.Колико
је
породица
са
њих
у
црно
увијено
.
Колико
је
сирочади
остало
.
Најпосле
,
до
чега
би
дошло
кад
се
неби
казнили
и
оваки
преступи
.
Ми
,
Турци
,
или
морамо
овако
чинити
—
угушавати
сваки
бунтовнички
покрет
и
бунтовнике
примерно
казнити
,
или
онда
треба
да
скупимо
наше
хареме
,
па
да
идемо
одавде
.
Ове
су
земље
на
сабљи
добивене
.
Оне
се
сабљом
и
силом
морају
чувати
и
бранити
.
Другчије
не
може
бити
.
Турци
су
данас
господари
,
али
су
они
то
своје
господство
скупо
платили
.
Ми
немамо
право
да
поклонимо
а
још
маље
да
изневеримо
оно
што
нисмо
ми
стекли
но
наследили
од
славних
предака
наших
.
Ја
сам
везир
београдска
пашалука
,
Београд
је
алем-камен
у
круни
султановој
.
Смем
ли
ја
допустити
да
тај
камен
извале
бунтовничке
руке
ђаурске
?
...
Не
,
то
неће
,
то
не
сме
,
то
не
може
бити
.
Све
што
бих
могао
ја
,
као
поштен
човек
,
то
је
,
да
напустим
ово
место
,
да
дам
оставку
на
везирство
,
да
се
повучем
.
Али
какве
вајде
?
Не
би
ли
сутра
на
моје
место
дошао
други
,
и
не
би
ли
он
био
за
рају
тежи
и
опаснији
?
Ако
хоћеш
што
да
тражиш
од
мене
,
тражи
што
год
што
може
бити
:
тражи
што
боље
,
разумније
,
лакше
.
—
Ја
тражим
од
човека
милосрђе
за
људе
,
ја
верујем
да
господари
имају
тако
исто
право
,
да
бране
своје
госпоство
,
какво
имају
робови
,
да
се
противу
њега
буне
...
.
Али
,
што
да
се
плетем
у
ствари
која
не
доликује
једној
женској
!
Боље
да
пођем
од
тачке
у
којој
ми
женске
имамо
право
,
баш
с
тога
,
што
смо
женске
.
Ја
не
знам
и
нећу
да
знам
ко
је
прав
а
ко
је
крив
у
овој
крвавој
борби
,
која
се
води
између
људи
мога
народа
и
вас
Турака
,
који
сте
господари
овим
земљама
,
ја
знам
само
толико
,
да
је
милосрђе
врлина
,
која
никад
није
доносила
штете
;
на
против
,
која
је
вазда
била
од
користи
и
служила
на
дику
онима
који
су
је
вршили
;
ја
не
тражим
од
светла
везира
ништа
друго
но
да
буде
милосрдан
.
—
Како
?
Како
да
будем
милосрдан
?
Шта
да
чиним
?
Маре
,
кажи
шта
тражиш
од
мене
?
—
Тражим
мање
но
што
би
светли
везир
икад
могао
мислити
.
Тражим
нешто
што
би
се
могло
можда
узети
као
неразложна
ћуд
женска
,
али
што
за
мене
има
голем
значај
.
Око
тријестак
људи
треба
да
пропију
крв
своју
кроз
који
дан
...
—
Од
толике
гомиле
једва
ако
њих
5—6
знају
зашто
гину
;
све
су
остало
слепи
грешници
,
који
су
се
повели
за
туђом
памећу
,
који
би
сутра
исто
тако
одано
служили
теби
,
као
што
су
се
сада
,
обманути
и
заведени
,
бацили
у
службу
словољубивих
бунтовника
.
То
су
,
дакле
,
невине
овчице
,
које
ће
изгинути
а
ни
саме
не
знају
зашто
.
Ако
правда
тражи
да
се
казне
кривци
,
који
свесно
творе
зло
,
та
иста
правда
мора
налагати
да
буду
поштеђени
ови
„
ништи
духом
“
,
чија
смрт
нити
ће
кога
поучити
,
нити
ће
коме
бити
од
користи
,
а
биће
једна
неправда
више
.
Жели
ли
светли
везир
да
буде
истински
праведни
преставник
праведна
и
милостива
суда
царева
лако
му
је
погодити
тај
пут
.
Правда
је
ту
близу
,
на
домаку
,
ваља
само
пружити
руку
и
уздићи
је
високо
да
је
свак
види
.
.
Маре
приђе
везиру
ближе
и
пружи
му
руку
,
коју
он
жудно
прихвати
.
—
Добри
господару
!
Кад
ти
је
Бог
дао
да
си
на
висини
са
које
мудрим
и
праведним
делима
можеш
на
далеко
синути
,
буди
ти
сам
добровољно
тај
светли
стуб
у
тами
наших
жалосних
и
крвавих
дана
.
Од
тријестак
суђенила
пробери
5—6
истинских
криваца
,
и
казни
их
за
пример
и
углед
другима
,
а
остале
пусти
,
под
погодбом
,
да
ћеш
свакоме
без
милости
одрубити
главу
ко
се
у
будуће
ухвати
у
најмањој
кривици
.
Тим
ћеш
задовољити
правду
,
а
избићеш
оружје
из
руку
противницима
и
с
лева
и
с
десна
,
и
онима
који
те
окривљују
да
си
сувише
благ
,
као
и
онима
који
те
туже
да
си
одвећ
свиреп
.
Везир
је
замишљено
гледао
у
своју
лену
сабеседницу
.
Кад
она
сврши
он
прво
ћутећки
пољуби
врхове
њених
прстију
,
а
затим
климну
главом
и
рече
:
—
Лако
предложити
,
ал
тешко
створити
,
мила
моја
.
И
ја
знам
да
правих
криваца
нема
више
од
5—6
,
али
ко
да
их
нађе
и
одабере
међу
толиком
гомилом
,
кад
још
ни
права
имена
не
знамо
свима
.
Најважнији
од
њих
ето
и
скапао
је
већ
а
ја
још
не
знам
посигурно
ни
то
да
ли
сам
имао
у
рукама
Црнога
Ратника
,
или
каквога
другог
важнијег
хајдука
.
Издвајајући
пет—
шесторицу
из
гомиле
од
њих
тридесет
,
најлакше
се
може
десити
да
ми
баш
најкривљи
умакну
,
а
за
њих
главом
да
плате
баш
они
,
које
ти
хоћеш
да
спасеш
.
Шта
би
се
тиме
...
—
поче
везир
,
али
он
на
једаред
пресече
говор
и
упре
у
Маре
разрогачен
,
усплахирен
поглед
.
—
Шта
је
теби
,
лепото
моја
;
твоја
рука
дрхће
;
твоје
лице
бледи
;
твоје
чело
болно
се
мршти
;
твоје
усне
грчевито
играју
;
тебе
је
нешто
поразило
?
...
да
није
!
...
—
Везиров
поглед
сену
злослутним
сјајем
и
његова
два
црна
ока
,
као
оштре
канџе
,
чисто
се
укопаше
у
срце
лене
жене
.
—
Да
није
он
!
.
.
да
није
вест
о
његовој
смрти
унела
трепет
и
дрхтавицу
у
твоје
тело
,
кћери
Евина
!
-
рече
везир
...
ал
не
,
не
рече
већ
чисто
рикну
,
простења
,
мењајући
се
у
лицу
као
гуштер
на
немирном
одсјају
сунчевом
.
Марино
бледо
лице
проби
сад
лака
румен
.
Она
ћутећки
диже
руку
везирову
и
наслони
је
на
своје
груди
,
спусти
је
на
место
,
где
је
младо
и
бујно
срце
њено
тако
немирно
,
тако
бунтовно
куцало
.
Тим
покретом
она
као
да
је
хтела
рећи
:
„
Ево
врела
свему
немиру
и
потресу
моме
!
“
Она
је
ћутала
али
везир
је
разумео
ове
покрете
њене
.
Он
још
јаче
притиште
руку
на
бурне
груди
Марине
,
а
његове
две
зенице
као
два
оточена
ножа
прорезивала
су
она
обла
прса
женска
,
старајући
се
да
завире
у
само
срце
ове
миле
,
ове
загонетне
жене
.
Док
се
везир
овако
немо
погледом
упијао
у
најдубље
дубине
Мариних
осећаја
,
тешка
мрачна
сумња
као
мрачан
облак
витлала
се
у
души
и
у
срцу
његову
.
Али
на
Мариним
уснама
заигра
једва
приметни
осмејак
;
она
махну
главом
,
и
прошапута
прекорно
:
—
Зар
светли
везир
не
зна
како
ја
често
патим
од
срца
?
...
а
већ
сам
толико
месеци
туна
.
Или
,
ваљда
,
светли
везир
мисли
да
ми
је
срце
заиграло
кад
сам
чула
вест
о
смрти
Црна
Ратника
!
...
Маре
се
иронички
смешила
:
—
А
зашто
да
не
би
могло
бити
баш
и
то
?
—
Зар
би
било
што
чудно
,
кад
би
ја
,
као
добра
кћи
свога
народа
,
симпатисала
човеку
који
своју
главу
залаже
за
ослобођење
тога
народа
.
Тиме
би
ја
само
то
доказала
да
сам
добра
патриотка
.
А
зар
би
то
било
ружно
!
...
