нада,
и
кренула
је
у
планине
.
То
је
био
један
од
најтежих
и
најмучнијих
тренутака
у
овој
великој
трагедији
српској
,
полазак
званичне
Србије
у
планине
11
.
новембра
915
године
.
Призренци
и
избеглице
,
које
су
решиле
да
остану
у
Призрену
,
са
очајањем
су
шапутале
међ
собом
вест
,
да
је
Краљевска
Влада
напустила
отаџбину
.
И
ако
је
свако
знао
да
ће
то
бити
,
да
је
решено
,
да
је
одлучено
,
ипак
је
очајно
кршио
руке
:
—
Дакле
одоше
,
оставише
нас
?
—
До
овога
часа
још
сам
у
нешто
веровао
,
али
сад
...
—
До
овога
часа
био
сам
грађанин
једне
државе
а
сад
...
роб
,
роб
!
Такве
су
се
очајне
речи
бацале
и
размењивале
после
одласка
владинога
и
ни
мало
није
свет
могла
умирити
околност
што
су
у
Призрену
још
и
стари
Краљ
и
Престолонаследник
.
Они
су
војници
,
они
ће
с
војском
.
Влада
је
отишла
—
то
значи
нема
више
Србије
,
војска
је
остала
за
то
да
се
и
она
повуче
.
Са
старим
је
Краљем
опет
било
невоље
.
Топовска
зрна
већ
су
тресла
призренске
кровове
,
када
је
пристао
да
напусти
последњи
слободан
град
Србије
.
Жалећи
још
увек
,
што
му
се
није
дала
прилика
да
погине
на
Косову
он
се
тврдоглаво
опирао
да
пође
из
Призрена
.
—
Нико
не
може
да
натера
једнога
Краља
да
напусти
своју
Краљевину
!
—
узвикивао
је
старац
узбуђено
.
Он
је
с
неповерењем
слушао
разлоге
,
по
којима
би
његов
останак
у
ствари
значио
напуштање
Краљевине
,
јер
заробљен
краљ
,
не
значи
само
пропаст
Краљевине
већ
и
капитулацију
оне
идеје
коју
она
у
овој
борби
представља
и
чији
је
он
носилац
.
Стари
Краљ
је
одмахивао
главом
на
све
те
разлоге
и
очајно
узвикивао
:
—
Пустите
ме
бар
да
умрем
овде
,
на
вратима
Србије
.
Влада
је
отишла
11
.
новембра
а
он
је
остао
у
Призрену
још
четири
дана
за
тим
.
Најзад
,
кад
је
већ
последњи
тренутак
био
наступио
,
те
је
морао
и
сам
увидети
да
другаче
не
може
бити
,
отишао
је
најпре
у
цркву
—
то
је
била
недеља
15
.
новембра
—
и
одстојао
је
целу
службу
,
молећи
се
Богу
за
оне
који
су
кренули
и
за
оне
који
остају
.
Из
цркве
,
Краљ
је
пошао
пешке
на
пут
,
здравећи
успут
и
праштајући
се
са
очајницима
који
су
остали
и
који
су
овај
мучни
призор
гледали
са
прозора
својих
кућа
или
сабрани
у
престрављене
гомилице
под
стрејама
призренских
кућа
.
Краљ
је
са
тешким
сузама
у
очима
,
окретао
се
лево
и
десно
и
машући
руком
,
поздрављао
:
—
Збогом
,
децо
!
Збогом
!
Кад
је
изашао
далеко
ван
града
,
он
је
сео
у
аутомобил
и
упутио
се
ка
Љум-Кули
.
На
Љум-Кули
,
докле
се
стизало
колима
и
аутомобилима
,
чекали
су
мали
товарни
коњићи
,
са
којима
ће
се
поћи
даље
.
Кола
и
аутомобили
,
који
су
довде
довезли
Краља
,
Врховну
Команду
и
Владу
,
овде
су
немилостиво
уништавани
.
Кола
,
пошто
је
са
њих
скинут
товар
и
испрегнута
стока
,
бацана
су
у
амбис
;
аутомобили
преливани
машинским
зејтином
и
бензином
и
паљени
.
Други
су
опет
шофери
наменили
лепшу
смрт
,
једну
врсту
самоубиства
,
својим
аутомобилима
.
На
висини
,
до
које
се
овде
призренски
друм
пење
,
где
се
диже
Љумска
Кула
,
обала
је
камена
и
одсечна
,
и
Дрим
тече
доле
под
стеном
у
грдној
дубини
.
Они
су
довозили
своје
аутомобиле
до
ивице
ових
стена
,
пустили
су
мотор
у
покрет
и
откочили
кочницу
.
Мотор
је
затутњао
,
кола
кренула
и
стрмоглавила
се
озго
са
ужасним
тутњем
,
кршећи
се
о
стену
и
сручујући
се
у
амбис
.
Одатле
,
од
Љум-Куле
,
настаје
уска
стаза
којом
се
упутила
дуга
поворка
бегунаца
и
натоварених
коња
,
све
једно
по
једно
,
све
једно
за
другим
.
Та
поворка
се
вије
по
усеченој
стази
као
дуга
,
бескрајна
змијурина
,
која
се
час
губи
међу
камење
,
час
појављује
на
окукама
.
Стаза
ова
иде
изнад
провалије
,
на
дну
које
Дрим
помамно
јури
и
урла
кршећи
се
о
стене
.
Стари
Краљ
је
прво
вече
заноћио
на
Љум-Кули
а
сутра
дан
кренуо
са
три
своја
официра
и
шест
војника
краљеве
гарде
.
То
му
је
била
сва
пратња
а
пратила
су
их
још
и
три
коња
,
које
је
Краљ
по
где
кад
узјахао
,
али
је
радије
ишао
пешке
,
ма
да
је
био
немоћан
а
стаза
тешко
проходна
,
још
више
због
леда
и
мраза
.
Војводу
Путника
понели
су
војници
на
раменима
.
Његова
тешка
болест
није
му
дозвољавала
ни
по
равноме
путу
да
оди
а
камо
ли
по
овоме
беспућу
.
Саграђена
је
,
њега
ради
,
једна
дрвена
караулица
која
је
ношена
на
моткама
.
Та
караулица
личила
је
по
облику
на
средњевековне
племићске
носиљке
а
иначе
је
била
од
обичних
дасака
,
са
седиштем
унутра
и
прозором
,
кроз
који
је
продирао
ваздух
и
светлост
у
дрвену
кућицу
.
Војници
,
који
су
носили
ову
кућицу
,
смењивали
су
се
и
често
пута
одмарали
јер
им
узина
стазе
није
увек
дозвољавала
да
је
носе
на
раменима
,
већ
су
је
морали
по
где
кад
спуштати
на
руке
.
—
Можете
ли
,
војници
?
—
упитао
би
по
где
када
стари
војвода
,
заморен
болешћу
и
злом
судбином
.
Трећи
старац
,
Министар
Председник
Пашић
,
појахао
би
по
где
кад
коња
,
али
је
ишао
такође
радије
пешке
,
оборене
главе
и
подржавајући
се
једном
батином
.
Он
није
говорио
,
није
разговарао
успут
.
До
његових
ушију
допирала
су
гунђања
и
изрази
незадовољства
гомиле
,
која
је
све
своје
невоље
њему
приписивала
и
на
њега
сручивала
.
Искусни
старац
знао
је
да
невољи
ваља
одушке
,
да
народ
свакој
недаћи
тражи
кривца
и
,
носио
је
стрпељиво
свој
крст
,
уверен
да
је
позван
и
дужан
носити
га
.
Остали
министри
ишли
су
тако
исто
,
ко
пешке
а
ко
на
коњу
,
ко
измакао
а
ко
изостао
а
сваки
бринући
тешку
бригу
и
измењујући
разговоре
само
по
гдекад
,
на
одмориштима
,
или
где
би
се
стаза
толико
проширила
да
би
могли
поћи
упоредо
.
Ове
три
групе
,
Краљева
,
Врховне
Команде
и
Владина
ишла
је
свака
за
се
,
нису
чак
свакад
ни
ноћивале
на
истоме
месту
,
нити
су
за
исти
број
дана
и
ноћи
прешли
овај
тешки
пут
до
Скадра
.
Са
њима
,
пред
њима
и
за
њима
,
ишла
је
маса
бегунаца
,
војске
и
народа
.
Биле
су
то
чиновничке
и
официрске
породице
,
па
онда
велики
број
надлештава
,
чиновника
,
стране
мисије
и
наша
сиротиња
.
Све
је
то
кренуло
нарочито
тим
путем
што
је
Краљ
туда
кренуо
,
рачунајући
на
већу
заштиту
и
тек
се
овде
у
планини
уверило
да
је
цела
Краљева
заштита
три
официра
и
шест
војника
.
Што
се
дубље
у
планину
залази
,
пут
је
све
стрменитији
,
све
тежи
,
јер
је
го
камен
и
у
њему
урезана
уска
стаза
,
под
којом
зјапи
провалија
.
Хладноћа
све
јача
а
поледица
и
снег
ометају
корак
те
се
клизају
људи
,
клизају
коњи
.
Краљ
не
може
,
њему
и
иначе
клецају
колена
.
