торњевеБогородичине
Цркве
.
Обасјати
сунцем
,
са
крстовима
који
су
од
разбљештених
зрака
дошли
виши
,
изгледали
су
ти
торњеви
као
порасли
,
као
на
прсте
успети
над
улицом
по
којој
њихов
ђакон
хода
.
Ђакон
се
застидео
и
мало
поруменео
.
Али
у
исги
мах
се
и
тргао
.
Шкљоцнула
су
гвоздена
врата
на
огради
,
и
кроз
њих
је
прошао
доктор
Пашковић
.
А
уједно
,
на
истуреном
крилу
капијице
,
прочитао
је
ђакон
таблицу
:
адвокат
,
доктор
Јован
Недић
.
Требало
је
журити
,
јер
се
и
Пашковић
журио
.
Остало
је
само
толико
времеда
да
се
монах
Иринеј
сети
да
би
баш
околишно
питање
кренуло
докторову
наклоност
ка
анализи
,
и
да
треба
сасвим
просто
запитати
:
ко
је
болестан
у
кући
господина
Недића
?
—
Да
ли
то
госпођица
Недићева
лежи
?
—
питао
је
сиромах
ђакон
,
будаласто
и
храбро
,
не
опажајући
нимало
да
је
то
питање
друго
питање
.
Да
.
Тифус
.
-
Пашковић
је
одговарао
тихо
и
преокупирано
,
мерећи
ђакона
сасвим
слабо
наоружаним
погледом
.
—
Је
ли
тежак
случај
?
—
додао
је
ђакон
страшљивим
гласом
.
—
Тежак
случај
!
брецнуо
се
одједаред
Пашковић
на
своје
омиљено
поље
.
И
одмах
почео
,
тоном
дискусије
,
разлагати
суштину
таквог
питања
са
медицинског
гледишта
,
а
после
опет
са
гледишта
једног
лаика
.
—
Зар
не
,
реци
сам
.
Кад
ви
,
лаичари
,
поставите
лекару
питање
:
да
ли
је
случај
тежак
,
онда
просто
тражите
да
вам
овај
категорично
одговори
хоће
ли
болесник
умрети
или
ће
остати
да
живи
.
Хипокризија
,
страшна
,
увек
иста
,
без
обзира
на
важност
или
трагичност
тренутка
.
Поставља
се
лекару
једно
препредено
,
а
о
болеснику
бајаги
сажаљиво
питање
,
а
иде
се
на
то
да
радозналост
што
пре
сазна
ради
ли
се
о
догађају
који
у
себи
носи
тутањ
и
преврат
.
Пашковић
је
,
погледавши
свога
рођака
,
нагло
пресекао
реч
,
и
своје
аналитичарске
пипке
окренуо
на
другу
страну
.
—
Али
сада
долази
друга
занимљивост
.
Да
т
.
ј
.
људи
,
који
сасвим
далеко
стоје
од
горњег
случаја
,
који
,
напротив
,
са
целим
срцем
улазе
у
несрећу
болесника
,
који
као
под
нож
иду
пред
суд
лекара
,
да
и
ти
људи
не
налазе
друго
,
искреније
и
топлије
питање
,
него
понављају
ону
баналну
фразу
о
тежини
случаја
.
Сиромах
ђакон
је
ћутао
,
и
никакво
питање
није
више
постављао
.
А
из
тога
,
што
је
Пашковић
говорио
необично
брзо
и
много
,
изводио
је
неодређен
закључак
:
или
је
болест
осредња
,
па
је
доктор
безбрижан
за
дискусију
,
или
је
тешка
,
па
из
њега
говори
узнемиреност
и
нервоза
.
Кад
су
стигли
преко
пута
цркве
,
Пашковић
је
најзад
пресекао
мучни
чвор
.
—
Дакле
,
случај
је
доста
тежак
,
али
болесница
неће
умрети
.
Монах
Иринеј
је
одахнуо
,
и
окренуо
у
порту
да
буде
сам
.
А
Пашковић
је
гледао
за
њим
и
довршивао
свој
посао
.
Ништа
не
мари
,
мој
смирени
соколе
!
Док
сам
гледао
циркус
са
багрема
,
лепши
ми
је
био
него
после
из
ложе
.
Дивоте
живота
виде
најбоље
они
који
напољу
стоје
.
В
.
Спуштала
се
ноћ
.
Као
неки
велики
точкови
,
који
престају
да
се
врте
,
коче
се
и
хладе
,
тако
се
,
једно
по
једно
,
заустављали
разни
покрети
,
и
испрезали
из
оног
дела
живота
који
је
тога
дана
дорађен
или
потрошен
.
Испрезали
се
и
људи
.
Једни
,
који
су
тешко
радили
,
а
нису
у
том
раду
ништа
волели
,
падали
су
у
дубоку
несвест
умора
као
да
им
је
и
душа
заспала
.
Други
,
који
од
сутрашњег
дана
има
да
добију
више
но
што
је
данашњи
дао
,
лежу
у
постеље
пуни
блажених
снова
.
Трећи
,
најзад
,
којима
се
сав
живот
сабио
у
један
тренутак
неизвесности
,
који
су
готови
да
доживе
сваку
срећу
,
да
приме
и
свако
мучење
,
то
су
они
којима
се
никако
не
спава
.
Ни
ђакону
се
није
спавало
.
Нешто
као
да
непрестано
кружи
око
њега
,
зове
га
и
буди
га
.
Потпуно
расањен
,
тражио
је
неку
забаву
.
Да
није
ноћ
,
свирао
би
.
То
би
му
сигурно
годило
.
Овако
,
предао
се
ономе
што
је
било
јаче
од
њега
.
Ипак
је
покушао
да
колико
толико
разјасни
своје
стање
,
и
да
одмери
докле
управо
води
та
даљина
у
коју
сада
непрестано
путују
његове
мисли
.
Шта
је
то
с
њим
?
Престао
је
да
пише
у
дневник
,
и
да
слаже
мудрости
за
постизавање
великог
,
сунчаног
мира
.
Напротив
,
осећа
немир
.
Уосталом
,
то
што
у
души
његовој
живи
,
није
увек
ни
немир
.
Има
две
природе
.
Понекад
је
мучно
,
и
врти
по
њему
као
да
хоће
да
изађе
и
даље
да
иде
,
па
и
самог
њега
собом
да
поведе
.
Други
пут
опет
,
тако
је
као
да
су
и
он
и
све
у
њему
стигли
некуда
одакле
немају
жељу
да
оду
.
Па
онда
се
опет
све
слије
и
смрси
,
и
у
души
завлада
нешто
сасвим
недокучно
.
Завлада
тајна
.
Али
он
не
осећа
никакву
потребу
да
ту
тајну
разреши
,
и
навикава
се
да
је
носи
такву
каква
је
,
и
смирује
се
.
За
мало
.
Тајна
почиње
да
боли
,
и
он
се
буди
ујутро
с
борицама
бола
на
челу
.
Шта
је
то
?
Ђакон
се
смешио
облачно
,
и
стезао
је
срце
,
које
се
више
није
дало
стећи
,
јер
више
није
било
празно
.
Може
бити
да
та
тајна
прати
њега
само
пометњом
,
а
у
ствари
другу
душу
тражи
?
Да
ли
је
она
девојка
баш
желела
да
га
види
онда
кад
га
је
погледала
?
Можда
је
то
учинила
случајно
?
Можда
и
намерно
,
али
тражећи
у
њему
свештеника
,
калуђера
,
који
треба
да
јој
помогне
,
који
треба
руку
да
дигне
,
а
из
његових
прстију
свети
мир
да
се
излије
.
Како
је
дошло
до
тога
да
заволи
девојку
с
којом
никада
речи
није
проговорио
?
Да
ли
тако
,
што
га
је
неколико
пута
погледала
,
што
и
она
воли
цркву
,
што
мисли
о
оном
што
се
у
цркви
ради
и
дешава
?
А
откуда
он
све
то
зна
?
—
смешио
се
монах
Иринеј
.
—
Не
би
умео
рећи
откуда
зна
,
али
зна
.
Црква
је
ту
некако
по
среди
.
Може
бити
да
стари
Богородичин
Храм
има
срце
,
да
их
је
обоје
примио
у
то
срце
,
и
да
је
то
срце
свему
криво
?
...
Одједаред
,
ђакон
се
пренуо
.
Дигао
се
у
њему
понос
,
и
сентименталности
је
нестало
.
Свеж
и
задовољан
је
погледао
кроз
широм
отворен
прозор
у
румену
летњу
зору
,
и
у
цвеће
које
му
је
у
сам
прозор
цветало
,
и
машио
се
књиге
.
Читао
је
како
је
Бог
,
некада
давно
,
шетајући
по
земљи
,
ушао
у
шуму
,
и
срео
јако
невеселог
младића
.
Питао
га
је
шта
му
је
.
—
Сиромах
сам
,
изгубио
сам
фрулу
која
ми
је
била
драга
као
што
ми
је
живот
драг
,
и
волим
девојку
која
мене
не
воли
—
одговорио
је
младић
.
—
У
свему
ти
не
могу
помоћи
,
али
једну
жељу
,
ма
коју
,
могу
ти
испунити
.
Промисли
,
реци
ми
,
и
биће
ти
што
затражиш
.
