БРАНИСЛАВ
НУШИЋ
ДЕВЕТСТО
ПЕТНАЕСТА
ТРАГЕДИЈА
ЈЕДНОГА
НАРОДА
1921
Насловни
лист
,
као
и
остале
слике
у
делу
,
израдио
Т
.
ШВРАКИЋ
,
сликар
Посветни
лист
на
петој
страни
,
цртеж
је
Н
.
Н
.
,
сликара
Tous
droits
réservés
Сва
права
,
особито
превода
придржана
БРАНИСЛАВ
НУШИЋ
,
Београд-Загреб
Copyright
1921
by
Mozarthaus
,
Wien
Imprimerie
„
Edition
Slave
“
Wien
,
I
.
,
Himmelpfortgasse
13
БАН
НУШИЋ
погинуо
30
.
септембра
1915-
ТРАГЕДИЈА
ЈЕДНОГА
НАРОДА
...
И
после
дугих
патња
,
дугог
тумарања
и
страдања
по
снежним
албанским
планинама
,
кроз
које
смо
лутали
не
знајући
ни
пута
ни
стазе
и
које
смо
сејали
гробовима
наших
драгих
;
изморени
,
изломљени
,
изгладнели
,
прозебли
и
оголели
,
почесмо
из
разних
кланаца
избијати
,
са
разних
се
страна
прибирати
и
са
разних
висова
слазити
ка
обалама
које
сунце
греје
.
На
тим
пустим
обалама
проводићемо
беле
ноћи
и
црне
дане
,
чежњиво
погледајући
да
нам
Европа
добаци
мрве
хлеба
или
да
се
на
зеленоме
хоризонту
појаве
бродови
,
на
којима
ће
се
вити
застава
која
означава
спас
онога
,
што
је
преостало
од
читавог
једног
народа
.
Са
остатком
своје
породице
,
уједињене
тугом
за
гробовима
који
су
остали
за
нама
,
газио
сам
тегобне
и
беспутне
стазе
,
пео
се
на
Проклетију
и
Ругово
,
на
Комове
и
Суторман
,
док
нисам
сагледао
жудно
очекиване
те
обале
и
крај
њих
питомо
месташце
Уцињ
.
Тамо
ћемо
,
тамо
потражити
сунца
,
тамо
одмора
,
тамо
хлеба
.
Заклонито
је
,
мирно
је
,
далеко
је
од
оних
великих
путева
којима
тутњи
непогода
—
тамо
ће
нас
можда
мимоићи
даље
невоље
.
Ту
,
међу
добрим
људима
,
савили
смо
гнездо
;
ту
заждили
ватру
на
огњишту
,
ту
се
први
пут
огрејали
,
ту
насркали
сунчана
зрака
.
Ту
сам
отворио
ја
и
први
лист
ове
књиге
туге
и
болова
и
записао
прве
речи
на
њему
.
Веровао
сам
и
наставићу
ту
,
исписаћу
све
листове
,
исказаћу
сву
тугу
своју
и
све
болове
наше
.
Веровао
сам
,
јер
сам
мислио
да
смо
на
хучноме
и
бурноме
мору
,
нашли
већ
једно
тихо
и
мирно
острвце
где
ћемо
се
спокојно
одати
одмору
и
тузи
,
али
—
у
тренутку
кад
смо
се
томе
веровању
подали
,
загрокташе
топови
отуд
са
Румије
и
митраљези
са
Можуре
и
уверише
нас
да
нема
више
мирна
кутка
на
српској
земљи
.
Гаси
ватру
,
несретниче
,
што
ти
је
варљива
нада
уждила
и
пођи
даље
у
незнано
,
у
недогледно
,
у
бескрајње
море
болова
!
...
Па
ипак
хвала
Уцињу
!
Пет
дана
одмора
и
мира
,
колико
нам
је
могло
дати
,
дуги
су
били
као
век
човечији
а
благи
као
први
пролетњи
дан
,
после
толиких
непроспаваних
ноћи
и
брижних
,
заморних
дана
.
У
маломе
луку
,
који
измеђ
две
горице
чини
уцињски
залив
,
на
песковитој
обали
његовој
,
начетиле
су
се
беле
кућице
новога
кроја
а
иза
њих
,
у
дубини
кланца
,
којим
се
на
Уцињ
слази
са
Можуре
,
пружа
се
збијена
гомила
старих
турских
кућа
,
измеђ
којих
пролази
друм
и
око
којега
се
прибрала
чаршија
.
Две
горице
,
које
се
износе
из
мора
и
чине
као
неки
оквир
панорами
овога
питомога
гнезда
,
разнолике
су
природе
,
као
да
собом
означавају
два
доба
:
суморну
прошлост
и
питому
садашњост
.
Она
с
југа
,
и
ако
на
каменом
подножју
,
покривена
је
тамним
зеленилом
чемпресове
шуме
и
уздиже
се
весело
,
као
ведра
,
власима
богата
и
раскошно
искићена
девојачка
главица
.
Она
са
северозапада
,
и
ако
у
тако
блиском
суседству
,
пуста
је
и
гола
.
Сам
тврди
камен
,
поникао
из
мора
и
узнео
се
и
испрсио
камене
груди
,
готов
увек
да
прими
тешке
ударце
разбеснелога
мора
и
да
им
одоле
.
На
томе
камену
лежи
и
сада
пуста
и
жртва
варош
.
То
је
старо
Dulcigno
,
о
чије
су
се
кршеве
разбијале
млетачке
галије
;
са
чијих
је
бедема
сипана
киша
стрела
на
оружане
бродове
,
који
су
долазили
са
незнаних
мора
и
далеких
страна
да
пљачкају
и
освајају
питоме
јадранске
обале
;
и
одакле
је
Зетом
господарио
Ђорђе
Балшић
,
чији
гроб
и
сад
лежи
међу
старим
зидинама
овога
древнога
града
.
Читав
низ
некадањих
млетачких
палата
и
турских
пашаларских
конака
,
поплочане
улице
и
тргови
,
храмови
и
дворнице
,
суднице
и
тамнице
,
лагуми
и
канали
,
цистерне
и
пропусти
,
куле
незнаних
западњачких
витеза
и
пространи
арови
осионих
источњачких
бегова
.
Све
то
лежи
пусто
и
глуво
;
леже
мртва
једно
крај
другога
два
доба
историје
.
Изгледа
ти
као
ископана
стара
варош
,
коју
је
била
претрпала
лавина
догађаја
,
бурних
на
његовим
обалама
као
и
на
целоме
копну
балканскоме
.
Кад
одиш
пустим
улицама
старога
Dulcigna
,
одјекује
ти
под
ногама
шупљина
средњевековних
лагума
а
тај
одјек
прихватају
пусти
камени
двори
и
у
њиховим
се
дупљама
буди
јејина
,
која
преспављује
дан
и
престрављено
удара
крилима
о
зидине
.
Па
ипак
није
Dulcigno
тако
мртво
.
Има
по
гдекоја
душа
у
њему
,
пуши
се
по
гдегде
дим
кроз
разлупани
кров
.
Сиротиња
уцињска
,
она
сиротиња
без
крова
и
огњишта
,
увукла
се
овде
и
онде
у
какав
кутић
пустог
двора
,
изабрала
себи
једну
од
многобројних
одаја
,
затисла
камене
прозоре
сеном
,
крпама
и
блатом
;
излепила
хартију
и
парчад
на
ђубрету
нађенога
стакла
на
маломе
отвору
,
кроз
који
ће
јој
сунце
допирати
и
ту
проводи
дане
са
совама
и
буљинама
,
које
се
легу
и
шестаре
по
осталим
празним
просторима
пустих
двораца
.
Прве
бесане
ноћи
,
када
сам
о
поноћи
пошао
прозору
да
бацим
поглед
на
узнемирено
море
,
чије
су
беле
пене
испреплетане
са
месечином
,
изгледале
као
просуто
драго
камење
,
бацио
сам
поглед
и
горе
на
старо
Дулцињо
,
коме
је
месечина
дала
чар
тајанствене
и
чаробне
вароши
из
оних
заносних
,
старих
прича
,
које
су
опчињавале
наше
детињство
.
Чаробност
слике
ме
је
занела
и
без
мало
сваке
ноћи
—
а
тако
их
је
мало
било
—
што
их
проведох
на
овој
питомој
обали
,
дизао
сам
се
о
поноћи
или
још
и
доцније
,
у
дубокој
ноћи
,
и
гледао
чаробну
мртву
варош
.
Ако
је
месечина
изостала
,
дебели
мрак
,
кроз
који
су
се
нејасно
оцртавале
силуете
напуштених
двораца
,
давао
је
мртвој
вароши
неку
дубоку
мистичну
драж
,
што
ме
је
закивало
по
читаве
сате
за
место
,
са
којега
сам
слику
посматрао
.
Такве
једне
ноћи
,
када
су
се
непрегледни
редови
војске
морских
валова
ломили
један
за
другим
о
снажна
плећа
,
која
су
носила
на
себи
мртву
варош
;
кроз
дубоки
мрак
запазио
сам
на
једном
од
двораца
светиљку
,
која
је
,
као
утрнула
жеравица
,
једва
продирала
кроз
прљаво
стаклено
окно
улепљено
хартијом
Шта
ће
та
светиљка
у
дубокој
ноћи
?
Зар
је
сиротиња
тако
раскошна
?