Клиза
и
пада
.
Дижу
га
,
он
полази
па
опет
клиза
и
пада
.
—
Падам
често
!
—
вели
.
—
И
ми
Величанство
!
—
теши
га
ађутант
,
подмећући
му
своја
снажна
плећа
.
—
И
ви
,
ал
се
ви
дижете
,
а
мене
мора
да
дижу
.
На
коња
су
га
још
мање
смели
попети
,
то
је
било
још
опасније
.
Застају
код
прве
ширине
,
да
не
би
закрчили
пут
.
Краљ
седа
на
камен
и
навлаче
му
преко
чизама
дебеле
сељачке
чарапе
,
не
би
ли
му
помогле
да
не
клиза
.
Ал
’
,
поузданије
него
то
,
ађутант
му
подмеће
плећа
,
он
га
грли
,
и
тако
настављају
пут
.
—
Ово
је
страшно
!
—
жали
се
један
грађанин
мајору
који
је
пред
њим
.
—
А
тек
је
први
дан
путовања
;
нашта
ли
ћемо
наићи
сутра
,
а
нашта
прекосутра
?
Мајор
ћути
,
не
обзире
се
и
корача
даље
.
—
Ово
је
право
Наполеоново
одступање
са
Москве
!
—
гунђа
даље
грађанин
.
—
Горе
је
ово
,
друкчије
је
ово
!
—
окрете
му
се
мајор
—
Наполеонова
је
војска
одступала
као
победилац
а
не
као
побеђена
.
Наполеонова
је
војска
1812
,
сачувала
сву
форму
одступања
тако
да
је
руски
генералштаб
и
даље
правио
планове
о
местима
где
ће
се
Французи
задржати
и
примити
борбу
а
Французи
су
и
сами
веровали
да
ће
примити
ту
борбу
.
Па
онда
,
1812
године
одступала
је
кроз
сметове
и
мочари
једна
војска
а
није
народ
и
,
што
је
најглавније
,
француска
се
војска
,
одступајући
,
враћала
у
отаџбину
и
сваки
корак
који
је
њен
војник
учинио
,
ма
како
тежак
пут
био
,
знао
је
да
га
води
ближе
отаџбини
.
А
ми
идемо
све
даље
од
отаџбине
,
ми
напуштамо
отаџбину
;
ми
не
знамо
куда
ћемо
!
...
—
Не
знамо
богме
!
—
додаје
очајно
грађанин
и
наставља
даље
пут
предајући
се
судбини
.
А
пут
све
тежи
,
стаза
по
где
где
уска
и
стрмена
,
да
се
једва
може
проћи
.
Сметови
леже
по
околним
планинама
и
стегао
ужасан
мраз
.
Посрће
се
све
више
и
све
чешће
,
коњи
падају
а
људи
малаксавају
и
изостају
.
Почињу
се
већ
пузати
и
људи
и
стока
.
На
појединим
опасним
окукама
,
под
којима
су
провалије
,
коњима
везују
очи
или
им
помажу
хватајући
их
за
улар
,
за
гриве
,
за
реп
.
Људи
се
хватају
за
руке
те
образују
коло
,
да
би
један
другог
задржали
;
жене
циче
и
не
сме
да
прођу
.
Већ
је
пао
у
амбис
један
коњ
тамо
негде
позади
,
пао
је
још
један
.
Веле
да
је
овај
последњи
повукао
са
собом
и
човека
.
Први
конак
после
Љум-Куле
био
је
Спас
,
где
избија
кланац
којим
је
некада
ишао
пут
за
Ђаковицу
и
где
се
на
десној
обали
Дримовој
узносе
развалине
Леке
Капетана
војводе
Дукађинског
.
Ту
је
,
у
једној
пустој
долиници
,
која
се
спушта
до
обала
Дримових
,
усамљен
хан
на
путу
а
ко
зна
где
је
село
тога
имена
,
ваљда
негде
у
планини
.
Код
хана
се
већ
скрхала
маса
људи
и
стоке
а
придолазе
све
нове
и
нове
групе
,
које
су
јутрос
раније
кренуле
.
Све
просторије
поседнуте
а
и
нема
их
много
.
Хан
је
обична
,
камена
,
двоспратна
зграда
;
на
доњем
је
спрату
ар
а
на
горњем
две
празне
собе
.
Собе
су
заузеле
породице
официра
Врховне
Команде
а
доле
се
стрпало
све
што
је
зарана
стигло
.
Ово
,
што
сад
придолази
тиска
се
око
хана
,
разгрће
снег
и
блато
и
наноси
дрва
,
те
спрема
ватре
око
којих
ће
пробдити
ноћ
.
Краљ
ће
стићи
доцније
и
неће
наћи
места
за
себе
.
Када
му
се
учини
понуда
да
се
на
горњем
спрату
начини
места
за
њега
,
он
ће
одбити
.
—
Нека
их
,
нећу
да
узнемиравам
жене
и
децу
.
Женама
и
деци
треба
крова
,
ми
војници
можемо
и
овако
!
И
кад
је
рекао
то
„
ми
војници
“
погледао
је
са
задовољством
на
неколико
старчића
из
трећега
позива
,
остатке
онога
трећега
позива
,
који
је
онако
славно
изгинуо
,
бранећи
одступање
младе
војске
са
Косова
.
Бадава
се
наваљивало
на
њега
да
се
склони
под
кров
,
бадава
му
је
обраћана
пажња
на
мраз
који
је
све
више
стезао
,
старац
је
упорно
остао
при
томе
да
он
неће
да
се
одваја
од
својих
војника
,
да
хоће
да
пати
заједно
са
њима
.
И
,
док
су
трећепозивци
наносили
дрва
и
спремали
ватру
за
себе
и
свога
Краља
,
дотле
се
он
сетио
да
обиђе
болеснога
војводу
Путника
,
који
је
већ
раније
стигао
у
Спас
.
Два
клонула
старца
,
Краљ
без
краљевине
и
војвода
без
војске
,
дуго
су
,
дуго
разговарали
о
злој
судбини
која
их
је
постигла
.
Када
се
већ
разбуктала
ватра
у
заветрини
,
иза
ханскога
зида
,
Краљ
је
сео
међу
своје
другове
да
ту
,
крај
ватре
,
пробдије
ноћ
.
И
вечерао
је
ту
међ
њима
.
Узео
је
,
као
и
они
,
кришку
хлеба
у
руку
и
мало
куванога
пасуља
којим
су
га
понудиле
избеглице
са
горњег
спрата
ханског
.
—
Зло
,
несрећа
!
—
вели
Краљ
,
седајући
међ
своје
нове
другове
.
—
Велико
зло
,
господару
!
—
одговорају
старци
правећи
места
Краљу
.
—
Сам
камен
и
пустиња
!
—
наставља
Краљ
—
А
како
је
код
нас
све
питомо
и
лепо
...
—
Ех
!
—
учини
један
трећепозивац
,
који
је
седео
према
Краљу
—
Нема
нигде
оно
.
Не
би
дао
ја
једну
моју
њиву
за
целу
ову
планину
.
—
Па
дао
си
је
,
ето
си
је
дао
!
—
добацује
му
други
.
—
Па
...
дао
сам
,
ал
’
,
не
дај
Боже
да
остане
овако
.
Да
л
’
ће
ово
дуга
овако
,
господару
?
—
Неће
ваљда
—
теши
га
Краљ
—
Неће
.
Да
нисмо
далеко
и
од
Француза
и
од
Руса
,
стигла
би
нам
помоћ
те
не
би
овако
пострадали
.
—
Боме
,
пострадали
смо
много
.
—
Је
л’вас
много
изгинуло
?
—
Па
јесте
,
преполовили
нас
.
—
Штета
,
а
борили
сте
се
баш
честито
,
хвала
вам
!
—
Изгибе
сам
домаћин
,
господару
.
—
Знам
,
знам
!
—
учини
Краљ
и
уздану
—
Нису
ми
дали
а
тражио
сам
и
ја
да
останем
тамо
,
да
се
борим
са
вама
старцима
и
да
погинем
.
—
Куд
би
ти
,
Господару
?
—
Тражио
сам
,
ал
’
нису
ми
дали
!
—
понови
Краљ
.
—
Мораш
се
ти
чувати
,
Господару
,
требаш
ти
нама
.
—
Треба
вама
кућа
ваша
и
деца
ваша
;
треба
вама
земља
ваша
и
треба
вама
отаџбина
ваша
,
а
ја
...
шта
ћу
вам
ја
?
Данас
јесам
,
сутра
нисам
;
ако
нисам
ја
,
биће
други
.
Није
зло
изгубити
краља
кад
имаш
отаџбину
,
али
је
зло
,
браћо
моја
,
изгубити
отаџбину
а
сачувати
краља
.
—
Па
оно
јесте
...
одговара
као
убеђено
трећепозивац
.
—
Бива
,
да
умре
домаћин
а
кућа
остане
—
наставља
Краљ
—
Није
ни
то
добро
,
али
опет
кућа
је
ту
,
имање
је
ту
,
наћи
ће
се
ко
ће
прихватити
имање
и
кућу
;
али
је
наопако
,
мој
брајко
,
кад
видиш
домаћина
без
куће
,
без
огњишта
,
без
њиве
,
без
ливаде
,
без
стоке
.
