ћеЕнглези
тако
исто
искрцати
на
Дедеагачу
.
Имају
већ
на
Дарданелским
бродовима
сувоземну
војску
а
ни
Египат
није
далеко
.
Промислиће
се
,
добро
ће
се
промислити
Бугари
.
Сутра
дан
је
прошао
возом
много
значајнији
путник
.
Био
је
то
млади
дипломата
из
Министарства
Спољних
Послова
,
који
је
,
увијен
у
бунду
,
и
ако
то
температура
није
захтевала
,
увлачио
главу
у
ужасно
високу
крагну
и
смешкао
се
само
толико
,
колико
је
било
довољно
да
му
се
виде
два
златна
зуба
.
И
ако
чиновник
административног
одељења
и
ако
је
кренуо
у
Солун
вероватно
да
се
раније
нађе
ван
граница
отаџбине
,
над
којом
су
се
завитлали
тешки
облаци
,
ипак
је
он
,
испрекиданим
реченицама
,
недовршеним
одговорима
,
имитујући
у
колико
је
то
могуће
Пашића
,
покушавао
своме
путу
у
Солун
да
да
чар
тајанствености
.
Он
је
забринуто
и
одмереним
корацима
шетао
испред
вагона
,
изазивајући
утисак
човека
који
је
тек
дигао
главу
са
високих
дипломатских
послова
и
брига
.
Али
,
он
је
долазио
с
места
,
с
извора
,
где
је
могао
ма
и
у
ходнику
,
ако
не
у
канцеларији
,
чути
штогод
више
но
што
ми
знамо
и
то
му
је
обезбедило
наше
поверење
.
—
Што
се
Бугара
тиче
...
да
...
може
се
рећи
...
управо
да
,
они
мобилишу
.
То
за
сад
—
према
извесним
сазнањима
—
још
не
значи
рат
!
—
рећи
ће
дипломата
из
административног
одељења
упитан
о
бугарској
мобилизацији
,
шетајући
одмереним
кораком
по
станичном
перону
и
праћен
гомилицом
жедних
обавештења
са
извора
.
—
Да
,
али
они
мобилишу
према
нама
,
према
нашој
граници
?
—
То
је
истина
...
у
осталом
,
да
...
сам
факт
се
не
може
спорити
,
само
—
мобилизација
не
значи
увек
и
рат
.
Бугари
имају
извесне
претенсије
...
и
упорно
их
постављају
као
услов
за
своју
неутралност
и
ово
је
,
како
да
се
изразим
,
ultima
ratio
њихових
претенсија
или
,
што
би
рекли
французи
argument
armée
.
Другим
речима
,
једна
политичка
мобилизација
.
—
Да
,
тако
нешто
...
маневар
који
треба
да
подвуче
бугарске
захтеве
и
...
управо
,
да
увери
савезнике
у
оправданост
тих
захтева
...
да
,
тако
нешто
...
—
А
ако
им
се
не
испуне
захтеви
?
—
Измеђ
одбијања
захтева
и
рата
има
још
нечега
...
Да
,
пре
оружја
дипломатија
још
има
реч
.
Савезничке
дипломате
из
Софије
уверавају
да
Бугарска
апсолутно
не
мисли
напасти
Србију
.
У
осталом
Кнез
Трубецкој
у
Нишу
,
па
и
сам
Сер
Чарлс
Де
Грас
и
Господин
Боп
—
и
млади
дипломата
изређа
још
неколико
нишких
дипломатских
имена
,
уверен
да
то
даје
нарочиту
драж
његовим
речима
—
имају
не
само
уверења
,
него
и
доказе
о
доброј
намери
Бугарске
.
—
Ал
’
ако
се
дипломатија
превари
?
—Додаје
онај
кафански
песимиста
који
ни
овде
,
на
станичном
перону
,
не
може
да
се
уздржи
а
да
не
умали
један
леп
утисак
једне
тако
чисто
дипломатске
изјаве
.
Усне
младога
дипломате
тихо
заиграше
и
на
њима
се
изваја
благ
осмех
сажаљења
према
једном
обичном
паланачком
типу
уских
рамена
,
који
је
покушао
да
посумња
у
снагу
дипломатије
.
—
Један
израђен
дипломата
као
што
је
Кнез
Трубецкој
—
узе
он
тоном
учитеља
који
хоће
ауторитативном
благошћу
да
покара
непажљивог
ученика
—
може
се
преварити
у
каквој
политичкој
прогнози
...
да
,
то
би
се
могло
допустити
,
али
,
не
може
се
преварити
у
фактима
која
познаје
.
У
осталом
,
ни
савезници
неће
изостати
у
извршењу
једне
контра-демонстрације
,
која
има
да
одговори
бугарској
демонстрацији
.
За
дан
или
два
стиже
у
Ниш
савезничка
војска
из
Солуна
...
—У
Ниш
?
—
гракнусмо
сви
.
—
Да
—
учини
дипломата
из
административног
одељења
,
осећајући
сву
величину
утиска
који
је
учинило
његово
саопштење
—
Да
!
Господин
Боп
је
у
том
погледу
учинио
већ
званично
саопштење
Влади
.
3а
сад
долази
један
линијски
француски
пук
а
затим
ће
остали
енглеско-француски
пукови
...
Пук
ће
бити
упућен
на
источну
границу
,
што
има
да
значи
да
би
Бугари
,
прелазећи
границу
,
срели
не
само
Србију
већ
и
њене
савезнике
.
—
Ама
савезници
долазе
?
—
прекину
га
песимиста
и
сад
први
пут
и
његове
очи
добише
сјај
који
даје
човеку
вера
и
поуздање
.
Још
није
воз
ни
кренуо
са
станице
а
већ
се
кроз
варош
просула
,
као
освежавајућа
дажда
после
запаре
,
вест
да
савезници
стижу
у
Србију
.
Она
је
најпре
обухватила
прву
,
непосредну
околину
станице
,
па
је
после
као
поплава
,
као
пожар
,
нагло
хватала
и
распростирала
се
све
даље
,
до
најудаљенијих
уџерица
на
крају
вароши
.
О
томе
се
најпре
шаптало
и
дошаптавало
,
затим
се
гласно
говорило
и
најзад
се
клицало
и
узвикивало
.
У
људи
је
настало
неко
расположење
да
се
грле
,
да
стискају
један
другом
руку
,
да
се
ведра
чела
и
уздигнуте
главе
здраве
.
—
Савезници
долазе
!
—
Долазе
војници
с
Марне
!
—
Знате
ли
шта
значи
то
?
Значи
да
нам
је
Европа
најзад
поверовала
и
да
нам
је
одиста
прави
савезник
!
—
Само
кад
би
их
стигло
доста
,
онако
мало
озбиљнији
број
!
—
Не
,
не
,
довољан
је
и
један
батаљон
.
Један
батаљон
Француза
и
један
Енглеза
.
—
Шта
би
нам
то
помогло
?
—
Много
,
много
би
помогло
!
—
Помогло
би
њима
,
да
им
умири
савезничку
савест
,
али
нама
...
—
Доста
је
кад
вам
кажем
један
батаљон
!
—
тврди
одлучно
онај
одушевљени
са
кафанскога
стола
,
који
ће
извесно
и
данас
наручити
пиво
„
за
све
“
.
—
Нека
бугарска
пушка
на
нашем
фронту
убије
једног
Француза
и
једнога
Енглеза
,
па
то
је
доста
.
У
Европи
не
придају
никакву
цену
балканскоме
месу
.
Можемо
ми
гинути
овде
колико
хоћемо
,
њих
ће
то
тешко
ганути
а
како
су
кратковиди
могли
би
и
онда
чак
,
кад
Бугарска
огласи
рат
нама
,
да
сачувају
један
део
оправдања
за
њен
поступак
.
Нека
га
огласи
дакле
и
њима
,
ал
не
теоријски
,
него
нека
пуца
у
њих
.
Видећете
како
ће
тада
променити
мишљење
.
Ето
та
нам
помоћ
од
Европе
треба
!
Поједини
,
којима
није
било
довољно
само
толико
вести
,
колико
се
са
нишкога
воза
просуло
у
чаршију
,
одјурили
су
у
начелство
да
чују
потврђује
ли
и
допуњава
ли
те
вести
и
начелников
телефон
.
И
тај
телефон
је
потврђивао
,
да
је
Влада
одиста
добила
саопштење
францускога
посланика
,
по
коме
француске
трупе
већ
сутра
пролазе
кроз
Скопље
.
И
друге
смо
детаље
сазнали
кроз
начелников
телефон
:
сазнали
смо
да
трупама
које
долазе
у
Србију
командује
ђенерал
Бају
,
да
ће
француска
база
бити
у
Скопљу
а
да
ће
трупе
ићи
право
у
Ниш
,
како
би
биле
на
домаку
свима
фронтовима
.
Отуд
се
још
јављало
:
да
се
Ниш
кити
српским
и
савезничким
заставама
,
да
се
спрема
свечан
дочек
и
да
је
неописано
расположење
у
Нишу
.
Мало
доцније
и
телефониста
са
централе
јави
да
је
разговарао
са
својим
лесковачким
колегом
и
овај
му
на
апарату
реко
да
је
у
Лесковцу
такође
велико
узбуђење
,
да
се
чине
силне
припреме
,
станица
се
кити
и
спрема
се
част
и
напојница
храбрим
савезницима
.
