мисли
вукле
су
га
дубље
и
дубље
ономе
разговору
,
што
се
до
мало
час
водио
у
оџаклији
.
Он
је
најбоље
осећао
,
да
се
овако
не
може
још
дуго
остати
,
ако
дахије
што
скорије
не
изврше
оно
,
о
чему
се
сад
у
Београду
са
Сали
-агом
договарају
.
Пропусте
ли
до
пролећа
,
горе
ће
се
напунити
хајдуцима
толико
,
да
им
ни
с
добром
војском
неће
дати
џевана
.
Ови
кнезови
и
калуђери
,
око
којих
се
раја
савија
,
одметнуће
све
,
а
већ
онда
нико
им
неће
помоћи
.
И
он
поче
насумце
рачунати
,
колико
у
његовој
околини
има
људи
,
које
би
на
дахијски
миг
ваљало
смаћи
.
—
Хаџи-
Ђера
...
један
!
Оба
Гагића
...
три
!
И
онда
заста
.
У
свих
осам
заселака
,
осим
ове
тројице
,
није
било
више
ни
једнога
,
на
кога
би
што
сумњао
.
А
и
Гагиће
је
прибројао
Ђери
само
зато
,
што
је
знао
,
да
игуман
не
избива
из
њихове
куће
и
да
га
они
слепо
слушају
.
—
Тројица
!
—
помисли
.
—
А
тек
колико
ли
их
је
у
свакога
субаше
.
Ако
се
на
тефтер
узму
,
биће
их
за
цело
четири
до
пет
стотина
кнезова
,
калуђера
и
трговаца
,
а
већ
оно
друго
то
је
раја
.
Само
нека
се
почне
пре
пролећа
!
—
прошапута
замишљено
и
лупи
длан
о
длан
.
—
Атеш
(
ватру
)
!
—
рече
момку
,
који
у
тај
пар
уђе
.
Момак
разасрте
машицама
жеравицу
,
па
кад
нађе
„
мерџан
атеш
“
(
као
зрно
ситна
и
округласта
жеравица
,
да
прожеже
)
,
он
га
принесе
и
спусти
на
чибук
.
—
Пеци
кахву
!
—
рече
и
повуче
неколико
густих
димова
.
—-
А
хоћеш
ли
примити
кнеза
?
—
запита
момак
,
пошто
се
одмаче
у
пристојну
даљину
.
—
Кога
кнеза
?
—
Рупића
.
Он
чека
напољу
.
—
Нека
уђе
!
—
одговори
Джинић
и
мрко
погледа
на
Рупића
,
који
се
већ
појави
на
вратима
с
понизним
поклоном
.
Момак
се
уклони
.
Рунић
је
стајао
код
приклопљених
врата
у
оном
истом
положају
,
како
је
ушао
,
па
је
с
ропском
смерношћу
очекивао
,
да
га
субаша
ослови
.
Ага
Джинић
пушта
густе
димове
и
натуштено
гледа
у
страну
.
—
Шта
ћеш
?
—
запита
Рупића
набусито
,
пошто
га
је
оставио
да
подуже
чека
.
—
Невоља
,
честити
ага
!
—
одговори
Рупић
понизно
.
—
Дођох
,
да
молим
и
преклињем
;
да
нам
помогнеш
.
—
Јами
то
!
—
одговори
Джинић
.
—
Ја
сам
се
досле
хвалио
и
тобом
и
рајом
у
мојој
субашији
,
па
ето
шта
сам
дочекао
,
да
мутесарифова
човека
убијете
и
да
отмете
робињу
.
—
Аман
,
ага
,
није
раја
крива
;
та
ти
нас
знаш
у
главу
свакога
.
—
Машалах
,
кнеже
,
машалах
!
—
одговори
субаша
,
посматрајући
нешто
лукавим
погледом
у
човека
,
који
се
чисто
савијаше
под
теретом
овакога
пријема
.
—
И
ти
велиш
,
да
раја
није
крива
?
А
ја
ти
опет
велим
,
да
ни
хајдуци
нису
,
јер
их
,
ево
,
нема
.
Па
ко
је
,
онда
,
крив
?
Ја
или
ти
?
—
Ни
ти
ни
ја
,
добри
ага
!
—
одговори
Рупић
.
—
И
веруј
ми
,
кад
бих
само
дознао
ко
је
убио
Рама
,
ноктима
бих
га
рашчупао
!
—
Па
хоћеш
да
ти
ја
кажем
ко
је
?
Рупић
кришом
погледа
у
агу
,
а
језива
хладноћа
промиле
му
уз
леђа
,
кад
опази
како
му
се
приковао
у
само
чело
онај
мрачан
поглед
субашиних
очију
.
—
Чу
ли
,
шта
велим
?
—
Чух
,
честити
ага
,
—
одговори
овај
.
—
Ех
,
бива
,
нико
други
него
она
подмуклица
тамо
.
—
Хаџи-
Ђера
?
!
—
заплете
Рупић
,
а
соба
му
се
започе
окретати
на
помисао
,
да
је
субаша
можда
све
дознао
.
—
Тај
пас
!
—
одговори
Джинић
и
срдито
устаде
.
—
Нико
други
него
он
,
јер
он
је
једини
знао
,
камо
ће
Шаћир
и
Рамо
,
па
је
нашао
хрсуза
,
који
ће
то
учинити
.
Сад
сам
пропао
!
—
помисли
Рупић
,
а
у
лицу
пожуте
као
восак
.
—
Ето
,
тај
ће
вас
све
упропастити
.
Због
тога
калуђера
плаћате
глобе
,
па
,
бива
,
ако
овако
устраје
,
и
главама
ћете
плаћати
.
—
Па
што
га
трпиш
,
ага
?
—
рече
полугласно
Рупић
,
тек
да
га
увери
,
колико
му
је
веран
и
како
ни
сам
не
мари
за
онога
кога
субаша
мрзи
.
—
Што
трпим
?
А
да
га
одведем
на
Рудник
,
заграјала
би
раја
као
вране
на
орла
.
Гледате
у
тога
крмка
као
у
светињу
,
а
не
знате
,
да
ћете
листом
због
њега
страдати
.
Крупним
корацима
ходао
је
ага
Джинић
по
одаји
,
а
Рупић
је
још
онако
исто
стојао
уз
врата
и
кришом
пратио
сваки
израз
његова
лица
.
—
Хоћете
да
вам
Турци
буду
добри
,
а
овамо
пуните
горе
хајдуцима
и
купите
се
по
манастирима
,
где
вам
онаки
крмци
,
као
овај
Хаџи-Ђера
и
онај
Хаџи-Рувим
из
Боговађе
,
причају
којешта
,
што
ће
вам
најпосле
пресести
.
