КАЛУЂЕР
И
ХАЈДУК
ИЗДАЊЕ
ЗАДУЖБИНЕ
И
.
М
.
КОЛАРЦА
149
.
СТОЈАН
НОВАКОВИЋ
КАЛУЂЕР
И
ХАЈДУК
ПРИПОВЕТКА
О
ПОСЛЕДЊИМ
ДАНИМА
СРБИЈЕ
У
XВ
ВЕКУ
Штампано
у
Модерној
Штампарији
„
Пијемонт
“
,
Београд
1913
.
1865-1913
Читаоцима
се
на
овим
листовима
пружа
приповетка
коју
није
писао
приповедач
од
посла
.
Писцу
је
жеља
била
да
читаоцима
пружи
опис
живота
српског
народа
у
средњем
веку
у
што
свестранијем
облику
.
И
облик
приповетке
учинио
му
се
за
тај
посао
најподеснији
.
Тим
путем
се
овде
у
облику
приповетке
износи
дело
студије
,
јер
и
за
неке
обичне
сцене
,
које
се
показују
једнаке
с
данашњим
народним
животом
,
писац
има
разлога
да
мисли
да
су
такве
исте
могле
бити
и
у
средњем
веку
.
У
истини
има
пуно
ствари
које
су
се
и
онда
чиниле
као
што
се
чине
данас
,
или
које
су
и
онда
изгледале
као
што
изгледају
данас
.
Прекида
међу
вековима
нема
;
они
се
преливају
лаганим
,
поступним
променама
један
у
други
као
и
све
остало
у
органичком
свету
.
Писац
се
нада
да
неће
бити
тешко
разумети
зашто
је
нашао
за
потребно
да
се
маши
форме
белетристичке
.
Он
је
уверен
да
је
та
форма
најподеснија
за
показани
задатак
.
Ако
њему
није
пошло
за
руком
да
истом
рукује
као
што
би
требало
,
крив
је
он
сам
,
а
није
форма
.
Писац
ће
бити
задовољан
,
ако
само
буде
показао
пут
и
отворио
вољу
другима
,
да
живот
прошлости
,
увек
занимљив
,
представљају
сувременицима
у
облику
приповетке
,
којим
се
и
модерни
живот
представља
.
Писац
,
наравно
,
не
мисли
да
су
добри
романи
и
приповетке
измишљене
ствари
,
него
да
су
дело
студије
,
цртали
они
садашњост
или
прошлост
.
Година
1865
метнута
је
поред
1913
зато
што
је
1865
иста
мисао
тешње
и
сасвим
почетнички
обрађена
у
приповедци
„
Калуђер
“
,
која
је
1865
штампана
у
„
Вили
“
у
Београду
.
11
августа
1913
Бад
Nauheim
.
И
.
Летњи
дан
већ
нагиње
заранцима
у
питомоме
Дренопољу
.
Сенке
су
све
дуже
,
а
хладови
већи
,
и
ако
још
бије
јара
летња
.
На
пијаци
,
на
којој
се
продавало
робље
,
купци
почињу
већ
долазити
и
разгледати
шта
је
за
кога
.
Јадно
робље
,
које
је
за
жестоке
жеге
било
прилегло
у
неком
бедном
хладу
,
осећаше
немилостиво
џарање
штапом
,
да
се
исправи
,
да
опет
прене
,
јер
купци
долазе
.
На
једноме
месту
су
момче
и
девојче
,
брат
и
сестра
,
однекуд
из
Србије
,
млади
као
капља
,
обоје
лепи
и
нежни
.
Били
су
срећни
да
их
судбина
још
није
била
раставила
,
и
једнако
су
молили
Бога
да
их
опет
барем
заједно
одржи
.
Обучени
су
у
јадне
траље
.
Она
,
девојка
била
је
готово
гола
.
Одузето
јој
је
одело
у
ком
је
била
заробљена
,
па
су
јој
дате
траље
и
крпе
у
којима
је
сад
.
Стид
ју
је
,
јадницу
,
морио
,
али
помоћи
није
било
.
Трговац
је
гураше
штапом
да
устане
,
да
се
покаже
Она
би
се
пре
сакривала
и
гурила
,
али
милости
било
није
.
—
Устани
,
покажи
се
,
како
ћу
те
продати
?
Не
мислиш
ваљда
код
мене
мрети
,
викаше
трговац
гурајући
је
штапом
.
—
Ето
,
устала
сам
,
одговараше
она
,
дижући
се
лагано
и
гурећи
се
више
но
што
је
устала
,
еда
би
покрила
голотињу
.
Удри
,
убиј
ме
,
шта
хоћеш
од
мене
?
—
Хоћу
да
те
добро
продам
,
одговараше
трговац
.
Пред
њу
и
пред
њена
брата
стаде
старац
с
белом
брадом
,
који
је
хтео
да
их
купи
.
—
Одакле
сте
,
питаше
он
?
—
Из
Гњилана
,
одговорише
они
,
код
Новог
Брда
.
—
Кад
сте
заробљени
?
—
Пре
годину
дана
.
—
Па
где
сте
провели
?
—
Нешто
у
Серезу
,
а
нешто
овде
.
—
Имате
ли
живе
родитеље
?
упита
трговац
.
—
Живи
су
нам
остали
и
отац
и
мајка
,
а
ухватио
нас
у
ропство
турски
насилник
,
без
рата
,
без
ичега
,
усред
мира
,
одговараше
момчић
слободно
,
добивши
поверења
пред
старцем
,
који
је
показивао
вољу
да
их
купи
.
—
Купите
нас
обоје
,
брат
смо
и
сестра
,
па
ћемо
вас
лепо
слушати
,
проговори
девојка
,
—
купите
нас
Бога
ради
!
Много
смо
препатили
.
Неће
ли
дати
Бог
да
се
у
вас
одморимо
и
утешимо
!
Ах
,
јао
,
Боже
преблаги
,
докле
ћемо
трпети
?
Ничега
се
тако
не
плашимо
колико
да
нас
не
раставе
.
До
сада
нас
,
дао
Бог
,
нису
раставили
;
остали
смо
непрестано
заједно
.
Ах
,
купите
нас
,
добри
човече
!
Трговац
проговори
неколико
речи
,
брзо
се
погоди
с
продавцем
и
исплати
га
.
Чекао
је
запис
о
куповини
,
па
да
их
поведе
.
—
Ја
сам
вас
купио
,
али
не
да
вас
држим
у
ропству
него
да
вас
ослободим
.
То
је
воља
једне
велике
госпође
,
која
ме
је
послала
да
откупим
два
роба
из
Србије
и
да
их
кући
отправим
,
рече
трговац
лаганим
гласом
.
—
Само
ћутите
,
чините
се
невешти
.
Двоје
заробљеника
пођоше
му
к
руци
,
а
он
је
устезаше
.
На
лицу
им
сину
сунце
среће
и
задовољства
.
—
Реците
нам
,
ко
је
наша
добротворка
?
Је
ли
царица
Мара
,
ћерка
нашега
деспота
?
Реците
нам
,
да
знамо
за
кога
ћемо
се
Богу
молити
.
—
Не
могу
вам
рећи
ништа
,
забрањено
ми
је
.
То
чини
лева
да
не
би
знала
десна
.
Пођите
са
мном
тихо
,
да
се
,
по
наредби
,
за
вас
састарам
.
И
они
кренуше
баш
покрај
султанових
дворова
у
Дренопољу
.
У
султановим
вртовима
око
дворова
,
робови
вртари
већ
заливају
цвеће
и
чисте
стазе
за
вечерње
шетње
.
Харемски
прозори
се
један
по
један
отварају
вечерњем
хладу
и
лахору
из
шума
и
с
планина
.
У
дворцу
царице
Маре
нарочито
је
живо
.
Навечерје
је
Ивања
-дне
,
рођења
Св
.
Јована
Крститеља
.
Домаћи
калуђер
,
отац
Панкратије
,
погнут
сединама
и
старошћу
,
улази
у
дворац
царичин
и
заузима
место
у
малој
капелици
,
спремљеној
у
једном
одељењу
дворца
,
почињући
читати
и
певати
црквене
прописане
текстове
.
Дворкиње
отворише
врата
те
мале
,
полусакривене
дворске
црквице
у
султановим
дворима
у
Дренопољу
.
Црква
замириса
измирном
и
воштаним
свећама
.
Пријатан
звук
кадионице
сусретао
је
из
олтара
царицу
и
њену
малу
свиту
.
Царица
Мара
улази
са
својим
двема
дворским
госпођама
у
црквицу
,
крстећи
се
.
Пред
иконом
и
пред
воштаницом
,
крај
ње
запаљеном
,
царица
се
спусти
на
колена
и
потону
у
усрдну
,
дубоку
молитву
.
„
Господе
,
преблаги
и
премилостиви
,
шапуташе
царица
,
погледај
милостивим
оком
на
мога
оца
и
на
моју
мајку
,
и
на
моју
милу
отаџбину
Србију
дај
им
среће
,
успеха
и
напретка
!
Помози
им
против
оних
који
су
супротни
!
Одбрани
их
од
сваке
напасти
!
Учини
све
Србији
и
њима
,
макар
шта
са
мном
било
овде
у
чељустима
агаренским
!
Господе
,
смилуј
се
на
родитеље
моје
и
на
земљу
њихову
!
Господе
,
молим
ти
се
,
спаси
,
сахрани
,
помилуј
!
