штонијеси
у
хотелу
,
код
Јефтана
?
—
Јефтан
је
болестан
,
—
одговори
Данило
мирније
,
—
па
не
могу
с
њиме
.
Перо
поблиједи
.
—
Јефтан
болестан
?
—
отегну
пригушено
.
—
Болестан
богме
,
—
потврди
Данило
,
окрећући
се
и
гледајући
:
чекају
ли
га
још
дјеца
.
—
Мени
је
каз’о
да
је
болестан
и
да
не
ће
никуд
излазити
.
Каз’о
је
и
да
му
нико
не
улази
.
—
Ни
ја
?
—
отегну
Перо
.
—
Ни
ти
.
Перо
се
замисли
.
—
А
је
ли
долазио
доктор
?
—
запита
шапатом
.
—
Није
.
—
Није
га
нико
ни
звао
?
—
Није
.
—
Па
зар
да
нам
друг
умре
у
путу
?
—
узвикну
Перо
готово
декламујући
.
—
Зар
он
да
умре
?
Несретниче
,
зар
нијеси
могао
одма
да
нађеш
доктора
?
Па
се
окрену
и
опет
хитно
пође
уз
чаршију
.
Доктор
је
становао
готово
на
крају
касабе
.
Био
то
човјек
странац
,
погурен
,
стар
,
са
дугом
просједом
брадом
,
и
од
пушења
,
чађавим
брковима
.
Српски
је
разумијевао
понешто
,
али
говорити
није
знао
.
Он
је
управо
имао
неки
свој
језик
,
у
коме
је
било
помијешано
чешких
,
њемачких
и
неколико
српских
ријечи
,
због
чега
се
највише
и
свиђао
касабалијама
,
од
којих
су
неки
,
најпаметнији
,
и
научили
тај
језик
и
почешће
се
служили
њиме
.
Доктор
је
баш
устицао
шешир
на
главу
и
спремао
се
да
пође
некуда
,
кад
усплахирани
Перо
утрча
у
собу
и
још
са
врата
повика
:
—
Помагај
,
господине
,
ако
Бога
знаш
!
—
Цо
хћеш
?
—
запита
зачуђени
доктор
,
уступајући
пред
њим
.
—
Цо
?
Перо
скиде
капу
и
понизно
се
наклони
.
—
Болестан
ми
пријатељ
,
господине
,
—
тужно
проговори
.
—
Болестан
је
пуно
,
а
ми
смо
странци
,
и
нико
га
други
не
може
излијечити
осим
вас
.
—
Хм
?
...
Но
гут
!
...
—
Осијече
доктор
и
пође
пред
њим
.
—
Видиме
...
Шнел
...
Кад
су
стигли
у
Хотел
,
Перо
потрча
уза
степенице
,
па
,
сачекавши
га
пред
вратима
Јефтанове
собе
,
свом
снагом
гурну
у
њих
и
отвори
их
.
—
Извол
...
—
викну
,
али
на
половици
ријечи
застаде
и
остаде
онако
растворених
уста
,
блесасто
гледајући
у
собу
.
Зину
и
доктор
.
Дуго
су
обојица
,
ништа
не
говорећи
,
стајали
на
вратима
и
гледали
Јефтана
,
како
сједи
на
постељи
,
десном
руком
грли
стас
лијепе
собарице
,
која
је
била
нешто
лакше
одјевена
,
а
лијевом
је
држи
за
подвољак
.
Пред
њима
,
на
столици
,
руменила
се
велика
боца
вина
,
двије
чаше
и
три
чиније
„
мезе
“
.
—
Цо
то
јест
?
—
пријекорно
запита
доктор
,
окрећући
се
Пери
.
—
Во
ист
полесно
?
Перо
нијем
,
укочен
,
не
одговори
ништа
.
Само
показа
прстом
на
Јефтана
,
а
главу
окрену
у
страну
.
—
Вас
ист
?
—-
запита
доктор
,
ступајући
у
собу
.
—
Какво
полесно
?
Јефтан
познаде
,
да
му
се
сад
пред
Пером
није
шалити
,
па
лагано
извуче
руку
којом
је
обмотавао
стас
лијепе
Швабице
и
,
направивши
мученичко
лице
,
стењући
показа
на
прса
...
—
Нихтс
...
—
рече
доктор
осмјехујући
се
,
пошто
га
је
добро
прегледао
.
—
То
завтра
буде
ганц
гут
.
Па
,
примивши
од
Пере
награду
,
изађе
из
собе
.
—
Ама
јесам
ли
ја
казао
,
да
ми
нико
не
улази
у
собу
?
—
плану
Јефтан
,
чим
се
доктор
удаљио
.
—
Како
си
се
ти
смио
усудити
,
да
ми
дођеш
?
—
Ја
нисам
знао
да
има
неко
с
тобом
,
—
промуца
Перо
постиђен
.
—
Данило
ми
рече
,
да
си
болестан
.
—
Ја
и
јесам
болестан
,
—
дочека
Јефтан
жалостивим
гласом
,
—
и
ти
си
ме
оставио
болесна
,
па
отиш’о
у
чаршију
...
Ја
пошао
за
тобом
на
далек
пут
,
а
ти
мене
оставио
...
Да
ми
није
било
ове
женске
главе
,
која
ми
донесе
вина
и
протра
ме
по
прсима
,
умро
бих
...
Ето
,
није
се
имала
,
јадница
,
када
ни
обући
љуцки
,
дворећи
мене
.
Перо
обори
главу
и
поче
се
чешкати
.
Бијаше
му
,
као
да
га
је
неко
полио
хладном
водом
...
Стид
га
,
стид
од
сама
себе
,
да
тако
изневјери
друга
и
пријатеља
!
...
Стид
га
и
од
Швабице
...
-
—
Опрости
,
—
прошапта
,
као
кажњено
дијете
,
—
а
ја
сам
пош’о
да
распитујем
за
ђевојке
...
Ама
ништа
!
...
Ашикују
са
официрима
...
Треба
одма
да
иђемо
даље
...
Јефтан
опусти
руке
низ
кревет
и
клону
главом
на
јастук
,
као
најтежи
болесник
.
—
А
имаш
ли
срца
,
да
ме
болесна
зовеш
?
—
застења
.
—-Ја
не
могу
ићи
...
Ја
ћу
овђе
остат
’
седам
дана
,
док
добро
оздравим
,
па
одма
кући
...
—
А
ја
?
—
јаукну
Перо
.
—
Шта
ћу
ја
?
—
Ето
ти
Данила
,
па
с
њиме
хајде
,
—
одговори
Јефтан
.
—
Паметан
је
он
,
а
и
ти
си
сад
паметан
.
Ја
сам
ти
показао
како
се
путује
,
па
хајде
сам
...
Перо
се
прислони
леђима
уза
зид
и
уздахну
.
—
Све
ми
се
чини
,
да
ће
ми
се
некаква
несрећа
десити
ако
пођем
сам
,
—
рече
.
—
Каква
несрећа
?
—
брекну
Јефтан
и
нагло
се
исправи
.
—
Што
се
мени
није
десила
несрећа
?
Ти
само
поћи
,
па
се
не
бој
.
И
пружи
му
руку
у
опроштај
,
а
Перо
је
чврсто
стиште
,
стегну
и
—
излети
из
собе
.
Пред
вратима
застаде
и
бризну
у
плач
.
X
.
Сусрет
са
старим
познаником
у
вароши
М
...
.
.
Пошто
је
стегнуо
јуначко
срце
своје
и
сам
се
кренуо
на
пут
,
стиже
Перо
,
након
два
дана
,
у
чувену
варош
М
...
.
.
и
одсједе
у
великом
и
славном
хотелу
„
Код
Балкана
"
.
Овдје
већ
није
затекао
ни
младу
,
ни
лијепу
собарицу
,
што
га
је
врло
обрадовало
,
јер
се
бијаше
почео
прибојавати
,
да
га
наскоро
и
Данило
не
остави
.
Некаква
нарумењена
усиђелица
указа
се
пред
њим
и
,
љубазно
се
осмјехујући
,
показа
му
собу
,
Перо
,
старајући
се
да
што
мање
времена
изгуби
,
честито
и
не
погледа
на
њу
,
него
се
одмах
поче
чистити
и
уређивати
.
Очешља
се
лијепо
и
раздијели
косу
по
средини
,
пустивши
да
му
два
бича
пану
управо
по
обрвама
,
заглади
солуфе
,
уфитиљи
бркове
,
уштину
се
за
образе
,
да
му
изгледају
руменији
,
и
изађе
.
Пође
главном
улицом
.
Увуче
руке
у
џепове
и
поче
зазјавати
,
гледајући
у
велике
двокатнице
и
трокатнице
и
пазећи
:
не
би
ли
гдје
год
стимао
ма
какву
дјевојку
,
која
би
му
се
свиђела
.
Поче
застајкивати
и
испред
многих
излога
,
пред
дућанима
,
не
осврћући
се
на
то
,
што
су
га
пролазници
сваки
час
,
често
и
врло
немилостиво
,
гурали
и
чак
му
стајали
на
ногу
...
Гледао
је
и
чудио
се
свему
,
мучећи
се
,
да
сам
себи
одгонене
:
нашто
оволика
гунгула
и
зашто
све
није
мирно
као
у
његовој
касаби
?