—
Откако
сам
ја
кнез
,
ага
,
—
усуди
се
Рупић
,
—
у
Моравцима
нико
не
слуша
Хаџију
.
Джинић
у
један
мах
стаде
пред
Рупића
.
—
Хоћеш
да
вам
скинем
глобу
с
врата
?
—
Аман
!
—
узвикну
Рипић
и
још
се
дубље
сави
.
—
Добро
,
али
и
ти
мораш
нешто
урадити
.
Хоћу
да
пазиш
и
да
ми
редом
побројиш
све
оне
,
којима
Ђера
одлази
и
који
њему
долазе
.
—
Хоћу
,
ага
!
—
Па
онда
,
да
ми
најдаље
за
десетину
дана
разабереш
где
је
Смиља
.
—
Хоћу
,
честити
ага
!
—
одговори
Рупић
понизно
.
—
Само
нас
курталиши
ове
беде
.
—
А
Станојка
?
!
—
запита
ага
ненадно
и
оштро
погледа
,
да
му
не
умакне
ни
један
израз
Рупићева
лица
.
Рупића
такну
ово
питање
.
Он
се
,
додуше
,
већ
измирио
с
помишљу
,
да
је
и
његова
снаха
то
исто
што
и
остале
рудничке
младице
и
девојке
,
али
је
бар
хтео
да
се
чини
свему
невешт
,
као
и
да
не
види
.
Зато
се
чисто
збуни
и
обори
очи
земљи
.
—
Она
баш
хоће
да
иде
на
Рудник
као
и
остале
.
Рупић
га
зачуђено
погледа
.
—
А
ја
сам
хтео
да
је
и
овога
пута
сачувам
,
да
не
иде
тамо
.
—
То
би
ме
,
ага
,
баш
избавило
бруке
,
—
одговори
Рупић
,
муцајући
од
стида
.
—
Ама
,
она
сама
хоће
па
Рудник
!
Рупић
се
убезекну
.
Сад
баш
није
разумео
ништа
од
свега
,
те
се
тако
све
више
збуњивао
.
—
Где
је
!
—
запита
ага
по
кратком
ћутању
.
—
Ако
ти
,
ага
,
не
знаш
,
ја
ћу
ти
још
мање
знати
.
Како
је
синоћ
отишла
теби
,
још
се
није
вратила
.
Джинић
га
погледа
сумњиво
.
—
Море
,
Рупићу
,
пази
шта
говориш
!
—
Не
знам
,
ага
,
среће
ми
!
—
Да
је
није
Милоје
вратио
?
—
Милоја
нема
у
селу
од
јуче
.
Пратио
сам
га
у
Зворник
,
да
покупује
нешто
стоке
.
Джинић
одмахну
главом
и
замисли
се
.
—
Е
,
кнеже
,
тако
не
може
остати
.
Станојка
је
твоје
чељаде
,
и
ти
мораш
знати
где
је
!
—
Ама
,
она
је
синоћ
амо
пошла
,
—
одговори
Рупић
.
—
Видео
сам
је
,
кад
је
дошла
до
онога
избрешка
,
па
...
.
Овде
запе
пред
неком
мишљу
,
која
му
сукну
кроз
главу
.
—
Па
?
—
запита
ага
,
а
једнако
га
мери
оним
погледом
.
—
Нигде
није
могла
отићи
мањ
у
манастир
.
—
Хаџи-Ђери
?
—
Ја
!
Њему
све
жене
трче
,
кад
их
ма
шта
уплаши
,
па
,
бој
се
,
и
она
је
тамо
отишла
.
—
Дина
ми
,
скупо
ће
ми
платити
,
ако
је
он
прикрио
.
Иди
из
ових
стопа
и
сазнај
.
Рупић
чисто
отхукну
,
кад
се
нађе
на
оној
чистини
пред
ханом
.
Радовао
се
што
је
успео
,
да
бар
за
неко
време
отклони
глобу
од
села
,
а
осим
тога
и
зато
,
што
му
се
указала
прилика
,
да
још
више
Гагићима
напакости
.
У
силној
мржњи
према
овима
није
било
ничега
,
чега
се
не
би
латио
,
само
да
њима
нахуди
.
Ногу
пред
ногу
ишао
је
манастиру
,
размишљајући
,
с
које
стране
да
започне
.
Њему
,
истина
,
није
ни
мало
било
пријатно
,
да
своју
снаху
сам
предаје
Турчину
,
и
он
би
се
,
нема
сумње
,
радовао
,
што
се
склонила
,
да
нешто
није
Милоје
оним
убиством
и
себе
и
њега
увалио
у
велику
несрећу
:
јер
ако
се
ма
кад
прокљуви
,
ко
би
га
онда
заклонио
од
турске
освете
,
ако
не
ага
Джинић
,
коме
оволике
жртве
приноси
.
—
Најпосле
,
—
мислио
је
успут
,
—
и
шта
је
она
мени
сад
?
Умре
кумче
,
растури
се
кумство
!
Милана
нема
више
,
а
она
се
није
зародила
.
Остала
туђа
кост
.
Ето
,
да
се
нешто
преуда
,
онда
ми
не
би
била
баш
ништа
,
ни
род
ни
помози
Бог
.
А
ово
правдање
помагало
му
је
,
да
разгони
оно
мучаљиво
расположење
,
што
га
је
осећао
,
докле
је
Джинић
о
њојзи
говорио
.
Међутим
,
докле
је
Рупић
,
у
беуту
страха
,
обећавао
Джинићу
све
,
што
је
овај
захтевао
,
стара
Гагићка
је
успут
јецала
и
грабила
по
снегу
једва
утрвеним
крчеником
.
Скоро
обневидела
од
суза
,
застала
би
по
који
пут
,
да
отаре
очи
и
отхукне
:
па
да
у
срећан
час
не
чу
за
собом
неколико
гласова
,
који
јој
неколико
пута
викнуше
:
„
С
пута
!
С
пута
!
“
—
би
је
погазили
бујни
хатови
,
који
у
оштру
касу
летеше
за
њом
,
носећи
на
себи
гомилу
рудничких
Турака
.
Она
се
трже
на
оштре
усклике
и
потрча
у
страну
,
па
се
саплете
и
паде
у
снег
,
а
у
томе
часу
као
вихор
пролете
Шаћир
са
осталим
хатлијама
.
Тек
кад
и
последњи
замаче
,
старица
се
с
муком
диже
из
снега
и
сави
манастиру
.
Тамо
је
затекла
Хаџи-
Ђеру
с
Павлом
и
Ђуром
,
који
су
само
очекивали
да
руднички
Турци
оду
из
села
,
па
да
и
они
крену
у
Зеоке
,
кнезу
Станоју
.
Кад
Ђера
угледа
Гагићку
онако
сломљену
и
узрујану
,
скочи
да
је
прихвати
.