—
Е
то
јесте
!
И
тако
се
међу
старцима
наставља
разговор
дубоко
у
ноћ
,
док
уморни
не
клону
главама
на
груди
.
Пре
четири
или
пет
дана
,
овако
су
исто
код
овога
хана
седели
око
ватре
и
министри
,
који
нису
ни
ноћили
на
Љум-Кули
већ
одмах
наставили
пут
.
Они
су
преноћили
у
хану
али
су
дуго
седели
на
утрини
,
око
ватре
,
да
се
прихвате
и
да
се
разгреју
пре
него
што
легну
.
По
лицима
,
осветљеним
пламеном
,
међу
којима
се
нарочито
истиче
лице
Министра
Председника
уоквирено
седом
брадом
,
видело
се
да
воде
брижне
разговоре
.
Са
лица
је
Пашићевог
изчезао
онај
израз
мира
и
хладнокрвности
,
са
усана
му
се
избрисао
онај
осмех
,
који
је
кроз
педесет
година
политичкога
му
живота
играо
на
његовим
уснама
,
па
ипак
он
се
држао
тако
као
да
још
увек
верује
у
нешто
,
као
да
се
још
увек
нада
нечему
.
Није
клонуо
или
бар
није
дозволио
да
се
то
на
њему
примети
.
На
лицима
је
осталих
његових
сарадника
био
много
јаче
изражен
отисак
опште
невоље
.
Разговори
су
се
водили
о
великим
бригама
које
су
лежале
на
влади
.
Војска
је
зашла
у
планине
без
хлеба
и
без
икаквих
других
потреба
.
После
двомесечне
неприкидне
и
очајне
борбе
,
после
нечувених
напора
,
та
се
преморена
војска
повлачи
у
планине
где
је
очекује
глад
.
И
кад
стигне
у
Скадар
,
чиме
ће
тамо
бити
прихваћена
?
Има
ли
тамо
хране
или
бар
,
може
ли
се
донети
?
Савезници
су
били
примили
на
себе
снабдевање
српске
војске
и
,
према
обавештењима
која
је
влада
имала
,
та
се
храна
већ
налазила
у
Медови
.
Сва
је
брига
дакле
била
,
како
би
се
и
на
који
начин
она
могла
пребацити
из
Медове
у
Скадар
,
док
нико
није
ни
слутио
да
и
у
Медови
нема
ни
једног
зрна
савезничког
обећања
.
—
Ваља
што
пре
стићи
у
Скадар
—
шапће
Пашић
—
пре
но
што
се
војска
почне
скупљати
тамо
.
—
Тамо
су
ваљда
већ
стигли
савезнички
посланици
?
—
И
да
нису
стигли
,
из
Скадра
ћемо
моћи
добити
везе
са
савезничким
владама
.
—
Могла
би
се
,
вероватно
,
умолити
талијанска
влада
да
уступи
какав
брод
који
би
пребацивао
храну
из
Медове
.
—
Треба
стићи
у
Скадар
што
пре
!
Како
стоји
са
распоредом
путовања
?
—
окрете
се
Пашић
једноме
чиновнику
,
који
му
је
стајао
за
леђима
.
—
Према
обавештењу
капетана
Реџепа
,
сутра
можемо
стићи
у
Арсит-Хан
,
прекосутра
у
Черет
.
Есад-пашин
капетан
Реџеп
и
још
неколико
есадових
чауша
,
пратили
су
нашу
владу
,
за
којом
је
ишао
и
један
одред
занатске
чете
.
Капетан
Реџеп
је
и
раније
био
у
вези
са
нама
и
знао
је
српски
,
те
је
он
служио
највише
као
тумач
а
и
као
вођа
по
овим
тешким
путевима
.
—
И
кад
би
онда
стигли
у
Скадар
?
—
запитаће
један
од
министара
.
—
У
свему
треба
нам
још
три
дана
,
ако
господа
министри
могу
да
издрже
те
да
не
будемо
принуђени
да
правимо
мања
одстојања
.
—
Кад
могу
остали
...
—
заусти
неко
да
каже
.
—
Остали
неће
тако
путовати
.
Врховна
Команда
не
може
због
војводе
.
Са
његовом
је
носиљком
врло
тешко
правити
та
одстојања
.
Неће
моћи
ни
Његово
Величанство
.
—
Ми
морамо
!
—
прекиде
Пашић
.
Тако
су
,
ови
разговори
и
саветовања
,
били
у
неку
руку
министарска
седница
,
држана
око
ватре
,
међу
сметовима
и
у
сред
планине
.
Од
Спаса
пут
напушта
обале
Дримове
и
води
у
унутрашњост
планина
Дукађинских
кроз
један
низ
провалија
,
кланаца
и
стена
покривених
снегом
и
сметовима
.
Хладноћа
све
више
стеже
,
мраз
све
оштрији
.
Бегунци
и
иначе
изнурени
трудним
путем
,
неспавањем
и
глађу
,
увијени
у
крпе
и
дроњке
,
у
ћебад
и
шаторска
крила
,
клонуло
газе
сметове
и
очајно
погледају
путем
предасе
,
који
их
води
у
све
дубљу
и
дубљу
беду
.
Влада
жури
да
по
распореду
стигне
вечерас
у
Арсит-Хан
а
затим
што
пре
у
Скадар
.
Данас
су
пала
два
владина
коња
с
товарима
и
скрхала
се
у
амбис
.
Кажу
да
је
ту
било
докумената
који
су
за
увек
пропали
.
Официри
Врховне
Команде
не
могу
тако
да
журе
,
они
лагано
иду
,
стопу
по
стопу
,
пратећи
носиљку
свога
шефа
,
старог
војводе
.
Војници
,
који
је
носе
,
нигде
скоро
да
наиђу
на
ширину
да
би
је
могли
понети
на
рамена
те
пружити
кораке
,
већ
је
носе
на
руке
а
руке
им
се
скочањиле
од
зиме
те
се
сваки
час
мењају
.
Краљ
већ
малаксао
.
Јучерање
напорно
пешачење
од
Љум-Куле
до
Спаса
,
ноћашње
бдење
крај
ватре
и
данашњи
тежак
и
студени
дан
,
одузели
су
му
и
последње
моћи
.
Он
погурен
,
уморан
,
попрскан
блатом
и
неизбријан
наслањајући
се
једном
руком
на
батину
а
другом
на
раме
свога
ађутанта
,
корача
лагано
и
сваки
час
застаје
да
узме
мало
ваздуха
.
Путем
се
већ
сретају
они
који
су
малаксали
који
су
клонули
,
па
напустили
своје
друштво
и
остали
крај
пута
;
сретају
се
већ
и
самртници
,
које
је
глад
и
мраз
савладао
и
који
су
се
крај
друма
повукли
и
предали
лаганој
смрти
,
која
их
већ
грчевито
грли
;
сретају
се
већ
и
мртви
,
који
су
ту
остали
јуче
и
прекјуче
и
чије
је
тело
снег
већ
завејао
,
а
у
снегу
се
обележио
курјачји
траг
,
који
су
намирисали
лешину
,
обишли
је
,
па
ће
ноћас
,
кад
планина
буде
пуста
и
мирна
,
доћи
да
је
растргну
.
Што
дубље
у
планину
,
та
је
појава
све
чешћа
;
мртви
људи
и
мртви
коњи
све
чешће
ките
стазе
,
тако
да
кланци
,
кроз
које
бегунци
оде
,
већ
почињу
личити
на
костурнице
.
Стари
Краљ
са
тешким
болом
,
скидајући
капу
,
пролази
поред
ових
жртава
,
скрећући
поглед
са
несретника
који
су
посејали
друмове
.
Да
би
угушио
осећај
који
му
је
легао
на
душу
,
скретао
би
говор
или
пажњу
на
други
који
предмет
.
—
Можеш
ли
,
сине
?
—
припитао
би
каквог
дечка
који
је
пролазио
крај
њега
,
спуштајући
му
руку
на
раме
.
—
Могу
!
—
одговара
дечко
и
не
слутећи
да
је
то
Краљева
рука
на
његовом
рамену
.
—
А
хоћеш
ли
упамтити
све
ово
што
видиш
?
—
Хоћу
!
—
одговара
дечко
.
—
Ако
,
упамти
,
треба
да
упамтиш
па
да
причаш
,
свима
да
причаш
.
Што
се
даље
иде
,
пут
све
тежи
а
глад
и
зима
све
више
стежу
и
све
их
више
остаје
успут
.
Ноћи
су
биле
нарочито
страховите
,
а
већ
се
нигде
није
могло
наћи
дрва
.
Падали
су
успут
људи
као
мушице
,
падали
су
и
дизали
се
или
су
остајали
тамо
да
гробовима
својим
обележе
пут
којим
је
Србија
прошла
.
Влада
је
увек
напред
журила
,
и
стигла
је
као
што
се
у
Спасу
угодило
,
петога
дана
по
подне
у
Скадар
.
Краљ
је
дуже
путовао
,
читавих
осам
дана
до
Љеша
и
још
три
затим
до
Тиране
.