“
Царица
Мара
је
,
у
време
о
коме
причамо
,
године
1450
,
била
већ
претурила
тридесету
годину
.
Као
треће
дете
деспота
Ђурђа
и
деспотице
Јерине
,
који
су
се
венчали
о
Божићу
1413
године
,
царица
Мара
се
удала
за
султана
Мурата
у
јесен
1435
године
.
Њена
је
удаја
била
политично
дело
,
те
је
она
у
харем
доведена
и
за
султана
венчана
само
у
намери
да
се
српски
деспотски
и
султански
турски
двор
вежу
међу
собом
.
Султан
је
нову
царицу
галантно
примио
и
дао
јој
у
свом
двору
све
повластице
које
јој
припадају
,
не
тражећи
од
ње
ништа
.
Ма
да
је
био
одан
ниским
страстима
,
којима
се
топио
у
телесном
уживању
,
султан
Мурат
је
био
човек
дубоких
мисли
.
Доведавши
Ђурђеву
ћерку
у
свој
харем
,
он
јој
је
учинио
сваку
пажњу
и
све
почасти
,
али
је
није
ни
додирнуо
,
мислећи
како
би
,
може
бити
,
могла
доћи
потреба
да
је
он
врати
натраг
оцу
онако
како
му
је
и
доведена
.
Своја
задовољства
тражио
је
он
у
пијанкама
,
у
лову
,
и
у
разним
другим
забавама
,
а
са
царицом
Маром
говорио
би
о
ономе
што
би
му
требало
од
Србије
и
о
Србији
,
и
радо
би
јој
долазио
на
разговор
,
да
се
извештава
о
свему
што
се
тицало
северо-западне
границе
Турскога
Царства
.
Опширна
образованост
и
широк
ум
деспотове
ћерке
бејаше
у
стању
да
задовољи
и
најдубља
размишљања
султана
Мурата
и
да
помогне
оријентацију
његових
пространих
комбинација
.
На
томе
се
и
свршавало
опћење
Муратово
с
царицом
Маром
,
којој
је
он
,
у
накнаду
за
то
,
оставио
пуну
слободу
њене
хришћанске
вере
.
У
њен
стан
пуштан
је
без
икакве
сметње
њен
калуђер
,
старац
Панкратије
,
који
је
служио
царичину
богомољу
и
могао
је
бити
на
служби
и
за
све
друге
потребе
царичине
у
њеним
везама
с
родитељским
домом
и
са
Србијом
,
на
коју
она
никада
није
престајала
мислити
.
Помоливши
се
Богу
,
као
што
рекосмо
,
царица
стаде
на
своје
место
у
цркви
и
побожно
слушаше
вечерњу
молитву
оца
Панкратија
.
Царица
је
била
средњег
,
складног
стаса
,
у
расцветаној
лепоти
жене
која
је
,
у
пуној
уздржљивости
,
претурила
своју
тридесету
годину
.
Одело
јој
је
било
више
грчко
него
турско
,
више
калуђерско
него
световно
,
од
тамно
лаког
источног
ткива
.
Коса
јој
је
била
смеђа
,
очи
крупне
,
црне
,
држање
више
поносито
него
скрушено
.
С
њеним
двема
дворкињама
,
женама
старијим
,
говорила
је
српски
,
јер
их
је
била
из
Србије
довела
.
Од
њих
се
тако
рећи
,
никад
није
растајала
.
Кад
се
свршила
молитва
,
она
узе
благослов
од
оца
Панкратија
и
остави
тиху
домаћу
црквицу
,
упутивши
се
у
своје
дворане
,
замирисане
миром
силнога
цвећа
из
султанских
вртова
.
У
тај
мах
јавише
дворкиње
да
долази
престолонаследник
Мехмед
.
Он
је
царицу
Мару
сматрао
као
мајку
.
Она
га
је
застала
у
харему
султанову
у
његовој
седмој
години
,
и
како
јој
се
као
леп
,
бистар
и
отворен
дечко
веома
свидео
,
одмах
га
је
заволела
.
Покушавши
да
га
уљуђује
и
васпитава
,
па
опазивши
велику
пријемчивост
духа
,
царица
Мара
му
је
постала
права
мајка
и
васпитачица
,
тако
да
се
може
казати
како
је
,
од
онога
што
је
малим
дететом
и
дечаком
у
двору
научио
,
све
од
царице
Маре
научио
.
С
тога
је
њу
сматрао
као
праву
своју
мајку
.
Царица
изађе
на
праг
својега
дворца
,
да
дочека
престолонаследника
.
Престолонаследник
Мехмед
је
био
леп
,
стасит
младић
.
Лице
му
је
било
ведро
,
непорушено
страстима
и
ниским
пожудама
,
пуно
крепости
и
енергије
,
која
се
показивала
у
духу
његовом
.
Брада
му
је
избијала
мало
напред
,
а
нос
је
био
велики
,
орловски
.
Очи
су
му
биле
меланхоличне
,
замишљене
,
показујући
дубок
умни
рад
у
глави
.
И
ако
су
му
брада
и
бркови
тек
били
пробили
,
престолонаследник
је
Мехмед
већ
имао
држање
и
понашање
зрелога
човека
.
Прилазећи
царици
Мари
,
престолонаследник
се
по
турском
обичају
дубоко
поклони
и
као
мајку
је
у
руку
пољуби
.
—
Јесте
се
здраво
вратили
из
лова
,
упита
царица
,
и
како
сте
били
задовољни
?
—
Вратили
смо
се
здраво
,
одговараше
младић
,
али
задовољни
нисмо
били
много
.
Досађивала
нам
је
врућина
,
и
ловити
се
могло
само
рано
за
хлада
и
један
дан
кад
је
плаха
киша
ваздух
расхладила
.
Ја
сам
,
међу
тим
,
баш
у
томе
уживао
.
Седећи
у
хладу
и
одмарајући
се
,
како
за
лов
и
иначе
не
марим
,
и
идем
само
да
оцу
друштво
чиним
,
ја
сам
се
бавио
читањем
и
размишљањем
.
А
кад
год
то
чиним
,
благосиљам
твоје
савете
,
мајко
,
јер
си
ме
ти
најлепше
учила
да
досадно
време
прекраћујем
размишљањем
и
читањем
.
—
Па
шта
си
читао
,
Мехмеде
,
можеш
ли
ми
казати
?
—
По
трећи
пут
сам
,
овом
приликом
,
читао
Живот
цара
Александра
Македонца
.
—
Зашто
ти
се
тај
живот
толико
свиђа
?
упита
царица
.
—
Зато
што
су
под
султанском
руком
и
Македонија
и
већи
део
земаља
које
је
држао
цар
Александар
Македонац
.
Па
кад
буде
Божја
воља
да
ја
седнем
на
султански
престо
,
зар
не
бих
могао
ја
чинити
што
је
чинио
Александар
Македонац
?
—
Могао
би
и
моћи
ћеш
,
ако
то
буде
Божја
воља
,
и
ако
силу
никада
не
раставиш
од
благости
и
милосрђа
.
—
Мајко
царице
,
ти
си
ме
увек
учила
благости
и
милосрђу
;
од
тих
се
врлина
ја
никада
нећу
одвојити
,
буди
уверена
.
У
осталом
зар
мој
отац
није
према
теби
увек
вршио
благост
и
милосрђе
?
—
Јесте
,
и
хвала
му
за
то
најискренија
.
Али
није
то
доста
према
мени
самој
.
Ја
се
лично
немам
на
што
жалити
,
али
бих
ја
желела
да
се
хришћанство
нема
шта
жалити
на
велике
султане
Турског
Царства
.
—
Ја
мислим
да
мој
отац
није
давао
повода
никаквој
жалби
ни
у
том
погледу
.
—
Мехмеде
,
синко
,
жао
ми
је
што
то
не
могу
потврдити
.
Не
жалим
се
на
султана
самога
толико
колико
на
његове
доглавнике
.
Зашто
је
ослепио
моја
два
рођена
брата
,
Стефана
и
Гргура
?
Зар
то
није
верска
и
политичка
страст
?
Па
колико
је
хришћанскога
нашег
народа
изгинуло
приликом
ратова
,
пре
десетак
година
,
и
после
,
кад
су
Турци
Србију
поплавили
?
Мехмеде
,
синко
,
срце
ме
боли
кад
на
то
само
помислим
.
—
Мајко
царице
,
то
је
политика
.
Деспот
Ђурађ
,
отац
твој
,
често
заборавља
да
земљу
држи
по
султанској
милости
;
он
увек
тегли
хришћанима
,
непријатељима
Турске
.
Све
што
су
Срби
препатили
није
ради
вере
.
—
Нека
буде
,
али
то
је
било
пређе
,
а
сад
није
.
После
повратка
са
Златице
1442
,
после
боја
на
Варни
1444
,
после
боја
на
Косову
1448
,
деспот
је
коначно
променио
своје
мисли
.
Пре
тих
догађаја
он
је
имао
уздања
у
западне
хришћане
,
али
га
је
после
њих
са
свим
изгубио
.
Он
добро
зна
сад
,
да
му
ваља
с
турским
султаном
у
слози
и
у
покорности
живети
.
—
То
би
било
добро
,
рече
Мехмед
.
—
Али
,
Мехмеде
,
синко
,
не
заборави
трпљивост
,
не
заборави
благост
према
вери
хришћанској
онда
кад
султан
будеш
.
Ви
,
рекла
бих
,
све
мислите
да
ћете
бити
у
стању
да
искорените
хришћанство
.