Заклаће
се
,
вели
,
во
и
изнети
вино
бурадима
,
купују
се
разнобојна
платна
те
шију
савезничке
заставе
,
школска
деца
журно
уче
Марсељезу
да
је
отпевају
на
станици
а
девојке
збирају
цвеће
да
оките
у
борбама
већ
прослављене
француске
ратнике
.
И
као
да
си
чаробним
штапићем
пробудио
читав
један
бригом
успавани
град
,
оживе
све
и
појави
се
на
улици
озарена
лица
,
као
оно
новембарских
дана
прошле
године
,
када
је
прва
реченица
телеграма
,
који
је
стигао
са
бојишта
,
гласила
:
„
Аустријанци
у
паници
и
нереду
одступају
“
.
Гомилице
на
сваких
педесет
метара
и
пред
сваким
дућанским
вратима
,
кафане
пуне
људи
и
дима
и
само
чујеш
жагор
и
зузук
као
оно
из
кутије
коју
деца
напуне
похватаним
мувама
.
Из
дима
видиш
само
како
се
узноси
у
песницу
стегнута
рука
,
чији
притежалац
извесно
доказује
тежину
бугарскога
положаја
;
или
чујеш
лупање
у
сто
,
вероватно
онога
што
поручује
„
за
све
“
.
Ни
за
једним
столом
нема
више
ни
једнога
песимисте
,
нико
више
не
врти
брижно
главом
,
нико
ни
у
шта
не
сумња
.
Из
општега
жагора
,
чују
се
само
испрекидане
реченице
или
по
где
која
реч
,
или
узвик
или
куцање
пивских
чаша
.
—
Па
добро
!
—
надвикује
остале
глас
одушевљенога
—
Зар
ми
нећемо
учинити
ништа
за
дочек
савезника
?
—
Па
општина
спрема
ваљда
нешто
.
—
Не
верујем
,
јер
воз
ће
овуда
проћи
ноћу
и
неће
се
задржавати
.
—
Све
једно
,
нека
је
и
ноћу
,
нека
је
и
у
саму
зору
,
морамо
их
поздравити
.
Морамо
то
!
И
одмах
се
донесе
одлука
да
се
станица
искити
савезничким
заставама
.
На
станици
је
скопској
један
гвоздени
мост
,
који
премошћује
колосеке
,
те
чини
сам
собом
тријумфалну
капију
кроз
коју
ће
воз
проћи
.
Тај
мост
и
стубови
који
га
носе
,
окитиће
се
зеленилом
а
горе
по
наслону
моста
,
разапеће
се
бело
платно
по
коме
ће
се
великим
црвеним
словима
исписати
речи
добродошлице
.
Ваља
све
те
предлоге
изнети
председнику
општине
и
он
ће
их
примити
и
остварити
.
Није
се
имало
кад
одлагати
,
морало
се
хитно
спремати
.
Већ
по
подне
отишли
су
општински
стражари
у
планину
по
зимзелено
грање
а
позоришни
сликар
разапео
је
на
патос
бело
платно
и
отпочео
по
њему
црвеним
,
крупним
словима
,
да
исписује
поздравни
усклик
савезницима
.
ИИ
Vives
les
Al
...
!
Дарданелска
експедиција
,
при
којој
су
се
енглеске
лађе
ломиле
о
утврђења
која
су
сами
Енглези
подизали
,
а
републиканска
се
француска
војска
крваво
тукла
за
победу
рускога
империјализма
,
остаће
увек
један
тежак
историјски
прекор
неувиђавности
споразумних
сила
,
од
којега
је
Лорд
Киченер
свој
део
одговорности
избегао
једном
војничком
смрћу
.
Када
се
буде
неуспех
ове
експедиције
крунисао
губитком
целога
Балкана
,
који
је
могао
корисно
послужити
општем
ослободилачком
циљу
,
да
би
се
добио
Цариград
,
који
би
имао
користити
једном
посебном
,
освајачком
циљу
,
споразумне
ће
силе
,
поред
многих
и
ранијих
и
доцнијих
,
стећи
још
једну
поуку
из
овога
великога
и
крвавога
рата
,
а
та
је
:
да
је
само
Виљем
пруски
знао
поуздано
којим
се
путем
иде
у
Цариград
.
Док
је
Европа
са
напрегнутим
интересовањем
пратила
ток
дарданелске
експедиције
,
дотле
су
вести
са
тога
бојишта
држале
Балкан
у
грозничавој
узбуђености
.
У
успеху
дарданелске
експедиције
Турци
су
видели
крај
свога
господарства
у
Европи
;
Грци
,
пораз
својих
историјских
снова
о
обнови
Византије
;
Бугари
,
слом
својих
амбиција
о
хегемонији
на
Балкану
а
Срби
,
једини
излаз
из
тешкога
положаја
у
коме
су
се
нашли
последњих
септембарских
дана
.
Међу
тим
,
баш
тих
дана
вести
са
Дарданела
биле
су
све
блеђе
и
блеђе
док
нису
сасвим
усануле
.
Прва
вест
о
дарданелској
војсци
,
после
неколико
дана
мучнога
ћутања
,
била
је
:
да
се
један
зуавски
пук
,
у
повратку
са
Дарданела
,
искрцао
у
Солуну
.
—
Да
се
први
француски
пук
који
је
пошао
на
Дарданеле
искрцао
у
Солуну
,
цела
би
ствар
данас
друкчије
изгледала
!
—
узвикнуо
је
,
на
глас
о
томе
,
један
наш
виши
официр
,
огорчени
противник
дарданелске
експедиције
,
који
је
увек
,
кадгод
се
расправљало
о
томе
,
упорно
тврдио
да
се
Цариград
заузима
само
са
сува
,
као
што
су
то
сви
досадањи
завојевачи
његови
,
почев
од
крсташа
па
до
Турака
,
чинили
.
Човек
,
заузет
бригом
о
сопственој
опасности
,
нема
моћи
да
види
један
шири
интерес
који
је
ван
његове
урођене
себичности
.
Ни
ми
нисмо
трагично
схватили
неуспех
дарданелске
експедиције
,
јер
нам
је
он
довео
један
зуавски
пук
на
фронт
а
вероватно
за
њим
довешће
нам
и
остале
.
Наше
је
расположење
имало
тога
момента
карактер
злурадога
задовољства
,
од
прилике
онаквога
какво
се
јавља
код
трговца
кад
његов
сусед
и
конкурент
банкротира
.
Али
,
док
је
воз
који
је
јуче
отишао
у
Солун
,
носећи
собом
онога
дипломату
административног
оделења
,
донео
нам
пријатне
вести
о
искрцавању
савезника
,
који
ће
доћи
на
наш
фронт
,
дотле
је
воз
који
је
истога
дана
стигао
из
Солуна
и
укрстио
се
са
овим
у
Струмици
,
донео
нам
непријатну
вест
,
да
је
грчки
Краљ
Константин
отерао
са
власти
Венизелоса
и
састав
кабинета
поверио
једноме
прононсираноме
германофилу
.
Та
вест
на
мах
унесе
пометњу
у
наше
расположење
.
Скопљански
Грци
,
који
су
од
15
.
септембра
,
када
је
објављена
грчка
мобилизација
као
одговор
на
бугарску
,
ишли
чаршијом
уздигнуте
главе
,
оборише
на
мах
погледе
и
почеше
нас
избегавати
предосећајући
срамни
значај
ове
промене
.
Ми
нисмо
још
ни
стигли
да
се
запитамо
:
шта
има
та
промена
да
значи
,
а
почеше
нас
са
разних
страна
претрпавати
коментари
,
званични
и
незванични
,
новинарски
и
усмени
,
разнолики
и
противуречни
али
који
су
нам
,
на
крају
крајева
,
ипак
предочили
горку
истину
—
да
смо
издани
.
За
пола
месеца
Септембра
одиграли
су
се
на
Балкану
догађаји
који
представљају
историју
од
неколико
томова
.
Чим
је
очигледан
био
неуспех
дарданелске
експедиције
,
Бугарска
је
осетила
да
су
јој
слободна
леђа
и
одлучила
се
да
изађе
из
резерве
,
разуме
се
,
користећи
се
кратковидношћу
дипломатије
споразумних
сила
не
ипак
,
све
до
последњега
часа
,
отворено
.
Она
10
.
Септембра
објављује
мобилизацију
и
објашњава
дипломатији
тај
чин
извесним
захтевима
које
поставља
као
цену
за
своју
неутралност
.
Кад
Споразум
на
рачун
Србије
,
пристаје
на
ту
цену
,
Бугарска
упућује
мобилисану
војску
на
српску
границу
а
уверава
споразумну
дипломатију
да
јој
је
намера
ударити
на
Турску
.
Као
одговор
на
овај
бугарски
акт
,
Грчка
,
држећи
се
савезнога
уговора
са
Србијом
,
оглашава
и
сама
15
.
септембра
мобилизацију
.
Краљ
Константин
притворно
потписује
тај
декрет
,
уверен
да
ће
,
имајући
војску
у
рукама
,
моћи
лакше
да
натури
грчкоме
народу
политику
која
му
се
наређује
из
Берлина
али
га
Венизелос
претиче
дозволом
да
се
у
Солун
искрцају
савезничке
трупе
.
Како
би
тај
корак
Венизелосов
могао
одговарати
грчким
али
не
и
пруским
интересима
,
Константин
—
који
ће
мало
доцније
улогу
немачкога
агента
заменити
још
одвратнијом
улогом
шпијуна
и
издајника
своје
земље
—
приступа
државном
удару
,
одстрањујући
Венизелоса
са
власти
и
растурајући
парламенат
.