—Јеси
ли
ти
,
Перо
?
—
изненада
дрекну
неко
гурнувши
га
руком
у
ребра
,
а
тешка
рука
нечија
спусти
му
се
на
раме
.
—
Оклен
ти
,
болан
?
Перо
се
осврну
и
измахну
рукама
,
као
да
би
некога
у
земљу
да
сатјера
.
И
заигра
му
брада
,
а
очи
се
зацаклише
.
Очас
препознаде
Благоја
Маринчића
,
свога
давнашњег
познаника
и
бившег
писара
у
његовој
касаби
;
омиљенога
Благоја
писара
,
који
је
могао
са
сваким
лијепо
живити
и
,
нарочито
од
сељака
,
примати
разне
поклоне
,
топло
обећавајући
,
да
ће
свакоме
„
бити
наклоњен
и
пред
свима
властима
штитити
му
интересе
“
...
—
О
,
брате
,
као
да
ми
те
Бог
посла
!
—
викну
обрадован
Перо
и
поче
га
грлити
.
—
О
,
брате
слатки
и
лијепи
,
добро
ли
ми
дође
!
Е
чисто
ти
хтједох
умријети
у
овој
гунгули
.
Благоје
застаде
и
заплака
од
радости
.
Баш
му
сузе
полетише
низ
образе
.
—
О
Перо
мој
како
си
ми
!
—
узвикну
на
сав
глас
,
да
су
се
многи
пролазници
морали
осврнути
и
зачуђено
их
погледати
.
—
Како
у
лијепој
,
красној
,
милој
и
никад
незаборављеној
вашој
касаби
?
Шта
се
тамо
ради
?
—
Не
ради
се
ништа
,
—
одговори
Перо
весело
,
раздраган
Благојевом
похвалом
касаби
,
—
ама
се
живи
.
Сви
живимо
!
—
Добро
је
,
кад
се
и
живит
’
може
,
—
дочека
Благоје
звиждучући
.
—
Добро
је
то
.
Ево
ни
ја
не
радим
ништа
,
а
живим
лијепо
.
Перо
исколачи
очи
.
—
А
зар
не
пишеш
?
—
запита
.
—
Баталио
сам
то
,
—
безбрижно
одговори
Благоје
и
опет
поче
звиждукати
.
Обиједили
ме
,
да
сам
крао
суцке
биљеге
,
па
ме
ухавсили
и
оћерали
из
службе
...
Не
трпе
,
мој
Перо
,
поштена
чојека
,
па
то
је
...
—
А
шта
си
потље
радио
?
—
дочека
заинтересовани
Перо
.
—
Зар
нијеси
мог’о
наћи
посла
?
—
Опет
сам
био
у
хавсу
...
Обиједили
ме
,
да
сам
заварао
некакву
ђевојку
,
измамио
јој
паре
,
па
је
оставио
...
Суђено
ми
да
страдам
,
к’о
што
је
и
Исус
страд’о
...
И
још
јаче
обгрли
Перу
и
привуче
га
себи
.
—
А
јеси
ли
вечер’о
?
—
запита
га
.
—
Нијесам
,
—
одговори
Перо
.
—
Не
знам
куд
ћу
.
—
А
гладан
си
?
—
Прилично
.
—
Па
вечераћемо
заједно
!
—
весело
кликну
Благоје
.
—
Знам
ја
,
ђе
има
добра
и
јела
и
пића
.
Пушћи
ти
само
мене
,
па
ни
зашто
не
брини
!
Перо
се
пусти
.
Обојица
се
упутише
некаквим
уским
и
прљавим
сокацима
,
прођоше
кроз
двије-три
авлије
,
провукоше
се
испод
некакве
грдне
капије
,
док
најпошље
не
изађоше
у
велику
и
пространу
,
необично
освијетљену
,
башту
,
која
је
била
препуна
свакојаке
,
мале
и
велике
,
господе
.
Благоје
доведе
блесастога
Перу
(
јер
је
сад
заиста
,
опазивши
овако
друштво
,
блесасто
изгледао
)
за
један
омањи
сто
и
ту
га
,
као
какво
дијете
,
посади
на
столицу
.
—
Сједи
ти
и
само
гледај
,
—
рече
,
куцајући
штапом
о
празну
чашу
и
разгледајући
људе
и
жене
за
осталим
столовима
.
—
Само
гледај
и
шути
,
а
имаћеш
свега
.
—
Was
wunschen
Sie
?
—
запита
их
млад
,
вижљаст
келнер
,
који
као
да
испод
земље
васкрсну
,
и
гледаше
их
не
баш
најпријатељскије
.
—
Was
haben
Sie
zum
Essen
?
—
запита
Благоје
мргодећи
се
и
као
гунђајући
нешто
.
—
Waas
?
Келнер
,
ништа
не
говорећи
,
извади
јеловницу
и
пружи
му
је
.
—
Хм
,
хм
,
—
мрмљаше
Благоје
,
погледом
прелијетајући
карту
.
—
Хм
...
bringen
Sie
mir
zweimal
Gansebraten
mit
Erdapfelsalat
,
und
zweimal
Forelle
und
...
haben
Sie
auch
Pilsner
Bier
?
—
Jawohl
,
bitte
...
—
Bringen
Sie
zwei
Krugel
...
Пошто
келнер
отрча
,
Благоје
се
окрену
Пери
.
—
Ето
,
лијепо
је
,
—
рече
,
—
кад
чојек
има
познанства
у
туђем
свијету
,
међу
туђим
људима
,
па
кад
не
мора
гладоват
’
...
Да
ти
није
мене
,
ти
би
овђе
зло
прошао
...
—
Баш
и
волим
што
сам
те
наш’о
,
—
дочека
Перо
одушевљено
,
—
него
да
ми
ко
сто
дуката
даде
...
Драго
ми
,
к’о
да
сам
оца
рођеног
наш’о
...
Након
дуже
почивке
келнер
донесе
јело
,
на
које
се
обојица
наклопише
.
Нарочито
Благоје
као
да
је
имао
ванредан
апетит
.
Све
је
чистио
испред
себе
попут
тродневнога
гладнице
.
Ни
мрвица
није
остављао
.
Купио
је
све
и
гутао
хитно
,
не
гледајући
ни
на
кога
и
,
очигледно
,
жалећи
,
што
и
рибље
кости
није
могао
појести
.
—
Bringen
Sie
noch
Zigaretten
und
...
und
feinsten
Wein
...
Verstehen
Sie
?
—
наручи
,
пошто
се
мало
засити
.
—
Aber
schnell
!
—
Bitte
schon
...
Gleich
...
За
час
им
се
на
столу
зарумени
овећа
боца
изврсна
вина
.
Благоју
синуше
очи
кад
га
угледа
.
Наточи
у
чашу
и
,
са
особитим
задовољством
,
посматраше
,
како
по
површини
искачу
мале
искрице
.
И
док
је
војника
музика
,
у
врху
баште
,
свирала
,
он
се
лагано
љуљушкао
на
столици
,
пушио
и
пијуцкао
.
—
Колико
мислиш
остати
овђе
код
нас
?
—
запита
изненадно
Перу
.
—
Нећеш
зар
брзо
крећати
?
—
Неколико
дана
,
—
одговори
Перо
.
—
Ако
пос’о
свршим
,
поћи
ћу
прије
...
—
Онда
ти
ја
у
свему
стојим
на
расположењу
,
—
живо
дочека
Благоје
.
—
Ти
се
само
на
ме
ослони
...
Само
на
ме
!
.
.
Ако
имаш
посла
на
суду
,
у
чаршији
,
гдје
хоћеш
,
ја
ћу
све
свршити
...
То
је
мој
пос’о
...
Ја
само
дочекујем
странце
и
чиним
им
услуге
...
Ћара
никаква
не
тражим
,
нити
ми
треба
,
јер
ја
живим
к’о
ага
...
—
Мени
ћеш
свакако
требати
,
—
рече
Перо
,
отежући
и
као
размишљајући
.
—
У
мене
је
крупан
пос’о
...
—
Што
крупњи
,
бољи
је
!
—
упаде
Благоје
смијешећи
се
.
—
Ама
само
немој
радит
’
без
мене
...
Овђе
су
све
сами
лопови
,
па
ће
те
преварити
за
ситницу
,
ако
те
не
води
познат
чојек
као
ја
...
И
Благоје
поче
низати
примјер
за
примјером
:
како
су
многи
странци
,
не
имајући
познанства
,
оглобљени
и
поробљени
онако
„
на
божјој
вјери
“
...
Но
Перо
га
више
није
слушао
.
Удаљена
музика
као
да
га
је
успављивала
,
те
је
почео
отезати
трепавицама
и
страшно
зијевати
,
испуштајући
при
томе
чудноват
глас
,
да
су
се
многи
гости
,
иза
других
столова
,
почели
мргодити
и
псовати
га
.
—
Zahlen
!
—
викну
Благоје
прекидајући
причање
и
као
са
презрењем
гледајући
Перу
,
—
Zahlen
бре
!
Келнер
дође
.
Срачуна
колико
обојица
имају
платити
и
пружи
карту
.
—
Дај
новце
,
Перо
,
—
викну
Благоје
пипајући
се
по
џеповима
.
—
Ти
плати
за
обојицу
,
јер
ја
немам
ситнежа
...
