:—
Моји
санови
су
друге
врсте
,
—
а
да
и
ја
сањам
о
том
сте
уверене
.
Па
кад
сте
већ
за
шалу
расположене
,
казаћу
вам
,
какви
се
снови
плету
у
мојој
машти
од
кад
си
се
ти
Ленка
удала
;
јер
ти
ће
вас
снови
зацело
највише
интересовати
.
Учини
ми
се
да
смо
са
10—15
година
већ
у
напред
па
ми
и
не
хотице
дође
пред
очи
слика
здраве
и
снажне
учитељице
.
Она
је
већ
средњих
година
па
је
баш
јуче
можда
опазила
прво
сребрно
влакно
у
својо
црној
,
плавој
или
смеђој
коси
,
па
и
ако
је
још
девојка
опет
се
нимало
није
ужаснула
тог
новога
дара
природе
;
јер
знаде
,
да
јој
то
неће
срамоте
нанети
.
Сва
промена
што
је
поводом
тога
н
њој
учињена
,
била
је
то
:
што
се
у
том
тренутку
са
резигнацијом
насмешила
и
можда
тихо
уздахнула
;
осим
тога
била
је
сад
још
мање
код
огледала
а
све
више
у
школи
,
код
књига
и
у
свом
маленом
газдалуку
.
Мален
стан
њен
је
чист
и
пријатан
,
осим
тога
,
пуна
јој
је
школа
живахне
и
веселе
дечице
,
која
је
сва
љубе
и
поштују
,
па
јој
већ
на
лицу
читах
да
је
сретна
.
У
сљед
те
њене
среће
,
хтедох
већ
да
викнем
,
да
ћу
и
ја
вазда
тек
учитељица
остати
.
Но
у
исти
мах
тргох
се
из
свога
заноса
,
те
ми
се
учини
,
да
смо
са
двадесет
година
у
напред
и
да
сам
на
неком
гробљу
.
У
средини
тога
гробља
лежи
и
један
гроб
са
обичним
дрвеним
крстом
,
на
коме
беше
осим
неког
женског
имена
,
још
и
ово
забиљежено
:
„
Овдашња
вредна
и
ваљана
учитељица
.
“
Чело
главе
беше
још
усађена
лепа
воћкица
а
чело
ногу
љиљан
и
ружица
.
У
исти
мах
прође
кроз
гробље
нека
лепа
,
млада
и
здрава
сељанка
;
враћала
се
од
свога
младога
мужа
,
коме
је
ручак
носила
,
јер
је
ту
негде
сено
косио
.
На
лицу
њеном
видим
,
да
је
задовољна
и
да
јој
ова
земља
не
покрива
драге
кости
њезиних
сродника
.
Па
опет
кад
дође
до
средине
гробља
,
пусти
суде
на
стазицу
,
па
се
упути
гробу
учитељичину
.
Ту
код
њега
клече
па
по
свршеној
молитвици
прошапута
:
„
Ти
си
ме
научила
Богу
се
молити
и
разумно
живити
,
и
то
ти
нећу
заборавити
!
“
а
очи
јој
се
у
сузама
засијаше
.
И
опет
сам
хтела
да
викнем
,
да
нема
веће
среће
,
од
учитељичке
кад
се
и
опет
тргох
,
на
место
гробља
уђох
у
једну
кућицу
.
—
На
постељи
лежи
у
маленој
собици
изнурена
стара
жена
а
код
прозора
везе
на
беломе
плату
,
лепа
,
чила
и
веселог
изгледа
девојчица
.
Старица
је
дуже
времена
гледала
девојче
са
изразом
материнске
нежности
и
љубави
.
Али
мало
после
зајеча
од
бола
,
што
јој
изнемогло
тело
мучаше
,
те
молећим
гласом
рече
:
„
Милка
,
додај
ми
мало
хладне
водице
!
“
„
Одмах
тетка
,
“
рекло
је
девојче
;
али
кад
је
после
10
минута
воде
из
бунара
вадила
можда
и
нехотице
шапуташе
:
„
Кад
ћу
вез
довршити
;
кад
сваки
час
треба
воде
!
Па
и
та
мати
незнам
шта
је
мислила
,
кад
ме
је
амо
довела
?
Заповрће
ме
сваки
час
,
па
шта
ће
нам
за
то
оставити
?
—
Ту
отрцану
кућицу
,
а
тричава
учитељичка
пензија
престаће
чим
ње
нестане
.
“
—
Та
то
је
судба
свију
учитељица
!
—
викну
скоро
Милица
.
—
Незнам
—
рече
Даринка
а
озбиљни
јој
израз
на
лицу
пређе
у
осмеј
—
Али
толико
могу
рећи
,
да
од
тога
доба
никад
не
сањам
.
Чим
хоће
да
ме
снађе
та
беда
ја
ти
се
лепо
забуним
у
посао
,
јер
ко
’
велим
:
боља
је
и
најгора
јава
,
од
тако
луда
сна
...
—
А
зар
ти
ниси
никад
сањала
пријатније
сне
?
—
рече
г
.
Коста
погледом
пуним
братинске
искрености
и
узрујаним
гласом
—
На
пример
,
да
си
после
неколико
година
корисна
рада
,
настанила
се
у
каквој
сретној
кућици
,
уз
друга
,
који
би
те
волио
као
ја
Ленку
?
На
Даринчином
лицу
нестаде
осмеха
,
па
поруменивши
рече
простодушно
:
—
Лагала
бих
,
кад
би
порицала
.
Па
шта
о
томе
велиш
?
—
питаше
је
у
исти
мах
муж
и
жена
.
—
Шта
?
Сад
ништа
,
онда
сам
уздахнула
—
но
ту
се
трже
и
још
јаче
порумени
.
—
Не
разумем
те
?
—
рече
г
.
Коста
питајућим
изразом
.
—
Лако
ме
је
разумети
.
И
ја
сам
пробирачица
,
па
не
могу
да
се
задовољим
ма
чиме
;
а
мало
је
и
људи
што
су
кадри
зарад
обичне
женскиње
напустити
план
о
зидању
лепе
куће
са
жениним
новцем
...
—
Вараш
се
!
—
рече
враголастим
осмејом
Милица
—
То
је
можда
тако
код
друге
народности
но
ми
Срби
и
у
томе
смо
напреднији
.
Наша
интелигентна
браћа
само
се
из
чисте
љубави
жене
.
Њима
је
главно
жена
а
народност
и
новац
,
за
њих
узгредна
ствар
.
А
да
истину
говорим
,
увидићеш
и
ти
,
чим
се
сетиш
оних
многих
:
Немица
,
Мађарица
,
Влахиња
па
чак
и
Францескиња
,
којима
се
наше
иначе
„
ултра
Србенде
“
и
без
једног
новчића
мираза
поженише
.
Заиста
,
треба
само
да
се
добро
размислиш
,
па
ћеш
наћи
,
да
је
код
нас
Срба
у
томе
погледу
још
„
цвеће
“
туђинац
,
неби
ти
се
оженио
Српкињом
ни
да
му
је
дукатима
заспеш
!
...
—
Неби
Српкиња
ни
пошла
за
туђинца
,
—
примети
иронично
Ленка
—
Српкиње
се
још
нису
толико
еманциповале
,
да
је
хуманизам
и
свест
и
код
њих
јача
од
родољубља
...
—
Да
то
Даринка
или
Милица
говори
,
—
примети
шаљиво
г
.
Коста
—
ја
бих
рекао
,
да
су
злобне
,
а
овако
само
те
морам
сетити
,
да
има
и
Српкиња
што
пођоше
за
туђинце
.
—
У
хиљади
можда
тек
једна
рече
поносито
Ленка
—
а
што
је
више
,
то
се
жртвовало
можда
каквој
светијој
цељи
или
је
тек
узгред
носило
име
Српкиње
,
а
у
ствари
не
беше
ни
Српкиња
ни
жена
,
него
тек
—
лутка
...
А
тој
:
сретан
пут
!
—
и
онако
неће
усрећити
ни
себе
ни
друге
.
—
Тако
можда
мисле
и
праве
туђинке
о
својим
разсестрама
што
се
по
србише
.
—
рече
г
.
Коста
и
не
мислећи
много
о
својим
речма
.
—
Мени
је
мало
случајева
познато
где
је
Србин
узео
туђинку
;
а
оно
што
знадем
свуда
беху
ваљане
женскиње
—
рече
озбиљно
Даринка
—
Али
твоје
речи
Коста
,
не
морају
зато
бити
неоправдане
;
јер
изузетака
налази
се
свуда
,
а
право
да
кажем
ни
сама
непојмим
женскињу
,
која
ће
се
поред
себи
равних
у
туђинца
загледати
,
и
зато
се
и
мени
чини
,
да
такову
женскињу
мора
можда
и
уз
добра
својства
карактерисати
бар
и
добра
доза
лакомислености
и
саможивља
.