По
рецепту
,
који
је
добио
из
Берлина
,
о
значају
међународних
уговора
,
он
српско-грчки
уговор
о
савезу
оглашава
за
неважећи
и
,
како
се
у
томе
тумачењу
размимоилази
са
својим
премијером
,
он
овога
отпушта
.
Тиме
је
на
Балкану
,
на
један
мах
,
створена
нова
и
очајна
ситуација
.
Та
је
ситуација
последњих
септембарских
дана
овако
изгледала
:
На
Дарданелима
пропала
савезничка
акција
;
на
Сави
и
Дунаву
нагомилана
немачка
и
аустроугарска
војска
,
спремна
да
изврши
напад
на
Србију
;
Бугарска
мобилисане
своје
пукове
шаље
на
српску
границу
;
споразумне
силе
шаљу
војску
у
Солун
да
помогну
Србији
;
Константин
грчки
издаје
Србију
и
на
један
мах
се
иза
леђа
споразумне
војске
,
која
треба
да
крене
у
Србију
,
налази
место
савезничке
грчке
,
једна
војска
којој
је
врховни
командант
крунисани
пруски
агенат
.
—
Ми
смо
у
клопци
!
—
узвикнуо
је
очајно
виши
официр
коме
сам
често
,
у
оваквим
приликама
,
одлазио
да
чујем
мишљење
једнога
спремнога
и
разборитога
војничкога
старешине
.
Када
смо
такве
разговоре
водили
,
увек
смо
се
издвајали
и
избегавали
жива
места
,
где
човек
ових
дана
не
може
проговорити
а
да
му
се
не
придружи
читава
гомила
радозналих
пролазника
,
која
мисли
да
један
виши
официр
и
један
уредник
новина
,
морају
један
другоме
просипати
читаве
товаре
новости
.
Пошли
би
оном
алејом
која
десном
обалом
Вардара
води
ван
вароши
,
тамо
где
је
велика
болница
и
подофицирска
школа
.
Ту
је
тихо
,
ту
нас
не
би
нико
узнемиравао
.
Минуо
би
крај
нас
какав
прљави
скопљански
пајтон
,
носећи
по
ког
официра
који
код
куће
болује
а
иде
у
болницу
на
превијање
,
или
кога
лекара
који
жури
на
дужност
,
или
можда
какву
госпођу
којој
је
данас
ред
дежурства
у
болници
.
Протутњио
би
по
кој
аутомобил
и
једва
по
који
пешак
,
али
у
главном
,
на
тој
алеји
је
било
тихо
и
могли
смо
,
сем
обичних
поздрава
ових
пролазника
,
неузнемирено
разговарати
о
великим
и
заједничким
бригама
.
Јесен
оголела
дрва
и
сасула
модро
лишће
у
јарак
крај
друма
,
кише
умесиле
у
тесто
дебели
слој
прашине
,
која
обично
покрива
тле
овога
друма
,
а
сасушена
трава
покошених
ливада
прострла
се
лево
и
десно
,
као
огромни
,
прљави
,
жути
ћилимови
.
Још
само
китњасти
ред
високих
јабланова
,
који
недалеко
од
пута
первазе
варошки
јаз
,
што
својим
тамним
зеленилом
освежавају
нешто
мало
мртву
јесен
.
—
Ми
смо
у
клопци
!
—
узвикнуо
је
потпуковник
,
пошто
сам
му
изложио
све
догађаје
који
су
се
одиграли
за
неколико
дана
на
Балкану
.
—
То
значи
,
ви
не
сумњате
више
да
ће
нас
и
Бугарска
напасти
?
—
То
је
више
но
извесно
.
Напашће
нас
подмукло
,
као
звер
.
—
А
ако
,
по
савету
споразумне
дипломатије
откинемо
комад
меса
са
свога
тела
и
бацимо
јој
у
чељуст
?
—
И
тада
ће
нас
напасти
!
—
одговори
официр
одлучно
.
—
Можете
ли
ми
бар
рећи
,
јесмо
ли
колико
толико
спремни
на
тој
страни
?
—
и
ја
погледах
пут
истока
,
тамо
где
се
узносе
средоречки
висови
.
—
Спремни
?
—
учини
потпуковник
и
тешка
брига
осенчи
му
још
више
суво
и
коштуњаво
лице
.
—
Мислим
,
јесмо
ли
бар
толико
спремни
да
дочекамо
прву
навалу
,
дотле
ће
ваљда
...
—
Шта
ће
дотле
?
упита
он
и
застаде
.
Ја
се
збуних
,
јер
одиста
нисам
могао
ни
сам
у
том
тренутку
наћи
шта
ће
дотле
бити
.
На
Грке
се
није
могло
више
рачунати
да
привуку
на
себе
један
део
бугарске
војске
;
на
савезнике
се
није
могло
рачунати
после
ситуације
која
би
им
остала
за
леђима
ако
би
кренули
нама
у
помоћ
;
на
нашу
војску
са
севера
није
се
могло
рачунати
,
јер
је
она
већ
понела
велики
напад
Немаца
и
Аустријанаца
.
—
На
истоку
—
настави
потпуковник
,
пошто
је
узалуд
очекивао
мој
одговор
—
имамо
две
слабе
дивизије
са
батаљонима
од
по
600
пушака
,
обе
на
Осогову
;
једну
према
Кривој
Паланци
а
другу
на
правцу
Царево
Село
.
То
нам
је
централна
снага
према
Бугарима
.
Имамо
још
два
крилна
одреда
,
један
на
Власини
а
други
према
Струмици
.
То
је
све
што
имамо
овде
,
на
јужноме
фронту
.
—
А
горе
?
—
И
горе
то
исто
.
Једна
дивизија
код
Зајечара
и
друга
код
Књажевца
,
на
Нишави
две
дивизије
и
горе
на
Неготину
један
одред
.
Ето
,
то
је
све
!
—
А
Бугари
?
—
Ја
не
знам
сасвим
тачно
!
—
отеже
потпуковник
досећајући
се
—
Знам
да
се
овде
на
нашем
фронту
концентришу
за
сад
балканска
,
рилска
и
маћедонска
дивизија
,
али
како
ће
им
бити
одрешене
руке
према
Грчкој
,
Бугари
ће
моћи
да
баце
на
нас
два
пута
и
по
веће
снаге
од
наших
.
—
То
значи
?
...
—
заустих
ја
забринуто
.
—
То
значи
да
тринаесту
годину
не
можемо
поновити
.
Кад
би
се
имали
понети
само
са
Бугарима
,
ја
бих
био
безбрижан
.
—
А
овако
?
—
Овако
,
рекао
сам
вам
,
у
клопци
смо
.
—
И
мислите
да
нам
нема
спаса
?
Потпуковник
заћута
за
час
па
нагло
додаде
:
—
Било
би
га
!
Управо
,
могло
га
је
бити
.
—
Могло
је
?
—
мене
озари
нека
потајна
нада
,
верујући
ваљда
да
оно
што
је
могло
,
може
још
увек
бити
.
—
Једна
очајна
али
брза
и
одлучна
мера
коју
је
,
то
сам
чуо
поверљиво
,
Врховна
Команда
и
предлагала
као
једини
излаз
из
ситуације
.
—
А
то
је
?
—
Један
политички
и
војнички
препад
,
ма
и
по
цену
ослабљена
севернога
фронта
,
ма
и
по
цену
напуштања
Београда
и
једног
дела
Северне
Србије
:
један
нагао
и
снажан
напад
на
Бугарску
пре
но
што
би
она
завршила
мобилизацију
.
—
А
шта
би
се
постигло
тим
?
—
Врло
много
!
За
пет
дана
наша
би
војска
била
у
Софији
,
Бугари
би
били
нагло
избачени
из
редова
непријатеља
споразума
;
Турској
би
био
пресечен
пут
за
снабдевање
муницијом
и
другим
потребама
и
свака
веза
са
Немачком
,
Румунија
би
била
силом
прилика
нагнана
да
уђе
у
наш
фронт
,
Константину
грчком
био
би
стављен
шах-мат
а
Аустро-немачка
офанзива
на
Србију
уједан
мах
би
се
нашла
пред
једним
фактом
са
којега
би
била
готово
безциљна
.
Ето
шта
би
се
добило
.
—
А
је
ли
извесно
да
би
се
и
успело
у
томе
?
—
Извесно
,
али
неуспех
не
би
нам
ништа
више
отежао
ситуацију
од
садање
.
—
А
ви
велите
,
Врховна
је
Команда
и
предложила
то
?
—
Да
!
—
Па
?
—
Чујем
да
је
Влада
била
одлучно
противна
.
—
А
то
значи
,
да
је
дипломатија
споразума
била
противна
.
—
Извесно
.
—
Или
боље
рећи
,
то
значи
,
да
дипломатија
споразума
још
и
овог
тренутка
верује
Бугарској
.
—
Да
!
...
—
учини
потпуковник
и
замисли
се
дубоко
,
те
ћутећи
настависмо
шетњу
.
На
један
мах
он
застаде
,
па
настави
своју
мисао
гласно
:
—
Ја
никад
о
дипломатији
нисам
имао
високо
мишљење
,
али
сам
веровао
,
да
је
њено
расуђивање
о
догађајима
бар
два
три
степена
изнад
нуле
.
Овај
ће
рат
бар
донети
и
тај
добар
резултат
,
што
ће
открити
,
да
је
дипломатија
једна
излишна
и
скроз
некорисна
установа
.