Немојте
веровати
у
тај
страсни
сан
ваших
хоџа
и
дервиша
.
И
хришћанска
је
вера
од
Бога
.
Штедите
је
,
трпите
је
.
У
венцу
султанском
то
ће
ти
бити
најлепши
цвет
,
ако
не
заборавиш
овај
мој
савет
.
Срце
ми
се
цепа
кад
само
помислим
колико
је
рода
хришћанскога
изгинуло
од
турске
сабље
,
колико
је
цркава
пропало
од
турске
нетрпљивости
.
Али
нећу
више
о
томе
да
говорим
,
да
те
не
срдим
.
И
ти
си
какви
су
и
твоји
стари
.
То
друкчије
бити
не
може
.
—
Царице
мајко
,
опрости
!
Ја
нисам
и
не
мислим
бити
као
што
су
ми
били
стари
.
Нека
ми
Бог
Богова
помогне
,
ја
ћу
посведочити
да
нисам
што
су
ми
стари
.
И
буди
уверена
—
никад
нећу
заборавити
да
си
ми
за
то
ти
највише
поуке
пружила
.
Не
заборављам
,
нећу
заборавити
твоје
савете
,
твоје
материнске
поуке
.
Нисам
ли
им
увек
као
добар
син
следовао
?
—
Хвала
,
синко
Мехмеде
.
Где
сте
били
у
лову
последњу
десетину
дана
?
—
На
планини
Странџи
и
на
Деркоском
Језеру
,
у
околини
Цариграда
.
—
Јеси
ли
био
задовољан
с
ловом
?
—
Мајко
царице
,
ти
знаш
колико
ја
за
лов
марим
.
Али
ме
је
много
интересовала
она
земља
.
Први
пут
сам
сад
био
онде
.
И
много
ме
је
интересовало
Црно
Море
,
које
сам
сад
први
пут
видео
.
—
Зашто
Мехмеде
,
синко
?
—
Што
ми
онде
све
говори
о
Цариграду
.
—
Па
Цариград
није
ваш
;
он
је
цара
хришћанскога
.
—
Мајко
царице
,
и
ово
је
било
цара
хришћанскога
,
па
је
сад
наше
.
—
У
тебе
су
само
освајачке
мисли
.
—
Да
,
освајачке
,
што
се
тиче
државне
власти
.
Државна
власт
треба
да
је
једна
,
свемоћна
,
ненадмашна
.
Тек
под
крилом
такве
државне
власти
може
бити
вера
слободна
.
—
Мехмеде
,
Мехмеде
—
говораше
царица
,
тужно
главом
машући
.
—
Ја
имам
разлога
што
говорим
,
продужи
Мехмед
с
размишљањем
.
Што
су
хришћани
несложни
,
слаби
,
за
војевање
неумешни
,
у
религиозном
фанатизму
занесени
?
Из
тога
је
јасно
да
они
не
могу
имати
државе
.
О
како
ми
је
било
кад
ми
се
с
једног
брега
показао
предео
цариградски
!
—
Зар
се
ви
не
одричете
никад
од
помисли
на
Цариград
?
—
Не
,
никад
,
никад
—
говораше
Мехмед
.
За
тим
уста
и
са
синовљим
поштовањем
поздрави
царицу
,
која
оста
очевидно
сневесељена
после
ове
походе
младога
султанског
орлића
.
—
Да
,
да
,
то
је
свршено
,
шапташе
царица
Мара
преда
се
,
понављајући
своје
уобичајене
молитве
.
То
је
свршено
.
Ко
зна
колико
нас
још
времена
одваја
од
те
жалости
?
Турци
ће
ући
у
Цариград
;
судбина
је
и
казна
Божија
за
наше
грехе
,
да
они
упрљају
вековима
чуване
хришћанске
светиње
,
да
освоје
и
униште
и
последњи
остатак
Цариградског
Царства
.
О
Боже
,
преблаги
творче
,
сахрани
нас
и
помилуј
!
Сахрани
и
помилуј
Србију
!
Кад
Цариград
падне
,
ни
њојзи
добро
бити
неће
.
Боже
,
Боже
,
молим
ти
се
четрдесет
пута
,
сахрани
и
помилуј
!
Опрости
нам
грехе
,
Боже
,
није
ли
се
чаша
страдања
нашег
испунила
?
!
Царица
Мара
клече
на
колена
пред
иконом
и
продужи
крстити
се
и
молити
се
Богу
,
да
своје
злослутне
тужне
мисли
растера
.
Султан
Мурат
је
такође
походио
каткад
своју
султанку
,
царицу
Мару
,
и
ако
веома
ретко
.
За
неких
петнаест
година
њенога
брака
догађало
се
да
га
и
по
годину
,
и
по
годину
и
по
дана
не
види
,
кад
би
он
куд
на
војевање
или
на
другу
страну
царства
ишао
.
Тога
дана
,
тек
се
султанка
од
молитве
дигла
,
објавише
јој
дворкиње
да
султан
долази
.
Једва
је
имала
времена
да
се
спреми
како
је
турски
обичај
.
Царица
Мара
се
у
свакој
такој
прилици
узнемиривала
и
плашила
султанових
пожуда
.
И
сад
јој
зазебе
надно
срца
,
кад
су
јој
јавили
да
ће
јој
султан
доћи
.
Султан
Мурат
је
био
човек
средњег
стаса
,
дежмекаст
,
беле
коже
,
плавих
ситних
очију
,
широких
меснатих
образа
,
носа
великог
,
закучастог
,
браде
округле
,
косе
више
смеђе
,
али
у
то
време
са
свим
проседе
.
Њему
је
тада
било
око
педесет
година
.
Човек
је
био
иначе
нарави
благе
,
постојан
у
својим
намерама
и
мислима
.
Главна
му
је
страст
била
пиће
,
и
могао
је
попити
велику
количину
вина
.
У
пићу
је
такође
био
сама
доброта
.
Ушавши
у
дворане
царичине
,
султан
Мурат
седе
на
шиљте
свилом
везено
,
које
му
је
било
спремљено
.
Царица
Мара
је
стајала
спрам
њега
,
готова
да
га
подвори
по
жељи
његовој
.
Дворкиња
послужи
шербет
у
златним
кондирима
.
—
Не
,
не
могу
,
говораше
султан
.
Тешке
су
ме
мисли
обхрвале
.
—
Чим
бих
те
могла
разгалити
,
господару
,
говораше
царица
.
—
Ничим
,
драга
султанко
.
Један
дервиш
мевлеви
,
за
кога
знам
да
као
пророк
погађа
,
рекао
ми
је
неки
дан
,
у
лову
,
да
се
спремам
за
онај
свет
.
—
Откуда
турски
дервиш
може
знати
оно
што
ће
бити
,
што
је
само
у
Божијој
руци
?
—
И
ја
бих
то
мислио
,
али
овај
зна
.
Пре
двадесет
година
прорекао
ми
је
да
ћу
ступити
на
престо
.
И
збило
се
.
Због
тога
ето
и
мислим
да
ће
се
збити
што
сад
прориче
.
—
Али
,
господару
,
ти
си
у
најбољој
снази
.
Крепост
и
живот
тек
сад
настају
.
Божја
воља
је
велика
!
—
Тако
је
.
Али
сам
ја
претурио
педесету
годину
живота
.
Не
осећам
се
као
што
сам
се
осећао
.
Нешто
се
спрема
.
Јеси
ли
скоро
видела
Мехмеда
?
—
Мало
пре
је
био
,
да
ми
се
јави
.
—
Како
ти
се
свиди
?
Може
ли
бити
добар
султан
?
—
Господару
,
он
ће
бити
добар
султан
.
Али
је
још
млад
,
бујан
.
Требало
би
му
времена
да
сазри
.
—
Сазреће
радећи
.
То
је
најбољи
начин
.
Тако
сам
и
ја
учио
и
сазнавао
све
што
знам
.
Упућујеш
ли
га
једнако
да
чита
дубоке
књиге
и
философе
?
—
Као
што
сам
увек
чинила
.
Данас
ми
је
сам
казивао
како
је
у
лову
,
приликом
одмора
,
читао
књигу
о
Александру
Македонском
.
—
Султанијо
!
Ја
сам
ти
захвалан
за
та
упутства
моме
милом
сину
.
Нека
ти
је
препоручен
и
када
мене
више
не
буде
.
Знам
да
ти
имаш
много
утицаја
на
њ
.
Твоје
савете
слуша
увек
и
најрадије
,
и
хвали
ми
се
када
их
добије
.
—
Господару
,
за
Мехмеда
се
не
треба
бринути
.
Он
је
разуман
,
даровит
и
умерен
.
Много
размишља
.
Није
страстан
.
Нека
Господ
отклони
твоје
сумње
,
нека
још
одгоди
злу
судбину
.
Али
кад
воља
Божија
буде
,
Мехмед
ће
бити
добар
и
славан
султан
.
Ја
сам
о
томе
уверена
,
а
волим
га
као
да
сам
му
рођена
мајка
.
—
Хвала
,
султанијо
.
А
какве
гласове
имаш
из
Србије
,
од
деспота
Ђурђа
?
Није
ли
неки
дан
отуда
дошао
с
писмима
један
калуђер
?
—
Јесте
,
господару
,
неки
дан
је
дошао
калуђер
с
писмима
.
Деспот
је
,
у
дубокој
својој
старости
,
здрав
.
Ново
нема
ништа
.
