онинису
свесни
...
И
кад
то
добро
знам
,
зашто
да
их
дубоко
ожалостим
и
грдно
осрамотим
?
.
.
Ја
то
сматрам
и
за
срамоту
:
да
побегнем
испред
невоље
као
кукавица
...
Не
,
ја
бежати
нећу
;
ја
хоћу
да
се
борим
као
мушко
с
невољом
,
са
својом
несрећом
.
И
ко
зна
,
могу
и
да
је
победим
,
па
после
да
славим
своје
јунаштво
...
Драга
госпођице
,
колико
је
лепо
у
Бејлербеју
пред
вече
.
На
обали
небројено
четвороножних
столичица
без
наслона
,
ниских
,
и
небројено
ханума
сасвим
отворена
лица
,
с
белим
муслином
преко
косе
,
па
пуше
и
гледају
у
Босфор
,
у
воду
,
или
погледима
дочекују
и
испраћају
мале
лађе
овде
зване
„
просјаци
“
,
зато
што
сад
отиду
на
румелиску
страну
,
сад
на
анадолску
,
и
стану
у
малом
пристаништу
каквог
лепог
села
босфорског
,
да
приме
путнике
,
тако
по
вас
драги
дан
,
као
просјаци
од
капије
до
капије
.
И
ја
сам
с
неном
и
мајком
међу
тим
ханумама
,
и
ја
гледам
у
те
лађице
препуне
света
,
па
ми
се
све
чини
да
ћу
видети
Њега
.
.
Кад
пођемо
Бејлербејом
,
да
се
шетамо
,
око
кућа
зидови
(
виши
од
наших
у
Солуну
)
,
кафези
(
густи
као
на
вашим
прозорима
)
—
стежу
ми
срце
.
Час
ми
је
срце
стегнуто
,
час
разбивено
кад
мислим
:
„
Може
бити
сад
ме
гледају
неке
очи
црвене
од
плача
с
оваког
бола
какав
је
мој
“
.
А
та
душа
,
гледајући
кроз
кафез
мене
,
мисли
:
„
Ето
,
срећна
!
Јер
где
би
јој
било
до
шетње
и
до
гледања
у
кафезе
да
има
какву
бригу
или
бол
,
и
да
је
не
занима
туђ
живот
!
“
Она
,
јадна
,
и
не
слути
да
ме
овде
занима
туђ
живот
зато
што
личи
на
мој
.
А
понекад
свратимо
неком
харему
.
Све
старинско
,
као
да
смо
негде
далеко
у
Азији
;
и
било
би
сасвим
као
у
Азији
,
да
се
готово
у
свакој
кући
не
чује
грамофон
...
На
азиској
страни
је
више
грамофона
,
него
дефова
,
и
чудно
утиче
...
Необично
осећање
наиђе
на
човека
кад
се
ноћу
,
у
„
јацију
“
,
у
ноћној
тишини
помеша
глас
какве
европске
оперске
певачице
с
гласом
мујезина
!
На
овој
страни
одакле
нам
се
сунце
рађа
,
чије
куће
и
џамије
према
сунчевим
вечерњим
зрацима
трепте
као
у
пламену
,
жене
су
задовољне
,
слушају
грамофон
или
певају
нове
турске
песме
на
старе
арије
с
веселим
срцем
;
веселе
се
као
да
су
освојиле
свет
,
или
као
да
су
завладале
тврдим
главама
својих
мужева
;
ништа
их
се
не
тиче
што
су
преко
дан
,
на
каквом
шеталишту
званом
овде
„
пијаса
“
,
или
у
чаршији
,
кроз
редове
људи
,
пролазиле
као
кроз
махниту
хордију
,
и
што
су
из
шетње
донеле
успомене
:
на
мишицама
модрице
...
Страшан
цариградски
обичај
!
И
уместо
да
су
у
жена
сви
сунцобрани
поломљени
и
све
пете
с
ципела
поотпадале
,
оно
ништа
!
И
ја
се
једанпут
с
мајком
прошетах
једном
пијасом
,
па
ми
не
погледасмо
једна
у
другу
,
црвенесмо
једна
од
друге
,
и
читаву
недељу
дана
не
засукасмо
мишице
,
док
са
њих
нестаде
и
најмањег
трага
азијатског
варварства
и
беснила
наших
побеснелих
људи
...
Кад
год
сам
гледала
Ариф-тејзу
побуњену
,
ја
сам
се
питала
:
„
Боже
,
па
шта
јој
је
?
Какви
су
то
толико
наши
људи
,
и
наши
обичаји
,
што
она
на
њих
баца
дрвље
и
камење
?
"
А
сад
,
сад
бих
се
њој
придружила
,
и
чини
ми
се
да
бисмо
нас
две
биле
у
стању
побунити
све
жене
,
женске
милионе
у
пространој
турској
царевини
.
А
ове
су
жене
задовољне
,
благо
њима
!
На
мишицама
им
,
на
грудима
,
па
некима
чак
и
на
лицу
,
трагови
од
мушких
прстију
и
мушке
безочности
,
а
оне
,
несвесне
тога
понижења
,
сад
се
разговарају
,
сад
се
навале
на
јастук
и
—
заспе
.
Понекад
каиком
што
стоји
испод
конака
једне
наше
познанице
(
њена
је
својина
тај
каик
)
пређемо
на
европску
страну
,
на
страну
румелиску
,
како
овде
кажу
.
У
башти
крај
Босфора
,
где
се
под
црним
кипарисима
бели
какво
породично
гробље
,
ја
седим
с
девојкама
и
младим
женама
,
и
осећам
неуздржану
струју
новога
живота
,
која
се
просто
и
очито
види
у
организму
ових
пробуђених
створова
,
и
необуздану
бујицу
што
носи
из
мрачне
ноћи
у
ведар
и
светао
дан
толике
нове
душе
.
Оне
не
певају
,
оне
се
не
веселе
.
Оне
плачу
и
дубоко
жале
оне
своје
сестре
по
вери
(
не
по
души
)
,
што
се
сад
разговарају
а
сад
се
навале
на
јастук
и
заспе
.
Опијума
,
који
им
је
,
кажу
ове
нове
,
дала
физичка
јачина
мушких
,
људи
,
још
се
не
ослобођава
њина
глава
,
њино
биће
.
Оне
,
тим
опијумом
опијене
,
спавају
и
сањају
„
чаробни
сан
Истока
“
.
Напослетку
,
ја
налазим
да
су
оне
срећне
:
благо
њима
!
На
месечини
,
танка
минара
чине
ми
се
као
авети
:
у
свитање
,
пријатан
глас
једнога
младога
мујезина
с
једне
старе
џамије
врло
ме
разнежи
:
плачем
и
осећам
се
муслиманка
и
најмањим
делићем
своје
душе
,
вичем
,
ридајући
:
„
О
моја
лепа
веро
,
како
су
те
изопачили
неразумни
!
“
Ја
,
драга
госпођице
,
знам
ону
праву
танку
нашу
веру
:
њој
ме
је
учила
моја
добра
нене
.
Дође
тренутак
кад
ми
се
душа
развесели
,
и
дође
тренутак
кад
зарида
.
Сад
је
дошао
овај
други-
.
.
Алла
'
!
Колико
сам
несрећна
!
„
No
thought
can
think
,
nor
tongue
of
mortal
tell
“
И
сад
изговарам
овај
Шекспиров
стих
и
гутам
своје
сузе
...
Ја
сам
ово
писмо
почела
јутрос
рано
,
писала
сам
га
ваздан
и
нисам
га
завршила
.
.
Ја
бих
вама
писала
и
данас
и
сутра
и
прексутра
...
А
ви
,
не
читајте
га
одједанпут
,
један
дан
.
Кад
с
париских
улица
допире
до
ваше
одаје
хука
и
кад
чујете
јако
,
снажно
било
једног
великог
европског
града
,
где
су
жене
слободне
и
срећне
,
ви
мислите
мало
,
понеки
пут
,
на
једну
младу
несрећну
заточеницу
,
и
узимајте
њено
писмо
,
у
које
се
она
сва
уносила
,
непрестано
гледајући
душом
вас
,
и
влажила
га
сузама
а
сушила
уздасима
и
топлотом
што
бије
с
њених
раширених
зеница
,
где
се
чита
један
жесток
бол
,
велики
и
страшан
као
што
је
Господ
...
Нема
душе
која
се
не
би
од
тога
бола
уплашила
и
која
се
не
би
пред
њим
поклонила
,
осетивши
у
себи
--------------------
Петак
,
августа
.
У
прошли
петак
,
драга
госпођице
,
ја
не
доврших
писмо
...
Сад
га
настављам
,
и
ако
је
врло
дугачко
,
и
почињем
са
:
„
Нема
Бога
осим
Бога
,
Мухамед
је
послан
од
Бога
“
.
Има
Бога
,
Јединог
,
Створитеља
света
,
и
ја
га
осећам
у
што
год
живо
погледам
,
а
највише
у
себи
...
Срце
ми
за
свашта
затрепери
као
јасиков
лист
;
„
разум
ми
се
изоштрио
као
мач
“
.
Несрећа
човека
начини
старијим
но
што
је
,
научи
га
да
дубоко
осећа
,
да
много
размишља
.
.