Или
се
то
неко
Богу
моли
или
неко
светлошћу
одгања
страх
од
хуке
,
коју
таласи
разносе
кроз
лагуме
и
шупље
подруме
мртве
вароши
?
Распитао
сам
се
и
чуо
чудну
причу
,
једну
од
оних
вечитих
прича
,
које
се
кроз
сва
доба
понављају
и
у
књизи
и
у
животу
;
Једну
од
оних
прича
,
које
казују
толико
пута
већ
казану
истину
,
да
је
материно
срце
једнако
у
сва
доба
и
у
свих
народа
.
У
једноме
кутку
,
једнога
од
пустих
двораца
старога
Уциња
,
станује
и
тетка
Стана
,
самохрана
старица
,
коју
су
сиротиња
и
самотиња
пре
времена
преломили
.
Некада
,
то
је
било
пре
много
година
,
живела
је
она
са
мужем
у
Салчу
,
селу
више
Уциња
.
Ту
,
на
сред
друма
,
у
некој
зађевици
,
убише
јој
Турци
Крајињани
мужа
и
она
оста
сама
са
дететом
на
руци
.
Повукла
се
у
село
и
живела
је
ту
,
колико
се
могло
и
како
се
могло
са
оно
нешто
гроша
,
што
јој
остаде
иза
мужевљеве
смрти
а
затим
сасвим
оголи
и
осироти
.
Кад
се
ослободи
Уцињ
и
маче
отуд
турска
сила
,
слеже
она
у
варош
,
не
би
ли
ту
нашла
зараде
те
да
утоли
своју
беду
.
И
помагала
се
а
помагали
јој
и
добри
људи
.
Дали
јој
те
се
сместила
горе
у
пустоме
Уцињу
,
где
и
данас
седи
,
нашли
јој
и
мало
рада
те
је
подржали
колико
да
прихрани
дете
и
да
га
метне
на
ноге
.
Кад
из
детета
израсте
момчић
,
даде
га
тета
Стане
доле
,
у
чаршију
,
не
били
јој
олакшао
терет
и
бригу
.
Дете
право
,
здраво
и
хитро
као
млад
јелен
,
те
тета
Стане
са
поуздањем
чека
,
где
је
оволико
,
још
коју
годиницу
,
када
ће
његова
млада
плећа
понети
бригу
те
она
одморити
своје
трудне
кости
мало
.
Није
далеко
још
,
и
његова
ће
рука
оснажити
,
његове
ће
се
уснице
огарити
маљама
прве
младости
а
његово
око
заменити
младићским
жаром
израз
детиње
благости
.
Није
далеко
то
доба
и
она
га
већ
види
и
види
како
је
њен
Новица
снажнији
но
други
,
израслији
но
други
,
лепши
но
други
.
Бог
је
добар
,
те
хоће
да
огреје
зраком
оне
које
је
покосио
мразом
,
па
ако
још
Новица
буде
имао
мало
среће
,
зна
она
,
зна
тета
Стане
,
на
чија
ће
врата
закуцати
.
Доћи
ће
и
њено
пролеће
и
доћи
ће
њено
лето
,
доста
је
она
зима
и
јесени
претурила
преко
главе
.
Извућиће
се
и
она
једнога
дана
из
хладних
зидина
пустих
и
камених
двораца
,
где
је
друговала
са
совама
и
јејинама
и
спустиће
се
доле
,
на
питоме
уцињске
обале
,
где
сунце
тако
топло
греје
.
А
што
и
не
би
сањала
то
,
кад
ето
Новица
већ
пристао
,
стао
већ
у
службу
рибара
уцињских
,
те
залази
са
њима
по
богатоме
заливу
и
отискује
се
даље
,
на
море
,
те
лови
и
продаје
рибу
.
И
како
који
лов
,
он
све
већу
пару
одваја
и
доноси
мајци
.
А
сретна
мајка
,
облије
најпре
пару
сузом
,
па
је
тутка
под
суву
сламу
на
којој
спава
и
чува
је
као
што
се
чувају
капи
свете
водице
,
јер
ће
Новица
,
кад
набере
довољно
,
саградити
себи
чун
,
купити
мреже
и
алате
и
почети
посао
сам
на
своју
руку
.
И
то
ће
бити
доба
које
сања
мајка
,
доба
када
ће
он
на
своја
млада
плећа
понети
бригу
,
те
она
одморити
своје
трудне
кости
.
Имаће
тада
ко
и
Новицу
погледати
и
њој
помоћи
;
није
се
материном
погледу
могло
сакрити
да
доле
,
у
дну
Уциња
,
испод
Бијеле
Горе
,
где
се
већ
варош
губи
,
иза
капије
једне
од
оних
сиротињских
кућица
,
вире
два
светла
ока
кад
год
Новица
туда
прође
.
Зна
то
мајка
,
није
се
њој
поткрала
тако
драга
појава
,
која
тако
лепо
допуњава
материнске
снове
.
Све
ће
бити
,
све
што
је
мајка
у
дуге
,
брижне
ноћи
замишљала
,
све
што
је
мајка
и
будна
сањала
,
све
што
је
привиђала
.
А
како
који
дан
даље
,
све
ближе
и
ближе
тој
јави
,
коју
је
сан
обећавао
,
све
више
и
више
расте
материно
срце
а
ведри
се
бригом
наборано
чело
.
Новица
већ
има
свој
чун
,
своје
мреже
и
своје
алате
,
Новица
већ
није
више
у
служби
.
Свако
рано
јутро
,
док
још
Уцињ
спије
,
отискује
се
он
на
своме
чунићу
на
широко
море
а
мајка
га
испраћа
благословом
и
дуго
прати
погледом
,
док
се
чунић
не
изгуби
међу
немирне
таласиће
.
Затим
се
она
враћа
у
одају
,
припаљује
кандило
под
иконом
и
шапће
молитве
Богу
за
сретан
повратак
,
за
богат
лов
и
добру
срећу
Новичину
,
која
се
с
дана
на
дан
све
више
помаља
,
све
јасније
указује
,
као
сунце
кад
с
ране
зоре
расте
из
мора
и
све
више
се
и
више
узноси
.
Кад
Новица
,
с
вечери
,
враћајући
се
из
лова
,
сече
чуном
својим
мирно
огледало
морско
,
он
из
далека
још
догледа
своју
мајку
на
обали
,
она
га
радосним
сузама
дочекује
,
помаже
му
да
изнесене
лов
и
да
разапне
мреже
,
залаже
га
топлом
вареником
,
пресвлачи
га
сувом
преобуком
и
припаљује
понова
кандило
,
благодарећи
Богу
што
јој
је
молбу
услишао
.
Тако
пролазе
дани
и
гомила
се
сиротињска
уштеђевина
под
сламом
,
на
којој
мајка
спије
и
гомила
се
нада
у
срцу
материнском
.
А
једнога
дана
,
отиснуо
се
Новица
као
и
досад
на
широко
море
и
мајка
га
испратила
благословом
и
пратила
погледом
док
му
чунић
није
замакао
међу
ситне
вале
несташнога
мора
,
које
се
у
рану
зору
,
као
дете
при
буђењу
играло
весело
.
С
вечери
је
сишла
на
обалу
да
га
сачека
,
али
је
море
било
узнемирено
као
и
материна
душа
.
Неодољиви
мистрал
,
који
је
долазио
од
некуд
са
далеких
страна
,
загрлио
се
са
злим
дусима
што
почивају
у
морској
дубини
и
бесну
су
игру
зачели
,
претећи
и
небу
и
земљи
.
Обала
је
дрхтала
под
ударцима
валова
а
небо
се
мрчило
зловољом
и
бесом
.
На
далеком
хоризонту
буктао
је
румени
пламен
као
да
се
небо
упалило
.
Мајка
је
чекала
...
Ноћ
је
раније
пала
,
као
да
је
злим
дусима
сметала
светлост
дана
,
те
зарана
угасили
сунце
или
га
застрли
покровом
својих
страсти
и
једа
.
И
небо
је
ниско
пало
а
његови
мрки
облаци
се
загрлише
са
валима
који
су
се
све
бешње
узносили
.
Мајка
је
чекала
...
На
Уциње
је
пао
већ
дубок
сан
,
капци
се
спустили
на
прозоре
,
мандали
су
притисли
врата
а
светиљке
се
погасиле
.
Све
се
склонило
од
непогоде
под
кров
,
једва
отуд
,
далеко
из
махале
,
што
допире
арлук
пса
пред
затвореним
вратима
.
Све
је
заспало
тешким
сном
.
Мајка
је
чекала
...
Као
на
мору
,
тако
се
и
у
њеној
души
подигла
бесна
бура
и
ломила
је
ударцима
својих
валова
мршави
грудни
кош
тужне
мајке
.
Њу
су
засипали
таласи
и
квасили
јој
топла
материнска
недра
,
на
која
је
жудно
очекивала
да
притисне
свог
јединца
;
њу
су
засипали
таласи
и
квасили
јој
брижно
лице
те
се
мешали
са
материнским
сузама
али
...
Она
је
чекала
...
Бивало
је
и
други
пут
да
Новицу
ухвати
ноћ
на
мору
и
она
га
је
чекала
и
дочекивала
.
Ако
би
време
било
мутно
и
туробно
,
она
би
на
прозору
своје
избе
палила
светиљку
.
Тај
прозор
пустога
млетачкога
двора
гледао
је
далеко
на
море
и
отуд
,
из
даљине
,
се
догледао
.