Његова
политика
се
више
не
предругојачује
.
Правац
који
је
ухватио
после
Сегединског
Мира
он
више
не
мења
.
Веран
је
,
и
веран
мисли
остати
своме
господару
.
Гледа
себе
и
интересе
своје
напаћене
земље
.
—
Само
ако
је
тако
;
ја
друго
ништа
не
бих
тражио
.
—
Зар
,
господару
,
сумњаш
?
—
Увек
сумњам
,
не
због
деспота
,
него
због
његових
суседа
из
преко
Дунава
,
због
Јанка
Сибињанина
.
—
Господару
,
ти
знаш
да
је
мој
отац
у
крвној
завади
са
Сибињанином
,
да
га
је
држао
у
ропству
после
боја
на
Косову
од
пре
неколико
година
,
да
се
они
измирити
не
могу
.
—
Знам
,
знам
све
,
али
опет
,
ја
се
бојим
.
Ти
знаш
,
и
нек
ти
није
криво
,
али
ја
не
верујем
хришћанима
.
Хришћани
и
мусломани
никад
заједно
не
могу
.
Ето
,
и
ти
сама
,
султанијо
,
пристала
си
да
будеш
султанија
,
а
никад
ниси
хтела
пристати
да
примиш
веру
моју
,
па
да
ми
будеш
прва
међу
женама
.
Не
,
не
,
ја
хришћанима
не
верујем
.
—
Деспот
Ђурађ
је
веран
својој
праотачкој
вери
,
одговори
царица
живље
,
али
он
чува
верност
своме
господару
.
После
онога
што
је
било
на
Златици
,
после
Варне
,
после
Косова
,
деспот
више
не
може
веровати
својим
суседима
са
севера
и
са
запада
.
—
Може
бити
,
одговори
султан
,
али
ти
опет
пиши
деспоту
да
чува
уговоре
с
мојим
царством
,
да
буде
веран
моме
сину
.
Пиши
му
и
изручи
му
моје
султанско
поздравље
.
Је
ли
ти
се
јавио
хазнадар
?
Дошли
су
дубровачки
трговци
и
донели
некакав
аксамит
.
Ја
сам
заповедио
хазнадару
да
теби
то
јави
и
да
ти
преда
двадесет
кеса
новаца
.
Царица
Мара
са
захвалношћу
одговори
да
је
тај
налог
извршен
,
али
да
јој
се
трговци
још
нису
јавили
.
—
Јавиће
се
,
рече
султан
,
јер
сам
ја
наредио
да
се
јаве
.
С
тим
се
речима
султан
Мурат
диже
.
Царица
га
испрати
,
и
оста
замишљена
.
Дубока
мрачна
слутња
,
којом
је
био
обузет
султан
Мурат
,
пренесе
се
и
на
њу
.
Да
то
није
последње
њено
виђење
са
султаном
?
Да
није
пред
њом
,
у
скорој
будућности
,
час
ослобођења
,
у
ком
би
могла
одати
се
само
посту
и
молитви
,
само
доброчинству
и
црквеним
дужностима
?
...
„
0
Боже
свемогући
!
шапташе
царица
крстећи
се
,
смилуј
се
и
укрепи
!
“
ИИ
.
На
тихим
дунавским
водама
спушта
се
пролетње
,
фебруарско
вече
.
Град
је
Смедерево
већ
затворен
.
На
кулама
су
на
одређеним
местима
страже
.
По
виноградима
и
по
брдима
су
понеке
воћке
,
бадеми
и
брескве
,
у
цвету
.
Сумрак
се
хватао
над
пределом
око
града
Смедерева
.
Станови
су
још
отворени
.
Трг
и
трговачке
улице
око
града
затварају
се
,
и
људи
се
повлаче
на
вечеру
у
куће
.
Јавнога
живота
већ
нестаје
.
У
тај
мах
један
коњаник
,
задуван
,
стиже
на
градска
врата
и
поче
дозивати
стражу
да
му
врата
отвори
.
Мост
још
није
био
дигнут
.
Коњаник
је
из
далека
,
сигурно
из
Дренопоља
.
Уши
су
му
повезане
.
На
њему
је
кратко
ћурче
,
као
либаде
.
Опасан
је
тврдо
и
широко
око
паса
и
око
слабина
.
Турске
широке
чакшире
на
ногама
су
му
.
Кад
је
прошао
прве
вратнице
,
јавио
се
стражару
да
је
улак
царице
Маре
и
да
носи
писма
деспоту
Ђурђу
.
Пошто
се
стража
уверила
о
ономе
што
говори
,
пође
пред
њим
у
кастел
,
који
је
био
у
углу
на
Дунаву
.
Испред
кастела
је
био
јаз
воде
.
Мост
,
који
се
за
прелазак
спушта
преко
њега
,
био
је
већ
дигнут
.
Али
је
стража
опазила
стражара
с
предњих
врата
и
улака
којега
он
води
,
и
одмах
је
спустила
мали
мост
и
отворила
врата
.
У
малој
дворани
на
горњем
боју
деспот
је
примио
улака
и
из
његових
руку
писмо
царице
Маре
.
Мртва
уморан
,
улак
се
вратио
на
свој
одмор
у
граду
.
—
Јерина
,
проговори
деспот
Ђурађ
деспотици
,
пошто
је
очима
протрчао
писмо
,
султан
је
Мурат
умро
.
Ево
шта
ми
пише
Мара
.
Још
то
нико
ни
у
Дренопољу
не
зна
,
пошто
престолонаследник
Мехмед
није
у
Дренопољу
него
у
Магнезији
,
у
Малој
Азији
.
Султана
је
у
пијанци
ударила
капља
,
па
је
остао
мртав
на
месту
.
О
,
Господе
,
Господе
,
шта
си
нам
судио
?
Шта
ли
нас
сад
чека
?
Јерина
приђе
ближе
и
слушаше
писмо
које
јој
је
деспот
читао
,
старајући
се
да
га
,
при
том
поновљеном
читању
,
сам
што
дубље
проникне
.
Деспотица
се
поче
крстити
и
грчки
читати
неке
молитве
.
—
Јадница
Мара
,
наше
најбоље
дете
,
сад
је
удовица
.
Шта
ли
је
сад
чека
јадницу
?
Шта
ли
ће
с
њом
нови
султан
учинити
?
—
Морам
одмах
,
колико
сутра
послати
некога
у
Дренопоље
.
По
овоме
што
ми
Мара
пише
,
мој
посланик
може
стићи
кад
и
нови
султан
.
—
Кога
мислиш
послати
,
упита
деспотица
.
—
Видећу
ноћас
,
док
размислим
и
док
прегледам
уговоре
који
сад
треба
да
се
обнове
.
—
Па
овде
је
Гвозденовић
,
рече
Јерина
,
из
Плочника
.
Он
зна
турски
а
и
грчки
.
Он
би
био
згодан
,
додаде
деспотица
.
Треба
да
гледа
да
избави
Мару
.
Најбоље
би
било
да
нам
се
Мара
врати
.
—
Имаш
право
,
потврди
деспот
.
Морам
га
овога
часа
звати
да
му
наредим
да
се
спреми
на
пут
,
и
да
видим
с
ким
ће
још
поћи
,
јер
му
требају
још
барем
двојица
,
и
треба
му
један
калуђер
за
перовођу
,
и
неколико
људи
,
од
којих
би
се
могли
слати
улаци
.
Ти
,
деспотице
,
смисли
шта
би
се
могло
понети
за
поклон
и
одбери
у
ризници
.
Гвозденовић
је
од
наших
људи
.
Не
мари
за
Маџаре
.
—
Да
,
да
,
не
мари
за
Маџаре
и
за
наше
усијане
главе
,
који
мисле
да
је
спас
народа
само
у
рату
.
Немаш
,
деспоте
,
бољега
човека
за
ову
прилику
.
Деспот
наређиваше
млађима
да
одмах
потраже
и
дозову
Гвозденовића
,
а
сам
се
,
по
том
спусти
на
меку
софу
,
и
потону
у
дубоке
мисли
.
Кад
се
сутра-дан
поодјутрило
,
кнез
Гвозденовић
са
својим
калуђером
беше
већ
код
деспота
Ђурђа
на
опроштајној
аудијенцији
.
Смишљено
је
било
да
тога
дана
одмах
по
ручку
крену
и
да
се
користе
лепим
временом
и
месечином
,
те
да
стигну
на
прво
ноћиште
барем
у
Рачу
или
Баточину
.
Наредбе
су
још
јутрос
отпраћене
,
да
их
тамо
све
спремно
чека
,
да
не
би
дангубили
.
Деспот
Ђурађ
читаше
и
објашњаваше
уговоре
кнезу
Гвозденовићу
.
—
Ја
знам
шта
накрај
крајева
чека
нашу
земљу
,
али
је
сва
наша
добит
у
садашњим
приликама
,
да
што
даље
држимо
ово
што
је
сад
.
Како
сам
се
заклео
на
верност
султану
Мурату
после
Сегединског
Мира
,
тако
сам
готов
сад
заклети
се
на
верност
султану
Мехмеду
ИИ
.
Нека
да
Бог
,
само
да
дође
он
и
да
не
дође
ко
други
.
За
њ
знам
да
га
је
царица
Мара
држала
као
сина
,
и
да
је
он
њу
поштовао
као
мајку
.
Сачувај
,
Боже
,
да
ко
други
дође
,
Бог
зна
шта
би
се
догодило
.