Или
ако
не
то
,
онда
јој
је
срце
покварено
па
јој
није
ништа
свето
,
него
је
већ
ишла
на
то
да
ономе
пружи
руку
где
ће
моћи
узурније
живети
и
луксуз
терати
;
а
таквој
је
дабоме
мало
стало
је
ли
њен
муж
хришћанин
или
чивутин
,
млад
или
стар
,
поштен
или
обешењак
,
сретан
или
несретан
,
јер
она
ужива
у
лажном
сјају
па
јој
је
доста
кад
је
уверена
да
ће
поред
мужа
комотно
живети
или
уз
њега
некога
угледа
у
свету
стећи
.
—
Тако
и
ја
мислим
рече
Ленка
—
и
зато
ми
је
и
неправо
,
што
ће
ти
паразитски
карактери
што
им
је
главна
црта
лично
задовољство
,
да
буду
мајке
и
прамајке
нашој
узданици
српској
,
т
.
ј
.
будућем
нараштају
повећега
дела
интелигентнијих
Срба
.
Па
и
ако
се
вели
:
„
какав
отац
,
тако
син
“
опет
не
остају
ни
материн
карактер
и
пример
без
последице
на
деци
.
Него
да
се
манем
„
филозофирања
,
“
дода
за
тим
смешећи
се
—
на
да
чујемо
шта
ће
и
Даринка
рећи
;
јер
ено
Милица
већ
дрема
.
—
Ко
’
велим
,
расанићу
се
док
чујем
колико
је
табака
папира
она
потрошила
док
је
добила
плату
,
или
док
чујем
како
је
„
почастила
“
баба
Мара
—
насмеја
се
Милица
.
—
Шта
си
с
том
бабом
имала
?
—
питаше
радознало
муж
и
жена
.
(
Даринка
се
насмеја
)
—
Ево
шта
,
—
поче
Даринка
.
Прве
године
свога
учитељевања
била
сам
и
сувише
ревносна
,
па
сам
хтела
да
поучавам
и
ван
школских
часова
;
а
баба
Мара
сетила
ме
оне
практичне
изреке
:
Не
плећи
се
у
оно
,
у
што
ниси
позват
!
Осим
тога
научила
сам
од
ње
да
и
са
ревношћу
и
доброчинством
може
човек
непријатеља
стећи
,
па
сам
сад
ако
не
боља
оно
бар
паметнија
...
Ту
лекцију
примила
сам
једног
децембарског
дана
.
Моје
ђачице
беху
се
и
сувише
најеле
бела
лука
и
бела
и
жута
пасуља
,
а
ја
„
новајлија
“
па
још
не
навикнута
на
тај
красни
„
миомир
“
што
испуњаваше
моју
школу
(
што
се
простире
највише
7—8
метара
у
дужину
а
4—5
у
ширину
,
а
у
њојзи
преко
стотине
деце
)
па
се
морадох
и
по
цичи
насамо
проћи
по
чистом
ваздуху
,
те
да
би
и
после
подне
читава
два
сахата
онај
школски
ваздух
без
велике
штете
удисати
могла
.
У
ходању
видим
,
да
се
код
неког
зида
искупило
више
жена
,
а
из
те
групе
чула
се
изнемогла
дрека
.
Кад
сам
до
њих
дошла
,
видим
,
да
су
прокопале
зид
па
кроз
ту
пукотину
провлаче
неко
болно
преболно
дете
.
Дете
је
било
више
мртво
но
живо
и
обучено
тек
у
танку
кошуљицу
.
„
Шта
ту
радите
?
“
запитам
их
кад
сам
им
по
обичају
назвала
:
„
помозбог
!
“
„
Та
ето
болесно
ми
дете
,
па
га
у
име
божије
провлачимо
кроз
зид
,
да
се
одели
на
коју
год
страну
;
већ
ми
се
досадило
патити
се
и
гледати
га
како
се
мучи
,
“
рече
ми
мати
детиња
са
уздахом
и
сузним
очима
.
„
Дабоме
да
ће
се
одлучити
;
цича
зима
,
а
ви
сте
узеле
дете
из
топле
постеље
и
још
топлије
собе
,
па
га
тако
у
кошуљици
овде
мучите
!
“
љутила
сам
се
без
нужде
ја
.
„
Тако
треба
,
рано
моја
,
“
поучи
ме
једна
баба
,
на
којој
се
видело
,
да
је
„
леку-рад
“
мало
више
из
чутурице
гуцнула
.
„
Којешта
!
“
осечем
се
ја
.
„
Него
носи
ти
млада
дете
у
собу
па
зови
доктора
;
то
ће
више
помоћи
него
те
ваше
лудорије
.
“
па
се
маших
детиње
ручице
,
да
му
било
опипам
.
Али
баба
зацело
мишљаше
,
да
ћу
јој
дете
отргнути
па
гњевно
викну
:
„
Држ
’
ти
твој
нос
у
школи
,
а
не
мешај
се
у
мој
пос’о
!
Ви’ш
ти
ње
,
мисли
да
је
госпођа
,
па
све
зна
!
.
.
Тако
је
рекла
и
снаш
’
Пели
,
да
не
иде
код
мене
,
да
јој
бајем
протисли
,
него
да
мете
рена
на
груди
и
да
иде
код
доктора
—
а
чим
сам
жени
обајала
,
ко
да
си
руком
уз’о
!
“
Друге
жене
устрашено
и
срамежљиво
гуркаху
је
да
ћути
,
али
баба
се
недаде
смести
већ
провлачећи
дете
и
трећи
пут
кроз
зид
,
некако
смешном
иронијом
настави
:
„
Знам
ја
,
да
нови
касапи
под
...
“
па
прогута
још
две
речи
намигнувши
на
остале
.
„
Ал
’
и
баба
Мару
познаје
цело
село
већ
од
толико
година
,
па
ми
није
ни
брига
ни
од
десет
доктора
и
таки
паметни
госпођа
!
.
.
Фала
богу
,
има
у
селу
јоштер
паметни
људи
па
ће
вришко
и
теби
дати
пут
;
неће
наше
девојке
бити
попадије
ни
помодуше
да
им
треба
учитељка
а
намирисала
сам
ја
,
да
баш
ни
поповима
ни
си
у
вољи
,
па
макар
да
једни
по
сто
пута
кажу
да
си
учена
!
...
Јест
,
зна
баба
Мара
све
!
“
И
ту
незграпно
стиште
дете
тек
једном
руком
а
другом
се
песницом
бесно
лупи
у
груди
.
Да
је
баба
Мара
блаже
говорила
,
ја
бих
се
зацело
јако
љутила
.
Овако
видила
сам
,
да
су
те
оштре
стреле
наперене
тек
из
„
борбе
за
опстанак
“
.
За
то
сам
се
од
срца
смејала
и
штудирала
мимику
баба
Марину
.
Особито
ме
је
веселило
кад
је
поменула
попове
.
Она
је
морала
начути
,
да
при
моме
избору
,
ондашњи
свештеници
недадоше
свога
гласа
за
мене
из
мени
непознатих
разлога
,
па
је
држала
,
да
мећу
нама
—
као
обично
међу
Србима
—
и
сада
још
баш
крвно
непријатељство
постојати
мора
;
јер
и
ако
је
баба
опет
је
члан
српског
народа
,
па
је
знала
да
је
Србин
злопамтило
и
да
радије
копа
јаму
своме
но
—
туђину
...
И
за
то
је
и
она
на
ту
„
стрелу
“
највише
важности
полагала
и
баш
те
речи
врло
чудноватим
покретима
лица
изговорила
.
Али
кад
виде
,
да
се
и
та
стрела
о
мене
није
очешала
и
да
се
тек
смејем
зачуђено
погледа
,
па
љутито
,
али
више
за
себе
,
рече
:
„
Право
кажу
да
—
ал
’
боље
да
ћутим
;
та
се
никог
не
боји
!
“
„
Вараш
се
бако
!
“
рекох
ја
па
је
оштро
погледам
и
метнем
руку
на
њено
раме
.
„
Нисам
ја
баш
тако
небојша
,
бојим
се
ја
бога
већма
него
ти
,
а
бабама
твоје
феле
нека
је
далеко
од
мене
—
„
лепа
кућа
“
;
само
се
сети
,
да
имаш
душу
па
не
мој
бар
онда
да
треш
крајнике
кад
си
пијана
и
да
бајеш
сваку
болест
на
једну
форму
...
Јер
веруј
ми
,
то
ти
ни
Бог
ни
људи
опростити
неће
!
“
С
тим
је
оставим
и
уђем
у
кућу
камо
је
мати
болесно
дете
већ
унела
била
.
Кад
сам
собња
врата
отворила
,
лупи
ме
врео
ваздух
баш
ко
’
из
какве
парне
купке
,
а
кад
сам
се
по
соби
осврнула
згрозила
сам
се
.
Осим
крајње
сиротиње
,
што
је
већ
из
очију
домаћичини
вирила
,
беше
ова
соба
најбољи
сведок
крајњег
незнања
у
погледу
чувања
здравља
од
већега
дела
нашега
народа
на
селу
.
Болесно
дете
лежало
је
сад
на
неком
траљавом
кревецу
близу
пећи
уз
своју
успавану
сестрицу
;
а
боловало
је
,
по
свима
знацима
судећи
,
од
„
тифуса
“
који
је
у
месту
владао
.