—
Младић
се
наслонио
на
дрво
,
заклопио
очи
,
и
мислио
.
Приступио
је
затим
Богу
,
и
молио
:
дај
ми
крила
.
—
Бог
се
збунио
,
јер
крила
су
смели
имати
само
анђели
.
И
замислио
се
шта
ће
.
Најзад
је
узео
пуну
руку
свежег
горског
ветра
,
створио
првог
коња
,
дивног
једног
зеленка
,
и
поклонио
га
младићу
.
Монаху
Иринеју
се
фантастична
бајка
толико
допадала
,
да
су
му
очи
биле
пуне
суза
.
На
Ану
је
сасвим
заборавио
...
Као
младић
од
деветнаест
година
,
са
положеном
матуром
,
пред
полазак
у
велики
свет
,
богат
лепотом
,
здрављем
,
пријатељима
и
надама
—
он
се
тешко
разболео
,
и
пошао
извесној
смрти
у
сусрет
.
Лекари
су
га
напустили
,
својта
га
је
жртвовала
,
живот
га
је
избрисао
.
Али
штогод
је
крај
долазио
ближе
,
живот
се
болеснику
чинио
све
лепши
.
И
то
не
живот
уопште
.
Него
баш
његов
живот
.
Живот
дечка
и
младића
који
оца
није
познавао
,
који
је
после
изгубио
и
добру
,
несрећну
мајку
,
и
који
је
одрастао
у
кући
рођака
,
где
су
се
муж
и
жена
и
деца
опијали
,
ружили
,
свађали
и
с
ножевима
вијали
.
Живот
,
дакле
,
који
је
у
најстрашнијим
и
најружнијим
околностима
имао
да
опстане
и
да
се
сачува
.
И
који
је
,
оставши
усред
смета
и
куге
чист
и
здрав
,
осетио
сам
у
себи
све
достојанство
и
сву
моћ
човека
,
и
уздигао
се
на
једној
необичној
гордости
,
гордој
од
лепоте
и
вере
у
лепо
.
И
сада
је
тај
живот
,
тај
свесни
,
поносити
живот
требао
да
престане
бити
.
Огорчење
болесниково
због
немоћи
људске
,
због
немоћи
природине
,
било
је
страховито
.
Јака
,
племићска
,
бела
једна
душа
колебала
се
да
све
порекне
,
да
све
закаља
,
и
да
и
сама
црна
умре
.
Тада
,
одједаред
,
болест
је
изашла
из
болесника
као
истерани
беси
.
Младић
је
оздравио
.
Он
је
васкрсао
.
—
Ушао
је
Бог
у
мене
—
говорио
је
људима
који
се
око
њега
купили
као
на
чудо
.
А
у
дневник
свој
је
записао
:
„
Слаб
сам
био
пред
смрћу
.
Победа
смрти
у
мени
божја
је
победа
.
Остаје
сада
да
ја
учиним
нешто
што
ће
том
спасеном
животу
дати
вредност
.
Заветујем
се
да
ћу
учинити
.
Заветујем
се
.
Јер
ми
је
сад
јасно
да
је
завет
у
животу
човечјем
потребан
.
Да
је
потребно
да
човек
,
у
нечем
,
остане
аскет
целог
свог
века
.
Под
заветом
разумем
неразрешиво
везивање
живота
за
неку
моралну
лепоту
.
У
томе
је
понос
,
у
томе
је
религија
.
А
понос
и
религија
могу
сваку
срећу
заменити
.
“
У
души
оздравелога
десила
се
крупна
,
озбиљна
промена
.
Младић
се
испунио
неком
безграничном
милошћу
,
и
мало
му
је
било
волети
неколико
људи
,
неколико
ствари
,
неколико
истина
и
лепота
.
Изгубио
је
своје
поједине
љубави
,
и
почео
осећати
једну
,
уједначену
љубав
за
све
што
му
је
познато
.
Показивао
је
знаке
неког
дечјег
темперамента
и
неке
припросте
нарави
.
Чинио
је
понекад
утисак
чаробности
.
Деца
,
врапци
пси
и
мачке
ишли
су
у
гомилама
за
њим
.
А
он
их
је
све
мазио
,
и
слушао
их
,
и
годило
му
је
да
буде
псету
слуга
.
Био
је
пресрећан
у
том
одуживању
дуга
за
повраћено
здравље
,
и
озбиљно
је
осећао
да
је
све
без
изузетка
,
свака
животињица
и
свака
стварчица
,
суделовала
на
неки
начин
у
томе
да
се
њему
,
већ
мртвом
,
поново
нађе
место
у
свету
.
Добар
и
милостив
је
хтео
бити
свом
својом
душом
.
Једнако
је
тражио
начина
да
живот
свој
нуди
и
даје
.
И
давао
га
је
.
Три
године
дана
је
живео
тако
у
тој
чудној
радости
што
је
жив
,
у
рајском
једном
осећању
да
радосном
човеку
ништа
не
треба
.
И
што
је
више
давао
,
све
је
више
могао
давати
.
Јер
тек
кад
су
била
поклоњена
,
видео
је
и
одмерио
сва
блага
којих
има
у
њему
.
И
онда
је
био
још
милостивији
.
И
најзад
је
том
свемилостивом
љубављу
тако
испунио
душу
,
да
су
му
уске
љубави
страсти
изгледале
потпуно
туђе
и
немогућне
.
Једног
дана
се
онда
запитао
:
шта
треба
да
буде
највеселији
,
најбогатији
и
у
све
заљубљени
човек
?
Треба
да
буде
калуђер
,
одговарало
је
цело
његово
биће
.
Јер
само
весео
и
богат
и
заљубљен
човек
може
волети
и
служити
без
циља
.
Калуђер
,
калуђер
.
Далеко
од
кариере
,
без
породице
и
без
амбиције
,
калуђер
нема
ни
страха
,
ни
сметњи
,
ни
непријатеља
.
Његов
живог
није
змија
.
Уочи
дана
када
ће
се
помонашити
,
записао
је
у
дневник
:
„
Миран
и
весео
ћу
стати
пред
Бога
,
предоброг
свог
Оца
,
који
ме
је
,
већ
мртвог
,
још
једаред
створио
.
Потпуно
смирен
ћу
примити
завет
,
јер
никаквих
врлина
немам
,
сем
великог
,
милостивог
сажаљења
за
све
што
је
на
свету
“
.
Покалуђерио
се
.
И
био
задовољан
и
весео
калуђер
.
Волео
је
своје
другове
,
волео
децу
,
волео
свога
владику
.
А
владика
је
њега
чувао
и
пазио
као
мајка
.
Монашки
завет
се
младом
калуђеру
чинио
као
нека
провидна
ограда
кроз
коју
се
гледа
у
даљне
просторе
.
Али
не
у
просторе
историјске
.
У
просторе
који
су
испуњени
уским
љубавима
хероја
,
крвљу
,
блатом
,
немоћи
,
рушењем
и
пропадањем
.
Него
у
просторе
оног
ведрог
живота
који
ни
историја
ни
људи
не
бележе
.
Не
бележе
га
,
јер
тај
живот
не
значи
догађаје
.
Али
зато
значи
вечност
.
Да
,
краљеви
су
пролазни
,
а
пастири
су
вечни
.
Једно
се
монаху
Иринеју
није
свидело
.
Црква
,
у
којој
је
служио
,
чинила
му
се
хладна
,
немилостива
зграда
.
Један
уоквирени
простор
без
огњишта
и
душе
.
Стари
владика
то
није
могао
да
увиди
,
и
топлим
речима
је
убеђивао
свог
љубимца
да
нигде
нема
лепшега
храма
.
Али
,
једног
јесењег
дана
,
владичин
је
ђакон
више
но
икад
осетио
да
владика
нема
право
.
И
,
загледаног
у
немирни
лет
ужурбаних
селица
,
дохватила
га
је
одједаред
чежња
да
и
он
некуда
пође
.
Слушао
је
много
о
Богородичиној
Цркви
,
о
лепоти
њеној
,
о
службама
и
о
појању
у
њој
.
И
сневао
о
њој
као
о
неком
запечаћеном
ћивоту
,
чију
легенду
нико
још
не
зна
.
Најзад
ју
је
пожелео
.
Тешко
му
је
било
оставити
старца
који
ће
туговати
за
њим
,
али
је
отишао
са
неком
чудном
надом
да
ће
све
добро
бити
.
Да
,
то
је
био
храм
у
коме
се
душа
његова
одмах
настанила
.
Привлачила
га
је
та
црква
на
нарочити
начин
.
Откудгод
је
ишао
,
враћао
се
у
њу
.
Велико
му
је
задовољство
чинило
доћи
пре
почетка
богослужења
,
и
шетати
по
порти
.
Порта
би
тада
,
пред
његовим
очима
,
губила
ограду
,
и
постајала
неки
грдан
,
светао
простор
,
општа
нека
кућа
и
дом
највеће
љубави
.
Ту
своју
шетњу
по
порти
је
највише
волео
рано
у
зору
,
пре
јутрења
.
Неке
нарочито
лепе
и
богате
мисли
би
му
тада
долазиле
на
ум
,
и
тако
су
га
заносиле
,
да
се
стално
трзао
кад
би
зазвонило
на
јутрење
.
Али
тај
трзај
му
је
такође
годио
.