Од
почетка
рата
није
ништа
предвидела
и
сад
још
не
уме
ништа
да
предвиди
.
А
ствари
су
тако
просте
и
тако
јасне
и
вероватно
зато
баш
што
су
јасне
,
дипломатија
их
мање
види
.
—
На
жалост
!
—
потврдих
ја
—
Али
,
дозволите
ми
,
да
се
вратим
на
малопређашњу
вашу
напомену
.
Говорили
смо
о
ономе
војничкоме
препаду
,
који
велите
да
је
предлагала
Врховна
Команда
,
а
Влада
га
није
усвојила
.
Мислите
ли
да
би
за
тако
шта
већ
било
доцкан
?
—
Извесно
!
Бугари
су
већ
мобилисани
,
њихове
су
дивизије
век
на
граници
.
—
И
онда
,
шта
можемо
,
има
ли
каквог
начина
да
изађемо
из
ове
ситуације
?
Потпуковник
не
одговори
ништа
на
ово
питање
,
те
ја
покушах
,
да
му
га
у
другом
облику
поставим
.
—
Шта
мислите
,
којим
ће
се
редом
развијати
сад
догађаји
?
—
Велика
офанзива
на
северу
већ
је
отпочела
,
непријатељ
је
већ
на
појединим
местима
успео
да
пребаци
мања
одељења
преко
река
.
Према
последњим
извештајима
,
који
су
ми
познати
,
и
код
Београда
су
већ
пребачене
непријатељске
трупе
,
код
Остружнице
и
доле
,
на
дунавском
кеју
,
испод
кланице
.
Чим
падне
Београд
,
догађаји
ће
почети
нагло
и
брзо
да
се
нижу
.
—
А
ви
мислите
Београд
мора
пасти
?
—
Мора
!
—
одговори
потпуковник
одлучно
.
—
На
Београду
је
двадесет
и
четири
немачких
и
двадесет
аустријских
батаљона
.
—
А
наших
?
—
Наших
двадесет
батаљона
,
али
десет
трећег
позива
.
—
А
зашто
ви
везујете
за
пад
Београда
догађаје
који
ће
настати
?
—
Јер
то
је
почетак
успеха
офанзиве
са
севера
,
који
ти
догађаји
има
да
прихвате
.
Ућутали
смо
обоје
и
наставили
без
речи
шетњу
кроз
оголели
ред
дрва
,
кроз
који
је
неколико
косих
линија
вечерње
светлости
суморно
сенчило
наша
забринута
лица
.
О
јесени
и
сама
природа
изгледа
забринута
те
пристаје
уз
наше
расположење
,
допуњавајући
га
својом
мутном
и
тамном
бојом
.
Потпуковник
се
био
дубоко
замислио
и
у
два
три
маха
прелете
преко
његових
усана
горак
и
болећив
осмех
.
Једном
заусти
да
нешто
рече
па
се
трже
и
уздржа
,
али
тешко
уздахну
.
Колико
је
у
томе
тренутку
било
бола
у
души
овога
честитога
војника
,
разумео
сам
мало
дана
затим
,
када
првога
дана
по
паду
Скопља
чусмо
,
да
је
у
Феризовићу
извршио
самоубиство
потпуковник
Душан
Глишић
.
То
је
био
официр
,
са
којим
сам
оних
тешких
и
последњих
дана
србијиних
,
чешће
заједнички
бринуо
,
шетајући
оном
оголелом
алејом
која
води
у
подофицирску
школу
или
пустим
парком
,
који
се
иза
те
школе
диже
.
Вио
је
болестан
и
болест
му
је
увек
наметала
мрзовољу
.
Чини
ми
се
,
у
животу
га
је
држала
још
само
дужност
и
оданост
ослободилачкој
идеји
,
којом
је
био
запојен
и
ради
које
му
је
и
један
брат
пао
на
Куманову
.
То
је
био
кончић
,
који
га
је
везивао
за
живот
.
Кад
се
све
срушило
,
њему
је
слом
изгледао
страшнији
и
црњи
но
сваком
другом
.
Напустио
је
Скопље
необично
потресен
.
Откинуо
се
онај
кончић
и
он
није
имао
разлога
да
и
даље
живи
.
Убио
се
на
првој
станици
,
на
којој
је
сишао
,
кад
је
кренуо
из
Скопља
.
Није
хтео
даље
.
Већ
сутра
дан
,
после
овог
нашег
разговора
,
стигла
нам
је
поражавајућа
вест
,
да
је
Београд
пао
и
ја
сам
у
тој
вести
догледао
онај
почетак
догађаја
,
које
је
потпуковник
предвиђао
.
Допрле
су
до
нас
и
појединости
о
крвавим
уличним
борбама
,
које
су
се
24-ог
водиле
на
Дорћолу
и
о
пакленој
борби
на
Ади
Циганлији
.
Ту
вест
,
о
паду
Београда
,
потврди
ми
један
официр
из
команде
трупа
,
додајући
,
да
је
у
Београд
први
ушао
двеста
четрнаести
пешадијски
летећи
пук
,
који
се
борио
и
на
Ипру
,
код
Араса
и
пред
Варшавом
.
И
низ
догађаја
,
низ
несретних
последица
кратковидости
дипломатске
,
који
се
завршио
сломом
Србије
,
отпоче
да
се
ређа
.
Сваки
је
дан
носио
свој
догађај
а
сваки
је
догађај
наговештавао
велику
трагедију
српскога
народа
.
За
пад
Београда
сазнали
смо
26
.
септембра
а
сутра
дан
већ
знали
смо
и
то
,
да
ни
један
савезнички
војник
неће
кренути
из
Солуна
у
помоћ
Србији
.
Чекао
их
је
окићен
Ниш
,
чекао
их
Лесковац
,
чекала
их
Ђевђелија
,
чекала
Струмица
и
Велес
,
чекало
их
је
Скопље
;
чекао
их
је
цео
српски
народ
и
нико
није
хтео
да
верује
немиломе
гласу
да
неће
доћи
,
те
су
се
и
даље
лепршале
заставе
истакнуте
у
част
њиховога
доласка
.
Јуче
,
26
.
септембра
,
још
се
упорно
тврдило
из
Ниша
да
савезници
долазе
,
али
данас
већ
,
веровали
су
у
то
само
они
који
нису
могли
праву
истину
знати
или
су
је
упорно
негирали
.
А
јуче
је
одиста
и
кренула
била
савезничка
војска
у
помоћ
Србији
.
Још
од
ране
зоре
настао
је
био
у
Солуну
покрет
француских
трупа
на
железничкој
станици
.
У
10
часова
пре
подне
,
већ
је
био
укрцан
у
вагоне
један
батаљон
176-ог
француског
пука
.
А
нови
су
батаљони
кретали
ка
железничкој
станици
,
јер
по
распореду
за
покрет
,
сваких
два
сата
требао
је
да
крене
по
један
воз
,
од
којих
први
,
овај
што
је
већ
укрцан
,
у
11
часова
пре
подне
.
Око
укрцанога
воза
је
било
већ
пуно
живота
,
војници
су
још
једнако
излетали
те
точили
воду
са
станичне
чешме
или
преко
ограде
додавали
чутурице
да
им
се
напуне
вином
и
пазаривали
поморанџе
,
алве
,
симите
,
воће
,
од
оне
масе
солунских
продаваца
која
се
обично
начети
на
огради
солунске
станице
и
са
ужасном
оријенталском
дреком
,
намеће
купцима
свој
еспап
.
Пред
једним
вагоном
прве
класе
,
који
је
био
празан
и
затворен
,
стајала
је
гомилица
француских
официра
водећи
живе
разговоре
у
очекивању
ђенерала
који
ће
се
у
исти
воз
укрцати
и
повести
војску
Србији
у
помоћ
.
Пет
минута
пре
11
часова
,
стиже
на
аутомобилу
ђенерал
Бају
са
својим
штабом
,
у
коме
се
већ
налазио
и
један
српски
млађи
официр
,
стављен
на
службу
ђенералу
.
Чим
је
трубни
знак
објавио
да
ђенерал
иде
,
на
станици
је
настао
живљи
покрет
,
официри
су
се
разлетели
и
пресекли
сваки
даљи
излазак
војника
из
вагона
,
свако
се
нашао
на
своме
месту
а
командант
батаљона
поздравио
је
ђенерала
и
рапортирао
му
,
да
је
батаљон
потпуно
укрцан
и
воз
спреман
за
полазак
.
Ђенерал
се
задржа
пред
возом
да
изда
наредбе
командантима
пукова
за
даље
укрцавање
а
затим
се
поздрави
и
пође
у
вагон
.
Да
је
тога
тренутка
,
као
што
је
било
утврђено
,
кренуо
воз
,
Србија
би
видела
француске
заставе
.
Да
ли
би
се
војска
,
која
би
већ
једном
била
на
српскоме
земљишту
и
вратила
затим
,
то
је
друго
питање
,
али
би
Србија
сагледала
француске
заставе
;
телеграми
би
забрујали
дуж
фронтова
да
је
француска
помоћ
већ
на
српскоме
земљишту
и
уморан
четворогодишњи
борац
српски
,
који
је
на
северу
запливао
већ
у
дубоку
крв
,
дигао
би
главу
и
охоло
пошао
у
нову
смрт
.
Ти
телеграми
би
стигли
и
у
непријатељске
редове
,
стигли
би
и
у
Софију
и
несумњиво
би
се
они
тамо
у
бугарској
престоници
још
једном
размислили
пре
но
што
би
извели
први
октобар
.