Обоје
деце
беше
покривено
најпре
неким
топлим
губером
(
ћилимом
)
а
преко
тога
грдном
дуњом
.
Осим
тога
били
су
и
прозори
засути
песком
скоро
до
половине
окна
;
а
под
постељама
лепршале
се
две
квочке
с
пилићи
и
још
једна
што
ће
се
кроз
који
дан
зацело
излећи
.
Но
уз
све
то
мени
се
чињаше
,
да
би
ваздух
могао
чистији
бити
,
за
то
се
још
боље
обазрем
по
соби
,
и
заиста
,
опазим
за
пећком
кацу
с
ракијом
а
на
пећи
озго
био
је
кошар
са
комловом
и
неколико
пари
обојака
,
што
их
је
домаћица
без
сумње
јутрос
опрала
па
прострла
да
се
суше
.
Домаћичино
лице
показиваше
благу
и
измучену
душу
,
па
како
сам
сличне
појаве
и
у
имућнијим
кућама
виђала
,
утишах
своју
злу
вољу
па
јој
само
рекох
:
„
Зар
ви
немате
штале
,
кад
сте
у
соби
ракију
налили
?
“
„
Имамо
,
ал
’
о’де
ће
се
пре
кренути
“
.
„
Тако
је
“
;
рекох
јој
ја
„
ал
’
онда
ће
ти
дете
дуже
боловати
.
Кад
ракија
у
соби
ври
,
шкоди
и
здравима
,
а
болесника
може
и
сатарити
.
Па
неваља
ни
комлов
ни
обојке
у
соби
да
сушиш
.
То
све
шкоди
и
здравима
и
болеснику
“
.
„
Ју
боже
,
а
ја
ко
’
марва
,
не
знам
ништа
“
,
па
устрашено
шчепа
кошар
с
комловом
,
покрије
га
чаршавом
и
неким
старим
кожухом
,
и
изнесе
у
коморицу
што
је
била
до
собе
.
„
Сад
да
ми
је
Мија
ту
“
,
настави
забринуто
и
тужно
„
ома
би
и
ракију
изнела
у
шталог
.
Та
боље
је
да
ми
се
и
ракија
поквари
,
него
да
ми
пропадне
моје
слатко
и
паметно
чедо
“
!
па
се
надзири
над
постељу
и
убрише
зној
са
детиња
чела
.
Ја
сам
узрујана
била
гледећи
њену
безмерну
материњску
љубав
,
сиротињу
и
незнање
,
те
се
за
часак
дадох
у
мисли
.
Али
кад
ме
она
из
заноса
трже
,
нудећи
ме
да
седнем
,
рекох
јој
,
да
дете
сувише
не
утопљава
нити
да
собу
тако
јако
греје
;
да
с
прозора
песак
уклони
и
да
собу
чешће
обдан
ветри
.
Трудила
сам
се
,
да
је
приволим
да
зове
лекара
,
но
кад
у
томе
нисам
успела
,
препоручила
сам
јој
неколико
кућевних
средстава
и
затим
се
од
ње
опростим
.
Путем
сам
много
о
томе
размишљала
;
па
и
ако
сам
своју
поуку
у
здравственом
погледу
од
то
доба
тек
на
саму
школу
ограничила
опет
штудирам
„
кућевни
лекар
од
Н
.
сремца
“
и
друге
томе
потребне
књиге
.
Читаш
ли
их
ти
Милице
?
—
То
нам
је
на
селу
нужније
и
од
кућарства
—
дода
затим
више
као
за
себе
.
Још
ми
и
то
треба
!
—
насмеја
се
Милица
.
—
Не
свиди
ми
се
„
лекција
“
баба
Марина
!
...
Незнам
ко
би
уз
толике
неприлике
и
иа
то
воље
имао
?
!
—
умеша
се
и
Ленка
.
Онај
ко
суди
и
себи
,
и
од
себе
—
примети
Даринка
оштрим
гласом
.
Ти
си
дакле
са
својим
околностима
задовољна
?
—
питаше
радознало
г
.
Коста
.
То
баш
не
могу
рећи
.
И
ја
патим
са
незгоде
што
су
је
оне
већ
навеле
,
боли
то
и
мене
као
и
њих
,
али
ја
знадем
,
да
се
долази
до
цељи
и
споро
ходећи
.
Осим
тога
—
рече
смешећи
се
—
нисам
никад
ни
била
„
чедо
среће
“
па
нисам
научила
да
примам
награде
за
своја
дела
.
За
то
се
и
не
обазирем
на
мњење
своје
околине
,
већ
радим
тек
по
своме
уверењу
;
а
ко
тако
ради
мора
бити
бар
са
собом
задовољан
.
Ја
знам
настави
по
малој
почивци
—
да
је
и
код
нас
Срба
:
пут
дугачак
а
време
кратко
;
рад
потребан
и
голем
а
силе
слабе
,
малене
и
растрзане
на
хиљаду
страна
.
И
за
то
се
и
не
држим
наставна
плана
и
прописаних
правила
као
слепац
вође
,
него
из
свега
вадим
језгро
и
што
нам
је
најпрече
;
а
ко
је
у
бољим
околностима
и
има
каде
,
од
воље
му
да
гледа
и
на
сјај
,
лепоту
и
узгредне
ситнице
.
То
би
све
добро
било
,
да
није
светске
критике
;
—
рече
Ленка
—
а
шта
ће
рећи
и
претпостављена
власт
,
кад
се
не
преће
све
што
је
прописано
?
!
—
Свет
вазда
ужива
у
клеветању
туђих
дела
,
па
се
не
треба
на
њега
освртати
;
а
предпостављена
власт
мора
тај
поступак
тек
одобрити
;
јер
закон
се
ствара
за
људе
а
не
људи
за
закон
.
Осим
тога
,
и
сама
знадеш
,
да
сваку
наставу
треба
прилагодити
способности
и
околности
ученичкој
.
И
за
то
,
нико
ти
неће
замерити
,
ако
се
која
приповетка
или
друго
што
не
пређе
!
После
овога
за
часак
сви
заћуташе
.
—
Зар
немаш
ништа
више
да
кажеш
?
—
питаше
по
малој
почивши
г
.
Коста
.
—
Кад
сам
већ
почела
—
настави
Даринка
замишљено
—
казаћу
вам
искрено
баш
све
мисли
своје
,
и
ако
видим
,
да
се
у
многоме
не
слажемо
.
—
Говори
само
!
—
примети
Ленка
мило
је
погледавши
.
—
Та
ето
ја
и
Коста
нисмо
баш
„
начелни
“
пријатељи
па
опет
смо
муж
и
жена
;
па
ма
шта
да
речем
ваљда
ћеш
ми
тек
лична
пријатељица
остати
?
!
Даринка
је
само
загрли
и
смешећи
се
настави
:
—
Не
могу
сасвим
да
одобрим
ни
ваше
тужакање
,
да
вам
силно
учење
отима
време
за
васпитавање
;
јер
сами
предмети
што
се
у
народној
школи
предају
по
себи
већ
васпитивају
,
и
ако
не
баш
у
оној
мери
,
у
којој
је
за
сеоску
децу
потребно
.
Зато
ко
је
уверен
,
да
по
могућству
достојно
врши
своју
дужност
може
бити
собом
задовољан
.
Осим
тога
,
сви
знамо
да
од
два
зла
треба
бирати
мање
.
Па
кад
је
тако
(
а
уз
то
смо
својим
успехом
и
радом
незадовољни
,
)
не
треба
се
вајкати
,
него
напустити
тај
позив
,
као
што
си
ти
Ленка
урадила
,
или
се
латити
оног
правца
у
настављању
,
који
ће
и
у
том
незгодном
стању
,
бар
у
нечем
користити
.
—
Али
камо
тог
правца
?
прекиде
је
у
речи
Милица
.
—
Није
доста
тек
рећи
,
него
и
показати
га
.
—
И
ту
се
презриво
насмеја
.
—
Немој
се
љутити
;
ја
нећу
никог
да
учим
,
него
тек
казујем
своје
мишљење
—
рече
Даринка
.
—
А
тај
правац
чини
ми
се
,
да
треба
према
потреби
своје
околине
сваки
учитељ
сам
себи
да
створи
.
Не
треба
да
се
ограничимо
на
она
правила
и
упутства
,
што
смо
их
у
учитељишту
добили
,
нити
да
се
само
на
узоре
угледамо
,
него
треба
оштрим
погледом
тражити
главне
препреке
,
што
нам
напретку
сметају
,
па
их
треба
отклонити
,
ма
и
оним
средствима
,
које
људи
не
хвале
и
којих
се
у
бољим
околностима
ни
сами
не
би
прихватили
.
Тако
н
.
пр
.
знате
,
да
ја
као
ђак
нисам
била
поштовачица
Бело-Ланкастарова
начина
,
да
и
деца
учитељу
при
настави
помажу
.
Али
време
и
искуство
научило
ме
је
,
да
је
и
у
лошем
често
баш
добро
скривено
и
да
најбољи
начин
ако
није
околностима
примерен
не
може
користи
донети
.
