Одкога
је
?
запита
она
.
—
Гроф
је
синоћ
био
овде
.
Ти
ниси
била
код
куће
,
па
ме
молио
да
ти
предам
ово
писмо
.
Даринка
отвори
писмо
и
читаше
:
Велештована
госпођице
!
Нема
женскиње
коју
богатство
и
узвишен
положај
у
друштву
заслепити
неће
,
мислио
сам
ја
,
све
док
ви
не
одбисте
моју
руку
и
грофовско
име
,
коју
—
нећу
да
тајим
—
тада
нисам
озбиљно
мислио
вама
пружити
.
Но
тај
догађај
изменио
је
моје
мисли
,
моје
назоре
.
Донде
сам
ја
љубио
само
вашу
спољашност
,
на
што
ме
је
још
већма
дражило
ваше
поносито
понашање
према
мени
.
О
,
та
дотле
сам
био
слеп
код
очију
!
Био
сам
занесен
грешник
који
мишљаше
,
да
нам
се
на
женскињи
тек
спољашност
допасти
може
,
а
све
остало
да
је
на
њој
излишно
.
Но
сада
видим
,
како
сам
се
варао
;
јер
осећам
,
да
без
вас
,
госпођице
,
никада
потпуно
сретан
не
могу
бити
,
ма
да
сам
видео
а
видим
и
данас
лепших
од
вас
и
у
сталежу
мени
равних
женскиња
.
Оне
су
лепе
,
богате
и
са
титулом
,
али
шта
вреди
,
кад
их
не
поштујем
,
као
вас
!
Њима
ме
је
привлачила
љуска
,
а
вама
језгро
;
у
њима
сам
љубио
спољашност
и
недостатке
човечје
,
а
у
вама
љубим
поред
спољашности
и
врлине
.
Без
вас
,
госпођице
нећу
да
речем
,
да
не
могу
живети
.
То
тврде
тек
сањалачке
природе
или
варалице
.
Али
потпуно
сретан
никад
не
ћу
бити
.
За
то
,
госпођице
,
ако
ме
љубите
,
али
не
—
ако
ме
не
мрзите
,
пружите
своју
анђелску
руку
мени
грешном
јаднику
,
па
да
постанем
праведан
и
сретан
.
Моја
мати
неће
о
овоме
да
чује
.
Она
ми
прети
,
да
ће
ме
тада
искључити
из
наследства
.
Али
шта
ми
је
стало
до
тога
?
Знања
имадем
,
па
ћу
радити
и
тебе
,
т
.
ј
.
нас
усрећити
.
За
то
те
преклињем
:
дај
ми
своју
руку
,
па
се
не
бој
ничега
!
Та
за
тебе
радити
,
анђелу
мој
,
била
би
тек
права
срећа
.
Доле
је
стајао
грофовљев
потпис
.
Даринка
је
читала
и
читала
то
писмо
.
Да
ли
је
превара
,
да
ли
је
истина
што
јој
гроф
каже
?
Шта
да
ради
?
Гроф
јој
нуди
своју
руку
,
а
она
је
сирота
девојка
...
уверава
,
да
је
воли
—
узрока
има
,
да
му
верује
;
па
зар
не
би
тиме
кад
тад
помогла
својим
сестрама
?
Немирно
је
ходила
по
соби
;
сва
је
дрхтала
а
образи
су
јој
горели
.
„
А
да
ли
ти
њега
љубиш
?
Да
ли
с
мирном
савешћу
смеш
примити
ту
понуду
,
ту
жртву
његову
?
“
суну
јој
на
мах
кроз
главу
.
Загонетан
осмех
прелети
јој
преко
лица
.
Отишла
је
до
прозора
и
наслонила
се
на
њ
.
Гледала
је
кроза
њ
без
циља
.
Дан
је
био
из
јутра
леп
,
ведар
,
а
сад
виде
облаке
,
које
тераше
ветар
тамо
амо
по
небу
.
—
Као
мој
живот
,
шапутала
је
Даринка
.
Тек
,
што
ми
је
свануло
,
па
се
опет
облачи
.
Затим
је
отишла
од
прозора
и
плакала
дуго
,
дуго
.
Тога
дана
није
ишла
у
село
;
била
је
врло
замишљена
,
а
целе
ноћи
спавала
врло
мало
.
Сутра
дан
седе
за
сто
и
поче
писати
.
Перо
је
летило
по
хартији
;
писала
је
о
ономе
,
о
чему
је
дуго
и
озбиљно
размишљала
.
Писмо
је
гласило
:
Високородни
господине
грофе
!
Признајем
да
је
ваша
понуда
са
материјалног
гледишта
,
за
мене
,
сироту
девојку
,
ретка
срећа
,
за
коју
би
можда
друга
искрено
Богу
благодарила
.
Али
ја
,
која
сам
свикла
да
увек
следујем
савету
свога
срца
,
својој
свести
и
своме
разуму
,
не
могу
се
томе
радовати
,
нити
примити
вашу
понуду
—
срце
,
савест
и
разум
вели
ми
:
Не
примај
,
јер
га
не
љубиш
!
Ви
ћете
се
можда
чудити
:
како
може
бити
,
да
сирота
и
од
света
можда
презрена
девојка
не
љуби
лепа
,
млада
,
уважена
и
богата
племића
?
На
то
чуђење
могу
вам
само
одговорити
,
да
ја
љубав
не
бркам
са
наклоношћу
.
Код
мене
су
то
два
појма
.
И
за
то
одбијам
вашу
уважену
понуду
.
Ја
ћу
се
удати
тек
из
праве
истинске
љубави
;
а
у
своме
срцу
—
које
сам
ово
два
дана
доста
испитивала
—
не
осећам
у
довољној
количини
онога
жара
,
којим
бих
кадра
била
све
—
до
свог
поштеног
имена
—
жртвовати
за
вас
.
Ја
вас
,
господине
,
истина
уважавам
;
врло
сте
ми
и
симпатични
постали
,
од
кад
сте
се
почели
лечити
од
својих
аристократских
назора
и
предрасуда
,
али
вас
не
љубим
.
Не
срдите
се
на
мене
!
Промислите
,
да
сам
искрена
;
друга
би
можда
угушила
глас
своје
савести
и
примила
вашу
понуду
не
осећајући
љубави
према
вама
,
али
ја
господине
грофе
,
не
ћу
и
не
могу
.
Што
се
тиче
ваше
љубави
према
мени
,
могу
вам
рећи
,
да
се
њоме
обмањујете
ви
сами
.
Ту
љубав
изазвао
је
у
срцу
вашем
мој
понос
према
мушкима
.
Но
тај
би
се
,
кад
бих
ја
постала
ваша
жена
,
морао
изменити
,
ако
не
у
љубав
,
оно
пријатељску
наклоност
према
вама
А
чим
би
се
то
десило
,
нестало
би
и
ваше
љубави
према
мени
.
Па
онда
:
моји
и
ваши
назори
не
слажу
се
ни
мало
.
Ви
сте
чедо
аристокрације
а
ја
дете
народа
,
а
то
и
јесте
она
грдна
провалија
,
што
дели
моје
и
ваше
назоре
,
а
с
њима
и
срца
наша
.
Ви
ћете
можда
рећи
,
да
сте
се
сада
изменили
.
Узимам
дакле
,
да
је
тако
,
али
и
опет
налазим
,
да
би
ваше
љубави
морало
нестати
чим
би
вас
—
као
што
велите
—
мати
из
наследства
искључила
.
У
том
случају
морали
би
ви
мене
ради
више
радити
и
теже
живети
;
многу
угодност
морали
би
жртвовати
.
У
почетку
не
би
то
осећали
,
али
доцније
,
кад
би
и
моје
мане
,
моје
слабе
стране
упознали
—
ја
сам
човек
,
а
људи
су
погрешиви
—
зар
би
једанпут
за
богатством
уздахнули
?
!
У
кратко
:
време
би
учинило
од
љубави
пријатељство
,
а
уверење
ваше
,
да
сте
мене
ради
угодности
лишени
,
потресло
би
и
пријатељство
.
Често
,
врло
често
,
верујте
ми
,
гледали
би
ви
у
мени
виновницу
ваше
бриге
и
вашега
труда
,
а
чим
би
то
било
нестало
би
и
ваше
љубави
и
пријатељства
према
мени
.
Још
би
,
осим
тога
и
у
свом
досадашњем
друштву
због
мене
хладније
примани
били
;
те
би
на
послетку
нашли
:
да
ја
вашу
жртву
нисам
заслужила
.
И
међу
нама
би
настао
раздор
и
неслога
.
За
то
,
господине
,
послушајте
глас
разума
,
па
ме
заборавите
и
будите
сретни
,
као
што
вам
то
искрено
жели
Даринка
.
После
неколико
дана
добила
је
од
њега
овај
одговор
:
Госпођице
!
!
Ваше
је
писмо
најбољи
доказ
да
ме
не
љубите
.
Свака
реч
у
њему
излив
је
хладна
разума
а
не
срца
,
ма
да
сам
уверен
,
да
и
у
вашим
грудима
бије
топло
срце
.