Али
—
то
није
први
случај
у
историји
,
да
мали
и
незнатни
узроци
измене
читав
ток
догађаја
.
Ђенерал
Бају
се
поздравио
и
пошао
да
уђе
у
свој
вагон
а
официр
,
командант
воза
и
два
три
железничка
чиновника
полетеше
вагону
да
отворе
пред
ђенералом
врата
.
Али
врата
,
или
зарђала
или
набрекла
,
нису
се
могла
отворити
.
Покуша
један
,
покуша
други
чиновник
,
покуша
и
сам
официр
,
врата
се
нису
могла
отворити
.
То
исто
и
са
вратима
на
предњој
страни
купеа
.
Један
подофицир
,
железничар
,
саже
се
под
вагон
,
узе
један
камен
и
поче
њиме
лупати
кваку
,
али
она
не
попусти
;
други
један
ускочи
у
вагон
кроз
прозор
и
узе
покушавати
изнутра
,
али
ни
он
није
могао
успети
.
Дотрчао
је
и
чиновник
из
станице
и
загледао
врата
са
свих
страна
па
послао
да
се
зове
један
бравар
из
суседства
али
бравара
није
било
у
радионици
.
Ђенерал
је
нервозно
и
очевидно
љут
пушио
цигарету
за
цигаретом
а
командант
воза
је
покушавао
на
неки
начин
да
му
се
правда
али
га
ђенерал
није
ни
слушао
.
Велика
казаљка
на
станичноме
часовнику
нагло
је
одмицала
и
војници
,
који
су
већ
одавно
сатерани
у
вагоне
,
почеше
понова
да
се
размрдавају
и
,
ван
погледа
својих
старешина
,
заобилазним
путевима
,
иза
разних
вагона
,
да
долазе
у
везу
са
продавцима
иза
станичне
ограде
.
И
као
што
то
обично
у
таквим
приликама
бива
,
да
се
људи
најзад
сете
онога
од
чега
треба
почети
,
шеф
станице
нареди
да
се
оде
у
жељезничку
радионицу
и
отуд
зовне
мајстор
.
То
је
разуме
се
продужило
чекање
и
ђенерал
који
је
већ
неколико
пута
нервозно
погледао
у
сат
,
поче
и
гласно
да
се
љути
.
Задоцњење
је
већ
испунило
три
четврти
сата
.
И
ко
зна
колико
би
се
то
одоцнење
још
продужило
да
се
отуд
,
путем
који
води
из
вароши
,
не
зачу
силно
бректање
једнога
мотоцикла
,
који
је
јашио
француски
војник
.
Мотоциклиста
нагло
улети
у
станицу
,
сјаха
справу
,
упути
се
ђенералу
и
предаде
му
једно
писмо
у
великој
,
белој
коверти
.
Ђенерал
,
који
је
са
војском
својом
сад
већ
требао
да
буде
близу
српске
границе
,
отвори
писмо
,
прочита
га
брзо
па
се
врати
погледом
и
прочита
га
још
једном
идући
од
речи
до
речи
.
То
је
била
наредба
која
је
обустављала
покрет
воза
и
наређивала
ђенералу
да
искрца
већ
утоварену
војску
и
врати
је
у
логор
.
То
је
била
наредба
која
је
обустављала
помоћ
Србији
.
Ту
је
наредбу
и
њено
извршење
Софија
знала
већ
после
четврт
сата
.
Ниш
је
није
одмах
сазнао
и
чекао
је
воз
са
савезничким
трупама
.
Да
није
било
оне
покварене
браве
на
вагонским
вратима
,
та
би
наредба
стигла
ђенерала
можда
у
Ђевђелији
а
Софија
би
из
Солуна
била
извештена
да
је
први
контигенат
савезничких
трупа
кренуо
у
Србију
и
то
би
имало
свога
утиска
.
О
томе
смо
догађају
сазнали
27
.
септембра
а
,
дан
за
овим
,
већ
стижу
нове
неповољне
вести
,
са
севернога
фронта
:
Смедерево
пало
и
непријатељ
пребацио
велике
снаге
код
Рама
те
означио
своју
намеру
да
главну
акцију
управи
долином
Мораве
.
Сутра
дан
,
то
је
било
29
.
септембра
,
напали
су
Бугари
нашу
границу
у
близини
Кадибогаза
.
Софијске
дипломате
,
које
су
по
свом
наименовању
заступале
интересе
споразумних
сила
,
пожуриле
су
да
и
нама
и
својим
владама
објасне
да
су
то
нередовне
трупе
учиниле
и
да
тај
акт
нема
никакве
везе
са
држањем
Бугарске
.
Сутра
дан
,
30
.
септембра
,
Бугари
су
напали
наше
граничне
положаје
према
Књажевцу
и
софијске
дипломате
,
које
су
по
наименовању
заступале
интересе
споразумних
сила
,
пожуриле
су
да
нама
и
својим
владама
објасне
да
су
и
то
нередовне
трупе
и
да
тај
акт
нема
никакве
везе
са
држањем
Бугарске
.
Најзад
,
последње
септембарске
ноћи
,
у
очи
првога
октобра
,
Бугарска
је
напала
Србију
на
целоме
фронту
.
Први
октобар
донео
нам
је
ту
вест
која
,
ма
да
је
међ
нама
изазвала
узбуђење
,
никога
ипак
није
изненадила
,
јер
смо
тај
напад
већ
од
дана
бугарске
мобилизације
очекивали
.
Овај
акт
је
изненадио
само
дипломате
споразумних
сила
и
оне
у
Софији
и
оне
у
Нишу
,
и
то
у
толикој
мери
,
да
је
један
од
нишких
дипломата
,
коме
су
факта
разорила
његово
„
дубоко
уверење
“
узвикнуо
једноме
нашем
државнику
:
.
—
То
је
којешта
од
вас
,
то
нема
смисла
—
—
Шта
?
—
То
,
што
су
вас
напали
Бугари
!
Други
један
,
његов
колега
,
још
је
и
на
дан
првога
октобра
,
када
су
бугарска
пушка
и
топ
пламтели
дужином
целога
фронта
,
тврдио
да
би
се
ствар
још
дала
поправити
,
јер
Бугари
„
у
ствари
немају
намеру
да
нападну
Србију
“
.
Један
руски
консул
,
који
се
затим
није
хтео
испред
Бугара
ни
да
уклони
,
већ
је
са
највећим
поверењем
остао
у
Србији
,
рекао
је
на
дан
првога
октобра
једноме
нашем
вишем
чиновнику
:
—
Шта
ће
те
сад
?
—
Србија
пропада
,
Господине
Консуле
,
и
ја
мислим
да
би
овом
приликом
био
једини
спас
када
би
Руси
искрцали
војску
у
Варни
и
Бургасу
.
—
А
...
само
то
не
може
бити
—
одговорио
је
консул
—
јер
руски
војник
не
би
никада
пристао
да
пуца
на
свога
брата
Бугарина
.
—
Али
тај
руски
брат
пуца
на
свога
српскога
брата
...
—
То
су
ваше
балканске
ствари
!
У
осталом
ја
мислим
,
да
...
ја
мислим
...
—
и
г
.
консул
није
ни
довршио
реченицу
,
јер
у
ствари
није
ништа
ни
мислио
,
што
је
сасвим
и
одговарало
служби
у
којој
је
.
Кажу
—
ако
је
тачно
—
да
су
још
јуче
,
на
дванаест
часова
пре
но
што
ће
Бугарска
загазити
у
рат
противу
Србије
и
Споразума
—
један
споразумни
дипломата
софијски
и
његов
друг
нишки
,
одлучно
тврдили
да
Бугарска
и
не
мисли
напасти
Србију
,
о
чему
су
они
добили
најдубљега
уверења
непосредно
од
бугарске
владе
.
Ето
,
на
основу
обавештења
те
и
такве
дипломатије
о
приликама
на
Балкану
,
опредељивале
су
се
споразумне
силе
у
својим
поступцима
и
држању
;
из
обавештења
те
и
такве
дипломатије
никао
је
први
октобар
и
цео
балкански
слом
,
који
ће
затим
дуго
и
дуго
бити
једна
гломазна
брига
и
терет
целоме
Споразуму
.
Ми
смртни
,
који
смо
догађаје
—
који
су
у
осталом
били
тако
јасни
—
пратили
чистим
погледом
и
здравим
разумом
,
дочекали
смо
први
октобар
са
расположењем
којим
човек
дочекује
недаћу
,
за
коју
унапред
зна
да
га
не
може
мимоићи
.
Тај
мучки
ударац
с
бока
нити
је
био
први
у
нашој
новој
историји
,
нити
је
био
неочекиван
од
таква
суседа
као
што
је
Бугарин
.
Ми
смо
тај
ударац
очекивали
још
новембра
месеца
прошле
године
када
је
Поћорек
преплавио
западни
део
старих
српских
граница
.
Три
стотине
валандовских
гробова
,
дебео
је
ожиљак
на
нашем
телу
,
од
врха
тога
братскога
ножа
и
крвава
опомена
да
се
ни
једнога
дана
не
подајемо
заблудама
које
су
искључиво
дипломатији
дозвољене
.
Ми
се
а
нисмо
подавали
и
дочекали
смо
први
октобар
као
нешто
са
чиме
смо
одавна
већ
измирени
,
али
то
не
значи
да
смо
га
и
мирне
душе
дочекали
.
На
против
,
почели
смо
се
збуњено
освртати
на
све
стране
,
као
дављеник
који
очајно
погледа
по
узнемиреној
пучини
,
не
би
ли
догледао
какав
појас
за
спасавање
.