Бар
светли
везир
,
као
добар
патриота
,
мора
високо
ценити
и
туђе
родољубље
.
Из
ових
речи
вејала
је
чудна
иронија
и
везир
је
осећао
да
се
тај
нежни
потсмех
њега
тиче
,
био
је
у
забуни
:
бојао
се
да
не
изгледа
смешан
и
глуп
пред
овом
лепом
и
мудром
женом
.
Колебао
се
.
Но
Маре
га
истрже
из
забуне
.
С
осмехом
на
уснама
,
она
климну
главом
и
рече
,
гледајући
везиру
право
у
очи
:
—
Хе
,
мој
господару
!
Камо
да
вам
је
Црни
Ратник
у
шакама
!
Али
моје
је
тврдо
уверење
да
га
ваше
очи
још
никад
нису
виделе
,
нити
је
његова
нога
икад
прекорачила
праг
ваше
тамнице
.
Људи
,
као
што
је
Црни
Ратник
,
не
крију
никад
свога
имена
,
и
ако
вам
он
кад
год
падне
шака
,
знајте
да
ће
вам
се
он
сам
први
јавити
ко
је
...
.
Али
ја
сам
ево
опет
мирна
,
лак
потрес
у
срцу
прошао
је
и
ми
опет
можемо
продужити
наш
ранији
разговор
.
Ја
опет
остајем
при
мојој
молби
да
светли
везир
подели
казне
,
и
да
казни
само
прваке
,
коловође
,
а
осталу
фукару
да
пусти
слободно
.
Та
то
је
и
тако
све
јадно
,
болно
и
рањаво
,
те
ће
и
само
поскапати
.
А
уз
ову
прву
молбу
иде
још
и
једна
друга
:
Неизвршујте
казну
овде
под
бедемима
градским
,
светли
господару
!
Ове
мрачне
зидине
и
без
тога
су
обилато
натопљене
крвљу
.
Немојте
их
још
и
ви
преливати
.
Немојте
мамити
мртвачке
сенке
обезглављених
бунтовника
да
се
морају
,
у
глухо
доба
ноћи
,
врзмати
баш
овуда
око
ових
места
,
где
је
наше
стално
боравиште
,
где
је
и
моје
стално
боравиште
и
где
ви
тражите
тиха
мира
и
нежне
среће
домаће
!
Немојте
да
кроз
нему
поноћ
морам
слушати
стравичне
јауке
духова
,
што
по
тами
пипањем
траже
своје
одрубљене
главе
.
Немојте
да
у
свежем
јутрењем
ваздуху
морам
удисати
нечисто
испарење
проливене
крви
бунтовничке
.
Ето
,
има
пуно
других
места
,
згодних
за
извршења
казне
:
ето
,
ту
је
Топчидер
,
па
изведите
их
бар
тамо
,
где
ће
по
густим
гајевима
тихи
вечерњи
поветарац
ускоро
распирити
опори
задах
њине
жучне
крви
.
Везир
,
који
се
за
тренутак
бејаше
умирио
,
сад
опет
погледа
Маре
зачуђено
.
—
Да
их
видим
ван
града
?
И
то
ми
ти
предлажеш
Маре
!
А
не
значи
ли
то
да
их
одведем
хајдуцима
у
руке
,
да
их
уведем
можда
у
спремљене
,
готове
заседе
,
где
би
они
управо
над
нама
извршили
погубљење
.
И
то
ми
ти
говориш
,
жено
!
Везир
јој
приђе
и
погледа
је
зачуђено
,
старајући
да
се
прозре
у
душу
и
мисли
њене
.
Мара
се
осмејкивала
.
Онај
лепи
осмејак
разбијао
је
сваку
сумњу
.
Ништа
зло
и
ружно
није
се
могло
замисли
да
се
скрива
под
оном
чудном
лепотом
.
—
Није
тако
страшно
,
рече
она
смешећи
се
.
Нису
хајдуци
тако
близу
.
А
у
везира
има
доста
војске
.
Јака
војничка
пратња
безбедно
може
провести
осуђенике
не
до
Топчидера
,
но
кроз
целу
царевину
.
Ваљда
нисмо
дотле
дошли
,
да
од
хајдука
ни
до
Топчидера
не
смемо
изаћи
.
Ноћна
браћа
нису
ваљда
још
постала
тако
свемоћна
.
—
Свакако
њима
моћ
расте
.
Жртве
,
што
падају
од
њиних
подмуклих
удараца
,
оваким
се
даном
множе
.
Околину
београдску
намучили
су
ужасом
.
Самац
Турчин
,
заиста
,
не
сме
никуд
ван
вароши
.
Чим
се
покаже
ван
међа
варошких
,
закоље
га
гуја
.
Иза
сваког
џбуна
,
иза
сваке
стене
и
удољице
вреба
прикривен
убилац
.
У
последње
време
толико
су
се
осмелили
,
да
упадају
у
саму
варош
.
Испред
саме
градске
капије
ономад
је
погинуо
Сали
ага
,
у
први
сумрак
.
Спопала
га
три
коњаника
,
и
на
очима
толика
света
убили
га
,
на
на
трку
утекли
на
добрим
коњима
.
Пре
десетак
дана
заклана
су
три
Турчина
код
„
Цареве
Ћуприје
“
.
Ту
,
недавно
,
у
шумарку
више
Азли-агића
чардака
,
нађен
је
обешен
Турчин
.
Сва
ова
убиства
приписују
се
њима
.
Па
ако
баш
и
не
врше
све
они
,
свакако
они
су
извор
свију
ових
злочина
,
јер
храбре
рају
и
стварају
укус
за
злочине
.
Уче
је
,
слободе
је
,
да
се
одаје
злочину
.
Посејали
су
у
свет
неке
наде
,
нека
очекивања
.
Услед
тога
,
свет
се
отпађује
од
рада
;
множе
се
беспосличари
,
пуно
је
људи
без
срестава
,
без
занимања
,
и
од
њих
лако
постају
злочинци
и
хајдуци
.
Свему
је
томе
крива
ова
несретна
дружина
.
Ми
морамо
с
њом
водити
борбу
на
живот
и
смрт
.
Неко
ће
некоме
дохакати
глави
.
На
сав
овај
говор
Маре
се
смешила
.
Тај
осмејак
по
некад
је
више
казивао
но
и
саме
речи
.
Сад
је
у
овоме
осмејку
лежало
питање
:
„
Зар
се
царски
везир
уплашио
од
неколико
хајдука
?
“
Везир
као
да
је
нагађао
те
њене
мисли
.
Он
продужи
:
—
Права
је
опасност
не
толика
од
оне
дружине
,
колико
од
пострекача
који
је
покреће
.
У
овај
су
посао
уплетени
прсти
ћесарових
људи
.
У
ћесарији
се
опет
нешто
мути
.
Сва
је
прилика
,
да
ћемо
се
с
ћесаријом
опет
заратити
.
А
ове
су
забуне
за
њу
десна
рука
.
Кад
год
је
улазила
у
рат
с
нама
,
вазда
је
прво
спремала
буну
у
овим
крајевима
,
да
јој
буна
уравна
пут
и
олакша
продирање
.
Аустријанци
су
тако
рећи
још
јуче
били
овде
,
њин
је
траг
овде
још
и
сувише
свеж
.
У
томе
лежи
највећа
опасност
...
.
Мара
се
смешила
...
.
—
И
у
томе
лежи
ваш
спас
,
рече
она
,
кад
везир
за
часак
ућута
.
За
двајестак
година
аустријске
владавине
у
овој
земљи
аустријанци
су
успели
да
се
покажу
у
својој
правој
бори
.
—
Народ
их
је
познао
,
и
он
их
мрзи
.
Они
су
оставили
веома
ружне
успомене
.
И
ако
су
хришћани
,
овај
народ
не
воли
их
ни
мало
више
од
Турака
.
Је
ли
могуће
да
ви
Турци
не
знате
та
расположења
.
Зар
није
у
последњим
ратовима
турска
војска
победила
поглавито
с
тога
,
што
је
народ
у
ствари
био
уз
Турке
.
Сећате
се
аустријске
погибије
код
Гроцке
?
И
ту
је
била
заслуга
српске
раје
.
Срби
су
помогли
да
ћесарова
војска
онако
грдно
пострада
.
То
би
била
дивна
лекарија
за
вас
,
кад
би
само
ви
Турци
хтели
ма
што
научити
из
богате
књиге
прошлости
.
Везир
је
знао
за
ову
чињеницу
,
о
којој
му
је
Маре
с
разлогом
напомињала
.
Он
је
признавао
факт
,
да
Срби
не
милују
Аустријанце
,
али
је
факт
и
то
,
да
ће
Срби
опет
за
то
увек
нагињати
Аустријанцима
,
кад
год
имају
да
бирају
између
њих
и
Турака
.
—
Та
да
,
да
.
Од
два
зла
Србима
се
увек
чини
да
су
Аустријанци
мање
зло
,
али
до
Турака
стоји
да
се
то
мишљење
промени
у
њину
корист
примети
Маре
.
Везир
је
признавао
да
би
се
тај
обрт
збиља
могао
постићи
,
али
за
то
су
потребне
дуге
године
упорна
,
смишљена
рада
који
би
се
извео
по
једном
плану
,
у
интересу
једне
велике
,
заједничке
,
јасно
истакнуте
задаће
.