Новица
је
знао
да
ту
светиљку
жеже
његова
мајка
да
му
пут
покаже
и
управљао
је
чун
свој
ка
њој
,
знајући
да
тако
поуздано
плови
обали
својој
,
кући
својој
,
загрљају
материном
.
И
ноћас
ће
мајка
да
припали
светиљку
,
јер
ко
зна
не
лута
ли
Новица
по
мутноме
и
бурноме
мору
тражећи
пута
.
Како
је
те
ноћи
припалила
светиљку
и
све
до
беле
зоре
чекала
сина
,
тако
од
тад
,
ево
већ
седамнаест
година
,
старица
сваку
ноћ
пали
светиљку
и
чека
га
.
Он
ће
доћи
,
он
само
не
може
да
нађе
пута
по
немирноме
мору
а
,
чим
спази
светиљку
коју
материна
брига
жеже
,
кренуће
он
нашим
обалама
,
пресећи
ће
он
кљуном
свога
чуна
валове
који
му
ометају
пут
и
доспеће
он
,
приспеће
,
доћи
ће
...
Седамнаест
пуних
година
верује
она
у
његов
долазак
,
седамнаест
пуних
година
храни
она
ту
веру
из
онога
неизмернога
извора
љубави
која
почива
само
у
материнској
души
;
седамнаест
пуних
година
бди
она
сваке
ноћи
и
чека
.
Ветрић
када
би
шушнуо
,
јејина
када
би
лупила
крилима
,
вал
када
би
ударио
у
стену
или
ма
какав
шушањ
,
који
би
јој
допро
до
уха
,
њој
би
се
чинило
да
чује
весло
и
она
би
грчевито
стезала
светиљку
и
,
заклањујући
је
коштуњавом
шаком
,
кроз
коју
је
продирала
румена
светлост
,
нагињала
би
се
на
прозор
и
напињала
очи
,
не
би
ли
у
далекој
тами
,
на
помраченоме
обзорју
,
спазила
ма
какву
црну
тачкицу
.
Кад
би
је
нада
обманула
,
она
би
се
опет
враћала
на
своје
место
,
остављала
би
жижак
на
прозор
и
настављала
плести
а
уморна
јој
глава
падала
на
груди
.
Жижак
је
догоревао
а
догоревала
је
и
њена
истрајност
.
И
кад
су
обоје
малаксавали
,
настајала
би
ноћ
,
у
којој
је
она
сањала
Новицу
.
Сањала
га
је
;
враћа
се
у
чуну
окићеном
белим
ружама
;
чула
би
га
у
сну
како
пева
,
отуд
са
ширине
морске
,
и
у
песми
прижељкује
матерински
загрљај
.
Кад
би
се
чун
приближио
обали
,
беле
би
се
руже
претвориле
у
белу
пену
таласића
,
који
су
несташно
играли
под
чуновим
кљуном
.
Када
је
кљун
дотакао
обалу
,
он
је
хитро
искакао
и
грлио
брижну
мајку
,
затим
турао
руку
у
недра
и
вадио
отуд
чаробни
,
драгоцени
прстен
,
са
драгим
каменом
,
који
је
уловио
у
мрежи
.
Загрљени
мајка
и
син
,
светлећи
тамне
стазе
,
којима
се
измеђ
стена
и
камена
пење
са
обале
у
пусту
и
мртву
варош
,
зраком
који
се
из
драгога
камена
са
прстена
расипа
,
пењу
се
лагано
,
корак
по
корак
,
своме
убогоме
двору
,
разговарајући
о
великим
и
раскошним
дворовима
у
којима
ће
они
од
сутра
живети
,
благодарећи
и
Богу
што
их
је
о
данашњем
лову
тако
богато
обдарио
.
И
друге
снове
сањала
је
љубав
материнска
у
бескрајним
ноћима
бдења
,
истрајнога
надања
и
непоколебљиве
вере
.
Једном
тако
,
уснила
је
,
као
бели
голуб
долетео
на
кућни
праг
,
па
гуче
.
Она
му
изнела
на
длан
пшенице
а
голуб
јој
стао
на
руку
и
пробира
,
па
се
затим
с
руке
пење
на
раме
и
шири
крила
те
се
тиче
образа
материног
и
као
милује
га
један
пут
,
два
пут
,
три
пут
па
затим
одлете
мору
на
пучину
.
Други
пут
опет
,
румена
девојка
у
бело
одевена
,
расплетене
косе
,
искићене
зеленим
кукуреком
и
модрим
сасама
,
дошла
јој
је
пуних
недара
румена
корала
,
који
је
набрала
на
дну
морскоме
.
Певала
је
неку
чудну
песму
,
сличну
оној
коју
мистрал
пева
кад
се
заигра
са
морским
таласима
и
посипала
је
коралима
стазу
од
старичине
куће
па
све
доле
до
обале
,
до
онога
места
где
је
Новичин
чун
увек
пристајао
.
Сви
ти
снови
казивали
су
једно
и
исто
самохраној
старици
,
подхрањивали
су
јој
и
даље
веру
,
храбрили
су
је
и
даље
у
истрајности
.
Ни
једнога
тренутка
није
се
она
подала
тузи
.
Где
би
жалила
живо
дете
!
Никада
она
у
цркви
није
припалила
свећу
за
мртве
,
већ
само
за
живе
.
Свако
вече
она
намешта
Новичину
постељу
,
свако
вече
она
греје
топлу
варенику
,
кад
стигне
да
се
заложи
;
свако
вече
на
његовој
постељи
стоји
сува
преобука
,
кад
стигне
,
засут
морским
валима
са
којима
се
толико
борио
,
да
му
одмах
сувотом
окрепи
тело
.
Кад
стигну
велики
Божји
празници
,
она
мете
кућу
и
спрема
да
буде
све
у
реду
кад
он
дође
.
Слази
доле
у
свештеника
и
зајми
мало
бела
брашна
,
те
на
уљу
пржи
приганице
,
јер
он
то
воли
.
Умесиће
их
,
испржити
и
неће
дотаћи
;
оставиће
их
у
скрињу
,
где
стоје
већ
приганице
зелене
и
поплеснивиле
,
што
их
је
годинама
месила
и
остављала
ту
.
Њена
је
вера
није
одвојила
ни
од
оних
снова
које
је
некада
будна
сањала
,
и
које
је
као
сунчане
зраке
уплитала
у
срећу
свога
детета
и
своју
.
Она
и
даље
гледа
за
њега
девојку
,
те
да
види
радост
материнску
чим
се
Новица
врати
.
Њу
ништа
не
буни
што
се
Вукова
Милица
—
чији
поглед
некад
мајци
није
измакао
—
удала
и
децу
изродила
;
дорасле
су
друге
девојке
,
што
су
тад
деца
била
,
па
је
међ
њима
она
нашла
себи
снаху
.
Кад
су
се
и
оне
разудале
,
дорасле
су
оне
које
су
биле
одојчад
кад
се
син
од
мајке
одвојио
,
и
међ
њима
је
она
нашла
себи
радост
и
одмену
.
За
њу
није
постојало
време
,
Новица
за
њу
живи
у
оним
годинама
у
којима
се
растао
од
ње
.
Може
се
све
око
ње
мењати
,
он
се
не
мења
,
као
што
се
не
мења
ни
њена
вера
и
нада
у
његов
повратак
.
И
ако
жижак
њенога
живота
већ
догорева
,
тули
се
и
малаксава
,
онај
жижак
,
који
она
сваке
ноћи
пали
на
прозору
да
јој
сину
каже
пут
,
гори
увек
подједнаком
светлошћу
вере
и
наде
.
—
Он
ће
доћи
!
—
постало
је
њено
вјерују
,
прве
речи
њене
молитве
,
потка
њених
снова
,
смисао
њена
живота
,
срж
њене
снаге
,
леку
болести
,
поткрепљење
у
данима
брига
,
утеха
у
данима
невоље
.
—
Он
ће
доћи
!
—
биће
јој
последње
речи
на
самртничкој
постељи
и
,
души
јој
неће
се
боље
угодити
,
нити
материнској
љубави
лепши
споменик
подићи
до
ако
се
сахрани
на
догледу
мора
,
како
би
свећица
на
њеноме
гробу
у
ноћи
казивала
пут
сину
и
под
светлошћу
те
свећице
могле
и
у
ноћи
читати
речи
исписане
на
крстачи
:
—
„
Он
ће
доћи
!
“
Чему
ли
је
слична
ова
прича
?
Шта
је
то
у
њој
што
изазива
бол
у
мојој
родитељској
души
;
шта
ли
што
у
њој
разгрће
пепео
у
који
се
претвориле
моје
прегореле
наде
и
тражи
под
њим
,
тамо
дубоко
у
души
,
последњу
жишку
која
догорева
,
покушавајући
да
из
ње
распири
топао
жар
и
пламен
?
Да
ли
је
одиста
вера
јача
од
туге
а
нада
снажнија
од
бола
?
И
на
мојим
је
рукама
никло
јединче
и
ја
сам
га
,
грбећи
се
и
посрћући
под
теретом
живота
,
прехрањивао
и
хранио
,
крепио
и
бранио
,
неговао
и
подизао
,
док
га
нисам
спустио
на
ноге
.
И
ја
сам
имао
својих
нада
и
ја
сам
имао
својих
снова
.
И
ја
сам
свога
јединца
са
благословом
испраћао
и
сачекавао
га
на
обали
живота
,
кад
би
се
отиснуо
на
море
.