—
Платићу
,
платићу
,
—
рече
Перо
,
једнако
зијевајући
...
—
Ама
ова
вечера
наопако
скупа
,
—
додаде
,
пошто
је
почео
бројати
новце
.
Кад
су
изашли
на
чаршију
,
Благоје
застаде
.
—
У
које
доба
да
дођем
сјутра
по
те
?
—
запита
.
—
Рано
...
У
шест
сати
—
одговори
Перо
.
—
И
немој
закаснити
.
Растадоше
се
обојица
,
потпуно
задовољни
.
Благоје
задовољан
ради
добре
вечере
,
а
Перо
задовољан
што
је
у
туђему
мјесту
нашао
овакога
пријатеља
.
XИ
.
Благоје
налази
за
Перу
дјевојку
.
—
А
,
Бога
ти
,
ђе
су
вам
овђе
ђевојке
?
—
запита
Перо
Благоја
,
кад
су
се
,
друго
јутро
,
састали
и
изашли
на
улицу
.
—
Ја
још
ни
једне
нијесам
виђео
.
—
Биће
да
сад
спавају
,
—-
одговори
Благоје
мирно
.
—
Уморне
па
се
одмарају
.
—
А
синоћ
?
—
Синоћ
су
куњале
.
Перо
пође
неколико
корачаји
,
па
застаде
.
Ухвати
Благоја
за
крај
од
прслука
и
погледа
му
право
у
очи
.
—
Ја
ћу
те
нешто
крупно
запитати
,
—
рече
,
—
ама
тако
крупно
да
би
те
могла
кап
ударити
кад
би
изненада
чуо
.
Благоје
се
укрути
као
војник
и
салутира
.
—
Befehlen
!
...
Ја
слушам
свако
питање
и
сваку
заповијест
,
—
дочека
.
—
Знаш
ли
ти
овђе
какву
ђевојку
?
—
прошапта
Перо
,
пажљиво
се
осврћући
на
све
стране
да
га
ко
не
би
чуо
.
—
Ђевојку
знаш
ли
,
ама
честиту
и
поштену
?
—
запита
јаче
.
Благоју
испаде
цигар
из
зуба
и
прсну
у
смијех
.
—
Знам
шта
хоћеш
!
—
викну
из
свега
гласа
,
поигравајући
пред
њим
.
—
ха
,
ха
,
ха
жену
би
хтио
!
Је
ли
жену
?
Е
то
ваља
и
то
ти
је
паметно
!
К’о
да
си
мене
пит’о
тако
ти
је
паметно
...
—
Полахко
,
полахко
,
не
вичи
толико
!
—
упаде
преплашени
Перо
,
дајући
му
знак
и
рукама
и
очима
да
престане
.
—
Кажи
ми
само
и
тихо
ми
кажи
:
знаш
ли
ђевојку
?
—
Па
то
је
,
брате
,
готова
и
свршена
ствар
,
—
опет
ће
Благоје
весело
.
—
То
је
све
готово
!
...
Хајде
да
пијемо
!
.
.
—
Ама
кажи
ти
мени
...
—
Готово
је
,
велим
ти
...
Хајде
да
пијемо
!
И
силом
угура
Перу
у
најближу
гостионицу
и
обори
га
на
столицу
.
Затим
опет
поче
играти
око
столова
,
поче
звиждукати
и
пјевати
.
Нареди
и
доручак
и
пива
и
поново
се
окрену
Пери
.
—
Ја
знам
кршних
пуно
,
—
рече
,
састављајући
три
прста
и
љубећи
их
.
—
Да
их
поједеш
од
милине
!
...
Ти
то
остави
само
мени
.
—
А
име
,
име
ми
кажи
,
—
зациганчи
Перо
привлачећи
га
себи
.
—
И
име
да
знам
.
—
Анђа
,
ако
хоћеш
.
То
је
лијепо
име
,
—
одговори
Благоје
.
Перо
отпрсну
и
направи
лице
,
као
да
је
појео
љуту
паприку
.
—
Не
ваља
,
—
рече
,
—
Ђурђа
!
—
Још
грђе
.
Љубица
!
Перо
напући
усне
и
цмокну
њима
као
да
се
љуби
с
киме
.
—
Ох
,
ох
,
то
је
слатко
!
—-
дочека
намигујући
.
—
То
ваља
!
—
Добро
,
осијече
Благоје
и
уозбиљи
се
.
—
Љубица
је
кршна
,
добра
и
носи
ти
пет
хиљада
мираза
.
Перо
,
од
чуда
,
скочи
са
столице
и
сав
се
искриви
.
—
Мираза
?
Носи
и
мираза
?
—
запита
.
—
И
мираза
,
—
нагласи
Благоје
јаче
.
—
Она
је
шћи
газде
Ђуре
Ашчића
.
Кршан
и
богат
чојек
!
Перо
га
дрпну
за
рукав
и
,
од
нестрпљења
,
поче
тапкати
ногама
,
као
да
збија
сламу
.
—
Хајде
,
да
је
гледамо
!
—
викну
.
—
Хајде
,
по
Богу
брате
,
да
је
само
очима
видим
.
—
јок
,
—
осијече
Благоје
отргнувши
се
.
—
Плати
трошак
овђе
,
па
пусти
мени
да
ти
гладим
ствар
...
Само
мени
пусти
!
Ти
знаш
,
да
ћу
ја
све
уредити
к’о
што
ваља
.
—
Ама
ја
хоћу
да
видим
,
—
дрекну
Перо
опет
.
—
Купује
се
теле
па
се
и
оно
гледа
а
камо
ли
жена
.
Благоје
се
намргоди
.
—
Кад
ми
не
вјерујеш
,
онда
и
немам
посла
с
тобом
,
—
осијече
и
као
пође
из
гостионице
.
—
Мислиш
ти
што
си
ми
синоћ
платио
вечеру
и
овај
доручак
,
да
ћу
ја
трпити
да
ми
тако
у
лице
говориш
...
Нисам
ја
к’о
ти
мислиш
...
Перо
се
укипи
.
—
А
шта
сам
ти
ружно
рек’о
?
—
запита
зачуђено
.
—
То
ја
знам
,
—
окоси
се
Благоје
.
—
Него
,
ако
хоћеш
,
остави
све
мени
,
па
да
уредим
.
Ако
је
не
видиш
сад
,
виђећеш
пошље
,
па
доста
ти
је
...
И
како
би
било
да
је
никако
не
видиш
?
.
.
Ја
баш
хоћу
да
је
видиш
...
Перо
се
мало
замисли
,
па
најпошље
слегну
раменима
.
—
Добро
,
брате
.
Баш
ти
и
уреди
,
—
рече
.
—
Кад
нема
Јефтана
уређуј
ми
ти
.
Вјерујем
ти
к’о
оцу
своме
...
Кад
се
вратио
у
хотел
,
затече
Данила
,
гдје
га
је
и
оставио
:
Сјео
на
кревет
,
објесио
ноге
па
климата
њима
и
плаче
.
Очи
му
се
закрвавиле
,
образи
помодрили
,
а
каљаве
сузе
циједе
се
низ
браду
.
—
Што
плачеш
?
—
запита
изненађени
Перо
,
а
у
срцу
му
нешто
штрецну
,
као
да
је
слутио
несрећи
.
—
Шта
ти
је
?
—
Мислим
се
колико
смо
утекли
од
куће
,
—
одговори
Данило
жалостив
но
,
не
утирући
суза
.
—
Има
сто
конака
да
смо
утекли
!
—
Па
шта
ти
је
,
магарче
;
какво
је
то
чудо
?
—
дочека
Пера
веселије
,
готово
смијући
се
.
—
Има
,
брате
,
још
људи
који
путују
...
Зар
смо
ми
мимо
свијет
к’о
отпадници
какви
?
.
.
И
зар
сам
ја
један
међед
,
па
да
немам
своје
памети
и
не
знам
шта
радим
?
—
Ама
ја
се
зажелио
куће
,
—
упаде
Данило
.
—
Вратићеш
се
.
Данило
се
поново
расплака
.
—
Ех
,
с
тога
ја
и
плачем
,
—
викну
,
—
што
ми
се
чини
,
да
се
не
враћамо
више
,
ако
поћерамо
к’о
што
смо
почели
.
Перо
не
знаде
шта
би
одговорио
,
него
и
он
сједе
на
кревет
и
,
објесивши
ноге
,
поче
климатати
њима
.
Прислони
чело
уз
прозор
,
па
као
да
размишљаше
нешто
...
Готово
да
и
он
заплаче
заједно
са
Данилом
!
...
Није
шала
удаљити
се
,
сам
самцит
,
толико
од
куће
и
доћи
у
туђ
свијет
,
гдје
му
се
свашта
може
десити
...
И
шта
би
с
њим
било
,
ако
би
се
,
Боже
сачувај
,
разболио
или
испао
из
кола
и
ногу
сломио
?
...
Шта
би
било
?
...
—
Свршено
је
!
Свршено
је
!
—
након
непуна
сахата
заграја
Благоје
,
утрчавши
у
собу
,
па
поче
грлити
Перу
и
љубити
у
оба
образа
.
—
Честитам
ти
,
мој
Перо
,
а
свршено
је
да
не
може
љепше
.