Брзо
би
дунуо
у
лампицу
своје
фантазије
,
ушао
у
цркву
,
и
служио
тамо
тако
од
срца
вољно
и
Богу
и
сакупљеним
људима
.
И
ма
да
је
од
тих
људи
само
мало
њих
познавао
,
осећао
је
да
многи
међу
њима
мисле
о
њему
,
и
знају
да
је
он
пријатељ
свију
њих
.
Нешто
га
је
у
тој
цркви
топло
миловало
и
смекшавало
.
Ђакон
се
подавао
том
утицају
,
грејао
се
на
њему
,
и
понекад
би
се
радознало
осврнуо
,
тражећи
жижу
из
које
бије
та
топлота
.
Тражио
је
откуда
долази
тај
тихи
и
свети
пољубац
љубави
са
његовом
самоћом
.
Јер
он
је
осећао
тај
пољубац
.
И
био
после
њега
лак
,
етераст
,
подигнут
,
сједињен
са
мирисом
када
и
таласом
песме
,
са
погледом
Христа
и
осмехом
људи
.
Нека
бескрајна
нежност
и
сажаљивост
би
га
обузимала
.
Био
је
срећан
,
верујући
да
је
то
она
велика
,
свемилостива
љубав
за
којом
је
чезнуо
.
И
осећао
је
како
се
чаша
његовог
живота
пуни
пуни
...
А
сад
је
ето
кануло
нешто
мутно
у
кристалну
чашу
његовог
живота
.
Улица
га
дражи
отворено
поље
га
оневесели
,
а
и
у
цркви
није
тако
лепо
као
пре
.
Хор
пева
,
али
нема
душу
.
Равно
шест
недеља
ће
бити
прекосутра
како
се
госпођица
Недићева
разболела
.
Пашковић
каже
да
јој
је
сада
сасвим
добро
,
да
је
већ
пре
осам
дана
устала
,
и
да
ће
скоро
и
изаћи
.
У
башту
већ
излази
.
У
петак
после
вечерња
ђакон
је
пошао
да
се
мало
прошета
.
Уочио
је
из
далека
гвоздену
ограду
,
али
се
решио
да
неће
поред
ње
проћи
.
Видео
је
башту
и
јуче
и
прекјуче
,
и
већ
толико
пута
.
А
познат
му
је
био
скроз
и
скроз
и
шум
зеленила
.
Шум
је
додуше
био
леп
као
каква
музика
,
могао
се
сваки
дан
поново
слушати
.
Ето
шуми
и
сада
.
Познато
,
разумљиво
и
тихо
.
Ђакон
се
мало
приближио
.
Шум
је
постао
тиши
.
Ђакон
се
још
приближио
.
Шум
је
још
стихнуо
.
Напослетку
је
био
тако
тих
,
да
кандилце
не
би
од
њега
затрептало
.
А
кроз
тишину
се
чула
виолина
.
Монах
Иринеј
је
стојао
на
једном
месту
доклегод
свирка
није
престала
.
Па
и
после
.
Људи
су
пролазили
крај
њега
у
овом
и
оном
правцу
,
а
он
никако
није
знао
куда
треба
да
пође
.
Најзад
је
угледао
торњеве
цркве
и
пошао
у
порту
.
Срце
му
је
трептало
,
а
он
га
је
пустио
да
трепти
,
и
благодарио
је
Богу
што
је
човек
у
стању
толико
блажене
среће
осећати
просто
од
тог
што
му
летњи
ветрић
ћарлија
око
главе
.
Али
после
,
ветар
је
престао
ћарлијати
,
сунце
није
више
шарало
црквена
врата
,
срце
се
смирило
,
до
недеље
има
још
да
прођу
дан
и
две
ноћи
,
и
све
,
све
је
то
можда
само
варка
и
искушење
.
У
недељу
,
монах
Иринеј
је
,
изашавши
на
амвон
да
отпочне
службу
,
сагнуо
главу
дубље
но
обично
,
и
остао
тако
сагнут
дуже
но
обично
.
Усрдно
и
дуго
се
молио
Богу
,
јер
је
осећао
узнемирење
.
Као
дете
свој
посечени
прст
мајци
,
окретао
је
он
голо
срце
своје
Богу
,
и
питао
Бога
шта
да
ради
.
А
срце
је
дотле
стрепило
.
Стрепило
да
је
види
,
стрепило
да
је
не
види
.
Стрепило
да
нађе
тамо
поглед
који
га
тражи
,
и
стрепило
од
погледа
који
га
не
тражи
.
Питало
се
,
да
ли
очи
виде
да
су
једва
дочекане
?
Сиромах
ђакон
.
Немирно
је
читао
јектенија
,
а
глас
је
излазио
из
њега
као
никад
.
То
га
је
гризло
.
Стишавао
је
глас
и
сагибао
главу
све
ниже
и
ниже
.
Место
крај
стуба
је
стојало
празно
.
Нема
је
.
Можда
неће
ни
доћи
.
Или
ће
доћи
касно
.
Слаба
је
још
,
не
може
дуго
стојати
.
Тако
се
приближио
час
кад
је
ђакон
требао
ући
у
олтар
,
узети
путир
,
попити
из
њега
причест
,
и
с
причешћу
мир
живота
за
којим
је
тако
чезнуо
.
Призивајући
Вонмем
,
он
је
скоро
очајним
гласом
тражио
у
Бога
савет
,
како
да
се
исповеди
и
смири
пре
него
што
светињи
приђе
.
А
Бог
му
је
рекао
да
подигне
очи
и
погледа
на
место
крај
стуба
.
Издужена
и
побледела
лица
,
глатко
причешљане
проређене
косе
,
великих
,
као
двери
отворених
очију
,
стојала
је
тамо
Ана
Недићева
,
држећи
у
једној
руци
молитвеник
и
цвет
,
а
у
другој
душу
своју
.
Душу
,
која
је
,
као
и
његова
,
била
на
вратима
смрти
и
пред
лицем
Господњим
.
Очи
Анине
су
поглед
свој
положиле
у
очи
монаха
Иринеја
.
А
он
је
поглед
тај
унео
са
собом
у
олтар
на
причешће
.
Причестио
се
миран
као
јагње
.
Осећао
се
срећан
.
Много
је
лепога
ушло
у
њега
тога
дана
.
Јасно
му
је
било
да
човек
,
у
исти
мах
,
може
бити
јако
близу
и
Богу
и
људма
.
Излазећи
из
цркве
,
монах
Иринеј
је
носио
дар
и
поруку
оног
погледа
као
неки
за
сва
времена
у
себе
зазидани
аманет
.
На
степеницама
порте
,
на
највишем
ступњу
,
стојала
је
Ана
.
Окружена
са
свих
страна
певачима
и
певачицама
и
множином
других
познаника
.
И
деца
се
окупила
око
ње
.
Мале
њихове
ручице
су
јој
пружале
нафору
и
цвеће
.
Са
свих
усана
су
летеле
речи
радовања
.
Липе
су
јако
мирисале
.
Богородичина
Црква
се
огледала
у
светлој
души
Аниној
.
Небо
и
срце
Анино
гледали
су
једно
у
друго
.
Нешто
рајско
је
сишло
одгоре
.
Недостајао
је
само
уздах
,
па
да
рај
буде
савршен
.
Ану
је
гушио
тај
уздах
.
У
том
тренутку
је
изишао
из
цркве
ђакон
.
Рај
се
остварио
.
Ана
Недићева
се
враћала
кући
у
радости
какву
никада
није
доживела
.
Бог
је
ову
недељу
просуо
канда
само
њој
у
крило
.
Чинило
јој
се
,
како
је
лагано
корачала
,
да
не
иде
кући
,
него
да
се
,
степен
по
степен
,
у
небо
пење
.
Одиста
,
ваздух
се
увијао
око
ње
као
неки
мирисан
вео
,
а
светлост
је
била
савршено
небесна
.
Одједаред
,
на
једном
месту
,
Ани
у
сусрет
,
светлост
је
поцрнела
.
У
витком
једном
потезу
,
смелом
и
лепом
,
као
што
је
смео
и
леп
један
од
оних
црних
нерава
на
белом
мермеру
.
Монах
Иринеј
је
прилазио
,
и
стао
је
пред
Ану
.
Глас
његов
,
онај
велики
,
силни
,
Богу
окренути
,
у
цркви
упознати
и
завољени
глас
,
говорио
је
сада
ту
,
сасвим
близу
.
Говорио
њој
.
И
говорио
речи
саучешћа
,
радости
и
доброте
,
под
којима
се
срце
Анино
дробило
у
сто
срдаца
.
—
Јесте
ли
сасвим
оздравили
?
—
Можете
ли
замислити
колико
се
сви
радујемо
вашем
оздрављењу
?
—
Хоћете
ли
сада
опет
сваког
богослужја
долазити
у
цркву
?
Ана
није
стизала
да
одговори
,
а
ђакон
је
већ
питао
даље
.
Да
ли
јој
је
много
тешко
било
,
и
да
ли
је
сада
још
што
боли
?
—
Да
ли
вам
је
кадгод
дошло
жао
што
не
чујете
појање
?
—
Није
ми
могло
бити
жао
,
јер
ја
сам
непрестано
чула
то
појање
.
Чим
останем
у
тишини
и
сама
,
ја
чујем
,
и
гласове
хора
и
глас
ваш
.