Ја
истина
не
заслужујем
да
ме
ви
љубите
.
Али
да
не
заслужујем
презрење
,
показаће
—
будућност
.
Остајте
срећни
па
се
у
срећи
сетите
и
вашег
поштовача
Ивана
.
Писму
је
било
додато
ојш
ово
:
Ако
вам
кадгод
устреба
помоћи
—
на
шта
ја
са
грозом
помишљам
—
сетите
се
,
да
ћете
у
мени
увек
наћи
искрена
пријатеља
.
„
То
је
у
првом
заносу
.
Доцније
ће
све
прећи
!
“
уздахну
Даринка
,
кад
је
прочитала
то
писмо
.
После
неколико
дана
дође
гроф
да
прегледа
рачуне
и
књиге
свога
надзорника
.
Даринка
не
беше
дома
,
а
теча
јој
касније
рече
,
да
је
гроф
против
материне
воље
отпутовао
,
да
слуша
медицину
,
но
да
му
је
мати
и
опет
одредила
три
хиљаде
форината
годишње
.
—
Тамо
је
лако
учити
!
—
насмеја
се
Даринка
,
но
на
мах
заћута
;
сетила
се
грофових
речи
:
„
будућност
ће
показати
,
да
презрење
не
заслужујем
.
“
Уздахнула
је
и
изишла
у
врт
.
Села
је
на
клупу
и
замишљено
гледала
у
дрво
на
које
се
оно
наслонио
гроф
,
кад
је
она
одбила
његову
понуду
,
његову
руку
.
„
Ја
га
не
љубим
,
“
то
осећам
шапутала
је
;
—
„
али
он
—
зна
што
да
иде
учити
,
кад
му
није
нужно
?
На
што
му
то
кад
и
онако
може
живети
?
“
Такве
су
мисли
мучиле
Даринку
,
док
год
не
дођоше
друге
важније
,
које
се
тицаху
непосредно
ње
саме
.
Босиљка
јој
писаше
,
да
не
може
више
сносити
погрде
и
понижења
рођака
.
Она
је
молила
,
да
опет
живе
у
својој
кућици
,
што
им
је
заостала
.
„
Радићемо
,
па
ма
се
само
хлебом
храниле
,
“
завршила
је
Босиљка
своје
писмо
.
Даринка
је
послуша
и
оде
,
и
ако
с
тешким
срцем
.
Рада
се
није
плашила
,
али
јој
тешко
беше
живети
у
свом
родном
месту
у
кућици
,
у
којој
становаше
некад
најјаднија
сиротиња
,
коју
је
њен
отац
из
милости
бесплатно
примао
.
Тамо
су
живеле
од
ручног
рада
,
и
од
интереса
,
што
им
је
доносио
новац
,
који
им
је
заостао
,
а
добила
је
и
неколико
деце
да
их
поучава
у
страним
језицима
.
XИX
.
—
Сад
се
—
рече
једног
дана
Даринка
својим
сестрама
,
рачунајући
своју
малу
сермију
—
не
морам
бринути
,
да
ће
ме
ко
због
новаца
искати
.
И
чизмару
Мији
је
неколико
стотина
незнатна
свота
.
Све
три
се
слатко
насмејаше
.
А
Даринци
даде
то
повода
да
размишља
.
„
Сиромаштво
је
добар
штит
од
просилаца
,
којима
је
мамац
мираз
“
,
мислила
је
;
„
али
је
ли
оно
уједно
штит
и
од
сопствене
слабости
?
Не
,
није
!
Сад
сам
се
извукла
из
искушења
;
одбила
сам
и
грофа
кад
га
не
љубим
.
Али
хоћу
ли
кад
наћи
човека
кога
бих
заволела
?
Па
кад
остарим
,
шта
онда
?
А
ко
ми
јемчи
,
да
нећу
временом
малаксати
и
под
бременом
сиромаштва
угушити
глас
свога
срца
и
савести
,
те
пасти
ономе
у
руке
,
ко
их
први
рашири
да
ме
прими
.
Какав
ли
ће
то
живот
бити
?
Ох
Боже
!
Ја
се
грозим
,
мене
је
страх
,
кад
на
то
помислим
!
Али
шта
да
радим
да
себи
самосталну
егзистенцију
осигурам
?
“
Тако
се
бринула
,
док
јој
случај
није
притекао
у
помоћ
.
Од
неког
старог
пријатеља
њезиних
родитеља
,
који
је
још
у
добром
стању
био
,
а
њих
није
заборавио
,
дознала
је
,
да
је
у
*
основана
државна
учитељска
школа
,
и
то
за
учитељице
без
разлике
вере
и
народности
.
„
То
је
за
мене
!
“
мишљаше
она
,
па
га
одмах
замоли
,
да
својим
упливом
изради
,
да
и
она
у
исту
школу
буде
примљена
.
—
То
ће
,
дете
моје
,
тешко
ићи
,
рече
он
;
ти
си
Српкиња
...
.
Него
да
на
ту
цељ
добијеш
припомоћ
,
то
ти
могу
израдити
.
Даринка
уздахну
.
—
Не
уздиши
,
сестро
,
прихвати
Босиљка
;
употреби
на
оно
,
што
ти
не
достаје
,
употреби
свој
новац
.
—
То
не
ће
достати
.
Три
године
морам
тамо
провести
,
а
П
.
је
велика
варош
;
скупо
је
у
њој
живети
.
—
Не
брини
се
,
што
не
достане
,
слаћу
ти
ја
од
свота
рада
.
—
Од
чега
ће
те
ви
онда
живети
?
—
Док
су
ове
руке
и
срце
здраво
,
не
бојим
се
глади
,
смејала
се
Босиљка
,
наказујући
своје
лепе
,
ал
снажне
руке
.
—
Босиљка
има
право
—
примети
стари
господин
.
(
Петровић
му
било
име
)
;
на
тај
начин
,
кад
ти
постанеш
учитељица
,
биће
вам
свима
бар
у
неколико
егзистенција
осигурана
.
Даринка
опет
уздахну
.
Сетила
се
оних
силних
учитеља
,
што
у
старости
готово
од
глади
умиру
.
А
да
свету
запушимо
уста
,
настави
стари
Петровић
,
издајте
ову
кућицу
под
најам
,
па
се
док
Даринка
буде
тамо
,
склоните
у
мој
дом
.
Једну
собу
уступам
вад
радо
.
Сузним
очима
захвалише
они
староме
добротвору
,
па
се
преселише
још
тога
дана
у
његов
пространи
дом
.
Стара
госпа
његова
примила
их
је
материнском
нежношћу
и
једва
их
је
дочекала
.
XX
.
После
неколико
недеља
а
почетком
школске
године
слушала
је
Даринка
први
пут
предавање
професора
приправничке
школе
у
П
.
Сиротица
,
гутала
је
сваку
њихову
реч
.
А
мислила
је
да
слуша
анђеле
и
да
је
у
рају
.
То
су
њене
сопствене
речи
,
што
их
је
писала
сестрама
.
Јадница
,
није
се
сетила
да
у
рају
имаде
и
змија
,
те
да
људи
у
њему
бивају
сретни
тек
после
смрти
,
а
за
живота
,
док
за
знањем
теже
,
бивају
проклети
;
па
излазе
из
њега
сузама
у
очима
и
клетвом
у
срцу
.
Како
је
у
заводу
живела
,
види
се
најбоље
из
неких
писама
што
их
је
писала
сестрама
,
поглавито
Босиљци
,
за
те
три
године
.
Прво
писмо
:
П
.
25
фебруар
године
*
Миле
моје
!
.
.
.
Сад
да
вам
рекнем
коју
и
о
мом
школском
животу
.
Писмо
ће
бити
подуже
,
но
то
ништа
не
чини
.
Сад
сам
мало
доспешнија
и
вољна
за
разговор
с
вама
.
Учење
ми
не
иде
тешко
.
Све
схваћам
брзо
,
а
и
памтење
ми
је
,
као
што
знате
,
добро
.
Али
и
опет
нисам
задовољна
ни
са
собом
ни
са
професорском
оценом
.
Пре
неки
дан
нам
прочитали
класе
за
први
семестар
.
На
себе
ми
је
не
право
,
што
се
лако
збуним
,
те
не
могу
да
се
изразим
онако
како
хоћу
,
и
да
кажем
оно
,
што
сам
научила
.
Са
професорима
опет
нисам
задовољна
,
што
ми
дадоше
баш
из
оних
предмета
лошију
оцену
,
у
којима
осећам
да
сам
снажнија
.
Нико
себе
не
може
оценити
;
но
ја
осећам
колико
знадем
,
а
видим
,
шта
знају
остале
моје
другарице
,
те
ми
се
све
чини
,
да
нимало
нисам
лошија
од
оних
,
које
су
боље
оцењене
.
Шта
више
—
знам
да
ћеш
се
смејати
!
неки
пут
ми
се
учини
,
да
ја
имам
више
знања
од
тих
претпостављених
:
само
што
су
оне
оштрије
на
језику
,
те
све
одмах
изверглају
,
онако
,
као
на
телеграму
.