Спавао
је
као
и
остале
избеглице
,
крај
ватре
,
под
кровом
какве
арнаутске
сеоске
уџерице
,
по
хановима
;
јео
је
суви
хлеб
или
где
кад
,
ако
би
где
затекао
какву
команду
,
што
су
му
одвојили
по
где
што
из
казана
.
Шестога
дана
путовања
,
Краљ
је
сишао
у
Дримову
долину
,
где
пут
опет
слази
на
Дримове
обале
.
Ту
,
код
Гомсића
,
где
Дрим
ваља
пребродити
па
ући
у
Скадарску
равницу
,
већ
допире
блажи
ветрић
,
већ
се
догледа
сунце
које
сја
на
јадранским
обалама
и
далеко
тамо
назиру
се
планине
које
грле
Скадар
.
Тамо
сви
жељно
погледају
,
тамо
има
сунца
,
тамо
има
хлеба
—
тако
бар
сви
мисле
и
не
слутећи
да
ће
по
скадарским
улицама
падати
као
снопље
и
умирати
од
глади
.
Последње
те
вечери
,
пре
но
што
ће
се
повући
под
кров
да
легне
,
Краљ
је
пришао
једној
ватри
,
око
које
су
поседали
војници
.
Он
сутра
неће
наставити
пут
за
Скадар
,
он
ће
се
сутра
растати
од
војника
,
па
је
рад
још
мало
с
њима
да
проговори
.
Он
ће
сутра
само
донекле
поћи
скадарским
путем
,
затим
ће
прегазити
Дрим
и
отићи
у
Барбалушу
а
одатле
у
Љеш
.
Војници
и
избеглице
наставиће
пут
право
за
Скадар
.
Вече
је
било
ведро
и
овде
,
у
долини
,
није
тако
нагло
освајала
ноћ
,
као
тамо
међу
сметовима
и
стењем
.
Нешто
је
благо
лебдело
у
ваздуху
наглашујући
близину
обала
на
којима
сунце
греје
.
Звезде
су
јасније
сјале
и
боја
неба
није
била
више
онако
суморна
.
Све
што
је
веровало
у
смрт
,
почело
је
понова
веровати
у
живот
.
Ох
,
како
је
за
мало
та
вера
трајала
!
Краљ
је
био
разговоран
.
Указујући
на
модре
планинске
масе
,
које
се
око
Скадра
узносе
и
које
ведра
ноћ
јасно
оцртава
и
издваја
,
он
вели
војницима
око
ватре
:
—
Ено
,
видите
ли
,
децо
,
и
тамо
смо
лили
крв
,
по
оним
брдима
.
—
Како
се
зову
она
брда
?
—
пита
један
остарији
војник
.
—
Оно
тамо
,
у
дубини
,
што
узноси
врх
,
биће
да
је
Тарабош
а
ова
мања
брда
,
овамо
лево
,
ту
је
Брдица
.
—
Је
л
’
то
Брдица
?
—
запита
један
чичица
из
трећега
позива
,
коме
при
помену
овога
имена
прелете
на
мах
таман
облак
преко
чела
.
—
То
ће
~
бити
!
Чичица
се
загледа
тамо
,
помно
се
загледа
и
заиграше
му
сузе
у
очима
.
Затим
прошапута
више
себи
:
—
Тамо
сам
сина
изгубио
!
—
Онда
,
је
л
’
?
—
пита
Краљ
.
—
Јес
’
,
онда
!
—
додаде
чичица
—
па
ево
сад
дошао
сам
да
му
обиђем
гроб
.
Сви
се
ућуташе
,
осећајући
дужност
да
не
ремете
свечаност
тренутка
,
у
коме
се
у
очевој
души
буди
понова
туга
,
на
догледу
синовља
гроба
.
Чичица
је
дуго
,
дуго
гледао
оне
модре
повијарке
,
где
толики
млади
српски
животи
леже
,
па
се
онда
окрете
ватри
и
додаде
:
—
Ко
зна
да
није
Богу
било
драго
да
ме
доведе
довде
те
да
и
ја
у
близини
синовљој
легнем
у
земљу
.
Ево
,
како
сам
изнемогао
,
дај
Боже
да
сутра
и
до
Скадра
стигнем
.
—
Што
је
било
мучно
и
тешко
прешли
смо
већ
—
теши
га
Краљ
—
ово
сад
до
Скадра
лакши
је
пут
,
можемо
и
ми
старци
.
Затим
се
заподену
разговор
и
о
Скадру
.
Краљ
је
причао
војницима
да
је
у
младим
годинама
одлазио
у
Скадар
и
казивао
им
је
да
је
леп
и
богат
град
.
—
А
је
л
’
то
наше
?
—
пита
војник
.
—
Наше
је
,
наши
су
га
краљеви
зидали
—
вели
Краљ
—
три
брата
,
Вукашин
,
Угљеша
и
Гојко
,
и
много
су
мука
видели
док
су
га
назидали
.
Све
што
би
они
за
дан
назидали
,
зла
би
вила
за
ноћ
порушила
.
Је
л
’
зна
ко
ону
песму
о
зидању
Скадра
на
Бојани
?
—
Знам
ја
—
рече
један
млађи
војник
из
групе
.
—
Е
,
је
л
’
тако
каже
песма
:
„
Све
што
браћа
за
дан
назидала
,
зла
би
вила
за
ноћ
порушила
?
“
—
Јес
’
,
тако
!
—
одговори
онај
.
—
Ама
,
зар
је
то
могло
у
истини
да
буде
?
—
запитаће
један
трезвен
старчић
,
који
је
дотле
само
слушао
разговоре
,
забављајући
се
ушивањем
рукава
на
шињелу
који
је
негде
успут
закачио
и
исцепао
целом
дужином
.
—
Које
то
?
—
пита
га
младић
.
—
Па
то
што
песма
казује
.
Зар
је
било
некада
тако
злих
вила
па
да
за
ноћ
поруше
све
што
би
краљеви
за
дан
назидали
.
—
Било
је
—
додаде
стари
Краљ
—
било
је
а
има
их
и
сад
.
—
Сад
?
—
учинише
неколико
њих
.
—
И
сад
још
!
—
настави
Краљ
боно
машући
главом
—
Ето
,
зар
не
видите
моју
судбину
.
Све
што
за
дан
саградим
,
зла
ми
вила
за
ноћ
поруши
.
Колико
смо
се
сви
мучили
да
саградимо
ову
државу
,
па
ето
...
поруши
вила
за
ноћ
,
поруши
до
темеља
...
!
Краљ
прекиде
и
дубоко
се
замисли
.
Сви
ућуташе
поведени
и
сами
размишљањем
о
злој
вили
,
која
руши
све
што
Србин
зида
.
Ноћ
поче
јаче
да
осваја
,
а
зима
јаче
да
стеже
.
Краља
опоменуше
да
му
ваља
лећи
.
XXИX
Историја
једног
заробљеника
Заробљеници
иду
за
нама
као
ајкуле
за
морским
бродом
.
Изморени
,
издрпани
,
подбули
,
почађали
и
изблесавели
од
глади
.
Иду
за
нама
и
чекају
да
когод
баци
прљаву
кору
од
сира
,
спољни
лист
од
купуса
,
кожицу
од
кромпира
и
сагињу
се
,
те
дижу
те
отпатке
из
блата
и
ждеру
.
Кад
из
каквих
кола
испадне
оглодана
кост
они
је
грабе
и
глођу
,
кад
испадне
празна
кутија
од
конзерве
они
је
лижу
и
крваве
језик
на
оштрој
тенећки
.
Нико
их
не
гони
,
нико
не
спроводи
,
нико
им
не
би
бранио
да
остану
и
сачекају
своју
војску
,
па
ипак
они
иду
за
нама
.
Шта
је
то
што
их
везује
за
нашу
судбину
?
Разумем
оне
,
међу
њима
,
који
су
Словени
и
у
којих
се
расни
осећај
још
више
развио
од
како
су
у
нашој
средини
,
али
су
нам
се
придружили
и
други
.
Вило
је
и
Немаца
са
далеких
страна
,
из
Виртенберга
,
Саксонске
и
Баварске
.
Да
их
није
гонило
да
нам
се
придруже
уверење
да
победиоци
носе
собом
глад
или
можда
одвратност
према
крволочноме
послу
који
већ
годину
и
по
дана
без
одмора
врше
?
Жалио
сам
ове
бедне
људе
,
али
им
помоћи
нисам
могао
јер
сам
и
ја
већ
свој
оброк
бројао
на
залогаје
.
Ако
сам
понудио
коме
цигару
дувана
,
ја
сам
већ
довољно
жртвовао
а
и
њему
довољно
учинио
.
И
колико
сам
за
то
мало
дара
срео
благодарности
код
ових
несретника
,
који
су
већ
онемели
од
глади
.
Један
ми
је
изјави
гласно
,
речима
:
—
Хвала
ти
,
брате
и
роде
!
Био
би
леп
и
стасит
момак
по
узрасту
,
али
га
испила
глад
и
напор
,
те
му
потамнело
лице
из
којег
сјакте
два
утонула
младићска
ока
.
Изненади
ме
чистота
и
нагласак
његов
те
му
приђох
.