Увек
тако
.
Зар
бих
друкчије
могла
оздравити
и
оживети
?
И
сада
,
ето
,
љубазне
ваше
речи
чујем
ја
само
кроз
те
тонове
који
у
мени
никада
не
ћуте
.
Ђакон
Иринеј
,
загледан
у
Анине
очи
,
видео
је
душу
њену
како
се
диже
на
површину
.
Видео
је
да
та
душа
њега
тражи
.
Тражи
га
.
Али
,
пролази
мимо
овог
човека
на
улици
,
и
иде
даље
.
Иде
тамо
.
Тамо
,
где
ће
монах
Иринеј
дати
љубав
,
велику
и
мучну
,
као
што
су
и
црква
и
музика
велике
и
мучне
.
Нежно
,
лагано
,
спустио
је
своју
руку
на
њену
.
И
гледао
како
низ
суза
промиче
с
краја
на
крај
њених
очију
.
Слободно
и
анђеоски
занесено
загледала
се
сада
она
у
њега
.
У
његове
црне
,
црним
велом
уоквирене
очи
.
И
кроз
те
очи
у
љубав
своју
,
у
своје
у
цркви
закопано
благо
.
ВИ
.
Био
је
леп
летњи
дан
.
Али
се
одједаред
небо
почело
навлачити
,
а
дунуо
је
затим
и
свеж
ветар
,
предсказајући
промену
времена
.
Збиља
.
Час
би
се
смркло
,
час
би
се
разданило
.
Облаци
се
нагло
гонили
око
сунца
,
зеленило
је
страшљиво
жаморило
.
Напослетку
се
све
стишало
.
Ветар
стао
,
опржено
лишће
висило
као
мртво
,
бубе
зариле
главу
у
песак
.
И
онда
је
пљуснула
крупна
,
нагла
киша
.
Једна
тешка
капља
се
разпљеснула
на
девојачкој
руци
,
која
је
висила
низ
ограду
веранде
.
Чуо
се
весео
смеј
.
После
неколико
минута
је
киша
стала
.
Док
се
још
сунце
нећкало
,
хоће
ли
неће
ли
изаћи
,
искочио
је
опет
ветар
,
и
насрнуо
на
високу
,
гранату
платану
.
Лишће
,
слепљено
од
прашине
и
влаге
,
растресло
се
,
и
сва
вода
се
просула
на
главу
младом
кученцету
,
које
је
,
не
слутећи
шта
се
догађа
,
спавало
испод
густе
платане
у
потпуној
сувоћи
.
Псетанце
скочи
,
зарежа
љутито
,
и
поче
тражити
кривца
.
Али
кад
је
у
тај
мах
севнуло
и
пукао
гром
,
оно
,
лудо
и
преплашено
,
стаде
помамно
да
лаје
,
и
брже
на
страху
него
на
ногама
,
потече
преко
веранде
у
кућу
,
преврћући
се
главачке
кроз
ваздух
.
На
веранди
прште
снажан
,
здрав
,
дуготрајан
смеј
девојке
са
покиснутом
руком
.
Чуло
се
и
тапшање
и
задиркивање
јунака
.
Девојка
је
та
била
Ана
Недићева
.
Ана
се
после
болести
своје
нагло
и
неочекивано
опорављала
.
Лице
се
заоблило
,
плећа
се
попунила
,
а
усне
се
румениле
као
у
детета
.
Коса
је
почела
растити
тако
бујно
,
да
јој
чисто
није
било
места
на
глави
.
Настале
су
озбиљне
тешкоће
са
шеширом
.
Просто
плива
одгоре
,
на
оном
меканом
изобиљу
.
А
кад
га
Ана
натуче
,
онда
се
опет
стиснута
коса
прелије
преко
чела
и
преко
половине
образа
,
и
лице
дође
тако
мајушно
и
смешно
као
да
само
из
себе
вири
.
Ана
се
грохотом
смејала
тој
комичној
процедури
.
А
смејући
се
,
није
могла
не
чути
да
и
у
гласу
њеном
има
сада
неки
нов
тон
,
који
се
од
прилике
исто
тако
понаша
као
и
њена
коса
.
Некако
је
сувишан
у
мирној
модулацији
првобитног
њеног
гласа
,
али
је
ипак
добро
и
згодно
дошао
.
Затим
,
стао
је
из
Ане
да
избија
чак
и
неки
стварни
несташлук
.
Одлично
је
имитовала
људе
,
а
нарочито
начин
како
говоре
и
певају
.
Она
је
то
додуше
стишавала
и
одрицала
,
али
је
у
репродукцији
гласа
и
његових
карактеристичних
боја
умела
ићи
до
таквих
финеса
,
да
је
та
вештина
,
мало
по
мало
,
и
њеном
сопственом
увету
почела
годити
.
Донекле
и
као
музикалан
експеримент
.
Као
врста
анализе
гласа
.
У
вече
,
кад
су
код
куће
сами
,
морала
је
,
оцу
за
вољу
,
чешће
да
одглуми
старог
хоровођу
њиховог
певачког
друштва
.
Малог
једног
чичицу
,
помало
ружног
,
помало
смешног
,
помало
пакосног
,
уских
пупчастих
леђа
као
виолина
,
разглављених
шака
и
напетог
гркљана
,
који
је
баш
Ани
волео
да
говори
,
како
је
због
дуге
праксе
тако
омрзао
музику
,
да
му
је
сасвим
свеједно
и
ко
свира
и
како
свира
.
—
Само
ми
још
није
свеједно
како
ко
пева
—
додавао
је
,
очигледно
потпуно
искрено
,
јер
би
нерви
његови
,
и
без
непосредног
надражаја
,
почели
да
реагирају
.
Чича
би
дрмусао
главом
као
да
ће
с
рамена
да
је
стресе
,
правио
гест
као
да
запушава
уши
,
а
чело
би
му
се
набирало
тачно
у
пет
линија
и
четири
празнине
.
—
Али
сопран
солисткиња
ваша
?
—
довршавала
је
Ана
обично
сцену
,
имитујући
одлично
како
чича
граби
њену
руку
,
стеже
је
што
игда
може
место
оне
друге
,
тегли
се
као
у
грозници
,
и
са
разбарушеном
косом
изгледа
сличан
стакатираној
шеснаестини
која
ће
сад
у
ваздух
да
прсне
.
Једном
приликом
,
на
ужем
музичком
поселу
у
њиховој
кући
,
мољена
са
свих
страна
,
а
врло
добро
расположена
,
Ана
се
решила
да
сама
себе
изазове
,
и
да
прикаже
један
од
драгих
својих
музичких
доживљаја
,
који
је
дотле
брижљиво
крила
.
То
је
било
другога
дана
Ускрса
.
На
врло
свечаном
вечерњу
Еванђеље
се
читало
са
три
места
.
Прота
Богородичине
Цркве
на
сред
храма
,
прота
-гост
на
Царским
Дверима
,
а
ђакон
Иринеј
на
проповедаоници
.
Став
по
став
текста
,
један
,
па
други
,
па
трећи
.
Прота
мештанин
испуштао
је
из
своје
дуваном
много
кађене
и
вином
много
преливане
гуше
,
као
из
неке
гробнице
,
остатак
бившег
неког
тенора
,
који
се
,
и
кроз
многобројне
крезуботине
протине
,
још
на
толико
делова
и
разбијао
,
и
излазио
,
најзад
,
нехармонично
многострук
,
и
предеран
посред
своје
већ
и
тако
покојне
душе
.
Прота
-гост
је
био
сасвим
без
гласа
,
срицао
слогове
и
речи
Еванђеља
са
дугим
паузама
,
испуњавао
те
паузе
једном
отегнутом
муком
коју
је
ваљда
само
Ана
била
у
стану
да
имитује
,
и
гушио
се
после
сваког
таквог
напрезања
као
да
камење
гута
.
По
трећи
пут
се
онда
чуо
исти
тај
став
одгоре
.
Као
водопад
,
који
се
лије
из
чистог
језера
негде
у
врх
планине
,
лио
се
са
проповедаонице
тежак
и
чист
један
млаз
,
који
је
лечио
и
спирао
ране
и
на
души
и
на
слуху
.
И
то
леком
једним
,
кога
ради
су
и
ране
саме
постајале
драге
.
Ана
се
није
љутила
на
рецитаторе
без
гласа
.
Постепено
,
она
је
то
мучење
чисто
заволела
,
да
би
душу
што
жељнију
и
жеднију
отворила
блаженству
.
То
интеренсантно
комбиновано
читање
приказивала
је
Ана
с
таком
верношћу
,
и
с
таком
моћи
истицала
финесе
контраста
,
да
су
слушаоци
тој
,
управо
забавно
замишљеној
сцени
обратили
наједаред
целу
и
најозбиљнију
своју
пажњу
.
Музички
образовани
сви
,
одмах
су
и
пронашли
у
чему
лежи
реткост
и
вредност
момента
.
Ана
је
,
имитујући
читање
ђаконово
можда
за
октаву
и
још
за
квинту
више
,
давала
ипак
постајање
,
преливе
,
боју
,
јек
и
сву
душу
гласа
тако
истоветно
исто
са
ђаконовим
рецитативом
,
да
је
тренутак
добио
одједаред
и
своју
језивост
.