Пери
се
посјекоше
ноге
и
у
свему
тијелу
нестаде
му
снаге
.
Прислони
се
уза
зид
и
забленуто
поче
мјерити
Благоја
.
—
Ама
шта
то
?
—
запита
као
без
свијести
.
—
Како
то
?
—
Па
испросио
сам
и
уредио
све
,
—
викну
Благоје
весело
и
опет
пође
да
га
љуби
.
—
Ти
си
ми
рек’о
да
уредим
и
ја
сам
све
уредио
.
Имаш
пунца
газду
,
пуницу
газдиницу
,
ђевојку
са
пет
хиљада
мираза
.
Куд
ћеш
љевше
?
Чак
је
и
мени
лијепо
,
и
ја
сам
на
ћару
...
.
Перо
погледа
у
зачуђенога
Данила
као
да
би
у
њега
да
заиште
савјета
.
—
Ама
што
тако
брзо
?
—
запита
.
—
Каква
је
преша
била
?
—
Гвожђе
се
кује
док
је
вруће
,
—
рече
Благоје
поцупкујући
.
—
Нијеси
јој
ти
сам
просилац
...
Њу
људи
просе
има
двадесет
година
,
па
вазда
добре
муштерије
.
Да
си
видио
колико
сам
муке
им’о
док
сам
каз’о
како
си
ваљан
и
богат
и
све
...
—
Ама
ја
нисам
виђео
...
—
Па
каз’о
сам
да
ћеш
виђети
,
—
прекиде
га
Благоје
љутито
.
—
Ти
ћеш
отићи
са
мном
,
да
потврдиш
просидбу
и
видиш
ђевојку
.
Лијепо
све
да
уредимо
,
па
одма
сјутра
на
вјенчање
.
Перо
га
погледа
попријеко
,
готово
крвнички
.
—
А
што
сјутра
?
—
запита
набусито
.
—
Јесам
ли
ја
,
брате
,
један
телеграф
?
Каква
је
то
брзина
?
—
Што
брже
,
то
боље
,
—
одговори
Благоје
и
поче
звиждукати
.
Све
се
данас
брже
ради
.
Брже
се
једе
,
брже
се
пије
,
брже
се
живи
...
Перо
је
стајао
као
утучен
.
Нити
је
знао
мислити
,
ни
још
шта
говорити
...
Све
му
се
чинило
као
неки
сан
и
као
да
све
ово
,
што
види
и
чује
,
није
могућно
...
Он
да
испроси
ђевојку
,
коју
никад
није
видјео
?
...
И
дјевојка
да
пође
за
њега
,
а
никад
га
није
видјела
?
.
.
Каква
ће
то
ђавоља
свадба
бити
?
...
Каква
је
то
дјевојка
?
—
Хајде
да
се
пије
!
—
дрекну
Благоје
,
не
допуштајући
му
да
и
даље
размишља
.
—
Да
пијемо
,
да
се
веселимо
,
а
биће
времена
кад
ћеш
размишљати
и
туговати
...
И
узе
га
под
руку
и
силом
поведе
у
гостионицу
.
XИИ
.
Перина
просидба
.
Незгоде
у
полицији
.
У
гостионици
сједио
је
Перо
мрачан
и
суморан
;
ћутао
је
и
само
испијао
чашу
за
чашом
.
Дошло
му
да
пије
,
много
да
пије
,
само
да
што
мање
може
размишљати
.
И
дошло
му
да
Благоја
удари
чашом
у
главу
,
само
малко
да
га
удари
,
ништа
више
него
да
му
мозак
пролије
.
—
Ни
цару
ја
то
не
дозвољаваМ
!
—
дрекну
уједанпут
и
скочи
иза
стола
оборивши
три
столице
.
Препаде
и
Благоја
и
остале
госте
,
који
га
усплахирено
погледаше
.
—
Не
дозвољавам
и
не
дозвољавам
—
викну
,
бјешње
и
поче
ударати
руком
о
сто
.
—
А
шта
не
дозвољаваш
?
—
запита
Благоје
тихим
,
меким
гласом
,
као
да
разговара
са
ћудљивим
болесником
.
—
Шта
не
дозвољаваш
,
брате
?
—
Не
дозвољавам
да
проси
ђевојку
,
а
да
је
не
видим
,
—
осијече
Перо
изазивачки
.
Благоје
испи
чашу
и
отра
бркове
.
—
Па
ако
ћеш
да
је
видиш
,
нико
ти
не
брани
,
—
рече
мирно
,
утишавајући
га
.
—
Хајдемо
одмах
...
Само
плати
трошак
,
па
да
иђемо
.
Перо
завуче
руку
у
џеп
и
крупан
новац
остави
на
столу
.
Не
хтједе
ни
кусура
чекати
.
Зграби
Благоја
за
раме
и
дрмну
њиме
.
—
Хајде
!
—
викну
.
Обојица
пођоше
.
Нијесу
дуго
ишли
,
па
се
нађоше
пред
омањом
кућом
,
са
једном
бескрајно
дугачком
и
необично
прљавом
авлијом
,
по
којој
су
лежале
здраве
и
разлупане
бачве
,
дрва
,
обручеви
,
сјекире
,
и
чепркале
безбројне
кокоши
,
пијевци
,
пилићи
.
Двије-три
патке
брчкале
су
се
у
овећој
локви
,
на
средини
авлије
,
а
недалеко
од
њих
,
испод
прастарог
,
кљастог
дуда
,
весело
грокћући
ваљало
се
двоје
свињчади
.
Из
авлије
уљегоше
,
кроз
ониска
врата
,
у
мрачну
кућу
,
која
,
и
ако
по
дану
,
бијаше
мимо
обично
расвијетљена
,
јер
је
поред
врата
шкиљио
један
фењер
,
а
на
кривим
степеницама
гориле
су
двије
омање
лампе
.
При
дну
степеница
дочекао
их
је
домаћин
.
Гојазан
,
дебео
човјек
,
са
округлим
као
пун
мјесец
,
више
модрим
него
црвеним
,
лицем
,
дебелим
и
облим
,
сличним
чарапи
,
носом
и
са
испупченим
трбухом
,
стајао
је
смијешећи
се
и
обје
руке
ширио
према
гостима
.
—
Хе
,
хе
,
брате
слатки
,
окаснили
сте
ми
,
—
проговори
некаквим
страшно
дебелим
гласом
,
вртећи
главом
и
мигајући
ситним
,
јастребастим
очима
.
—
А
ја
вас
одавно
чекам
.
—
Ово
ти
је
зет
,
—
упаде
Благоје
указујући
на
Перу
.
—
Он
је
и
закаснио
док
се
уредио
,
јер
се
у
пунца
не
долази
неуређено
.
Нос
у
старога
као
да
дође
још
дебљи
,
крњави
зуби
указаше
се
.
Он
испусти
некакав
уздах
и
,
прије
него
што
је
Перо
могао
што
изговорити
,
загрли
га
и
притиште
на
прса
.
—
Нек
вам
је
сретно
ђечице
!
—
узвикну
потресено
,
као
да
ће
тога
часа
проплакати
.
—
Бог
вам
дао
сваке
среће
из
своје
пуне
кесе
и
чув’о
вас
од
зла
и
напасти
сваке
.
И
поче
јаглуком
трљати
очи
,
као
да
већ
таре
сузе
.
А
Перу
то
разоружа
,
те
одмах
занијеми
.
Што
је
хтио
рећи
и
протестовати
против
ове
чудне
просидбе
,
сад
већ
није
могао
...
И
шта
би
сад
протествовао
кад
је
ствар
готова
и
кад
већ
сузе
теку
?
На
врх
степеница
дочека
их
веће
чудо
.
Ту
је
стајала
домаћица
,
ознојена
,
задихана
,
раздрљена
,
са
крупним
црвеним
пјегама
на
лицу
и
чиревима
на
челу
.
Читаве
степенице
испунила
собом
,
закрчила
пролаз
,
а
степени
се
чисто
повијају
под
тежином
јој
.
Угледавши
зета
она
не
могаде
проговорити
.
Зину
према
њему
,
пружи
руку
и
поче
некако
чудно
стењати
и
привлачити
га
.
Поче
га
и
љубити
и
тепати
му
.
—
Благо
мени
,
како
си
ми
златан
—
застења
најпошље
,
уводећи
га
у
собу
.
—
Сретна
сам
ја
,
кад
сам
таког
зета
дочекала
.
У
соби
сједоше
Перу
у
прочеље
,
а
домаћин
и
домаћица
опколише
га
са
обје
стране
.
Обоје
му
се
окренули
и
,
очевидно
,
уживаху
у
њему
.
Стара
га
,
од
милине
,
почела
и
по
коси
гладити
,
а
стари
се
само
смјешкаше
и
пипаше
му
одијело
,
ваљда
да
се
увјери
:
је
ли
најбоља
чоха
или
није
?
—
А
шта
ти
радиш
,
зете
?
Какво
ти
је
,
да
речемо
заниманије
?
—
запита
изненада
,
положивши
руке
на
кољена
и
пипкајући
прстима
као
по
клавиру
.
—
Јеси
ли
трговац
,
касапин
,
која
ли
си
вјера
?
—
Ја
тргујем
,
—
одговори
Перо
достојанствено
.
—
А
продајеш
ли
вина
?