А
већ
је
настао
крајњи
тренутак
.
Под
тешким
утисцима
,
с
којих
је
изгледала
као
смрвљена
,
једва
је
дотетурала
довде
,
а
кад
је
већ
стигла
мети
,
снага
је
издаде
,
те
се
умало
не
сруши
.
—
За
име
Божје
,
откуда
ти
овде
,
снахо
?
—
Помажи
,
духовниче
,
по
Богу
да
си
отац
!
—
Шта
је
?
—
запита
Ђера
,
па
је
приведе
огњишту
и
спусти
на
столичицу
.
—
Убиће
га
!
—
јаукну
старица
.
—
Кога
?
Гагићка
бризну
у
плач
и
заниха
главом
.
—
Јаох
,
Јоване
,
јаох
,
кућо
материна
!
Хаџи-Ђери
стадоше
очи
па
овај
јаук
.
—
Ама
шта
је
?
—
Куку
мени
,
сињој
кукавици
!
—јецала
је
једнако
старица
.
—
Прибери
се
,
снахо
,
па
нам
по
реду
испричај
,
шта
се
догодило
.
Кад
одоле
првој
навали
туге
,
исприча
кроза
сузе
,
како
је
Шаћир
послао
по
њу
,
да
је
доведу
амо
.
Па
је
онда
захтевао
,
да
му
ода
где
је
Смиља
;
казао
јој
,
да
му
је
мора
одати
,
јер
он
хоће
да
је
потурчи
и
да
се
њом
ожени
.
Оставио
јој
је
пет
дана
,
па
ако
му
дотле
или
не
доведе
Смиљу
или
не
ода
где
је
,
он
ће
јој
обесити
сина
на
Азни
,
а
Смиљу
ће
ипак
пронаћи
,
па
макар
претурио
све
дрвље
и
камење
.
—
А
ти
,
јадна
не
била
?
—
узвикну
запрепашћено
игуман
.
—
Да
ниси
одала
?
—
Јаох
,
нисам
!
—
уздахну
старица
.
—
Али
,
ако
не
курталишем
Јована
,
онда
...
.
Старица
не
изговори
последње
речи
;
сузе
је
загушише
,
те
сакри
лице
шакама
и
нагло
зајеца
.
Као
муњом
ошинут
стајао
је
Хаџи-Ђера
и
заципљено
гледао
у
прецеђено
лице
очајне
мајке
.
Оно
„
онда
“
скаменило
је
сваку
помисао
у
њему
;
а
што
је
дуже
посматрао
ово
клонуло
лице
,
све
га
је
већа
страва
подилазила
,
јер
је
јасно
опажао
,
да
ова
жена
нема
ни
толико
снаге
да
се
прибере
,
а
камо
ли
да
не
учини
и
оно
најгоре
,
само
да
сачува
го
живот
невина
сина
.
У
овом
тешком
часу
њему
искрсну
пред
очи
све
,
што
га
је
дан
и
ноћ
гризло
.
Досада
је
гледао
,
како
дахијски
Турци
глобе
и
срамоте
рају
,
а
он
јој
није
могао
помоћи
,
па
је
видео
,
како
се
,
баш
око
његове
цркве
,
села
међу
собом
крве
и
гложе
,
а
није
био
у
стању
да
их
као
браћу
измири
:
али
ово
што
сад
мора
гледати
,
то
је
надмашило
све
!
Из
недара
овога
храма
хоће
да
силом
извуку
једну
жртву
,
да
је
потурче
,
да
јој
душу
упропасте
.
Као
оловна
крупица
поче
га
притискивати
тешко
очајање
,
а
грло
му
се
стеже
,
те
у
један
мах
не
мога
прословити
ни
речице
.
Шта
сад
да
ради
?
Хоће
ли
,
као
и
досле
,
само
немоћно
тужити
,
и
хоће
ли
смети
у
будуће
прихватити
рукама
за
свету
тајну
,
и
то
оним
истим
рукама
,
које
нису
могле
да
сачувају
невину
душу
,
да
не
пропадне
?
Хоће
ли
и
после
тога
одговорити
Ђорђу
као
синоћ
?
—
Не
,
не
!
—
викну
одлучним
гласом
,
а
у
исти
мах
осети
,
како
се
у
дубини
душе
проломи
онај
тешки
облак
,
што
га
је
до
мало
час
гушио
.
—
Прибери
се
,
снахо
!
За
пет
дана
може
се
много
што
шта
окренути
.
Захвалимо
се
Милостивоме
,
што
нам
је
дао
времена
.
—
Ох
,
мени
несрећници
!
Ко
сме
сачекати
пет
дана
?
—
врисну
поново
Гагићка
.
Игуман
страховито
плану
.
—
Оди
овамо
!
—
узвикну
,
а
очи
му
севнуше
муњевитим
пламом
.
—
Оди
овамо
!
Па
је
готово
довуче
до
кута
,
где
трепери
кандило
над
почађалом
иконом
.
Зграби
са
стола
крстић
од
кипариса
,
опточен
сребрним
жицама
,
и
диже
га
према
њој
.
Забезекнута
старица
овим
ненадним
покретом
,
збуњено
је
гледала
у
лице
игуманово
,
које
у
плахом
узбуђењу
дрхташе
.
—
Заклињем
те
!
—
узвикну
силним
гласом
,
који
јој
одјекну
у
ушима
као
глас
ненадне
олује
.
—
Заклињем
те
знаменијем
часнога
крста
и
овога
и
онога
света
,
не
одаји
кћери
,
не
губи
душе
!
Јер
одаш
ли
њу
,
ти
си
издала
-
Христа
Спаса
,
издала
си
душу
своју
и
своје
деце
сотони
,
и
ти
ћеш
се
у
љутим
мукама
и
горком
уздисању
савијати
,
али
ће
се
срце
Божје
оглушити
о
тебе
,
као
што
си
се
и
ти
оглушила
о
њега
,
а
двери
небесне
биће
затворене
за
тебе
.
Бићеш
проклета
,
три
пут
проклета
!
Необична
страва
заталаса
старичино
срце
,
слушајући
клетву
,
што
се
,
као
громовити
пролом
,
разлегала
са
игуманових
усана
.
Павле
и
Ђура
устали
,
снимили
фесове
и
скрушено
ником
поникли
.
Гагићка
запањено
гледа
то
у
плаховите
очи
игуманове
,
то
у
свето
распеће
,
по
чијем
оптоку
светлуцају
тајанствени
зраци
бледа
жишка
.
—
Целуј
!
—
узвикну
игуман
,
а
глас
му
зазвони
као
глас
вапијућега
с
Витаваре
.
Старица
се
не
маче
.