А
код
мене
је
то
друкчије
.
Много
ми
смета
бољој
оцени
и
то
,
што
сам
до
сада
била
самоука
.
Своје
знање
стекла
сам
понајвише
читањем
и
размишљањем
о
томе
.
На
то
сам
се
тако
свикла
да
ми
је
сад
механизам
врло
тешко
усвојити
;
а
људи
су
,
секо
,
каткад
ћудљиви
,
па
ма
се
звали
и
професори
.
Најмилији
им
је
онај
назив
и
баш
оне
речи
,
које
су
они
употребили
.
Деси
ли
се
да
случајно
узмеш
други
израз
,
те
не
рекнеш
шија
него
врат
,
отићи
ће
ти
сав
труд
и
сва
мука
под
купус
.
Господа
професори
ће
наћи
:
да
ниси
довољно
учила
,
или
да
омаловажаваш
њихове
изразе
и
начин
предавања
.
Ја
нећу
своје
ђаке
никад
мучити
тим
педантским
јогунством
.
Допуштам
,
да
„
тек
онолико
знамо
,
колико
у
памети
имамо
“
.
Али
:
„
кад
желудац
враћа
јело
онако
како
га
је
примио
,
знак
је
,
да
га
није
сварио
“
...
Но
сад
,
кад
није
иначе
,
и
ја
ћу
за
њима
шат
будем
боље
среће
.
Поздравите
старе
наше
добротворе
,
па
остајте
здраво
Даринци
вашој
.
Друго
Даринчино
писмо
о
томе
:
П
...
16
.
маја
*
године
.
Драга
секо
!
Чудно
ти
је
,
што
сам
у
својим
писмима
кратка
,
што
ти
јављам
тек
оно
,
што
је
баш
нужно
;
а
тебе
интересује
свака
ситница
о
мени
и
девојачком
ђаковању
у
опште
.
За
то
ћу
овом
приликом
да
ти
учиним
по
жељи
.
Почећу
са
собом
;
знаш
да
је
кошуља
телу
најближа
...
Ја
сам
ушла
у
такт
,
„
бубам
“
па
„
верклам
“
да
све
зврји
.
Дабогме
да
најпре
помислим
о
ствари
,
коју
учим
.
Тако
ми
треба
више
времена
но
обичним
„
бубачинама
“
;
али
ја
не
учим
само
зарад
добре
оцене
,
него
ради
сопственог
образовања
и
оног
светог
позива
,
који
хоћу
на
себе
да
примим
.
Рећи
ћеш
,
да
ме
је
опет
спопала
„
идеална
грозница
“
,
док
се
ти
тамо
код
куће
мораш
да
мучиш
,
да
набавиш
све
потребе
за
вас
и
мене
.
„
Лако
је
после
идеалисати
!
А
сад
трбухом
за
хлебом
!
Па
ради
онако
,
како
је
најлакше
заслужити
добру
сведоџбу
“
.
Осећам
да
ми
тако
светујеш
ти
.
Но
,
секо
моја
,
зар
ја
нисам
могла
имати
удобнија
живота
од
учитељског
?
Али
ја
нисам
хтела
да
радим
против
своје
савести
девојачке
,
а
сад
нећу
да
радим
против
дужности
учитељске
,
ма
због
те
дужности
добила
на
папиру
и
лошију
сведоџбу
о
своме
знању
.
Папир
нека
говори
шта
хоће
,
а
ја
ћу
се
трудити
и
од
сад
,
да
постанем
у
сваком
погледу
достојна
онога
позива
,
којег
се
ни
сам
Спаситељ
није
стидео
.
Ја
управо
не
знам
,
шта
би
се
од
мене
више
и
могло
тражити
?
Поштујем
своје
претпостављене
свим
видљивим
знацима
поштовања
.
Пре
бих
одгризла
језик
свој
него
што
бих
се
рђаво
изразила
пред
киме
о
својим
наставницима
.
А
како
они
изгледају
у
мојим
мислима
,
то
је
тајна
,
коју
само
теби
одајем
.
Доста
сам
о
томе
ћутала
и
пред
тобом
.
За
то
не
замери
!
Ја
их
дакле
и
у
души
поштујем
,
али
тек
онолико
,
колико
заслужују
.
Знаш
,
да
је
поштовање
деликатна
ствар
,
деликатнија
и
од
саме
љубави
.
Оно
се
не
да
ни
за
тренутак
изнудити
или
преварити
.
За
то
и
велим
:
све
се
на
свету
може
купити
,
а
поштовање
се
тек
може
заслужити
!
Да
ме
криво
не
разумеш
,
рећи
ћу
ти
још
,
да
су
наша
господа
професори
научени
и
иначе
поштени
људи
,
али
су
према
нама
,
својим
ђацима
,
често
врло
пристрасни
и
партајични
.
А
то
не
би
требало
да
буде
.
И
деца
виде
и
осећају
пристрасност
и
неправду
а
како
не
би
ми
—
одрасле
девојке
?
!
Они
су
партајични
па
крај
!
У
нечијем
оку
виде
трун
,
а
у
нечијем
не
виде
ни
балвана
.
Трун
ваде
уз
највећу
ларму
,
а
на
балван
се
невино
осмејкују
,
да
га
не
би
приметиле
друге
оштрије
,
али
за
оцену
непозване
очи
.
Да
ли
они
то
чине
хотимице
,
или
онако
неосетно
—
не
могу
још
да
пресудИм
.
Доста
да
је
тако
,
и
да
то
увиђају
„
претпостављене
“
и
„
непретпостављене
“
ученице
њихове
.
—
Зар
су
баш
сви
једнаки
?
приметићеш
можда
.
—
Сви
!
Но
неки
мање
,
неки
јаче
,
био
би
одговор
на
то
.
Ти
знаш
,
секо
,
да
и
наше
бабе
веле
:
„
у
какво
се
коло
ухватиш
,
онако
мораш
играти
“
.
Па
тако
и
они
;
угледају
се
један
на
другога
!
Што
ми
се
учини
,
да
нису
толико
они
криви
тој
партајичности
према
ђацима
,
колико
околина
,
којом
су
код
куће
и
у
друштву
своме
окружени
.
Ако
ко
хоће
да
буде
праведан
судија
,
не
сма
се
поводити
ни
за
ким
,
него
бодрим
оком
све
сам
пратити
,
па
се
не
осврћати
ни
на
кумство
ни
на
пријатељство
,
него
судити
свима
суд
праведан
.
Ко
тако
не
ради
,
не
сме
и
не
може
очекивати
од
својих
ученика
љубав
и
поштовање
,
а
још
мање
се
сме
дичити
именом
,
које
је
носио
и
сам
Богочовек
,
наш
Спаситељ
.
Што
се
мене
тиче
,
још
је
по
старом
.
Учим
и
радим
као
црв
и
владам
се
уљудно
,
по
пропису
и
савести
својој
.
Ни
с
ким
немам
размирице
;
чувам
се
и
сенке
своје
,
па
опет
не
могу
да
стечем
симпатију
својих
наставника
.
Чисто
бих
хтела
да
им
жељу
у
очима
прочитам
,
па
опет
ме
не
гледају
као
остале
;
пецкају
ме
,
где
год
могу
.
То
ми
је
,
видиш
,
загонетка
.
Ја
до
душе
нисам
никад
била
мачкасте
ни
пузавачке
,
улизичке
природе
,
али
нисам
груба
и
неуљудна
.
Па
за
што
да
сам
те
среће
?
!
Још
никад
нисам
добила
пријатељске
речи
од
њих
,
него
увек
такве
,
као
да
сам
најгора
или
њихова
противница
.
То
ме
боле
,
боле
ме
до
дна
душе
моје
.
Али
—
шта
могу
.
Држаћеш
,
да
ја
то
тек
уображавам
.
И
ја
често
тако
мислим
,
но
чуј
,
шта
ми
се
десило
баш
јуче
.
Биле
смо
све
на
окупу
.
Један
од
господе
професора
испитивао
нас
из
свога
предмета
.
Наједанпут
му
се
прохте
да
дође
до
скамије
,
у
којој
сам
ја
седела
.
До
мене
,
на
крају
,
седела
је
случајно
једна
од
„
претпостављених
“
приправница
.
Пред
њом
је
лежала
моја
писана
студија
.
Предмет
смо
имале
прошлог
часа
,
а
она
је
искала
од
мене
,
да
га
препише
.
Господин
професор
узе
ту
студију
.
—
Леп
рукопис
!
примети
,
разгледајући
је
.
—
За
цело
је
ваша
?
—
Није
.
То
је
рукопис
госпођице
Даринке
.
Хрр
!
И
моја
студија
одлети
на
други
крај
скамије
,
а
господин
професор
оде
до
своје
катедре
.
Хтела
сам
да
се
тешим
,
да
је
случајно
књижицу
мало
јаче
спустио
а
она
сама
отишла
до
другог
краја
скамије
.