И
ја
сам
пун
наде
,
пун
вере
,
очекивао
сретан
дан
када
ће
мој
јединац
саградити
свој
чунић
и
поћи
својим
путем
,
својом
стазом
,
секући
напором
младе
снаге
гломазне
животне
валове
.
Догледао
сам
и
ја
већ
како
се
тај
дан
све
више
помаља
,
све
јасније
указује
,
као
сунце
кад
с
ране
зоре
расте
из
мора
и
све
се
више
и
више
узноси
.
Очекивао
сам
и
ја
да
ће
доћи
моје
пролеће
и
моје
лето
,
јер
сам
доста
зима
и
доста
јесени
претурио
преко
главе
.
Веровао
сам
и
ја
да
је
Бог
добар
те
хоће
да
огреје
зраком
оне
које
је
покосио
мразом
.
Све
сам
веровао
да
ће
бити
,
све
што
је
моје
очинско
срце
у
дуге
,
брижне
ноћи
замишљало
,
све
што
сам
будан
сањао
,
све
што
сам
привиђао
.
А
једнога
дана
,
отиснуо
се
и
мој
јединац
на
широку
пучину
и
ја
га
испратио
са
благословом
.
С
вечера
сишао
сам
на
обалу
да
га
сачекам
али
је
море
било
узнемирено
као
и
душа
моја
.
Неодољива
бура
која
је
долазила
однекуд
са
далеких
страна
,
загрљена
са
злим
дусима
моје
Отаџбине
,
зачела
је
бесну
игру
претећи
и
небу
и
земљи
.
Обале
су
наше
дрхтале
под
ударцима
валова
а
небо
се
мрчило
зловољом
и
бесом
.
На
далекоме
хоризонту
буктао
је
румени
пламен
као
да
се
небо
упалило
.
Ја
сам
га
чекао
...
Тешка
ноћ
је
пала
на
моју
Отаџбину
,
као
да
је
злим
дусима
сметала
светлост
дана
те
су
и
сунце
угасили
или
га
застрли
покровом
својих
страсти
и
једа
,
како
ни
један
једини
зрачак
не
би
допро
да
нас
загреје
.
Небо
је
ниско
пало
и
његови
мрки
облаци
загрлили
се
са
бесним
валима
,
који
су
се
све
више
узносили
и
све
више
плавили
наше
китњасте
горе
и
наше
питоме
доље
.
Ја
сам
га
чекао
...
На
Отаџбину
је
моју
већ
пала
тешка
невоља
,
крваве
су
реке
почеле
натапати
наша
плодна
поља
,
крваве
су
сузе
потекле
из
очију
мајака
,
крвавим
је
знаком
почео
да
се
бележи
праг
свачије
куће
.
Пође
народ
у
горе
и
планине
да
се
склања
испред
непогоде
а
у
напуштеним
селима
зазвонише
звона
наопако
оглашујући
задњи
час
.
Ја
сам
га
чекао
...
Равна
тој
бесној
бури
,
која
се
завитлала
над
мојом
Отаџбином
,
ломила
се
и
у
мојим
родитељским
грудима
тешка
бура
бриге
и
болова
.
Засипали
су
ме
крвави
таласи
и
квасили
ми
топла
родитељска
недра
на
која
сам
жудно
очекивао
да
загрлим
свог
јединца
;
засипали
су
ме
крвави
таласи
и
мешали
се
са
мојим
родитељским
сузама
.
Ја
сам
га
чекао
...
Чекао
сам
га
и
чекам
га
још
!
Чекаћу
га
све
док
се
са
мојим
животом
не
угаси
и
светиљка
коју
сам
уждио
у
души
својој
.
Он
ће
доћи
,
он
само
не
може
да
нађе
пута
по
узбурканоме
мору
,
али
чим
спази
светиљку
коју
родитељска
вера
жеже
,
кренуће
он
нашим
обалама
,
пресећи
ће
он
кљуном
чуна
свога
валове
који
му
ометају
пут
и
доспеће
,
приспеће
,
доћи
ће
...
Сањао
сам
и
сањам
увек
још
како
плови
његов
чунић
окићен
белим
ружама
;
сањам
како
му
блиста
у
недрима
чаробном
светлошћу
драги
камен
,
који
је
он
из
мора
крви
изнео
;
сањам
белога
голуба
који
ми
слази
на
длан
и
узлази
на
раме
и
сањам
девојку
у
бело
одевену
,
расплетене
косе
,
искићене
зеленим
кукуреком
и
модрим
сасама
,
пуних
недара
румена
корала
којим
посипа
стазе
којима
ће
он
доћи
.
Он
ће
доћи
,
он
је
жив
,
он
није
погинуо
!
Он
је
младост
а
младост
не
умире
,
јер
из
чега
би
нико
живот
нов
?
Младост
је
било
,
мишић
,
осећање
,
мисао
свога
доба
;
она
мисао
која
је
за
велико
дело
ослобођења
понела
читаве
планине
страдања
и
пролила
мора
крви
,
све
од
орашачкога
састанка
па
до
ових
крвавих
дана
.
Младост
је
она
мисао
која
се
не
угиба
под
теретом
страдања
,
која
се
не
гаси
у
мраку
силе
,
која
не
изчезава
под
ударима
насиља
;
она
мисао
која
не
умире
,
која
увек
живи
,
која
наџивљава
све
што
је
трошно
,
све
што
је
малодушно
,
све
што
је
кратковремено
;
она
мисао
,
која
бачена
и
у
гроб
,
разбија
песницом
гробну
плочу
и
васкрсава
.
Мисао
је
то
што
гине
на
нашим
бојним
пољима
за
слободу
;
мисао
је
то
,
што
пред
нашим
шанчевима
зида
брда
мртвих
витеза
;
мисао
је
то
што
топлом
крвљу
роси
наша
поља
и
наше
горе
.
Ту
мисао
нисмо
кадри
понети
ми
,
изнемогли
животом
,
профанисани
обзирима
,
омлитавели
малодушношћу
.
Младост
,
младост
неоскрнављена
,
чиста
и
невина
,
поносна
и
усправљена
—
њен
је
израз
,
њен
је
синоним
.
И
зато
је
младост
вечита
,
као
што
је
и
мисао
вечита
и
зато
младост
не
умире
,
као
што
ни
мисао
не
умире
и
зато
ти
ниси
умро
,
ти
живиш
,
ти
ћеш
доћи
!
...
Зато
се
у
мојој
души
и
не
гаси
светиљка
,
већ
је
ужижем
и
даље
,
ужижем
је
и
дан
и
ноћ
вером
и
надом
,
и
чекам
те
,
јер
ти
ћеш
доћи
!
Ја
те
чекам
...
ти
ћеш
доћи
!
И
Последњи
септембарски
дани
Завршиле
су
се
ратне
ферије
,
које
су
биле
настале
после
крвавих
испита
на
Руднику
и
Церу
.
Страховита
неман
уништења
преспавала
је
једну
дугу
ноћ
,
те
нам
дала
маха
да
данемо
,
да
умијемо
лица
и
оперемо
руке
од
крви
,
да
покопамо
мртве
и
ожалимо
покопане
.
Сад
се
опет
пробудила
и
помамно
дигла
главу
;
затресло
јој
се
тело
набрекло
страшћу
и
одмором
и
из
раздражених
ноздрва
сукнули
су
црвени
пламенови
који
пале
и
сагоревају
.
Из
крваве
румени
,
којом
је
већ
четири
стотине
дана
упаљено
небо
,
тамо
где
оно
на
северу
наше
Отаџбине
грли
видик
,
засиктале
су
муње
и
проломило
се
небо
тешком
грмљавином
.
Обале
Саве
и
Дунава
задрхтале
су
под
непогодом
том
;
густи
облаци
дима
покрили
су
простране
банатске
и
сремске
равни
и
кроз
тај
дим
бљунула
је
ватра
из
тешких
челичних
цеви
те
као
пламени
усов
засула
наше
градове
и
села
,
наше
горе
и
поља
,
наше
винограде
и
њиве
,
што
се
нижу
крај
зелених
обала
ових
великих
река
.
Смрт
је
потегла
снажно
косом
,
коју
је
неколико
месеца
превлачила
брусом
,
и
почела
да
реже
дебеле
откосе
.
Задрхтала
је
утроба
мајчина
која
је
донела
и
набрало
се
чело
очево
које
је
збринуло
а
деца
њихова
,
тамо
на
крвавим
обалама
,
понесена
младошћу
,
која
сем
материнске
још
друге
љубави
није
окусила
,
почела
су
страсно
да
грле
смрт
као
прву
своју
љубавницу
,
да
је
грле
и
да
—
падају
.
Румена
се
крв
измеша
са
мутним
валима
Саве
и
Дунава
те
некад
цветне
и
плодне
обале
њихове
,
уродише
чудним
јесењим
плодом
—
лешинама
.
Гаврани
,
који
су
на
Овчем
Пољу
,
Косову
,
Морави
и
Колубари
пробирали
зрна
на
пожњевеним
њивама
,
осетише
далеко
отуд
воњу
крви
и
кренуше
јатима
северним
обалама
,
гачући
и
причајући
успут
међу
собом
језовите
приче
о
томе
,
како
су
испијали
очи
јунацима
на
Куманову
и
Облакову
,
на
Брегалници
и
на
Церу
.