И
зато
ја
некадашња
противница
ланкастеровог
начина
увела
сам
већ
у
половини
прве
године
свога
учитељовања
у
своју
школу
неки
томе
сличан
начин
.
Упала
сам
у
школу
са
четири
разреда
и
преко
стотине
деце
,
која
уз
то
редовно
школу
полазе
тек
од
новембера
до
половине
марта
,
а
пре
и
после
тога
видим
их
у
школи
,
што
’
но
веле
,
„
тек
од
жеље
“
.
За
то
да
кол’ко
толико
себи
и
деци
олакшам
,
а
да
уз
то
не
буде
механизма
и
у
оним
предметима
где
се
баш
не
сме
трпити
,
прихватила
сам
се
и
тога
иначе
мени
не
повољног
средства
.
—
Па
како
си
то
урадила
?
—
питаше
г
.
Коста
.
—
Знате
да
код
нас
на
селу
ни
двадесетак
кућа
нема
сата
,
а
немамо
ни
стална
школска
послужитеља
,
који
би
путем
звоњења
могао
деци
јављати
кад
је
време
да
у
школу
дођу
,
и
с
тога
су
деца
вазда
раније
у
школи
но
што
би
требало
.
Ја
сам
покушавала
да
их
од
тога
одвикнем
;
но
тада
ми
опет
долажаху
сувише
доцне
,
па
које
с
тога
,
које
из
напред
реченог
узрока
,
наредила
сам
за
сваку
скамију
по
једну
надзорницу
,
која
ће
док
ја
не
дођем
своју
скамију
препитати
из
оних
предмета
што
истога
дана
на
ред
долазе
,
и
за
тим
по
својој
увиђавности
прибиљежити
и
класификацију
у
своју
зато
одређену
књижицу
.
По
себи
се
разуме
да
овамо
спада
понављање
предмета
и
тек
они
предмети
што
сам
ја
најпре
деци
добро
разјаснила
и
у
којима
сад
већ
није
неопходно
нужно
учитељево
вешто
питање
.
Исто
тако
не
питају
деца
ни
из
оних
предмета
што
служе
поглавито
за
развијање
разума
.
—
Ти
као
да
ниси
помишљала
на
злобу
и
завист
што
се
отуда
изродити
може
—
примети
Ленка
.
—
И
на
то
сам
помишљала
,
те
баш
за
то
сваке
недеље
мењам
те
своје
надзиратељице
,
па
како
је
у
свакој
скамији
по
шесторо
деце
то
у
шестонедељном
току
времена
свака
ученица
једанпут
своју
скамију
надзирава
;
а
само
ради
тога
не
искључујем
из
тога
реда
ни
иначе
најслабију
или
најгору
све
док
сама
не
увиди
и
не
призна
,
да
за
то
још
није
дорасла
или
док
се
не
покаже
тога
позива
недостојна
.
Тим
начином
досад
нисам
опазила
код
деце
зависти
.
А
да
неби
и
саме
надзорнице
грешиле
пазе
и
на
њихове
поступке
као
и
на
целокупан
рад
у
школи
још
две
до
три
над-
надзорнице
.
О
целокупном
раду
своме
дају
ми
оне
извештаја
путем
својих
књижица
и
усменог
исказа
тек
сваке
суботе
по
подне
.
Том
приликом
похвалим
ја
вредне
а
лење
пооштрим
и
све
класе
уводим
у
свој
записник
.
—
То
би
све
добро
било
кад
неби
те
надзорнице
и
вице-
надзорнице
своју
власт
злоупотребљавале
и
можда
и
саму
учитељицу
варале
—
примети
Милица
.
—
Ја
не
дајем
ни
једној
баш
ни
какве
власти
.
Право
награђивања
и
укора
само
је
моје
,
а
и
то
вазда
чиним
у
договору
целе
школе
а
никако
се
не
држим
тек
исказа
поједине
надзорнице
;
јер
те
исказе
тек
онда
уводим
у
записник
кад
их
најпре
већина
потврди
или
одбије
.
За
време
тога
учитељевања
само
су
два
извештаја
одбијена
,
а
срамоту
што
је
тога
пута
та
мала
варалица
морала
осетити
,
може
појмити
тек
онај
,
ко
је
видео
у
праведној
срџби
пламтећа
лица
осталих
девојчица
и
презриви
поглед
оне
јаднице
којој
се
та
неправда
хтела
нанети
.
Него
истине
ради
морам
признати
,
да
су
ти
извештаји
већином
благи
и
пријатељским
духом
задахнути
.
Свака
се
сећа
да
јој
„
господство
“
неће
дуго
трајати
,
а
зна
да
је
и
сама
погрешива
па
несме
ни
своју
другарицу
строго
да
оцени
.
Али
ја
сам
задовољна
и
тиме
;
јер
вазда
волим
пропустити
и
десет
криваца
,
него
једног
невиног
осудити
.
Тако
видите
,
помоћу
тих
малених
својих
помагачица
остаје
мени
више
времена
за
рад
око
развијања
дечијега
разума
и
осталих
врлина
и
способности
.
Тек
тим
путем
могуће
је
мени
поред
незгода
што
их
учитељи
на
селу
трпе
,
да
по
чешће
проведем
по
више
сахата
дневно
—
један
до
два
—
у
живом
разговарању
са
децом
,
што
дечији
ум
ни
мало
не
мори
а
много
им
користи
и
полажење
школе
омили
.
Него
и
опет
морам
признати
,
да
се
ја
и
у
предметима
што
се
више
механично
уче
не
ослањам
сасвим
на
децу
,
него
и
њих
предузимам
кад
год
ми
време
допусти
и
кад
код
је
одређен
час
за
то
;
само
што
се
не
задржавам
при
њима
тако
дуго
као
год
оних
предмета
,
у
којима
ми
деца
помоћи
не
могу
.
—
Али
шта
је
с
првим
разредом
,
—
питаше
Ленка
—
он
ти
тек
неможе
писмена
извештаја
давати
?
—
Дабоме
да
не
;
—
одговори
она
—
али
ја
сам
заборавила
рећи
,
да
на
цео
разред
тај
пази
један
од
двеју
главних
надзорница
и
тихо
их
препитује
оне
приповетке
и
молитве
,
што
смо
већ
прешли
;
а
често
при
поласку
своме
из
школе
нацртам
на
школску
таблу
какав
за
њих
згодан
и
занимљив
предмет
,
па
га
прецртавају
док
не
дође
време
,
да
и
ја
у
школу
дођем
.
—
Види
се
да
си
свој
занат
испекла
—
рече
шаљиво
домаћин
.
—
То
не
поричем
,
—
дода
му
жена
—
али
и
опет
велим
,
да
се
та
брига
и
рад
не
исплаћује
и
да
би
паметније
било
да
си
мање
ревностна
.
Нико
ти
неће
добру
вољу
уважити
,
него
ће
се
још
наћи
злурадих
критичара
што
умеју
само
језиком
радити
па
ће
ти
пребацивати
и
најмању
погрешку
и
недостатак
.
—
Погрешке
своје
радо
ћу
чути
,
а
хвале
и
не
тражим
—
рече
озбиљно
Даринка
—
за
мене
је
довољна
награда
чиста
савест
и
уверење
,
да
ми
је
рад
примерен
потреби
и
по
томе
и
користан
.
—
Кад
те
човек
чује
,
могао
би
помислити
,
да
си
потпуно
сретна
,
а
сама
признајеш
,
да
и
тебе
штошта
тишти
—
рече
ироничким
осмејом
Милица
.
—
Има
природа
што
их
тек
патња
челичи
—
рече
замишљено
домаћин
.
Даринка
се
трже
и
порумени
.
Та
примедба
изгледаше
јој
иронија
па
поносито
рече
:
—
Нећу
никога
да
вређам
;
али
учитељ
,
који
тражи
друге
награде
и
хвале
,
осим
уверења
,
да
је
користан
члан
човечанства
није
ни
достојан
тога
,
позива
и
нека
се
стиди
што
не
уме
да
чита
у
срцу
своје
околине
ону
хвалу
,
што
је
најскривенија
и
која
се
речима
никад
исказати
не
да
.
Непрестано
вичете
да
нисте
награђене
,
а
не
видите
и
нећете
да
видите
најлепшу
награду
!
—
а
очи
јој
се
при
тим
речима
запламтише
—
или
зар
вас
баш
нимало
неусрећује
кад
вас
на
улици
задржи
чак
четврто
годишња
девојчица
и
пита
:
кад
ћеш
и
мене
у
школу
примити
?
па
на
послетку
зар
није
награда
и
оно
уживање
што
сам
га
уживала
ја
и
свака
од
вас
већ
при
првом
испиту
са
својим
ђачицама
?
Већина
публике
је
обично
чист
сељак
,
што
ни
читати
ваљано
незна
;
они
нам
дабоме
немогу
рад
наш
оценити
шта
више
,
можда
су
нам
до
сад
били
и
противници
и
својим
оштрим
и
ако
глупим
досеткама
,
често
и
мучили
.