Гледај
само
да
ми
што
пре
јавиш
шта
се
буде
свршило
,
зло
или
добро
,
нарочито
ако
би
,
не
дај
Боже
,
било
зло
.
Кад
раније
знам
,
раније
се
могу
и
спремити
.
Ко
зна
шта
мисли
Халил
-
паша
и
други
који
су
с
њим
.
Мислим
да
Мехмед
није
добро
с
Халил
-
пашом
.
—
Сигурно
није
,
одговори
кнез
Гвозденовић
.
Халил
-
паша
није
одобравао
покушаје
Мехмедове
да
се
што
пре
истакне
пред
оца
свога
и
да
сам
задобије
гласа
.
—
Ако
сад
Мехмед
прими
султанску
власт
,
па
потврди
Халил
-
пашу
у
везирству
,
одговори
деспот
,
све
ће
се
тим
свршити
,
јер
ће
сад
Мехмед
мислити
као
што
је
мислио
султан
Мурат
,
отац
његов
,
и
биће
му
Халил
-
паша
прав
као
што
је
и
оцу
његовом
прав
био
.
Положајем
се
мењају
мисли
.
—
Има
право
високо
ти
деспотство
,
одговори
Гвозденовић
.
А
што
се
тиче
царице
Маре
,
главно
да
нам
буде
да
је
избавимо
из
Турске
.
Је
ли
тако
заповеда
високо
ти
деспотство
?
—
То
је
за
Мару
најбоље
,
кад
је
Бог
дао
да
се
тако
брзо
одвоји
од
свога
мучења
.
Она
је
још
млада
.
Тек
је
у
тридесет
трећој
,
години
.
Може
,
ако
хоће
,
наново
се
добро
удати
.
Гледај
само
,
кнеже
,
да
се
њено
отпуштање
сврши
што
лепшим
и
што
угоднијим
начином
.
Може
се
у
томе
дати
прилика
да
се
према
нама
покажу
добра
расположења
,
ако
би
Бог
дао
,
да
султанство
прими
Мехмед
,
Марин
посинак
и
љубимац
.
—
Стараћу
се
,
превисоко
ти
деспотство
.
Ти
знаш
да
ја
у
Дренопољу
имам
из
мога
пређашњега
посланства
неколико
знанаца
,
којима
ћу
се
јавити
с
поклонима
и
у
које
се
надам
да
ће
ми
помоћи
.
Превисоко
ти
деспотство
зна
да
ја
с
Турцима
умем
.
—
Да
,
да
,
кнеже
,
знам
то
,
и
мило
ми
је
што
си
се
овде
десио
,
те
можеш
одмах
поћи
и
колико
толико
у
времену
добити
.
Царици
се
Мари
јави
што
можеш
пре
,
и
изручи
јој
поздравље
и
од
мене
и
од
деспотице
.
Ми
обоје
желимо
само
да
нам
се
она
врати
.
А
она
ће
овде
тек
бити
царица
.
Што
пожели
,
оно
ће
јој
се
учинити
.
Ја
сам
уверен
да
ће
она
једва
дочекати
оно
што
смо
ми
смислили
.
Срећан
вам
пут
,
заврши
деспот
.
Деспот
се
срдачно
поздрави
с
кнезом
Гвозденовићем
,
пољубивши
га
у
образе
.
Калуђеру
пружи
руку
,
коју
овај
пољуби
.
—
Имате
белешке
од
уговора
?
упита
деспот
калуђера
,
ради
потпуне
сигурности
,
и
ако
су
те
белешке
пред
њим
самим
и
по
његовом
диктовању
извршене
.
—
Све
је
у
реду
,
нек
нема
бриге
превисоко
ти
деспотство
.
Дервишко
предсказивање
о
коме
је
султан
Мурат
говорио
царици
Мари
испунило
се
годину
или
годину
и
по
након
онога
разговора
покојнога
султана
и
царице
.
Султан
је
волео
вино
и
забаву
с
пријатељима
уз
пиће
.
При
једној
такој
забави
султан
на
пречац
занемогне
.
Донесу
га
једва
жива
у
двор
у
Дренопољу
.
Имао
је
још
времена
да
нареди
да
се
позове
престолонаследник
Мехмед
,
који
ће
бити
султан
после
њега
.
За
тим
је
издахнуо
.
Царица
Мара
је
одмах
сазнала
за
тај
случај
.
Сместа
је
нашла
начина
да
своме
оцу
пошље
улака
и
да
га
извести
о
томе
догађају
,
који
је
за
Србију
имао
замашних
последица
.
Тога
ради
је
мисија
кнеза
Гвозденовића
дошла
на
Порту
међу
првима
,
да
новоме
султану
изјави
саучешће
српскога
деспота
и
да
се
постара
о
пословима
српским
.
Јавивши
се
великашима
турским
и
распитујући
од
њих
када
се
може
јавити
самом
новом
султану
,
кнез
Гвозденовић
је
са
својим
друговима
гледао
којим
ће
начином
удесити
виђење
са
царицом
Маром
.
Његов
калуђер
Генадије
удесио
је
то
с
оцем
Панкратијем
,
калуђером
царичиним
.
Тако
је
царица
свечано
примила
посланике
свога
оца
,
који
беху
дошли
на
Порту
.
—
Јесте
ли
се
већ
видели
с
великим
везиром
Халил
-
пашом
,
и
јесте
ли
му
већ
говорили
о
положају
Србије
и
о
мојој
судбини
,
упита
царица
.
—
Јесмо
,
превисоко
ти
царство
,
одговори
Гвозденовић
.
Ја
сам
Халил
-
паши
изјавио
поздраве
деспотове
и
предао
му
поклоне
.
Изгледа
задовољан
и
поздравом
и
поклонима
,
али
као
да
не
сме
ништа
да
обећа
.
Упућује
на
реч
султанову
.
Говори
како
је
султан
нов
човек
кога
још
не
познаје
.
Мора
се
очекивати
наредба
његова
.
—
А
јесте
ли
ви
дали
на
знање
коме
треба
да
желите
поклонити
се
самоме
султану
и
предати
му
поздраве
и
поклоне
деспота
Ђурђа
?
—
Јесмо
,
превисоко
ти
царство
,
али
још
немамо
одговора
.
Не
може
ли
нам
у
томе
,
каквим
год
начином
,
помоћи
превисоко
ти
царство
?
—
Не
знам
,
одговори
царица
.
Могла
би
само
онда
ако
би
ми
се
указала
прилика
.
—
Ми
ћемо
чекати
,
одговори
Гвозденовић
,
и
нека
смо
препоручени
превисокоме
ти
царству
.
—
Већи
део
ваше
ствари
је
ипак
готов
.
Ја
сам
једанпут
видела
новога
султана
,
и
он
ми
је
казао
да
ће
потврдити
уговоре
с
деспотом
Ђурђем
и
да
ће
бити
наклоњен
Србији
.
О
мени
као
да
није
још
одлучио
,
јер
би
рад
био
да
ме
задржи
у
близини
својој
.
Ви
треба
да
тврдо
држите
захтев
деспотов
о
мени
.
Ако
ви
тврдо
уздржите
,
султан
ће
попустити
.
—
Тако
нам
је
исто
то
топло
препоручио
деспот
Ђурађ
;
ми
морамо
вршити
заповест
свога
господара
,
особито
кад
нас
на
то
упућује
превисоко
ти
царство
.
После
тога
царица
отпусти
посланике
,
препоручивши
им
да
јој
се
познатим
путем
опет
јаве
,
нарочито
ако
би
послови
којим
другим
путем
окренули
.
И
ако
веома
млад
,
султан
Мехмед
је
био
човек
који
је
мало
говорио
и
који
је
одмах
почео
служити
се
вештином
да
на
далеко
унапред
смишља
своје
планове
,
али
да
о
томе
никоме
ништа
не
открива
.
Чим
је
у
фебруару
1451
ступио
на
владу
,
његов
је
план
био
да
сврши
прво
с
Цариградом
,
а
по
том
са
Србијом
,
да
освоји
Караманију
у
Малој
Азији
,
и
да
у
свима
правцима
,
и
у
Европи
и
у
Азији
,
заокругли
Турско
Царство
.
Али
је
од
свију
тих
планова
истицао
првих
дана
напред
само
онај
који
је
по
извршењу
први
био
на
реду
,
а
то
је
освајање
Цариграда
.
О
Србији
,
која
је
друга
била
на
реду
,
не
само
да
је
ћутао
,
него
је
смислио
да
и
према
царици
Мари
и
према
деспоту
Ђурђу
покаже
,
за
први
мах
,
благо
и
умиљато
лице
.
Милостима
је
хтео
да
почне
,
где
је
,
кроз
врло
кратко
време
,
мислио
такође
да
изврши
већ
изречену
самртну
пресуду
.
Неколико
дана
после
овога
разговора
царице
Маре
с
кнезом
Гвозденовићем
и
његовим
друговима
,
наврати
се
опет
млади
султан
к
царици
Мари
.
Млад
и
пријатан
,
нови
султан
показиваше
најбоље
расположење
,
али
не
говораше
много
.
—
Мајко
царице
,
рећи
ће
он
,
је
ли
заиста
твоја
драга
воља
да
се
вратиш
у
Србију
?
Из
његова
питања
провириваше
,
у
тону
којим
га
је
изговорио
,
задовољство
које
би
имао
да
то
одобри
по
жељи
царичиној
.