Далеко
,
у
доњој
махали
градској
,
већ
залелека
једна
мајка
;
на
једној
сиротињској
кућици
,
горе
иза
града
,
извеша
се
црна
заставица
а
у
моме
суседству
,
пред
кућом
из
које
је
скоро
пошао
регрут
,
заурлука
пас
.
Зла
коб
је
зашла
од
врата
до
врата
да
посећује
некад
мирне
и
срећне
домове
и
болом
да
бележи
трагове
својих
стопа
.
Нешто
тешко
,
суморно
и
загушљиво
као
оморина
,
промиче
кроз
ваздух
,
разређује
га
и
крати
нам
дах
.
Као
да
и
тице
ниско
лете
,
као
да
и
дим
са
кућа
полеже
по
крововима
,
као
да
се
већ
и
наше
поуздање
угиба
и
повија
на
ниже
.
Пресекосмо
реч
коју
смо
заустили
и
оборисмо
брижно
главе
које
смо
,
све
од
Рудника
и
Цера
,
високо
носили
.
А
борбе
су
тек
почеле
и
они
што
се
боре
и
гину
,
тек
ће
се
борити
и
гинути
.
Непријатељ
је
већ
пребродио
Саву
и
Дунав
и
ту
,
на
нашим
обалама
,
срео
се
први
пут
очи
у
очи
и
прса
у
прса
,
војник
са
мазурских
језера
,
са
Немира
,
Лијежа
и
Анвера
,
са
војником
са
Куманова
и
Облакова
,
са
Брегалнице
и
Цера
.
Срели
су
се
и
одмерили
се
!
И
—
чудновато
,
из
тога
сусрета
никло
је
у
наших
поуздање
.
Мој
син
,
који
ће
четири
дана
затим
,
у
једном
крвавом
сукобу
погинути
,
записује
под
26
.
септембром
у
свој
дневник
,
који
је
сачуван
и
донет
мени
:
„
Доживели
смо
историјску
част
да
се
први
пут
,
од
кад
као
народ
постојимо
,
сретнемо
на
бојишту
са
пруском
војском
која
је
,
окићена
победама
,
дошла
са
далеких
фронтова
.
Сусрет
је
тај
испао
на
штету
Виљемове
победоносне
војске
.
Док
је
ту
војску
удаљавала
од
нас
страховита
артиљеријска
ватра
,
стрепили
смо
да
иза
те
ватре
наступа
исто
тако
страховита
војска
.
Ови
,
што
смо
их
срели
,
нису
војска
из
немачких
новинарских
легенда
,
нису
ни
војска
која
је
Хинденбургу
стекла
маршалску
палицу
а
своме
императору
славу
првога
војника
новога
века
.
Ово
су
слаба
и
недорасла
деца
и
изнурени
,
кржљави
људи
.
Куд
је
и
камо
Поћорекова
војска
била
и
угледнија
и
поузданија
.
Победићемо
их
!
Сусрет
са
њима
донео
нам
је
непоколебљиво
поуздање
,
а
то
је
поуздање
већ
половина
наше
победе
!
“
Овај
запис
не
казује
само
осећање
једнога
младића
,
занесена
славом
смрти
за
Отаџбину
,
то
је
било
опште
осећање
наше
војске
.
Наши
су
се
ратом
прекаљени
позивци
,
са
родитељским
сажалењем
осмехнули
када
су
сагледали
ове
кржљаве
младиће
и
говорили
су
међу
собом
:
„
Шамарима
ћемо
их
тући
!
“
Када
је
код
Рама
први
заробљеник
Немац
,
пао
у
руке
нашима
,
били
су
према
њему
чак
и
нежни
.
Поднаредник
,
који
се
ноћу
вратио
из
патроле
и
довео
га
,
подвикнуо
је
онима
што
су
се
после
дневне
борбе
одмарали
крај
ватре
и
закрчили
сва
места
:
„
Ајде
,
бре
,
диг’те
се
кој
,
нек
се
огреје
ово
дете
!
“
Кад
је
село
мећу
њих
грешно
дете
дрхтало
је
не
толико
од
зиме
,
која
још
не
беше
озбиљно
припретила
,
колико
од
страха
,
верујући
да
се
сад
налази
мећу
дивљацима
и
да
је
можда
то
баш
та
ватра
на
којој
ће
га
пећи
.
Немачке
су
старешине
нарочито
сугерирале
такве
бајке
својој
недораслој
војсци
,
бојећи
се
да
ће
се
иначе
ови
непоуздани
дечаци
листом
предавати
,
кад
се
погледају
очи
у
очи
са
опробаним
ратницима
српским
,
чију
вредност
и
храброст
нису
ни
сами
Немци
потцењивали
.
—
Питајте
га
,
море
,
хоће
ли
да
пуши
?
—
вели
поднаредник
онима
око
ватре
.
Један
га
запита
српски
,
други
га
запита
влашки
,
уверен
чим
је
неко
туђин
да
му
треба
туђим
језиком
говорити
па
ће
он
то
разумети
.
А
кад
ни
једно
ни
друго
питање
није
разумео
,
трећи
му
показа
дуван
и
понуди
.
Дечко
ману
главом
одбијајући
и
погледа
бојажљиво
по
препланулим
лицима
око
ватре
.
—
Да
му
дам
,
поднаредниче
,
парче
хлеба
?
пита
један
проседи
позивац
.
—
Биће
да
је
гладан
?
—
Дај
му
!
—
Море
да
га
огрнем
овим
мојим
шињелом
—
вели
други
.
—
Биће
пре
да
је
прозебао
,
а
ја
сам
се
разгрејао
.
Није
научило
то
да
га
бије
киша
цео
дан
.
Дадоше
му
и
хлеба
и
огрнуше
га
и
дете
се
мало
раскрави
и
ослободи
те
проседи
позивац
узе
да
ми
говори
:
—
Што
су
те
,
бре
,
послали
овамо
на
кланицу
;
ниси
ти
за
тај
посао
.
Боље
да
си
ти
остао
код
куће
,
био
би
од
помоћи
мајци
и
кући
,
а
да
је
твој
отац
дошао
овамо
.
С
њим
знаш
и
подноси
нам
да
се
бијемо
,
а
што
с
тобом
?
Је
л
’
ти
жив
отац
?
—
Море
,
не
разуме
те
ништа
!
—
смеје
му
се
други
.
—
Разуме
,
што
да
не
разуме
.
Ако
и
не
зна
шта
му
кажем
он
види
да
ме
га
је
жао
.
—
Што
ја
да
га
жалим
,
кад
га
не
жали
његов
цар
?
—
Ех
,
што
!
Дете
је
,
није
криво
!
—
резонује
позивац
.
—
Бога
ми
,
велим
,
сутра
кад
почне
борба
и
да
их
не
убијамо
него
овако
,
да
их
заробимо
што
више
,
да
их
нахранимо
и
огрејемо
па
да
их
пустимо
.
—
Да
нам
је
каква
велика
рибарска
мрежа
па
да
их
ловимо
ко
рибице
!
—
додаје
други
.
—
Море
,
немојте
баш
тако
.
Нису
ту
само
деца
,
има
ту
и
људи
!
—
Има
,
ама
види
какви
су
.
Они
су
на
Церу
били
бољи
,
били
су
бар
војници
.
О
онима
на
Церу
и
друга
се
прича
причала
у
нашим
логорима
.
Казивало
се
,
како
су
Аустријанци
при
сусрету
са
Немцима
,
на
српској
граници
,
рекли
овима
:
„
Изволте
,
сад
је
на
вас
ред
!
“
Ето
,
такви
су
се
разговори
водили
тамо
на
фронту
,
тако
је
поуздање
владало
тамо
.
И
то
поуздање
отуда
,
поче
да
се
шири
полако
и
постепено
и
овамо
у
позадину
.
Нико
отуд
није
слао
поруке
,
ни
гласника
,
нико
није
писао
,
нико
није
јављао
што
,
па
се
ипак
то
поуздање
ширило
непознатим
путевима
и
допирало
до
нас
те
нас
поче
да
обузима
неки
нови
осећај
,
да
се
буди
у
нама
оно
што
је
претрнуло
и
почесмо
наново
да
верујемо
и
дишемо
пуним
дахом
,
који
смо
дотле
уздржавали
.
Као
после
грмљавине
,
која
је
претила
огњем
и
од
које
су
задрхтале
горе
и
планине
,
што
престрављени
дану
душом
кад
лине
киша
и
небо
се
умири
;
тако
смо
и
ми
сад
већ
пратили
крваве
борбе
са
неком
вером
,
осећајући
чак
и
извесну
нелагодност
што
смо
за
тренутак
оборили
главе
.
А
вести
,
које
су
стизале
са
бојишта
,
само
су
још
подржавале
то
поуздање
у
нама
.
У
сукобима
,
који
су
настали
на
нашим
обалама
,
Немци
су
,
незаштићени
више
својом
артиљеријом
,
која
је
остала
с
оне
стране
Дунава
,
а
изложени
нашим
бајонетима
,
скупо
и
крваво
плаћали
сваку
стопу
земље
и
,
да
није
било
злокобнога
првога
октобра
и
мучкога
ножа
у
слабину
,
ко
зна
не
би
ли
се
старозаветска
бајка
и
по
други
пут
поновила
на
српскоме
тлу
,
те
не
би
ли
Голијати
једном
увидели
да
је
жеља
за
слободом
малих
јача
од
насиља
великих
.