—
Ти
си
Србин
,
рођаче
?
—
Србин
!
—
одговори
ми
припаљујући
цигарету
коју
сам
му
дао
.
—
Па
од
куд
овде
?
—
запитах
га
зачуђено
.
—
А
где
би
био
,
већ
са
вама
?
—
одговори
и
поче
журно
да
срче
цигарету
коју
је
припалио
.
Ипак
ми
је
био
чудан
његов
положај
.
Знао
сам
да
су
Срби
заробљеници
изјавили
добровољно
да
ће
ступити
у
редове
бораца
и
ступили
су
.
Да
ли
је
овај
један
претпоставио
бити
српски
заробљеник
томе
да
буде
српски
војник
?
Он
је
вероватно
погодио
шта
сам
ја
премишљао
па
настави
непитан
:
—
Био
сам
ја
,
господине
,
тамо
где
је
требало
бити
,
нисам
изостао
,
али
...
ето
!
А
кад
му
се
учинило
да
је
ипак
срео
у
моме
погледу
сумњу
,
он
брзо
додаде
:
—
А
ви
ваљда
,
што
видите
на
мени
ово
аустријско
одело
,
па
за
то
не
верујете
?
Нисам
му
рекао
да
ли
верујем
,
те
он
сам
објасни
:
—
Обукао
сам
га
сад
,
у
Призрену
,
у
болници
.
Прекинули
смо
даљи
разговор
јер
сам
се
зауставио
пред
једном
мучном
сликом
крај
друма
,
где
се
беше
окупила
читава
гомилица
избеглица
.
Под
товаром
,
који
је
носио
на
леђима
,
лежао
је
на
земљи
немац
,
заробљеник
,
а
крај
њега
је
стајао
један
грађанин
очајна
лица
и
вајкао
се
:
—
Погодио
сам
га
да
га
храним
а
он
да
ми
носи
овај
товар
.
Па
кад
му
дадох
на
подне
комад
проје
а
он
је
не
поједе
као
човек
,
него
је
пождра
,
прогута
је
.
И
од
тада
занеможе
па
ево
сад
где
ће
да
ме
остави
на
сред
пута
!
Грађаниново
вајкање
није
чинило
утисак
саучешћа
према
невољи
заробљениковој
већ
пре
себично
јадање
,
што
је
пао
у
очајан
положај
да
товар
сам
понесе
даље
.
Несретник
је
лежао
на
земљи
лица
заривена
у
блато
.
Очи
му
искочиле
из
дупља
а
на
уснама
му
ври
пена
.
Испод
раскопчане
блузе
и
прљаве
,
подрте
кошуље
,
надимају
се
ребра
на
којима
и
нема
меса
већ
само
тамна
а
прозрачна
,
затегнута
кожа
.
—
Изгладнело
па
битисало
!
—
рећи
ће
један
из
гомиле
.
—
А
можда
га
и
терет
убио
!
—
додаће
други
.
—
Није
,
брате
,
терет
—
правда
се
онај
грађанин
—
Нема
овде
ни
тридесет
кила
.
Понео
бих
ја
то
и
сам
ал
не
могу
,
имам
сипњу
.
Он
понуди
под
истим
погодбама
заробљеника
,
који
је
мало
час
са
мном
разговарао
,
али
овај
одби
:
—
Не
могу
,
рањен
сам
—
одговори
он
—
не
могу
ни
толико
понети
колико
је
овај
!
Најзад
грађанин
се
сам
натовари
и
кренусмо
даље
.
Ономе
несретнику
није
било
помоћи
;
оставили
смо
га
тамо
крај
друма
да
чека
смрт
која
ће
,
ако
не
раније
,
ноћас
кад
стегне
мраз
извесно
наступити
.
Заспаће
од
мраза
лепим
,
слатким
сном
и
видеће
у
томе
сну
своју
далеку
отаџбину
и
своју
породицу
.
Умреће
бар
са
осмехом
на
уснама
а
ујутру
,
први
који
наиђу
,
гурнуће
тело
доле
у
поток
да
се
не
би
на
друму
распадало
.
Паде
ми
на
памет
онај
коњ
што
је
тамо
негде
испред
Штимње
посрнуо
вукући
топ
,
те
га
испрегоше
и
оставише
крај
друма
да
чека
смрт
.
Овако
исто
и
њега
смо
посматрали
,
овако
исто
о
њему
проговорили
реч
две
и
овако
исто
,
остављајући
га
самом
себи
,
кренули
смо
даље
без
узбуђења
,
навикнути
већ
на
те
појаве
,
које
ће
све
чешће
и
чешће
бивати
што
даље
идемо
.
—
А
одакле
си
ти
?
—
запитах
после
извесног
времена
онога
заробљеника
који
ми
се
опет
придружио
.
—
Отуда
,
са
Дунава
,
близу
Даља
.
—
Имаш
ли
родитеља
тамо
?
—
Имам
жива
оца
,
мајку
,
две
сестре
и
једног
братића
.
Их
,
кад
би
они
знали
где
сам
ја
сад
?
А
после
малога
размишљања
,
додаде
:
—
А
ко
зна
где
су
они
?
—
А
што
они
?
—
Ех
,
што
!
—
рече
,
па
брзо
додаде
:
—
Веруј
,
нису
их
оставили
на
миру
.
Отац
ми
је
добар
газда
и
онако
...
био
им
је
увек
трн
у
оку
.
Кад
оно
био
загребачки
процес
,
одведоше
га
у
Варадин
те
остаде
тамо
пет
месеца
.
А
нису
му
ни
иначе
давали
мира
.
Понудих
му
још
једну
цигарету
,
јер
је
ону
прву
одавно
посркао
и
жудно
бацао
погледе
на
моју
.
—
У
нас
—
настави
он
своје
казивање
—
био
већи
српски
барјак
но
црквени
,
па
кад
дође
Царев
дан
те
се
оките
куће
а
наш
барјак
с
крова
па
до
земље
.
Пролазе
жандари
па
реже
а
не
могу
му
ништа
,
Царев
је
дан
.
Да
видите
у
нашој
кући
зидове
,
рекли
би
србијанска
кућа
;
ту
слика
Краља
Петра
увијена
у
тробојку
,
па
ту
Косовска
Вечера
,
па
Благовештенски
Сабор
,
Св
.
Сава
,
па
„
Узо
деда
свог
унука
“
,
па
онда
Глигор
Комита
и
већ
све
редом
.
Кад
дође
слава
а
мој
отац
све
те
слике
казује
гостима
и
тумачи
.
Их
,
да
чујете
о
слави
кад
бабо
казује
здравицу
па
помене
светога
,
па
онда
Цара
Душана
и
Обилића
и
Марка
,
па
спомене
косовску
вечеру
,
па
устанак
,
па
четресосму
,
па
онда
народна
права
и
прагматику
,
па
заврши
како
ми
Срби
морамо
још
једанпут
лити
крв
и
лићемо
је
,
вели
,
али
не
више
за
другога
већ
за
себе
.
Ћесар
нас
је
слагао
,
вели
,
право
је
да
сад
и
ми
њега
слажемо
.
А
нећемо
га
,
вели
,
ни
слагати
,
он
зна
да
ми
своја
права
тражимо
те
зар
смо
ми
криви
што
се
та
права
могу
наћи
само
под
србијанским
барјаком
.
Ето
,
тако
је
зборио
мој
бабо
!
Ма
да
је
све
то
говорио
са
мало
гордељивости
,
глас
му
је
по
где
и
где
задрхтао
,
вероватно
потресен
сећањем
на
кућу
и
родитеља
о
коме
је
причао
.
Пошто
је
осетио
да
је
у
мени
нашао
стрпељивога
слушаоца
а
имао
потребе
ваљда
,
да
се
у
овој
невољи
подржава
топлим
успоменама
на
тихи
живот
у
кући
и
међ
својима
,
он
настави
даље
казивање
:
—
А
колико
је
пута
бабо
тако
спустио
руку
мени
на
раме
па
реко
:
„
Ех
,
нек
да
Бог
само
да
одрастеш
,
виш
оног
тамо
—
па
ми
показао
слику
Краља
Петра
—
његов
ћеш
ти
војник
бити
!
“
Он
је
ишао
и
у
Београд
,
ишао
је
о
крунисању
Краља
Петра
,
па
онда
о
Видовдану
и
причао
нам
је
много
о
свему
и
свачему
.
„
Их
,
да
видиш
српску
војску
—
казивао
је
мени
—
све
сам
соко
;
видиш
му
из
очију
да
је
Србин
!
А
још
кад
чујеш
да
му
Србин
командује
:
„
Мирно
,
лево
,
десно
,
у
ред
,
напред
!
“
па
ти
слатка
она
српска
реч
,
и
ја
бих
стар
овако
,
узео
пушку
и
стао
бих
тамо
у
ред
.
Па
још
кад
марширају
а
музика
свира
а
народ
виче
„
Ура
“
а
мени
оволике
сузе
на
очи
.
Плачем
и
не
могу
да
се
уставим
па
ето
ти
!
“
А
кад
год
бабо
оде
у
Београд
он
донесе
отуд
нове
слике
и
песмарице
,
па
их
после
сви
гутамо
.