И
,
навикнути
множином
догађаја
и
брига
,
које
смо
последњих
година
превалили
преко
глава
,
да
и
у
најтежој
ситуацији
нађемо
себи
утехе
ма
и
у
немогућим
претпоставкама
,
почели
смо
и
овом
приликом
да
их
тражимо
.
Када
нас
је
од
јутрос
пробудила
вест
,
да
су
нас
ноћас
о
поноћи
Бугари
напали
дужином
целога
фронта
,
мислили
смо
још
увек
,
биће
то
какав
локални
напад
,
као
онај
неки
дан
код
Кадибогаза
и
онај
други
код
Књажевца
.
Али
смо
ипак
,
са
извесним
немиром
у
души
,
похитали
сви
начелству
,
да
чујемо
шта
о
томе
власт
зна
и
шта
каже
нишки
телефон
.
Чаршија
је
већ
била
узбуђена
и
трговци
су
нас
,
са
дућанских
врата
,
питали
погледом
а
ми
смо
одговарали
слегањем
рамена
.
У
тесној
улици
начелства
групице
узбуђена
света
,
код
начелника
пуна
канцеларија
и
ходник
.
Обавештене
да
напад
није
локалан
већ
целим
фронтом
и
,
да
се
од
ноћас
можемо
сматрати
да
смо
у
рату
са
Бугарском
,
гомилице
су
почеле
пред
подне
да
куљају
из
начелства
и
оног
сокачића
,
у
најживљем
разговору
да
се
крећу
улицом
Краља
Петра
где
су
све
више
и
више
расле
онима
који
су
им
придолазили
.
Сваку
од
тих
гомилица
,
задржавали
су
сад
трговци
,
који
су
сишли
са
својих
дућанских
врата
и
пресретали
свакога
,
не
би
ли
што
више
сазнали
.
Поједине
од
ових
група
што
крећу
улицом
,
иду
оборене
главе
и
забринута
лица
,
друге
живо
коментаришу
догађај
,
а
треће
полемишу
и
надвикују
се
.
Улица
ври
неким
тихим
узбуђењем
,
као
оно
кад
са
дна
суда
већ
почиње
да
избија
кључ
.
—
А
Румунија
?
—
узвикује
професор
,
у
гомилици
која
је
застала
пред
једним
дућаном
и
толико
новим
присталицама
нарасла
,
да
су
пролазници
морали
слазити
са
тротоара
на
улицу
да
би
је
обишли
.
—
Румунија
ћути
!
—
одговара
му
мрзовољно
једна
београдска
избеглица
,
коју
већ
од
неколико
дана
мори
тешка
брига
о
имању
које
је
остало
у
освојеноме
Београду
.
—
Ћути
,
ал
не
сме
и
даље
ћутати
!
Она
је
присвојила
себи
част
,
да
се
последњи
уговор
о
балканском
миру
назове
букурешким
уговором
,
то
значи
и
дужност
,
да
буде
чувар
неповредности
тога
уговора
.
—
Море
,
је
л
’
само
Немац
на
престолу
,
он
већ
онда
зна
како
Виљем
тумачи
међународне
уговоре
!
—
упада
трговац
пред
чијом
се
радњом
води
разговор
.
—
Па
јест
,
оно
и
Константин
грчки
је
протумачио
по
томе
рецепту
уговор
!
—
додаје
пензионар
за
којега
се
уопште
знало
,
још
од
почетка
рата
,
да
све
ствари
гледа
кроз
веома
мутне
наочари
.
У
другој
гомилици
,
која
живо
промиче
улицом
,
чујеш
глас
једног
мобилисаног
адвоката
.
—
Ја
вам
опет
кажем
,
Русија
ће
нам
у
последњем
тренутку
прискочити
.
Шта
је
то
њој
да
из
Одесе
пребаци
војску
у
Варну
,
ништа
,
шала
!
—
Ал
ја
бих
волео
—
чеше
се
за
врат
учитељ
—
кад
би
нама
Русија
прискочила
у
помоћ
у
првоме
тренутку
,
а
не
у
последњем
.
Трећа
се
група
окупила
око
једнога
фијакера
,
којим
је
,
не
знам
ко
,
хитао
из
начелства
.
Јер
,
светина
је
у
таквим
приликама
,
кад
је
жедна
вести
,
прави
тиранин
;
она
зауставља
човека
који
жури
најхитнијим
послом
;
она
зауставља
кола
,
којима
је
неко
пошао
да
би
стигао
пре
но
пешке
;
она
би
кадра
била
да
заустави
железнички
воз
,
само
да
задовољи
своју
жеђ
за
вестима
.
Разуме
се
да
светина
у
таквом
случају
предузима
сва
потребна
обезбеђења
да
кола
не
крену
даље
док
она
не
исцрпе
из
њих
све
вести
,
онако
од
прилике
,
као
што
вам
при
улазу
у
варош
трошарински
чиновници
прегледају
кола
да
виде
носите
ли
шта
што
подлеже
трошарини
.
Један
ће
се
обесити
о
фењер
од
фијакера
,
други
метнути
ногу
на
степеник
за
пењање
,
трећи
наслонити
руку
на
кош
и
,
тако
обезбеђени
,
почеће
да
вам
претресају
кола
,
да
виде
нема
ли
што
под
седиштем
,
у
кошу
,
у
џепу
пролазниковом
,
нема
ли
која
вест
која
подлеже
трошарини
светине
.
То
све
бива
и
с
тога
што
светина
увек
верује
да
онај
који
жури
колима
,
мора
знати
штогод
више
но
онај
који
иде
пешке
.
—
Па
добро
.
Је
ли
то
редовна
бугарска
војска
ударила
?
—
пита
онај
што
је
ногу
попео
на
степеник
за
пењање
.
—
Па
не
могу
ваљда
комите
ударити
од
Видина
до
Дојрана
,
разуме
се
редовна
војска
!
—
одговара
нестрпљиво
светини
заробљеник
с
фијакера
.
—
А
савезници
из
Солуна
?
—
пита
онај
што
се
ухватио
за
фењер
.
—
Остају
у
Солуну
!
—
одговора
онај
што
је
пожурио
колима
да
би
стигао
пре
но
пешке
.
—
Зар
не
мисле
ни
у
овоме
случају
да
промене
одлуку
?
—
пита
онај
за
леђима
што
се
држи
за
кош
.
—
Не
верујем
!
—
одговара
човек
с
фијакера
,
погледајући
нестрпљиво
на
сат
.
Све
те
гомилице
,
које
су
искуљале
из
уличице
где
је
начелство
,
сливају
се
затим
у
поједине
кафане
,
где
су
већ
стигле
на
продају
и
новине
које
су
изашле
пред
само
подне
и
које
се
отимају
од
продаваца
.
У
кафану
су
придошли
и
чиновници
,
који
су
раније
напустили
канцеларије
и
трговци
,
који
су
мало
раније
напустили
радње
и
избегличке
госпође
,
које
немају
стрпљења
да
код
куће
сачекају
мужеве
.
И
све
то
ври
и
кључа
као
у
мравињаку
.
Око
столова
се
начетило
по
два
реда
столица
и
све
погло
главе
и
жагор
једноставно
испуњава
простор
,
а
облак
дуванскога
дима
повија
се
над
забринутом
гомилом
.
Кад
ме
је
већ
загушила
и
брига
и
дим
,
дигао
сам
се
и
кренуо
кући
.
Напоље
још
сипи
несносна
јесењска
киша
и
мочар
покрио
житким
блатом
улице
.
Влага
ти
чисто
продире
у
душу
,
као
да
би
мрзовоља
природе
хтела
да
се
уједини
са
мрзовољом
нашом
.
Улицама
видиш
овамо
и
тамо
по
двоје
и
троје
,
сабрани
под
кишобраном
или
под
кровом
,
разговарају
;
жене
извирују
на
капијама
очекујући
мужеве
,
који
ће
им
потврдити
вести
које
су
у
комшилуку
сазнале
,
а
домаћин
уморан
бригом
коју
му
је
донео
данашњи
дан
,
ено
га
жури
да
је
подели
са
својом
породицом
.
Кроз
ваздух
,
разређен
влагом
,
одјекује
потмуло
камени
мост
на
Вардару
и
чује
се
одмерени
пљасак
опанака
по
лапавици
.
То
,
поврнуте
јаке
на
прокислу
шињелу
,
оборене
пушчане
цеви
са
које
се
слива
киша
,
маршира
тромо
неки
одред
трећепозиваца
,
тамо
—
ка
граници
.
Ушао
сам
у
кућу
и
боно
се
насмешио
.
У
једноме
углу
,
у
мојој
канцеларији
,
лежи
згужвано
платно
,
које
је
требало
да
буде
разапето
на
тријумфалној
капији
,
при
доласку
савезничке
војске
.
На
њему
је
исписан
крупним
црвеним
словима
,
недовршен
поздрав
савезницима
:
„
Vives
les
Al
...
!
“
.
ИИИ
Лађа
тоне
Пре
но
што
ће
1912
.
године
букнути
балкански
рат
,
иза
кога
ће
се
једно
за
другим
низати
крвави
догађаји
,
да
би
се
завршили
најстрашнијим
историјским
поломом
,
пламеном
који
ће
обухватити
целу
земаљску
лопту
,
—
као
знамење
,
као
предзнак
великим
светским
катастрофама
,
десио
се
један
догађај
који
је
узбудио
цео
свет
.