Осетило
се
да
је
имитација
,
недокучним
неким
путевима
,
зашла
у
месо
и
крв
истине
.
Осетило
се
да
Ана
зна
,
или
има
у
себи
тајну
чара
ђаконовог
гласа
.
Добио
се
неки
скоро
очигледан
доказ
о
сатрептавању
бића
,
која
су
,
с
музичког
гледишта
,
хармоније
или
истоветности
.
Ана
је
опазила
да
су
гости
дирнути
,
гости
су
опазили
да
је
Ана
узбуђена
,
и
сцена
се
завршила
друкчије
него
што
се
очекивало
.
С
дубљим
и
финијим
утиском
,
али
и
са
утиском
тежине
,
који
прати
сва
наговештења
из
живота
душа
наших
.
Ани
је
та
непромишљена
продукција
покварила
остатак
вечери
.
Уплашила
се
од
ефекта
.
Јасно
је
било
пред
њом
да
за
имитовање
треба
индискретности
.
Треба
болног
размотавања
и
вулгарисања
једног
можда
префиног
контакта
талената
и
душа
.
Одрицала
се
у
себи
шале
за
сва
времена
.
И
сутра
дан
се
још
непрестано
карала
у
души
.
Пребацивала
је
себи
да
је
требало
анализи
подвргнути
,
место
туђега
певања
,
своје
сопствено
.
Мислила
је
ту
на
оно
што
је
пре
неколико
месеца
радила
и
сматрала
за
урађено
.
Донела
је
тај
рад
,
свирала
поједине
делове
,
и
вртила
главом
.
Не
ваља
.
То
је
чисто
чулна
музика
.
Отворено
препричавање
једног
осећаја
,
издавање
једне
тајне
.
А
музичко
дело
,
међу
свима
уметничким
делима
на
првом
месту
,
мора
носити
тајну
дубоко
у
себи
.
Полифонија
је
сама
по
себи
тајна
.
Нешто
што
је
без
краја
и
почетка
.
Сваки
прст
,
сваки
потез
гудала
,
сваки
глас
може
бити
логична
и
техничка
целина
и
програм
неке
мисли
,
али
дело
није
ништа
друго
до
тајна
полифонијске
чари
.
Размишљајући
о
суштини
музике
,
Ана
је
,
постепено
,
доспела
у
област
чудноватих
закључака
.
Слика
има
свој
оригинал
,
скулптура
га
има
,
књига
га
поготово
има
.
Творевине
те
дакле
имају
своје
јединствено
и
вечно
биће
,
свој
остварени
једини
облик
,
који
је
за
сваког
и
за
сва
времена
један
те
исти
.
А
у
музици
?
Свако
свира
или
пева
оно
што
је
уметник
стварао
.
Звук
,
акорди
,
хармонија
не
могу
дакле
да
су
оригинални
.
Не
постоје
једаред
рођени
,
једни
и
једини
.
Хартија
,
партитура
,
тек
не
може
значити
све
.
То
је
материал
,
без
целе
снаге
и
душе
,
који
је
несрећни
музичар
оставио
да
ма
ко
покуша
назидати
и
створити
његово
дело
.
Музичко
дело
је
дакле
само
за
живота
уметниковог
стварно
оно
само
,
оригинално
и
живо
.
А
затим
умире
за
све
вечности
.
Све
што
се
после
изводи
,
то
је
можда
само
костим
узвишеног
једног
мртваца
.
То
је
можда
све
само
груба
ларма
кроз
једну
прашином
засуту
тишину
,
која
не
може
више
пропевати
.
Са
сваким
умуклим
певачем
,
са
сваким
мртвим
свирачем
остају
можда
у
свету
музике
такве
чудне
тишине
,
које
су
гробови
тонских
боја
и
душа
...
Ани
је
изашао
пред
очи
монах
Иринеј
.
Ето
,
његово
читање
,
његов
рецитатив
,
његово
појање
.
Високо
и
чисто
музички
,
они
су
можда
програм
,
по
коме
се
,
мало
по
мало
,
склапа
и
хармонише
једна
грандиозна
целина
.
Они
су
можда
музички
дневник
,
у
коме
лежи
цела
целцата
тајна
једног
живота
.
А
они
се
круне
,
опадају
,
брже
него
цвет
.
Пролете
црквом
као
светла
репатица
небом
.
Одјекну
,
усреће
,
и
пролазе
...
Заблуда
је
да
се
идућег
богослужења
може
чути
то
исто
још
једаред
.
То
што
се
чује
,
то
је
песма
душе
његове
онога
дана
,
а
не
прошлих
дана
.
То
су
увек
нови
и
нови
оригинали
,
који
одмах
пропадају
,
без
трага
,
без
очуваности
у
сећању
...
Како
је
музика
несрећна
зато
што
је
нематериална
.
Како
је
дух
човечји
,
иако
слободан
,
вечан
и
из
онога
света
,
дотле
,
док
је
у
нашем
телу
,
ипак
само
слуга
материалности
.
Како
ћу
дозвати
и
вратити
певање
које
је
прошло
?
Шта
ми
остаје
од
његовог
певања
,
кад
затвори
уста
?
Како
да
обожавам
његову
уметност
кад
јој
је
и
колевка
и
гроб
ваздушни
талас
!
...
Његово
певање
је
моја
срећа
,
а
његов
глас
ја
не
знам
,
и
немам
,
и
он
сам
ми
га
не
би
могао
дати
...
Сећам
га
се
само
да
је
био
,
да
је
сладак
био
,
и
да
гори
чежња
за
њиме
.
Ана
је
одједаред
осетила
врелу
,
нестрпљиву
чежњу
.
За
ђаконовим
гласом
,
за
отвореним
његовим
устима
,
за
линијом
његовог
тела
,
које
,
као
жица
,
затегнуто
и
пуно
музике
,
чека
да
интервал
прође
,
и
да
потече
песма
,
од
слога
до
слога
као
ред
капљица
,
тешких
од
крајње
сласти
сваке
поједине
ноте
и
акцента
.
Та
чежња
,
уосталом
,
није
била
ништа
ново
код
Ане
.
Разликовала
се
само
нешто
од
чежње
до
онога
дана
кад
ју
је
ђакон
ословио
.
Тиме
,
што
је
у
чекању
од
богослужења
до
богослужења
било
сада
врло
много
немира
и
нестрпљења
.
Иначе
,
после
и
због
оног
виђења
,
Ана
није
преживљавала
никаквих
потреса
или
криза
.
Живот
јој
се
чинио
исти
као
и
пре
тога
,
и
,
као
и
пре
тога
,
она
је
задовољна
била
с
тим
животом
и
волела
га
.
Осећала
је
да
у
њему
успева
нешто
племенито
и
поносито
,
што
црква
и
ђакон
нарочитим
сунцем
греју
.
Једно
опажање
се
временом
ипак
потврдило
,
и
почело
Ану
помало
да
узнемирује
.
Престала
је
да
о
љубави
својој
задаје
себи
питања
.
Престала
је
канда
да
осећа
и
види
ту
љубав
као
нешто
придошло
у
своме
бићу
.
Нешто
што
се
даје
посматрати
,
сравњивати
и
ценити
.
Пре
тога
,
она
је
имала
осећање
као
да
је
љубав
њена
мала
једна
скупоценост
,
затворена
у
кутију
,
и
спуштена
негде
у
њено
срце
или
душу
,
с
тим
,
да
је
Ана
мора
брижљиво
чувати
,
очима
пратити
,
живцима
осећати
,
разумом
својим
о
њој
расуђивати
.
Сада
,
међутим
,
њој
се
чинило
као
да
је
она
,
Ана
,
затворена
у
малу
кутију
,
а
кутија
с
њоме
заједно
стављена
у
њену
љубав
,
велику
,
самосталну
,
моћну
,
коју
она
уопште
не
може
више
да
посматра
,
а
о
којој
све
теже
и
теже
суди
.
Изведавши
једнога
дана
ту
слику
свога
стања
прилично
на
чисто
,
Ана
се
баш
и
забринула
.
Да
,
као
шум
мора
око
неке
морске
биљке
,
њу
непрекидно
заносе
неколико
црта
лица
и
њихови
изрази
,
мењање
боје
у
лицу
,
покрети
главе
и
двеју
руку
и
промењљивост
и
владање
тона
у
једноме
гласу
.
Она
само
још
очима
и
ушима
мисли
.
Анине
очи
се
напунише
сузама
.
А
кроз
сузе
јој
се
привиде
Богородичина
Црква
.
Широм
отворена
,
милостива
и
њена
,
како
је
зове
да
и
бриге
своје
остави
тамо
где
јој
је
љубав
.
Ана
храбро
отисну
од
себе
сумничење
и
плашњу
.
Чега
да
се
боји
?
Ђаконовог
приближења
?
Његових
речи
?
Тога
што
је
руку
своју
положио
на
њену
?
Она
се
умиљато
загледала
у
леву
своју
руку
,
као
у
најмилијег
пријатеља
свога
.
Па
и
кад
би
тај
додир
руку
имао
баш
да
значи
нешто
врло
озбиљно
и
важно
,
баш
кад
би
значио
и
обећање
,
и
обавезу
и
заклетву
,
и
завет
?
Ани
је
,
чудновато
,
при
овим
тешким
помислима
бивало
све
ведрије
на
души
.