Скамењена
и
запрепашћена
,
она
само
гледа
у
игумана
,
који
јој
у
овоме
часу
дође
сасвим
друкчији
,
не
као
увек
,
већ
као
човек
са
онога
света
.
—
Целуј
Господа
!
—
понови
игуман
.
Старица
задрхта
...
У
души
јој
се
поче
потајно
разведравати
,
а
што
је
више
гледала
у
оне
резотине
,
које
означаваху
лице
Распетога
,
то
се
разведравање
све
већма
бистрило
!
Срце
јој
затрепта
,
као
кад
осети
,
да
му
долази
жељно
ишчекивани
;
по
њему
се
разли
материнска
благост
и
мекота
,
она
се
смерно
прекрсти
,
дубоко
поклони
и
целива
.
—
Тако
ти
Бог
помогао
и
овога
и
онога
света
,
-
како
ни
ти
ни
твоја
кћи
не
издале
име
Христово
!
—
Амин
!
—
одговорише
Павле
и
Ђура
,
па
се
и
они
прекрстише
и
дубоко
поклонише
пред
светим
знамењем
и
Хаџијом
.
А
у
томе
часу
осети
Гагићка
,
као
да
је
невидовна
сила
прикова
за
оно
знамење
,
а
у
исти
мах
као
да
је
,
са
онога
крста
,
озари
чудан
зрачак
,
који
је
обасја
надом
на
спасење
и
окрепи
,
да
своју
и
кћерину
душу
сачува
од
вечне
пропасти
.
Усне
јој
почеше
шапутати
молитву
,
а
онда
,
још
плачна
,
али
тек
прибрана
и
охрабрена
,
приступи
игумановој
руци
,
те
је
целива
.
Споља
се
зачу
тихо
куцање
,
а
одмах
за
тим
отворише
се
и
врата
,
на
која
се
појави
Рупић
.
Он
је
дошао
пред
ћелију
баш
онда
,
кад
је
игуман
стао
да
заклиње
Гагићку
,
те
тако
је
могао
реч
по
реч
разабрати
,
а
да
и
не
приклања
ухо
вратима
.
Хаџи-Ђера
се
намргоди
,
кад
га
угледа
,
али
се
у
мах
прибра
,
положи
крст
на
своје
место
и
питајући
погледа
у
Рунића
.
—
Помози
Бог
,
хаџи-
духовниче
!
—
рече
Рупић
и
приђе
руци
.
—
Бог
помогао
,
кнеже
!
А
откуда
ти
?
—
Ето
,
од
аге
Джинића
.
—
Па
?
—
Дођох
,
да
те
замолим
,
да
оном
моме
несрећнику
поручиш
,
да
не
долази
још
за
који
дан
,
док
ова
ствар
,
колико
толико
,
не
легне
.
—
Хоћу
,
Рупићу
!
—
одговори
Ђера
.
—
Па
како
би
?
Зар
не
пострада
?
—
Па
,
да
ви’ш
,
и
није
најбоље
,
али
,
хвала
Богу
,
кад
није
и
горе
.
Наредили
су
глобу
.
—
Сви
ћемо
потеглити
,
али
смо
бар
две
хришћанске
главе
спасли
.
За
то
време
Рупић
је
испод
очију
премерио
оба
путника
,
па
,
ма
да
их
је
познао
,
ипак
се
чинио
невешт
.
—
А
синоћ
је
била
и
моја
Станојка
до
тебе
?
—
рече
нешто
несталним
гласом
.
—
Била
,
кнеже
,
—
одговори
игуман
.
—
Па
,
ето
,
дођох
,
да
те
припитам
где
је
?
Игуман
га
погледа
сумњиво
.
—
Ваља
јој
се
вратити
,
—
додаде
Рупић
,
збуњен
овим
погледом
.
—
Махни
се
,
кнеже
,
залудна
посла
!
—
одговори
игуман
одсечно
.
—
Нити
ће
се
она
вратити
,
нити
ћу
ти
рећи
где
је
!
—
Зашто
?
—
запита
Рупић
и
погледа
мрко
у
игумана
.
—
Ти
то
знаш
врло
добро
,
—
одговори
игуман
,
који
је
приковао
прозирући
поглед
у
Рупића
,
—
па
зар
да
ти
понављам
?
Рупић
се
сплео
на
овај
одговор
,
те
не
умеде
ни
беле
прословити
.
Осећао
је
неприличност
свога
посла
,
ма
да
је
врло
јасно
схватао
да
то
мора
радити
,
ако
не
жели
да
се
на
њега
изузме
ага
,
који
ће
му
кад
тад
ваљати
.
А
осим
тога
и
ова
двојица
,
па
и
Гагићка
,
коју
би
у
капи
воде
попио
,
кад
би
могао
,
збуњивали
су
га
својим
присуством
.
Гледао
је
што
пре
да
оде
,
само
да
се
уклони
од
унакрсних
погледа
,
што
га
премераваху
.
—
Па
,
оче
духовниче
,
ја
идем
,
али
ето
ме
сутра
до
тебе
,
—
одговори
сплетено
и
,
без
збогом
,
изиђе
из
ћелије
.
Изненадни
Рупићев
долазак
узнемирио
је
игумана
.
Па
и
ако
није
ни
слутио
,
да
је
Рупић
дошао
амо
по
субашиној
жељи
,
те
да
пропита
о
Станојци
,
није
хтео
да
се
поверава
томе
човеку
,
за
кога
је
знао
,
да
би
у
најмањој
неприлици
одао
и
рођенијега
,
а
камо
ли
снаху
,
коју
ништа
више
не
веже
за
његову
родбину
и
која
ће
,
данас
сутра
,
из
куће
сасвим
отићи
.
И
он
се
врло
брзо
уверио
о
истини
ове
слутње
.
Чим
је
Рупић
отишао
,
Павле
и
Ђура
почеше
се
оправљати
да
путују
.
Хаџи-
Ђера
је
био
толико
обазрив
,
те
им
не
даде
да
иду
друмом
крчеником
,
већ
их
проведе
кроз
манастирски
забран
,
а
онда
се
почеше
пети
уз
густу
гору
,
што
се
над
манастиром
уздиже
.
Успут
су
ова
тројица
ћутали
.
Хаџи-Ђера
је
претурао
мучне
мисли
.
Очевидно
је
био
још
под
утисцима
онога
изненађења
,
што
му
Гагићка
донесе
.
Тек
кад
стигоше
у
врх
горе
,
одакле
ће
се
спустити
у
долину
,
стадоше
оба
путника
,
да
се
са
игуманом
опросте
.
—
Праштај
,
оче
духовниче
,
и
хвала
ти
на
хлебу
и
соли
.
—
Богу
хвала
,
браћо
,
и
срећан
вам
пут
!
—
одговори
игуман
и
пољуби
се
с
њима
.