Нисам
веровала
у
судбину
,
и
почела
сам
сумњати
у
Бога
,
Бог
нека
ми
опрости
!
.
.
Бога
има
...
У
прошли
петак
(
наш
празник
!
)
ја
пишем
,
а
к
мени
уђе
отац
.
Ја
претрнух
,
па
се
тек
сетих
да
ми
не
може
писмо
прочитати
:
не
зна
...
Стојим
,
сирота
,
као
кривац
,
не
гледам
га
,
а
осећам
да
жели
нешто
да
ми
каже
.
Али
он
не
каза
,
изиђе
.
Уђе
нене
.
„
Дај
мужде
,
чедо
!
“
весело
рече
,
па
ме
загрли
и
омириса
ми
лице
као
цвет
или
зрелу
јабуку
.
—
„
Зашто
мужде
,
нене
?
“
упитах
зачуђено
,
јер
нисам
могла
ни
слутити
чим
би
ме
могла
обрадовати
.
„
Ми
испратисмо
младожењи
челенку
"
.
Ове
просте
речи
кроз
мене
прођоше
као
нека
струја
...
Стајала
сам
као
окамењена
,
а
она
ме
опет
узе
мирисати
,
и
ја
осећам
да
ми
се
овлажи
лице
...
сузама
,
њеним
сузама
,
и
:
губим
свест
.
„
Отац
ти
,
чедо
,
добно
једно
писмо
...
"
И
још
нешто
говори
,
а
ја
не
разумем
,
као
да
не
говори
мојим
матерњим
језиком
;
због
вашег
писма
била
сам
се
унела
у
француски
„
На
,
прочитај
то
писмо
,
без
потписа
.
“
И
ја
узех
грубу
хартију
,
па
и
знам
и
не
знам
,
јер
очи
ми
лете
преко
редова
...
И
наједанпут
узех
се
смејати
и
плакати
као
луда
,
и
овако
млада
и
јака
стегох
нену
,
да
је
удавим
.
Могла
сам
је
и
удавити
,
јер
сам
била
ван
себе
од
радости
,
а
она
је
стара
и
слаба
.
„
Ја
немам
овде
наочара
,
дај
,
прочитај
ми
га
,
чедо
,
да
видим
шта
је
све
у
њему
.
“
А
ја
,
то
писмо
прво
метнух
на
главу
па
се
прошетах
по
соби
,
после
га
узех
на
глас
читати
.
Никад
ми
овако
није
имао
смисла
почетак
нашега
муслиманског
писма
,
као
сад
.
„
У
име
Бога
благога
и
милосрднога
,
”
то
ми
је
сад
нешто
огромно
значило
.
„
Беј-ефенди
,
за
кога
дајеш
своју
кћер
?
Зет
ти
прост
,
од
проста
рода
,
јер
отац
му
паша
,
али
деда
телак
:
у
хамаму
трља
леђа
и
циганима
.
Напослетку
,
тај
паша
и
не
признаје
свога
родитеља
за
родитеља
,
а
до
чина
паше
доспео
је
лажући
,
уходећи
,
опадајући
...
И
како
богат
!
Лаж
!
Има
два
конака
,
али
су
оба
већ
туђа
,
—
жена
му
их
презадужила
.
“
Ништа
више
.
Ја
се
загледах
у
крупна
и
искривљена
слова
...
Понеко
слово
,
право
и
ситно
,
учини
ми
се
баш
као
Ариф-тејзино
...
Али
,
она
врло
лепо
пише
,
врло
драга
госпођице
.
Мој
отац
с
писмом
ишао
од
познаника
до
познаника
:
све
истина
онако
.
И
он
га
тада
дао
својој
мајци
,
она
мени
.
На
пошту
сам
однео
челенку
!
.
.
И
сад
,
челенке
нема
,
из
куће
је
изнесена
...
а
ја
у
ту
собу
не
смем
да
уђем
,
као
да
је
тамо
био
окуженик
...
Па
ипак
моје
срце
није
било
лудо
.
После
овога
,
ја
прођох
Пером
и
Галатом
—
и
мени
је
све
пуно
:
официра
нисам
ни
опазила
,
Босфор
ми
је
чудно
леп
,
кипариси
ми
се
чине
као
џинови
који
чувају
моје
пробуђене
сестре
од
немани
...
Кад
зажмурим
,
руке
ми
се
учине
толико
дугачке
,
да
бих
могла
загрлити
цео
свет
;
а
ја
у
мислима
загрлим
само
вас
,
а
после
ону
милу
Мадам
што
оде
у
Каиро
,
и
Мадам
Аристид
и
Мерсијину
гувернанту
,
и
ако
је
одавно
отишла
,
и
духовиту
Мадмоазел
Дарно
,
коју
ви
толико
волите
,
и
све
оне
Францускиње
што
нам
,
слободне
,
говорише
о
слободи
и
да
и
ми
имамо
право
,
не
само
дужност
.
Ја
мислим
да
ћемо
до
недеље
,
кроз
неколико
дана
,
на
пут
,
јер
ја
сам
се
већ
опоравила
,
и
да
нене
не
вели
да
не
ваља
,
ја
бих
се
измерила
,
да
видим
колико
ока
имам
.
Тако
моје
тело
:
лице
ми
се
заруменело
;
а
душа
...
Говорим
,
смејем
се
,
и
певам
...
О
,
кад
угледам
Солун
и
нашу
високу
ограду
и
наше
густе
кафезе
!
Кад
извадим
грудицу
из
зида
и
прислоним
око
!
Кад
седнем
крај
кафеза
и
погледам
на
улицу
!
Бог
!
Љуби
вас
,
љуби
ваша
мала
срећна
Емир-Фатма
.
П
.
С
.
Драга
госпођице
,
моја
мајка
везује
бошчице
и
пева
,
а
нене
је
пита
:
„
Госпођо
снахо
,
шта
те
је
на
песму
окренуло
?
"
Она
јој
одговара
:
„
На
песму
ме
окренуле
две
радости
:
прва
и
велика
,
што
ми
је
оздравила
Фатма
:
друга
,
што
ћу
се
помирити
с
Нуријом
“
.
—
„
Откуд
знаш
,
госпођо
снахо
?
“
—
„
Срце
ми
каже
,
госпођо
мајко
“
...
Слатка
моја
мајка
!
Слатко
њено
срце
!
Е
.
-Ф
.
ИX
Ибрахим-Хасан-бејов
харем
не
врати
се
морем
,
већ
железницом
,
да
би
Фатма
видела
места
поред
пруге
што
води
преко
Дедеагача
.
Она
,
у
засебном
купеу
,
уз
мајку
и
нену
,
не
навлачи
па
прозоре
завесе
,
и
одушевљена
,
непрестано
гледа
у
лепу
земљу
са
њеним
брдима
и
бистрим
рекама
,
и
час-по
па
се
обрадује
мору
,
кад
се
заплави
између
зелених
брежуљака
.
Зеленило
траве
,
широколисти
дудови
,
огромне
гомиле
диња
поред
пруге
уз
станице
,
свет
на
станицама
,
све
је
подједнако
зачуђава
и
занима
;
и
подједнако
је
обузима
чудно-пријатно
,
топло
верско
осећање
,
кад
се
год
појави
каква
висока
бела
џамија
или
се
укаже
какво
пространо
бело
гробље
,
турско
,
у
долини
,
под
зеленим
брсним
дрвећем
,
чије
испретурано
надгробно
камење
чини
се
као
стадо
на
пландишту
.
Кад
су
били
у
Ђумулџини
,
она
се
усхитила
како
није
скоро
;
хиљаду
успомена
навалише
на
њу
:
види
своју
тетку
дубоко
погружену
,
где
с
болом
помиње
ово
мало
турско
место
,
и
са
протестом
говори
о
турском
друштвеном
уређењу
.
Овде
је
била
удата
једна
дивна
цариградска
девојка
,
дата
је
мушком
—
не
мужу
—
невиђена
,
као
какав
поклон
од
дрвета
или
камена
,
и
она
се
побунила
,
прва
за
коју
Ариф
зна
,
побунила
се
—
ћутањем
!
...
Фатма
кроз
прозор
откиде
један
багремов
лист
,
да
га
однесе
тетки
као
спомен
из
Ђумулџине
...
Вече
се
спусти
брзо
,
као
да
хтеде
да
се
Фатма
одмори
и
припреми
за
нове
пријатне
утиске
који
ће
навалити
на
њену
женску
примчиву
душу
кад
се
укаже
Солун
,
град
где
су
је
пробудиле
из
сна
од
опијума
датог
муслиманкама
пре
толико
векова
—
западне
књиге
и
жене
.
.
Кад
се
колима
приближавала
њиној
кући
,
она
се
радовала
како
никад
,
јер
јој
се
чинило
као
да
ће
у
њој
наћи
њега
.
Ноћ
увелике
,
турске
улице
сасвим
су
пусте
;
на
месечини
џамије
много
су
се
белеле
и
чиниле
се
неисказано
велике
;
и
њина
кућа
,
бела
,
јако
је
одударала
од
готово
црног
дрвећа
над
њиховим
високим
оградним
зидовима
.