Но
после
часа
,
стојасмо
у
лицејском
ходнику
.
На
једанпут
ми
приступи
једна
другарица
,
па
смешећи
се
рече
:
—
Где
вам
је
та
студија
,
што
вам
је
гледао
господин
професор
?
—
Ево
је
у
мене
!
истаче
се
„
претпостављена
“
приправница
.
Она
је
узе
па
је
озбиљно
стаде
мирисати
са
свију
страна
.
—
Шта
си
је
узела
њушкати
?
примети
јој
једна
другарица
.
—
Хоћу
да
видим
,
на
шта
мирише
,
кад
је
тако
ударила
у
нос
господину
професору
!
...
Ходник
се
затресао
од
нашег
смеха
.
Нашег
,
велим
,
драга
секо
,
јер
сам
се
и
ја
морала
смејати
и
ако
ми
је
то
разјаснило
,
да
је
професор
студију
хотимице
одфрљио
чак
на
други
крај
скамије
.
—
На
шта
мирише
?
питаху
је
неке
,
кад
смо
се
сите
насмејале
.
—
То
је
лако
погодити
—
на
српски
народни
понос
,
примети
враголасто
она
.
—
Варате
се
,
драга
госпођице
,
господин
нема
ништа
против
народног
поноса
.
Он
поштује
све
народности
,
рече
једна
„
предпостављена
“
,
за
коју
се
шушкало
,
да
је
у
милости
код
господе
наставника
због
свог
изврсног
—
денунцирања
.
—
Па
реците
нам
бар
ви
,
шта
га
је
тако
немило
текнуло
?
запита
једна
моја
интимнија
друга
.
Она
се
окрете
на
једној
нози
па
значајно
рече
:
питајте
оног
,
чија
је
студија
.
Ја
то
не
знам
.
-
Кад
не
знате
,
што
бубате
као
путо
о
лотру
!
Излети
мени
из
уста
.
Била
сам
јако
љутита
.
Ја
нити
сам
кад
год
вређала
вас
нити
господина
професора
.
—
Не
љути
се
,
Даринка
!
блажила
ме
друга
другарица
.
Ми
знамо
тебе
а
знамо
и
госпођицу
.
А
госпођица
нам
мора
казати
,
шта
има
против
тебе
.
Можда
си
је
кад
год
нехотице
увредила
?
Или
те
је
можда
ко
код
ње
оцрнио
.
Она
треба
то
да
нам
каже
.
Иначе
је
—
Није
могла
свршити
.
Моја
противница
је
прекинула
:
—
Није
она
мене
увредила
.
Ја
нисам
ништа
против
ње
.
Још
је
добро
и
не
знам
.
Али
шта
могу
,
кад
се
господину
професору
не
допадају
њезине
идеје
.
—
Идеје
!
Ха
!
ха
!
ха
!
Од
куда
ви
знате
,
какве
су
њене
идеје
?
Сами
кажете
,
да
је
и
не
знате
како
ваља
.
—
Па
то
се
види
.
По
чему
,
госпођице
?
И
какве
су
то
идеје
?
загрмим
ја
.
Једва
сам
дошла
к
себи
од
чуда
.
Она
се
сплела
.
—
Говорите
,
шта
имате
!
Поштен
се
човек
не
стиди
својих
мисли
.
—
Па
,
па
,
муцала
је
она
,
зар
то
не
казује
ваша
вечито
црна
хаљина
,
па
коса
...
—
Ха
!
ха
!
то
ме
баш
весели
?
Али
,
шта
каже
моја
несрећна
хаљина
?
—
Па
слободњачке
идеје
:
жељу
за
женском
еманципацијом
и
комунизам
.
—
Комунизам
;
госпођице
,
баш
сте
...
!
Зар
и
ношња
човека
?
Али
ја
не
ћу
с
вама
да
се
препирем
.
Верујте
и
мислите
о
мени
,
заједно
с
оним
,
кога
сте
обманули
,
како
хоћете
.
А
моје
идеје
,
моја
је
ствар
.
Њих
се
ја
никад
стидети
нећу
.
А
вас
се
ни
мало
не
тиче
ни
моја
ношња
.
Хаљину
носим
црну
,
што
тако
могу
сама
да
је
пребојадишем
и
што
ми
доликује
.
Ко
вама
,
на
пример
,
замера
,
што
волете
боје
,
које
дрече
,
и
што
натрпате
на
себе
хиљаду
боја
?
А
коса
?
—
Шта
се
то
кога
тиче
?
Тако
волим
,
па
тако
је
носим
;
вас
,
а
ни
господина
професора
,
још
нисам
звала
да
ми
је
режете
или
да
ме
очешљате
!
Тако
сам
ја
њој
одрезала
,
секо
моја
,
чисто
српски
и
сеоски
,
без
сваког
варошког
пренемагања
.
Она
је
још
нешто
муцала
.
Шта
?
—
не
умем
ти
казати
.
Доста
је
,
што
сам
и
ово
запамтила
;
била
сам
јако
огорчена
.
Него
ја
сам
ваздан
развела
,
а
табак
већ
пун
.
Ако
наставим
,
биће
дебело
писмо
,
те
ће
кога
преварити
да
су
—
банке
.
За
то
се
стрпи
,
док
опет
не
доспем
.
Љуби
вас
ваша
Даринка
.
Писму
је
било
додато
:
Чисто
се
кајем
,
што
сам
ти
ово
писала
.
Али
не
брини
се
!
Знаш
да
сам
ја
стрпљива
,
па
ћу
издржати
ма
се
„
трње
врло
на
мени
“
!
Треће
писмо
:
Драга
секо
!
Хтела
сам
да
наставим
своје
причање
о
овдашњим
школским
приликама
.
То
сам
ти
обећала
,
али
из
твога
писма
провирује
нека
,
и
ако
скривена
,
брига
о
мени
.
За
то
ћу
најпре
да
те
умирим
,
а
после
ћу
испунити
своје
обећање
.
Питаш
:
шта
је
комунизам
?
Да
си
ми
нешто
професор
,
сад
бих
добила
четири
,
јер
сад
се
и
сама
замислила
,
кад
сам
ти
питање
прочитала
.
„
Комунизам
је
—
комунизам
“
,
могла
бих
ти
рећи
ја
.
А
од
других
сам
чула
,
да
су
комунистичке
и
социјалистичке
идеје
слободњачке
противдржавне
идеје
.
Комунисте
и
социјалисте
,
веле
,
хоће
да
руше
државу
,
народност
и
породицу
.
Да
ли
је
тако
,
не
знам
.
А
нећу
ни
да
распитујем
.
Доста
ми
је
мојих
студија
.
Једва
доспем
да
ти
напишем
по
које
опширније
писмо
.
А
ти
,
која
ме
знаш
,
најбоље
можеш
осудити
,
могу
ли
се
ја
слагати
с
начелом
за
које
се
вели
да
хоће
да
руши
народност
и
породицу
?
Ја
немам
,
секо
моја
,
других
идеја
,
до
идеја
поштене
женскиње
и
Српкиње
.
Умри
,
али
не
дај
пољупца
без
љубави
!
То
је
моја
девојачка
лозинка
.
Тој
идеји
остаћу
ја
вазда
верна
,
као
што
ћу
увек
бити
тек
права
Српкиња
.
Уз
то
ћу
се
целог
живота
свог
строго
придржавати
Спаситељевих
речи
:
„
Што
ниси
себи
рад
,
не
чини
другоме
“
!
Сад
сам
ти
очитала
свој
символ
вере
.
У
њему
можеш
видети
све
назоре
,
све
идеје
моје
.
Па
сада
,
секо
моја
,
када
ми
видиш
срце
и
душу
као
у
огледалу
,
као
на
длану
,
буди
мирна
и
знај
,
да
мене
нико
не
може
завести
ма
искушење
било
како
јако
,
ма
како
ружичасто
.
Ја
та
начела
,
као
што
ти
рекох
,
нисам
ни
проучавала
.
Не
знам
,
шта
хоће
социјалисте
и
комунисте
.
За
то
нећу
против
њих
да
вичем
.
Нећу
да
се
плећем
у
оно
,
што
није
мој
посао
и
што
не
разумем
.
„
Па
од
куда
сумња
на
тебе
“
?
мислиш
ти
.
А
ја
бих
ти
радо
на
то
одговорила
,
кад
бих
знала
.
И
ја
се
,
секо
моја
,
бочим
с
тим
питањем
.
И
мени
је
то
нејасно
те
ми
и
нехотице
пада
поглед
на
моју
—
црну
хаљину
.
Кажу
,
да
социјалисткиње
носе
црно
одело
и
кратку
косу
.
Но
опет
сумњам
,
да
је
мојој
недаћи
ношња
крива
.
Јер
ако
је
проклета
улизица
уз
своју
дугу
косу
дуга
језика
и
кратке
памети
,
господин
професор
би
требало
да
је
бољи
психолог
.
Образован
је
човек
.
А
учитељ
треба
да
прозре
душу
својих
ученика
.