Један
човек
ту
не
може
учинити
ништа
,
а
најмање
може
ту
што
помоћи
он
један
.
Разговор
се
још
задуго
водио
.
Најпосле
везир
обећа
да
ће
учинити
за
осуђенике
што
буде
могао
.
Свакако
казна
тешко
да
се
може
избећи
,
и
најдаље
ће
за
2—3
дана
бунтовници
ће
бити
посечени
.
Али
и
ако
је
овако
одсудно
одбија
молбе
своје
лепе
кадуне
,
не
дајући
јој
скоро
никакве
наде
,
везир
је
опет
био
поколебан
шта
да
ради
са
заробљеницима
и
неће
ли
бити
сувише
строго
да
их
све
од
реда
исече
.
С
том
двоумицом
он
је
и
харем
оставио
.
Али
пре
растанка
њему
нешто
паде
на
ум
.
Заустави
Маре
и
показа
јој
једно
парче
хартије
.
То
је
било
оно
загонетно
писамце
,
што
га
је
Реџеп-ага
нашао
у
палици
ђаурске
слепице
.
Маре
је
већ
знала
од
Реџепа
за
тај
покушај
и
не
изненади
се
кад
јој
везир
пружи
ову
хартицу
.
Маре
загледа
хартицу
и
рече
да
ће
то
по
свој
прилици
бити
онако
какве
цифре
,
поређане
без
икаква
смисла
и
намере
.
Но
везир
јој
сврати
пажњу
на
неке
карактерне
особине
и
Маре
се
сагласи
да
то
може
бити
и
каква
шифра
.
Везир
јој
остави
цедуљицу
да
је
на
тенане
боље
разгледа
.
XX
Јадна
одлука
Велики
скуп
Ноћне
Браће
,
држан
у
Узун-Фазли-пашином
конаку
на
Карабурми
није
остао
без
великих
последица
.
Догађаји
,
што
су
се
после
тога
збора
развијали
,
и
које
смо
у
ранијем
излагању
до
некле
већ
и
описали
,
јављали
су
се
у
многоме
као
последица
тога
скупа
и
оних
одлука
које
су
на
њему
донесене
.
Као
што
смо
већ
раније
напомињали
у
заједницу
Ноћне
Браће
улазили
су
различни
елементи
,
скоро
из
свију
народа
балканских
.
Али
сви
ти
људи
разнога
доба
,
стања
,
образовања
и
порекла
имали
су
,
како
смо
наговестили
,
ту
општу
и
заједничку
тежњу
:
да
измене
ред
ствари
на
балканском
тропољу
,
да
турском
искључном-
госпоству
учине
крај
,
а
да
балканско
полуострво
постане
слобода
домовине
слободних
народа
балканских
.
Тешка
и
судбоносна
питања
била
су
на
решењу
пред
овим
збором
,
те
није
чудо
,
што
су
и
спорови
,
вођени
око
тих
питања
,
били
и
дуги
и
бурни
:
нити
су
се
могли
свршити
за
једну
ноћ
.
И
ако
је
у
развлачењу
лежала
голема
опасност
,
Ноћна
Браћа
опет
зато
морала
су
три
ноћи
у
застопце
продужавати
своје
састанке
и
саветовања
док
се
једва
дошло
до
неких
позитивних
одлука
.
Прво
питање
,
које
се
истакнуло
,
било
је
питање
:
хоће
ли
се
балкански
народи
у
најскоријој
будућности
,
можда
још
у
току
идуће
године
,
одважити
на
борбу
против
Турске
,
и
да
ће
ту
борбу
покушати
сами
,
или
ће
ишчекивати
акцију
каке
друге
велике
силе
,
која
би
напала
на
Турску
,
па
да
се
њој
придруже
.
Најугледнији
чланови
овога
збора
и
најбољи
говорници
поломили
су
своја
најоштрија
говорничка
копља
у
препиркама
око
овог
питања
.
Било
је
смелих
и
одушевљених
бораца
,
који
су
толико
били
занесени
вером
у
снагу
балканских
народа
,
да
су
искрено
заступали
мисао
да
Балканцима
не
треба
нико
с
стране
и
да
ће
они
сами
својом
рођеном
снагом
бити
кадри
да
сломију
турску
силу
.
Уз
ово
мишљење
пристајали
су
Турци
и
Арбанаси
,
не
толико
што
би
веровали
у
успех
тога
посла
,
већ
што
им
се
чинило
зазорно
да
се
неко
трећи
меша
у
њине
односе
с
рајом
.
Јес
,
грешна
турска
госпоштина
у
Цариграду
застранила
је
,
она
угњетава
правоверне
исто
као
и
рају
.
Она
је
насилник
подједнако
тежак
и
хришћанима
и
правим
,
поштеним
Турцима
,
с
тога
ту
тиранију
и
треба
оборити
.
Али
то
треба
да
изврши
раја
,
у
дружби
с
истинским
,
правоверним
Турцима
,
а
да
се
у
тај
посао
не
мешају
туђи
цареви
,
који
ће
поробити
и
једне
и
друге
.
Ово
мишљење
имало
је
за
све
изасланике
много
дражи
и
много
привлачне
силе
,
али
хладну
,
строгу
критику
оно
није
могло
издржати
.
После
бурних
,
дугих
прења
дошло
се
до
закључка
,
да
би
то
доиста
било
најбоље
,
али
да
је
то
,
при
садашњим
приликама
,
само
лепа
пуста
жеља
!
Кад
се
једном
дошло
до
решења
,
до
наслона
на
неку
страну
државу
мора
бити
,
онда
се
изродило
питање
:
на
коју
?
Венеција
је
била
у
опадању
:
она
је
одавно
престала
да
насрће
на
друге
,
и
била
је
сретна
ако
њу
оставе
на
миру
.
Остала
је
у
питању
само
Аустрија
и
Русија
.
Која
је
од
њих
две
повољнија
да
буде
помагач
и
заштитник
балканских
народа
?
Мишљења
су
била
подељена
.
Али
изађоше
људи
вични
дипломатским
пословима
и
објаснише
,
да
у
последње
време
политичка
радња
Аустрија
иде
корак
у
корак
с
политичким
радом
Русије
;
те
су
две
државе
спријатељне
,
једна
другој
су
блиске
:
оне
ће
једна
другу
помагати
,
и
по
томе
нагињати
једној
од
њих
значи
толико
исто
колико
нагињати
и
другој
.
Питање
може
бити
само
у
томе
,
коме
је
где
ближе
и
згодније
да
се
обрати
на
једну
или
на
другу
од
ове
две
савезнице
.
Румуни
и
Бугари
стоје
ближе
Русији
,
док
,
међутим
,
Срби
,
један
део
Румуна
и
Арнаута
стоје
ближе
Аустрији
и
њеном
утицају
.
Што
се
Грка
тиче
,
они
су
морем
блиски
тако
исто
Русији
као
и
Аустрији
,
само
што
би
у
повољним
приликама
Аустрија
могла
пре
приспети
у
грчке
воде
са
својом
поморском
силом
.
И
ако
је
решено
да
се
у
својој
радњи
наслањају
на
Русију
и
Аустрију
,
Ноћна
Браћа
желила
су
да
у
својим
кретањима
буду
што
самосталнија
,
с
тога
су
нарочито
истакли
питање
,
какве
мере
морају
предузети
да
би
горњи
циљ
достигли
.
У
низу
тих
мера
нарочито
једна
заслужује
да
се
на
њој
с
пажњом
зауставимо
.
Рушење
још
моћне
и
жилаве
турске
царевине
морало
се
отпочети
с
периферија
њених
,
с
покрајина
,
на
међама
царства
,
а
за
то
је
нарочито
била
згодна
северозападна
међа
од
реке
Прута
па
до
Јадранског
мора
.
Међу
тим
баш
на
тој
страни
живе
Срби
и
они
заузимају
највећи
део
те
огромне
линије
.
С
того
су
Срби
и
били
важан
елеменат
који
ће
играти
угледну
улогу
у
тој
колосалној
борби
између
Турске
с
једне
и
Русије
и
Аустрије
с
друге
стране
.
Ноћна
Браћа
нису
превиђала
ову
важност
,
с
тога
су
у
првом
реду
и
узели
у
претрес
мере
које
ваља
у
Србији
предузети
.
Наравно
,
кад
се
ствар
тицала
Србије
ту
су
Срби
први
и
имали
да
кажу
своју
реч
и
да
изнесу
своје
мишљење
о
томе
.
После
дугих
саветовања
,
најпосле
су
донесене
неколике
важне
одлуке
,
од
којих
ћемо
неке
споменути
.
Треба
развити
живе
агитације
да
се
народ
у
Шумадији
спреми
за
устанак
,
и
тај
посао
треба
отпочети
одмах
.
Пред
саму
објаву
рата
устанак
треба
да
плане
и
народне
оружане
чете
треба
да
навале
да
очисти
унутрашњост
од
Турака
пре
но
што
аустриска
војска
уђе
у
земљу
.
Ово
је
важно
с
тога
што
крајеве
,
које
сам
народ
ослободи
,
може
после
лакше
и
задржати
за
се
,
непуштајући
у
њих
аустриску
војску
,
из
проста
разлога
што
та
војска
ту
неће
бити
потребна
.