Али
сад
при
испиту
,
обасјана
су
и
та
злобна
лица
сјајем
племенитијих
осећаја
,
па
често
осећамо
на
себи
њихов
и
преко
воље
поглед
пун
поштовања
,
или
изненађења
.
Тај
поглед
је
за
ваљана
учитеља
накнада
за
сву
досадашњу
неправду
;
а
сузе
што
их
том
приликом
рони
по
нека
мајка
,
деда
или
меког
срца
баба
морају
сваког
бар
за
часак
усрећити
,
учинити
,
да
све
увреде
заборави
.
—
За
часак
!
—
понови
Милица
.
—
Добро
кажеш
;
јер
да
си
већ
сутра
дан
по
томе
одушевљењу
само
десетицу
повишице
искала
.
—
зацело
је
неби
добила
.
—
Право
велиш
!
—
насмеја
се
Даринка
—
али
и
ту
не
треба
бити
сувише
осетљив
.
Има
и
томе
основана
узрока
;
сви
знамо
да
је
наш
народ
сувише
сиромашан
и
да
се
већина
и
глађу
бори
.
—
И
то
је
истина
—
примети
Ленка
—
али
и
опет
могао
би
марљивији
бити
и
према
школи
.
—
И
то
морам
одобрити
—
заврши
Даринка
и
поглед
јој
паде
на
белешку
,
што
је
г
.
Коста
већ
одавно
на
страну
оставио
.
—
Зар
немаш
ништа
више
да
кажеш
?
—
питаше
он
опазив
тај
Даринчин
поглед
.
—
Готова
сам
—
рече
она
.
—
Али
ти
си
твој
посао
давно
напустио
,
мој
говор
ниси
ни
бележио
,
сад
немаш
целу
приповетку
.
—
Ти
си
му
обећала
почетак
—
рече
шаљиво
Ленка
—
а
ја
и
он
ваљда
ћемо
и
остало
накрпити
;
само
пре
тога
морамо
видети
и
дочекати
и
свршетак
које
је
увек
најлепши
,
кад
се
весело
и
са
сватови
свршује
.
После
тога
ћереташе
још
мало
и
на
послетку
одоше
спавати
.
Сутри
дан
одоше
обе
другарице
још
зарана
дома
и
ако
их
г
.
Коста
и
Ленка
искрено
и
својски
задржаваху
.
За
њима
је
Ленка
дуго
махала
марамом
,
а
и
г
.
Кости
беху
гошће
омилиле
,
јер
је
и
он
чешће
понављао
заједно
са
женом
молбу
,
да
им
опет
скоро
дођу
и
да
им
чешће
пишу
.
Оне
су
ово
последње
радо
обећале
,
и
своје
обећање
су
тачно
и
вршиле
.
ВИ
.
Школске
су
ферије
,
и
то
на
две
године
касније
од
оног
разговора
наших
познаница
о
имендану
г
.
Косте
.
Даринка
и
Милица
и
опет
су
код
Ленке
.
Дошле
су
да
проведу
неки
део
ферија
и
код
ње
;
јер
као
што
већ
знамо
г
.
Коста
их
беше
заволео
као
и
жена
му
,
те
од
њихове
стране
не
беше
позивима
краја
.
А
осим
тога
,
сад
су
се
већ
сматрали
као
сродници
,
па
је
и
мала
Смиља
,
погодишња
ћерчица
г
.
Косте
и
Ленке
требала
тетке
да
позна
.
Већ
је
три
недеље
,
од
кад
су
код
њих
,
па
навалише
,
да
иду
и
својим
родитељима
,
али
Ленка
и
г
.
Коста
не
даду
„
ни
прословити
“
;
а
њима
се
придружио
и
ондашњи
млади
лекар
Сава
Гавриловић
,
најприснији
пријатељ
господина
Косте
.
Доктор
Гавриловић
је
човек
близу
,
а
можда
и
преко
тридесет
година
,
ваљана
карактера
а
спољашности
не
баш
лепе
али
и
опет
угледне
.
Осим
тога
,
био
је
још
испре
најбољи
домаћинов
пријатељ
па
и
„
најотровнији
језици
“
не
могу
његове
честе
посете
двосмислено
тумачити
.
А
што
је
он
случајно
неожењен
,
а
наше
познанице
неудате
,
то
је
свету
сасвим
обична
појава
,
те
и
нашим
познаницама
не
беше
то
необично
—
у
самој
ствари
дабоме
да
је
друкчије
стојало
,
но
то
је
тајна
господина
Косте
,
његове
жене
и
младога
доктора
,
који
се
беше
смислио
женити
,
а
Даринку
и
Милицу
познавао
је
још
од
оног
имендана
.
—
И
зато
се
и
нас
ништа
не
тиче
.
Једнога
јутра
врло
рано
дође
доктор
Гавриловић
своме
пријатељу
Кости
,
ког
застаде
у
врту
код
кошница
.
—
Жену
сам
ти
опазио
,
да
у
штали
музе
краву
—
рече
му
рукујући
се
—
а
гошће
ти
зацело
још
спавају
?
—
Та
тек
је
четир
сата
—
рече
г
.
Коста
.
—
Неш
кажи
ти
мени
момче
,
шта
још
оклеваш
?
Мени
се
то
одлагање
не
свиди
;
оне
ће
сутра
прексутра
већ
дома
,
а
писмено
све
теже
иде
.
Зато
реши
се
ма
на
коју
страну
!
—
Та
зато
сам
и
дошао
.
Гледај
да
буде
прилике
да
девојци
могу
казати
и
одговор
чути
.
—
А
за
коју
си
се
решио
?
питаше
врло
радознало
г
.
Коста
.
—
Право
да
ти
кажем
,
избор
ми
је
врло
тежак
—
рече
збуњено
доктор
—
обе
високо
ценим
,
ал
’
опет
претпостављам
Милицу
.
—
Милицу
!
—
викну
г
.
Коста
а
лице
му
узе
израз
,
к’о
да
му
пријатељ
тврди
,
да
се
сунце
на
западу
родило
.
—
Не
Саво
,
то
није
могуће
!
та
ти
се
море
шалиш
!
—
Даринка
је
тек
жена
за
тебе
.
—
Ја
ти
кажем
како
ми
је
ово
дана
на
срцу
—
рече
доктор
не
дижући
очију
.
—
Е
,
онда
се
и
сам
вараш
.
Посматрај
ти
и
испитуј
још
данас
озбиљно
,
и
онда
решавај
.
Та
ја
их
обе
волим
ко
’
сестре
,
ал
’
таком
пријатељу
као
што
си
ми
ти
,
тек
Даринку
желим
за
жену
.
Она
је
много
претежнија
,
и
ако
је
и
Милица
врло
ваљана
.
Доктор
само
ћуташе
и
шараше
својим
штапом
по
трави
.
—
Нећу
брате
да
те
учим
—
рече
даље
г
.
Коста
—
али
добро
пази
;
Даринка
је
чисто
злато
и
ако
можда
не
сија
као
Милица
.
Па
и
ту
,
—
дода
одушевљено
—
загледај
боље
,
па
ћеш
наћи
,
да
и
Даринчине
искрене
и
благе
очи
не
уступају
Миличином
пламеном
погледу
.
Док
Миличин
поглед
можда
пали
,
Даринчине
очи
казују
ти
,
да
су
створене
,
да
трпе
,
теше
и
ране
лече
;
а
то
је
брате
,
својство
што
ствара
најсретније
бракове
.
—
Та
немој
тако
ватрено
!
—
насмеја
се
доктор
—
ако
те
чује
Ленка
.
—
И
она
дели
моје
мишљење
и
ако
јој
је
природа
сроднија
са
Миличином
.
Доктор
се
на
то
беше
озбиљно
замислио
а
г
.
Коста
приђе
својим
кошницама
те
кроз
стакла
гледаше
унутра
,
и
ако
се
на
њему
јасно
видело
,
да
су
му
мисли
далеко
од
чела
и
кошница
...
—
Доћи
ћу
после
подне
,
и
онда
ћу
видети
имаш
ли
право
—
прекиде
доктор
тишину
својим
звучним
и
крупним
гласом
.
—
Лако
је
могуће
,
да
сам
се
и
преварио
,
обе
једнако
поштујем
;
само
што
ми
Милица
на
први
поглед
уливаше
симпатије
а
Даринка
ми
изгледа
,
да
сувише
много
мисли
а
да
може
кога
искрено
волети
.
—
Много
мисли
!
—
викну
г
.
Коста
.
—
Та
човече
,
зар
ти
је
милија
лутка
и
лептир
,
од
благе
и
разборите
женскиње
?
То
не
,
ал
ти
знаш
,
да
ја
ни
кад
ни
сам
волио
хладно
и
поносито
женскиње
,
а
...
Коста
се
трже
те
прекиде
доктора
пре
но
што
је
довршио
.
Учинило
му
се
да
је
у
оближњој
сенци
неко
уздахнуо
и
да
је
за
тим
трава
јаче
зашуштала
,
баш
ко
да
је
неко
на
другу
страну
врта
хитро
и
лако
протрчао
.
—
Причинило
ти
се
—
рече
доктор
.