—
Јок
.
Стари
дубоко
уздахну
.
—
Штета
,
—
рече
,
—
црна
штета
!
.
.
Да
продајеш
и
купујеш
,
могли
би
одма
пазарити
.
У
мене
,
знаш
,
има
свакаква
вина
:
најприје
од
десет
година
,
па
све
до
пет
...
Имам
и
новога
,
па
како
ко
бегенише
.
Мрко
је
и
лијепо
,
па
да
умреш
кад
попијеш
чашу
...
—
Красно
вино
!
—
потврди
Благоје
опљуцнувши
поред
себе
.
—
Ја
сам
га
пио
и
пио
би
га
вазда
.
Да
ме
и
сад
ко
понуди
,
не
би
рекао
„
нећу
“
.
—
Је
ли
?
-
запита
стари
весело
,
а
прсти
му
још
живље
заиграше
.
—
Је
ли
красно
?
Љевшега
а
јефтинијега
нема
у
земљи
.
Никола
Бубало
прича
свијету
да
је
његово
боље
.
А
лаже
!
.
.
Он
само
прича
,
јер
и
не
зна
ништа
друго
него
причати
.
Он
,
чак
,
сипа
и
воду
у
вино
!
.
.
Продао
лани
сељацима
вина
,
па
кад
су
људи
отворили
бачвицу
,
из
ње
испани
риба
...
Права
мала
риба
!
.
А
,
ето
,
читав
свијет
зна
,
да
у
правоме
вину
нема
риба
.
Њима
је
,
да
речемо
,
Бог
одредио
воду
,
а
није
вино
;
с
тога
се
и
вели
:
»
к’о
риба
брез
воде
«
а
не
вели
се
:
»
к’о
риба
брез
вина
«
...
Домаћица
,
под
којом
је
непрестано
столица
пуцкала
,
не
могаше
сачекати
док
стари
договори
.
—
А
је
ли
далеко
ваша
касаба
?
—
запита
.
—
Далеко
богме
,
—
дочека
Перо
брзо
.
—
Има
ту
неколико
конака
.
—
То
је
необично
,
—
уздахну
стара
,
отирући
се
јаглуком
око
уста
.
—
Како
ћу
ја
да
своје
дијете
не
видим
сваки
дан
?
Научила
на
њу
,
па
ако
ми
није
вазда
пред
очима
,
дође
ми
да
помахнитам
...
А
сад
—
да
оде
тако
далеко
...
—
А
чујеш
,
зете
,
—
настави
стари
врпољећи
се
и
непрестано
погледујући
у
жену
,
као
да
вели
:
хоћеш
ли
једном
свршити
?
—
Ако
има
муштерија
у
вашој
касаби
,
улови
ми
кога
.
Кажи
,
нек
се
од
мене
не
боји
пријеваре
.
Ја
воде
никад
не
сипљем
.
Ја
знам
шта
је
вода
и
да
је
друго
вода
,
а
друго
вино
.
А
моје
вино
може
на
изложбу
ако
ћеш
у
Стамбол
...
—
А
и
њој
ће
бити
необично
,
—
опет
упаде
домаћица
још
се
ближе
примичући
Пери
и
милујући
га
.
—
Ниђе
никог
позната
,
па
да
се
с
њоме
разговори
и
проговори
.
Ако
је
ти
не
разговориш
,
ко
ће
други
?
.
.
А
ти
немој
бити
тврда
срца
и
немој
с
њоме
ружно
.
Још
је
дијете
,
па
ће
се
научити
свеме
.
Полахко
ти
с
њоме
.
—
А
и
бачве
су
чисте
,
нијесу
бухљиве
...
Стари
погледа
на
врата
и
одмах
прекиде
реченицу
.
Малена
,
танка
,
сухоњава
дјевојка
,
дугуљаста
врата
,
избуљених
зелених
очију
,
крњавих
зуба
(
због
чега
је
вазда
и
успијала
губицама
)
смјежуране
коже
,
набијељена
,
помоли
се
на
вратима
носећи
слатко
и
воду
.
—
Је
ли
вам
ово
сестра
?
—
шапатом
запита
Перо
домаћицу
,
гледајући
у
придошлицу
.
—
Ко
је
ово
?
—
То
је
,
—
одговори
стара
осмјехујући
се
,
—
то
ти
је
суђеница
...
Пери
испаде
цигар
из
руке
и
поче
се
димити
на
ћилиму
.
Очи
му
се
помутише
,
усне
поблиједеше
,
коса
се
накостријеши
.
Поплашено
погледа
по
свима
и
као
да
хтједе
скочити
и
бјежати
од
свега
свијета
.
У
исти
час
му
дјевојка
поднесе
слатко
под
нос
.
Он
прихвати
.
Прихвати
,
а
не
смједе
ни
да
је
погледа
ни
да
што
рекне
.
—
Ето
се
сад
нагледајте
,
—
рече
домаћица
плачевним
,
меким
гласом
лако
гурајући
и
у
једно
и
у
друго
.
—
И
немојте
се
стидити
,
кад
вас
је
Бог
намијенио
једно
другоме
.
—
А
бачве
нијесу
бухљиве
,
—
опет
ће
стари
и
очепи
жену
ногом
,
што
је
важило
као
опомена
,
да
му
се
не
мијеша
у
разговор
.
—
У
бухљивим
бачвама
одма
се
вино
поквари
,
па
се
усирћети
,
па
не
ваља
ништа
...
А
у
мене
све
чисто
...
—
Остави
,
Бога
ти
,
твоје
вино
,
—
прекори
га
жена
,
која
као
да
није
много
пазила
на
његове
опомене
.
—
Данас
да
говориш
о
вину
,
к’о
да
не
знаш
о
другоме
...
—
А
што
не
би
говорио
?
—
осијече
стари
осорно
.
—
Не
говорим
јабани
него
своме
зету
,
а
зет
треба
да
ме
слуша
...
Нећу
га
,
зар
,
ја
учити
како
ће
управљати
женом
,
к’о
што
га
ти
учиш
...
Домаћица
се
као
нађе
увријеђена
.
—
А
што
га
не
би
учила
?
—
запита
.
—
Млад
је
он
,
па
још
не
зна
како
се
кућа
кући
...
Обоје
су
млади
к’о
кап
,
па
треба
да
их
ми
старији
поучимо
.
Од
свега
овога
разговора
Перо
ништа
чуо
није
.
Као
у
црквеном
звонику
,
тако
је
у
његовој
глави
звонило
,
звиждало
,
пиштало
...
Образи
су
му
час
блиједили
,
час
руменили
,
и
мрким
погледом
гледао
је
све
око
себе
.
Дошло
му
бијаше
да
устане
,
да
узме
столицу
,
па
да
добро
изудара
и
пунца
и
пуницу
и
суђеницу
,
све
да
потуче
,
па
да
онда
трчи
куд
га
ноге
носе
.
Дошло
да
се
посвађа
,
да
се
поинади
макар
с
киме
.
Он
изненадно
скочи
и
зовну
Благоја
.
—
Да
се
иђе
,
—
рече
опоро
.
—
Доста
је
сједнице
!
—
Куд
ћеш
,
зете
?
Куда
ћеш
?
—
салетише
га
са
обје
стране
и
пунац
и
пуница
.
—
Какав
је
то
пос’о
?
Зар
тако
ваља
?
—
Оставите
ме
.
Имам
посла
.
—
осијече
Перо
бјежећи
од
њих
.
—
Пос’о
је
пос’о
и
он
је
најпречи
!
—
Таки
ли
си
ми
пријатељ
?
—
љутито
запита
Благоја
пред
вратима
.
—
Ову
ли
си
ми
срећу
наш’о
?
—
А
што
?
—
зачуди
се
Благоје
.
—
Ђевојка
је
кршна
и
добра
,
а
и
мираз
носи
.
—
Не
треба
мени
антика
,
—
дочека
Перо
стискајући
шаке
и
подносећи
му
их
под
нос
.
—
Нисам
ја
,
на
прилику
,
један
музејум
па
да
то
купим
.
Ако
ми
затреба
што
из
Карађорђева
времена
,
ја
ћу
узети
пушку
јали
хаљину
,
а
нећу
жену
.
Па
,
окренувши
се
и
не
рекавши
ни
збогом
,
сам
оде
у
хотел
.
Дошавши
у
собу
,
одмах
спусти
завјесе
,
истјера
Данила
и
леже
у
постељу
.
Мислио
је
да
ће
,
ако
мало
заспе
,
макар
и
на
који
сахат
заборавити
своју
заручницу
...
Узалуд
!
.
.
Мучио
се
ништа
мање
,
него
ли
у
кући
Јовина
стрица
,
кад
су
га
оно
бухе
опколиле
...
Склопио
је
очи
,
али
сан
никако
да
се
спусти
,
јер
је
још
једнако
гледао
слику
њезину
,
са
дугим
вратом
,
смјежураним
лицем
,
зеленим
очима
и
крњавим
зубима
...
И
једнако
му
се
чинило
,
као
да
га
гледа
и
смјешка
се
на
њ
...
—
Што
мене
Бог
да
казни
и
да
ми
је
удијели
за
жену
?
—
јекну
жалостивно
.
—
Нијесам
ни
ја
отпадник
од
вјере
.