Она
је
искрено
била
убеђена
да
је
за
сав
живот
свој
зазидана
у
зидове
Богородичине
Цркве
.
Њој
је
то
било
мило
,
за
њу
је
тај
ограничени
простор
био
размакнут
и
светао
,
и
тако
свој
као
и
кућа
њена
.
Опет
се
загледала
у
своју
леву
руку
.
Она
је
то
сад
тако
често
чинила
.
И
при
том
јој
је
увек
долазила
једна
лепа
алегорична
мисао
.
До
онога
дана
,
када
је
ђакон
ту
руку
додирнуо
својом
,
она
је
у
склопљеној
шаци
те
руке
себично
крила
оно
што
је
највеће
благо
у
њој
.
А
од
онога
часа
,
та
се
рука
хришћански
дарежљиво
отворила
,
и
пружила
је
Богу
,
као
задужбину
своју
,
велику
љубав
своју
према
слузи
Његовоме
.
Ана
се
навикла
да
у
ту
руку
гледа
као
у
саму
себе
.
Чиста
,
нестезана
,
нељубљена
,
та
је
рука
била
за
Ану
исто
што
и
слика
живота
њеног
.
Значила
је
предодређену
чистоћу
,
задатак
да
до
смрти
остане
калуђерски
врла
.
То
сасвим
недевојачко
осећање
јачало
је
у
Ани
понекад
до
фанатизма
,
и
она
је
тада
с
врелим
усхићењем
поздрављала
љубав
своју
према
монаху
.
Љубав
,
која
ће
сва
,
у
свима
данима
својим
,
бити
борба
за
чедност
и
триумфе
њене
,
бити
полифонијска
једна
тајна
,
бити
залога
за
бесмртност
лепоте
.
Анино
срце
је
куцало
спокојно
.
Жеље
њене
су
мале
и
испуњене
.
Љубав
њена
је
мир
божји
.
Оно
неколико
благих
речи
,
један
блиски
поглед
,
испунили
су
Ану
блаженством
највеће
милоште
.
А
од
милоште
ју
је
још
више
усрећавао
понос
.
Та
ђакон
њу
у
души
својој
носи
у
цркву
,
она
је
с
њим
на
најсветијем
месту
храма
и
у
најлепшем
тренутку
молитве
!
Чинило
јој
се
да
би
мирно
могла
поднети
да
га
и
негледимице
слуша
,
да
га
чак
дуже
времена
и
сасвим
не
види
.
ВИИ
.
Наредне
недеље
све
је
текло
на
служби
као
и
обично
.
Т
.
ј
.
,
други
људи
су
то
можда
звали
обичним
,
а
за
Ану
је
то
било
,
као
увек
,
пуно
разних
откривења
из
најлепших
области
уметничке
маште
.
Достојно
је
тога
дана
певала
сопран
солисткиња
без
пратње
хора
.
Финим
,
чистим
,
мало
жалосним
својим
гласом
,
чије
је
пиано
било
право
умирање
славуја
.
Ана
се
усхићивала
,
гледајући
,
у
исти
мах
,
кроз
резотине
олтара
,
силуету
монаха
Иринеја
,
и
рачунајући
да
после
Достојног
има
још
три
јектенија
која
говори
свештеник
,
а
онда
ће
се
отворити
северне
двери
,
и
оданде
ће
поново
забрујати
молитва
његовог
свежег
,
младог
гласа
.
Десило
се
међутим
нешто
што
је
Ану
пренеразило
.
Збунило
је
као
ударац
по
темену
.
Добро
је
бројала
.
То
је
сад
већ
четврто
јектеније
које
свештеник
говори
.
А
и
да
се
забунила
у
једном
,
ето
,
свештеник
рецитује
и
наредно
,
па
затим
и
за
наредним
наредно
.
Ана
је
осетила
хладан
зној
по
челу
,
жмарце
утрнулости
по
рукама
и
ногама
,
и
стисак
један
око
срца
као
да
отров
улази
и
њу
.
Ђакон
се
и
даље
не
јавља
.
Страх
њен
је
растао
.
Као
поплава
јој
је
обузимао
сву
свест
.
Један
једини
мали
барјачић
се
још
лепршао
.
Снажна
мисао
да
у
несвест
пасти
не
сме
,
да
изаћи
из
цркве
не
сме
,
да
заплакати
не
сме
.
Јер
нико
не
сме
сазнати
тајну
њеног
живота
,
среће
и
задатка
.
Промолила
се
одједаред
нада
.
Благородни
цветић
душе
људске
,
који
,
под
једним
једитим
зраком
,
и
на
камену
цвета
.
Ана
је
видела
да
је
прота
ушао
у
олтар
са
неким
страним
свештеником
.
Можда
обавештење
неко
,
и
служећи
свештеник
само
за
часак
,
у
једном
одсеку
службе
,
замењује
ђакона
.
После
Причасног
,
кад
се
отворе
Царске
Двери
,
појавиће
се
опет
он
.
Како
би
и
могло
и
смело
друкчије
бити
,
него
да
чашу
Евхаристије
он
изнесе
и
подигне
.
Причасно
се
свршавало
.
Ана
се
грчила
као
сув
лист
на
магли
.
Шта
ће
сад
бити
?
Оба
крила
двери
је
свештеник
сам
отворио
.
Можда
ипак
,
одједаред
,
с
путиром
...
Путир
је
стајао
у
туђим
рукама
,
а
дивни
онај
узвик
о
вери
и
страху
божјем
прошао
је
без
одјека
и
потреса
душа
.
Ану
је
обузело
очајање
.
Где
је
ђакон
и
шта
је
са
њиме
?
Изашао
није
.
Кроз
олтар
не
пролази
.
Позлило
му
је
можда
?
Али
онда
би
му
се
помагало
.
Видело
би
се
да
неко
,
ужурбано
хода
,
или
излази
из
олтара
.
Да
није
—
Ани
мркну
у
главу
—
да
није
што
згрешио
?
Осетио
обесвећење
у
себи
,
и
сам
скинуо
олтарску
одећу
и
уклонио
се
из
светога
чина
.
Њој
се
чинило
да
негде
,
у
дну
олтара
,
севају
муње
,
и
да
ће
сад
велики
,
чисти
Бог
,
казнити
грешнике
.
Али
Бог
је
тако
добар
.
А
и
шта
је
могао
скривити
он
,
ђакон
Богородичине
Цркве
!
Опет
нада
.
Може
бити
,
да
ће
пред
заамвоном
молитвом
изаћи
.
Свештеник
је
изашао
сам
.
Служба
се
свршавала
.
Ана
се
ломила
као
под
шибама
.
Да
бежи
?
Јер
можда
долази
неко
страшно
решење
загонетци
.
Не
.
Сачекати
треба
ма
коју
извесност
,
јер
су
неразрешене
муке
теже
од
свега
.
Свештеник
је
коначно
затварао
двери
.
У
сребрном
фелону
,
Ани
је
изгледао
црн
као
злокобни
гавран
.
А
људи
,
који
се
разилазили
равнодушно
као
да
нико
ништа
није
опазио
,
чинили
јој
се
или
злочинци
,
или
с
ума
сишли
.
Сузе
почеше
да
јој
наваљују
у
очи
.
Тада
јој
је
привукао
пажњу
ред
жена
које
се
ближиле
олтару
.
Сетила
се
да
је
Петровски
пост
.
Причесници
.
Опет
нада
.
Добар
је
Бог
.
Чуо
се
тих
,
мио
звук
расклапања
двери
.
Звук
исушеног
,
светог
,
у
цркви
остарелог
дрвета
,
који
је
Ана
тако
волела
.
Двери
је
отворио
монах
Иринеј
.
У
црној
мантији
,
али
сав
блистав
од
блиставих
Аниних
суза
.
Застао
часом
пред
Трпезом
,
и
раширеним
,
брижним
погледом
је
тражио
нечију
бригу
.
Ана
је
хтела
вриснути
,
кликнути
,
на
колена
пасти
.
Благосиљала
је
претрпљену
муку
,
благодарила
Богу
на
искушењу
.
Он
је
добро
,
он
је
добро
!
И
ето
тражи
узнемирену
њену
душу
.
И
говори
јој
да
се
ништа
није
десило
,
да
буде
спокојна
и
мирна
.
Не
бој
се
,
и
хвала
ти
што
си
живела
један
тренутак
само
за
мене
!
То
је
све
што
јој
поручује
,
а
то
је
срећа
над
срећама
.
Ах
,
како
се
на
разне
начине
може
једно
исто
рећи
.
Колико
пута
су
и
други
људи
то
исто
помислили
и
говорили
,
али
нико
још
није
овако
.
Нико
сем
њега
.
Како
је
неисцрпно
богат
и
леп
живот
!
Ана
није
више
осећала
никакву
радозналост
,
није
желела
да
јој
се
растумачи
доживљај
.
Ишла
је
кући
потпуно
задовољна
и
умирена
,
савршено
блажена
.
Али
ипак
не
у
заносу
.
Она
уопште
није
познавала
ону
пијаност
што
све
у
човеку
гута
.
Напротив
,
она
је
у
срећи
,
више
но
икад
,
имала
ведру
једну
свест
,
којом
је
и
најнезнатије
детаље
свога
живота
улепшавала
,
грејала
и
из
непримећености
подизала
.
Ето
н
.
пр
.