—
Ја
нисам
ништа
чуо
.
—
Чуо
сам
,
ал
’
ваљда
је
било
у
суседном
врту
—
рече
г
.
Коста
па
се
спусти
на
оближњу
клупу
,
а
доктор
се
посадио
до
њега
и
за
часак
обоје
ћутаху
.
—
Ја
те
брате
нећу
одвраћати
од
намере
—
рече
сад
Коста
—
јер
и
Милица
је
ваљана
девојка
.
Али
опет
ти
морам
рећи
,
да
се
у
Даринци
вараш
.
Ти
си
најбујније
доба
твога
живота
провео
у
туђини
и
мећу
„
Немчадијом
“
;
а
карактер
Српкиње
и
туђинке
врло
је
различит
.
Туђинка
брате
,
и
кад
те
љуби
и
не
љуби
срета
те
љубавни
и
изазивајући
погледи
,
којима
смера
,
да
те
задобије
или
изигра
.
Друкчије
је
брате
код
Српкиње
.
Она
баш
и
онда
кад
би
и
душу
за
тебе
дала
,
опет
ти
се
неће
прва
приближити
;
шта
више
често
ће
ти
се
учинити
,
да
је
она
хладна
,
дурљива
и
необразована
према
предусретљивим
туђинкама
.
Али
она
воли
да
и
то
о
њој
помислиш
,
но
да
можда
посумњаш
,
да
хоће
да
те
задобије
...
То
је
,
драги
мој
Саво
,
по
моме
схваћању
женски
понос
и
карактерна
црта
Српкиње
,
која
још
карактерише
баш
у
највећој
мери
оне
женскиње
,
што
најживље
и
најдубље
осећају
.
Доктор
се
сад
само
играо
ланчићем
свога
златног
сахата
и
замишљено
гледаше
у
даљину
,
а
друг
му
настави
:
—
Што
сам
ти
рекао
знадеш
и
из
искуства
.
И
мени
је
Ленка
изгледала
хладна
и
горда
,
и
то
баш
онда
,
кад
ме
је
можда
најжешће
волела
—-
а
Даринка
брате
,
поноситија
је
и
од
ње
.
—
Ти
дакле
ниси
за
Милицу
?
—
Та
већ
сам
ти
казао
,
да
је
и
она
ваљана
девојка
и
ако
је
по
моме
мишљењу
много
хладнија
и
себичнија
од
Даринке
—
рече
г
.
Коста
скоро
зловољно
.
—
Осим
тога
њу
свет
по
заслузи
и
оцењује
,
па
јој
је
лако
ћеретати
,
а
Даринци
дабоме
да
није
до
тога
:
Сам
велиш
,
да
много
мисли
,
а
ко
премишља
мора
на
послетку
и
увидети
,
и
своју
вредност
и
опачину
и
плиткоћу
неких
...
Али
последњу
реч
прогута
и
нагло
устаде
приђе
опет
својим
кошницама
а
лице
му
се
беше
запламтило
.
—
Та
ти
се
море
баш
љутиш
!
—
рече
му
доктор
зачуђено
мерећи
га
—
још
се
нисам
с
Милицом
венчао
...
И
ту
се
засмеја
.
Г
.
Коста
се
трже
.
Био
је
од
оне
врсте
људи
што
на
мах
плану
и
за
оне
ствари
које
их
се
не
тичу
.
Но
уз
све
то
беше
опет
разборит
човек
и
крајна
добричина
.
За
то
га
сад
смеј
пријатеља
одмах
сети
,
да
нема
права
срдити
се
,
те
опет
седе
на
старо
место
и
као
извињујући
се
рече
:
—
Разљутило
ме
,
што
се
ми
мушки
вечито
правимо
важни
те
желимо
и
тражимо
од
женскиње
озбиљност
,
разборитост
и
здраво
мишљење
;
али
само
у
теорији
а
у
пракси
т
.
ј
.
У
животу
нама
су
чисти
и
неизмајсторисани
осећаји
скученост
срца
и
хладноћа
или
чак
и
необразовање
;
а
озбиљно
размишљање
за
нас
је
увек
гордост
,
славољубље
и
сувопарно
филозофисање
.
И
онда
још
имамо
образа
викати
противу
моде
,
кокетерије
и
измајсторисане
наивности
женскиње
;
јер
како
она
може
бити
друкчије
,
кад
јасно
види
,
да
већина
нас
тражи
тек
новац
,
спољашњу
лепоту
и
углађено
понашање
.
—
Твој
говор
нема
овде
места
;
сам
признајеш
,
да
и
Милица
доста
вреди
и
да
се
може
допасти
.
—
Ко
говори
против
ње
!
—
осече
се
г
.
Коста
.
—
Мене
само
љути
што
морам
да
признам
оно
што
нисам
још
јуче
хтео
одобрити
Даринци
и
својој
жени
а
што
сад
и
нехотице
морам
и
ја
да
одобрим
ту
проклету
еманципацију
женскиња
...
Јест
,
оне
су
ми
рекле
,
драги
мој
Саво
,
—
рече
за
тим
шаљиво
и
добре
воље
господин
Коста
—
да
је
та
проклета
еманципација
жена
неопходна
потреба
за
цело
човечанство
и
не
тек
за
женскињу
наособ
;
јер
већина
нас
мушких
не
воли
озбиљност
па
и
не
почиње
онде
љубити
где
треба
да
поштује
...
И
с
тога
—
каже
—
већина
жена
постаје
лутком
или
кокетом
па
квари
цело
човечанство
.
Мањину
опет
—
веле
оне
—
ако
неће
да
је
права
лутка
свет
обично
неправедно
оцењује
,
исмејава
и
презире
,
док
сиротице
и
оне
не
подлегну
те
постану
као
и
прве
или
омразе
и
себе
и
свет
па
постају
,
за
нас
мушке
,
нека
страшила
и
неприродна
чудовишта
,
која
би
се
и
с
врагом
здружила
,
само
да
може
рушити
оно
што
је
њу
—
убило
...
То
су
,
видиш
,
речи
,
у
које
ни
сам
хтео
веровати
и
које
сад
одобравам
;
јер
кад
и
мој
Сава
већ
неће
жену
што
мисли
,
—
а
свака
боља
мислити
мора
—
какав
тек
мора
бити
укус
у
мање
интелигентних
људи
!
—
Промислићу
се
—
рече
на
то
поруменивши
доктор
—
само
напред
кажем
,
да
се
не
надам
никаквом
успеху
код
Даринке
.
Све
ми
се
чини
да
ће
ме
одбити
.
—
По
чему
судиш
?
—
Само
један
пут
погледао
сам
јој
мало
ватреније
у
те
—
као
што
ти
велиш
—
„
искрене
очи
“
али
се
згрозих
од
поносите
хладноће
што
у
тај
мах
из
њих
суну
.
Од
то
доба
вечито
избегава
мој
поглед
;
тек
неки
дан
добио
сам
куражи
,
да
је
као
кривац
молећи
погледам
,
но
и
ту
је
само
поруменила
и
више
ништа
.
Па
како
ме
Милица
и
уз
све
ватрене
погледе
моје
још
није
тако
дочекала
;
закључујем
,
да
ме
и
воли
.
—
Даринку
су
можда
тек
неприлике
и
дволичност
у
животу
пратиле
,
па
јој
то
неповерење
није
замерити
—
примети
г
.
Коста
.
—
Али
ако
је
само
то
,
онда
брате
,
покушај
;
јер
веруј
,
њој
је
тек
светска
неправда
што
је
у
животу
сретала
навукла
ту
одвратну
и
хладну
маску
на
лице
,
а
срце
јој
је
врело
и
чисто
као
злато
.
—
Обричем
ти
,
да
ћу
је
усрећити
;
само
ако
ме
не
одбије
—
рече
доктор
некаквим
меким
гласом
и
пружи
руку
своме
пријатељу
,
коју
овај
радосно
прими
и
својски
продрма
.
ВИИ
.
Још
док
се
г
.
Коста
и
доктор
у
врту
разговараху
,
уђе
Даринка
збуњеним
лицем
Ленци
у
собу
.
—
Куда
си
се
ти
опремила
?
питаше
она
бацивши
поглед
на
Даринчино
путничко
одело
и
шешир
,
што
га
је
на
главу
метнула
.
—
Заборавила
сам
ти
рећи
,
да
ме
је
синоћ
молила
твоја
познаница
госпођица
Драгиња
,
да
с
њоме
идем
њезиној
тетци
у
X
.
Ја
сам
дала
реч
а
мислим
да
је
и
теби
право
.
Поћи
ћемо
одма
сад
,
па
ћемо
се
још
зарана
и
вратити
.
—
Небраним
;
али
до
који
дан
већ
одлазите
,
па
бих
волела
да
нас
данас
не
остављаш
—
рече
Ленка
молећим
погледом
.
—
И
мени
је
жао
—
врло
ми
је
жао
,
ал
’
мора
да
буде
—
па
страсно
загрли
другарицу
и
одјури
из
собе
.
—
Чекај
бар
доручак
;
сад
ће
и
Коста
доћи
!