—
Поздравите
ми
Ђорђа
и
Катића
и
реците
,
нека
се
,
у
име
Бога
,
спремају
.
Овако
се
више
не
може
!
Ја
ћу
се
до
пролећа
трудити
да
измирим
своје
,
а
чим
ослави
пролеће
,
ето
им
и
мене
,
па
било
с
народом
или
сама
.
—
Евала
ти
,
оче
игумане
!
—
кликнуше
путници
,
скидоше
фесове
и
,
пуни
радости
,
целиваше
га
у
руку
.
Он
их
благослови
и
оста
на
овоме
месту
,
све
докле
се
ови
,
силазећи
низ
гору
,
не
изгубише
између
густих
грмова
.
Нема
тишина
разастирала
се
у
врх
горе
,
где
је
стајао
усамљен
калуђер
и
замишљено
гледао
пред
собом
.
После
Шаћиреве
намере
да
потурчи
Смиљу
,
он
је
био
на
чисто
,
да
нема
више
смисла
чекати
и
трпети
.
Али
и
ако
је
,
у
овоме
часу
,
прешо
на
очајан
покушај
,
он
је
ипак
опажао
све
тешкоће
,
које
ће
га
,
од
данас
,
на
овоме
путу
пратити
.
Замишљени
поглед
лутао
је
кроз
неку
сумаглицу
нејасних
мисли
,
међу
којима
се
,
као
рудничке
планине
,
истицаху
препреке
,
које
ће
му
тек
одсада
сметати
да
изврши
оно
,
на
што
је
у
једноме
часу
очајања
прегнуо
.
Тамо
на
источној
страни
угледа
како
се
,
над
њим
високо
,
као
нема
хаветиња
,
уздиже
мрачна
и
суморна
рудничка
тврђава
.
Њезина
каменита
плећа
умотавају
се
у
тмасте
облаке
,
што
се
одозго
надвијају
,
а
с
високих
бедема
зјапе
топовска
грла
,
као
расклопљене
чељусти
,
што
само
очекују
да
жртва
наиђе
,
па
да
одједном
загрме
и
бљуну
ватрени
потоп
на
дрске
груди
што
им
се
примичу
.
И
ту
непомичну
тврђаву
ваља
му
разорити
,
њему
,
слабу
и
немоћну
калуђеру
,
који
није
у
стању
ни
да
измири
неколико
завађених
сељака
,
а
камо
ли
да
их
на
такво
дело
поведе
.
Па
још
су
чим
и
како
?
Зар
голим
грудима
и
празним
шакама
?
Та
у
овоме
народу
Бог
зна
да
ли
и
десети
има
по
који
кубурњак
,
па
зар
с
тим
противу
оних
бедема
?
Лака
дрхтавица
потресе
га
мало
и
он
дубоко
уздахну
.
Усамљен
и
брижан
стајао
је
уврх
горе
,
као
на
мучној
распутици
.
Ма
којој
се
страни
окренуо
,
свуда
је
видео
муке
и
немоћ
.
Он
,
до
душе
,
није
ни
помишљао
да
остави
ствар
и
да
мирно
гледа
,
како
се
дан
из
дан
губи
образ
и
вера
:
али
да
поведе
го
народ
на
ове
зидове
,
што
се
као
камени
џинови
у
облаке
дижу
,
значило
је
толико
исто
,
колико
и
скочити
везаних
руку
у
вртлоге
бујице
.
—
Господе
,
граде
мој
!
—
узвикну
калуђер
и
погледа
у
небо
.
—
Ти
бдиш
и
видиш
,
у
тебе
се
узда
душа
моја
,
победо
моја
!
А
у
томе
часу
лак
ветрић
зашуме
,
и
зашушта
снежно
грање
,
као
тајанствени
шапат
,
и
тај
шум
разли
се
и
расу
око
њега
,
па
докле
се
разливао
,
грање
се
нихало
и
прегибало
,
а
њему
се
учини
,
као
да
му
шапуће
:
„
Он
је
победа
твоја
,
град
твој
!
“
Игуман
се
побожно
прекрсти
,
па
лагано
,
ногу
пред
ногу
,
поче
силазити
с
горе
,
на
којој
му
се
чињаше
да
је
осетио
и
примио
завет
Вишњега
.
—
Само
да
ми
је
,
да
Рупића
освестим
или
да
Моравчане
од
њега
отргнем
,
а
остало
би
ми
већ
било
лакше
.
Тако
је
мислио
приближујући
се
на
домак
манастиру
.
Али
како
је
врло
добро
познавао
Рупићеву
мржњу
према
Гагићима
и
његово
држање
са
субашом
,
то
је
и
сам
увиђао
,
да
ће
му
све
лакше
за
руком
поћи
,
него
ли
да
ово
чудо
изврши
.
Али
ипак
се
тврдо
решио
,
да
прво
с
њим
покуша
.
Данас
или
сутра
учиниће
све
што
може
,
да
га
с
Гагићима
измири
;
па
,
ако
у
томе
успе
,
онда
ће
с
њим
пред
Сали
-агу
.
Гагић
није
Турцима
ништа
скривио
,
па
кад
нема
тужиоца
,
он
ће
га
зацело
пустити
.
Бар
тако
су
Турци
увек
радили
,
кад
се
раја
међу
собом
клала
.
Нема
ли
тужиоца
,
нема
ни
кривца
.
Стару
Гагићку
задржао
је
игуман
,
да
остане
да
руча
.
И
ако
је
тврдо
веровао
,
да
неће
смети
у
наточ
његовој
клетви
учинити
ништа
непромишљено
,
ипак
је
не
хте
пустити
,
докле
се
не
увери
да
се
од
оног
потреса
довољно
примирила
.
О
самоме
ручку
,
кад
је
игуман
ушао
у
цркву
,
да
очита
Подневну
,
приступи
духовник
и
рече
,
да
му
је
Милојева
мати
,
Анђа
,
поручила
,
да
одмах
дође
њојзи
.
По
свршеној
молитви
оде
игуман
у
село
.
Баба
Анђа
га
је
дочекала
код
огњишта
у
кући
.
Од
синоћне
ватруштине
била
је
у
лицу
сва
као
испијена
,
али
тек
ватра
је
прошла
,
и
сад
јој
је
било
много
боље
.
Кад
игуман
ступи
на
праг
,
она
уста
,
поклони
се
смерно
и
приступи
му
руци
.
—
Благослови
,
оче
!
—
Бог
благословио
!
—
одговори
игуман
.
—
А
где
је
кнез
?
—
Изволевај
,
оче
игумане
!
—
одговори
Анђа
и
примаче
му
троножицу
,
да
седне
.
—
Па
,
ти
си
ме
звала
нешто
?