Ако
би
се
успело
да
се
тако
ослободи
цела
Шумадија
,
онда
би
она
као
целина
могла
постати
центар
одакле
би
Ноћна
Враћа
као
организована
снага
дејствовали
даље
.
Тога
ради
било
би
од
неоцењене
користи
ако
би
српске
оружане
чете
народне
могле
одмах
у
почетку
освојити
који
од
већих
градова
,
где
би
одмах
поставили
своју
власт
и
створили
као
неку
народну
владу
,
која
би
узела
у
своје
руке
вођење
народних
послова
и
појавила
се
као
политички
представник
народни
.
Највише
би
користи
било
ако
би
српске
оружане
чете
пред
објаву
рата
саме
,
без
помоћи
аустриске
војске
,
могле
освојити
Београд
.
Тада
би
српске
посада
остала
у
београдској
тврђави
и
после
преласка
аустриске
војске
,
јер
не
би
било
разлога
да
се
уклањају
они
који
су
град
освојили
,
а
град
да
се
предаје
другима
.
Тога
ради
Ноћна
Браћа
ставиће
тој
ствари
у
службу
све
што
им
буде
у
власти
,
и
порадиће
свом
снагом
да
уреде
и
организују
заверу
за
напад
и
заузеће
Београда
.
У
то
име
спремиће
се
чета
смелих
,
одважних
људи
,
који
ће
извршити
ненадан
ноћни
препад
и
покушати
да
заузму
тврђаву
.
Биће
предузете
и
све
остале
мере
,
које
се
покажу
потребне
ради
успеха
.
Као
важна
друштвена
тајна
,
ова
одлука
о
заузећу
Београда
неће
се
објављивати
у
седницама
помесних
скупова
Ноћне
браће
,
нити
ће
се
сад
уписивати
у
протоколе
ових
седница
друштвених
.
Под
личном
одговорношћу
свију
њених
чланова
,
ова
велеважна
одлука
поверена
је
београдској
секарији
Ноћне
Браће
,
да
је
она
изврши
.
XXИ
Тајанствена
рука
Реџеп-ага
био
је
у
тешкој
бризи
и
големој
забуни
.
Већ
је
трећи
дан
како
отима
од
смрти
две
скупе
жртве
и
ево
где
ће
све
муке
остати
залуду
,
где
ће
најзад
смрт
опет
надјачати
и
однети
своје
.
Узалуд
је
добри
Реџеп
гневно
шкргутао
зубима
и
претећи
дизао
своју
снажну
песницу
,
стара
пакосница
није
се
тога
плашила
.
Напротив
,
што
се
он
више
срдио
,
то
му
се
она
све
пркосније
у
очи
кезила
,
као
да
га
чисто
зачикује
у
немоћи
његовој
.
Видели
смо
у
казамату
два
мртваца
и
чули
смо
наредбе
које
је
везир
Реџепу
о
њима
дао
.
Ето
,
тим
мртвацима
ваљало
је
сад
спасти
живот
,
и
то
је
та
брига
која
је
Реџепа
сада
морила
.
Да
би
спасао
Црнога
Ратника
од
џелатске
секире
,
Реџеп
је
,
у
договору
с
Маром
,
покушао
једно
очајно
,
управо
последње
срество
да
код
Црног
Ратника
и
Бритве
изазове
привидну
смрт
и
да
их
тако
као
мртваце
спасе
из
везирових
руку
.
Покушај
је
учињен
.
По
упуствима
Мариним
,
заробљеници
су
попили
понуђену
течност
,
намазани
су
неком
чудном
машћу
,
коју
је
Реџеп
такође
од
Маре
добио
,
и
привидна
је
смрт
наступила
.
Она
је
била
тако
слична
истинској
.
правој
смрти
да
би
је
и
највештији
лекар
тешко
распознао
.
Али
баш
у
тој
сличности
лежала
је
голема
опасност
,
јер
се
лако
могло
десити
да
се
болници
никад
више
и
не
пробуде
.
Ваљало
је
дакле
пазити
да
им
се
на
уречено
време
притекне
у
помоћ
срествима
која
ће
их
повратити
из
мртвих
.
То
повраћање
могло
се
извршити
само
у
одређене
сахате
.
Ти
су
сахати
наступали
тачно
пошто
протече
88
часова
од
тренутка
када
је
привидна
смрт
наступила
.
Кад
дође
тај
88
сахат
,
онда
се
повраћање
може
извршити
само
у
року
од
4
часа
.
Пропусте
ли
се
ти
часови
,
свршено
је
све
,
привидна
смрт
прелази
у
праву
и
—
животу
је
крај
.
Међу
тим
ми
смо
видели
с
каким
је
изненађењем
везир
примио
вест
о
смрти
Црнога
Ратника
,
и
како
је
одмах
издао
наредбу
да
мртваце
узме
Реџеп
под
свој
личим
надзор
и
да
их
чува
ту
до
даље
везирове
наредбе
.
Од
тога
доба
прошло
је
већ
пуних
50
часова
,
а
везир
не
бејаше
издао
никакве
наредбе
,
и
ако
је
сваки
дан
питао
за
мрце
.
Видећи
да
се
приближује
час
кад
умртвљене
треба
будити
,
Реџеп
потсети
везира
да
би
мртве
ваљало
укопати
,
јер
већ
почињу
прелазити
у
трулеж
.
Везир
је
на
то
рекао
да
ће
доћи
сам
лично
да
прегледа
мртваце
,
а
за
тим
ће
наредити
да
им
се
одрубе
главе
и
да
се
њему
донесе
.
Намеран
је
био
да
их
с
главама
других
важнијих
криваца
,
који
ће
ово
дана
бити
посечени
,
пошље
у
Цариград
.
Тако
је
умртвљеним
претила
сад
двојака
опасност
:
да
протече
рок
када
би
могли
бити
повраћени
,
или
да
им
буду
одрубљене
главе
.
Нашав
се
у
тој
тегоби
,
Реџеп
је
кушао
да
увери
везира
како
мртвац
није
Црни
Ратник
,
већ
обичан
хајдук
,
те
му
не
вреди
одсецати
главу
и
слати
је
чак
у
Цариград
.
Повод
му
је
за
то
дала
она
загонетна
цедуљица
,
ухваћена
код
незнане
просјакиње
.
Маре
је
разрешила
шифру
,
то
је
било
писамце
које
,
бајаги
,
Црни
Ратник
шаље
из
планине
заробљеним
хајдуцима
,
друговима
својим
,
храбрећи
их
да
истрају
у
муци
и
да
се
надају
,
а
он
води
бригу
о
њима
и
једнога
дана
доћи
ће
да
их
спасе
.
Али
и
ако
је
писмо
сведочило
да
је
Црни
Ратник
слободан
у
планини
,
везир
ипак
не
хте
одустати
од
своје
намере
да
двојици
мртваца
одруби
главу
са
свима
формалностима
као
да
су
и
живи
.
Услед
тога
издата
је
била
наредба
да
се
мртваци
придрже
до
сутра
,
када
ће
бити
опште
погубљење
свију
осуђеника
,
па
да
се
тада
изнесу
и
они
на
губилиште
калимегданско
,
где
ће
им
се
,
као
и
осталима
живим
,
одрубити
главе
,
у
присуству
везира
и
пред
огромном
гомилом
света
,
који
ће
нагрнути
да
гледа
ову
сечу
.
Тако
је
очајан
био
положај
у
коме
су
се
налазили
умртвљени
Црни
Ратник
и
његов
верни
пратилац
Бритва
када
се
деси
нешто
ненадно
и
неочекивано
.
Освануо
је
и
страшни
дан
погубљења
.
Још
од
ране
зоре
Београд
је
био
пун
вреве
и
комешања
,
јер
се
све
бејаше
кренуло
да
гледа
једно
огромно
крволиптење
,
ужасну
сечу
,
где
ће
под
џелатским
ударцима
полетити
преко
30
глава
.
Било
је
рано
јутро
.
На
белом
коњу
,
у
свом
богатом
руху
,
млади
везир
стајао
је
испред
свог
конака
и
предавао
последње
заповести
Реџеп-аги
,
који
се
имао
старати
да
казна
испадне
што
свечаније
.
—
Јо
си
ли
наредио
да
се
мртваци
изнесу
како
би
...
Везир
не
доврши
говор
.
Коњ
се
жасну
,
одскочи
,
везир
посрте
и
у
мало
не
паде
с
коња
.
И
Реџеп-ага
посрте
и
ухвати
се
руком
за
чело
,
као
да
бејаше
о
нешто
ударио
.
Шта
то
би
?
Догоди
се
нешто
неочекивано
,
проломи
се
страшна
грмљава
,
као
да
се
сама
небеса
сурваше
.
Земља
се
тако
силно
потресе
,
као
да
се
преко
половине
расцепила
:
ваздух
се
усколеба
,
као
да
у
близини
изниче
из
земље
читава
бура
.
На
свима
прозорима
окренутим
североистоку
стакла
попрскаше
.
Комади
разбијена
стакла
на
конаку
са
звеком
попадоше
у
собу
,
а
цела
кућа
љушну
се
из
темеља
.
У
једном
углу
харема
одвали
се
велико
парче
лепа
од
таванице
и
паде
на
патос
.
Изгледало
је
као
да
се
негде
ту
у
близини
земља
провалило
.
Одмах
за
тим
чу
се
кукњава
и
болно
запомагање
.