Пошто
се
дуго
и
дуго
градио
,
отиснуо
се
први
пут
на
пучину
до
тада
највећи
светски
брод
„
Титаник
“
.
Здрав
,
снажан
,
поносан
,
он
је
поуздано
разбијао
морске
вале
који
су
се
ломили
о
његове
бокове
,
секао
их
је
и
пловио
своме
циљу
.
На
њему
неколико
хиљада
путника
,
који
су
му
се
са
поуздањем
поверили
да
их
превезе
преко
пучине
.
По
броју
становништва
,
које
је
на
њему
,
он
преставља
скоро
једну
малу
варош
а
по
уређењу
и
читаву
једну
државу
која
плови
по
мору
.
Ту
су
радње
и
трговине
,
ту
касине
и
клубови
,
забаве
,
разонођења
,
штампарије
па
чак
и
новине
које
излазе
на
броду
.
И
усред
најпоузданије
пловидбе
,
„
Титаник
“
наилази
на
подводни
ледени
брег
,
добија
снажан
и
неочекиван
ударац
с
бока
и
—
тоне
.
Тоне
,
за
неколико
минута
на
дно
мора
читава
једна
мала
држава
.
Овако
удаљеноме
од
догађаја
које
смо
преживели
,
удаљеноме
од
патња
које
смо
поднели
,
мени
тадања
Србија
и
њена
судбина
све
више
личи
на
судбину
„
Титаника
“
.
И
она
се
дуго
и
дуго
градила
—
све
од
орашачког
устанка
па
до
сада
и
отисла
се
једнога
дана
на
пучину
светских
догађаја
,
здрава
,
снажна
и
поносна
.
У
њој
живот
буја
,
снага
се
народна
одупире
поуздано
валима
који
ударају
о
њене
бокове
и
она
сече
пучину
и
плови
своме
циљу
.
И
,
усред
најпоузданије
пловидбе
,
Србија
наилази
на
подводни
ледени
брег
,
добија
снажан
и
неочекивани
ударац
с
бока
и
—
тоне
.
Тоне
за
неколико
дана
на
дно
мора
читава
једна
држава
и
читав
један
народ
.
Ми
,
који
смо
се
дочепали
обала
талијанских
,
корсиканских
,
афричких
и
сунчаних
обала
француских
,
нисмо
друго
до
бродоломници
са
тога
великога
брода
.
Има
чак
и
појединих
детаља
у
катастрофи
„
Титаника
“
који
ову
сличност
са
катастрофом
србијином
чине
још
ближом
и
одређенијом
.
Описи
велике
поморске
катастрофе
казују
,
да
се
у
моменту
судара
,
који
се
најпре
само
на
једноме
крају
огромне
лађе
осетио
,
на
другоме
њеноме
крају
развијао
пун
живот
и
,
док
је
кљун
лађе
већ
тонуо
,
овамо
у
позадини
њеној
још
је
свирао
оркестар
и
не
слутећи
да
ће
се
малочас
све
угасити
,
све
под
море
отићи
.
Тако
је
нешто
било
и
у
овој
позадини
,
у
Скопљу
.
Док
је
кљун
лађе
већ
тонуо
,
овамо
је
још
свирао
оркестар
и
не
слутећи
да
ће
нас
за
мало
све
прелити
морски
вали
.
У
Скопљу
се
,
пред
катастрофу
,
зацарила
била
сезона
концерата
.
Још
један
није
био
ни
свршен
а
већ
се
образовао
одбор
и
припремао
програм
за
други
.
Осећајући
обавезу
да
купује
карте
за
те
добротворне
концерте
,
и
ако
их
никад
није
посећивао
,
један
је
трговац
чак
,
и
не
знајући
да
ће
у
томе
часу
говорити
пророчанским
језиком
,
рекао
:
„
Ама
шта
сте
окупили
са
тим
концертима
,
не
ваља
то
,
богами
,
не
слути
на
добро
“
!
Но
сем
концерта
и
иначе
је
живот
у
Скопљу
био
у
пуном
јеку
.
У
општини
се
,
све
до
последњег
часа
,
живо
радило
на
регулационим
плановима
по
којима
би
на
обалама
Вардара
никла
нова
и
препорођена
варош
;
хитно
се
зидала
зграда
народног
позоришта
како
би
већ
половином
октобра
могле
отпочети
представе
у
новој
згради
;
„
Друштво
за
проучавање
ослобођених
српских
области
“
држало
је
седнице
на
којима
су
се
пројектовале
нове
научне
екскурзије
;
у
гимназијску
зграду
збирани
су
и
преношени
са
разних
страна
археолошки
предмети
за
будући
народни
музеј
,
који
се
имао
основати
у
Скопљу
;
месни
одбор
живо
је
запео
да
још
с
јесени
навуче
довољно
дрва
,
брашна
,
шећера
,
петролеја
,
како
би
за
времена
спремио
зимницу
сиротињи
која
је
избегла
из
горњих
крајева
Србије
и
овде
нашла
заштиту
;
Коло
Сестара
радило
је
вредно
и
марљиво
а
организирало
се
и
друштво
за
заштиту
напуштене
деце
.
Све
се
радило
живо
,
предано
,
радило
се
до
последњега
часа
и
не
слутећи
да
је
предњи
део
брода
наишао
већ
на
подводни
ледени
брег
.
Па
ипак
,
и
ако
задњи
део
његов
још
није
тонуо
,
потрес
од
удара
осетио
се
целим
телом
брода
већ
првога
октобра
.
Потрес
је
био
тако
снажан
,
да
се
затресла
цела
трупина
и
на
један
мах
све
се
узневерило
,
све
застало
и
сав
живот
намах
обамро
,
као
оно
кад
сви
човечији
органи
утрну
од
снажнога
ударца
.
То
је
било
јуче
а
данас
,
другога
октобра
,
већ
смо
више
знали
но
јуче
,
те
ако
је
јучерањи
дан
био
можда
последњи
дан
вере
,
данашњи
је
већ
био
први
дан
разочарења
.
То
се
разочарење
јасно
исписивало
на
лицима
оних
који
су
се
збирали
у
кафане
да
заједнички
брину
бригу
о
тежини
положаја
,
очекујући
један
од
другога
утехе
.
Говорило
се
са
много
мање
поуздања
но
јуче
и
прекјуче
,
јер
и
највеће
оптимисте
осећале
су
да
пред
њима
лежи
једним
дахом
порушена
кула
коју
су
дотле
зидали
од
грчких
,
румунских
и
савезничких
карата
.
Око
једнога
кафанскога
стола
,
где
се
још
јуче
врло
живо
расправљало
о
бочном
нападу
Румуније
,
о
искрцавању
руске
војске
у
Варни
,
о
операцијама
Грчке
са
југа
,
данас
се
већ
говорило
о
креманскоме
пророчанству
.
—
Можда
и
друкче
гласи
то
пророчанство
,
—
вели
један
дежмекасти
господин
—
али
сам
ја
чуо
тако
:
да
ће
једна
страна
сила
преплавити
земљу
и
да
ће
Србија
робовати
или
три
недеље
,
или
три
месеца
или
три
године
!
—
Не
каже
пророчанство
—
вели
други
—
да
ће
цела
Србија
бити
преплављена
,
већ
само
један
део
њен
,
на
пр
.
Мачва
и
Морава
.
—
Не
значи
то
,
брате
ништа
!
—
буни
се
један
непознат
млађи
човек
—
Ухватили
сте
то
креманско
пророчанство
па
га
растежете
као
армонику
,
како
вам
кад
треба
.
Лањске
године
,
кад
су
Аустријанци
допрли
до
Милановца
па
отерани
,
рекло
се
:
ето
,
испунило
се
пророчанство
.
Па
шта
сад
,
зар
изнова
?
О
креманскоме
пророчанству
није
пала
реч
само
ту
за
столом
,
говорило
се
о
њему
тих
дана
на
све
стране
и
у
сваком
кутку
.
Говорило
се
у
опште
много
о
пророчанствима
,
гледало
се
у
карте
,
у
дланове
,
у
плећке
и
разговарало
се
са
асталчетом
.
Та
веровања
увек
за
време
ратова
,
а
нарочито
за
време
катастрофа
,
кад
настаје
царство
судбине
и
случаја
,
добијају
маха
и
заражавају
светину
.
Кад
се
увуче
још
у
,
бригом
заморене
душе
,
предосећање
несреће
и
слутње
,
онда
та
веровања
у
предсказања
постају
права
зараза
и
страст
.
Тих
дана
,
измеђ
осталих
,
говорило
се
нарочито
и
о
пророчанству
неке
старе
Туркиње
,
која
је
некој
нашој
госпођи
рекла
:
—
Много
се
ружно
види
за
вашу
државу
и
за
ваш
народ
.
Пао
велики
црн
облак
па
све
покрио
и
легао
мрак
на
земљу
.
Кроз
тај
мрак
нико
не
уме
да
нађе
пут
нити
да
види
свој
град
и
своју
кућу
те
ће
по
мраку
да
се
погубе
људи
и
жене
и
деца
и
много
ће
да
плачу
једно
за
друго
.
Црн
хлеб
ће
да
замени
белу
погачу
а
тврда
земља
меку
постељу
.
Деца
ће
умирати
а
неће
се
друга
рађати
;
биће
више
удовица
него
девојака
и
мајке
ће
плакати
на
туђим
гробовима
.
Краљ
ће
краљевати
без
круне
.