Или
ако
не
уме
да
прозре
,
он
нека
се
не
затрчава
,
него
нека
крије
сумњу
своју
на
дну
своје
душе
,
док
се
о
истини
не
увери
.
До
који
дан
писаћу
ти
опет
.
Сад
немам
каде
.
Чека
ме
читаво
брдо
студија
.
Боже
мој
,
каквих
студија
ту
нема
!
Све
су
до
душе
корисне
.
Ја
их
радо
и
учим
.
Али
колико
пута
морам
у
души
својој
да
се
насмејем
,
кад
по
нека
од
нас
добије
,
на
пример
из
логике
,
одлично
,
а
у
обичном
животу
,
у
пракси
,
сачувај
ме
Боже
логике
—
њезине
!
Здраво
остајте
вашој
Даринци
.
Четврто
писмо
:
Драга
секо
!
Дигла
си
хуку
,
срдиш
се
на
професоре
моје
.
Да
ти
је
у
власти
ти
би
их
још
суспендовала
...
А
денунцијанткињу
?
Шта
би
с
њом
?
...
Разумем
,
осећам
,
твоје
огорчење
.
Али
шта
да
радим
?
!
Да
идем
ваљда
да
се
правдам
наставницима
,
које
никад
нисам
увредила
?
Не
,
то
не
могу
.
Моја
је
савест
чиста
;
учим
све
што
се
предаје
а
,
осећам
и
да
напредујем
.
Па
шта
ћеш
више
?
Понос
ми
друго
не
допушта
.
Уљудна
и
скромна
бићу
са
сваким
,
али
пузати
нећу
ни
пред
ким
!
Пасти
ваљда
нећу
.
Толико
увиђавности
,
толико
савести
ваљда
ће
тек
имати
.
А
с
оном
пудлицом
?
Шта
ћу
с
њом
?
да
је
позовем
на
двобој
,
шта
ли
?
Чула
си
њезине
назоре
.
Па
шта
можеш
с
таквом
лисицом
и
умним
богаљем
?
Да
сам
мушко
,
па
да
одобравам
двобоје
,
опет
не
бих
каљала
руке
с
таким
олошем
женским
и
изметом
педагошким
.
Зар
она
говори
и
ради
из
уверења
?
Не
,
секо
моја
,
зна
она
и
сама
,
да
је
на
кривоме
пута
,
али
злобна
и
себична
,
као
и
остале
њојзи
подобне
,
па
је
метнула
образ
под
ноге
,
да
бајаги
покаже
како
је
она
боља
од
других
и
како
је
одана
својим
учитељима
.
Све
је
то
секо
моја
,
за
рад
боље
оцене
професорске
,
за
рад
бољег
комадића
хлеба
.
Такве
пудле
такви
зузавци
врло
су
лукави
;
брзо
проникну
срце
и
слабе
стране
оних
,
од
којих
зависе
,
па
онда
по
томе
удешавају
и
кефкање
и
лајање
своје
.
А
покушаш
ли
им
дати
маснији
залогај
,
залајаће
,
насрнуће
свом
снагом
на
пређашњег
господара
свог
...
Сав
рад
таквих
карактера
,
или
некарактера
врзе
се
и
управља
по
хлебу
...
То
није
права
псећа
природа
,
али
је
природа
његовог
брата
вука
и
његове
тете
лије
.
Па
је
ли
вредно
,
је
ли
штета
трошити
речи
о
човеку
расе
њихове
?
Ја
их
презирем
,
ја
их
се
гадим
;
и
то
нека
је
сва
освета
моја
.
Друго
за
сад
не
могу
.
„
Бог
не
плаћа
сваке
суботе
“
,
вели
наш
народ
,
а
има
и
право
.
Врлина
много
пати
,
но
победа
је
извесна
.
За
то
ћу
да
трпим
;
па
шта
буде
!
Трпен
је
увек
спасен
.
Него
и
опет
ти
велим
:
више
је
крива
околина
,
него
наши
наставници
.
Они
су
криви
тек
у
толико
,
што
свакоме
поверују
.
Доста
им
је
,
да
по
неку
од
нас
омрзну
или
заволе
тек
због
добре
или
рђаве
препоруке
,
ове
или
оне
уважене
особе
.
Симпатија
и
несимпатија
,
секо
моја
,
игра
и
овде
велику
улогу
.
Да
тога
нема
,
било
би
друкчије
,
овако
:
буди
ти
звезда
дамица
опет
нећеш
никад
видети
зоре
,
нити
затрептати
на
ономе
небу
,
које
ти
по
праву
припада
,
ако
те
је
само
који
професор
случајно
први
пут
погледао
кроз
црне
наочари
,
што
их
је
добио
од
ког
пријатеља
свог
,
или
које
је
тога
дана
купио
и
сам
,
а
тек
са
тренутне
—
зловоље
своје
.
Јесте
,
секо
моја
,
тако
је
то
;
црно
стакло
показује
све
саме
црне
предмете
а
ружичасто
румене
...
За
то
ти
и
велим
:
Благо
оној
,
за
коју
се
с
више
страна
шаљу
господи
професорима
ружичаста
стаклад
.
Стаклад
су
то
,
наочари
су
то
,
секо
моја
,
но
шта
ћемо
,
кад
је
кроз
њих
лакше
гледати
...
Што
би
се
сами
мучили
,
испитивањем
и
оцењивањем
природе
и
карактера
,
овог
или
оног
ђака
свог
,
кад
за
то
имамо
своје
„
пријатеље
“
и
награђене
и
ненаграђене
—
денунцијанте
!
Још
је
мана
,
која
шкоди
и
нама
и
професорима
,
што
се
кад
кад
и
сувише
боје
зла
,
а
добро
не
познају
,
те
и
они
често
врло
често
„
чупају
место
кукоља
пшеницу
“
.
Због
тих
мана
завлачи
се
обично
њима
под
крило
по
неки
кобац
,
па
се
отуда
безобразно
залеће
на
голубове
,
па
и
соколове
;
неке
од
њих
уништи
и
надјача
,
а
неке
,
снажније
,
осетљивије
и
енергичније
,
безобразним
својим
нападајима
огорчи
и
на
гнездо
своје
и
тиме
отера
у
—
туђе
јато
.
А
кобац
?
Шта
бива
после
с
њим
?
питаћеш
можда
ти
.
—
Он
остаје
под
крилом
оним
,
докле
му
је
потребно
.
А
кад
се
оснажи
и
угоји
,
одлети
и
он
испод
крила
,
које
се
отрцало
,
ослабило
,
држећи
њега
под
окриљем
својим
.
Угојени
кобац
хоће
да
промени
и
ћуд
своју
;
допадне
му
се
после
перје
соколово
,
које
уме
кад
кад
и
да
накалами
;
а
да
се
заборави
његово
порекло
,
његова
ћуд
,
кога
да
окриви
,
него
крило
,
које
га
је
—
гојило
...
Вешто
,
кобачки
напада
сад
скривено
,
потајно
,
у
виду
голубова
и
соколова
на
некадашње
добротворе
своје
,
на
оно
крило
,
које
је
ослабило
—
због
њега
.
Ево
то
је
,
секо
моја
,
кобачка
ћуд
,
а
то
је
и
плата
свакоме
крилу
,
које
их
држи
.
Нејасно
ми
је
само
то
:
како
да
се
баш
копци
удостојавају
милости
професорске
,
а
соколови
врло
ретко
?
Но
има
срдаца
,
у
којима
је
све
узвишено
,
само
је
улазак
низак
;
ко
хоће
унутра
мора
или
лукавством
,
или
—
пузећки
.
Па
биће
да
је
и
овде
тај
обичај
.
Ја
нисам
горда
,
али
ни
пузавачке
ни
мачије
природе
нема
ни
мрве
у
мени
.
Ти
то
добро
знаш
,
па
се
онда
не
чуди
,
што
не
могу
да
стечем
симпатију
срдаца
таквих
.
Држаћеш
,
да
сам
само
ја
те
„
зле
среће
“
.
Наопако
,
да
је
тако
!
Шта
би
народ
,
за
који
се
спремамо
?
Зар
да
добије
све
саме
улизице
и
копце
?
!
...
Не
,
секо
моја
,
има
нас
доста
оваквих
;
само
страдамо
,
нека
више
нека
мање
;
какве
је
која
природе
и
—
среће
.
Ја
ћутећки
сносим
недаћу
своју
.
Но
да
чујеш
друге
,
како
грде
,
како
се
жале
на
неправду
и
партаичност
наставника
наших
!
Па
да
сам
доспешнија
,
као
што
нисам
,
да
ти
још
наведем
и
догађаје
,
из
којих
ми
приправнице
,
кад
кад
и
сасвим
случајно
,
дознајемо
,
за
што
је
која
лошије
или
боље
оцењена
,
сита
би
се
насмејала
.
Догађаји
су
ти
често
и
озбиљне
природе
и
још
од
озбиљније
последице
,
али
понајвише
драже
на
смех
.
Да
ти
наведем
бар
неке
.
Прошлог
семестра
добила
једна
од
осетљивијих
и
озбиљнијих
другарица
,
други
степен
из
владања
.