Кад
сиђоше
с
кола
,
Фатма
заборави
на
турско
господство
,
и
уместо
робиње
лупну
на
капију
сама
,
не
звекиром
,
но
дланом
своје
мале
меке
руке
,
и
учини
јој
се
као
да
је
лупнула
срцем
;
и
никад
јој
у
срцу
није
одјекнула
овако
звека
ланца
с
чивијом
,
нити
јој
је
икада
овако
било
кад
је
прелазила
авлију
и
гледала
према
капиџику
своје
сутане
—
као
сад
.
Тишина
,
а
по
њиној
кући
све
се
устумарало
.
Мало
,
па
се
и
унутра
утиша
као
напољу
;
а
хануме
се
разузуриле
,
али
нису
легле
:
онако
уморне
седе
и
разговарају
се
о
Цариграду
,
где
се
нису
осећале
пријатно
,
а
сад
им
је
све
као
нека
далека
пријатна
прошлост
.
Сафет-ханум
је
једва
чекала
да
се
сване
,
да
чује
шта
се
ради
по
Солуну
,
и
да
ли
јој
је
овде
Нурије
.
А
Фатма
,
као
пре
,
леже
на
софи
под
белим
комарником
,
јер
царство
комараца
још
није
прошло
,
зује
као
пре
,
а
њој
је
и
то
монотоно
зујање
мило
:
подсећа
је
на
вечери
кад
је
,
без
свеће
,
седела
са
својом
сестром
од
стрица
,
и
говорила
о
њему
.
Много
уморна
од
пута
и
утисака
,
заспа
;
у
зору
је
пробуди
мујезиново
„
Алла
’
екбер
“
...
Како
јој
је
мило
то
позивање
на
молитву
,
њој
познато
!
И
овим
пробуђена
и
разнежена
,
чу
шадрван
:
пљушти
као
киша
!
"
Устаде
.
Насред
баште
,
под
отвореном
ћошком
је
шадрван
;
вода
му
пршти
у
вис
и
враћа
се
,
слива
се
у
дивну
мраморну
вазу
,
па
се
прелива
и
пада
у
басен
,
који
би
се
за
час
препунио
да
на
њему
није
цеви
.
Под
сваком
цеви
,
или
лулом
,
кроз
коју
иде
вода
,
бели
се
по
мраморна
коцка
,
куд
се
стаје
кад
се
узима
абдест
.
Гледа
:
њен
отац
,
сав
у
бело
,
опра
уши
и
руке
до
лактова
,
па
метну
босу
ногу
на
мрамор
.
Она
,
као
да
је
први
пут
видела
узимање
абдеста
,
тако
је
занима
;
и
дође
јој
да
стрчи
,
да
се
крај
оца
и
сама
спреми
за
молитву
.
Са
шадрвана
јој
одоше
очи
на
затворен
сутин
капиџик
,
а
она
се
не
растужи
:
њеној
мајци
срце
је
казало
да
ће
се
помирити
са
својом
суседом
...
О
то
њено
срце
!
Кад
би
га
могла
узети
и
метнути
у
своје
!
...
Рано
,
те
понова
леже
,
и
заспа
;
сања
њега
:
он
као
на
јави
,
никад
га
није
снила
овако
.
Кад
устаде
и
спреми
се
,
пође
по
кући
;
бола
нема
,
и
она
задовољно
погледа
у
сваку
ствар
,
па
су
јој
све
подједнако
миле
;
и
нека
у
кући
помену
шта
хоће
и
кога
хоће
,
она
ће
остати
равнодушна
.
Седе
за
клавир
,
и
поче
весело
по
диркама
,
па
устаде
,
отвори
фијоку
с
Госпођичиним
писмима
,
подиже
заклопац
са
шарене
кутије
.
Мили
рукопис
!
Омилова
га
и
погледом
и
руком
,
па
,
осврћући
се
,
отвори
долап
;
раши
мало
један
дугачак
а
узан
,
право
турски
јастук
и
из
њега
извади
његова
писма
,
брзо
их
метну
у
недра
,
па
саши
јастук
...
Узе
та
мила
писма
,
отвори
...
„
Је
т'аиме
“
...
Притисну
усне
на
те
три
речи
...
Сва
топла
,
хтеде
да
их
остави
с
Госпођичиним
,
па
прошапта
:
„
Не
ту
!
“
и
похита
у
собу
на
тавану
,
на
баба-фингу
.
Одатле
се
види
све
море
и
цело
небо
,
али
она
се
не
сети
друге
лепоте
до
оне
у
њој
.
.
Остаде
дуго
,
а
кад
отвори
врата
,
из
собе
се
осети
мирис
изгореле
хартије
...
Она
задовољно
закопча
хаљину
уздрхталим
прстима
,
и
притискаше
у
недрима
нешто
,
неко
сакривено
благо
...
Кад
сиђе
,
она
из
своје
библиотеке
узимаше
једну
по
једну
свешчицу
;
прегледа
их
,
из
сваке
по
штогод
прочита
,
француски
и
енглески
.
Правила
,
дикте
,
синтакса
,
стил
,
композиција
,
литература
,
како
јој
је
све
то
мило
!
Она
све
зна
лепо
,
учила
је
много
више
и
боље
него
слободна
.
После
,
у
башти
,
позва
свога
белог
гаћастог
голуба
;
он
јој
долете
на
раме
;
она
га
нахрани
из
скута
.
После
,
с
неном
оде
у
коначко
двориште
,
да
види
и
омилује
коње
:
мушкој
послузи
је
јављено
,
те
се
сва
склонила
,
осим
коњушара
,
али
он
је
окренуо
ханумама
леђа
...
Она
је
у
ово
двориште
ретко
улазила
,
кад
однекуд
дође
,
никад
више
.
А
кад
се
врати
у
башту
,
и
загледа
готово
сваку
ружу
,
неодољива
је
жеља
повуче
да
прислони
око
на
пробушен
зид
сутанин
;
али
се
савлада
,
страх
је
беше
да
је
когод
не
опази
.
Виде
све
,
па
се
повуче
у
ненину
одају
,
намести
око
на
кафез
...
„
Джемал
!
“
После
два
месеца
!
...
Не
вероваше
чулним
очима
,
те
их
затвори
:
опет
његова
мила
слика
,
—
сачувале
је
духовне
очи
.
И
у
овом
тренутку
,
она
нагло
скочи
,
па
као
по
неком
нагону
,
као
лавица
у
менажерији
,
задрма
решетке
...
Ваздан
гости
,
долазише
на
добродошлицу
.
Стрина
и
сестра
јој
доцкан
чуле
,
па
доцкан
и
дошле
;
и
пошто
није
обичај
да
се
отмене
муслиманке
виде
на
улици
после
сунчева
захода
,
оне
осташе
да
преноће
.
Девојке
се
зажелеле
једна
друге
,
те
седеше
до
зоре
,
разговарајући
се
о
Джемалу
,
тихо
певајући
љубавне
песме
и
отварајући
нијете
.
Док
се
говорило
о
лепом
младићу
,
Мерсије
је
била
некако
необична
,
невесела
,
и
неколико
пута
заусти
нешто
Фатми
да
каже
,
па
не
могаде
.
Фатма
,
срећна
,
ништа
не
опази
,
нити
се
сети
питати
је
:
што
су
јој
писма
„
замршена
“
.
Сутрадан
,
Ибрахим-Хасан-беј
рече
да
треба
да
слушају
лекара
,
да
се
Фатма
прошета
пешице
.
Снаха
му
се
зачуди
,
а
жена
се
чисто
уплаши
:
како
ће
њене
кћери
ножице
по
рђавој
калдрми
!
...
Она
је
солунским
улицама
ишла
пешице
још
дететом
,
пре
но
што
су
јој
обукли
чаршаф
...
Фатма
се
пред
Мерсијом
радовала
;
а
кад
пођоше
пешице
,
њој
се
овај
радни
дан
учини
већи
од
оба
Бајрама
:
срешће
се
може
бити
с
њим
!
Она
би
,
чини
јој
се
,
пала
,
јер
њене
ноге
нису
јаке
,
да
би
могле
држати
,
носити
толику
радост
.
И
час-по
,
обузета
овом
мишљу
и
чудном
милином
,
окрене
се
Мерсији
,
а
она
,
видевши
јој
кроз
густи
вео
само
облик
лица
,
погурне
је
лактом
.
.
Ишле
су
по
турски
,
мајке
,
за
њима
кћери
,
за
овима
робиње
(
завијене
у
чаршафе
као
хануме
)
.
Пролазиле
су
уске
,
криве
улице
Старога
Солуна
са
шареним
кућама
и
с
високим
оградним
зидовима
,
гдегде
опалим
исподупираним
дирецима
;
а
чардаци
,
ћошке
,
софе
,
џумбе
,
испусти
,
све
с
кафезима
давали
су
слику
једнога
правог
турског
града
,
као
и
оно
мртвило
по
споредним
улицама
,
и
лупа
халке
или
звекира
на
капијама
,
која
се
с
времена
на
време
чула
и
одјекивала
тишином
;
неке
куће
нису
биле
у
реду
с
другим
,
већ
су
заузимале
сокак
,
а
у
угловима
седели
су
просјаци
у
ритама
,
једни
онакажени
болешћу
,
други
онеспособљени
за
рад
леношћу
,
и
на
глас
су
просили
,
пружали
руке
називајући
хануме
лепотама
,
султанијама
,
драгим
камењем
,
а
оне
су
им
прилазиле
,
мајке
давале
милостињу
из
кеса
,
кћери
из
торбица
од
црвеног
атлаза
,
везених
златом
.