Везир
и
Реџеп-ага
били
су
бледи
као
смрт
.
Њини
се
погледи
сусретоше
,
као
да
су
се
очима
хтели
упитати
:
шта
би
ово
?
Жалосно
јаукање
опет
се
понови
.
То
је
био
глас
човека
,
који
болно
запомаже
.
Тај
глас
долазио
је
ту
негде
из
близине
.
Ту
,
мало
у
страни
,
стајао
је
порушен
један
део
баштенског
зида
.
Порушио
се
један
угао
,
а
из
тих
развалина
помаљао
се
човек
,
претрпан
земљом
,
камењем
и
ћерпичем
.
Видела
му
се-само
глава
и
горњи
крај
рамена
.
По
глави
је
био
сав
крвав
.
Кушао
је
да
се
извуче
из
оних
рушевина
и
жалосно
је
запомагао
.
Из
оближње
стражаре
трчало
му
је
у
помоћ
неколико
људи
.
То
је
био
коначки
стражар
,
кога
су
затрпале
развалине
.
Везир
је
гледао
ћутећки
овај
порушени
зид
,
преко
ког
се
сад
видела
даље
мала
градска
пољаница
,
на
којој
се
указа
неколико
војника
.
Неки
од
њих
били
су
још
необучени
.
Везир
је
гледао
све
ово
,
али
још
ништа
није
разумевао
.
У
први
мах
помислио
је
да
је
овај
потрес
дошао
од
пада
овог
зида
.
Но
одмах
је
било
јасно
,
да
једно
оборено
ћоше
није
могло
произвести
онолики
потрес
.
На
против
,
сам
зид
морао
је
пасти
од
некаква
друга
,
јача
потреса
.
Везир
викну
стражаре
и
упита
их
:
Шта
је
то
?
Гласови
одговорише
да
је
нешто
пукло
доле
код
Видин-капије
,
и
да
стражар
с
куле
тамо
пружа
црвен
барјак
.
Баш
у
тај
мах
сунце
исплива
на
далеком
обзорју
,
као
огромна
златна
кугла
.
Његове
прве
јасне
зраке
просуше
се
по
сјајним
металним
крововима
градских
џамија
,
те
су
на
белом
,
сјајном
металу
трептале
као
безброј
ужежених
свећица
.
Прво
су
се
појављивале
на
највишим
шиљцима
витих
мунарета
,
где
се
полумесец
на
мах
засија
као
да
се
у
пламен
претворио
.
После
су
,
као
светле
искре
,
прелетале
с
крова
на
кров
,
шириле
се
све
даље
,
док
најпосле
широки
,
јасни
зраци
већ
изгрејала
сунца
не
обасјаше
целу
тврђаву
јасном
,
ведром
јутарњом
светлошћу
.
А
у
тој
светлости
,
доле
,
у
правцу
градске
Видин
капије
,
на
један
пут
се
показа
огроман
стуб
густа
,
беличаста
дима
.
У
огромним
колутовима
овај
се
дим
дизао
полако
у
вис
,
а
лаки
поветарац
најлак
га
је
повијао
ка
Дунаву
,
откидајући
од
њега
прамен
по
прамен
.
Везир
још
више
пребледе
у
лицу
.
—
Барутана
!
рече
он
зачуђено
и
после
додаде
једва
чујно
—
и
овде
је
њин
прст
!
И
овај
страховити
призор
збиља
је
спадао
у
припрему
за
данашње
погубљење
.
Страховити
пуцањ
долазио
је
доиста
од
упаљене
барутане
.
Огромни
барутни
магацин
,
што
је
био
недалеко
од
места
,
на
коме
је
данас
градски
хамам
—
одлетео
је
у
ваздух
,
порушио
и
претрпао
рушевинама
сву
околину
,
а
што
је
најгоре
,
одвалио
читаво
једно
крило
касарне
и
побио
стотине
војника
.
Разорење
је
било
страховито
.
На
месту
,
где
је
била
барутана
,
зијала
је
сад
огромна
,
црна
,
опаљена
рупчага
,
налик
на
пакао
,
а
из
ње
се
дизао
загушљив
,
густ
дим
.
У
близини
,
у
наоколо
,
био
је
читав
кварт
,
махала
засељена
искључно
Турцима
,
пуна
малих
кућерака
и
тесних
сокачића
.
Од
страховита
потреса
све
веће
зграде
биле
су
порушене
и
оштећене
,
а
кућерци
испробијани
огромним
камењем
и
претрпани
у
рушевине
.
Цигље
,
камење
,
читаве
стене
полетеле
су
као
бомбе
и
пробијале
и
рушиле
куд
ударе
.
Изгинуло
је
много
народа
,
а
многи
су
били
осакаћени
.
Цео
град
био
је
у
самртном
страху
.
Ту
у
граду
,
на
другој
страни
,
било
је
још
и
других
барутана
.
Страх
уђе
у
свет
да
и
оне
не
плану
.
Нико
није
знао
,
ко
убаци
ватру
у
ову
барутану
,
и
свак
је
страховао
да
то
није
и
по
другим
барутанама
.
Услед
тога
све
живо
узме
бежати
из
кућа
напоље
.
Како
је
све
ово
било
у
рани
јутрењи
час
,
многи
су
побегли
на
улицу
још
необучени
.
Преко
реда
и
обичаја
,
могао
си
видети
турске
жене
како
,
откривена
лица
,
с
фереџом
у
рукама
,
беже
кроз
тесне
закрчене
сокачиће
.
Све
се
скркло
,
људи
,
жене
,
деца
,
војници
,
па
и
саме
животиње
.
Било
је
у
тој
гомили
и
откинутих
коња
,
који
су
се
отели
из
порушених
коњушница
,
и
престрављених
паса
.
Жене
су
кукале
,
деца
су
вриштала
,
војници
су
псовали
,
пси
су
арлукали
,
а
поплашени
коњи
ударали
су
на
гомиле
и
газили
,
што
није
успело
да
врдне
с
пута
.
Сва
ова
гомила
појури
из
града
на
празну
пољану
што
се
пружала
од
Градске-Видин
каније
.
Страх
је
био
толики
да
светину
нико
није
мотао
уздржати
.
Али
не
потраја
дуго
,
па
се
јави
и
други
ужас
.
Док
су
ове
престрављене
гомиле
гмизале
по
пољани
,
зачу
се
с
доње
дунавске
стране
пуцњава
пушака
.
Сви
погледи
окретоше
се
на
ову
страну
.
На
светлом
зраку
јасно
су
се
видели
под
ведрим
,
плавим
небом
густи
,
црни
стубови
дима
.
Дим
се
дизао
од
крајњих
кућа
дорћолских
.
За
првим
стубом
дима
указа
се
други
,
па
трећи
и
тако
даље
родом
,
све
уз
Дунав
пењући
се
горе
граду
.
На
црним
димом
указа
се
наскоро
и
сјајан
,
црвен
пламен
.
За
мало
,
па
је
горео
цео
овај
крај
.
Пожар
се
машао
чак
до
Пиринчане
и
онога
реда
високих
,
камених
домова
,
што
бејаху
остали
још
из
времена
аустријске
владавине
.
Свуда
унаоколо
било
је
турско-јеврејско
предграђе
,
и
оно
је
сад
цело
било
у
пламену
.
Суве
дрвено
кућице
плануле
су
као
луч
.
Метеж
на
пољаници
још
више
порасте
.
Почеше
придолазити
и
гомиле
народа
из
упаљеног
краја
.
Треба
рођеним
очима
видети
погорелце
,
да
би
човек
могао
себи
представити
како
то
жалосно
изгледа
.
И
овде
је
владао
ужас
.
Престрављени
људи
причали
су
само
како
је
њин
крај
на
једном
плануо
,
а
нико
није
умео
казати
одкуда
је
дошла
паљевина
?
Ова
неизвесност
,
ова
тајанственост
уливала
је
у
људе
још
већи
страх
.
И
доиста
,
нико
паметан
није
могао
веровати
да
се
ови
неочекивани
и
чудни
ужаси
врше
случајно
.
Напротив
,
морало
се
веровати
,
да
све
ово
руководи
некака
невидљива
,
али
врло
опасна
и
врло
моћна
рука
,
рука
тајанствена
,
која
свуда
допре
,
која
све
може
,
која
уме
да
се
маши
и
провуче
чак
и
кроз
неприступну
стражу
,
и
да
подмете
упаљен
фитиљ
у
барутану
,
која
је
тако
пажљиво
и
брижљиво
чувана
.
Прости
Турци
,
грађани
и
војници
,
само
су
слутили
да
има
некакве
завере
и
знали
су
толико
,
да
завере
прави
раја
.
Но
београдски
везир
и
његови
доглавници
знали
су
нешто
и
више
:
они
су
знали
да
та
чуда
чини
завереничка
дружина
„
Ноћна
Браћа
“
;
знали
су
да
је
то
друштво
које
није
ограничено
само
на
Србију
:
знали
су
да
је
то
управо
огромна
завера
,
која
је
замрежила
цело
балканско
полуострво
,
ухватила
корена
код
свију
балканских
народа
,
разгранала
се
у
све
друштвене
слојеве
;
дружина
,
која
располаже
многобројним
људима
и
јаким
новчаним
срествима
:
најпосле
дружина
,
која
налази
одзива
и
потпоре
код
аустриских
ћесарових
власти
,
које
јој
набављају
све
убојне
потребе
,
помажу
је
новчано
,
а
у
случају
потребе
дају
уточишта
њеним
члановима
.