То
је
страшно
огорчило
на
неправду
наших
наставника
,
те
се
поболела
.
Ја
сам
је
тешила
а
она
ми
кроз
плач
рече
:
—
Добила
сам
други
степен
из
владања
зато
што
нисам
због
прозеблих
ногу
увек
могла
ићи
у
цркву
;
трговачка
сам
кћи
па
ми
то
заостало
из
детињства
;
чим
је
јача
зима
,
отекну
ми
ноге
,
а
обућар
ми
начинио
тешњу
обућу
.
Два
пара
немам
,
сиромашна
сам
.
И
за
то
сам
сад
тако
оцењена
,
за
то
сам
—
неморална
.
—
Па
то
нико
не
каже
.
Добили
сте
похвално
а
има
још
и
нижих
степена
.
—
Јесте
.
Али
има
и
виших
.
Има
примерно
,
па
што
да
ја
добијем
похвално
,
а
она
,
она
примерно
?
!
Ја
бих
се
стидила
да
сам
њеног
владања
,
па
сад
...
Сад
она
боља
од
мене
!
Опет
је
почела
плакати
.
—
Кога
то
мислите
?
Рекла
ми
је
име
дотичне
приправнице
.
—
Па
то
је
добра
девојка
.
—
Добра
.
Наравно
да
је
добра
,
али
ја
сам
боља
,
бар
боља
у
погледу
владања
.
Ја
немам
никаква
познанства
с
мушкима
.
Дабогме
да
љубав
није
грех
,
али
ако
је
искрена
,
невина
и
права
.
А
она
?
Зар
она
љуби
?
Не
,
она
тера
само
ћеф
.
То
сведочи
,
што
прима
поклоне
и
писма
,
час
од
једног
час
од
другог
.
То
није
по
нашем
закону
слободно
,
па
опет
она
чини
и
нико
јој
не
замера
.
Да
богме
;
ја
овде
немам
никога
,
ко
би
ми
као
њој
преко
познаника
и
својте
господе
професора
извојевао
или
испросио
одличне
класе
и
примерно
владање
.
—
Па
можда
и
заслужује
,
рекла
бих
ја
;
девојка
је
то
отресита
и
врло
пријатна
.
—
Не
поричем
.
Да
није
отресита
,
не
би
била
у
тој
мери
лукава
;
рачуна
она
врло
добро
;
добра
је
доза
лукавства
у
њојзи
.
Док
је
не
познаш
,
док
јој
не
похваташ
крајеве
,
даћеш
главу
своју
за
њу
;
сјајна
ти
је
и
чиста
као
мајска
росица
;
поштење
,
доброта
,
племенитост
и
љубазност
вири
из
сваке
речи
,
сваког
погледа
и
покрета
њезиног
.
Дуго
сам
и
ја
била
према
њојзи
слепа
;
видила
сам
тек
њен
безазлени
поглед
и
пријатност
у
сваком
погледу
,
а
сад
видим
да
је
и
вас
преварила
.
—
Ја
је
много
не
познајем
,
но
увек
је
љубазна
и
учтива
према
мени
,
приметила
сам
ја
.
—
Разуме
се
.
Такве
су
све
улизице
.
Пуна
им
је
торба
ласкавих
осмеха
за
свакога
.
Зар
сам
се
једанпут
чудила
,
како
је
пријатна
с
оним
особама
,
за
које
ми
је
рекла
,
да
их
не
може
да
трпи
и
да
мрзи
.
Ружно
је
бити
неучтив
.
Учтивост
је
дужност
сваког
уљудног
и
образованог
човека
,
но
неискреност
и
ласкање
последице
су
непоштења
и
слаба
,
гадна
карактера
.
Ја
бар
не
могу
да
замислим
поштен
карактер
са
таквим
особинама
.
Да
вам
само
наведем
неколико
случајева
из
доба
,
кад
сам
још
била
интимнија
с
њоме
.
Сад
више
немам
воље
да
се
држим
са
њоме
и
њојзи
подобнима
.
Сад
ми
је
почела
причати
како
је
волела
ту
госпођицу
Јулчу
(
Мађарица
је
из
пештанске
околине
)
.
Та
њезина
оданост
је
учинила
,
да
је
тај
привидно
безазлени
и
љубазни
створ
чешће
био
мање
предострожан
пред
њом
,
те
се
показао
у
правом
свом
облику
,
држећи
ваљда
,
да
је
она
сувише
безазлена
да
то
може
увидети
.
Дуго
и
много
ми
је
о
њој
причала
,
те
ти
не
могу
све
по
реду
.
Доста
,
да
сам
из
тога
увидела
у
Јулчи
оно
,
што
је
заиста
и
била
;
увидела
сам
лак
карактер
и
препредену
улизицу
,
често
и
денунцијанткињу
својих
другарица
.
Њу
је
пак
огорчило
највећма
то
,
што
јој
господа
учитељи
дадоше
примерно
владање
,
а
овамо
другима
,
достојнијима
дадоше
нижу
класу
.
—
Да
је
не
знам
,
рече
она
,
не
би
ми
жао
било
,
а
овако
,
болеће
ме
то
докле
год
будем
памтила
шта
сам
све
видела
.
После
ми
је
почела
причати
,
како
је
„
примерна
“
и
лептирасте
природе
.
Час
с
једним
час
са
другим
мушкима
—
обично
гимназистама
—
има
интимније
одношаје
.
Примала
је
писма
и
поклоне
од
свакога
,
ко
јој
се
приближи
,
а
приближити
јој
се
смео
свако
;
сама
је
изазивала
ту
неискусну
дечурлију
.
Погледај
кад
год
хоћеш
,
њу
ћеш
у
ваншколском
добу
наћи
у
каквом
дућану
,
где
је
лепих
трговачких
спомоћника
,
или
на
каквом
ћошку
,
да
,
бајаги
случајно
,
дочека
каквог
гиздавца
.
Разуме
се
,
рече
она
,
да
то
сваком
пада
у
очи
,
ко
је
позван
,
или
ко
хоће
кога
озбиљно
да
позна
,
па
је
неопростиво
,
кад
баш
то
превиђају
господа
професори
.
Они
су
у
првом
реду
позвани
да
то
увиде
.
Држим
,
да
имам
право
,
јер
кад
је
грех
због
болести
не
ићи
у
цркву
онда
,
кад
се
не
може
,
још
већи
је
грех
,
у
цркви
читати
љубавна
писма
иди
веџбати
се
у
брзом
читању
какве
студије
,
која
се
није
научила
због
ћеретања
са
великом
и
малом
господом
гимназистама
.
—
Разуме
се
,
приметила
сам
,
смејући
се
с
њоме
заједно
.
Да
ти
разјасним
и
тај
наш
смех
.
Приправнице
,
обично
те
врсте
,
ретко
науче
студије
оних
професора
,
у
којих
су
„
на
доброј
нози
“
,
него
се
извеџбају
у
брзом
читању
„
из
далека
“
.
Наслоне
после
студију
на
леђа
другарици
која
пред
њима
седи
,
па
онда
—
„
све
крешу
“
.
Разуме
се
,
да
то
не
може
свака
,
већ
тек
оне
,
у
којима
имају
господа
професори
—
поверења
...
Још
ми
је
као
тајну
причала
(
јер
неће
да
се
даље
чује
)
како
је
баш
она
видела
опет
неку
„
примерну
“
загрљену
с
мушкарцем
.
„
Љубе
се
“
!
извињава
их
она
и
трудила
се
да
опет
добро
мишљење
о
њој
добије
,
но
случај
је
хтео
,
да
увиди
,
како
„
примерна
“
извине
не
заслужује
.
Десило
се
овако
:
Једног
вечера
била
је
на
вечери
са
својом
газдарицом
код
неке
рођаке
газдаричине
.
Та
приправница
станује
ван
лицеума
,
но
у
кући
,
коју
је
управа
препоручила
.
На
вечери
је
било
више
друштва
,
младог
и
старијег
,
мушког
и
женског
,
па
међу
њима
и
другарица
,
коју
је
видела
пре
неки
дан
загрљену
с
гимназистом
.
После
вечере
дође
домаћичино
дете
,
најмлађи
синчић
,
па
искало
од
сестре
,
која
је
седела
до
ње
,
воћа
са
стола
.
Девојка
му
дала
,
и
онда
га
одвела
у
другу
собу
,
но
на
вратих
га
бубнула
у
ребра
,
да
нико
не
спази
,
тако
„
сестрински
“
,
да
је
дете
јаукнуло
;
но
сестра
се
извинила
,
да
му
је
повредила
чир
на
рамену
...
Њу
је
то
врло
немило
дирнуло
.
После
почео
на
несрећу
неко
тако
„
милозвучно
“
певати
,
да
јој
било
несносно
слушати
.
Да
избегне
непријатност
,
бар
за
тренутак
,
понудила
се
младој
домаћици
да
јој
помогне
спремити
собу
за
играње
.
После
неколико
тренутака
изашла
домаћица
да
нешто
донесе
.