Ишле
су
све
ћутећи
,
свих
шест
у
црним
чаршафима
,
с
црним
густим
печима
спуштеним
на
лице
,
те
су
личиле
,
овако
без
лица
и
без
гласа
,
на
сени
умрлих
усталих
из
неког
напуштеног
гробља
,
из
гробова
с
препуклим
плочама
...
Па
су
изишле
на
брдо
и
пошле
оним
,
обраслим
у
коров
,
гробљем
,
одакле
обично
гледају
Солун
,
једну
слику
толико
познату
а
увек
нову
—
залив
,
Олимп
,
који
се
дизао
из
воде
и
пео
се
у
небо
,
бела
минара
,
црне
кипарисе
,
црвене
кровове
што
се
једном
Фатми
учинише
као
да
су
обојени
крвљу
из
њеног
срца
,
и
над
тим
цело
целцато
плаво
небо
.
Кад
су
год
биле
овде
на
брду
,
увек
су
дизале
печа
и
гледале
с
усхићењем
у
небо
као
у
нешто
што
је
толико
дивно
а
оне
га
тако
ретко
виде
,
гледају
.
Али
данас
је
било
време
кад
се
пада
у
сањарије
и
меланхолију
:
небо
је
прљаво
сиво
,
а
на
њему
сунце
опкољено
белим
широким
кругом
;
слика
Солуна
се
видела
кроз
врло
танку
маглу
,
а
Олимп
је
личио
па
један
велики
мрко-сив
облак
изишао
из
воде
,
ветрић
,
намирисан
сухом
травом
с
гробља
,
на
нечији
последњи
дах
:
Фатми
се
учинило
да
је
то
дах
лета
,
—
лето
издише
,
умире
,
и
она
се
не
растужи
него
задрхта
од
некаквог
потајног
страха
.
Она
је
пролетос
осетила
кад
се
рађало
пролеће
,
и
у
њој
је
певало
нешто
,
неко
.
Сад
је
страх
,
од
смрти
,
можда
што
је
у
гробљу
,
премда
ниједна
се
и
не
сети
где
иде
,
да
се
спотиче
о
камење
које
је
можда
притискивало
младост
и
лепоту
,
срца
пуна
жеља
и
нада
,
некад
,
сад
иструлела
,
суха
као
трава
по
гробљу
,
на
измаку
лета
.
Оне
се
мртвих
не
сећају
на
гробљу
,
као
што
се
не
надају
живима
на
улици
:
и
једни
су
и
други
с
њима
у
мислима
по
кућама
уз
свирку
и
песму
...
Одатле
,
оне
пођоше
натраг
у
град
,
ногу
пред
ногу
,
и
требало
им
је
много
времена
да
сиђу
и
да
уђу
у
метеж
код
Ћемер
Капије
,
у
једно
неисказано
гурање
,
где
је
вика
продаваца
просто
заглушавала
уши
,
а
мирис
из
дућана
са
свакојаким
јестивом
,
јелима
зготовљеним
на
маслу
,
испуњавао
сву
чаршију
.
Девојке
,
идући
за
мајкама
,
с
печима
на
лицу
,
подрхтавале
су
од
сусрета
с
младим
људима
:
у
свакоме
од
њих
замишљале
су
Джемала
,
и
кад
су
виделе
да
није
он
,
враћала
им
се
снага
,
моћ
,
могле
су
ићи
за
мајкама
полако
.
Кад
су
скренуле
у
једну
од
најлепших
солунских
улица
,
Хамидију
,
ишле
су
само
мало
пешке
,
па
ушле
у
трамвај
,
наместиле
се
иза
платна
а
ипак
печа
нису
дигле
:
отишле
су
к
Депоу
.
С
времена
на
време
,
Фатма
је
осетила
да
је
пређе
лака
дрхтавица
,
и
није
знала
зашто
,
да
ли
што
јој
се
малопре
учинило
да
умире
лето
,
или
што
се
вози
трамвајем
први
пут
!
Пошто
су
сишле
,
пођоше
к
мору
,
које
се
час-по
заплави
између
кућа
.
Фатма
се
прибија
уз
Мерсију
као
да
не
би
била
сама
Њој
се
,
и
пре
и
како
је
заљубљена
у
Джемала
,
често
учини
да
је
сасвим
сама
,
па
некад
воли
ту
усамљеност
,
некад
се
од
ње
стреса
.
Најпосле
уђоше
у
једно
бујно-зелено
двориште
једне
обичне
двоспратне
куће
крај
мора
,
готово
у
мору
,
те
се
онима
који
у
њој
живе
често
чини
као
да
су
на
лађи
која
вечито
путује
,
носи
их
у
неки
далеки
непознати
крај
за
којим
чезну
,
и
ако
се
та
лађа
не
љуља
ни
онда
кад
је
таласи
запљускују
целу
,
ките
јој
пенама
затворене
прозоре
и
шарају
капљама
кров
.
Овог
лета
овде
станује
Ариф-ханум
.
Ариф
своје
госте
опази
кроз
прозор
и
похита
пред
њих
као
девојчица
:
беше
радосно
изненађена
.
—
Боже
!
Да
ли
ме
очи
варају
?
Па
што
тако
изненада
?
Што
не
јависте
?
узвикиваше
,
па
се
с
ханумама
изгрли
,
истапка
,
ћерке
им
измириса
,
ижљуби
.
—
Ти
си
се
помирила
с
Мадам
Аристид
,
рече
Сафет
гледајући
обрадовану
сестру
.
—
Сафет
је
Сафет
,
рече
она
насмејавши
се
,
и
додаде
:
Ми
нисмо
ни
биле
у
свађи
...
Хајдете
!
...
Да
се
развијете
...
Врућина
.
Па
их
поведе
кроз
своју
уредну
кућу
,
проведе
кроз
једну
велику
собу
с
турским
намештајем
а
с
европском
библиотеком
,
где
је
поред
забавних
књига
било
и
школских
,
као
да
у
кући
има
ђака
,
студента
,
па
их
одведе
на
софу
с
отвореним
шалонама
и
прозорима
,
где
она
ради
,
мисли
,
осећа
,
радује
се
и
тугује
,
и
где
јој
се
сасвим
чини
да
је
на
лађи
,
да
путује
у
неки
далеки
крај
до
кога
никад
неће
стићи
.
На
софи
је
била
Мадам
Аристид
и
њене
кћери
,
Францускиња
и
солунске
Гркиње
...
Лепих
плавих
очију
и
белих
зуба
,
некад
врло
лепа
,
сад
не
,
врло
симпатична
,
ова
госпођа
по
изгледу
мирна
,
тиха
,
не
прави
утисак
жене
што
може
дати
нечијем
духу
полета
,
духовним
очима
вид
,
и
дизати
некога
на
буну
.
Гледајући
њу
,
а
не
познајући
Арифе
,
човек
би
се
питао
:
„
Шта
је
Арифи
?
Због
чега
је
заволела
ову
жену
?
“
Ни
на
памет
му
не
би
пало
да
одговори
:
„
Зато
што
је
Европљанка
,
Францускиња
“
.
Да
се
пре
срела
с
којом
другом
Францускињом
,
она
би
зацело
и
ту
заволела
,
и
то
исто
овако
,
лудо
,
начинивши
од
жене
,
као
онај
лончар
од
земље
,
бога
...
И
тврдо
верујући
да
је
права
европска
жена
оваква
,
савршенство
,
она
је
свакоме
дала
знак
да
јој
је
та
жена
интимна
пријатељица
и
казивала
је
где
је
рођена
,
одрасла
,
шта
је
учила
,
како
је
васпитана
,
каква
је
према
породици
свога
умрлог
мужа
,
колико
је
вредна
и
честита
.
Хвалила
ју
је
и
кад
су
у
љубави
и
кад
нису
у
љубави
.
Ни
слутила
није
да
хвалећи
њу
,
себе
хвали
;
да
волећи
њену
децу
,
њу
воли
;
да
лудујући
за
њом
,
за
њеном
земљом
лудује
.
„
Тамо
је
просвећеност
,
слобода
,
због
чега
је
човек
човек
.
“
Али
колико
бола
од
неког
времена
,
како
од
госпођине
деце
посташе
девојке
,
како
су
у
друштву
свака
за
се
јединка
!
Под
утицајем
својих
кћери
које
су
јој
се
с
њене
болећиве
нежности
отеле
,
она
се
полако
,
неприметно
,
отуђивала
од
жене
која
јој
је
била
своја
,
удаљавала
се
од
онога
који
јој
је
био
близу
.
„
То
је
жена
застарелих
идеја
и
глупих
предрасуда
,
“
говориле
су
оне
мајци
,
с
којом
немају
готово
ништа
заједничко
,
ниједан
гест
њен
,
мање
него
да
им
је
она
гувернанта
;
а
Ариф
им
је
ипак
чинила
радост
поклонима
,
тврдо
верујући
да
је
то
доброчинство
што
је
потицало
из
њеног
срца
морално
,
не
осећајући
гриже
савести
што
је
остала
без
средства
да
учини
доброчинство
по
дужности
;
да
помогне
пуке
сироте
,
и
то
своје
најрођеније
.