—
Ја
сам
то
већ
казала
превисокоме
ти
царству
.
Моја
је
намера
да
се
више
не
удајем
;
да
у
посту
,
у
молитви
и
доброчинству
проведем
остатак
живота
као
удова
султанка
,
докле
воља
Божја
буде
.
—
А
мене
остављаш
бурама
и
ветровима
живота
,
мајко
царице
!
Како
је
мени
тешко
осећати
се
сам
на
овом
бурном
мору
!
—
Ја
сам
сувише
мала
и
незнатна
,
Превисоко
ти
царство
,
да
ти
могу
добар
савет
давати
.
Ја
сам
умела
,
може
бити
,
да
те
поучим
умерености
,
тихоћи
,
мудрости
,
стрпељивости
,
издржљивости
,
верности
,
кад
си
био
мали
.
Сад
је
све
прошло
.
Томе
више
није
време
.
Превисоком
ти
царству
данас
требају
други
саветници
,
који
ће
знати
све
што
се
где
догодило
,
све
што
се
где
смишља
,
који
ће
бити
свагда
уза
те
,
свагда
на
домаку
.
Нека
превисоко
ти
царство
пусти
своју
смерну
поданицу
да
пође
у
своју
земљу
,
да
се
моли
Богу
.
Бог
је
један
.
Још
су
молитве
једино
чиме
могу
бити
од
праве
помоћи
превисокоме
ти
царству
.
—
Царице
мајко
,
биће
што
желиш
.
Чим
настане
лепо
време
,
поћи
ћеш
,
како
је
достојно
твојих
заслуга
за
моје
васпитање
.
Само
ми
кажи
коју
би
земљу
желела
да
ти
дам
.
Ти
си
ми
помињала
неки
манастир
ваших
калуђерица
.
—
То
је
манастир
Свете
Богородице
,
на
ушћу
реке
Косаонице
код
Беле
Цркве
у
Топлици
,
на
запад
од
Ниша
.
—
Лепо
,
ја
ћу
ти
дати
ту
земљу
целу
с
њеним
округом
,
и
уз
њу
још
Дубочицу
,
на
југ
од
ње
,
с
главним
местом
Лесковцем
.
Ја
сам
пролазио
туда
,
кад
сам
ишао
на
Скендербега
.
Али
пошто
су
то
Ђурђеве
земље
ја
ћу
их
дати
теби
,
мајко
царице
,
а
деспоту
ћу
то
накнадити
на
другом
крају
,
где
њему
буде
воља
.
Мој
паша
,
који
ће
поћи
да
те
отпрати
,
и
онамо
те
,
по
достојању
,
смести
,
понеће
моје
налоге
да
се
о
томе
договори
с
превисоким
деспотом
.
Моја
је
султанска
воља
да
моја
царица
мајка
буде
потпуно
задовољна
и
да
живи
у
пуном
сјају
,
докле
сам
год
ја
жив
,
макар
се
како
окренула
моја
политика
,
рече
султан
мало
свечаније
.
Царица
Мара
устане
и
,
пуно
задовољна
,
дубоко
се
поклони
султану
.
—
Превисоко
ти
царство
и
сувише
је
милостиво
према
мени
.
Хоће
ли
и
посланици
мога
оца
скоро
бити
примљени
?
—
Кад
прва
Порта
буде
држана
,
српски
ће
посланици
-бити
милостиво
примљени
и
обдарени
и
даће
им
се
поздрави
и
дарови
за
деспота
Ђурђа
.
И
мени
ће
скоро
требати
услуге
деспотове
.
Последња
реченица
текну
у
срце
царицу
Мару
.
Прошла
јој
је
као
муња
кроз
главу
мисао
да
ће
султан
од
деспота
искати
помоћне
трупе
за
напад
на
Цариград
.
Није
смела
ништа
да
проговори
,
али
јој
је
слутња
цепала
срце
као
што
би
и
с
јавом
било
.
Одмах
сутра
дан
после
овог
разговора
велики
везир
Халил
-
паша
позвао
је
српске
посланике
и
саопштио
им
да
је
султан
Мехмед
у
великој
милости
својој
наредио
да
се
царица
Мара
с
царским
почастима
отпрати
у
Топлицу
у
Белу
Цркву
,
да
јој
се
даду
земље
Топлица
и
Дубочица
на
њено
издржање
,
и
пошто
су
то
деспотове
земље
,
да
се
деспоту
за
њих
у
замену
,
по
договору
с
њим
,
одвоје
и
предаду
друге
земље
,
и
да
се
све
то
изврши
два
месеца
касније
,
кад
лепше
време
допусти
царици
да
може
путовати
.
Српске
посланике
султан
ће
примити
у
први
петак
,
и
њима
ће
се
предати
султански
дарови
и
поздрави
за
деспота
Ђурђа
.
Пријем
посланика
вршио
се
у
оно
време
по
нарочитом
церемонијалу
.
Тешко
је
било
допрети
до
султана
и
чути
глас
његов
.
Послови
су
се
,
уз
добре
поклоне
,
вршили
само
преко
његових
доглавника
.
У
одређени
петак
кнез
Гвозденовић
и
његово
друштво
крену
се
у
двор
.
Кад
су
ушли
на
прва
врата
у
дворску
авлију
,
у
којој
се
чека
,
посаде
их
на
почасно
место
покрај
самих
дворских
врата
којима
се
иде
султану
.
Када
су
дошли
и
заузели
своја
места
,
велики
везир
,
бејлер-
беј
румелијски
и
остали
,
султан
,
са
својим
пажевима
,
који
га
увек
прате
,
уђоше
у
дворану
у
којој
се
прима
.
Чим
у
дворану
уђе
,
султан
се
прво
обуче
у
црвену
хаљину
од
свиле
,
скројену
по
њиховоме
начину
,
па
се
по
том
огрну
другом
шареном
,
зеленом
хаљином
,
постављеном
зибелинима
.
За
тим
султан
пође
на
престоно
место
у
дворани
.
То
је
била
на
неколико
степеница
узвишена
пространа
галерија
с
јастуцима
и
шиљтетима
од
кадифе
,
спремљеним
за
седење
.
Чим
се
султан
попео
на
престоно
место
,
пожурише
се
к
њему
паше
,
које
су
га
онде
чекале
,
и
пођоше
сваки
на
своје
место
.
Пошто
паше
и
везири
поседаше
,
дођоше
таоци
из
Босне
,
из
Влашке
,
из
Мореје
,
и
наместише
се
такође
на
своја
места
,
испод
галерије
,
на
којој
су
турска
господа
поседала
била
.
На
једном
крају
дворане
беше
спремљено
за
пиће
шербета
и
воћних
сокова
.
Место
је
,
такође
,
било
узвишено
,
и
на
средини
је
стајао
велики
сребрн
суд
за
шербет
,
налик
на
путир
.
Покрај
тога
места
,
на
коме
се
служило
пиће
онима
који
су
хтели
,
беху
намештени
тамбураши
с
великим
шаркијама
,
који
су
певали
јуначке
песме
о
султанима
и
јунацима
.
Поједине
стихове
тих
песама
пропраћали
су
узвицима
присутни
дворани
.
У
тај
мах
се
султану
и
господи
око
њега
у
металним
сановима
служио
пилав
од
овчевине
.
У
исто
време
кнез
Гвозденовић
и
његови
другови
и
калуђер
Генадије
показаше
се
на
уласку
у
дворану
.
Иза
њих
су
ношени
на
великим
тепсијама
деспотови
поклони
.
Једна
велика
ваза
од
кованога
сребра
,
опкољена
са
дванаест
путира
,
све
окићено
драгим
камењем
,
беше
на
првој
тепсији
.
Беше
то
рад
кујунџија
из
Новога
Брда
.
На
другој
беху
свитци
кадифе
најскупљега
реда
.
На
трећој
прекрасни
ћилими
у
најживљим
бојама
.
Кад
се
посланици
,
клањајући
се
,
приближише
султану
,
нарочити
султански
момци
прихватише
поклоне
,
па
их
уздигоше
и
показаше
султану
,
који
је
седео
на
своме
узвишеном
престолу
.
Један
од
паша
,
нарочито
за
то
одређен
,
приђе
кнезу
Гвозденовићу
,
и
уведе
га
у
галерију
на
којој
је
султан
седео
.
Клањајући
се
дубоко
и
гледајући
у
султана
,
кнез
Гвозденовић
поче
говорити
:
—
Превисоко
ти
царство
!
Мој
узвишени
господар
,
деспот
Ђурађ
Бранковић
,
подноси
најсрдачнија
честитања
и
своје
смерне
поклоне
Величанству
твоме
.
Прими
их
милостиво
и
не
заборави
твога
свагда
верног
слугу
.
Буди
милостив
жељама
и
потребама
његовим
и
земаља
његових
.
Кнез
Гвозденовић
пође
к
руци
султановој
,
али
султан
Мехмед
махну
руком
заустављајући
га
.
—
Понесите
моје
поздраве
деспоту
Ђурђу
,
одговори
султан
.
Ја
данас
њега
сматрам
као
оца
.
Учиниће
се
све
што
жели
деспот
.
Велики
везир
Халил
-
паша
добио
је
већ
о
томе
моје
заповести
.
За
тим
султан
даде
руком
знак
кнезу
Гвозденовићу
и
његовима
да
поседају
.
Уступајући
натрашке
,
једнако
се
клањајући
и
гледајући
у
лице
султану
,
кнез
и
његови
другови
поседаше
на
одређена
им
места
.