—
рече
Ђера
седајући
.
—
Прости
!
—
одговори
ова
.
—
Слаба
сам
,
а
и
кућа
би
ми
остала
сама
,
те
не
могах
сићи
до
манастира
,
а
ваљало
је
да
ти
кажем
.
Онај
мој
ојађени
брат
причао
ми
је
све
,
шта
је
тамо
било
.
Субаша
му
је
наредио
,
да
нађе
пошто
пото
Смиљу
и
Станојку
;
а
он
,
вели
,
то
мора
учинити
села
ради
,
да
га
спасе
глобе
.
—
А
ти
му
ниси
казала
где
је
?
—
Не
дао
Бог
,
оче
;
али
,
бој
се
,
он
је
сазнао
од
кума
Мратића
.
—
Откуда
Мратић
зна
?
—
запита
игуман
и
зачуђено
погледа
у
Анђу
.
—
Не
знам
;
тек
сам
чула
,
кад
су
се
баш
овде
дошаптавали
!
Ја
сам
била
у
вајату
.
Шапутали
су
нешто
дуго
,
па
тек
чух
,
како
Мратић
спомену
Гукош
.
Мене
подиђоше
мравци
,
те
ослушнух
боље
и
дочух
,
како
му
вели
:
„
Био
је
у
Гукошу
,
баш
кад
је
хаџи-
духовник
доведе
“
.
—
Наопако
!
—
викну
игуман
и
скочи
пренеражено
.
—
Па
онда
?
—
Онда
поседеше
још
мало
,
обредише
се
два
три
ред
ракијом
,
па
отидоше
некуд
.
Да
сам
имала
кога
,
то
бих
ти
јавила
одмах
,
а
овако
морала
сам
до
мало
час
чекати
.
Ђери
се
окрете
кућа
.
Шта
сад
да
ради
?
Ако
је
Рупић
јавио
субаши
,
овај
је
до
сада
већ
послао
људе
,
да
је
доведу
,
и
он
је
више
не
може
избавити
.
—
Зло
,
Анђо
,
зло
!
—
рече
замишљено
игуман
.
—
Тај
ће
нас
човек
најпосле
све
упропастити
.
Анђа
не
одговори
ништа
;
она
је
само
ћутала
и
забринуто
нихала
главом
.
Споља
се
зачу
шкрипа
по
пртини
.
—
То
је
!
—
рече
Анђа
и
погледа
на
врата
,
која
лагано
шкљоцнуше
.
На
самом
прагу
Рупић
заста
,
а
преко
лица
му
пређе
непријатан
израз
досаде
,
кад
уз
огњиште
угледа
и
Хаџи-
Ђеру
.
Игуман
је
приковао
поглед
у
његове
очи
,
па
га
не
миче
,
те
тако
се
Рупић
мало
збуни
.
Није
марио
овај
задубљени
поглед
,
који
чисто
до
савести
продире
.
—
Помози
вам
Бог
!
—
рече
улазећи
,
а
и
не
гледа
у
игумана
.
Игуман
не
одговара
,
већ
га
само
мери
оним
погледом
.
Рупић
оде
куту
да
остави
штап
,
али
онај
поглед
што
га
је
прожизао
кроз
чело
сад
је
осећао
,
као
да
му
се
у
потиљак
приковао
.
Непријатно
осећање
чисто
га
је
гушило
,
и
он
се
одједном
окрете
калуђеру
,
па
и
сам
управи
поглед
у
његове
очи
,
спреман
да
до
краја
издржи
.
—
А
откуда
ти
,
оче
игумане
?
—
Где
си
био
?
—
запита
Хаџи-Ђера
,
место
одговора
,
а
не
скида
погледа
с
њега
.
—
Па
...
.
тамо
!
—
одговори
Рупић
немарно
,
извади
нож
и
поче
из
луле
истресати
слепљени
пепео
.
—
И
одао
?
—
Кога
?
—
Рупићу
!
—
поче
игуман
тихим
,
али
одлучним
гласом
,
а
прекоран
поглед
не
миче
с
његова
лица
.
Истину
ми
реци
,
шта
си
казао
субаши
?
—
Ништа
!
—
Не
лажи
,
Рупићу
,
казао
си
!
—
рече
игуман
,
а
очи
му
гневно
севнуше
.
Рупића
као
да
удари
летка
на
ове
речи
.
—
Ја
лажем
,
хаџи-
духовниче
?
—
упита
,
а
исколаченим
очима
мери
игумана
.
—
Лажеш
,
Рупићу
!
Као
да
се
све
у
њему
на
један
мах
скаменило
,
тако
је
стајао
и
разјапљених
вилица
бленуо
у
игумана
.
Али
док
му
је
спољашност
тако
изгледала
,
дотле
се
у
његовој
унутрашњости
ускомешало
и
пенушило
;
чинило
му
се
,
да
ће
га
загушити
навала
мржње
,
која
у
овоме
часу
обузе
цело
његово
биће
.
—
Е
,
чуј
ме
,
оче
игумане
,
—
простења
загушеним
гласом
,
—
доста
је
,
вала
,
и
твога
!
Досада
сам
трпео
,
али
да
знаш
е
одсада
више
нећу
!
Дошао
си
ми
довде
!
—
узвикну
Рупић
и
превуче
шаком
преко
грла
.
—
А
мислиш
ти
да
нисам
чуо
,
како
си
ону
несрећницу
заклињао
,
да
не
одаје
кћери
?
Па
мислиш
да
нисам
познао
оног
хајдука
Павла
,
што
се
начинио
слепчовођа
,
па
крстари
по
селима
,
да
нас
с
Турцима
закрви
?
Намешташ
ми
дете
у
заседу
,
да
убије
муселимова
човека
,
навлачиш
на
село
глобе
и
невоље
,
мириш
ми
нећака
с
највећим
крвником
,
па
онда
ме
још
у
мојој
рођеној
кући
дочекујеш
таквим
речима
.
Е
,
нећу
,
славе
ми
!
Да
знам
да
ћу
овога
стика
погинути
,
нећу
да
трпим
више
!
Или
ћу
кнезовати
како
се
кнезује
,
или
нећу
никако
!
Он
се
гневно
удари
песницом
у
груди
,
да
чисто
зазвеча
:
лице
му
зацрвене
,
а
на
очи
му
подиђе
крв
,
те
је
изгледао
као
помахнитао
.
Игуман
се
горко
насмеши
.
—
И
сад
,
Рупићу
,
да
сачуваш
село
од
глобе
,
ти
си
своју
снаху
...
—
Какву
снаху
?
—
викну
Рупић
презриво
.
—
Умре
кумче
,
растури
се
кумство
!
—
Несрећниче
!
—
плану
Хаџи-
Ђера
,
који
до
овога
часа
савлађиваше
гнев
.