Она
није
била
свесна
ничега
,
зато
што
се
готово
без
свести
бацила
у
некакву
струју
која
ју
је
носила
једном
необичном
силином
,
не
слабећи
ни
за
тренутак
.
Кад
видеше
Францускињу
,
Фатма
и
Мерсије
поцрвенеше
,
узбудише
се
и
обрадоваше
се
као
да
су
виделе
оно
чиме
су
пуне
,
Европу
.
Под
Арифиним
утицајем
,
оне
су
и
волеле
и
мрзеле
све
што
она
воли
и
мрзи
.
—
C'est
avant-hier
que
vous
êtes
revenue
de
Constantinople
,
n'est-ce
pas
,
Mademoiselle
?
рече
Францускиња
Фатми
пошто
се
све
поздравише
и
седоше
.
—
Oui
,
ma
chère
,
одговори
Фатма
збуњено
,
употребивши
„
ma
chère
“
као
што
би
,
кад
би
јој
одговорила
турски
,
рекла
„
душо
“
или
„
јагње
моје
“
.
Али
Францускињи
ово
не
би
смешно
,
јер
она
је
сваки
час
са
слаткоречивим
Туркињама
,
а
Ариф
јој
увек
каже
„
Елиз
,
очи
моје
“
.
Францускиња
се
узе
разговарати
с
Мерсијом
,
а
Фатму
опијаше
њен
особито
пријатан
глас
и
њен
говор
,
и
мишљаше
;
„
О
,
како
говори
француски
,
као
да
цвркуће
тица
!
“
Да
би
Ариф
била
сама
са
својима
које
није
тако
дуго
видела
,
Францускиња
с
кћерима
оде
;
турске
девојке
осетише
празнину
и
неки
неодређен
бол
.
Сафет
скочи
те
отвори
на
софи
врата
...
Испраћајући
пријатељицу
,
Ариф
пружи
руке
као
кад
се
Богу
моли
,
да
јој
она
што
скорије
дође
,
па
ижљуби
и
матер
и
кћери
нежно
као
малу
децу
.
А
кад
се
врати
и
виде
отворена
врата
,
узвикну
:
—
Зар
вам
је
толико
врућина
?
!
—
Није
,
него
да
брже
изиђе
ђаурски
дах
,
рече
Сафет
.
Она
плану
:
—
Па
ти
у
својој
кући
не
треба
никад
ништа
да
затвараш
:
у
њој
ти
је
дисала
ђаурка
тринаест
година
.
Сафет
се
смејаше
и
мољаше
је
да
се
не
љути
:
шали
се
,
хтела
је
да
је
дира
.
Седеле
су
до
пред
вече
,
ту
су
ручале
,
и
много
се
разговарале
:
о
Цариграду
,
о
писму
без
потписа
,
о
враћеном
обележју
...
Ниједна
није
рекла
„
писао
је
тај
и
тај
“
,
а
све
су
се
смејале
;
Фатма
је
љубила
тетку
више
него
икад
,
а
оне
три
правиле
су
јој
дубока
темена
;
Мерсијина
мајка
узвикиваше
:
„
Ариф
је
ариф
"
,
а
Ариф
враћаше
Фатми
пољупце
,
говорећи
:
„
А
,
душо
,
јеси
ли
с
тетком
задовољна
?
“
...
Па
питала
је
чак
и
за
зета
,
одљутила
се
сасвим
,
и
кад
пођоше
,
она
га
топло
поздрави
.
Довезавши
се
до
Ћемер-Капије
,
оне
пођоше
уз
брдо
,
поред
хамама
покривених
маховином
као
ћилимом
,
поред
дашчара
које
они
зову
„
дућани
"
,
а
поред
Касумије
оборише
главе
дубоко
:
људи
су
се
скупљали
на
вечерњу
молитву
.
И
девојке
наједанпут
убрзаше
ход
,
и
ако
су
осетиле
неисказану
немоћ
у
ногама
,
и
дах
...
као
последњи
дах
лета
које
јутрос
умре
,
и
спустише
печа
,
која
малочас
беху
подигле
:
мимо
њих
је
прошао
Джемал
,
познао
их
по
робињама
откривена
лица
.
Оне
су
претекле
своје
мајке
и
ишле
,
ишле
,
а
кад
дођоше
близу
куће
и
окретоше
се
:
нигде
никог
,
а
њима
се
чинило
да
за
њима
иде
он
.
Само
робиње
,
и
њине
мајке
,
иду
,
миле
...
Ни
ходом
не
наличе
:
мајке
иду
с
прстима
у
прсте
.
—
Мужде
!
узвикну
стара
Шехназе-ханум
,
кад
је
унуке
пољубише
у
руку
.
Оне
се
закикоташе
грлећи
бабу
.
—
Мужде
!
узвикну
стара
опет
,
кад
угледа
снахе
.
—
Зашто
мужде
,
госпођо
мајко
?
рече
Сафет
пољубивши
скут
свекрви
.
—
Да
знаш
ко
ти
је
долазио
!
—
Сута
!
викну
Фатма
ван
себе
од
радости
.
—
Јесте
,
чедо
,
сута
ти
долазила
.
Сад
видим
да
је
боља
од
нас
...
Не
иде
први
који
је
кривљи
,
него
који
је
бољи
.
Што
већа
душа
,
то
бржи
опроштај
.
Кад
сте
с
пријатељем
у
завади
,
сетите
се
кад
вам
је
с
њим
добро
било
,
па
му
се
покорите
.
Праштајте
,
децо
,
и
мирите
се
.
Сафет
мало
поцрвене
,
па
нагло
побледе
,
усне
јој
помодреше
,
а
она
их
стисну
,
ваљда
као
њена
кћи
,
да
јој
не
изиђе
последњи
дах
.
.
Она
се
мења
у
лицу
и
ћути
,
јер
не
може
да
проговори
,
а
њена
се
кћи
смеје
,
да
би
прикрила
узбуђење
и
необичну
радост
.
„
Моја
сута
ту
,
пре
једног
сата
!
И
ненине
је
очи
гледале
!
“
Па
се
загледа
у
те
очи
као
понекад
у
стихове
из
Корана
,
где
види
Бога
.
„
Доћи
ће
опет
сутра
.
“
О
,
те
просте
речи
какав
преокрет
начинише
у
души
Сафет-хануме
и
њене
кћери
!
...
Сутрадан
,
на
капиџику
нема
катанца
.
Преко
баште
иде
Нурије
без
јелдрма
,
с
белим
муслином
преко
косе
,
обучена
.
Сафет
слете
низ
степенице
,
да
дочека
суседу
.
И
као
да
су
се
пре
неколико
месеца
у
највећој
љубави
растале
,
тако
се
састаше
:
изгрлише
се
,
измирисаше
се
,
истапкаше
се
,
и
опет
се
изгрлише
.
Ибрахим-Хасан-беј
узвикује
весело
:
„
Охо
!
Машалла
'
!
“
А
Фатма
:
„
Слатка
суто
!
“
и
ништа
више
:
припи
се
уз
њу
,
и
остави
јој
се
да
је
сву
ижљуби
...
Одоше
на
софу
,
и
ту
се
питаху
за
здравље
,
за
расположење
.
После
,
кафа
(
слатким
не
послужују
старотуркиње
)
и
цигара
.
После
,
разговор
,
разговор
,
па
испратише
Фатму
:
Нурије
има
нешто
да
каже
...
—
O
,
mon
Dieu
,
Ибрахим-Хасан-беј
,
дође
свети
дан
!
Ја
сам
нашу
Фатму
хвалила
нашем
Джемалу
,
њену
снагу
и
њену
душу
;
а
он
,
мушко
као
свако
мушко
,
mon
Dieu
,
заљубио
се
,
па
ни
једе
,
ни
пије
,
ни
спава
;
кад
не
говори
о
њој
,
ћути
,
уздише
:
променио
се
,
ослабио
...
Беј
се
необично
задовољно
насмеја
и
рече
;
—
Е
,
да
сам
знао
,
ханум
,
да
си
долазила
,
ја
не
бих
био
оно
учинио
...
Али
,
хвала
Богу
,
све
је
добро
.
—
С
Алаховим
допуштењем
,
с
Пророковим
одобрењем
,
ја
сам
дошла
,
Ибрахим-Хасан-беј
,
да
просим
твоју
кћер
Емир
Фатму
за
Арслан-Нури-пашина
сина
Мурад-Джемал-беја
,
изговори
Нурије
,
а
сузе
јој
облише
лице
.
И
Фатмина
мајка
и
нене
заплакаше
;
оцу
јој
задрхта
брада
,
али
он
,
трудећи
се
да
одржи
мушки
понос
,
не
пусти
ни
сузе
:
само
скупи
обрве
и
уозбиљи
се
,
погледа
у
мајку
.
Нурији
рече
:
—
Па
то
је
твоја
жеља
,
ханум
,
одавно
:
како
се
Фатма
родила
.
—
Ја
познајем
Фатму
,
ви
познајете
Джемала
...
По
оцу
од
Арапа
,
од
емира
...
Ја
сам
вам
причала
о
његовој
лепоти
,
доброти
,
о
роду
...
—
И
о
богатству
,
рече
Ибрахим-Хасан-беј
поносито
.
Бог
је
богат
,
сине
,
рече
његова
мајка
па
погледа
у
небо
.