Поуздање
,
које
су
нам
вести
са
бојишта
потхрањивале
,
почело
је
бивати
тако
снажно
,
да
смо
чак
превиђали
или
бар
потцењивали
појаву
густих
облака
који
су
се
почели
збирати
на
истоку
наше
Отаџбине
.
Бугари
су
објавили
мобилизацију
и
нама
догађај
није
био
непознат
,
али
смо
прелазили
преко
њега
и
потискивали
смо
упорно
свако
песимистичко
тумачење
те
појаве
.
Они
међу
нама
,
који
су
имали
каквих
веза
са
страним
консулима
—
а
ови
су
често
одлазили
у
Ниш
ка
својим
посланицима
ради
обавештења
—
изгледа
да
су
били
још
мирнији
у
том
погледу
.
Сву
пажњу
обратили
смо
на
вести
са
бојишта
и
те
су
се
вести
просто
гутале
.
Те
вести
казивале
су
да
се
на
фронту
наши
јуначки
држе
,
да
немачки
прелаз
преко
Дунава
почиње
бивати
њихов
пораз
и
да
у
Нишу
са
поуздањем
гледају
у
ситуацију
или
бар
такво
поуздање
јавно
исказују
.
Новине
су
се
нестрпељиво
очекивале
и
грозничаво
грабиле
;
телефон
,
и
онај
у
команди
и
онај
у
начелству
и
онај
у
централи
,
допуњавали
су
оно
што
новине
нису
стигле
да
забележе
.
Свет
се
на
улицама
,
на
ћошковима
и
пред
дућанима
,
окупљао
око
оних
,
који
гласно
читају
крупним
и
масним
словима
штампане
телеграме
с
бојишта
а
у
кафанама
,
око
оних
,
који
су
телефоном
сазнавали
новије
вести
.
У
скопљанским
кафанама
код
„
Зрињскога
“
и
код
„
Слободе
“
образовали
су
се
читави
клубови
за
прибирање
и
саопштавање
вести
.
Столови
,
на
подне
и
с
вечери
препуни
и
сваки
нови
гост
који
наиђе
доноси
и
нову
вест
.
Тамо
код
„
Слободе
“
радозналци
се
јатомице
збирају
око
железничких
чиновника
.
Ови
доносе
вести
које
су
на
тастеру
чули
од
свога
нишкога
колеге
и
оне
које
путници
са
возова
проносе
дуж
пруге
.
Они
често
пута
сазнају
вести
пре
но
што
их
и
надлежне
власти
приме
.
Код
„
Зрињскога
“
свраћају
официри
из
команде
трупа
,
који
су
закопчани
и
мало
казују
или
хоће
да
потврде
или
демантују
већ
распростру
вест
;
долазе
војни
цензори
и
чиновници
из
телеграфске
централе
и
саопштавају
шта
је
тај
и
тај
телеграфиста
из
Ниша
,
јутрос
рано
при
предаји
дежурства
,
казао
тастером
поверљиво
своме
скопљанском
колеги
а
на
основи
депеша
које
је
ноћас
откуцао
;
долазе
најзад
и
сарадници-
„
Српскога
југа
“
,
и
казују
свој
разговор
који
су
још
малочас
„
пре
три
четврти
сата
“
водили
на
телефону
са
нишким
пресбиром
и
о
последњој
депеши
коју
је
мало
час
начелник
по
коњанику
послао
у
штампарију
,
те
ће
се
због
ње
и
излазак
листа
да
задржи
нешто
.
Сва
та
саопштења
новости
прате
граја
,
објашњења
,
доказивања
,
обавештења
.
Онај
тамо
допуњава
вести
неким
својим
приватним
сазнањима
,
овај
овамо
не
верује
док
не
види
„
црно
на
беломе
“
.
Оптимиста
се
одушевљава
,
песимиста
би
хтео
а
нема
храбрости
да
му
се
придружи
.
Одушевљени
наручује
пиво
„
за
све
“
;
хладни
и
размишљени
узео
мастиљаву
писаљку
,
умочио
је
у
пену
од
пива
и
црта
по
беломе
кафанскоме
чаршаву
положаје
,
што
кафеџија
попреко
гледа
али
гута
за
љубав
повољних
вести
које
су
и
њега
раздрагале
.
—
Макензен
нек
абдицира
на
своју
војничку
славу
!
—
узвикује
онај
што
је
наручио
пиво
„
за
све
“
.
—
Још
сад
смо
у
равници
—
објашњава
онај
што
немилостиво
шара
кафеџијин
чаршав
.
—
Недовољно
смо
заштићени
а
огроман
фронт
,
од
Вишеграда
до
Кладова
.
Ми
морамо
нешто
мало
одступити
да
би
се
дочепали
нових
,
виших
положаја
.
Заузећемо
фронт
од
прилике
овде
,
ево
овако
...
—
и
ту
говорник
повлачи
грдну
дебелу
мастиљаву
линију
,
која
се
разлива
по
чаршаву
и
добија
облик
плаве
маљаве
гусенице
.
—
То
је
врло
дугачак
фронт
!
—
примећује
кафеџија
,
одмеравајући
мрзовољно
дужину
мастиљаве
линије
која
ни
прањем
не
може
ишчезнути
.
—
Да
,
још
морамо
одступити
,
да
их
увучемо
што
дубље
у
планине
!
—
пристаје
онај
кафански
стратег
,
па
живо
додаје
:
—
И
,
онда
,
одлучна
би
битка
била
можда
овде
негде
,
у
долини
Мораве
.
—
Код
Багрдана
!
—
додаје
трећи
са
поуздањем
,
јер
тај
Багрдан
,
вероватно
из
школских
задатака
ђака
наше
Војне
Академије
,
прешао
је
некако
и
у
светину
и
држао
је
у
заблуди
неколико
генерација
,
све
до
овог
рата
,
да
је
он
поуздана
заштита
моравске
долине
и
целе
јужне
Србије
.
—
То
значи
Београд
опет
да
се
напусти
?
—
пита
песимиста
,
који
мало
учествује
у
разговору
,
јер
га
при
свакој
његовој
примедби
сви
жучно
нападају
.
—
Београд
?
—
збуни
се
цртач
гусеница
.
—
Не
мора
да
се
напусти
,
ја
мислим
не
мора
да
се
напусти
.
—
Па
не
можемо
,
држати
Београд
ако
ћемо
на
Багрдану
да
их
чекамо
!
—
додаје
суво
и
скоро
пакосно
песимиста
,
—
Па
најзад
и
да
се
напусти
!
Зашто
да
се
не
напусти
!
—
узвикује
охрабрен
одушевљени
стратег
.
Песимиста
прогунђа
нешто
кроз
зубе
а
одушевљени
узе
да
брани
своје
гледиште
.
—
Први
пут
кад
је
пао
,
верујте
заплакао
сам
и
сам
,
као
да
ми
је
неко
најрођенији
погинуо
.
Али
онда
је
било
друго
.
Видели
смо
колико
смо
погрешили
што
смо
га
и
толико
бранили
,
јер
нам
је
напуштање
његово
затим
донело
победу
.
—
Ипак
бих
ја
волео
...
—
покушава
да
каже
своје
мишљење
песимиста
али
га
одушевљени
одмах
преплавља
масом
речи
и
не
даје
му
да
изговори
реченицу
до
краја
.
—
Најзад
,
не
морамо
ни
напуштати
Београд
.
Можда
не
мора
ни
доћи
до
битке
на
Багрдану
,
можда
ћемо
их
раније
скрхати
.
Пре
смо
Београд
бранили
сами
,
бранили
су
га
жандарми
и
трећепозивци
,
није
ни
брањен
у
ствари
,
напуштен
је
по
наредби
,
евакуисан
је
.
Сад
је
сасвим
друго
;
на
Београду
су
енглески
и
француски
топови
а
по
Дунаву
и
Сави
плове
мине
које
су
посејали
руски
минери
.
Нек
изволе
сад
!
Ово
казивање
поче
допуњавати
једна
скорашња
добеглица
,
беогрђанин
,
и
разговор
се
најпре
задржа
на
питању
о
одбрани
Београда
,
затим
опет
сиђе
у
Мораву
и
закачи
се
и
по
други
пут
за
Багрдан
.
—
То
је
тврђава
,
природна
тврђава
!
—
довикује
један
обвезник
чиновничког
реда
који
је
радио
у
војној
станици
.
Одушевљени
таман
поново
умочи
писаљку
у
пену
од
пива
а
песимиста
,
без
икакве
везе
са
предметом
разговора
,
избаци
као
бомбу
:
—
А
Бугари
?
Доктор
,
који
није
био
песимист
али
се
није
олако
ни
одушевљавао
,
додаде
полугласно
,
више
себи
:
—
Да
,
и
њих
треба
узети
у
рачун
!
Одушевљени
плану
.
—
Ни
мало
,
ни
у
какав
рачун
!
—
Па
и
они
мобилишу
!
—-
додаде
доктор
мирно
.
—
За
свој
рачун
или
,
ако
хоћете
,
за
наш
рачун
,
за
рачун
савезника
!
—
Дај
Боже
!
—
окуражи
се
песимиста
осећајући
да
је
у
доктору
добио
потпору
.
—
Пре
свега
не
мобилишу
само
Бугари
већ
и
Грци
а
несумњиво
је
и
Румунија
на
опрези
и
тек
што
није
стигао
телеграм
да
и
она
мобилише
.