Један
пут
,
кад
је
био
о
Видов-дану
,
донео
мени
шајкачу
.
Ех
,
Боже
,
да
чудне
радости
!
...
Он
на
један
мах
прекиде
причу
па
ће
ме
упитати
:
—
Ја
овај
,
развезао
а
не
знам
да
вам
не
досађујем
?
—
Не
,
не
досађујеш
ми
,
слушам
ја
!
У
истини
слушао
сам
га
са
пажњом
.
Било
ми
је
чак
пријатно
ово
његово
наивно
казивање
које
ме
је
разгаљавало
као
блага
,
тиха
струја
у
вртлогу
олујине
која
нас
је
носила
.
Он
охрабрен
,
настави
:
—
Ту
шајкачу
нисам
смео
носити
улицом
,
није
ми
дао
бабо
,
него
само
у
кући
.
Па
кад
дође
слава
а
ја
шајкачу
на
главу
па
дочекујем
госте
и
све
салутирам
.
Тек
дође
господин
попа
,
ја
салутирам
,
па
у
руку
,
а
он
пита
баба
:
„
Кој
ти
је
ово
море
?
“
А
бабо
вели
:
„
Петров
!
“
„
Е
,
кад
је
Петров
—
рећи
ће
господин
попа
—
треба
да
га
благословим
.
Посветила
ти
се
,
синко
,
десница
којом
ћеш
,
дај
Боже
,
послужити
Краљу
Петру
!
“
—
Један
пут
,
о
Видов-дану
,
водио
ме
бабо
у
Фрушку
,
у
Раваницу
.
„
Ајде
,
вели
,
да
целиваш
Цара
Лазара
!
“
Еј
,
Боже
,
моје
среће
!
Колико
су
јурили
путем
наши
вранци
,
све
се
носала
и
повијала
кола
с
једне
стране
друма
на
другу
,
па
мени
је
опет
све
изгледало
да
лагано
идемо
;
да
ми
је
што
пре
да
стигнемо
у
Раваницу
!
А
кад
стигосмо
,
имао
сам
,
боме
,
шта
и
видети
.
Тамо
се
слегао
силан
народ
,
чини
ми
се
цео
Срем
је
био
ту
.
Читав
логор
кола
,
па
шатори
,
па
свирачи
на
све
стране
.
„
Дошли
су
и
србијански
свирачи
—
вели
бабо
—
водићу
те
после
да
их
чујеш
,
ал
прво
ајде
у
цркву
!
“
У
цркви
је
,
знате
,
светац
.
Јесте
ли
били
кад
у
Раваници
?
—
Јесам
.
—
Е
онда
знате
!
Одмори
се
мало
од
казивања
,
јер
смо
се
баш
пели
уз
неку
тегобну
узбрдицу
,
па
кад
се
испесмо
а
он
дану
и
настави
:
—
Кад
смо
ушли
у
цркву
а
бабо
мени
вели
:
„
Ето
видиш
,
то
је
српски
цар
Лазо
,
што
је
погинуо
на
Косову
пољу
.
Ајде
,
синко
,
целивај
свеца
!
“
А
мени
задрхта
душа
и
наиђоше
ми
сузе
на
очи
.
Није
шала
целивати
цара
српског
.
И
бабу
пуне
очи
па
ми
само
шапће
:
„
Упамти
,
сине
,
ово
!
“
...
Он
опет
застаде
у
причању
,
вероватно
обузет
успоменом
на
овај
свечани
тренутак
из
свога
детињства
.
Сунце
,
које
се
дубоко
нагло
западу
,
још
је
слало
зраке
али
су
они
већ
били
студени
а
осећао
се
већ
и
мразни
вечерњи
ветрић
,
који
тако
немило
милује
образе
.
Рекох
му
да
пожури
ако
може
,
како
би
с
вечери
могли
стићи
бар
до
кога
села
.
Он
уравна
свој
корак
са
мојим
и
настави
своје
казивање
:
—
После
ме
одведе
бабо
у
гомилу
,
тамо
где
су
свирали
србијански
свирачи
.
Свирали
су
и
певали
неку
песму
а
бабо
извади
из
шпага
петицу
,
па
приђе
једноме
од
њих
и
рече
му
гласно
,
тако
да
су
сви
могли
чути
:
„
Дедер
,
пријатељу
,
Краља
Петра
марш
!
“
Свирачи
засвираше
а
мени
поче
срце
да
расте
,
као
да
сам
слушао
свету
литургију
у
цркви
;
дође
ми
готово
да
се
прекрстим
.
Кад
свирачи
свршише
а
бабо
опет
њима
петицу
,
па
вели
:
„
Кажи
:
Авај
,
Босно
,
сиротице
клета
!
“
Свирачи
засвираше
и
запеваше
а
цео
народ
што
је
слушао
,
поче
да
плаче
.
У
мога
бабе
оволике
сузе
а
и
мени
се
стегло
грло
.
После
пође
бабо
и
још
неки
пријатељи
из
Бачке
,
да
се
попнемо
на
Врдник
,
до
врдничке
куле
.
Рекоше
,
оданде
се
лепо
догледа
сва
Фрушка
Гора
.
Кад
смо
били
горе
,
крај
куле
а
мене
тек
бабо
за
руку
,
па
показујући
другом
руком
,
рећи
ће
ми
:
„
Видиш
ли
тамо
,
хеј
тамо
доле
,
ону
реку
што
беласа
?
“
—
„
Видим
!
“
—
„
То
је
Сава
,
синко
,
а
оно
иза
ње
је
Србија
“
.
Дуго
смо
после
ћутали
и
гледали
тамо
,
оне
плаве
и
модре
планине
,
гледали
смо
као
неку
светињу
,
као
да
је
оно
тамо
света
земља
Јерусалим
!
“
Прекидох
му
причу
нудећи
му
опет
дуван
,
не
би
ли
га
привезао
за
себе
.
Годила
ми
је
његова
прича
баш
са
своје
наивности
и
доброћудности
;
одвлачила
ме
је
од
тешких
мисли
,
које
сам
као
терет
носио
на
овоме
путу
,
те
сам
се
осећао
одморен
.
—
А
ја
запео
,
па
све
казујем
што
ми
падне
на
памет
!
—
извињава
се
он
,
бојећи
се
да
није
предугачак
својим
казивањем
.
—
Ако
,
ако
,
казуј
ти
мени
све
чега
се
сећаш
,
волем
ја
то
да
слушам
.
—
Е
,
ако
волете
,
онда
...
Он
ућута
као
да
прибере
сећање
па
мало
затим
настави
:
—
Прошле
године
,
кад
ће
се
заратити
,
ја
сам
у
јесен
пунио
деветнаест
година
,
сад
ми
је
тек
двадесет
прошло
.
Кажем
ја
једаред
баби
:
„
Бабо
сад
у
јесен
ће
и
мене
регрутовати
те
ћу
бити
аустријски
војник
!
“
Бабо
се
замисли
,
замисли
се
,
видео
сам
да
су
и
њега
мориле
те
бриге
,
па
тек
диже
главу
и
рече
:
„
Чекаћемо
јесен
да
прођеш
кроз
комисију
.
Може
те
којом
срећом
мимоићи
,
шта
знам
ја
!
“
Није
ми
више
ништа
казао
ал
сам
ја
видо
из
његових
очију
шта
је
мислио
.
Србија
није
далеко
а
Сава
није
широка
,
те
ако
ћу
служити
кога
,
боље
онда
свога
србијанскога
Краља
да
служим
.
Али
дође
јуна
месеца
изненадна
мобилизација
и
нас
,
који
смо
на
јесен
требали
да
се
рекрутујемо
а
од
пролећа
ове
године
да
служимо
,
дочепаше
изненадно
те
ајд
у
Винковце
,
у
касарне
.
Па
још
што
је
најгоре
,
рат
са
Србијом
,
са
оном
нашом
Србијом
.
—
Ух
,
како
је
моме
баби
било
,
као
да
си
му
сву
чељад
по
кући
поклао
.
У
Србију
се
није
могло
више
ни
мислити
,
морало
се
у
касарну
.
Кад
су
ме
опремали
да
пођем
у
Винковце
а
мајка
само
уздише
и
крије
се
по
кући
,
да
јој
ко
не
види
сузе
а
бабо
сео
пред
кућу
,
пуши
лулу
за
лулом
а
нико
му
реч
не
сме
проговорити
,
нити
одговара
коме
кад
га
здрави
.
Најзад
,
кад
би
време
,
ја
изађох
па
га
упитах
:
„
Хоћемо
ли
,
бабо
?
“
—
„
Хоћемо
кад
морамо
!
“
—
одговори
он
,
па
се
диже
и
уђе
у
двориште
.
—
Е
,
већ
,
како
је
било
док
сам
се
опраштао
са
мајком
,
сестрама
и
братићем
,
не
умем
вам
казати
.
Плакали
су
,
ето
,
а
и
шта
би
друго
!
Бојали
су
се
сви
што
ме
је
ратна
година
ухватила
као
рекрута
.
Мајка
ме
чак
увукла
у
собу
,
док
су
се
други
мајали
око
мојих
ствари
а
бабо
презао
кочије
,
и
тутнула
ми
у
руке
десетицу
,
ижљубила
ме
и
благословила
ме
...