—
Беј
комши
,
мој
сестрић
је
син
Арслан-Нури-пашин
,
а
Арслан-Нури-паша
је
син
Исмаил-Ахмед-пашин
,
а
Исмаил-Ахмед-паша
је
син
Мурад-Нури-пашин
,
а
Мурад-Нури-паша
...
Али
,
mon
Dieu
,
откуд
могу
.
.
зашто
све
да
вам
ређам
!
Још
кад
су
муслимански
султани
имали
столицу
у
Једрену
,
уз
те
султане
седели
су
и
пашовали
претци
мога
сестрића
.
А
арапски
емири
...
ко
зна
,
још
од
Мухамеда
!
Сви
пређоше
рукама
преко
лица
и
очиташе
молитву
.
—
Нурије
ханум
,
кћери
,
рече
стара
потресено
,
ми
ти
не
можемо
одмах
одговорити
,
не
што
није
обичај
да
се
одмах
одговори
,
већ
што
хоћемо
да
питамо
Фатму
,
и
што
хоћемо
да
га
Фатма
види
,
јер
...
Ти
си
чула
шта
је
пре
било
.
И
после
,
мој
син
хоће
да
се
договори
с
братом
и
пријатељем
.
Нурије
се
насмеја
и
рече
:
—
Да
га
види
.
.
Па
добро
...
Питајте
Емиру
,
ја
ћу
да
...
—
Не
,
кћери
,
дођи
сутра
;
јер
Фатма
тебе
воли
па
ће
пристати
да
пође
за
невиђено
.
—
Шехназе-ханум
,
она
му
је
слику
видела
.
—
Нурије-ханум
,
кћери
,
дођи
сутра
.
Хоћу
да
говорим
са
сином
и
снахом
с
Јалија
.
И
Нурије
оде
,
а
син
мајци
рече
:
—
Да
дамо
нашу
Фатму
за
сина
Арслан-Нури-пашина
?
А
,
мајчице
?
Арслан-Нури
!
...
По
имену
се
познаје
да
му
отац
није
телаковић
.
Јер
,
на
пример
,
чим
твоја
снаха
,
опрости
,
забремене
,
твој
син
одмах
стаде
мислити
како
ће
име
детету
.
„
Ако
је
мушко
,
"
мислио
сам
,
„
даћу
му
име
Арслан
и
Шемси
;
ако
је
женско
,
Емир
и
Фатма
“
:
Емир
,
потомак
нашега
пророка
,
а
Фатма
,
најмилије
чедо
пророково
.
—
Тебе
,
сине
,
збуни
име
момкових
родитеља
,
те
и
не
мислиш
на
момка
.
Отац
му
био
паша
,
то
је
лепо
;
али
шта
је
он
,
какав
је
,
шта
зна
,
је
ли
спреман
за
живот
?
—
Од
пса
је
пас
,
од
човека
човек
,
мајчице
,
рече
Ибрахим-Хасан-беј
убедљиво
.
—
Од
пса
је
пас
,
од
човека
човек
,
понови
Сафет-ханум
.
—
Тако
бива
,
децо
,
али
не
увек
.
Некад
се
изметне
од
човека
пас
;
некад
,
где
је
расло
цвеће
,
изникне
коров
.
—
Ааа
!
Одкуд
ће
коров
куд
је
пало
семе
од
цвећа
?
рече
Ибрахим-Хасан-беј
.
—
Откуд
ће
коров
куд
је
пало
семе
од
цвећа
?
понови
Сафет
мужевље
речи
изостављајући
узвик
:
„
ааа
“
!
—
Слушај
,
сине
.
Ти
се
дружиш
само
с
људима
,
а
ја
и
с
књигама
,
и
нашим
и
туђим
,
и
у
њима
налазим
лудости
,
али
и
мудрости
.
Пошто
хоћеш
кћер
да
удајеш
,
не
залетај
се
:
притегни
ату
дизгине
.
У
ходу
човек
види
оно
што
у
трку
не
би
видео
.
Распитај
,
сине
.
Добио
си
кћер
Божјом
вољом
,
гајио
је
,
чувао
је
као
зеницу
пуних
осамнаест
година
,
па
зар
да
је
сад
другом
даш
као
тицу
или
псетанце
?
!
Сине
,
сине
,
Нурије-ханум
нам
је
пријатељ
,
па
неће
да
нам
учини
зло
;
неће
у
знању
,
али
може
у
незнању
.
Джемал-беј
је
њен
сестрић
,
а
то
је
што
и
њено
дете
,
пошто
нема
од
срца
порода
,
па
ако
он
има
какву
ману
,
она
је
не
види
;
јер
човек
је
,
сине
,
чудно
чудо
:
у
туђем
оку
види
труп
,
у
своме
не
види
брвно
.
Била
сам
дете
,
па
сам
се
једном
комшији
подсмевала
што
има
велики
нос
,
и
звала
сам
га
„
носоња
“
.
Једног
дана
,
моме
оцу
дође
један
стари
пријатељ
;
нису
се
били
видели
одавно
,
те
се
изгрлише
као
жене
.
Пријатељ
потапка
мога
оца
по
рамену
и
узе
га
гледати
за
сузним
очима
,
говорећи
:
„
Гле
,
пријатељу
,
променио
си
се
:
црна
коса
побелела
,
бели
зуби
поцрнели
,
глатко
лице
набрало
се
;
само
ти
је
нос
исти
,
велики
као
што
је
био
.
“
И
ја
се
загледах
у
очев
нос
:
истина
велики
,
већи
него
у
нашег
комшије
,
а
ја
то
нисам
видела
док
други
не
рече
.
Може
бити
мислиш
,
сине
:
момче
је
из
добре
куће
,
од
добре
мајке
.
Ми
не
знамо
каква
му
је
мајка
;
ни
два
прста
на
руци
нису
једнака
,
а
камо
ли
две
сестре
.
А
оне
нису
сестре
и
по
мајци
.
Нурије
је
била
за
добрим
човеком
,
а
њена
сестра
за
неким
који
је
лутао
по
Европи
,
а
жену
оставио
саму
.
Она
је
век
провела
без
мужа
,
без
детета
,
а
то
дете
одрасло
је
без
мајке
.
А
кад
би
нешто
чуо
да
га
наша
Фатма
воли
,
распитај
,
сине
;
јер
у
Фатминим
се
годинама
воли
сваки
човек
који
уме
лепо
да
говори
,
и
лепо
да
гледа
.
Распитај
,
сине
:
не
дајеш
дете
из
куће
за
дан
,
већ
за
век
.
Ибрахим-Хасан-беј
ништа
не
рече
,
само
брзо
устаде
и
оде
.
Мало
,
па
се
врати
и
рече
:
—
Мајчице
,
ја
ћу
да
позовем
женског
Хилми-пашу
,
нека
испита
Фатму
.
Мати
му
се
изненади
и
рече
:
—
Ашколсун
,
сине
!
Не
иде
први
који
је
кривљи
него
који
је
бољи
.
А
она
је
за
тебе
питала
и
поздравила
те
.
—
Од
„
нове
“
,
наше
старе
Ариф-хануме
,
ја
ћу
да
идем
на
Јалије
брату
и
своме
пријатељу
.
—
Сине
,
сине
,
ти
детету
,
теби
Бог
,
рече
мајка
па
од
радости
заплака
.
После
два
,
три
часа
,
ту
су
били
сви
:
Мерсије
је
плакала
,
а
Ариф
јој
рече
:
„
Губиш
другарицу
;
али
и
тебе
ћемо
скоро
“
.
Кад
тобоже
испиташе
Фатму
,
Ариф
изиђе
и
рече
:
—
О
,
ханум-нене
,
умало
ме
Емир
не
удави
.
—
Хоће
?
!
И
ако
момка
није
видела
!
—
Хоће
.
Зато
што
је
Нурије-ханумин
сестрић
...
и
видела
га
кроз
кафез
.
—
Допао
јој
се
,
Ариф-ханум
?
—
Много
,
ханум-нене
.
—
Али
ја
бих
,
кћери
,
волела
да
се
с
њим
разговара
,
да
му
чује
глас
,
јер
понекад
некога
видимо
и
допадне
нам
се
,
а
кад
му
чујемо
глас
...
—
Чула
му
глас
;
певао
је
.
—
А
,
песма
и
говор
!
...
—
И
да
говори
...
у
Нурије-хануминој
башти
,
миловао
голуба
.
—
А
,
из
далека
,
глас
чисто
промењен
...
Обуци
јој
свој
чаршаф
,
метни
јој
на
лице
густо
пече
,
па
је
одведи
Нурије-хануми
.
Он
јој
је
као
род
...
сестрић
је
жене
пред
чијим
је
очима
одрасла
.
А
да
јој
је
давала
пуна
недра
,
она
се
за
њ
не
би
могла
удати
,
јер
он
би
јој
био
брат
од
тетке
.
Ја
бих
,
Ариф-ханум
,
баш
волела
да
се
она
,
крадом
од
оца
,
с
њим
састане
и
поразговара
,
јер
с
Европљанком
је
одрасла
,
па
ме
страх
да
...
Ариф
је
прекиде
узвикнувши
узбуђено
:
—
О
,
ханум
нене
,
ви
сте
та
нова
,
прва
нова
која
нас
изводи
на
пут
к
светлости
.