Но
било
је
много
што
шта
непознато
и
самом
везиру
.
Он
није
знао
да
у
тој
завери
има
много
и
мухамеданаца
,
па
и
правих
Турака
,
није
ни
слутио
да
су
у
ту
заверу
увучене
и
саме
неке
паше
,
старешине
над
читавим
крајевима
;
није
ни
сањао
да
„
Ноћна
Браћа
“
имају
својих
чланова
у
непосредној
његовој
близини
;
да
је
његов
тефтердар
агенат
„
Ноћне
Браће
“
,
да
је
његова
лепа
и
драга
Маре
тако
рећи
један
вођ
те
завере
.
На
коњу
,
у
пратњи
само
5—6
каваза
,
везир
је
јахао
низ
меит-сокак
(
мртвачки
сокак
силазећи
из
горњега
у
доњи
град
.
Везир
је
био
срдит
,
па
је
ражљутио
и
коња
под
собом
.
Добар
хат
бесно
је
фркао
на
пламене
ноздрве
,
и
крешући
копитама
варнице
по
камену
љутику
,
скоковима
је
силазио
тесном
улицом
.
Кавази
су
се
једва
држали
на
коњима
,
јурећи
низ
брдо
за
својим
господаром
.
Сиђоше
до
порушене
касарне
.
Читави
редови
побијених
и
рањених
војника
,
сви
крвави
,
лежали
су
ту
поређани
на
пољаници
пред
касарном
,
а
гомилице
војника
извлачиле
су
из
рушевина
све
нове
и
нове
жртве
.
Сајиб
наша
,
командант
војске
,
изађе
пред
везира
и
саопшти
му
укратко
шта
се
десило
.
Своје
извешће
заврши
казивањем
да
ће
,
по
његовом
рачуну
,
бити
до
близу
130
војника
,
које
побијено
,
које
тешко
рањено
.
Везир
је
слушао
ово
извешће
ћутећки
,
али
гневно
и
срдито
.
Каква
је
била
стража
?
—
упита
он
набусито
.
—
Трострука
,
светли
везире
,
као
и
увек
кад
је
изузетно
,
опасно
време
—
одговори
Сајиб-паша
.
—
И
опет
су
бунтовници
успели
да
им
завуку
фитиљ
у
г
...
.
—
Где
је
та
стража
?
—
викну
везир
срдито
.
—
Готово
сви
су
изгинули
.
Не
знам
да
ли
има
још
2—3
у
животу
,
па
и
то
су
тешко
рањени
.
—
Њина
срећа
!
—
рече
везир
кивно
.
—
Иначе
све
бих
дао
повешати
...
Свршујте
ту
!
...
Је
ли
ко
послан
да
гаси
пожар
?
—
Отишле
су
тулумџије
и
једно
200
војника
—
одговори
Сајиб
паша
.
Од
касарне
везир
је
изјахао
кроз
Видин-капију
у
пољану
пред
градом
и
пројахао
кроз
гомилу
света
,
што
ту
беше
избегао
.
Прекорео
је
неколико
старих
Турака
,
што
их
ту
срете
,
зашто
су
тако
малодушни
,
чега
се
боје
,
и
зашто
су
сви
појурили
из
тврђаве
?
—
„
Последња
времена
!
—
рекао
је
везир
срдито—
„
Дође
земан
да
се
Турци
боје
и
од
мишева
каурских
!
Тако
се
не
чува
царевина
“
!
Одјахао
је
даље
и
нагнао
коња
кроз
запаљене
улице
.
Сухе
чатрље
буктале
су
као
луч
.
Велики
пламен
дизао
се
с
обадве
стране
.
Везир
нагна
коња
по
сред
уске
,
упаљене
улице
,
а
за
њим
наже
и
његова
мала
пратња
.
За
часак
па
су
и
везир
и
пратња
његова
били
у
сред
жива
пламена
,
који
се
већ
беше
почео
хватати
репа
и
гриве
коњске
.
Престрављени
коњи
ударали
су
у
страну
и
улетали
још
више
у
пламен
.
Везиру
се
беше
учинило
из
даљино
да
ће
моћи
пројурити
кроз
запаљену
улицу
,
но
сад
,
кад
се
нађе
већ
у
пламену
,
он
виде
да
се
преварио
,
с
тога
сави
у
прву
побочну
улицу
,
што
му
се
срећом
отвори
с
леве
руке
,
и
сав
осмуђен
искочи
из
пламена
.
Но
тек
што
везир
сави
у
ону
побочну
улицу
,
у
коју
пожар
још
не
беше
продр’о
,
он
опази
на
крају
узане
улице
два
Турчина
где
нешто
ту
раде
.
Претрчавали
су
преко
улице
и
као
да
су
нешто
закачињали
.
Улица
је
била
пуна
дима
.
—
Везир
виде
она
два
човека
,
али
не
сврати
никакву
особиту
пажњу
на
њих
.
У
њиној
појави
није
било
ничега
чудног
.
То
је
био
и
турски
крај
.
Какво
чудо
,
ако
какви
сиротани
кушају
неће
ли
моћи
да
спасу
своје
сиротињске
домове
!
Од
силног
дима
излазак
улице
није
се
јасно
видео
.
Један
од
коњаника
истрча
напред
и
појури
да
види
какав
је
излаз
.
Но
на
један
пут
,
коњ
му
се
страховито
спотаче
,
коњаник
стрмекну
и
тресну
о
калдрму
.
Претури
се
и
сам
коњ
и
узе
се
праћкати
,
кушајући
да
се
дигне
.
Она
два
Турчина
нестаде
.
Штукнуше
у
једну
авлију
.
У
томе
пристиже
и
везир
с
остала
3—4
своја
пратиоца
.
Сви
су
били
веома
зачуђени
кад
видеше
да
је
излазак
улице
био
испреплетан
јаком
жицом
,
намештеном
на
висину
таман
како
ће
се
коњ
згодно
саплести
.
То
је
и
било
с
првим
коњаником
.
Он
је
био
сав
угруван
и
једва
се
могао
дићи
.
Коњ
се
још
копрцао
,
заплетен
у
жице
.
Предње
ноге
биле
су
му
јако
повређено
:
затегнута
жица
урезала
се
до
саме
кости
.
Док
је
везир
и
зачуђено
и
кивно
гледао
на
ове
замке
,
на
једаред
отворише
се
капци
на
прозорима
на
две
куће
,
спрам
којих
је
везир
стајао
,
а
са
обадва
прозора
поче
на
један
пут
прскати
унакрсна
ватра
.
Шибала
је
у
млазевима
као
вода
,
а
где
год
је
падала
каква
капља
ове
течне
ватре
,
све
је
палила
,
као
растопљена
,
упаљена
смола
.
Први
млаз
ове
страшне
ватре
докачи
везира
по
грудима
и
одмах
упали
хаљине
на
њему
.
Да
је
млаз
шибнуо
само
мало
више
,
ударио
би
га
управо
у
лице
,
и
ту
би
му
можда
био
крај
.
Везир
трже
кубуре
и
скреса
их
у
отворен
прозор
.
Попрскани
ватром
,
коњи
се
помамише
,
а
запаљени
везир
,
пренеражен
,
готово
несвесно
,
џарну
коња
још
и
оштрим
узенгијама
и
нагна
га
напред
.
Добар
арапски
хат
страховито
скочи
и
једним
снажним
ударцем
покида
разапете
жице
.
Док
би
ударио
длан
о
длан
,
везир
је
већ
био
искочио
из
ове
грозне
улице
,
те
се
нађе
на
чистини
спрам
Дунава
.
Ту
се
брзо
смаче
с
коња
и
обема
рукама
узе
гасити
своје
запаљено
одело
.
Но
коња
није
више
могао
уздржати
,
јер
опрљено
живинче
,
под
утисцима
страховита
бола
,
беше
чисто
побеснило
.
Отимајући
се
,
он
откиде
узду
у
утече
у
поље
.
У
томе
притрча
и
пратња
везирова
,
која
се
за
њим
беше
такође
прогрувала
кроз
разапете
жице
.
Коњаницима
једва
пође
за
руком
да
угасе
везира
,
који
беше
сав
опрљен
по
рукама
!
.
.
Где
год
је
канула
ватра
,
свуда
му
беше
направила
пликове
и
ране
но
рукама
.
Ван
себе
од
гнева
,
везир
управо
није
знао
шта
да
мисли
о
свему
овом
.
Он
,
везир
београдски
,
заштита
царевине
на
овим
странама
,
у
мало
не
плати
главом
у
сред
своје
престонице
,
у
сред
својих
телохранитеља
,
у
сред
једног
турског
кварта
,
на
неколико
корачаји
само
од
градских
капија
,
управо
рећи
у
својој
рођеној
кући
!
И
како
то
све
би
?
Тако
ненадно
,
тако
неочекивано
!
Кад
се
пре
дознаде
да
ће
он
овуда
проћи
!
И
зар
није
он
свратио
у
ту
улицу
случајно
,
с
тога
што
се
великом
улицом
није
могло
проћи
од
ватре
?
!
И
кад
пре
све
то
би
?
и
кад
се
пре
сво
то
спреми
,
и
оно
жице
,
и
она
ватра
?