Нијесам
ни
ја
разапињо
Исуса
,
па
опет
ме
,
ето
,
стигла
казна
и
послали
ми
кугу
на
врат
.
Да
је
била
кршна
,
не
би
чекала
на
ме
,
да
дођем
из
девете
касабе
и
да
је
водим
...
И
Благоје
,
никакав
чојек
,
коме
сам
платио
ручкове
и
вечере
,
да
ме
тако
превари
!
...
Грдећи
Благоја
једва
је
некако
заспао
.
И
снијевао
је
један
чудан
сан
.
Као
ноћ
је
,
мјесечином
обасјана
.
Пред
њим
као
пукло
широко
језеро
,
огледало
мјесеца
и
звијезда
.
Око
језера
,
са
обје
стране
,
наднијеле
се
златнолисте
врбе
и
своје
дугачке
,
танке
,
повијене
гране
купају
у
води
.
Испод
њихових
грана
купају
се
лабудови
.
Шест
гиздавих
,
бијелих
лабудова
,
са
поносито
исправљеним
вратовима
и
као
неким
крунама
на
глави
...
И
као
купа
се
и
он
у
језеру
.
.
Купа
се
лијепо
у
хладној
,
мирисној
води
,
плива
и
осјећа
,
како
га
таласи
запљускују
и
драгају
ода
свих
страна
...
И
као
вјетар
прохладан
да
попухује
,
милује
га
по
образу
и
лагоди
.
И
тај
вјетар
доноси
,
из
даљега
,
некакву
пјесму
,
звонку
и
умиљату
,
што
попут
славујске
трепери
у
ноћи
,
а
у
пјесми
као
да
га
неко
зове
,
зове
га
по
имену
и
каже
да
умире
за
њим
...
Он
размахну
рукама
и
издиже
главу
,
да
види
:
оклен
пјесма
долази
?
...
И
опази
,
удаљену
,
љепоту-дјевојку
,
како
се
купа
на
валима
,
на
мјесечини
.
Дугачке
,
црне
косе
распустила
по
води
,
издигла
бјељу
него
у
лабуда
главу
,
обје
руке
пружила
према
њему
и
зове
га
себи
...
Њему
памет
стаде
...
Погледа
око
себе
,
као
да
се
боји
да
не
зове
кога
другога
...
Нигдје
никога
!
.
.
Он
заборави
на
сав
свијет
,
прикупи
снагу
,
размахну
и
заплива
према
њој
.
Хита
,
јури
,
а
дрхће
од
чежње
и
напријед
спрема
пољубац
...
Стиже
јој
...
Рашири
руке
,
стиште
је
на
прса
,
и
,
склопивши
очи
од
заноса
,
пољуби
је
...
А
тада
се
одвоји
од
ње
,
и
хтједе
јој
боље
загледати
у
очи
и
лице
и
...
јао
...
он
само
угледа
дугачки
врат
своје
суђенице
.
Перо
врисну
,
скочи
са
постеље
и
—
пробуди
се
.
—
Фала
Богу
,
—-
промрмља
уплашени
Данило
,
који
је
стајао
поред
постеље
.
—
Фала
Богу
кад
си
се
пробудио
!
—
А
ко
ти
је
то
?
—
запита
Перо
зачуђено
,
угледавши
крупна
,
мрка
полицајца
,
гдје
стоји
иза
Данилових
леђа
.
—
Шта
тражи
овђе
?
—
Јесте
ли
ти
Перо
Карантан
?
—
запита
полицајац
набусито
,
одгурнувши
Данила
и
приближујући
се
.
—
Чекао
сам
по
сахата
,
док
сте
се
пробудио
.
—
Ја
сам
,
—
одговори
Перо
хладно
.
—
Ја
сам
баш
Перо
Карантан
...
Тако
ме
сви
зову
...
—
Мени
је
наређено
да
Перу
Карантана
водим
у
полицију
,
—
рече
полицајац
и
поносито
се
испрси
.
Перо
скрсти
руке
,
па
га
попријеко
погледа
.
—
Мене
да
водиш
?
Мене
?
—
запита
готово
грубо
.
—-
Перу
Карантана
морам
водити
,
—
осијече
полицајац
и
као
да
се
још
више
испрси
.
Перо
протра
очи
,
мислећи
,
да
и
сад
снијева
.
—
Ама
да
се
нијесте
преварили
?
—
запита
опет
,
крстећи
се
.
—
Шта
ћу
им
ја
?
—
Ако
ти
је
име
Перо
Карантан
,
нијесам
се
преварио
.
Перо
се
замисли
.
—
Ама
да
они
не
траже
Другога
Перу
Карантана
?
—
запита
.
—
Да
не
траже
каква
,
чијем
је
оцу
име
Марко
јали
Петар
?
Моме
је
,
брате
,
било
име
Аћим
...
—
То
нијесу
моји
послови
,
—
окреса
полицајац
куцајући
се
по
сабљи
.
—
То
ће
се
у
полицији
извиђети
...
Сад
морате
са
мном
.
Перо
се
не
смједе
даље
противити
.
Обуче
се
и
пође
у
полицију
.
Пред
собом
полицијског
комесара
морао
је
чекати
више
од
пола
сата
...
Ту
су
се
,
у
широком
ходнику
,
гурали
четири
до
пет
полицајаца
,
врзајући
се
око
двају
нешто
љепше
обучених
цура
,
по
свој
прилици
оних
сумњивога
понашања
,
и
избацујући
шале
,
које
се
у
књиге
не
уписују
.
На
другој
страни
препирала
се
једна
баба
са
некаквим
дугуљастим
ђаком
око
кирије
.
Пребацивала
му
је
,
како
је
пуних
шест
мјесеци
вара
и
неће
ништа
да
плати
.
Иза
бабиних
леђа
провиривала
је
масна
капа
некаква
просјака
и
разбијена
глава
високога
циганина
...
Кад
је
дошао
ред
на
Перу
,
обузе
га
некакав
страх
.
Ко
зна
зашто
,
али
он
није
волио
имати
са
властима
посла
.
Није
им
био
вичан
и
није
знао
како
се
с
њима
треба
понашати
.
С
тога
се
мало
погури
,
обори
руке
низа
се
и
,
држећи
капу
под
пазухом
,
скрушен
и
понизан
уљезе
у
собу
.
Комесар
,
дебељкаст
,
мргодан
човјек
,
са
мјесечином
на
тјемену
и
ријетком
,
јарчијом
брадом
,
сједио
је
и
писао
нешто
,
правећи
се
као
да
не
види
Перу
.
Пребирао
је
некакве
хартије
и
мрмљао
нешто
.
—
Хм
,
—
рече
након
дуже
почивке
,
остављајући
хартије
на
страну
и
одахнувши
мало
.
—
Ви
се
зовете
Перо
Карантан
?
—
Зовемо
молићемо
,
—
одговори
Перо
и
преклони
се
читавом
половином
тијела
.
—
Баш
се
тако
зовемо
...
Комесар
забиљежи
и
накашља
се
.
—
Ви
сте
,
али
,
вашими
дјелами
чинили
протузаконитости
,
—
рече
,
издигнувши
и
глас
и
кажипрст
десне
руке
.
—
тер
сте
узели
слободу
,
увредљивими
поругами
чинити
повреду
царевима
...
Перо
рашири
руке
као
да
га
разапињу
,
стресе
се
и
писну
као
гуја
љута
:
—
Ама
ко
вам
то
налага
,
ако
Бога
знате
?
Ко
то
изнесе
на
ме
не
било
му
просто
ни
овога
ни
онога
свијета
?
Комесар
се
насмија
и
оним
истим
прстом
куцну
се
по
челу
.
—
Ми
све
дознамо
путем
истраживањах
,
—
рече
задовољно
.
—
Ми
имамо
наше
људе
,
који
нам
,
али
,
све
доставе
неизоставно
.
Ви
сте
си
синоћ
узели
слободу
,
да
на
јавноме
,
позору
изложеноме
,
мјесту
кажете
,
да
ви
не
дозвољавате
ни
цару
да
проси
дјевојку
.
Управо
сте
ово
упорабили
...
Перо
се
сјети
свега
што
је
синоћ
Благоју
рекао
,
па
задрхта
.
—
А
видите
,
—
настави
комесар
,
—
није
ли
,
али
,
то
нарушавање
јавнога
реда
и
мира
?
.
.
Зар
се
може
допустити
такими
ријечими
наносити
повреду
владарима
?
И
какву
дјевојку
рабите
?
Ко
је
вама
дозволио
,
да
непристојними
намјерами
вријеђате
царске
дјевојке
?
Перо
не
могаде
више
да
се
одржи
.
Задрхташе
му
и
ноге
,
поклецнуше
кољена
и
он
сједе
,
управо
паде
на
столицу
...
Свијест
му
се
поче
мрачити
...
Соба
као
да
се
поче
окретати
,
а
комесарова
глава
поигравати
.
Изгледало
му
је
,
да
ће
се
читава
кућа
срушити
и
притиснути
га
.
—
Изим
овога
,
—
настављао
је
комесар
немилостиво
,
—
ви
сте
,
дапаче
,
и
друге
сумњиве
послове
испуњавали
.
Ви
,
без
посла
,
путујете
по
касабами
,
разговарате
с
касабалијами
,
држите
скупове
.