,
корачању
своме
се
радовала
као
дете
.
Између
себе
и
сенке
своје
је
осећала
неку
симпатичну
везу
.
Остављање
цркве
и
ђакона
представљало
јој
се
као
повлачење
у
једно
чаробно
удубљење
,
одакле
ће
слика
она
на
дверима
још
лепша
и
искренија
изгледати
.
Да
,
ђакон
је
уметник
,
сваком
својом
помишљу
,
сваким
својим
инстинктивним
кретом
.
Зна
дакле
и
он
каква
је
лепота
у
том
да
се
задржи
и
усами
један
мали
,
недовршени
осећај
.
Не
пустити
да
поводом
њега
склизнемо
у
ситу
једну
сласт
,
у
којој
се
грца
од
уживања
,
али
која
не
дира
најфиније
живце
и
најтање
нити
душе
човјечје
.
Не
тако
.
Него
једну
реч
,
један
поглед
,
једно
страшљиво
осећање
треба
умети
угрејати
ватром
целе
љубави
,
бојама
целе
маште
.
Како
је
човеку
уметнику
лако
бити
срећан
!
—
смислила
је
Ана
завршетак
свом
унутрашњем
разговору
,
ухвативши
руком
за
капију
.
Али
на
пола
пута
између
капије
и
уласка
у
кућу
искочила
је
одједаред
сива
једна
мисао
.
Сада
одмах
треба
отиснути
у
страну
све
што
јој
душу
испуњава
.
Треба
ћутати
.
Зашто
човек
ћути
?
Између
осталог
и
зато
,
да
би
изазвао
утисак
и
уверење
који
ће
бити
у
даљњој
даљини
од
истине
.
Ћутати
,
дакле
,
то
је
лагати
.
Та
јој
је
мисао
била
врло
неугодна
.
ВИИИ
.
Пред
вече
је
Ана
врло
често
ишла
с
оцем
у
шетњу
,
већином
ван
вароши
.
Тога
дана
јој
је
ходање
сасвим
необично
годило
.
Осећала
се
као
перо
лака
,
и
чинило
јој
се
да
на
мирно
поље
гледа
однекуд
одгоре
.
Недеља
је
била
,
па
се
нигде
није
радило
.
На
једном
месту
је
ипак
клепетала
вејалица
,
и
кроз
прашину
се
још
лепше
видело
како
се
вечерња
светлост
на
махове
распаљује
,
скаче
с
предмета
на
предмет
,
и
онда
се
,
све
угаситија
,
стишава
.
Успели
су
се
на
неки
брежуљак
,
и
дошли
до
нечијег
винограда
.
Виноград
је
стојао
пун
и
тежак
,
али
још
не
плав
.
У
толико
се
зрелије
,
скоро
брутално
,
црвенио
ситан
род
једног
огромног
,
кривог
јабуковог
дрвета
.
Ани
се
јако
допала
та
пурпурна
фантазија
природе
над
једним
још
зимогрозним
виноградом
,
и
у
маглици
једној
,
пуној
летње
врелине
.
Застала
је
да
је
се
нагледа
,
и
заустила
да
нешто
каже
.
Кад
одједаред
,
отац
њен
,
сасвим
изненада
,
поче
да
говори
о
удадби
једне
даљне
рођаке
која
се
венчала
пре
годину
дана
.
Мисао
и
реч
Анина
остадоше
закачени
на
великој
грани
јабуке
,
а
Ана
,
лако
намрштена
,
настави
да
корача
.
Недић
је
,
на
начин
обичног
доколичног
разговора
,
подсећао
Ану
,
како
се
зна
да
та
млада
жена
никако
није
волела
свога
мужа
кад
се
удала
за
њега
,
а
како
се
сада
види
да
је
срећна
и
задовољна
,
и
да
га
баш
од
срца
воли
.
—
Та
би
ствар
мене
могла
интересовати
само
онда
,
кад
не
бих
знала
разлог
зашто
се
Јела
опирала
удадби
за
свога
мужа
.
Овако
,
знајући
да
њега
није
волела
зато
што
је
другога
волела
,
преокрет
у
њеној
љубави
значи
,
за
мене
,
појаву
ниског
реда
,
без
финих
мотива
,
и
недостојну
пажње
.
Мој
је
идеал
жена
која
само
једаред
воли
,
а
разорену
или
несрећну
своју
љубав
носи
са
собом
у
манастир
живота
.
И
ја
верујем
да
има
жена
толико
отмених
и
јаких
.
Недићу
ни
из
далека
није
било
у
намери
да
проблеме
поставља
и
етичке
мотиве
оцењује
.
И
зато
на
Анину
примедбу
ништа
није
одговорио
.
Мало
је
канда
само
уздахнуо
,
али
тај
уздах
је
,
у
лепој
вечерњој
свежини
,
добио
безазлени
вид
дубоког
предисања
на
чистом
пољском
ваздуху
.
Мало
после
,
он
је
,
по
неком
програму
ваљда
,
узео
случај
друге
младе
жене
.
Тога
пута
такве
,
која
је
и
волела
и
удала
се
по
Анином
мотиву
.
Сада
опет
Ана
ништа
није
одговарала
на
очеву
примедбу
.
Т
.
ј
.
,
ћутањем
је
изражавала
слагање
и
допадање
,
и
,
према
томе
,
безповодност
сваког
даљег
разлагања
те
ствари
.
Недић
је
онда
решио
да
се
окане
илустрација
,
и
да
покуша
у
форми
догме
протурити
своју
тезу
.
Рекао
је
да
су
сви
проблеми
око
удадбе
девојчине
вештачке
,
измишљене
и
за
косе
довучене
ствари
,
и
да
је
света
и
вечита
истина
:
да
је
и
девојци
у
свету
и
свету
од
девојке
најбоље
онда
кад
се
девојка
на
време
уда
.
Није
то
сада
био
први
пут
што
брижни
отац
,
видећи
да
године
пролазе
,
помишљајући
на
своју
смрт
и
на
незгодну
околност
да
Ана
ни
брата
ни
сестре
нема
,
покушава
кћер
своју
подсетити
како
удадба
није
баш
само
ћеф
или
воља
,
него
је
помало
и
дужност
девојке
.
Кад
су
родитељи
већ
спремили
све
што
треба
да
се
кћи
може
и
пристојно
и
врло
лепо
удати
,
онда
ваљда
и
кћи
треба
да
се
одлучи
да
заволи
некога
,
и
да
родитељима
скине
бригу
с
душе
.
Како
рекосмо
,
није
то
био
први
јуриш
Недићев
на
Анино
затворено
срце
.
Али
,
при
сваком
таквом
јуришу
,
погледавши
кћери
у
очи
,
и
не
нашавши
тамо
ни
трага
ниједном
од
израза
с
којима
девојке
обично
дочекују
такве
разговоре
,
Недић
би
осетио
неку
слутњу
,
пожалио
би
своје
дете
и
себе
,
и
са
уздахом
би
ућутао
.
Тога
пута
,
гледајући
испод
ока
како
је
природа
Ану
после
болести
чисто
наново
створила
,
и
у
изобиљу
јој
дала
и
од
онога
у
чему
је
некад
шкрта
била
,
он
се
због
немара
и
неувиђавности
Анине
љутну
,
и
доста
оштрим
тоном
одсече
:
—
Волиш
ли
ти
некога
,
кад
сваки
предлог
за
удају
тако
хладно
одбијаш
?
Ана
је
задрхтала
,
Отац
јој
се
учинио
суров
.
Имала
је
осећај
да
је
негде
озлеђена
,
и
да
ће
сад
одмах
нит
њене
крви
потећи
у
траву
.
Ћутала
је
.
Таквим
једним
ћутањем
,
од
кога
је
и
Недић
занемио
.
Био
је
то
ипак
јасан
тренутак
.
Тренутак
који
казује
и
открива
.
Казује
да
је
то
сад
оно
болно
и
неумитно
растајање
,
кад
између
родитеља
и
детета
стане
чињеница
:
да
је
дете
другога
некога
више
заволело
него
родитеље
своје
.
Али
дете
тада
обично
немилосрдно
гледа
старима
у
очи
,
и
осмејак
његов
говори
:
да
,
ја
одлазим
од
вас
,
али
срећа
је
уза
ме
;
а
ви
ћете
остати
сами
,
јер
тако
мора
да
буде
—
мислио
је
у
себи
Недић
,
посматрајући
Ану
.
Међутим
,
ето
у
Аниним
очима
не
стоји
тај
немилосрдно
весели
поглед
других
девојака
.
Отац
се
опет
нашао
пред
нечитким
ставом
у
животу
своје
кћери
.
Ћутати
,
то
је
лагати
—
пала
је
Ани
на
ум
јутрошња
мисао
,
и
она
пожури
да
одговори
на
очево
питање
.
—
Ја
волим
један
идеал
.
Један
богати
извор
лепоте
и
музике
,
који
чарима
својим
мене
усрећава
.
Али
не
само
усрећава
.
Нека
моћ
из
њега
мене
и
води
,
и
живот
мој
испуњава
дужностима
,
борбом
и
радом
,
као
и
сваки
други
позив
.
Немој
више
о
удаји
да
ми
говориш
.
Молим
те
учини
ми
то
.
И
смири
се
и
ти
од
брига
.