И
пошто
јој
метну
теме
на
скут
и
руку
,
брзо
,
без
устезања
,
исприча
јој
сву
тајну
њене
унуке
.
Она
,
плачући
од
радости
,
замоли
је
да
сакрије
ту
„
свету
тајну
“
од
њена
сина
.
—
Јер
мој
син
је
...
—
Променио
хаљине
,
али
памет
...
—
Аллах
!
...
X
Емир-Фатми
донеше
обележје
,
калпак
од
црвене
кадифе
,
извезен
златом
,
поднизан
бисером
,
с
кићанком
од
свиле
и
крупна
бисера
;
а
донела
јој
га
њена
сута
,
те
је
уверена
да
је
од
Мурад-Джемал-беја
.
Она
,
гледајући
у
тај
дивни
калпак
,
своје
обележје
,
њој
толико
мило
,
мислила
је
;
„
Па
зашто
говоре
да
турске
жене
не
могу
бити
срећне
?
!
“
Колико
је
она
,
Азијатка
,
срећна
,
њој
се
чини
да
толико
није
ниједна
Европљанка
.
Њена
љубав
је
сасвим
свежа
,
јер
она
се
није
с
њим
састајала
.
Онај
један
ноћни
састанак
у
башти
она
је
сматрала
као
походу
душе
души
.
Данас
договор
,
сутра
венчање
,
као
у
старинских
муслимана
и
по
малим
градовима
,
а
одмах
после
венчања
,
они
узеше
спремати
за
свадбу
;
хаљине
поручише
у
Паризу
и
Цариграду
.
Ибрахим-Хасан-беј
охол
:
како
му
се
кћи
испросила
,
венчала
,
он
не
иде
где
су
солунски
бејови
него
где
су
цариградске
паше
;
а
где
се
год
састане
са
Солуњанима
,
ређа
им
имена
зетових
предака
и
помиње
му
конаке
:
два
у
Бејлер-беју
,
два
у
Стамболу
,
један
на
Нишан-Ташу
,
један
на
Бебеку
,
па
на
Принкипу
;
он
их
све
зна
:
описивала
му
их
толико
пута
Нурије
.
Али
поред
свих
својих
конака
,
он
ће
живети
овде
:
„
Мајка
му
воли
са
сестром
,
"
завршава
задовољно
.
Он
хоће
свадбу
по
старински
,
од
млада
месеца
до
пуна
.
А
на
свадбу
позва
сав
Солун
,
то
јест
сву
госпоштину
солунску
.
По
Солуну
се
само
о
томе
говораше
:
о
свадби
,
о
богатој
свадби
кћери
Ибрахим-Хасан-беја
Цариграђанина
.
Док
је
месец
био
као
срп
,
вечере
су
се
давале
у
конаку
људима
;
како
је
као
сребрни
„
сахан
“
,
или
„
тепсија
“
,
у
харему
се
веселе
жене
.
Вече
у
очи
четвртка
,
дана
кад
се
одводи
невеста
;
трећа
ноћ
како
траје
харемско
весеље
.
Месец
је
грдно
велики
,
округао
,
црвен
,
личи
на
црвену
огромну
столисту
ружу
,
а
из
њега
лију
бели
млазеви
и
плаве
Ибрахим-Хасан-бејову
башту
с
цвећем
исцветалим
као
у
рано
лето
,
где
се
,
између
жбунова
руже
и
јасмина
,
забеласа
јашмак
какве
старице
што
клања
:
врши
последњу
молитву
.
На
месту
где
је
био
кипарис
бели
се
једно
серџаде
у
облику
гробне
плоче
,
и
на
њему
лежи
бивша
Хасан-бејова
бела
робиња
,
бледа
и
лепа
,
упирући
очи
у
црвену
столисту
ружу
што
провирује
кроз
сиве
гране
оне
старе
смокве
.
Уморна
,
лежећи
наузнак
и
гледајући
у
месец
,
одмара
тело
,
чула
.
Али
,
једна
песма
страсне
чулне
љубави
,
на
старинску
меланхоличну
арију
,
зачу
се
из
куће
пуне
веселих
жена
,
с
пригушеним
кикотом
,
и
она
скочи
и
полете
,
у
танкој
,
провидној
хаљини
црвеној
као
крв
,
или
као
страст
,
како
су
говориле
странкиње
,
а
бичеви
њене
необично
дугачке
црне
косе
шибаху
је
по
скоро
нагом
телу
.
Трчи
ханумама
које
седе
на
широм
отвореној
софи
поплављеној
месечином
.
Она
ће
њима
и
вечерас
играти
,
летећи
као
ветар
или
обрћући
се
као
вихар
.
Она
је
овим
женама
што
сад
не
знају
ни
за
љубав
ни
за
мржњу
него
само
за
страст
,
играла
пуне
две
ноћи
,
час
сва
у
бело
као
крин
,
час
сва
у
црвено
као
каранфил
.
„
Каранфил
!
“
захори
се
из
толиких
грла
и
разлише
се
гласови
на
месечини
као
месечина
,
кад
она
улете
и
облете
софу
смешећи
се
на
све
жене
,
на
младе
у
новомодним
европским
хаљинама
и
на
старе
у
старинским
турским
антеријама
с
три
стотине
бора
и
с
хркама
с
три
хиљаде
прошива
,
на
хануме
искићене
бисером
и
драгим
камењем
и
намирисане
зумбулом
,
јасмином
,
мошусом
,
што
кроз
дим
од
дувана
гледаху
у
њу
,
младу
и
лепу
,
с
пуно
страсти
;
па
тад
стаде
насред
софе
и
поче
играти
ногама
,
рукама
,
мишицама
,
плећима
,
бедрима
,
трбухом
,
сваким
делићем
свога
тела
,
које
је
горело
,
играло
од
страсти
.
Мадмоазел
Дарно
,
пре
неко
време
усхићена
њеном
игром
,
сад
сваки
час
несвесно
покриваше
очи
од
стида
,
и
несвесно
их
откриваше
да
види
што
никад
није
видела
:
игру
крви
и
меса
.
Међу
турским
женама
обученим
у
све
на
свету
живе
боје
,
и
у
бело
,
биле
су
три
Фатмине
учитељице
,
Туркиња
,
Гркиња
и
Енглескиња
,
и
неколике
странкиње
,
и
Мадам
Аристид
са
својим
лепим
кћерима
спремљеним
као
за
бал
(
њу
је
позвала
Сафет
,
остале
је
довела
Ариф
)
,
и
једне
су
просто
викале
од
чуда
,
а
Францускиња
је
окретала
главу
да
не
гледа
играчицу
:
стидела
се
од
своје
деце
.
Ариф
,
у
свиленој
љубичастој
антерији
прављеној
за
свадбу
,
очешљана
европски
(
први
пут
у
животу
;
очешљала
је
пријатељица
)
као
и
све
младе
а
и
њених
година
хануме
,
притрчавала
је
час
једној
час
другој
странкињи
и
говорила
им
је
нешто
,
само
да
им
скрене
пажњу
с
те
игре
крви
и
меса
;
а
кад
је
једна
Енглескиња
,
први
пут
дошла
у
Турску
,
с
чуђењем
упита
какво
је
то
женско
весеље
,
она
викну
да
би
све
чуле
:
„
Зато
што
са
женама
нису
људи
“
.
Оне
три
нове
из
Цариграда
,
обучене
као
за
европски
бал
у
беле
лаке
хаљине
с
дубоко
изрезаним
струковима
,
с
цвећем
на
грудима
,
и
с
лепезама
,
тргоше
се
од
тога
узвика
у
коме
су
оне
опазиле
протест
душе
,
и
помислише
:
„
Полудела
!
“
,
а
друге
чуше
глас
,
али
не
разумеше
речи
:
свака
од
њих
била
је
по
један
делић
оне
раскалашне
играчице
која
је
све
страсније
и
помамније
играла
што
је
игра
бивала
ближе
крају
и
деф
летео
брже
у
рукама
једнога
старога
чочека
,
потурчене
Циганке
,
и
час-по
су
подврискивале
пљескајући
длановима
помамно
.
А
једне
,
што
су
јако
мирисале
на
мошус
,
само
су
ћутале
,
тупо
гледале
у
играчицу
и
жвакале
саказ
.
Оне
су
странкињама
биле
одвратне
;
једна
Немица
поређиваше
их
с
преживарима
.
Сафет
,
увек
свесна
,
трезвена
,
чак
и
онда
кад
тобоже
„
од
севдаха
"
губи
свест
,
гледала
је
попреко
странкиње
,
како
путнице
тако
националисане
,
удате
за
Турке
,
Грке
и
Јермене
,
што
говоре
турски
и
пуше
као
Туркиње
.
Она
осећа
да
их
странкиње
оговарају
,
исмејавају
,
и
подвикнула
би
им
:
напоље
!
али
се
уздржава
због
Мадам
Аристид
.
Из
боље
породице
но
остале
,
образованија
од
свих
,
ова
Францускиња
их
не
оговара
:
Сафет
то
зна
,
а
на
њу
виче
и
за
њом
отвара
врата
,
некад
да
се
с
Арифом
посвади
,
некад
да
се
нашали
.