—
викала
Је
за
њом
Ленка
—
Доручковаћу
тамо
—
чуло
се
већ
из
дворишта
,
а
Ленци
се
учини
,
да
је
Даринчин
глас
чудно
дрхтао
;
али
у
исти
мах
беше
јој
се
разбудила
ћерчица
те
тепаше
:
„
мама
,
мама
“
и
то
јој
не
даде
да
даље
размишља
.
У
том
дође
и
г
.
Коста
.
—
Јел
’
устала
Даринка
?
—
беше
му
прво
питање
.
—
Већ
је
отишла
с
Драгом
у
X
.
тета
Јели
у
госте
;
вратиће
се
тек
довече
.
—
Хо
,
ето
му
!
—
љутио
се
он
.
—
Та
девојка
баш
бега
од
среће
.
Ал
’
и
ти
си
крива
;
требала
си
ми
јавити
.
—
Та
чисто
је
одлетела
из
собе
—
бранила
се
она
.
—
А
на
послетку
и
ти
јој
неби
могао
забранити
.
—
Забранити
...
Забранити
...
ал
’
ја
би
је
задржао
—
гунђао
је
он
.
—
Ал
’
ти
дабоме
,
ниси
ни
покушавала
,
доста
ти
је
кад
је
само
оно
преклапало
,
Милица
,
уз
тебе
.
Ленка
га
чудно
и
неверујући
погледа
,
па
прсну
у
смеј
.
—
Чудно
му
је
зловоља
и
кисело
лице
доликовало
.
—
Лако
ти
је
церити
се
,
кад
заједно
с
твојом
Милицом
имадеш
више
среће
него
памети
,
—
рече
љутито
па
обуче
капут
па
и
он
без
доручка
и
први
пут
без
опроштаја
са
женом
пође
у
општину
.
—
Куда
се
ти
,
Коста
журиш
?
—
питаше
га
Милица
која
се
у
исти
мах
весела
и
добре
воље
указа
на
врати
своје
собе
.
—
На
посао
—
рече
он
тоном
којим
се
с
гостима
не
разговара
.
—
Та
још
је
рано
,
—
рече
она
не
приметивши
то
.
—
Ти
се
додуше
никад
не
журиш
,
нити
се
бринеш
за
што
,
па
опет
друге
престижеш
!
...
рече
иронично
и
јетко
он
и
оде
из
куће
.
—
Твој
муж
је
данас
зловољан
—
примети
она
за
време
доручка
.
—
Љути
се
што
је
Даринка
отишла
а
њему
то
није
казала
.
—
До
душе
и
није
лепо
домаћину
се
не
јавити
,
ал
’
гостима
се
што
шта
мора
кроз
прсте
гледати
—
смејаше
се
она
не
пазећи
много
на
своје
речи
,
јер
се
у
исти
мах
доктор
Гавриловић
указа
на
врати
.
—
Косту
сам
опазио
где
оде
у
општину
—
рече
он
кад
их
је
поздравио
.
—
Али
камо
госпођице
Даринке
?
—
Данас
Ленчице
,
као
да
нико
није
задовољан
с
нашим
друштвом
—
примети
враголасто
Милица
,
а
из
пламених
јој
очију
суну
—
можда
и
у
шали
—
прекоран
и
многозначећи
поглед
на
доктора
.
—
Али
то
не
иде
;
данас
се
баш
морате
и
с
нашим
друштвом
задовољити
—
и
ту
га
опет
враголасто
погледа
.
—
Како
то
?
—
питаше
збуњено
он
.
—
Та
ето
и
Коста
оде
од
куће
љутит
што
је
Даринка
јутрос
рано
отишла
без
његова
знања
с
госпођицом
Драгом
у
X
.
А
и
Ваше
прво
питање
тицало
се
Даринке
,
—
ћеретала
је
она
—
а
то
се
мени
не
свиди
,
па
баш
завидим
Даринчиној
срећи
...
И
ту
се
онако
скоро
детињски
засмеја
.
Доктора
к’о
да
нешто
у
срце
текну
при
веселом
звуку
тога
смеја
те
управи
ватрен
поглед
на
весело
девојче
.
Али
у
исти
мах
обори
очи
и
заћута
.
—
Беше
му
и
нехотице
изашла
пред
очи
Даринчина
слика
па
премишљаше
како
би
њеном
искреном
лицу
тек
тај
смеј
доликовао
...
—
Та
што
сте
се
замислили
г
.
докторе
?
—
рече
сад
весело
Ленка
.
—
То
нимало
не
доликује
ни
Вама
ни
моме
Кости
,
који
је
такође
од
када
се
јутрос
с
Вама
разговарао
врло
зловољан
.
Мора
бити
да
болујете
обојица
од
једне
болести
.
—
Није
могуће
,
—
рече
опет
Милица
.
—
Коста
зацело
пати
од
џепне
болести
;
месец
је
већ
на
измаку
.
А
г
.
доктора
друго
тишти
;
јер
док
беше
Даринка
овде
није
било
ни
зле
воље
...
Враголасти
осмеј
којим
беше
та
примедба
пропраћена
учини
да
се
доктор
задовољно
насмеши
.
—
Тако
;
то
ми
се
допада
—
рече
Ленка
—
а
не
она
натуштеност
!
Ето
до
који
дан
одлазе
нам
и
гошће
,
а
Ви
и
Коста
баш
сад
нађосте
да
се
бринете
.
—
Зар
већ
одлазе
?
—
питаше
он
,
а
—
ферије
су
већ
на
измаку
,
уздахну
Милица
—
а
и
Даринка
је
навалила
да
се
прек’сутра
кренемо
.
Родитељи
нас
већ
одавно
чекају
.
—
Хајд
’
забављајте
се
ви
како
знате
,
а
ја
морам
на
посао
—
рече
Ленка
и
оде
у
кујну
.
—
Хоћете
ли
нам
до
године
опет
доћи
?
питаше
он
кад
сами
остадоше
.
—
Незнам
;
а
и
нашто
ћу
!
—
рече
она
.
Један
дан
Даринчиног
отсуства
више
се
осећа
,
него
да
ја
читаву
годину
не
дођем
.
Ово
је
такође
у
смеју
и
шали
изговорила
,
али
тиме
је
„
на
јуриш
“
задобила
лако
запаљиво
срце
доктора
.
И
он
мишља
:
„
Луда
би
био
,
кад
бих
тражио
више
.
Ова
ме
воли
,
а
како
она
друга
осећа
—
питање
је
“
.
Па
нагло
устаде
те
отвори
гласовир
и
засвира
познату
песму
:
„
без
тебе
драга
“
.
И
Милица
приђе
гласовиру
па
разгледајући
неке
ноте
,
што
се
ту
нађоше
испитујући
посматраше
доктора
на
чијем
се
лицу
огледаше
необична
узрујаност
.
—
Од
куда
се
сетисте
те
старе
песме
?
—
питаше
она
кад
звуци
од
свирке
престадоше
.
—
Стара
је
,
ал
’
и
вечито
нова
!
—
рече
он
па
устаде
и
нагло
је
узе
за
руке
.
—
Јест
,
госпођице
,
—
рече
затим
нежно
и
ватрено
гледајући
јој
у
очи
—
она
је
вавек
истинита
;
јер
ево
и
ја
био
бих
много
сретнији
кад
би
вечито
с
Вама
живео
.
Зато
Вас
искрено
питам
,
хоћете
ли
бити
моја
жена
?
Њему
се
огледаше
у
очима
страст
и
узрујаност
од
које
се
Милица
трже
и
задрхта
.
Она
је
говорила
више
у
шали
,
а
сад
је
тек
видела
погрешку
,
то
јест
,
моћ
,
својих
непромишљених
и
изазивајућих
речи
.
Но
и
ако
се
тргла
опет
се
није
покајала
;
та
доктор
није
био
таки
човек
;
да
се
неможе
трпети
,
а
уз
то
беше
он
и
ваљан
и
уважен
,
па
је
морала
према
њему
наклоности
осећати
,
а
држала
је
да
је
он
и
сасвим
добра
партија
за
женскињу
без
мираза
...
Та
наклоност
што
је
Милица
према
доктору
осећаше
дабоме
да
беше
далеко
од
љубави
,
али
ко
ће
се
још
и
данас
при
ступању
у
брак
и
на
љубав
освртати
!
...
И
зато
нико
неможе
ни
Милицу
осудити
,
што
је
и
она
мислила
,
да
је
наклоност
у
случају
„
добре
партије
“
довољан
услов
за
срећу
у
браку
...
Кад
је
Милица
од
узрујаности
,
што
је
поводом
докторовог
погледа
снађе
,
себи
дошла
,
насмеја
се
и
шаљиво
рече
:
—
Морам
и
на
то
да
пристанем
;
стисли
сте
ми
руке
тако
,
да
се
иначе
не
бих
могла
ни
отети
.
—
И
с
тим
изви
своје
из
његових
усијаних
руку
.
—
Госпођице
!
—
рече
он
потресеним
гласом
—
зар
је
то
одговор
?
Она
му
погледа
у
очи
па
и
сама
задрхта
и
поруменивши
обори
очи
.