Ако
Бугарска
мобилише
против
нас
,
Грчка
је
уговорно
обавезна
да
нас
брани
а
тако
исто
и
Румунија
,
која
не
би
дозволила
поремећај
стања
на
Балкану
,
које
је
створио
Букурешки
уговор
.
Према
томе
,
ето
вам
ситуације
у
коју
би
запала
Бугарска
ако
би
нас
напала
.
Али
она
то
неће
!
Да
је
смела
,
не
би
она
пропустила
онако
згодну
прилику
прошле
године
,
када
су
Аустријанци
заузели
Западну
Србију
.
А
кад
је
ту
прилику
пропустила
па
тек
сад
мобилише
,
значи
да
не
мобилише
против
нас
.
То
је
јасно
као
дан
!
—
заврши
победоносно
одушевљени
.
И
сад
се
разви
жива
препирка
по
томе
питању
.
Упадоше
у
разговор
и
они
који
дотле
нису
уопште
учествовали
у
разговорима
;
узвикивали
су
и
они
који
су
до
сад
мирно
и
хладнокрвно
говорили
и
уопште
,
разговор
пређе
у
живу
и
нервозну
полемику
.
Један
је
наводио
неки
Радославовљев
говор
;
други
,
чланак
неког
француског
листа
,
трећи
је
на
полеђини
кутије
од
цигарета
исписивао
бројеве
балканских
војсака
;
четврти
је
цитирао
српско-грчки
уговор
;
пети
је
наводио
свој
разговор
са
руским
консулом
који
је
„
поуздано
знао
“
да
ће
Бугари
ударити
на
Турке
.
Сваки
нов
аргуменат
убачен
у
разговор
,
као
ново
дрво
бачено
у
ватру
,
разгоревао
је
пламен
и
разговор
се
све
више
развијао
,
све
више
пео
и
све
шири
број
учесника
обухватао
.
То
тако
за
једним
столом
а
за
другим
води
реч
један
господин
ретке
,
проседе
косе
,
светлих
и
округлих
очију
и
висока
сува
врата
,
уз
који
се
при
говору
јабучица
пење
и
слази
као
лоптица
од
живе
у
барометру
.
Чим
попне
гласом
и
лоптица
пожури
горе
под
вилицу
а
чим
спусти
и
лоптица
се
нагло
спушта
у
своје
лежиште
,
у
крагну
.
Он
је
избеглица
из
Београда
и
врло
често
одлази
некаквим
својим
послом
у
Ниш
,
те
се
отуд
увек
враћа
пун
комбинација
поцрпених
из
разговора
са
„
тим
и
тим
“
.
А
разуме
се
,
„
тај
и
тај
“
је
увек
важна
личност
или
бар
неко
који
је
могао
да
има
везе
са
важним
личностима
.
Он
зато
говори
само
у
крупним
потезима
и
само
о
крупним
стварима
.
—
Ово
је
читав
план
,
клопка
,
у
коју
су
упали
Немци
.
Наша
је
улога
да
њих
а
са
њима
и
Аустријанце
,
увучемо
што
дубље
у
земљу
а
једна
снажна
руска
офанзива
на
Карпатима
и
једновремена
талијанска
на
Изонцу
,
има
да
им
пресече
одступницу
или
бар
да
их
натера
на
једно
вратоломно
одступање
,
при
коме
ће
евакуисати
Срем
,
Банат
и
Бачку
.
Дотле
ће
се
и
Румунија
определити
и
,
са
нама
заједно
,
кренути
једним
широким
фронтом
на
север
и
ту
ће
се
,
у
маџарским
равницама
повести
највећа
и
најодлучнија
битка
овога
рата
,
битка
којој
ће
бити
задаћа
да
скрха
дефинитивно
Аустрију
и
тим
сломом
нагна
Немачку
на
тражење
мира
.
—
Ама
,
зашто
баш
нас
изабраше
да
код
нас
уђе
непријатељ
што
дубље
у
земљу
?
—
гунђа
песимиста
овога
стола
јер
,
по
правилу
у
оваквим
приликама
,
сваки
сто
има
свога
песимисту
.
—
Тако
!
Нас
,
него
кога
ће
?
—
одговори
набусито
господин
са
јабучицом
.
—
Ја
бих
волео
...
—
хоће
опет
нешто
да
примети
песимиста
,
један
господин
сув
као
босиљак
за
иконом
који
дугим
и
танким
прстом
скида
пену
с
пива
и
треска
је
о
земљу
као
берберин
сапуницу
.
—
Не
пита
се
ту
шта
ти
волеш
а
шта
ја
.
Наш
је
положај
такав
!
—
узвикује
узбуђено
проседи
господин
и
јабучица
му
се
пење
под
вилицу
.
—
Је
л
’
знаш
да
играш
шаха
?
—
Знам
!
—
одговара
песимиста
.
—
Е
,
видиш
,
на
ово
поље
мораш
повући
фигуру
па
да
направиш
мат
,
на
то
и
ни
на
које
друго
.
Е
,
сад
нека
дође
неко
па
нека
каже
:
„
Ама
ја
не
бих
волео
на
то
поље
!
“
Шта
ће
да
му
кажеш
ако
си
прави
шахиста
?
Рећи
ћеш
му
да
је
будала
,
је
ли
?
Не
зависи
то
,
брате
,
од
тога
шта
ти
волиш
,
него
с
овог
поља
може
да
се
направи
мат
,
па
то
ти
је
.
Разумеш
ли
сад
!
?
Суви
господин
смагну
својим
уским
раменима
па
се
замисли
и
тек
додаде
:
—
Па
добро
,
мат
са
те
стране
.
А
шта
ћемо
ако
Бугари
...
Није
ни
дорекао
а
у
проседог
се
господина
јабучица
нагло
попе
под
вилице
и
он
чисто
суну
на
човека
уских
рамена
.
—
Где
сте
ви
то
читали
,
ко
вам
је
то
казао
?
—
Па
мобилишу
.
—
Нека
мобилишу
,
па
шта
?
—
Кажем
само
...
—
Кажете
,
да
,
ал
’
не
треба
тако
ништа
на
памет
говорити
.
Ништа
,
разумете
ли
?
—
окрете
проседи
господин
на
„
ви
“
,
као
што
то
обично
бива
у
полемици
кад
пређе
у
љутњу
.
Песимиста
не
одговори
ништа
.
—
Најзад
,
добро
—
настави
ватрено
проседи
—
допуштам
нека
и
Бугари
ударе
на
нас
,
што
апсолутно
неће
бити
;
али
,
за
вашу
љубав
,
ето
допуштам
.
Па
шта
онда
?
—
Па
не
би
било
згодио
!
—
гунђа
песимиста
.
—
Говорите
на
памет
јер
не
знате
—
и
он
се
уздржа
—
Ето
,
натераћете
ме
још
да
вам
кажем
ствари
које
се
не
казују
,
које
су
поверљиве
.
—
Ако
су
поверљиве
не
морате
ми
их
казати
.
—
Не
морам
!
Знам
ја
да
не
морам
,
ал
ето
изазивате
човека
.
Најзад
,
ви
то
нећете
ваљда
разгласити
?
—
Боже
сачувај
!
—
Дакле
упамтите
,
ово
што
вам
кажем
ствар
је
потпуно
поверљива
.
Савезничка
је
војска
на
путу
за
Балкан
,
ако
већ
није
...
—
За
Балкан
?
!
—
Да
,
господине
мој
!
—
исправи
се
победоносно
проседи
и
пргави
господин
.
—
А
зашто
?
—
пита
песимиста
искрено
изненађен
овом
новошћу
.
—
Да
нам
са
придружи
при
савезничкој
офанзиви
на
северу
.
И
самоме
песимисти
се
озари
лице
на
глас
о
доласку
савезничке
војске
а
проседоме
,
који
га
је
победоносно
гледао
,
умиреноме
утиском
који
је
та
његова
изјава
учинила
,
барометарска
се
лоптица
спусти
дубоко
у
своје
лежиште
.
После
дугога
ћутања
и
уживања
у
утиску
који
је
произвео
,
проседи
господин
пркосно
узвикну
:
—
Но
,
шта
велите
сад
о
вашим
Бугарима
?
Човек
уских
рамена
не
одговори
ништа
.
—
Изволте
,
изволте
правити
сад
комбинације
,
ако
можете
!
Такви
су
се
од
прилике
разговорили
водили
у
кафанама
тих
дана
,
а
тако
исто
и
у
кафаницама
,
где
се
збирају
они
што
не
читају
новине
али
су
чули
по
где
што
од
овог
и
од
оног
.
Ту
се
говори
о
томе
шта
је
казао
„
наредник
из
дивизије
“
и
„
жандар
из
начелства
“
и
обележавају
се
ствари
крупним
потезима
и
са
мало
речи
.
—
Хоће
Макензен
да
потражи
онај
царски
орден
што
га
је
Поћорек
изгубио
у
Ваљеву
!
—
Чекај
само
док
и
Влауца
удари
у
дахире
да
видиш
како
ће
да
игра
швапски
медвед
!
—
Баћушка
ће
њему
с
леђа
,
море
,
па
ће
да
рипа
у
Дунав
к’о
жаба
!
Како
у
кафанама
и
кафаницама
,
тако
и
на
улици
.
На
простору
где
се
камени
мост
укопао
у
десну
обалу
Вардара
,
срели
се
чиновници
који
су
изашли
из
канцеларија
са
онима
,
који
се
пуни
пунцати
новости
враћају
из
кафана
и
ту
се
образују
гомилице
у
којима
увек
по
један
говори
а
сви
остали
слушају
.