Дапаче
и
по
селих
сте
свраћали
...
Мислите
,
зар
,
на
буну
или
што
слично
?
Перо
опет
испусти
некакав
јаук
.
Понори
главом
као
да
се
спремаше
да
пане
и
са
столице
.
—
Немојте
се
правдати
и
испричавати
,
—
упаде
комесар
важно
.
—
Ја
знам
све
вас
,
све
Влахе
...
Ви
вазда
мислите
о
некаквим
чудами
...
У
других
народа
,
дапаче
већих
,
па
се
не
може
наћи
него
по
један
илити
два
бунтовника
,
а
ви
их
имате
стотину
...
—
Ама
нијесам
ја
бунтовник
,
—
поче
се
бранити
Перо
и
ако
муцајући
.
—
Ја
сам
ја
,
а
бунтовник
је
бунтовник
.
Комесар
одмахну
руком
.
—
Драги
мој
,
—
рече
,
—
ја
сам
оправио
брзојав
у
вашу
касабу
,
да
се
информирам
о
вашој
ћудоредности
.
Одговора
нема
...
А
док
одговор
не
приспије
,
ја
вас
не
могу
пустити
.
Дапаче
морам
вас
затворити
.
И
,
не
сачекавши
да
се
Перо
одбрани
,
зазвони
у
звонце
.
—
Водите
га
у
затвор
,
—
рече
полицајцу
,
који
се
појави
на
вратима
.
XИИИ
.
Перо
се
зажелио
куће
.
Трећега
јутра
апсанџија
пусти
Перу
из
затвора
и
опет
га
поведе
пред
комесара
.
—
Хајде
,
—
вели
,
—
да
чујеш
пошљедњу
пресуду
,
па
јали
ће
бити
црна
јали
бијела
.
—
Ама
,
по
Богу
,
зар
може
бити
још
пресуда
?
—
запита
Перо
замирући
од
страха
и
блиједећи
.
—
Зар
није
мало
,
што
сам
прав-здрав
три
дана
одлеж’о
у
хавсу
?
—
Видићемо
,
—
одговори
апсанџија
узвијајући
обрвама
.
—
Овђе
може
свашта
бити
и
све
се
може
десити
.
Нијеси
ни
први
ни
пошљедњи
кога
овако
осуђују
...
Комесар
као
да
овога
пута
бијаше
нешто
расположенији
и
љубазније
него
први
пут
прими
Перу
.
—
На
упит
о
вашој
ћудоредности
,
добио
сам
двојбен
одговор
,
—
рече
,
чешкајући
се
оловком
по
глави
и
гледајући
некуд
у
страну
.
—
Ви
сте
некада
у
вашега
свећеника
,
тражили
некакве
крсне
листове
...
—
То
је
давно
било
,
—
упаде
Перо
брзо
,
два
пута
се
поклонивши
до
земље
.
—
Онда
сам
био
пуно
млађи
и
нијесам
био
паметан
к’о
сада
.
—
Ништа
за
то
,
—
одговори
комесар
,
давајући
му
руком
знак
,
да
га
не
прекида
у
говору
.
—
Ми
,
али
,
не
смијемо
заборавити
ни
на
случајности
прије
сто
годинах
...
То
је
,
наиме
,
потребно
...
Видите
,
како
ово
доликује
против
вама
...
Но
ја
вас
више
нећу
затварати
...
Слободни
сте
!
—
Фала
Богу
!
—
викну
обрадован
Перо
и
удари
капом
о
тле
.
—
Бог
вас
поживио
,
господине
!
—
Само
овдје
не
можете
више
имати
боравка
,
—
дочека
комесар
јаче
.
—
Морате
,
али
,
овога
трена
одлазити
натраг
,
ако
не
желите
да
вас
протјерам
са
пратњом
...
—
Фала
Богу
и
на
томе
,
—
опет
ће
Перо
,
још
одушевљеније
.
—
То
је
баш
к’о
што
треба
...
И
,
брзо
се
окренувши
,
као
на
крилима
отрча
у
хотел
.
У
хотелском
ходнику
затече
Данила
,
гдје
стоји
трештен
пијан
и
љуља
се
час
на
једну
час
на
другу
страну
као
шеталица
од
сахата
.
Око
њега
се
окупиле
собарице
и
сва
служинчад
хотелска
,
па
га
задиркују
и
пецкају
,
грохотом
се
смијући
,
ако
каткада
,
леђима
или
раменом
,
јаче
удари
о
зид
.
—
А
ти
си
се
напио
,
несрећо
,
—
узвикну
Перо
опазивши
га
.
—
Док
мене
бије
мемла
из
камена
у
тамници
,
ти
пијеш
и
веселиш
се
,
а
?
—
Ја
...
напио
се
од
јада
,
—
дочека
Данило
,
покушавајући
да
се
исправи
и
чвршће
стане
на
ноге
,
—
Ос
...
тавио
си
ме
...
па
од
јада
...
Ако
ти
је
кр
...
риво
ено
ти
суда
па
ме
тужи
...
Перо
се
осмјехну
и
кврцну
га
по
носу
.
—
Хајде
,
хајде
тражи
кола
,
магарче
,
—
рече
му
благо
,
готово
тепајући
.
—
Дошло
је
вријеме
,
да
се
враћамо
оклен
смо
и
дошли
...
Кући
ћемо
!
И
оде
у
собу
.
—
Фала
Богу
,
кад
ћу
се
вратити
,
—
рече
сам
себи
,
шетајући
.
—
Нит
’
мени
треба
жена
,
ни
нико
.
Без
главе
се
не
може
живити
,
а
без
жене
може
.
Па
узе
ствари
и
поче
их
савијати
и
уређивати
.
И
што
је
више
савијао
,
све
му
на
срцу
лакше
.
Као
оловом
да
му
је
било
оковано
,
па
се
сад
почело
топити
...
Дође
му
,
чак
,
и
да
запјева
,
те
полако
,
тихо
,
поче
циједити
кроз
зубе
своју
стару
и
најомиљенију
пјесму
:
Овце
чува
Тодора
Широм
миром
до
мора
...
Но
није
честито
ни
допјевао
задњу
ријеч
,
кад
,
кроз
ходник
,
почеше
одјекивати
нечији
кораци
и
као
граја
нека
.
Перо
помисли
да
ће
опет
бити
когод
из
полиције
и
хтједе
се
сакрити
,
кад
се
врата
отворише
,
а
на
њима
се
појави
главом
Благоје
и
угојени
,
поштовани
пунац
.
—
Аха
!
—
викну
Благоје
улазећи
у
собу
и
тарући
крупан
зној
са
чела
.
—
Једва
га
једном
уловисмо
.
Ево
нам
га
!
—
Ево
га
!
—
потврди
и
стари
,
дахћући
од
умора
.
—
А
ђе
си
ти
био
?
—
запита
,
затим
,
Перу
,
мргодећи
се
и
гледајући
га
оштро
.
—
А
што
питаш
?
—
осијече
Перо
,
па
се
и
он
намргоди
.
—
Зар
и
теби
да
дајем
рачуна
?
—
А
ко
ће
те
питати
ако
нећу
ја
?
—
дочека
стари
и
,
раскорачивши
се
,
стаде
пред
њега
,
као
да
би
се
тукао
.
—
Знаш
ли
ти
ко
сам
ти
ја
?
...
И
знаш
ли
ти
шта
могу
ја
?
...
Мислиш
ли
се
са
мном
играти
,
а
?
...
Кажи
ти
мени
,
—
дрекну
јаче
,
—
што
купиш
ове
ствари
овђе
,
а
?
...
Куд
се
спремаш
?
.
.
—
Дома
,
—
дрско
окреса
Перо
.
—
Кад
хоћеш
да
знаш
,
ето
ти
и
кажем
...
Своја
кућица
,
своја
слободица
и
ја
иђем
тамо
...
Стари
се
одуприје
рукама
о
кукове
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
А
вјенчање
?
—
запита
.
—
Како
ћемо
с
њиме
?
Перо
се
такођер
одуприје
рукама
о
кукове
и
поче
се
бекељити
према
староме
.
—
Не
може
бити
,
—
отегну
пакосно
.
—
Мене
полиција
проћерује
одма
,
овога
часа
...
—
Невјешто
ли
ти
лажеш
,
мој
Перо
,
—
умијеша
се
Благоје
и
стаде
између
њих
.
—
Зашто
ће
тебе
полиција
проћерати
?
—
Ако
не
вјерујете
,
а
ви
питајте
,
—
осијече
Перо
,
окрећући
им
леђа
.
—
Ви
сте
ме
довели
у
затвор
,
ви
ме
проћерујете
,
ви
ћете
ми
и
главу
узети
!
.
.
Стари
погледа
у
Благоја
,
а
Благоје
у
старога
.
—
Е
кад
је
тако
,
а
ми
ћемо
прешјутра
повести
ђевојку
за
њим
,
у
касабу
му
,
па
нек
се
тамо
вјенчају
,
—
предложи
Благоје
.
—
Тако
је
.
Нек
се
тамо
вјенчају
!
—
прихвати
стари
живо
.
—
Не
дам
ја
никоме
да
се
са
мном
игра
...
И
обојица
изађоше
из
собе
.