Играчица
полете
пред
једну
лепу
,
бесну
бејовицу
,
и
поче
„
други
део
“
игре
:
обрће
се
,
лети
,
застаје
,
тресе
плећима
,
увија
трбухом
,
превија
се
уназад
,
додирује
теменом
тле
;
исправља
се
,
пуца
прстима
,
подврискује
,
преврће
очима
,
раскалашно
се
смеје
,
пада
на
колена
,
простире
се
по
поду
,
уједа
своје
голе
мишице
и
пушта
дивљачки
глас
...
„
То
није
жена
,
него
страст
!
“
виче
једна
Немица
,
а
она
лепа
бесна
бејовнца
скаче
са
свога
места
и
новцима
кити
робињина
разголићена
бела
,
лепа
недра
.
И
та
што
није
жена
него
страст
,
одрасла
је
у
кући
Ибрахим-Хасан-бејовој
,
играла
се
с
његовом
јединицом
!
...
Кад
ова
,
помамна
,
одлете
са
софе
,
и
раздрљена
,
окупана
у
зноју
,
оде
да
се
одмара
на
оном
белом
серџадету
што
личи
на
гробну
плочу
,
ханумама
долетеше
чочеци
,
и
почеше
своју
раскалашну
игру
певајући
промуклим
гласовима
.
За
три
ноћи
,
оне
су
ћутале
само
док
игра
,
бесни
она
бивша
бела
робиња
.
Али
хануме
се
нису
могле
више
усхићавати
,
ни
викати
,
ни
пљескати
;
затварале
су
очи
да
не
гледају
чочечке
игре
,
да
се
одморе
,
и
хладиле
су
се
лепезама
,
откопчавајући
струкове
и
антерије
.
И
човек
би
помислио
да
их
више
ништа
не
може
раздрагати
;
али
,
у
томе
се
чуше
звучни
мушки
гласови
.
У
великој
соби
селамлика
,
иза
једне
дебеле
завесе
,
седели
су
најбољи
солунски
свирачи
и
певали
су
ханумама
уз
виолине
.
Чули
су
се
мушки
звучни
гласови
.
У
пролазу
те
видех
,
па
сада
горим
:
Ти
ме
запали
искром
из
ока
.
Зар
да
у
нено
сам
се
претворим
?
Дођи
док
букти
ватра
широка
!
У
пролазу
те
видех
,
па
сада
горим
.
Заједно
да
горимо
дођи
,
о
ходи
!
Нек
се
смешају
ватре
пламене
:
Да
нико
не
зна
,
да
не
погоди
Шта
је
од
тебе
,
шта
ли
од
мене
.
Заједно
да
горимо
дођи
,
о
ходи
!
Ова
песма
једне
страсне
чулне
љубави
начини
да
жене
понова
полуде
:
довеле
би
крај
себе
те
људе
,
и
ако
су
Цигани
,
и
с
њима
би
се
веселиле
још
три
ноћи
.
Неколике
старе
певаху
,
помажући
људима
,
и
пљескаху
,
а
после
одрешише
кесе
и
послаше
им
по
једној
старој
слушкињи
бакшиш
.
Неколике
средовечне
бацаху
једна
другој
у
крило
запаљене
цигаре
,
а
после
се
прскаху
водом
...
Гледајући
харемска
весеља
годинама
,
жива
и
духовита
Мадмоазел
Дарно
знала
је
шта
то
значи
,
и
заборавивши
да
је
дошла
незвана
(
домаћица
је
није
звала
)
,
окрете
се
Госпођи
Аристид
и
слободно
турски
рече
:
„
Да
су
овде
и
људи
,
весеље
би
било
пристојније
и
природније
“
.
Мадам
поцрвене
и
слеже
раменима
,
а
она
се
окрете
оној
Енглескињи
први
пут
дошлој
у
Турску
,
и
рече
јој
на
енглеском
језику
:
„
Туркиње
веле
да
су
им
на
харемским
весељима
у
кући
саме
жене
,
у
дворишту
кокоши
без
петла
и
голубице
без
голубова
.
А
варају
нас
.
Погледајте
!
“
заврши
и
обрати
јој
пажњу
на
нешто
што
оне
три
нове
из
Цариграда
називају
харемском
проказом
.
Неколике
младе
жене
из
унутрашњости
,
с
црвеним
ноктима
,
набељене
турским
белилом
,
са
сурмом
на
ивицама
очних
капака
,
имале
су
ладен
над
левом
обрвом
,
што
је
значило
да
су
„
саме
“
(
немају
драгог
)
,
друге
невезану
траку
око
врата
,
што
је
казивало
да
су
„
слободне
“
(
немају
мужа
)
;
а
многе
Солуњанке
и
неколике
Цариграђанке
имале
су
аврапе
,
то
јест
исечену
косу
,
и
врло
су
личиле
на
мушкарце
.
Енглескиња
испрва
није
ништа
разумела
;
али
кад
јој
Францускиња
узе
шаптати
на
ухо
(
као
Туркиња
)
и
она
у
све
редом
погледа
,
учини
јој
се
да
овде
заиста
нису
само
жене
него
и
људи
,
прерушени
у
жене
...
И
у
томе
,
на
вратима
софе
,
појави
се
човек
у
црном
оделу
,
с
фесом
,
„
леп
као
султан
Азиз
“
,
а
турске
жене
вриснуше
;
он
их
салете
:
једне
пољуби
,
друге
претури
и
измилова
...
Оне
су
све
вриштале
„
од
страха
“
,
као
да
никад
нису
виделе
мушкарца
,
човека
,
и
покривале
су
главу
,
која
махрамом
,
која
хаљином
.
Она
„
новодошла
“
Енглескиња
прво
помисли
да
је
то
младожења
,
па
се
чуђаше
што
вичу
,
вриште
;
али
кад
он
салете
турске
жене
пољупцима
,
претурајући
их
и
милујући
их
,
она
скочи
да
бежи
вичући
:
„
It's
dreadful
!
It's
terrible
!
Where
am
I
?
“
Мадмоазел
Дарно
је
задржа
,
говорећи
јој
:
„
Мис
Пирсон
,
то
је
женско
,
једна
невестина
рођака
:
прерушила
се
у
човека
“
.
Кад
Енглескиња
седе
,
Францускиња
рече
:
„
Always
without
men
...
It
is
not
natural
“
.
—
„
Yes
!
Yes
!
Yes
!
“
одобраваху
задовољно
оне
три
нове
и
Ариф
.
Она
је
чула
да
је
ова
Енглескиња
„
журналист
“
и
велика
поборница
за
женска
права
,
те
ју
је
зато
и
довела
на
турску
свадбу
ноћу
,
кад
је
врло
интимно
,
кад
турске
жене
заборављају
да
су
госпође
и
жене
и
због
тога
и
не
зову
странкиње
:
позвала
ју
је
да
види
харемско
весеље
,
да
га
пореди
с
европским
весељима
и
баловима
,
и
кад
дође
време
да
се
чује
протест
нових
,
да
их
пред
Европом
брани
,
заступа
.
С
великим
црним
очима
,
старија
девојка
а
по
изгледу
тако
млада
,
због
своје
отворености
Арифи
увек
врло
симпатична
,
Мадмоазел
Дарно
је
вечерас
очара
.
Потрчавши
Францускињи
—
у
дивној
балској
тоалети
,
добивеној
из
Париза
за
Фатмину
свадбу
—
да
је
за
њене
„
слатке
“
речи
награди
пољупцем
,
трже
се
као
од
уједа
гује
...
Зар
пред
харемима
сме
пољубити
лепу
девојку
,
и
то
Францускињу
?
И
њој
намењен
пољубац
даде
Елизиној
млађој
кћери
,
коју
она
зове
„
Poppy
“
,
и
пољубивши
је
у
очи
,
плаве
као
у
њене
матере
,
изусти
сва
срећна
:
„
Зато
,
мацкице
,
како
си
ми
лепа
!
“
Њих
три
учинише
јој
се
као
три
слике
уоквирене
сунчевим
зрацима
.
И
чуђаше
се
како
је
могла
и
помислити
да
у
Елизиној
деци
не
воли
њену
децу
него
њу
.
Да
њих
две
ни
за
тренутак
нису
биле
у
љубави
,
осим
Ибрахим-бејових
и
Мерсије
нико
не
зна
:
Мадам
Аристид
се
стидела
да
каже
,
а
Ариф-хануми
је
било
жао
.
Пиле
су
само
сируп
и
воду
уз
ратлокум
,
а
биле
су
мртве
пијане
:
опијала
их
је
ноћна
тишина
,
мирис
ноћне
влаге
и
месечина
.
Позиване
су
на
вечеру
у
групама
.
Вечерало
се
у
једној
великој
соби
са
улице
.
А
каквих
јела
није
било
!
За
једну
софру
и
странкиње
су
биле
позвате
;
али
све
нису
вечерале
,
јер
нису
могле
сести
доле
,
а
и
не
би
умеле
јести
прстима
.
Једнима
је
ово
било
смешно
,
другима
не-естетично
.
Европске
фризуре
,
европске
хаљине
,
а
прстима
!
Е
,
али
ово
је
кућа
затуцаног
Турчина
Ибрахим-Хасан-беја
.
На
велико
изненађење
свих
,
Сафет-ханум
служаше
Госпођу
Аристид
сама
својом
руком
,
шапћући
јој
:
„
Ја
вас
волим
,
Мадам
,
ваљда