“
Ту
прекиде
заробљеник
причу
,
јер
му
реч
заигра
у
грлу
,
глас
му
затрепери
и
две
крупне
сузе
овлажише
му
очи
.
Уздржавао
сам
се
ма
чиме
да
узнемирим
овај
лепи
тренутак
пријатнога
узбуђења
,
када
материнска
љубав
и
милошта
прелази
преко
гора
и
планина
,
преко
понора
и
кршева
и
као
сећање
милује
своје
чедо
.
Тим
смо
се
успоменама
сви
ми
хранили
и
одржавали
у
овим
тешким
невољама
и
залагивали
своје
големе
болове
.
Када
се
мало
прибра
он
сам
настави
:
—
Кад
смо
изашли
у
двориште
,
кола
су
већ
била
упрегнута
и
моје
ствари
натоварене
.
Ајде
,
рекох
ја
,
и
узех
да
се
праштам
а
мали
братић
отрча
да
отвори
вратнице
.
Бабо
стао
пред
коње
,
па
не
гледа
овамо
него
окренуо
главу
и
све
нешто
псује
коње
.
Ускочих
ја
у
кола
,
ускочи
и
бабо
,
прекрсти
се
а
вранци
потегоше
свом
снагом
и
изнеше
као
перце
кола
из
дворишта
.
—
Бабо
ни
речи
успут
није
говорио
а
шибао
је
сироте
вранце
и
ако
су
као
стреле
летели
.
Једнако
их
је
шибао
и
псовао
их
,
па
смо
очас
стигли
у
Борово
.
Ту
се
заустависмо
пред
биртијом
и
тек
ту
бабо
проговори
.
Наточи
вина
и
себи
и
мени
и
куцну
се
:
„
Ајде
,
вели
,
у
здравље
!
Па
Бог
нека
ти
буде
у
помоћи
!
Ја
се
надам
брзо
ће
овај
рат
,
још
ви
нећете
ни
из
касарне
изаћи
а
рат
ће
бити
свршен
.
Шта
је
Србија
према
једној
царевини
,
не
може
сирота
...
а
вама
треба
бар
шест
месеца
у
касарни
,
не
могу
вас
повести
у
рат
пре
нег
научите
пушку
држати
“
.
Па
онда
испи
чашу
баш
до
дна
и
поћута
подуже
,
па
опет
ће
рећи
:
„
Друкче
сам
ја
мислио
ал
ето
,
видиш
,
не
бива
онако
како
хоћеш
него
како
мораш
.
Што
ћеш
!
“
Па
опет
ућута
а
ћутим
и
ја
,
све
чекам
хоће
ли
још
што
рећи
.
Он
испи
и
другу
чашу
,
па
додаде
:
„
Не
умем
те
,
синко
,
ни
чему
научити
што
ћеш
и
како
ћеш
.
Нека
те
Бог
и
твоје
срце
научи
!
“
—
После
већ
стигосмо
и
у
Винковце
,
те
ја
у
касарну
.
Три
месеца
су
нас
муштрали
од
ране
зоре
до
мрклога
мрака
.
Нико
за
то
време
од
мојих
није
долазио
да
ме
обиђе
.
Од
других
сам
био
чуо
да
је
у
селу
зло
;
узели
су
нам
коње
,
узели
нам
волове
а
бабу
опет
нешто
терали
жандари
но
се
вратио
ал
,
веле
,
спрема
се
да
пређе
с
кућом
у
Бачку
,
јер
га
,
веле
,
онде
неће
оставити
на
миру
.
—
Наши
официри
сваки
дан
нам
читају
новине
како
наши
напредују
у
Србији
.
Веле
нам
:
добро
се
туку
Србијанци
али
царска
војска
још
боље
.
Узели
су
,
веле
,
Шабац
,
Лозницу
,
Ваљево
а
само
још
који
дан
па
ће
и
Београд
пасти
.
Протераше
једнога
дана
кроз
Винковце
и
заробљенике
српске
и
натераше
нас
све
да
изађемо
да
их
видимо
,
али
их
ја
некако
изварах
.
Зар
српске
војнике
,
војнике
Краља
Петра
први
пут
да
видим
па
тако
,
као
робове
?
Не
,
Бога
ми
,
но
сам
се
сакрио
да
не
чујем
ни
њихов
ход
кад
прођу
крај
наше
касарне
.
—
Па
онда
,
прође
мало
времена
и
окитише
варош
заставама
и
поче
гомила
кроз
улице
да
се
дере
,
музике
да
свирају
и
искупише
нас
све
и
прочиташе
да
је
Београд
пао
.
Морали
смо
да
се
веселимо
и
ми
,
а
како
је
мени
било
у
души
то
ја
знам
.
Једино
ме
је
тешило
што
су
сви
говорили
:
сад
је
рат
свршен
.
За
неколико
дана
па
ће
нас
пустити
кућама
а
кад
се
вратим
,
свратићу
кући
колико
да
се
видим
са
својима
,
па
одох
ја
преко
Саве
и
никад
ме
више
неће
Цар
видети
.
—
Тако
сам
ја
мислио
.
Али
се
рат
не
сврши
,
како
се
међ
нама
говорило
,
него
још
канда
обрну
наопако
.
Нико
нам
ништа
није
говорио
нису
нам
ни
телеграме
више
читали
,
али
се
видело
по
њима
да
у
Србији
нешто
не
иде
добро
.
Сви
обесили
главе
,
сви
невесели
и
не
смеш
пред
њима
да
поменеш
Србију
.
А
рањеници
пролазе
сваки
дан
,
пуни
их
возови
,
и
чује
се
од
њих
да
су
Србијанци
потерали
наше
па
их
млате
и
гоне
да
се
осврнути
не
могу
.
—
А
једнога
дана
,
дође
изненада
наредба
да
и
ми
кренемо
,
ал
не
кажу
на
коју
страну
.
Једни
говоре
на
руски
ћемо
фронт
,
други
на
француски
а
трећи
веле
на
румунски
фронт
да
чувамо
границу
.
Бојао
сам
се
само
да
не
буде
на
српски
фронт
а
оно
тако
је
и
било
.
Одведоше
нас
у
Босну
и
пребацише
преко
Дрине
где
су
још
трајале
борбе
...
“
Он
прекиде
причање
јер
сви
обратисмо
пажњу
на
једнога
коњаника
који
нам
је
долазио
у
сусрет
,
јашећи
на
мршавоме
и
знојем
обливеном
коњу
.
Он
је
из
моравске
дивизије
која
одступа
са
Косова
Дреницом
и
задржала
се
код
села
Кијева
те
тражи
везе
и
обавештења
од
Врховне
Команде
,
која
је
већ
далеко
ван
границе
Краљевине
Србије
.
Коњаник
је
морао
страховито
журити
,
на
коњу
му
раскрвављене
усне
,
ноге
му
се
тресу
од
умора
а
зној
се
облацима
пуши
са
њега
као
са
догореле
ватре
.
Он
је
чуо
већ
од
првих
бегунаца
,
које
је
срео
,
да
је
Врховна
Команда
отишла
из
Призрена
али
не
сме
на
голо
казивање
гомиле
да
се
врати
с
пута
на
који
га
је
старешина
упутио
.
Окупили
смо
се
сви
око
коњаника
да
чујемо
што
а
у
ствари
,
ми
смо
њему
казивали
јер
нам
он
није
имао
шта
рећи
,
толико
само
,
да
борбе
више
нема
,
да
се
сад
само
повлачи
и
да
се
арнаутска
села
у
овој
околини
непријатељски
држе
према
српској
војсци
,
те
је
на
појединим
местима
било
и
пушкарања
.
Један
међ
нама
,
са
дететом
на
леђима
увезаним
тканицама
,
замаја
брижно
главом
:
—
А
ми
још
идемо
у
Ђаковицу
,
у
гнездо
њихово
.
—
Па
ми
нисмо
војска
,
неће
ваљда
нас
—
додаје
други
.
—
Питају
те
они
,
јеси
ли
војска
или
ниси
.
Њима
је
до
пљачке
.
—
Вајка
се
онај
први
.
Коњаник
ободе
коња
и
пође
даље
,
пут
Призрена
,
а
ми
настависмо
пут
забринути
вестима
,
које
смо
чули
.
Заробљеник
ми
се
придружи
опет
,
али
не
настави
да
казује
,
бојећи
се
да
ће
његово
казивање
бити
сувишно
крај
бриге
,
коју
нам
је
донео
сусрет
са
коњаником
.
Ваљало
та
је
одобровољити
још
једном
цигаретом
и
дајући
му
ја
га
охрабрих
:
—
Дакле
,
пребацише
вас
преко
Дрине
,
па
онда
?
—
Плакао
сам
од
жалости
—
прихвати
он
—
али
сам
крио
сузе
да
ме
ко
не
види
.
Зар
тако
ја
улазим
у
Србију
,
ону
Србију
коју
сам
толико
желео
?
Улазим
се
пушком
у
руци
,
као
непријатељ
;
улазим
да
убијам
моју
браћу
с
којима
сам
мислио
заједно
бранити
Србију
.