—
Тешко
теби
,
ако
си
је
одао
!
—
Шта
велиш
?
!
—
запита
Рупић
јачим
гласом
,
као
да
није
чуо
.
—
Свет
ће
те
пљувати
!
—
Ваљда
они
што
им
чељад
не
избија
из
Сали
-агина
кола
!
—
одговори
Рупић
с
подсмехом
.
—
Хајде
,
хајде
!
Не
знам
,
хоће
ли
те
ага
Джинић
наградити
,
али
не
смећи
с
ума
,
да
ће
ти
се
ма
ко
одужити
за
твоје
улизивање
.
—
Ко
се
улизује
?
—
унесе
се
Рупић
игуману
у
очи
.
Хаџи-
Ђера
га
само
мрко
погледа
,
те
Рупић
нехотице
устукну
.
Овај
чудновати
,
дубоки
поглед
,
што
прозире
у
дно
душе
и
збуњује
,
учинио
је
и
овога
пута
своје
.
Хаџи-
Ђера
,
без
и
једне
речи
,
изађе
из
куће
,
па
се
лаганим
корацима
упути
у
манастир
.
—
И
ето
,
где
човек
душу
изгуби
!
Заплете
се
,
као
нико
његов
,
у
сатанине
замке
!
—
шапутао
је
Хаџи-Ђера
,
па
,
што
је
даље
одмицао
,
све
је
журније
ишао
.
Знао
је
он
,
да
Турцима
не
треба
много
,
па
да
учине
и
најужасније
недело
,
а
већ
ово
што
је
склонио
две
женске
главе
,
што
је
заклињао
стару
Гагићку
,
да
не
ода
кћери
,
и
што
је
под
свој
кров
примио
хајдука
,
кога
Турци
на
све
стране
вијају
,
то
је
било
и
сувише
,
да
га
сасвим
упропасти
.
И
шта
сад
да
ради
?
Разговор
с
Рупићем
показао
је
само
,
колико
је
широк
јаз
између
њих
двојице
,
и
он
се
не
само
није
смео
надати
више
,
да
ће
га
икако
освестити
,
обрлатити
,
него
му
је
још
ваљало
хвалити
Господа
,
ако
га
овај
на
миру
остави
.
Па
баш
и
да
га
остави
,
зар
ће
моћи
што
међу
овим
сељацима
,
којима
је
Рупић
све
и
сва
,
једина
и
последња
узданица
,
да
их
сачува
од
наметнуте
глобе
.
—
Е
,
мој
Ђорђе
,
жалосно
сам
ти
ја
уздање
у
овом
народу
!
—
уздахну
игуман
,
улазећи
у
манастирско
двориште
.
Неко
необично
осећање
,
као
потајна
слутња
,
обузе
га
,
када
се
нађе
сам
у
овом
пустом
дворишту
,
где
се
ни
жива
душа
не
чује
.
Високи
крстови
,
што
су
се
за
црквом
расули
на
све
стране
,
са
снежним
хумкама
и
привешеним
убрусима
,
што
се
с
крстова
сетно
нихају
,
као
да
га
немо
и
с
чуђењем
гледају
.
У
самој
ствари
све
ово
што
сада
види
,
и
ту
ониску
црквицу
подстрешену
широком
дрвеном
надстрешницом
,
и
те
снежне
гробове
,
што
су
,
као
стада
белих
јагањаца
око
пастира
,
полегли
око
ове
црквице
,
све
је
то
дан
из
дан
гледао
и
није
га
потресало
;
али
сада
,
овога
пута
,
на
један
мах
га
обузе
нека
туга
,
неко
предосећање
,
као
да
ће
се
овога
часа
нешто
неприлично
десити
.
Рука
му
се
и
нехотично
диже
челу
,
и
он
се
прекрсти
.
У
истом
часу
,
кад
рече
амин
и
спусти
руку
,
испаде
петорица
Турака
иза
црквена
зида
,
зграбише
га
одостраг
и
оборише
.
Збуњен
изненадним
нападом
,
у
први
мах
није
могао
ни
речи
проговорити
:
али
кад
се
мало
прибра
и
осети
како
му
руке
наопако
искрећу
,
да
га
вежу
,
он
се
одупре
,
ослободи
руке
и
поче
се
бранити
.
Турци
навалише
и
притискоше
га
к
земљи
.
—
Шта
хоћете
са
мном
!
—
викну
силним
гласом
.
—
Мучи
,
дервишу
!
—
одговори
један
и
замаче
му
замку
око
лактова
.
Притегни
,
Усо
!
—
додаде
други
,
који
га
са
осталима
држаше
да
се
не
отме
.
На
овај
глас
испаде
из
куће
Гагићка
,
па
,
кад
угледа
како
њих
петорица
опколише
већ
везана
игумана
и
изађоше
из
манастирског
дворишта
,
залелека
и
потрча
за
њима
.
—
Шта
је
,
баба
,
што
се
дереш
толико
?
—
Одмакни
отолен
!
—
продера
се
други
,
па
се
баци
грудвом
на
старицу
.
Али
ова
је
из
гласа
нарицала
и
једнако
пристајала
за
њима
.
—
Море
,
шта
је
гледаш
,
Усо
?
Удри
је
!
—
викну
трећи
,
па
истеже
кундаком
и
груну
је
у
груди
.
Старици
намах
застаде
дах
у
грлу
,
пред
очима
јој
се
смрачи
,
и
она
обнезнањена
паде
у
снег
.
Игуман
тешко
уздахну
и
окрете
главу
на
страну
,
да
не
гледа
јадницу
,
која
је
,
и
без
овога
ударца
,
већ
и
сувише
препатила
.
На
домак
хану
спази
још
једну
гомилу
Турака
.
Али
ови
као
да
су
се
око
нечега
ускомешали
.
Кад
дође
ближе
,
а
из
гомиле
се
зачу
силан
врисак
;
одмах
за
овим
угледа
,
како
се
истрже
женска
прилика
и
потрча
њему
.
Хаџи-
Ђера
чисто
претрну
.
То
је
била
Станојка
.
Баш
овога
часа
и
њу
су
довукли
из
Гукоша
,
где
ју
је
игуман
још
синоћ
склопио
.
Као
стрела
трчала
је
она
право
Хаџи-Ђери
,
али
још
није
прешла
ни
половину
одстојања
,
а
стигоше
је
гониоци
.
Кад
се
склепташе
око
ње
,
она
их
поче
очајнички
грепсти
и
уједати
за
руке
.
Али
узаман
.
За
неколико
тренутака
била
је
и
она
везана
,
а
онда
је
један
потхвати
испод
колена
и
око
паса
и
понесе
хану
.
—
Еј
,
несрећни
Рупићу
,
шта
учини
,
да
од
Бога
нађеш
!