Тако
исто
и
доле
,
код
дивизије
,
где
избија
гвоздени
мост
,
тако
и
горе
,
код
општине
.
С
леве
стране
каменога
моста
,
горе
у
чаршији
,
по
оној
туђарској
традицији
из
доба
ћепенака
,
збирају
се
комшије
у
тога
и
тога
.
Прво
распитују
о
курсу
наполеона
навикнути
да
по
томе
курсу
оцењују
и
ситуацију
а
затим
слушају
новости
са
фронта
,
допуњујући
их
гласовима
које
је
ко
од
њих
побрао
у
некој
канцеларији
где
је
послом
био
или
од
некога
чиновника
који
се
у
дућан
увратио
.
У
кафаници
одмах
под
мостом
,
у
дну
чаршије
,
где
се
редовно
збира
грчка
колонијица
скопљанска
,
читају
се
новине
које
су
стигле
из
Солуна
и
одушевљено
се
говори
о
грчкој
мобилизацији
и
тумачи
се
позив
грчким
поданицима
,
који
је
овдашњи
грчки
консул
објавио
.
И
ма
да
се
свет
тако
са
свих
страна
и
из
свих
могућих
извора
обавештава
и
сазнаје
новости
,
ипак
жеђ
за
вестима
све
више
расте
.
Свакоме
који
је
сазнао
што
,
мало
је
то
и
увек
верује
да
постоји
још
што
,
што
он
није
сазнао
.
Оне
,
за
које
се
мислило
да
су
обавештенији
,
јер
имају
везе
или
начина
да
што
више
сазнаду
,
пресретају
,
задржавају
и
опкољавају
гомилице
и
цеде
их
питањима
док
им
све
не
кажу
.
А
људи
се
на
пролазу
већ
и
здраве
речима
:
„
Има
ли
што
?
“
Сваки
извор
вести
има
и
свој
сат
,
своје
време
и
према
томе
времену
и
месту
где
је
извор
,
крећу
се
и
окупљају
гомиле
.
Ујутру
,
између
8
и
9
часова
,
на
јутреној
кафи
,
коју
ће
телеграфиста
који
је
дежурао
ноћас
,
увратити
да
пије
,
чуће
се
вести
што
их
је
он
сазнао
ноћас
на
дежурању
,
било
из
депеша
које
су
дошле
или
прошле
кроз
станицу
,
било
из
свог
тастерског
разговора
са
нишким
колегом
.
И
ту
,
где
знају
радозналци
да
тај
телеграфиста
пије
јутарњу
кафу
,
окупиће
се
измађ
8
и
9
часова
.
Измеђ
9
и
10
часова
разговараће
начелник
са
Нишом
на
телефону
и
ви
лепо
видите
како
у
то
доба
гомила
тегли
ка
начелству
,
очекујући
ко
ће
отуд
изаћи
.
Око
11
часова
излази
лист
„
Српски
Југ
“
и
онда
се
он
граби
и
чита
од
врха
до
дна
.
Око
12
на
подне
,
пошто
је
дотле
прошао
и
нишки
воз
,
скупљају
се
људи
у
кафане
да
преруче
што
су
чули
,
да
допуне
оним
што
нису
они
чули
и
да
прокоментаришу
поједине
вести
.
Тако
побране
са
разних
извора
,
сређене
,
допуњене
и
прокоментарисане
вести
,
расипају
се
затим
по
кућама
,
одакле
их
жене
односе
у
комшилук
;
одатле
се
преносе
у
чаршију
,
где
се
брзо
и
хитро
разносе
од
ћепенка
до
ћепенка
.
Али
како
који
дан
ближе
крају
септембра
,
поче
се
ипак
вестима
из
Бугарске
поклањати
све
већа
пажња
,
једнака
готово
као
и
вестима
са
бојишта
.
Све
оно
што
би
новине
казале
или
што
би
се
и
иначе
чуло
,
не
би
ником
било
довољно
нити
би
га
могло
потпуно
умирити
,
јер
према
покрету
бугарских
трупа
ка
нашој
граници
,
било
је
све
јасније
да
се
та
моблизација
нас
тиче
.
Од
како
је
ту
сумњу
и
Ниш
званично
нагласио
,
двојином
је
порасла
жеђ
за
новостима
и
крај
свих
досадањих
извора
,
свет
је
почео
гомилама
да
сачекава
нишки
воз
са
којега
су
путници
доносили
многе
вести
.
На
свакоме
готово
том
возу
био
је
међу
путницима
по
који
необичнији
,
обавештенији
,
који
је
умео
казивати
и
оно
што
новине
не
кажу
,
и
око
њега
би
се
обично
окупљале
те
гомилице
.
Тако
је
данас
на
возу
један
београђанин
,
који
бега
из
престонице
и
иде
право
за
Солун
не
задржавајући
се
нигде
,
донео
пуно
вести
из
Београда
.
Он
је
кренуо
23
.
у
ноћи
.
То
је
она
страшна
ноћ
која
је
решила
судбину
Београда
.
Он
је
причао
језовите
ствари
о
бомбардовању
које
је
,
тога
дана
,
трајало
од
подне
па
све
до
осам
часова
увече
а
затим
је
прекинуто
или
бар
била
је
јача
пауза
,
за
време
које
се
он
склонио
из
Београда
.
Да
ли
је
те
ноћи
или
сутра
дан
настављена
борба
,
он
није
знао
рећи
.
Ма
да
је
то
бомбардовање
,
које
је
он
преживео
,
учинило
тежак
утисак
и
унело
панику
у
грађанство
престонице
,
он
је
ипак
кренуо
из
Београда
са
уверењем
да
непријатељ
неће
успети
да
пређе
.
Тврдио
је
да
су
положаји
наши
на
Бановом
Брду
и
Новом
Гробљу
тако
јаки
и
тако
одбрамбено
добри
,
да
ће
моћи
спречити
сваки
прелазак
.
Једино
је
жалио
што
ће
Београд
ужасно
страдати
,
ако
се
бомбардовање
настави
у
овакој
мери
.
Кад
је
он
кренуо
с
вечери
,
већ
је
догледао
на
Дорћолу
пламен
и
дим
од
запаљених
кућа
.
У
Ниш
није
ни
слазио
али
се
врло
дуго
бавио
на
станици
и
ту
је
чуо
да
мобилишу
и
Грчка
и
Румунија
,
што
има
да
буде
одговор
на
бугарску
мобилизацију
.
На
нишкој
станици
чуо
је
и
потврду
вести
да
се
савезници
већ
искрцавају
у
Солуну
.
То
искрцавање
савезника
на
југу
било
је
утеха
на
другоме
тасу
теразија
којима
је
на
првоме
била
брига
са
прибирања
бугарских
трупа
на
истоку
.
С
тога
смо
се
од
сад
подједнако
интересовали
и
оним
што
се
дешава
у
Солуну
,
па
почесмо
поред
нишкога
,
дочекивати
и
солунске
возове
.
И
путници
са
ових
,
потврдили
су
нам
да
се
савезници
одиста
искрцавају
.
—
Ама
јесте
ли
ви
то
својим
очима
видели
?
—
пита
једнога
путника
онај
песимиста
уских
рамена
.
—
Видо
,
разуме
се
!
У
среду
23
.
овог
месеца
,
био
сам
баш
на
кеју
,
кад
уједанпут
залупаше
добоши
и
засвираше
трубе
.
Светина
очас
испуни
тротоаре
и
закрчи
улице
.
Отуда
је
марширао
један
зуавски
пук
,
прође
кроз
варош
крај
нас
и
оде
на
Зејтинлик
.
Кажу
,
ови
су
дошли
са
Дарданела
а
сад
се
чекају
пукови
који
иду
право
из
Француске
.
Овако
одлучна
потврда
вести
ободри
нас
и
онај
тас
на
теразијама
на
коме
је
утеха
,
претеже
.
—
Доста
је
Румунија
само
да
понови
свој
марш
из
1913
године
на
Софију
!
—
већ
понова
оживљују
у
кафани
објашњења
,
која
су
била
последњи
дан
два
као
мало
уступила
места
бризи
.
—
И
Грчка
сад
представља
добру
снагу
.
Она
,
са
новим
областима
,
може
да
избаци
на
границу
најмање
350
.
000
војника
!
—
То
би
значило
да
би
Бугарска
морала
на
три
фронта
да
се
бије
.
Па
то
је
већ
имала
једанпут
и
то
је
одвело
у
Букурешт
.
—
Ал
’
не
заборавите
да
ми
овом
приликом
не
можемо
дати
онај
отпор
који
смо
дали
на
Брегалници
!
—
додаје
опет
песимиста
.
—
Зашто
да
не
?
Ми
сад
имамо
пет
дивизија
више
но
што
смо
их
имали
тринаесте
а
и
Грци
,
могу
сад
да
приме
веће
снаге
на
себе
,
но
онда
,
удвостручили
су
војску
!
—
И
још
нешто
!
Не
заборавите
да
ће
Бугари
сад
имати
четири
фронта
а
не
три
као
пре
.
—
Како
четири
?
—
Па
зар
неће
Руси
,
у
случају
да
нас
Бугари
нападну
,
искрцати
за
двадесет
и
четири
сата
војску
на
Варни
и
Бургасу
?
—
И
пет
,
и
пет
фронтова
,
господо
;
јер