И
ове
планине
,
на
које
са
пењемо
и
које
ћемо
залити
крвљу
својом
,
то
су
баш
оне
планине
,
које
сам
онда
са
Врдника
догледао
,
онда
,
када
сам
целивао
српскога
Цара
.
Како
би
тешко
проплакао
мој
бабо
,
сад
да
ме
види
?
Толико
ми
је
обећавао
повести
ме
у
Србију
па
ево
како
ме
је
послао
!
—
И
како
ми
је
било
кад
сам
морао
да
опалим
прву
пушку
?
Изгледало
ми
је
као
да
сам
њоме
гађао
Србију
,
као
да
сам
гађао
самога
Краља
Петра
.
Зар
ја
да
убијем
брата
Србина
;
зар
ја
да
погинем
од
србијанске
руке
?
Дошло
ми
је
да
бацим
пушку
,
да
полетим
у
србијански
ланац
и
да
загрлим
све
оне
,
све
оне
,
што
пуцају
на
мене
!
Ох
,
кад
бих
смео
,
али
не
смеш
пусто
,
пазе
те
као
звера
!
—
Ништа
нисам
видео
око
себе
кад
сам
испалио
прву
пушку
.
Замаглило
ми
се
пред
очима
и
пуцао
сам
даље
.
Чинило
ми
се
тога
часа
,
као
да
тонем
дубоко
у
воду
,
све
дубље
и
дубље
и
почеше
да
ми
се
јављају
све
неке
лепе
и
чаробне
слике
,
баш
као
дављенику
.
За
тренут
ми
изађе
пред
очи
Цар
Лазар
и
чуо
сам
,
лепо
сам
чуо
ону
песму
србијанских
свирача
„
Аој
,
Босно
,
сиротице
клета
!
“
па
ми
се
јави
мајка
,
па
видо
и
онај
велики
барјак
наш
,
па
слике
на
зиду
,
Краља
Петра
и
војводу
Глигора
и
Косовску
вечеру
и
чуо
сам
речи
бабове
,
како
ми
Срби
морамо
лити
крв
још
једанпут
али
ћемо
је
лити
сад
за
себе
а
не
за
другога
;
и
чуо
сам
речи
господин
попине
,
ама
сасвим
сам
их
јасно
чуо
:
„
Посветила
ти
се
,
синко
,
десница
којом
ћеш
,
дај
Боже
,
послужити
Краљу
Петру
!
“
И
још
много
,
много
слика
ми
се
јавило
и
бата
и
сестре
и
наш
виноград
и
наше
двориште
и
наши
вранци
и
све
,
све
што
сам
проживео
и
што
сам
кад
год
видео
и
чуо
.
—
Неко
ме
трже
за
рукав
и
пробуди
из
тога
бунила
.
Био
је
друг
до
мене
и
он
ми
шану
:
„
Не
пуцај
,
несрећниче
,
у
ваздух
;
ено
официра
за
нашим
леђима
са
револвером
у
руци
,
убија
кога
год
примети
да
пуца
у
ваздух
!
“
Тргао
сам
се
и
осврнуо
и
,
одиста
сам
видео
официра
за
нашим
леђима
а
ја
нисам
ни
знао
да
сам
пуцао
у
ваздух
.
Учини
ми
се
чак
да
је
официр
баш
мене
гледао
.
У
том
засвира
,
далеко
за
нама
,
јуриш
и
настадоше
узвици
и
псовке
официра
и
пуцњава
њихових
револвера
,
којима
су
гађали
у
наше
редове
.
Скочисмо
сви
и
пођосмо
на
јуриш
.
Србијанци
су
нас
дочекали
на
бајонет
.
Тада
сам
први
пут
срео
србијанског
војника
.
Ето
,
тако
смо
се
срели
а
како
сам
ја
некад
мислио
и
како
је
мој
бабо
мислио
!
—
Осећао
сам
тешку
грозницу
,
тело
ми
је
горело
као
жеравица
,
очи
се
усијале
а
образи
упалили
.
Трчао
сам
напред
,
испред
свију
,
трчао
сам
као
луд
.
Наши
су
официри
мислили
ваљда
да
је
то
храброст
,
али
је
то
била
грозница
,
грозница
од
страха
ваљда
,
јер
ми
је
то
била
прва
борба
у
животу
,
па
одмах
јуриш
.
А
можда
је
било
и
нешто
друго
,
можда
и
зато
што
ми
је
једнако
било
пред
очима
да
треба
својом
руком
да
убијам
србијанскога
војника
...
Ускочили
смо
у
ров
и
отпочела
је
крвничка
борба
ножевима
,
кундацима
,
рукама
,
зубима
.
Ја
сам
напао
на
једнога
рањенога
Србијанца
;
десна
му
је
рука
била
крвава
а
левом
је
држао
пушку
и
износио
је
више
главе
те
се
бранио
њоме
од
удара
.
Ухватили
смо
се
у
коштац
и
почели
смо
се
рвати
.
Бранио
се
зубима
и
изуједао
ми
је
руке
и
грло
и
цепао
ми
је
зубима
одело
.
Мени
се
навукло
нешто
на
очи
и
ништа
не
видим
него
измахујем
.
Ја
нисам
видео
шта
је
око
мене
било
,
нисам
видео
да
су
наши
већ
измакли
напред
и
напали
други
ред
ровова
и
да
смо
ја
и
Србијанац
остали
сами
,
међу
мртвима
и
рањенима
у
рову
.
Ми
смо
се
борили
и
даље
,
док
он
није
малаксао
од
многе
крви
,
која
му
је
текла
из
прибијене
руке
,
те
смо
се
искрвавили
и
ја
и
он
.
Клонуо
је
најзад
те
га
ја
оборих
,
седо
му
на
груди
готов
да
му
забодем
нож
са
пушке
у
гркљан
.
У
томе
часу
он
јекну
:
„
Не
,
кумим
те
Богом
и
светим
Јованом
!
...
“
Те
речи
ме
на
један
пут
пробудише
,
пробудише
ме
тако
као
у
сну
кад
кога
изненада
хладном
водом
полијеш
.
У
једанпут
сам
прогледао
и
видео
,
видео
сам
око
себе
све
и
знао
где
сам
и
знао
сам
шта
радим
.
Поменуо
ми
је
светога
Јована
,
а
то
је
и
наша
слава
,
она
слава
кад
је
мој
бабо
увек
држао
здравицу
и
помињао
и
Душана
и
Лазара
и
Милоша
.
Па
ето
ту
славу
сад
помену
и
призва
је
у
помоћ
овај
србијански
војник
,
кога
сам
ја
потегао
да
закољем
.
И
како
ми
је
рекао
?
Рекао
ми
је
српски
,
рекао
ми
је
мојим
рођеним
језиком
,
рекао
ми
је
оним
истим
,
којим
се
моја
мајка
моли
Богу
,
а
мој
бабо
здрави
здравицу
о
светоме
Јовану
.
Бризнуле
су
ми
сузе
на
очи
,
бацио
сам
пушку
и
почесмо
онако
крвави
да
се
љубимо
.
Плакао
је
и
он
.
Затим
се
као
браћа
договорисмо
шта
ћемо
и
како
ћемо
.
Седећемо
ту
у
рову
,
ако
ко
наиђе
правићемо
се
да
смо
мртви
и
онако
смо
искрвављени
.
Скоро
ће
ноћ
па
ће
нам
она
помоћи
;
он
ће
ме
одвести
,
одвешће
ме
међу
Србе
,
међу
браћу
моју
.
—
Док
се
ми
тако
договарамо
,
тек
чујемо
србијанско
„
ура
“
и
видимо
,
Аустријанци
одступају
.
Истина
,
боре
се
,
али
одступају
корак
по
корак
.
Шћућурили
се
ми
у
један
крај
рова
,
ућутали
се
и
мислимо
у
себи
:
дај
Боже
да
Србијанци
толико
потерају
оне
,
да
прођу
наш
ров
само
,
те
да
се
ми
ослободимо
.
И
погонише
их
,
боме
,
добро
их
погонише
,
те
протрчаше
мимо
нас
и
не
осврћући
се
и
бацајући
пушке
за
собом
а
Србијанци
лете
за
њима
те
нас
и
они
прођоше
.
—
Их
,
Боже
,
моје
радости
!
Помогох
ономе
другу
,
те
се
ослони
на
мене
и
пођосмо
у
позадину
.
Изведоше
ме
пред
једног
србијанског
официра
.
Пита
он
мене
за
име
,
презиме
,
па
одакле
сам
и
кад
смо
дошли
на
фронт
;
па
онда
пита
ко
нам
је
командант
и
све
тако
редом
пита
,
а
ја
му
редом
одговарам
и
казујем
,
као
што
би
оцу
и
мајци
казивао
.
—
Одведоше
ме
затим
у
логор
,
са
осталим
заробљеницима
,
а
било
их
много
.
И
кога
ти
све
није
било
ту
и
мађара
и
шваба
и
чеха
и
јевреја
,
од
сваке
вере
и
од
сваке
руке
.
Стајали
смо
дуго
,
врло
дуго
,
па
нас
онда
пребројаше
и
наредише
да
крећемо
праћени
старцима
из
трећега
позива
.
—
Мене