—
јекну
игуман
.
—
Мучи
,
дервишу
!
—издера
се
један
,
који
брисаше
крв
са
угрижене
руке
,
и
удари
га
шаком
преко
усана
.
—
Напред
,
попе
!
—
узвикну
неколицина
и
грунуше
га
песницама
у
леђа
.
Хаџи-Ђера
погледа
у
небо
,
онда
,
потиснут
од
ове
гомиле
,
уђе
у
хан
,
попе
се
уза
степенице
и
замало
се
створи
пред
агом
Джинићем
,
који
је
у
томе
часу
пуштао
густе
димове
и
сркао
врелу
каву
из
сребрна
филџана
.
Кад
угледа
пред
собом
везана
калуђера
,
ага
Джинић
се
још
удобније
завали
у
узглавља
на
миндерлуку
и
с
неком
насладом
посматраше
у
лице
везана
човека
.
—
Стиже
ли
,
хаџи-
дервишу
?
—
запита
подругљивим
гласом
.
Хаџи-Ђера
стоји
клонуле
главе
и
оборених
очију
.
—
А
ти
као
велиш
,
слеп
је
субаша
,
откуда
ће
он
знати
ко
је
убио
Рама
?
—
Ја
га
нисам
убио
.
—
Е
,
хе
,
ниси
убио
?
—
подсмехну
се
Джинић
.
—
Ама
ако
ниси
ти
,
а
оно
је
твој
јолдаш
,
коме
си
јатаковао
.
—
Ја
нисам
никоме
јатаковао
,
—
одговори
игуман
мирно
.
—
Велиш
ли
,
дервишу
?
А
ко
оно
заноћи
у
тебе
са
оним
слепцем
?
Мислиш
ли
да
се
не
зна
,
е
је
то
био
главом
Павле
Поповић
.
И
откуда
да
ти
тај
хајдук
дође
у
госте
,
баш
када
ће
Рамо
погинути
,
ха
?
—
Он
није
убио
Рама
?
—
Ја
ко
је
?
—
Честити
ага
,
—
одговори
игуман
,
—
да
је
теби
стало
,
да
потражиш
Рамова
убицу
,
ти
за
цело
не
би
хватао
мене
.
Субаша
се
подругљиво
осмехну
.
—
Па
онда
,
ко
оно
скупља
око
себе
рају
,
да
је
светује
и
мири
?
Ко
јој
прича
како
су
јој
Турци
злотвори
?
Па
ко
оно
пред
хајдуком
закле
Гагићку
,
да
не
ода
кћери
?
А
већ
башка
оно
,
што
си
Станојку
хтео
сакрити
!
Хаџија
је
ћутао
.
Баш
и
да
није
све
овако
било
,
не
би
му
вредело
правдање
пред
Турчином
,
који
одавна
мерка
згодну
прилику
,
да
га
оптужи
и
дограби
.
Рупић
га
је
проказао
,
и
сад
му
не
остајаше
друге
,
него
да
трпи
што
га
је
снашло
.
—
Него
,
чу
ли
?
—
продужи
субаша
.
—
Ја
знам
,
да
си
и
ти
човек
као
и
други
људи
,
па
није
шт
чудо
,
што
си
згрешио
.
Па
ето
,
све
ћу
ти
опростити
,
све
,
само
да
ми
речеш
где
је
Смиља
?
Игуман
припи
уснице
.
Тешко
осећање
навали
на
њега
,
те
га
поче
гушити
.
У
овоме
часу
осећао
се
као
никада
до
сада
,
утучен
и
поражен
,
кад
се
само
помисли
,
да
се
у
селу
могло
наћи
крштене
душе
,
која
ће
свога
свештеника
одати
Турцима
.
Оборене
главе
и
лица
,
по
коме
се
огледала
клонулост
,
стајао
је
нем
и
блед
пред
субашом
;
а
овај
га
је
злурадим
уживањем
са
свога
седала
посматрао
.
Ова
игуманова
немоћ
и
клонулост
изгледала
је
субаши
као
добар
знак
.
—
Тако
,
тако
,
болан
!
—
продужи
блаже
.
—
Реци
ти
мени
,
где
је
Смиљчица
;
а
ја
ти
,
ево
,
задајем
тврду
веру
,
да
те
ни
глава
неће
заболети
.
Игуман
не
одговори
ништа
.
Само
што
у
овоме
часу
осети
гнушање
,
кад
зачу
,
како
Турчин
тепа
имену
девојчета
,
које
му
је
толико
прионуло
за
душу
,
као
да
му
је
рођено
.
—
Ето
,
—
продужи
субаша
,
—
реци
,
на
ћу
те
одмах
пустити
.
—
Не
знам
,
ага
!
—
Шта
велиш
?
—
запита
ага
гневно
.
—
Не
знам
!
—
А
,
не
знаш
?
—
одговори
овај
,
навали
се
удобније
на
узглавља
и
пусти
густ
облак
дима
.
А
знаш
ли
почем
за
рудничку
кулу
?
—
Чини
ага
,
како
ти
је
драго
.
Зар
сам
ја
једини
,
који
невино
страда
!
—
Па
знаш
ли
,
болан
,
за
Азну
испод
куле
,
и
она
вешала
на
Азни
?
—
Знадем
,
ага
!
—
У
памет
се
,
калуђеру
!
У
Турчина
нема
шале
.
Одавде
можеш
жив
,
али
са
Азне
никада
.
—
Па
добро
,
ага
,
—
одговори
игуман
одрешито
,
и
смело
погледа
у
очи
.
—
Кад
ти
већ
нешто
морам
дати
,
онда
ти
ето
мога
живота
.
То
је
све
што
је
моје
,
а
душа
је
Божја
,
њу
ми
ваља
чисту
вратити
Богу
.
—
Море
,
калуђеру
,
немој
ми
лудовати
,
него
кажи
где
је
Смиља
,
—
упаде
субаша
мало
раздражено
.
—
Зар
не
видиш
,
да
сам
ти
пријатељ
?
Они
на
Руднику
једва
чекају
да
те
добаве
;
а
ти
и
сам
знаш
,
даћу
јој
и
без
тебе
ући
у
траг
.
Или
мислиш
,
да
ће
она
стара
одржати
заклетву
,
кад
угледа
како
јој
Јована
на
вешала
пењу
?
—
Чини
,
ага
,
како
ти
је
воља
,
али
ја
ти
немам
шта
рећи
.
Притајени
гнев
,
што
је
обузео
субашу
још
онога
часа
,
кад
му
је
Рупић
испричао
све
што
је
чуо
и
видео
,
сада
се
разли
на
сву
меру
.
Чеоне
и
вратне
жиле
набрекоше
као
затегнути
пајвани
,
а