—
Чудно
је
тај
његов
поглед
на
њу
упливисао
,
па
је
тако
морало
да
буде
...
Али
у
истом
моменту
учинило
јој
се
,
да
и
он
и
она
смешно
изгледају
,
па
се
засмеја
и
диже
главу
.
—
Одговор
,
госпођице
!
—
молио
је
он
,
али
поглед
као
да
му
је
сад
мање
ватрен
био
.
Милица
за
часак
неодлучно
и
збуњено
ћуташе
и
после
неколико
тренутака
тихо
рече
:
—
Примам
Вам
понуду
;
и
поруменивши
пружи
му
руку
,
он
је
ту
руку
страсно
стиснуо
и
у
свом
заносу
и
против
српског
обичаја
и
пољубио
.
Али
срце
као
да
му
у
истом
моменту
опет
нека
ледена
рука
дирну
.
Миличина
рука
је
истина
сад
дрхтала
,
а
из
очију
сипаше
јој
такође
необична
ватра
али
он
и
опет
уздахну
.
У
тим
ватреним
очима
беше
и
сада
у
овом
тако
потресајућем
тренутку
више
осмеја
но
туге
,
а
он
би
баш
сад
тако
радо
у
њима
видио
сузе
или
бар
оног
благог
израза
и
смутње
којим
су
га
чешће
Даринчине
очи
за
тренутак
и
крадимице
гледале
...
с
тога
је
он
поново
и
нехотице
уздахнуо
кад
га
је
после
некога
времена
Милица
несташно
Ленци
приказала
као
свога
вереника
,
и
кад
је
збијала
шалу
и
онда
кад
јој
је
он
у
присуству
Ленке
веренички
прстен
дао
.
—
Нећу
да
га
примим
—
говорила
је
она
—
ствар
још
није
свршена
.
Ми
смо
правили
„
рачун
без
бирташа
“
.
А
ко
зна
шта
ће
на
то
мој
и
твој
баба
рећи
.
Они
могу
још
све
покварити
...
—
А
зар
се
ти
томе
не
би
противила
?
—
Питао
је
пламтећим
ал
’
тужним
погледом
он
.
—
Ко
би
све
у
напред
знао
—
рекла
је
у
смеју
она
.
—
Тако
је
!
прошапута
доктор
—
ко
би
све
у
напред
знао
...
И
ту
му
изађе
пред
очи
Даринчина
озбиљна
и
блага
слика
,
па
поново
уздахну
.
Милица
је
тај
уздах
приметила
те
се
ману
шале
.
С
тога
се
доктор
који
и
сувише
љубљаше
пламене
погледе
и
опет
после
једног
сата
крену
дома
као
најсретнији
вереник
.
—
Красан
човек
тај
мој
Сава
—
рекла
је
за
тим
шаљиво
она
.
—
Само
данас
ми
је
и
сувише
сентименталан
но
ја
ћу
га
већ
од
тога
одучити
...
Ленка
је
испитујући
погледа
.
—
Реци
ми
Милице
искрено
—
рече
за
тим
—
волиш
ли
ти
њега
здраво
?
С
Миличина
лица
нестаде
оног
несташног
израза
а
очи
јој
узеше
за
часак
неки
благ
израз
те
загрливши
другарицу
рече
:
—
Видим
да
сумњаш
о
мојој
љубави
према
њему
.
Но
ја
ти
кажем
да
ћу
му
свагда
верна
бити
;
јер
видим
да
ме
воли
,
па
и
ако
се
сад
и
сама
добро
не
разумем
,
опет
видим
,
да
ми
је
мио
и
да
га
поштујем
;
а
љубав
држим
да
ће
доћи
и
сама
,
то
јест
,
ако
није
љубав
оно
стање
,
што
сам
га
осећала
кад
ми
је
рекао
да
ме
воли
,
а
ако
је
то
,
онда
је
већ
и
наступила
...
И
с
тим
седе
за
гласовир
па
стаде
свирати
неку
веселу
песму
.
Сретна
природа
—
прошапута
Ленка
,
па
опет
оде
у
кујну
;
јер
је
била
недеља
па
је
требало
мало
више
посла
око
ручка
положити
.
За
ручком
није
г
.
Коста
ни
ваљане
две
речи
прозборио
,
а
кад
му
Милица
ћеретајући
рече
да
јој
сад
није
потребна
његова
помоћ
у
погледу
удадбе
;
јер
је
већ
вереница
г
.
доктора
,
нагло
се
тргао
и
место
честитке
само
рече
:
—
Знао
сам
да
ћеш
га
уловити
,
кад
је
она
луда
баш
сад
нашла
да
оде
...
—
Леп
комплимент
за
Даринку
!
—
смејала
се
она
држећи
да
се
домаћин
тек
шали
.
Он
опет
да
прикрије
свој
јед
,
устаде
од
стола
,
те
гледаше
кроз
прозор
на
улицу
.
—
Шта
си
се
данас
тако
дуго
задржао
?
—
питаше
га
опет
она
.
—
Требао
сам
раније
доћи
,
да
видим
како
се
пренемажеш
и
како
си
се
„
накинђурила
“
и
педесет
машлија
на
себе
натрпала
,
—
рече
он
гласом
који
је
за
шалу
сувише
озбиљан
био
.
Но
ту
се
трже
и
засмеја
.
—
Поглед
му
је
пао
на
њено
одело
,
те
је
видео
да
је
на
њој
проста
хаљина
,
а
уз
то
баш
ни
једне
пантљичице
...
Но
он
се
и
сувише
љутио
што
се
доктор
за
њу
решио
,
па
му
се
чињаше
,
да
се
она
труди
да
доктора
задобије
.
—
Био
је
као
што
је
већ
речено
,
за
свашта
што
је
држао
да
је
добро
и
сувише
занет
и
у
делању
ревностан
.
Да
поправи
своју
погрешку
пристаде
у
шалу
али
му
се
она
вазда
претвараше
у
сатиру
противу
Милице
.
Стога
и
опет
оде
у
општину
на
посао
.
Кад
је
опет
дошао
нађе
ту
и
доктора
који
му
одма
прикаже
своју
вереницу
,
Милицу
.
Он
им
је
искрено
пожелео
среће
.
Али
кад
се
сетио
Даринке
и
своје
намере
уздахну
па
бајаги
у
шали
и
опет
рече
:
„
Е
тако
је
,
медвед
увек
добије
најлепшу
крушку
“
...
—
Укус
је
различит
—
примети
му
само
доктор
,
али
се
за
неколико
тренутака
и
опет
замисли
;
а
Милица
весело
примети
:
—
Мој
вереник
не
заслужује
тај
назив
.
На
ове
речи
Коста
се
од
срца
засмеја
а
доктор
се
трже
и
мило
погледа
своју
вереницу
у
којој
је
толико
простодушности
и
веселе
безазлености
.
Кад
се
доктор
од
свог
друга
праштао
—
рече
му
овај
:
—
И
с
нама
можеш
бити
сретан
у
добрим
околностима
,
а
задеси
ли
те
каква
незгода
,
сети
се
да
је
уз
тебе
дете
,
које
те
не
може
разумети
кад
више
што
осим
љубави
од
ње
желио
будеш
.
—
Како
то
?
Ето
тако
—
рече
Коста
.
—
Она
је
добра
срца
а
и
образована
је
,
али
је
жена
,
која
уме
љубити
тек
оне
,
који
њу
љубе
и
више
—
ништа
.
И
том
пресудом
оцењена
је
Миличина
природа
,
и
свију
њој
подобних
женскиња
.
ВИИИ
.
Доцне
у
вече
тога
дана
дошла
је
тек
Даринка
.
Коста
беше
својој
жени
казао
свој
јутрашњи
план
,
те
сад
беху
обоје
љутити
и
спремни
,
да
Даринци
поштену
лекцију
очитају
.
Али
кад
у
собу
ступила
учини
им
се
да
је
и
сувише
бледа
и
тужна
те
заборавише
своју
намеру
.
—
Нешто
си
бледа
,
да
ти
није
зло
?
—
питаше
брижно
Ленка
метнувши
пред
њу
хладно
печење
и
теста
,
што
им
је
остало
од
вечере
.
—
Није
,
—
насмеја
се
Даринка
—
сад
ћеш
видети
,
да
ми
је
желудац
сасвим
здрав
—
и
смести
се
за
сто
.
Но
уз
сву
њену
хвалу
изгледаше
као
да
јој
залогаји
у
грлу
застају
,
те
на
брзо
остави
јело
.
Коста
је
са
саучешћем
погледа
,
и
опет
не
могаше
срцу
одолети
већ
примети
:
—
Зар
се
твој
пут
морао
баш
данас
десити
!
Њиме
си
много
изгубила
.
—
Кад
се
твој
„
маневар
“
неби
мене
тицао
—
рече
болним
осмејком
она
—
и
ја
бих
тако
судила
.
Али
ја
сам
и
сувише
поносита
,
да
се
коме
намећем
;
а
и
срце
би
ми
морало
бити
и
сувише
скучено
,
кад
би
се
у
место
љубави
задовољила
у
браку
са
јадном