Ноћ
ће
дуго
трајати
,
врло
дуго
и
неће
сванути
све
док
три
краља
не
изгубе
круне
,
три
краља
државе
и
три
краља
животе
.
Тада
тек
јавиће
се
сунце
из
мора
и
свануће
дан
!
Свештеник
неки
говорио
је
својој
околини
и
о
неком
пророку
Исајији
из
XВ
.
века
,
који
је
пророковао
да
ће
се
два
змаја
сукобити
на
Овчем
Пољу
,
један
са
запада
а
други
са
истока
,
и
да
ће
овај
са
запада
најпре
много
тегоба
имати
али
ће
најзад
смрвити
змаја
са
истока
.
—
Ја
у
све
то
не
верујем
!
—
тврдио
ми
је
познаник
који
ми
је
ова
пророчанства
препричао
—
а
Ви
?
—
Ја
бих
више
волео
да
знам
шта
у
овоме
тренутку
мисле
наши
пророци
у
Нишу
,
но
шта
мисли
пророк
Исајија
и
та
Туркиња
.
—
А
не
може
се
сазнати
?
—
Не
може
се
добити
телефонска
веза
.
И
одиста
,
од
јутрос
,
крај
свих
напора
који
су
чињени
,
телефонска
веза
са
Нишем
није
се
могла
добити
.
Или
је
нишка
централа
била
преокупирана
или
се
негде
на
путу
између
Ниша
и
Скопља
дешавало
нешто
врло
важно
,
тек
до
везе
се
није
могло
доћи
,
а
сви
смо
осећали
да
би
овога
тренутка
готово
важније
било
сазнати
шта
се
дешава
у
Нишу
но
на
фронтовима
.
Ниш
јасније
но
ми
види
нову
ситуацију
пред
коју
смо
стављени
издајством
грчким
,
неодлучношћу
савезника
и
једновременом
офанзивом
Аустрије
,
Немачке
и
Бугарске
.
Кад
се
то
већ
није
могло
кроз
телефон
докучити
,
очекивали
смо
са
нестрпљењем
нишки
воз
па
да
од
путника
сазнамо
што
.
Али
је
и
нишки
воз
имао
једно
очајно
задоцнење
.
У
место
јутрос
,
он
је
стигао
тек
око
три
сата
по
подне
и
прва
вест
коју
смо
са
њега
чули
,
била
је
:
да
је
ово
превелико
задоцнење
због
опасности
која
је
претила
возу
услед
упада
Бугара
код
Предејана
.
Воз
је
чекао
дуге
сате
на
разним
станицама
док
се
обезбедио
његов
пролазак
.
—
Верујте
,
после
овога
воза
ја
мислим
да
ни
један
више
неће
кренути
из
Ниша
за
Солун
!
—
тврдио
је
један
путник
.
—
Само
питање
је
,
хоћете
ли
и
ви
стићи
у
Солун
?
—
рећи
ће
један
од
оних
скопљанаца
,
који
већ
од
недељу
дана
на
овамо
редовно
дочекује
и
испраћа
све
нишке
и
солунске
возове
.
—
Зашто
мислите
?
—
Јер
то
што
је
претило
код
Предејана
,
још
више
прети
код
Струмице
!
Путник
погледа
попреко
саговорника
и
одмаче
од
њега
,
као
да
је
он
тај
који
ће
код
Струмице
извршити
атентат
на
воз
,
па
пође
затим
да
саопшти
путницима
у
купеу
да
на
путу
до
Солуна
има
још
једно
Предејане
.
Иначе
,
путници
на
возу
били
су
врло
престрављени
и
мало
су
говорили
или
су
можда
мало
знали
.
По
њима
,
једно
је
било
поуздано
а
то
је
,
да
је
у
Нишу
ситуација
сматрана
много
тежом
но
у
Скопљу
.
Од
њих
смо
још
сазнали
да
су
сва
државна
надлештва
спремна
да
крену
из
Ниша
у
Битољ
;
од
њих
смо
сазнали
и
да
су
за
собом
оставили
спреман
нарочити
воз
којим
су
требали
да
крену
за
Битољ
и
страни
посланици
,
ако
после
опасности
у
којој
је
овај
воз
био
—
о
чему
је
јављено
Нишу
—
не
одустану
у
последњем
тренутку
,
да
крену
овим
путем
.
У
возу
није
било
редовних
путника
,
све
су
то
већ
били
бегунци
за
Солун
,
и
у
томе
својству
,
није
им
ни
потребно
било
ма
шта
говорити
;
они
су
сами
собом
и
својим
путовањем
казивали
и
сувише
јасно
какво
је
стање
у
Нишу
.
Иначе
,
што
се
мора
признати
,
на
возу
је
било
мало
људи
бегунаца
а
врло
много
жена
и
деце
.
Вагони
и
фургони
су
били
пуни
и
препуни
дењкова
и
куфера
.
Тај
први
избеглички
воз
од
бугарскога
напада
,
учинио
је
на
нас
само
у
толико
тежак
утисак
што
су
њиме
прошла
за
Солун
и
два
народна
посланика
.
—
Они
су
се
свакојако
решили
на
то
,
пошто
су
се
тачно
обавестили
о
ситуацији
.
И
за
нас
нема
ничега
речитијега
од
бегства
народних
посланика
.
Сад
већ
знамо
јасно
ситуацију
!
—
гунђа
један
из
гомиле
која
је
сачекала
воз
.
—
Не
верујем
!
—
правда
их
други
—
иначе
,
зашто
би
само
два
посланика
побегло
,
зашто
не
би
и
остали
,
зашто
не
и
влада
?
—
Влада
не
може
у
Солун
,
на
туђу
територију
а
остали
посланици
...
у
осталом
,
можда
су
ова
двојица
чланови
какве
комисије
или
иду
ради
какве
лиферације
држави
?
—
Какве
лиферације
,
молим
вас
,
сем
ако
су
кадри
да
нам
лиферују
савезничку
војску
.
Него
,
хоћете
ли
ја
да
вам
кажем
зашто
ови
посланици
бегају
са
женама
,
првим
возом
?
—
Зашто
?
—
Јер
...
лађа
тоне
!
Враћајући
се
са
станице
,
пошто
је
воз
кренуо
за
Солун
,
свет
је
ишао
у
групама
којима
су
се
придруживали
они
који
нису
били
на
станици
,
да
чују
што
ново
.
Те
су
групе
разговарале
о
утисцима
које
је
сваки
појединац
понео
са
овога
воза
.
Могло
се
говорити
само
о
утисцима
који
су
нам
давали
општу
слику
ситуације
,
јер
смо
се
са
воза
вратили
тако
исто
оскудни
вестима
као
што
смо
били
кад
смо
пошли
да
га
дочекамо
.
Чаршија
је
скопљанска
у
томе
тренутку
можда
више
знала
но
ми
.
Она
је
из
целога
пространога
догађаја
,
који
се
развијао
на
границама
Србије
,
са
нарочитом
грозничавом
радозналошћу
пратила
оне
вести
које
су
се
тицале
непосредне
судбине
Скопља
.
Чаршија
је
са
источнога
фронта
била
обавештена
чак
и
о
оним
детаљима
које
је
власт
можда
нарочито
прећуткивала
или
их
ни
сама
није
знала
.
Сваки
покрет
непријатеља
на
тој
страни
,
сваки
његов
успех
или
неуспех
,
на
неки
необјашњив
начин
,
неким
подземним
путевима
,
допирао
је
до
скопљанске
чаршије
и
шапатом
се
разносио
од
ћепенка
до
ћепенка
и
од
једног
дућанског
прага
до
другог
.
Прилазећи
једној
од
група
,
која
се
враћала
са
станице
,
један
омален
господин
не
хтеде
ни
да
саслуша
вести
које
је
она
носила
са
воза
:
—
Не
требају
ми
никакве
вести
,
ја
већ
знам
,
ситуацију
—
вели
он
—
Од
два
сата
по
подне
па
до
сад
лутам
од
дућана
до
дућана
па
не
могу
да
разменим
једну
банку
.
Трговци
сакрили
сребро
а
то
знам
већ
шта
значи
.
Са
Нишем
се
никако
није
могла
добити
телефонска
веза
али
је
кумановски
телефон
јављао
неповољне
вести
.
Крива
Паланка
је
пала
и
Бугари
напредују
ка
Страцину
;
у
Врањи
се
дешавају
неки
догађаји
о
којима
су
вести
врло
нејасне
и
неодређене
.
Неко
додаде
још
да
је
у
чаршији
чуо
да
је
и
Царево
Село
пало
,
да
се
борбе
воде
пред
Кочанима
,
али
да
се
ни
ова
варош
неће
моћи
да
одржи
и
да
чиновничке
породице
већ
напуштају
Штип
и
одлазе
у
Велес
.
Те
вести
нас
готово
поразише
и
,
док
смо
до
сад
били
само
забринути
,
сад
већ
почесмо
и
да
страхујемо
.
И
у
чаршији
и
по
махалама
се
ускомеша
и
узавре
и
свако
потрча
где
је
знао
и
умео
да
се
подробније
распита
не
би
ли
сазнао
праву
истину
.
Па
и
у
томе
часу
било
их
је
који
су
умели
да
се
теше
.
—
Крива
Паланка
пала
,
то
значи
Куманову
нема
спаса
!
—
веле
они
који
су
већ
подлегли
бризи
.
—
Крива
Паланка
и
није
никакав
положај
.
Наш
је
интерес
да
је
напустимо
и
да
доведемо
непријатеља
на
Страцин
.
Ту
ћемо