—
и
сад
оно
што
се
изврши
тако
подмукло
и
онако
ненадно
и
брзо
!
Било
је
доиста
чему
човек
да
се
чуди
.
А
било
је
и
рад
чега
да
се
срди
.
С
опрљеним
рукама
,
с
огорелом
одећом
,
везир
се
управо
стидео
сам
себе
.
Њему
да
се
деси
таква
срамота
,
њему
!
...
Он
је
с
нестрпљењем
погледао
хоће
ли
се
указати
војска
,
по
коју
беше
послао
каваза
.
Жеља
му
је
била
да
се
опколи
сав
онај
крај
,
да
се
претресе
сваки
угао
и
да
похвата
подмукле
нападаче
,
које
би
одмах
дао
уморити
највећим
мукама
.
Везирове
жеље
нису
се
испуниле
.
Војска
је
дошла
,
претресала
,
тражила
,
—
али
све
без
успеха
.
Тајанствена
рука
,
која
је
од
јутрос
почела
чинити
ове
ужасе
,
скрила
се
опет
у
мрак
из
кога
се
била
и
помолила
,
скрила
се
да
тамо
у
тами
спреми
нова
изненађења
,
нове
ударце
,
нове
потресе
.
XXИИ
Грозница
Кад
се
везир
вратно
у
конак
,
било
је
већ
близу
подне
.
Ту
га
одмах
ухвати
јака
грозница
.
Страховити
потреси
,
које
је
од
јутрос
претрпео
,
растројили
су
му
били
све
живце
.
Није
памтио
да
га
је
икада
ишта
толико
потресло
и
расрдило
,
као
ови
јутрошњи
догађаји
.
Знао
је
да
су
то
дела
завереничке
дружине
„
Ноћна
Браћа
“
и
решио
се
био
да
се
с
њом
бори
на
живот
и
смрт
.
Знао
је
да
су
све
ове
несреће
и
ужаси
срачунати
да
изазову
страх
и
запрепашћеност
и
да
подејствују
да
везира
заплаше
.
Решио
се
био
да
на
дрскост
бунтовника
одговори
још
три
пут
већом
дрскошћу
.
Дрскост
завереника
није
дакле
поплашила
везира
,
но
га
само
изазвала
на
упоран
отпор
и
пробудила
му
опрезност
.
Према
дрским
нападима
,
који
су
од
јутрос
извршени
,
везир
се
већ
могао
свачему
надати
.
С
тога
реши
одмах
да
предузме
све
мере
,
како
ничим
не
би
био
изненађен
.
Сам
у
грозничавом
узбуђењу
,
он
је
ту
грозничавост
пренео
и
на
сам
рад
,
на
све
послове
и
заповести
своје
.
Његове
строге
наредбе
одмах
су
оживеле
цео
град
.
Све
се
живо
кренуло
на
посао
,
што
је
коме
било
за
послом
.
Везир
је
одмах
направио
план
своме
раду
.
Иако
је
он
схватао
свој
задатак
,
ваљало
му
је
радити
у
два
правца
.
1
.
)
Да
обезбеди
град
од
нових
изненађења
и
напада
?
2
)
Да
се
ничим
не
дадне
омести
у
извршењу
казне
над
осуђеницима
.
У
овоме
последњем
везир
је
управо
гледао
заложену
част
своју
.
Сматрао
је
да
би
то
био
његов
лични
пораз
,
кад
би
га
разни
напади
бунтовнички
спречили
да
не
могне
извршити
смртне
осуде
.
Ако
тога
дана
већ
погубљења
не
би
могло
бити
,
оно
се
имало
извршити
у
најкраћем
року
,
можда
још
сутра
.
У
то
име
он
је
одмах
наредио
:
Да
се
на
свима
стражарским
местима
удвоје
страже
.
Да
се
поставе
страже
на
сва
она
места
,
на
којима
се
у
обично
време
не
стражари
,
али
се
на
њих
пази
у
времена
мутна
и
опасна
.
На
тачке
,
које
су
нарочито
биле
изложене
опасности
,
као
што
су
барутане
,
подземни
лагуми
,
лако
доступне
капије
и
т
.
д
.
Сва
ова
места
била
су
обележена
црвеним
полумесецима
на
плану
београдске
тврђаве
.
Наредио
је
даље
да
се
на
сва
узвишена
места
,
на
куле
и
торњеве
поставе
људи
који
ће
мотрити
на
све
стране
,
по
граду
и
око
града
,
а
свакоме
је
од
њих
дата
по
буктиња
да
одмах
може
ватром
дати
знак
,
ако
од
куда
год
опази
штогод
или
ако
се
где
јави
каква
опасност
.
На
свима
главнијим
бастијонима
прегледани
су
и
намештени
топови
,
а
код
сваког
топа
постављена
је
послуга
и
привучена
потребна
џебана
.
Прегледано
су
све
барутане
,
касарне
,
тајиџиница
и
све
друге
јавне
зграде
,
да
нема
где
што
подметуто
.
Један
део
војника
био
је
упућен
у
варош
да
гаси
ножар
—
други
део
добио
је
био
заповест
да
се
држи
на
опрезу
,
како
би
могао
свако
време
потећи
куд
затреба
.
Сваки
војник
добио
је
потребан
број
метака
,
а
ко
има
туно
оружје
наређено
је
да
га
одмах
изоштри
.
Одређене
су
страже
крстарице
,
које
ће
непрестано
обилазити
около
све
бедеме
и
унутра
све
улице
и
цео
град
.
Покретни
мостови
спремљени
су
да
се
у
случају
потребе
одмах
могу
дићи
.
Код
тамнице
постављена
су
читава
одељења
као
стражаре
и
саопштено
им
је
,
да
лично
одговарају
за
осуђенике
и
да
ће
својим
главама
заменити
њине
,
ако
би
их
упустили
да
им
измакну
.
Једном
речи
,
било
је
наређено
и
предузето
све
што
је
било
потребно
да
обезбеди
град
и
извршење
пресуде
.
И
све
је
ово
било
наређено
тако
рећи
за
тили
час
,
а
одмах
је
и
извршивано
.
И
тако
,
везир
је
за
кратко
време
управо
наелектрисао
сав
град
.
Узнемирена
и
ван
града
избегла
светина
била
је
опет
враћена
у
тврђаву
.
Све
се
опет
стишало
,
само
се
на
сваком
кораку
опажало
да
је
војска
на
ногама
и
да
је
она
у
много
живљем
покрету
.
Спрема
у
тврђави
пренела
се
и
на
саму
варош
.
Слутећи
да
се
примиче
нека
опасност
,
Турци
грађани
по
целом
Београду
и
сами
су
се
узели
спремати
.
Све
је
било
на
опрезу
.
Тако
је
у
грозничавом
раду
протекао
цео
дан
.
Може
се
слободно
рећи
да
тога
дана
није
био
у
грозници
само
везир
,
већ
скоро
цело
турско
становништво
Београда
.
Велика
грозница
беше
обухватила
цео
овај
велики
град
.
XXИИИ
Татарин
Сунце
се
клонило
заранцима
.
Дневну
топлину
почела
је
расхлађивати
вечерња
студ
.
Над
београдским
градом
владала
је
дубока
тишина
.
Стражари
са
високих
кула
видели
су
само
гомилу
војника
где
гамижу
по
граду
,
или
спремне
четице
,
где
стоје
овде
онде
,
или
појединце
,
где
преносе
пушке
,
кесе
с
барутом
,
или
другу
муницију
,
али
све
то
вршило
се
без
хуке
и
ларме
,
те
се
свуда
ширила
блага
тишина
.
Само
овда
онда
прокрештало
би
кроз
ваздух
растројено
,
рапаво
грактање
многобројних
чавака
,
које
су
у
јатима
летело
над
градом
;
час
падале
час
се
опет
дизале
и
у
лету
грактале
своју
ружну
промуклу
песму
.
На
један
пут
ову
дубоку
тишину
проломи
танак
,
јасан
глас
,
који
као
звуци
сребрна
звонцета
затрепера
у
ваздуху
,
испуни
га
пријатном
слатком
мелодијом
—
па
се
онда
у
таласима
разли
и
поступно
изумре
под
ведрим
,
плавим
небесним
сводом
.
Тај
тако
пријатни
,
тако
слатки
и
меки
глас
,
што
је
личио
на
глас
анђела
,
који
у
вечној
светлости
,
крај
престола
творчева
,
пева
песму
од
славе
и
похвале
премудроме
и
превечном
—
тај
глас
био
је
глас
побожности
и
молитве
,
глас
призива
небесима
,
глас
што
прославља
име
божије
.
На
овај
глас
сваки
дан
више
од
200
милијуна
људи
падају
ничице
пред
споменом
великога
имена
творчева
.
Меки
,
пријатан
глас
прозвуча
и
пронесе
речи
:
„
Алах
,
ил-алах
,
Мехмед
расулах-алах
,
ил-алах
(
Само
је
бог
бог
,
и
Мухамед
је
његов
пророк
,
а
бог
је
један
и
само
је
он
бог
.
)
То
први
музејин
с
главне
џамије
градске
даје
знак
за
богомољу
и
призива
правоверне
на
вечерњу
свету
и
побожну
молитву
.