Понела
са
собом
и
свећу
,
извинивши
се
љубазно
да
ће
одмах
доћи
.
Кроз
отворена
врата
собе
у
којој
се
вечерало
,
допирала
је
светлост
и
у
ту
собу
.
Домаћица
остала
подуже
,
а
њој
се
досадило
чекати
,
па
стала
на
врата
друге
побочне
собе
,
која
беху
отворена
,
па
се
загледала
у
прозор
,
кроз
који
сијаше
месец
врло
дивно
.
Дуго
је
тако
гледала
,
кад
неешто
шушну
близу
ње
.
Погледа
око
себе
,
и
спази
на
канабету
две
прилике
.
Погледавши
даље
виде
„
примерну
“
другарицу
,
како
седи
на
канабету
,
а
за
њени
леђи
лежи
дете
.
Њој
се
бар
тако
учинило
,
јер
се
другарица
играше
косом
његовом
.
Држала
је
,
да
је
то
мали
Пишта
,
дете
,
што
га
је
сестра
онако
одгурнула
.
Пошла
је
у
собу
.
„
Примерна
“
се
на
то
трже
и
престаде
се
играти
косом
детињом
.
—
Држала
сам
,
да
си
у
соби
остала
;
а
гле
ти
овде
!
рекла
је
па
пришла
канабету
и
пружила
руку
,
да
дете
помилује
.
Но
у
истом
моменту
диже
се
„
дете
“
са
канабета
,
и
гле
чуда
,
то
не
беше
мали
Пишта
,
већ
неки
одрастао
али
голобрад
трговачки
помоћник
.
Хтела
је
вриснути
,
но
глас
јој
остао
у
грлу
.
Је
ли
што
рекла
,
не
зна
,
само
је
одјурила
у
другу
собу
,
у
коју
беше
баш
тада
ступила
домаћица
са
свећом
.
Доцније
се
догодило
,
да
је
отишла
у
трговину
у
којој
беше
тај
помоћник
.
Питао
је
враголасто
,
шта
јој
ради
другарица
.
Њезин
одговор
је
био
прилично
оштар
.
А
он
јој
тада
,
извињавајући
се
,
рече
:
—
Добро
сам
видео
,
да
сте
се
збунили
,
али
видите
,
каквих
има
женскиња
,
па
још
будућих
—
учитељица
...
—
Па
шта
се
онда
љутите
,
приметила
сам
ја
.
Добро
видите
,
да
то
увиђају
и
други
.
Не
треба
своју
оцену
тако
к
срцу
да
узимате
.
—
Да
сте
боље
о
томе
размишљали
,
не
би
тако
рекли
.
Друга
је
оцена
из
науке
а
друго
је
из
владања
,
јер
кад
такве
имају
„
примерно
“
,
шта
ће
свет
о
лошије
оцењенима
да
мисли
.
У
сведоџби
се
неће
рећи
,
за
што
смо
добиле
нижи
степен
владања
,
те
се
даје
мислити
по
вољи
.
—
Да
то
знају
господа
професори
,
зацело
је
не
би
тако
оценили
,
приметила
сам
ја
.
—
Пристрасна
нисам
никад
била
,
па
ћу
и
то
допустити
,
рече
она
на
то
:
но
шта
вајди
и
та
извина
,
кад
ће
једном
,
кад
у
народ
ступе
,
баш
ти
олош
карактери
да
заузму
најбоља
места
—
сведоџбе
на
папиру
играју
свуда
важну
улогу
.
Њих
ће
изабрати
онде
,
где
се
даје
што
радити
,
а
друге
,
достојније
,
добиће
,
због
лошије
сведоџбе
,
најгоре
буџачиће
на
свету
,
у
којима
се
ни
живети
ни
радити
не
да
;
последње
ће
у
муци
тешкој
малаксати
и
пропасти
пре
времена
,
а
прве
ће
нам
убијати
у
народу
и
девојачки
и
учитељски
углед
.
Пето
писмо
:
Драга
секо
!
Питаш
,
у
свом
последњем
писму
,
како
могу
бранити
своје
професоре
,
кад
је
јасно
,
да
су
они
често
врло
криви
.
Дилетантима
психолошким
називаш
их
ти
.
Љутиш
се
већма
него
ја
и
све
остале
другарице
моје
,
што
не
спадају
у
рабош
„
претпостављених
“
.
Па
с
тога
почуј
још
и
ово
:
Познати
праву
вредност
ђака
најтежа
је
ствар
.
Дилетанти
су
ту
често
и
најбољи
педагози
и
психолози
.
Далеко
бих
отишла
,
кад
бих
ти
хтела
доказивати
,
за
што
је
то
тако
.
Доста
,
да
је
то
факт
,
који
се
порећи
не
да
.
Разуме
се
,
да
ја
овде
не
мислим
само
вредност
карактера
,
него
и
друго
;
све
знање
,
што
ђак
овде
добија
,
није
тако
огромно
,
да
га
ијоле
разборитија
не
би
могла
савладати
,
т
.
ј
.
за
онај
тренутак
присвојити
и
професоре
задовољити
;
него
треба
прозрети
,
докле
ће
то
знање
у
које
остати
,
и
хоће
ли
га
она
умети
достојно
и
на
корист
свога
позива
употребљавати
;
јер
је
то
знање
,
секо
моја
,
често
као
она
наша
трешња
,
на
коју
смо
се
ја
и
ти
у
детињству
јако
љутиле
:
довек
пуна
лепа
цвета
и
рода
,
да
се
гране
поломе
,
али
чим
почне
зрети
,
она
—
црвљива
.
Држим
,
да
си
ме
разумела
,
те
ћеш
ласно
увидети
да
су
учитељи
често
,
врло
често
у
врло
тешком
положају
,
особито
учитељ
одраслих
девојака
.
Јер
секо
моја
,
као
што
се
за
неке
шаљу
професорима
ружичаста
стаклад
,
тако
и
друге
добијају
,
такођер
са
стране
,
тамна
и
црна
.
Професори
су
у
опште
окружени
денунцијантима
,
а
професори
младих
девојака
двојином
;
особито
ако
су
то
људи
поводљиви
и
научени
сваком
да
се
клањају
,
ко
је
и
од
најмањег
уплива
у
томе
месту
или
животу
.
А
како
ружичаста
или
црна
стаклад
на
такве
људе
упливишу
,
лако
је
појмити
.
Особито
кад
ти
додам
,
да
је
ту
сплеткаша
и
протектора
у
сукњама
и
иначе
.
Допало
се
на
пример
каквој
госпођи
,
како
се
по
нека
приправница
умилно
смеши
,
кад
јој
из
далека
довиче
:
Љубим
руке
,
милостива
!
или
кад
је
са
страхопоштовањем
пољуби
у
обе
руке
.
Њој
се
то
допада
,
па
онда
удри
хвали
ту
приправницу
,
бајаги
случајно
,
пред
каквом
госпођом
професорком
или
својтом
професорском
.
Госпођа
професорка
опет
има
обичај
,
да
разговара
свога
мужа
о
оном
,
што
њега
занима
,
а
то
је
:
школа
и
његови
ученици
,
па
му
приповеда
,
случајно
и
хотимице
,
како
је
ова
приправница
љупка
,
како
је
она
горда
,
како
ову
госпе
хвале
;
како
ону
куде
;
а
кад
и
кад
му
,
онако
случајно
,
искаже
и
своје
,
наравно
,
најмеродавније
,
мишљење
.
Једне
је
похвалила
,
друге
је
покудила
;
хвалила
је
оне
које
су
чак
и
њојзи
,
професорки
,
благодарне
за
труд
мужа
њезина
,
па
јој
донеле
на
дар
лепе
чарапе
,
ћилимче
или
друге
ствари
.
Похвалила
је
још
и
оне
,
које
јој
се
из
далека
клањају
,
па
ма
где
она
била
,
а
тако
исто
и
деци
њезиној
.
Неће
она
да
помисли
,
да
би
јој
се
свака
јавила
кад
би
је
познала
и
кад
би
је
у
опште
познавала
.
П
.
је
велика
варош
,
па
како
ће
страна
приправница
знати
,
које
су
„
даме
“
својта
професорска
,
кад
им
то
на
челу
не
пише
.
Ја
сам
се
једанпут
јавила
некој
„
дами
“
,
што
је
стојала
пред
станом
једног
професора
;
држала
сам
да
је
каква
својта
,
а
кад
тамо
,
оно
била
собарица
породице
,
што
је
становала
у
другом
одељењу
куће
,
и
то
женскиња
врло
сумњива
карактера
.
Па
сад
питам
:
јесмо
ли
ми
дужне
због
ћефа
професорске
својте
и
због
неких
грађанака
клањати
се
и
особама
,
које
нашег
поздрава
не
заслужују
?
Дужне
писмо
,
али
,
као
што
видим
,
ако
се
зарана
,
још
овде
у
заводу
,
не
свикнемо
пузавачком
и
улизичком
понашању
,
неће
се
за
нас
наћи
ни
једно
ружичасто
стакло
“
...