Заклињем
ти
се
да
је
мени
добро
,
тако
добро
како
ти
и
не
слутиш
.
Ја
имам
јасан
пут
пред
собом
,
и
идем
по
њему
ведра
и
храбра
.
Ти
то
уосталом
мораш
и
сам
видети
,
је
ли
да
видиш
?
—
Ја
видим
да
се
у
теби
нешто
дешава
,
и
видим
да
ти
то
годи
,
али
не
могу
да
разумем
да
усхићење
од
музике
може
бити
живот
или
уместо
живота
,
и
да
раду
око
црквеног
певања
треба
да
жртвујеш
целу
личну
кариеру
своју
.
Ани
је
тај
формални
,
правнички
ред
мисли
дошао
комичан
.
Она
се
насмејала
,
и
то
од
срца
.
—
Ти
си
адвокат
,
а
ја
сам
уметник
.
Ми
смо
дакле
она
два
Енглеза
од
којих
један
пије
само
пунч
,
а
други
само
грог
.
Сад
ћемо
се
посвађати
!
—
смејала
се
она
,
узимајући
оца
нежно
под
руку
.
—
Збиља
,
ја
сам
у
неприлици
како
да
се
споразумемо
,
јер
се
у
тој
ствари
,
у
ствари
музике
,
мислим
,
још
никада
нисмо
сасвим
споразумели
.
Сећаш
ли
се
колико
пута
си
ми
хладно
и
мирно
саветовао
да
се
,
због
тешкоћа
и
труда
,
оканем
појања
у
цркви
.
Ти
ниси
осетио
,
не
осећаш
ни
сад
,
је
ли
,
да
је
то
сасвим
тако
било
као
да
си
ме
слао
да
живим
негде
на
јужном
полу
.
Уосталом
,
све
то
није
разговор
који
теби
треба
.
Тебе
,
бар
у
овом
тренутку
,
не
занима
ствар
уопште
,
него
само
један
квалитет
музичког
дејства
.
Зар
не
?
Али
то
,
баш
то
,
одиста
,
не
знам
како
да
ти
јасно
прикажем
.
—
Ана
се
уозбиљила
,
и
,
сабирајући
врло
напрегнуто
мисли
,
гледала
је
предасе
тако
окомито
,
да
умало
није
згазила
једно
голишаво
циганче
на
улазу
у
варош
.
-
У
свакој
лепоти
,
видиш
,
природној
или
уметничкој
,
из
човечјег
или
из
мравјег
живота
,
има
моменат
одрицања
.
То
је
одрицање
светитељско
,
т
.
ј
.
без
бола
,
у
животу
природе
.
Узми
на
пр
.
сутон
,
или
ако
хоћеш
и
зору
,
свеједно
,
дакле
борбу
између
светлости
и
мрака
.
А
то
је
одрицање
аскетско
,
то
јест
болно
,
у
животу
човека
.
Узми
рецимо
борбу
између
живота
и
смрти
,
љубави
и
губитка
,
младости
и
старости
.
Сви
ти
разни
примери
би
се
можда
могли
подвести
под
једно
опште
значење
:
борба
између
јачине
и
слабости
,
између
духа
и
материје
.
И
онда
је
она
моја
тврдња
о
одрицању
још
јаснија
.
Или
се
одриче
слабост
,
зато
што
је
слабост
,
или
се
одриче
јачина
,
зато
што
—
воли
.
Наравно
да
онда
онај
ко
хоће
увек
да
воли
,
да
се
гај
мора
дуго
и
одрицати
.
Ко
хоће
велику
љубав
да
има
,
тај
мора
бити
велик
и
калуђер
.
Улицом
одгоре
,
идући
ваљда
из
парка
,
долазио
је
у
сусрет
Недићевима
ђакон
.
Сам
,
са
једним
влатком
тресличице-траве
у
руци
,
коју
је
гледао
као
неку
загонетку
.
—
Ето
ти
!
—
избило
је
из
Ане
узбуђено
.
—
Ето
ти
у
тој
црној
мантији
сав
велики
закон
о
коме
сам
говорила
.
Монах
,
од
свих
људи
на
свету
,
има
најлепшу
борбу
.
И
ако
је
уметник
,
може
постати
најслободније
и
најсрећније
створење
.
С
тога
ваљда
и
има
тако
много
калуђера
међу
свима
људма
,
јер
,
Бог
,
лепота
и
чедност
,
то
је
један
исти
завет
.
Ана
је
испитујући
погледала
у
оца
,
и
уверила
се
да
је
разумео
шта
је
хтела
рећи
.
Сасвим
слободно
је
дакле
још
додала
:
—
Ја
сам
уметник
.
Мој
завет
је
лепота
.
ј
Предстоји
дакле
и
мени
калуђерска
борба
.
1
Наишао
је
ђакон
,
и
дубоко
се
поклонио
.
Недић
и
његова
кћи
исто
тако
.
Ана
је
тај
дубоки
поклон
изводила
са
тако
искреним
поштовањем
,
и
са
тако
чедном
неком
старинском
грацијом
,
да
је
у
њему
било
пуно
уметничке
дражи
.
Монах
Иринеј
је
то
опазио
.
И
благодарио
је
Ани
погледом
једним
у
коме
је
блистао
највиши
ентузиазам
.
То
немо
виђење
је
тако
бескрајно
усрећавало
сиротог
калуђера
.
Удаљујући
се
,
монах
Иринеј
је
пажљиво
ослушкивао
хоће
ли
чути
Анин
глас
,
хоће
ли
до
њега
допрети
бар
једна
од
њених
речи
.
Осетио
је
жељу
да
с
њом
дуго
и
много
разговара
.
Да
јој
,
без
једне
једине
лажи
,
исприча
цео
свој
живот
.
Да
јој
каже
како
воли
Богородичину
Цркву
.
И
како
је
необична
она
опална
светлост
у
коју
паперта
тоне
чим
се
упале
свеће
.
Да
јој
изрази
допадање
и
усхићење
због
јединственог
појања
.
Да
је
пита
—
ђакон
је
уздахнуо
.
Чини
му
се
да
га
она
избегава
.
После
службе
,
нестане
као
да
у
земљу
пропада
.
Права
улица
од
цркве
ка
средини
вароши
врло
је
дуга
,
а
он
никада
не
стигне
да
је
бар
најмање
види
.
Мора
бити
да
сврће
за
угао
у
споредну
улицу
,
и
заобилазно
иде
кући
.
Једаред
,
када
је
неминовно
изгледало
да
ће
се
још
у
цркви
срести
,
она
се
сакрила
за
стуб
,
и
постојала
док
он
није
прошао
.
Он
ју
је
тада
хтео
сачекати
на
вратима
,
али
неки
познаник
га
је
ословио
.
Свршило
се
на
немом
поздраву
.
Кад
се
,
међутим
,
познаник
одмах
затим
опростио
,
ђакон
се
надао
да
ће
је
можда
ипак
стићи
.
И
стигао
би
је
,
да
није
тако
јако
хитала
.
Као
да
га
се
боји
.
Последњи
пут
,
на
парастосу
,
видео
је
да
је
као
прут
задрхтала
кад
јој
се
приближио
и
кадио
пред
сагнутом
њеном
главом
.
Ђакон
,
који
је
из
парка
пошао
кући
,
нашао
се
одједаред
на
сасвим
супротном
крају
вароши
.
Годила
му
је
та
расејаност
,
и
годило
му
је
што
се
кроз
мрак
враћа
кући
.
Све
му
је
уопште
годило
.
Пролазећи
поред
Анине
куће
,
видео
је
,
између
два
дрвета
,
осветљен
прозор
и
чипкану
завесу
.
И
то
му
је
годило
.
Али
му
се
зид
и
стакло
одједаред
учинили
ограда
иза
које
се
Ана
баш
од
њега
скрила
.
Чипкана
завеса
такође
.
Са
каприциозним
својим
арабескама
изгледала
му
је
нарочито
неприступачна
,
лукава
и
осветљива
.
Та
завеса
,
живећи
тамо
унутри
,
пуна
сјајних
бобица
од
интимне
светлости
под
којом
Ана
седи
,
збиља
је
охоло
игноровала
све
оно
што
напољу
стоји
.
Монах
Иринеј
је
завидео
чипканој
завеси
,
и
то
је
било
неко
бескрајно
суморно
осећање
сиромаха
.
ИX
.
Дошавши
кући
,
ухватио
се
ђакон
Богородичине
цркве
да
је
сентименталан
,
и
било
му
је
криво
.
Да
би
разагнао
сентименталност
,
стао
се
сећати
лепог
свог
доживљаја
онога
дана
када
је
Ану
први
пут
ословио
.
Често
се
тога
сећао
,
и
живео
са
тим
сећањем
као
са
каквим
добрим
пријатељем
.
Ах
,
која
лепота
и
која
озбиљност
је
лежала
у
том
првом
блиском
састанку
!
На
први
дубљи
поглед
у
њене
очи
прочитао
је
он
шта
јој
у
души
стоји
:
Ана
Недићева
воли
у
монаху
Иринеју
оно
што
монах
Иринеј
још
није
сасвим
постао
.
Како
је
њему
драго
било
то
откриће
.
Девојка
та
воли
у
њему
оно
што
је
циљ
све
борбе
и
свег
поноса
његовог
.
И
не
боји
се
такве
љубави
.
Мирна