Ко
хоће
праву
,
истинску
,
побожну
молитву
треба
да
види
турску
молитву
:
нико
се
не
моли
тако
топло
,
тако
срдачно
,
тако
побожно
—
као
мухамеданац
.
У
његовој
молитви
огледа
се
дубока
вера
његова
.
Он
осећа
да
је
у
оном
тренутку
у
истини
пред
самим
богом
и
моли
му
се
с
пуном
вером
и
убеђењем
да
је
он
ту
,
да
га
слуша
и
да
чује
сваку
његову
реч
.
—
Алах
ил-алах
...
.
За
првим
гласом
разлеже
се
ускоро
и
други
,
па
трећи
,
четврти
и
тако
редом
.
За
мало
па
је
над
Београдом
одјекивало
стотина
побожних
гласова
,
са
стотине
високих
мунарета
—
преливајући
се
с
оних
висина
па
све
стране
.
Правоверни
су
се
молила
Богу
.
Можда
је
њина
вечерашња
молитва
била
усрднија
но
обично
.
Протекли
био
је
дан
несреће
:
он
је
коштао
толико
људских
живота
:
један
крај
вароши
још
се
у
развалинама
пушио
.
Под
таким
утисцима
и
сурове
неверничке
душе
окрећу
се
богу
и
траже
га
,
а
људи
побожни
још
се
више
утврђују
у
побожности
својој
.
Вечерња
је
молитва
отклањана
,
побожни
богомољци
разведрени
излазе
из
џамије
.
Пред
вратима
застају
да
назују
јеменије
,
које
су
ту
били
оставили
,
пошто
се
у
турску
богомољу
не
улази
с
обућом
.
А
док
се
обувају
,
са
свију
уста
лети
једнолико
питање
:
—
Је
ли
сад
погубљење
?
—
Хоће
ли
се
вечерас
побити
они
бунтовници
?
—
Да
ли
ће
везир
одржати
што
се
захвалио
,
да
га
нико
не
може
спречити
да
не
поодсеца
главе
овим
хајдуцима
?
Турчин
никад
није
љубопитљив
.
Он
сматра
за
ружну
навику
брзоплето
запиткивање
.
Кад
се
већ
и
он
реши
да
што
запиткује
,
онда
интерес
и
узбуђење
за
ту
ствар
треба
да
су
достигли
врхунац
.
И
доиста
,
ова
ствар
толико
се
протезала
,
о
њој
се
тако
много
говорило
,
и
тако
свашта
говорило
да
је
у
Београду
све
живо
било
до
крајности
заинтересовано
—
да
види
шта
ће
бити
,
нарочито
после
свију
ових
данашњих
ужаса
,
које
је
и
публика
тако
разумела
,
као
покушај
завереника
да
спрече
везира
у
извршењу
ове
казни
.
Није
дуго
трајало
,
па
је
свака
сумња
била
отклоњена
,
ствар
се
већ
знала
на
чисто
,
везир
ће
одржати
реч
—
вечерашња
ноћ
пашће
у
Београду
на
крваву
земљу
,
натопљену
крвљу
преко
30
српских
мученика
.
Час
је
близу
—
чине
се
још
последње
припреме
.
Читав
ред
војника
поређан
је
од
хапсана
до
губилишта
на
калимегдану
.
Осуђеници
ће
у
реду
проћи
кроз
два
реда
војника
.
Лако
војничко
одељење
заузело
је
положаје
око
губилишта
и
обухватило
га
са
свију
страна
,
остављајући
само
широке
пролазе
за
оне
,
који
су
имали
посла
око
губилишта
.
Огромна
гомила
светине
беше
се
скркала
око
губилишта
и
све
се
то
гура
,
мува
,
довикује
,
псује
,
креће
,
управо
ври
као
у
лонцу
—
а
од
ове
гомиле
диже
се
потмуо
жагор
,
као
оно
зујање
узнемирених
пчела
у
кошници
.
Но
пада
у
очи
да
у
тој
светини
нити
има
угледних
Турака
,
нити
ико
од
Срба
чаршилија
.
Ту
се
махом
скупили
само
последњи
слојеви
друштвени
—
слуге
,
покућари
,
хамали
,
лађари
,
просјаци
,
и
гомила
створова
о
којима
управо
не
би
знао
рећи
шта
су
.
По
народности
нити
су
Срби
,
ни
Турци
,
ни
Грци
,
ни
Јермени
,
ни
Арнаути
;
но
нека
смеша
од
свега
тога
.
Тако
им
је
и
одело
,
такав
им
је
говор
,
па
тако
им
је
и
занимање
.
Они
су
све
и
ништа
.
Час
их
виђате
као
неке
вајне
трговце
.
У
зембиљу
носе
свој
дућан
на
леђима
—
пазаре
,
ћаре
,
праве
„
алиш
—
вериш
“
.
Прилично
су
и
обучени
.
После
по
године
сретнете
га
и
једва
га
познајете
у
подераном
аласком
оделу
.
Сад
је
од
трговца
постао
рибар
.
Још
доцније
изненађује
те
у
кући
кога
богата
Турчина
,
где
те
дочекује
лепо
обучен
у
господском
руху
каваза
или
телохранитеља
господарева
.
Такве
светине
било
је
највише
у
овој
гомили
,
што
се
беше
искупила
да
гледа
како
ће
џелатска
секира
одрубити
преко
30
глава
.
После
било
је
нешто
Грка
,
прилично
Јевреја
,
Јермена
и
гомила
Цигана
.
На
један
пут
међу
овом
светином
наста
живо
кретање
.
Све
се
усталаса
.
Неко
викну
:
—
Ево
их
!
—
Светина
јурну
на
ту
страну
.
Мислили
су
да
већ
воде
осуђенике
.
Други
неко
рече
:
„
Везир
долази
“
—
а
светина
куљну
сад
на
ту
страну
,
откуда
се
тај
глас
чуо
.
Гомила
се
преливала
као
оно
течност
у
суду
,
кад
га
нагнеш
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
.
У
ствари
није
било
још
ни
осуђеника
ни
везира
,
дође
само
гомила
Цигана
ковача
,
запрћена
чекићима
,
турпијама
и
осталим
ковачким
справама
,
и
размести
се
око
губилишта
.
Због
сувиш
опрезности
везир
беше
наредио
да
се
осуђеници
,
преко
обичаја
,
поубијају
у
оковима
,
па
тек
после
с
мртвих
да
се
окови
поскидају
.
Све
је
било
спремно
.
Очекивало
се
само
да
на
сахат
кули
откуца
12
сахати
(
по
турски
)
па
да
се
изведу
осуђеници
.
Тако
исто
очекивао
се
још
везир
,
који
је
имао
доћи
на
коњу
,
са
свом
пратњом
и
сјајном
свитом
својом
.
У
сред
овог
очекивања
зачу
се
на
један
пут
јасно
,
убрзано
,
чисто
би
рекао
журно
свирање
мезулџиског
рога
.
Вично
ухо
одмах
је
могло
распознати
да
је
ово
свирање
суруџиска
рога
.
И
доиста
,
главном
улицом
,
што
води
од
стамбол
капије
,
па
у
правцу
тврђаве
,
указаше
се
два
коњаника
.
Напред
је
јахао
човек
у
арнаутском
фистану
и
штогод
може
дувао
у
мезулџиски
рог
.
За
њим
је
,
мало
погрбљен
на
коњу
,
јахао
други
човек
,
такође
одевен
у
арнаутско
одело
,
само
што
је
његов
боли
фистан
био
много
бељи
,
а
његови
чепкени
и
јелеци
много
богатије
извезени
златом
.
Први
коњаник
водио
је
за
собом
још
једног
коња
који
је
,
везан
за
седло
,
касао
.
Други
коњаник
имао
је
на
глави
велики
,
врло
висок
вес
,
с
огромном
кићанком
,
која
му
је
падала
до
преко
рамена
.
Около
веса
имао
је
увијену
пошироку
зелену
шамију
—
калемћарку
!
У
то
доба
оваке
весове
и
оваке
шамије
око
веса
носили
су
само
цариградски
татари
—
мезулџије
с
тога
се
већ
по
овакој
капи
дало
познати
,
да
овај
суруџија
долази
из
Цариграда
...
„
Татар
иде
везиру
“
...
„
Цариградски
татар
стигао
везиру
!
“
„
Откуда
баш
сад
Татар
?
“
„
Зашто
баш
сад
Татар
?
“
...
Такав
се
шапат
за
часак
разли
по
целој
гомили
.
Свак
се
с
чуђењем
питао
:
„
Шта
ли
носи
Татар
с
високе
Порте
?
“
Свак
је
слутио
да
ће
овај
неочекивани
долазак
Татара
бити
у
некој
вези
с
крвавим
догађајем
,
који
је
имао
вечерас
да
се
изврши
.
Први
коњаник
рогом
даде
знак
стражи
да
отвара
пут
скоротечи
,
који
носи
царску
заповест
.
За
то
је
било
нарочитих
знакова
у
мезулџиском
свирању
у
рог
.
Градска
стража
поравна
се
на
капији
,
а
Татар
пројури
и
упути
се
право
везировом
конаку
.
Везир
је
сркао
последње
димове
из
своје
вечерње
наргиле
.
Изломљен
грозницом
,
он
беше
наредио
да
му
се
спреми
јака
кава
и
наргиле
,
где
је
тумбећија
била
помешена
с
подоста
опијума