Држим
,
да
сад
видиш
,
како
утичу
на
господу
професоре
ружичаста
и
тамна
стаклад
;
јер
сваки
муж
верује
својој
жени
,
сваки
човек
воле
своју
својту
,
а
скоро
сваки
званичник
полаже
много
на
мишљење
„
одличних
грађана
“
...
Још
да
ти
кажем
понајчешће
примере
за
тамна
,
црна
стакла
,
па
ћеш
онда
видети
све
наше
приправничке
јаде
и
незгоде
.
Прошла
,
на
пример
,
приправница
уз
какву
кућу
,
у
којој
станује
каква
у
месту
уважена
,
и
уз
то
частољубива
госпођа
.
Приправница
то
не
зна
,
а
баш
и
да
знаде
,
задубила
се
у
мисли
па
није
опазила
госпођу
на
прозору
те
јој
се
није
јавила
.
Госпођа
узела
то
као
„
фумиговање
“
,
те
стала
оговарати
приправницу
,
где
год
је
доспела
,
или
се
потужила
чак
самоме
професору
,
који
после
натакао
„
црне
наочари
“
,
па
тешко
приправници
!
...
Дешава
се
чешће
,
да
по
који
„
штуцер
“
—
било
стар
,
било
млад
,
године
се
ту
не
узимају
у
обзир
—
из
вишег
и
нижег
сталежа
,
како
кад
,
добије
вољу
,
да
се
„
пошали
“
с
којом
приправницом
,
узимајући
на
се
облик
заљубљена
човека
,
па
наиђе
на
девојачко
,
чисто
,
поносито
срце
,
чији
се
понос
сав
збије
у
прсте
,
па
се
пришије
„
штуцеру
“
на
образ
,
тако
јако
да
се
трагови
морају
лечити
—
оловном
водом
...
Таквим
даром
обдарени
штуцер
,
не
хвали
се
ником
,
али
маснице
у
срцу
не
лечи
оловна
вода
...
Њих
лечи
тек
—
освета
...
Па
и
за
тај
случај
најбоље
су
средство
девојачки
професори
.
Њима
треба
тек
нешто
шушнути
,
нешто
наговестити
или
двосмислено
се
осмехнути
,
па
освета
готова
.
Приправница
ће
горе
проћи
због
те
једне
ћушке
,
него
да
је
дотичног
пољубила
небројено
пута
...
„
Дјејство
“
такво
има
и
опор
,
оштар
поглед
у
приправница
.
Због
таквог
погледа
можеш
лако
добити
од
којег
„
штуцера
“
„
нахтмузику
“
,
а
то
је
довољна
освета
,
јер
по
нашем
закону
то
није
слободно
.
Још
ти
може
донети
рђаву
оцену
и
симпатија
каквог
младог
ваљаног
човека
,
за
којег
мисле
госпође
мамице
,
да
би
био
добра
партија
за
њихове
ћерке
.
„
Гле
те
учене
пеке
!
Зар
да
нам
га
отме
испред
носа
“
?
умствују
оне
,
и
онда
тешко
оној
,
према
којој
су
увиделе
,
да
има
дотични
и
најмање
симпатије
.
Лако
ћеш
овде
нагрбусити
и
онда
,
ако
не
станујеш
у
лицеуму
,
него
у
приватној
кући
,
особито
ако
уредно
плаћаш
за
храну
и
станарину
,
па
се
то
на
твоју
несрећу
рашчује
.
Јер
овде
управа
одређује
,
где
се
стан
може
узети
,
па
оне
,
које
те
желе
у
стан
узети
,
неће
поштедити
ни
твој
чисти
неокаљани
девојачки
глас
,
само
да
до
своје
цељи
дођу
,
и
да
те
изваде
из
куће
,
у
којој
си
дотле
била
.
Њима
је
главно
,
да
те
добију
,
а
што
ће
отуда
изаћи
,
девета
је
брига
свакој
шпекуланткињи
и
сплеткашици
од
заната
.
По
овоме
дакле
видиш
,
да
је
тешко
бити
одраслима
праведан
и
непристрасан
учитељ
,
па
ћеш
појмити
моју
досадашњу
уздржљивост
.
Ја
осећам
притисак
и
неправду
,
али
видим
,
од
куда
потиче
,
па
уздишем
,
али
—
не
кунем
...
Све
што
од
Бога
желим
,
само
је
здравље
нама
презренима
,
а
њима
дуг
живот
,
те
да
једном
увиде
,
кога
су
у
недрима
гајили
а
кога
су
одбацили
као
кукољ
или
олош
.
Друге
освете
ја
не
тражим
и
не
желим
.
До
који
дан
писаћу
ти
опет
.
Сад
је
већ
касно
а
хоћу
мало
и
да
читам
.
У
оној
ствари
владај
се
онако
,
како
сам
ти
у
првом
делу
писма
рекла
.
Друго
ти
не
умем
световати
.
Пази
на
Ружицу
.
Настој
да
што
више
чита
,
кад
год
има
слободна
времена
,
али
пазите
и
на
здравље
своје
.
Новац
за
овај
месец
послао
ми
је
теча
.
Ја
сам
му
већ
захвалила
,
а
ти
се
не
брини
.
Писала
сам
и
нашим
старим
добротворима
.
Љуби
вас
по
сто
пута
ваша
сестра
Даринка
.
Да
саопштимо
овде
и
Даринчино
писмо
Босиљци
о
одношају
и
расположењу
које
влада
у
заводу
међу
другарицама
.
Ево
га
од
речи
до
речи
:
Драга
сестро
!
Доспела
сам
,
да
ти
по
жељи
рекнем
коју
и
о
одношају
,
што
влада
овде
међу
другарицама
;
па
ако
доспем
,
чућеш
у
овом
писму
и
оно
,
што
одавна
желиш
,
т
.
ј
.
,
шта
сад
мислим
о
женском
ђаковању
,
управо
учитељствовању
девојачком
.
Ја
сам
,
секо
,
с
великим
одушевљењем
дошла
амо
.
Држала
сам
,
да
сам
ступила
у
рај
,
у
коме
ћу
наћи
много
анђела
,
који
ће
са
мном
заједно
градити
зграду
среће
народне
,
али
како
сам
се
грдно
преварила
!
Место
воље
за
рад
,
слоге
и
љубави
према
позиву
своме
нађох
овде
,
код
многих
другарица
сујету
,
завист
,
злобу
и
гордост
.
Или
,
ако
не
то
,
оно
огорчење
због
неправде
и
патње
,
и
услед
тога
малаксалост
како
физичку
тако
и
душевну
.
Прве
презиру
друге
,
а
друге
пате
и
уздишу
због
првих
.
Мален
је
број
,
секо
моја
,
оних
,
што
су
дошле
амо
свесне
своје
намере
или
из
љубави
према
позиву
томе
.
Добрих
ђака
и
научених
женскиња
биће
нас
доста
,
али
добрих
учитељица
мало
,
врло
мало
.
Срце
ме
боли
,
кад
на
то
помислим
,
али
истине
ради
морам
да
признам
.
Немој
сејо
,
речи
ове
криво
да
тумачиш
;
немој
да
мислиш
,
да
женскиње
није
способно
за
учитељицу
.
Ја
хоћу
овим
само
да
ти
кажем
,
да
ће
за
то
бити
мало
добрих
учитељица
,
што
је
за
учитељски
тешки
позив
нужна
јака
воља
и
љубав
к
њему
.
А
у
наш
завод
примају
се
већином
девојчице
од
четрнаест
до
шеснаест
година
,
а
како
женскиње
нема
за
науку
и
самосталну
ексистенцију
друга
отворена
поља
,
то
све
јуре
из
моде
и
нужде
у
учитељиште
.
Друкчије
би
то
било
,
кад
би
женскиње
имало
и
друга
поља
за
самосталност
,
и
кад
би
се
у
учитељиште
примале
девојке
почевши
тек
од
деветнаест
или
двадесет
година
.
„
Зар
се
и
године
смеју
узимати
за
мерило
сталне
воље
човечје
“
?
осећам
,
да
питаш
ти
.
С
тога
ћу
ти
рећи
,
да
би
се
овде
и
на
то
обзирати
требало
;
јер
уз
околности
у
којима
се
женскиње
сада
налази
,
ретка
је
девојка
,
управо
нема
је
,
која
би
већ
у
петнајстој
својој
години
из
љубави
према
човечанству
или
своме
народу
у
учитељиште
ступила
.
Већина
се
у
тим
годинама
одаје
томе
позиву
по
родитељској
вољи
.
Или
ако
не
с
тога
,
оно
за
то
,
што
мисле
,
да
ће
као
учитељице
у
будућности
удобније
живети
или
—
бољу
партију
добити
;
а
има
их
и
таквих
,
којима
је
природа
лако
памтење
и
оштар
разум
у
обилној
мери
подарила
,
па
како
су
због
тога
већ
у
основној
школи
хваљене
,
долазе
и
амо
,
да
се
и
даље
те
хвале
науживају
и
уживоту
као
учитељице
прославе
...
Но
кад