Одмах
по
том
момци
султански
донесоше
као
чаршав
од
свиле
међу
посланике
.
А
пред
свакога
донесоше
као
округлу
синију
од
црвене
коже
.
По
том
донесоше
јестива
у
неколико
санова
пред
посланике
.
Тако
се
свршила
аудијенција
кнеза
Гвозденовића
код
султана
Мехмеда
ИИ
у
марту
1451
године
.
Сутрадан
Халил
-
паша
му
је
дао
писма
о
потврди
уговора
.
Усмено
је
Халил
-
паша
прикричио
кнезу
Гвозденовићу
да
султан
држи
много
на
обавезу
војске
и
да
поздравља
деспота
да
је
с
добро
изабраним
и
спремљеним
одредом
готов
чим
би
му
позив
дошао
.
Ништа
не
хте
казати
на
коју
ће
се
страну
војевати
.
Богати
поклони
у
новцу
и
у
хаљинама
предадоше
се
кнезу
Гвозденовићу
и
његовим
друговима
одмах
за
тим
.
Нарочити
персијски
ћилими
беху
,
с
камилама
и
с
камиларима
који
ће
камиле
терати
,
одређени
као
поклон
султанов
за
деспота
.
Они
су
имали
заповест
да
се
договоре
с
кнезом
Гвозденовићем
и
да
се
у
свему
држе
његових
наредаба
.
ИИИ
.
Ниш
и
Пирот
Турци
су
били
заузели
у
почетку
владе
деспота
Ђурђа
,
1428
године
,
али
су
их
после
Сегединског
Мира
(
1444
)
опет
били
уступили
деспоту
.
Земље
око
тих
градова
,
као
и
оне
што
су
се
у
том
правцу
даље
пружале
уз
Топлицу
до
Копаоника
и
до
Ибра
,
биле
су
добро
насељене
и
обделане
,
и
ако
су
последњих
година
доста
претрпеле
од
кретања
војске
,
ратовања
и
свакојаких
размирица
које
су
с
несталним
и
немирним
политичким
животом
тесно
везане
.
Готово
кроз
цео
XИВ
век
те
су
земље
биле
на
миру
и
заклоњене
од
непријатељских
удараца
.
Њихова
плодност
и
вредноћа
народа
који
их
је
насељавао
учиниле
су
да
су
имања
била
добро
уређена
,
богата
и
да
ни
сељаци
нису
били
толико
сиромашни
.
У
тим
крајевима
тада
није
било
много
црквених
имања
.
Мало
који
од
великих
царских
манастира
,
као
што
су
Студеница
,
Градац
,
Бања
,
Грачаница
,
Дечани
и
Хиландар
да
је
имао
по
које
село
у
том
крају
.
Земља
је
била
подељена
на
неколико
великих
властела
,
међу
којима
је
у
Топлици
био
стегоноша
,
властелин
жупе
Топлице
,
Витомир
Гвозденовић
,
онај
исти
који
је
водио
мисију
деспота
Ђурђа
к
султану
Мехмеду
.
Предео
пиротски
,
на
граници
с
Турским
Царством
,
издељен
је
био
међу
властелу
крајишнике
што
ће
рећи
граничаре
,
којима
је
дужност
била
да
чувају
границу
.
Остала
земља
је
била
у
рукама
наследне
властеле
.
Сваки
је
властелин
имао
по
неколико
,
каткад
и
по
десетак
села
,
и
према
томе
по
неколико
властеличића
.
Властеличићи
су
имали
по
негде
и
засебно
,
самостално
,
по
једно
село
и
по
половину
села
према
војничким
списковима
и
према
својој
војничкој
обавези
.
Слободних
људи
и
слободњачких
села
није
на
том
крају
било
никако
.
Становници
градова
и
тргова
,
Пирота
,
Извора
,
Ниша
,
Прокупља
,
Беле
Цркве
били
су
понајвише
слободни
људи
,
или
туђинци
,
често
Грци
и
Цинцари
,
или
су
били
властеоски
људи
из
околних
крајева
,
који
су
свом
властелину
плаћали
погођени
откуп
за
работу
,
коју
би
му
вршили
да
су
остали
на
својој
земљи
с
осталом
родбином
,
па
су
,
под
том
погодбом
,
уживали
потпуну
слободу
.
У
свима
местима
на
цариградском
друму
,
од
Пирота
до
Беле
Цркве
(
данас
Куршумлије
)
,
очекује
се
долазак
царице
Маре
с
великом
свечаношћу
и
пратњом
.
Њу
султан
Мехмед
шаље
деспоту
Ђурђу
,
оцу
њеном
,
у
ново
подарено
јој
властелинство
у
Топлици
и
у
Дубочици
.
Сам
стари
деспот
Ђурађ
и
деспотица
Јерина
беху
изашли
у
Ниш
,
да
дочекају
своју
ћерку
,
султанку
,
коју
нису
видели
има
већ
шеснаест
година
.
Она
се
и
по
њиховој
жељи
враћа
у
њихову
државу
.
И
обоје
су
пуни
задовољства
.
У
Пироту
је
царица
ступала
на
српску
земљу
,
и
одатле
је
мислила
што
брже
путовати
на
сусрет
својим
старим
родитељима
.
Али
се
у
Пироту
морала
задржати
.
Градић
пиротски
са
својим
кулама
био
је
у
једном
крају
Нишаве
.
С
друге
стране
га
је
нека
дугачка
бара
одвајала
од
трга
.
Трг
је
пружао
се
уз
Нишаву
.
Трговачке
су
продавнице
биле
поређане
у
једној
дугачкој
улици
,
једна
спрам
друге
.
Улица
се
с
оба
краја
могла
затворити
.
Изван
трговачке
улице
,
у
којој
су
гдекоји
и
становали
,
по
пољу
,
с
обе
стране
Нишаве
,
пружали
су
се
редови
кућа
и
имања
,
у
којима
су
становала
или
околна
властела
,
или
мајстори
и
трговци
из
трга
.
Мајстори
су
становали
све
по
занатима
,
у
гомили
сваки
по
свом
занату
.
Такав
је
био
онда
обичај
у
свима
трговима
или
варошима
.
Насељење
није
било
врло
велико
.
Куће
су
биле
просте
,
обично
опкољене
баштама
;
великих
здања
није
било
.
Град
је
сав
био
у
свечаном
руху
,
окићен
заставама
.
Деспот
је
ту
на
границу
послао
био
свога
протовистијара
и
великог
челника
над
војском
,
да
од
његове
стране
поздраве
царицу
Мару
при
њеном
уласку
у
српску
земљу
.
На
цариградском
друму
испред
Пирота
био
је
читав
панађур
.
Једни
су
продавали
разна
јела
и
слаткише
.
Други
су
пекли
јагањце
,
овнове
,
прасце
или
телад
.
Једни
су
играли
и
певали
.
Било
је
и
слепаца
гуслара
,
који
су
певали
јуначке
песме
.
Све
је
било
дупком
пуно
народа
из
околине
,
жељна
уживања
,
весеља
.
Време
је
било
прекрасно
.
Пролеће
је
,
у
другој
половини
маја
.
Турци
,
нови
насељеници
пиротски
,
стајали
су
са
својим
старешинама
у
нарочитој
групи
,
готови
да
поздраве
своју
султанку
,
коју
нови
султан
с
толиким
почастима
к
њеном
оцу
испраћа
.
Најпре
се
на
цариградском
друму
указаше
царичине
коморе
и
коморници
.
Њена
кухиња
и
кувари
са
својим
справама
ишли
су
напред
.
По
том
камиле
с
товарима
.
Царица
је
са
својим
дворкињама
путовала
на
коњу
.
Али
при
већим
местима
,
или
кад
би
се
уморила
,
царица
се
носила
у
богато
намештеној
носиљци
.
Тај
је
начин
употребљен
и
овде
при
њеном
уласку
у
српску
државу
.
Кад
су
носиоци
донели
носиљку
на
одређено
место
,
царица
изађе
да
прими
поздраве
господе
оца
свога
и
онде
сакупљених
Турака
.
Деспотов
протовистијар
и
војнички
велики
челник
у
свечаном
руху
,
које
је
личило
на
данашње
свештеничке
одежде
,
а
за
њима
пиротски
владика
и
свештенство
заједно
са
старешинама
града
Пирота
,
изађоше
те
поздравише
царицу
.
За
њима
приступише
Турци
,
који
су
,
управо
,
и
сами
били
део
грађанства
пиротскога
.
По
том
је
царица
упућена
у
хладњаке
који
су
јој
од
зелена
листа
били
спремљени
као
стан
.
Пошто
се
парада
свршила
,
народ
се
разишао
да
се
весели
и
забавља
све
до
поласка
царичина
.
Овако
је
дочек
био
спреман
код
сваког
већег
места
,
или
где
би
била
наређена
ноћишта
или
оброци
.
Нарочито
је
леп
и
величанствен
дочек
био
у
Нишу
.
Ниш
тога
времена
није
био
особито
леп
,
јер
су
на
њему
недавнашњи
ратови
оставили
тешке
трагове
.
Трг
је
био
пред
градом
с
леве
стране
Нишаве
,
а
уз
Нишаву
више
града
и
низ
Нишаву
ниже
града
биле
су
куће
с
лепим
вртовима
.
Ту
су
своју
ћерку
очекивали
деспот
Ђурађ
и
деспотица
Јерина
.