—
Путуј
ти
,
игумане
,
не
мисли
се
манастиром
,
—
прогунђа
Перо
,
затварајући
врата
за
њима
и
закључавајући
их
.
—
Само
да
ја
умакнем
комесару
,
а
ви
гоните
колико
хоћете
.
Па
сједе
за
сто
и
написа
брзојав
Јефтану
.
Долазим
у
петак
.
Поздрави
пријатеље
.
Перо
.
Прочита
га
још
два
пута
,
поправи
неколика
слова
и
даде
послужитељу
да
однесе
.
Затим
запали
цигар
и
,
добујући
прстима
у
прозор
,
очекиваше
кола
.
XИВ
.
Припреме
за
свечан
дочек
Пере
Карантана
.
Јефтан
,
који
је
још
два
дана
поред
лијепе
Швабице
боловао
,
вратио
се
у
касабу
и
почео
оздрављати
.
Човјек
,
у
својој
муци
,
бијаше
готово
и
заборавио
на
Перу
и
ко
зна
да
ли
би
га
се
икако
и
сјетио
,
да
му
не
стиже
онај
брзојав
.
—
На
моју
душу
ово
се
он
оженио
,
чим
долази
,
—
рече
прочитавши
га
и
одмах
скочи
.
—
Оженио
се
,
погани
син
,
без
нас
!
—
викну
веселије
,
па
се
окрену
двојици
муштерија
што
бијаху
дошли
да
пазарују
,
и
показа
им
врата
.
—
Пазарујте
сад
у
другога
,
а
ја
имам
пречег
посла
,
—
рече
и
отрча
из
дућана
.
—
Оженио
се
Перо
!
—
довикну
Јови
издигнувши
брзојав
изнад
главе
и
машући
њиме
као
барјаком
.
—
Није
му
био
пут
џаба
.
Наш’о
је
што
је
тражио
!
—
Баш
?
—
запита
Јово
не
вјерујући
.
—
Је
ли
истина
?
—
Баш
,
—
потврди
Јефтан
,
бацајући
му
брзојав
пред
ноге
.
—
Да
се
није
оженио
,
не
би
се
ни
вратио
,
нит
’
би
јављао
да
долази
и
„
да
поздравим
пријатеље
“
.
То
ти
се
само
каже
!
—
Е
,
баш
је
лијепо
!
—
рече
Јово
,
пошто
је
и
он
прочитао
.
—
Међер
и
Перо
каткад
зна
шта
ради
.
Јефтан
сједе
на
једно
сандуче
и
позва
Јову
да
сједне
код
њега
.
—
Ама
ми
треба
и
да
га
дочекамо
,
—
рече
.
—
Какви
би
били
пријатељи
,
кад
га
не
би
дочекали
?
—
Без
дочека
не
ваља
,
—
одобри
и
Јово
.
—
Вечерас
ћемо
се
и
посавјетовати
о
томе
...
Сви
да
дођете
у
мене
,
—
опет
ће
Јефтан
.
—
И
доћи
ћемо
!
Чим
се
смркло
,
окупише
се
сви
:
Јово
,
Обрен
и
Јефтан
.
Сви
весели
и
смјешкају
се
један
на
другога
,
као
да
су
какву
побједу
однијели
.
Посједаше
око
округлога
стола
,
—
око
стола
,
преко
кога
Јефтановица
сваке
вечери
позива
некакве
духове
и
разговара
се
с
њима
,
—
метнуше
вино
преда
се
и
почеше
пити
.
—
Ви
знате
,
браћо
,
—
поче
Јефтан
озбиљно
,
малко
уобљеним
гласом
,
—
да
је
у
нас
адет
,
да
свачије
сватове
лијепо
дочекамо
и
да
пред
њих
изађемо
...
А
Перо
је
наш
јаран
;
доста
је
соли
и
хљеба
с
нама
појео
...
Њега
свакако
треба
боље
дочекати
него
друге
.
Додуше
,
он
нема
сватова
,
него
долази
сам
са
младом
и
...
—
А
која
ли
му
је
млада
?
—
упаде
Обрен
.
—
Нас
се
не
тиче
која
је
ни
чија
је
,
—
осијече
Јефтан
набусито
,
—
то
су
његове
ствари
...
Он
долази
сам
са
младом
и
Данилом
и
нема
сватова
.
Ама
то
не
смета
!
.
.
Ми
ћемо
му
бити
сватови
!
—
Хоћемо
,
—
заграјаше
и
остали
и
куцнуше
се
чашама
.
—
Ми
ћемо
му
бити
сватови
!
—
Окупићемо
још
наших
људи
,
па
,
неко
на
колима
а
неко
на
коњима
,
пођемо
на
сусрет
...
—
Хоћемо
!
.
.
Јово
устаде
и
даде
Јефтану
знак
,
да
и
он
жели
говорити
.
Јефтан
застаде
.
—
Ја
мислим
,
—
поче
Јово
,
—
да
свадба
без
барјака
никако
не
ваља
.
Ви
нађите
барјак
,
а
ја
ћу
бити
барјактар
,
па
,
вала
,
да
се
не
постидим
ни
самога
Бошка
Југовића
.
—
И
чутуре
требају
,
—
бржебоље
упаде
Обрен
.
—
Њих
треба
напунити
вином
и
понијети
за
пута
...
—
И
један
треба
лијепом
здравицом
да
га
дочека
,
—
настави
Јово
не
слушајући
Обрена
.
—
Ако
учитељу
не
буде
криво
,
њега
да
замолимо
.
Он
је
учио
,
па
зна
да
везе
...
—
Ја
би
замолио
још
кога
,
—
уплете
се
Обрен
,
који
је
и
сам
волио
здравице
држати
.
—
Нека
буде
барем
десетак
здравица
...
Јефтан
превуче
руком
преко
бркова
,
па
удари
по
столу
.
—
Не
треба
толико
!
—
викну
.
—
Није
он
један
министар
па
да
му
се
држе
десет
здравица
.
И
владики
би
много
било
...
Доста
је
њему
и
учитељева
.
Сви
се
сложише
.
Узеше
дивит
и
хартије
,
те
заједнички
написаше
учитељу
писмо
,
у
коме
учтиво
замолише
»
да
се
потруди
,
ако
му
није
тешко
,
и
да
дође
,
ако
може
,
да
их
послуша
нешто
,
ако
би
хотио
«
...
Писмо
послаше
у
механу
,
упућујући
момче
,
да
ће
га
ту
сигурно
наћи
.
—
Треба
и
од
женскадије
неко
да
пође
,
—
опет
предложи
Јефтан
,
пошто
је
момче
отишло
.
—
Правога
друштва
ни
правога
теферича
нема
без
женскадије
.
—
То
треба
,
—
потврди
и
Јово
.
—
Ево
,
да
опростите
,
ја
ћу
водити
своју
жену
,
ти
Јефтане
своју
,
а
ти
Обрене
своју
...
—
Хоћемо
.
—
А
да
буде
право
весеље
,
нека
и
Стака
пође
,
—
опет
ће
Јово
.
—
Удовица
је
,
ама
без
ње
и
без
њезине
пјесме
све
ће
бити
мртво
...
Додуше
она
се
још
мало
љути
на
Перу
,
ама
Обрен
,
ако
хоће
,
може
је
наговорити
да
пође
...
.
Читав
сахат
провели
су
у
савјетовању
,
док
,
једва
једном
,
дође
и
учитељ
.
Дугуљаст
,
болешљив
младић
,
упалих
прсију
и
уских
,
кукастих
рамена
,
вјечно
огрнут
иберцигером
,
лагано
уљезе
у
собу
,
и
поздравивши
све
,
сједе
У
крај
.
—
Учитељу
,
јављамо
ти
радосну
вијест
,
да
се
оженио
наш
друг
Перо
Карантан
,
—
поче
Јефтан
устајући
са
столице
и
исправљајући
се
.
—
Ми
смо
те
зовнули
,
да
ти
јавимо
,
да
он
долази
у
петак
...
Учитељ
,
зачуђен
,
искриви
се
на
столици
и
погледа
га
тупо
,
као
да
пита
:
а
шта
се
то
мене
тиче
?
—
Честитам
,
—
испусти
кроз
нос
,
учтиво
се
наклонивши
,
пошто
се
мало
прибрао
.
—
То
ми
је
мило
.
Јефтан
му
пружи
руку
,
те
се
руковаше
.
—
А
ми
хоћемо
да
га
лијепо
дочекамо
к’о
друга
и
пријатеља
,
—
рече
.
—
Хоћемо
,
бива
,
да
му
изађемо
на
сусрет
скупа
,
па
смо
зовнули
тебе
,
да
га
ти
испред
нас
поздравиш
једном
здравицом
.
Ти
си
чојек
паметан
,
школован
,
учен
,
па
знаш
и
умијеш
...
И
како
би
било
да
прође
ово
весеље
без
тебе
?
Учитељ
се
осмјехну
и
,
од
радости
,
наклони
се
опет
.
Видјело
се
,
да
су
га
Јефтанове
ријечи
погодиле
у
најосетљивију
жицу
,
јер
он
ни
у
чем
није
толико
уживао
,
колико
кад
га
човјек
понуди
чашом
добра
вина
и
кад
му
рекне
да
је
паметан
.
—
Ја
,
по
могућству
сила
,
радо
ћу
се
увијек
одазвати