Док
је
била
султанка
у
Дренопољу
,
они
су
сматрали
као
да
је
у
ропству
.
Њен
повратак
у
отаџбину
сматрали
су
као
ослобођење
из
ропства
.
Кад
се
уставише
носиоци
пред
деспотом
и
деспотицом
,
и
из
носиљке
изиђе
царица
Мара
,
са
сузама
у
очима
полети
к
њој
деспотица
Јерина
да
је
изгрли
и
ижљуби
.
Царица
Мара
по
том
приступи
к
руци
старога
оца
,
који
је
пољуби
у
чело
.
По
том
се
ишло
у
цркву
на
молитву
.
Царица
је
остала
три
дана
у
Нишу
,
једно
да
се
одмори
од
пута
,
а
друго
да
деспоту
Ђурђу
да
прилике
да
се
из
разговора
са
својом
ћерком
обавести
о
положају
у
Турском
Царству
и
о
новом
султану
,
којему
се
деспот
,
по
своме
властитом
предосећању
,
није
радовао
.
Ову
прилику
је
Ниш
употребио
да
од
деспота
потражи
увеличање
својих
градских
повластица
.
Једна
депутација
,
у
којој
су
били
:
владика
,
протојереј
градски
,
старешина
градски
и
старешина
свих
еснафа
градских
изађоше
пред
деспота
да
га
моле
да
Нишу
да
повластице
,
које
је
пре
педесет
година
,
од
прилике
,
Београду
био
дао
деспот
Стефан
.
Нишевљани
су
представљали
деспоту
да
би
то
изазвало
јачи
полет
њихова
града
и
да
је
потребно
сад
,
када
Београд
није
више
у
Србији
.
Деспот
је
одговорио
милостиво
да
ће
тај
предмет
испитати
кад
се
врати
у
Смедерево
.
Тога
дана
пред
вече
изађу
деспот
,
деспотица
и
царица
Мара
к
цркви
Св
.
Пантелеја
више
Ниша
,
где
је
било
народно
весеље
у
част
доласка
деспотова
и
повратка
царице
Маре
у
домовину
.
Народ
је
с
изјавама
великог
задовољства
сусретао
деспотску
породицу
.
Царица
Мара
била
је
на
добру
гласу
што
се
знало
како
она
ни
у
султанским
дворима
никад
није
заборављала
ни
своју
веру
,
ни
свој
народ
.
Врло
много
је
чинила
за
откуп
српскога
робља
,
којега
су
,
у
то
време
,
скоро
свагда
били
пуни
тргови
у
Дренопољу
.
Царица
Мара
је
на
откуп
робља
трошила
и
последњу
пару
своју
.
На
то
јој
је
често
слао
нарочитих
сумица
и
деспот
Ђурађ
.
А
она
је
у
Дренопољу
имала
веште
агенте
,
преко
којих
би
куповала
робље
да
нико
не
зна
за
кога
се
купује
.
Робље
је
то
пуштано
у
слободу
,
и
давано
му
је
помало
трошка
,
да
би
се
могло
вратити
у
домовину
.
Многи
нису
ни
сазнавали
откуда
им
долази
та
милост
;
многи
су
тајно
и
у
великом
поверењу
били
обавештени
.
Да
приђемо
једној
гомилици
простих
људи
који
су
у
крају
под
једним
дрветом
на
трави
нешто
вечерали
и
да
послушамо
шта
говоре
.
На
средини
је
те
гомилице
седео
један
,
који
је
имао
велику
масницу
на
носу
.
Он
је
некада
оставио
бегством
земљу
свога
господара
.
Али
га
је
господар
нашао
и
к
себи
повратио
,
распоривши
му
нос
у
име
казне
,
да
би
поплашио
друге
да
тако
не
чине
.
Њега
су
у
мутњама
око
1428
Турци
из
околине
Ниша
одвели
у
ропство
у
Дренопоље
,
и
кад
се
,
много
година
по
том
,
царица
Мара
довела
за
султанију
у
Дренопоље
,
њени
су
га
агенти
нашли
,
откупили
и
пустили
.
Сад
је
био
срећан
и
слободан
човек
и
држао
је
неку
радњу
у
Нишу
.
Спрам
њега
је
седео
један
туцак
или
сужањ
с
халком
око
врата
.
Туцак
је
сужањ
некога
бега
код
Скопља
,
који
га
је
,
на
Бога
и
на
веру
,
пустио
да
иде
и
да
проси
по
свету
,
те
да
откуп
састави
.
Повелика
халка
од
туча
била
му
је
закована
око
врата
.
Кад
откуп
набави
,
испроси
или
састави
,
па
донесе
бегу
,
овај
ће
му
халку
отковати
и
пустити
га
.
Иначе
тако
иде
по
свету
,
и
свак
види
по
његовој
туцачкој
халци
да
је
пуштен
у
свет
на
веру
да
саставља
откупе
,
али
да
је
роб
.
Остали
из
друштва
били
су
трговци
из
Ниша
,
а
с
њима
су
седела
и
два
три
сељака
из
околине
,
њихови
рођаци
.
Њихови
другови
питаху
их
о
тадашњој
летини
.
Они
се
одзиваху
да
је
све
добро
понело
и
да
ће
нарочито
воћа
доста
бити
,
али
се
тужаху
на
работу
и
на
господаре
.
„
Најбољу
снагу
,
говораше
један
,
морамо
њима
да
дамо
;
за
своје
стигнемо
ли
,
не
стигнемо
.
Ако
је
властелинова
њива
приспела
за
косидбу
,
сви
морамо
ићи
да
је
косимо
,
а
нашој
како
Бог
да
.
Она
тек
мора
доћи
касније
.
Ах
Боже
,
има
ли
земље
,
у
којој
оваке
неправде
нема
?
“
узвикиваше
један
сељак
огорчено
.
„
Ћути
,
брате
,
рече
му
онај
с
распореним
носом
.
Не
знаш
шта
говориш
.
Помисли
како
је
кад
је
властелин
туђин
и
вере
погане
,
као
што
је
Турчин
.
То
сам
ја
гледао
у
јадној
Бугарској
и
код
Дренопоља
.
Не
зна
шта
је
мука
људска
ко
оно
очима
гледао
није
као
ја
што
сам
,
“
рече
онај
с
распореним
носом
као
с
неким
ауторитетом
.
—
Истина
је
,
додаде
туцак
из
Скопља
.
И
ја
сам
то
тамо
гледао
.
Не
дао
нам
Бог
да
туђу
веру
служимо
,
говораше
он
с
убеђењем
.
—
Па
и
ми
смо
то
овде
гледали
док
су
били
Турци
,
рече
трговац
из
Ниша
,
који
се
своме
властелину
новцем
откупљивао
за
работу
,
коју
му
је
дуговао
.
Ето
,
што
ја
да
му
плаћам
откуп
?
Зато
што
сам
се
родио
на
његовом
имању
у
кући
оца
мога
!
Он
се
вајкао
по
обичају
простих
људи
,
који
су
увек
против
сваког
плаћања
господару
и
држави
,
не
мислећи
ништа
револуционарно
.
Кроз
њихова
је
уста
говорио
само
отпор
за
плаћање
.
Кад
се
њима
не
би
само
тражило
плаћање
,
све
би
им
до
мора
било
право
.
Тако
је
мислио
и
сељак
,
којему
је
тешка
била
само
његова
работа
,
а
друго
га
се
,
све
до
мора
,
ништа
није
тицало
.
Јек
звона
разасу
се
,
по
таласастом
зеленом
пољу
.
Деспот
и
деспотица
с
царицом
Маром
пошли
су
кући
,
и
кренуше
да
најпре
прођу
мало
по
народу
и
погледају
забаву
народну
.
Они
ударише
поред
наше
дружине
која
се
уз
вечеру
разговарала
.
Сви
поскакаше
на
ноге
,
и
коловођа
дружине
,
с
распореним
носом
,
сећајући
се
доброчинства
царичина
,
викаше
колико
га
грло
доноси
„
Живела
царица
Мара
!
Живео
деспот
Ђурађ
и
деспотица
Јерина
!
“
Узвици
симпатија
и
радости
,
потпуно
заслужени
,
распростираху
се
од
гомиле
до
гомиле
,
пратећи
уз
пут
симпатичну
царицу
и
њене
родитеље
!
У
повратку
у
град
,
пут
бејаше
закрчен
великим
дубровачким
караваном
од
триста
коња
,
који
тек
беше
приспео
.
Људи
и
коњи
тискаху
се
да
уђу
и
да
се
сместе
у
један
стан
(
гостионицу
)
,
тако
да
је
сва
улица
била
закрчена
.
Људи
деспотови
почеше
да
разгоне
људе
и
коње
и
да
крче
пут
,
али
деспот
их
заустави
и
призва
караванског
капетана
,
те
се
извештаваше
о
каравану
и
о
дубровачким
трговцима
који
га
шаљу
.
Караван
је
путовао
за
Дренопоље
.
У
товарима
је
било
сваковрсне
робе
за
дубровачке
трговце
у
Дренопољу
.
Деспот
питаше
капетана
,
како
је
прошао
дотле
на
путу
и
како
је
био
предусретан
од
људи
и
од
власти
.
И
он
се
у
главноме
хваљаше
,
али
се
и
жаљаше
на
неке
чуваре
шума
и
клисура
у
Копаонику
између
Беле
Цркве
и
Ибра
,
како
су
га
нагонили
да
растовари
гдекоје
коње
