певајућинеку
отегнуту
и
једначиту
песму
,
а
под
њима
журно
корача
усамљени
бегунац
,
зверајући
око
себе
на
све
стране
.
Још
корак
два
,
и
ево
га
на
чистој
коси
,
са
које
му
се
отвара
поглед
на
село
и
на
све
,
што
му
је
сад
тако
драго
и
тако
познато
.
Не
може
сит
да
се
нагледа
познатих
му
места
,
као
да
је
годинама
од
њих
био
одвојен
...
За
један
часак
Ђурица
се
спусти
са
високе
планине
и
удари
реком
,
која
тече
кроз
потес
кленовички
.
Потесом
се
растурили
његови
сељани
,
па
раде
журно
као
мрави
,
а
он
застане
,
те
разгледа
једну
гомилицу
,
позна
свако
лице
у
њој
,
и
опет
иде
даље
.
Кад
дође
према
судници
,
угледа
неколико
људи
пред
њом
.
Нека
беспредметна
радозналост
повуче
га
тамо
,
и
он
,
не
размишљајући
,
пође
кроз
висок
густ
кукуруз
,
претрча
сеоски
пут
и
завуче
се
у
шибљак
,
који
је
израстао
пред
судницом
.
Под
записом
,
великим
брестом
што
се
разгранао
пред
судницом
,
стајаху
неколико
луди
,
па
с
чуђењем
посматраху
драму
,
која
се
одиграва
пред
њима
.
Милош
одборник
ухватио
у
свом
кукурузу
крмачу
једнога
сиромашка
,
извео
кмета
,
те
оценио
потру
,
па
сад
продаје
крмачу
.
Људи
,
позвани
позивом
,
дошли
да
присуствују
продаји
,
коју
врши
кмет
.
Онај
сиромашак
сео
под
запис
,
оборио
главу
и
гледа
шта
се
чини
.
—
Шест
динара
и
десет
пара
...
први
и
други
пут
!
—
виче
општински
биров
.
—
Немој
,
Милоше
,
да
грешиш
душе
,
тако
ти
славе
и
деце
!
—
моли
онај
сиромашак
.
—
Вратићу
ти
,
чим
стигне
кукуруз
.
—
Сад
паре
или
кукуруз
,
то
ти
је
.
Не
дам
ја
мој
мал
да
га
сваки
упропашћује
.
—
Па
није
ти
,
болан
,
још
ни
стигô
овај
кукуруз
.
Још
се
није
ни
запурењачио
...
Кад
стигне
твоја
њива
,
стићи
ће
и
моја
,
па
ћу
ти
дати
.
Ђурица
разумеде
шта
се
ради
.
Пође
му
нека
љутина
уз
груди
,
а
пред
очима
му
опет
заигра
она
злокобна
измаглица
.
Докопа
пушку
и
,
као
холуј
,
испаде
пред
запис
.
—
Шта
то
радите
!
—
викну
он
,
узевши
пушку
на
руку
.
Сељани
занемеше
,
кмет
најпре
скочи
љутито
,
али
се
одмах
трже
,
сети
се
ко
је
пред
њим
и
обузе
га
смртно
бледило
.
Милош
стаде
да
се
осврће
око
себе
,
а
биров
се
сакри
иза
кметових
леђа
.
—
Ништа
,
Ђуро
...
ето
малко
...
вршимо
посла
—
промуца
кмет
,
пошто
се
прибра
од
првог
утиска
.
—
Јоване
—
обрте
се
Ђурица
оном
сиромашку
—
колико
сте
струка
нашли
?
—
Педесет
и
три
,
брате
,
само
педесет
и
три
,
а
они
то
цене
на
товар
жита
—
одговори
Јован
—
па
ето
,
сад
хоће
да
ми
узму
брава
од
два
дуката
.
—
Није
,
Ђуро
—
упаде
му
кмет
у
реч
—
ово
смо
ми
тек
’
нако
...
само
да
га
заплашимо
,
да
боље
чува
стоку
...
Не
бих
ја
то
дао
,
Бог
с
тобом
.
—
Како
ти
је
осекô
кукуруз
?
—
обрте
се
Ђурица
Милошу
.
—
Па
...
кô
свуд
:
по
два
на
струк
—
одговори
овај
.
—
Па
зар
у
сто
клипова
товар
жита
!
...
—
викну
Ђурица
.
—
Море
није
,
ви’ш
,
Перо
ти
каже
:
само
да
га
заплашимо
...
Знаш
,
брате
,
није
ни
мени
лако
гледати
,
да
ми
пропада
толики
мал
.
—
Дед
’
кмете
,
осеци
потру
,
али
без
шале
—
рече
Ђурица
и
усправи
пушку
.
—
Шта
ћемо
мерити
,
кад
се
то
зна
:
нек
’
му
врати
стотину
клипова
,
кад
убере
њиву
,
па
квит
посла
—
рече
кмет
.
—
Је
л
’
тако
,
Јоване
?
—
запита
Ђурица
.
—
Тако
је
,
брате
;
то
је
људски
,
а
оно
’
нако
...
буди
Бог
с
нама
.
—
Је
ли
тако
,
Милоше
?
—
обрте
се
Ђурица
и
погледа
га
у
очи
.
—
Море
,
много
је
то
:
неће
сваки
струк
осећи
по
два
.
Нек
ми
да
осамдесет
клипова
,
па
доста
.
Јован
скочи
весео
.
—
Е
,
’
вала
ти
,
Милоше
,
кâ
брату
.
То
је
поштено
и
право
.
—
Кмет
Перо
—
рече
Ђурица
—
ако
још
једном
чујем
да
се
овако
шалиш
са
нашим
лудима
,
ја
ћу
ти
судити
.
А
сад
седите
сви
.
Поседаше
сви
,
као
по
команди
,
а
кмет
још
подви
ноге
пода
се
.
Ђурица
,
стојећи
,
извади
дувањару
и
стаде
да
савија
цигару
.
Његовом
почетничком
самољубљу
веома
је
годила
ова
безусловна
,
ропска
послушност
луди
,
који
га
до
јуче
нису
честито
ни
погледали
.
Он
није
заборављао
ни
то
,
да
је
ова
послушност
из
чистога
страха
,
али
тек
њему
мило
беше
видети
да
му
се
овако
безусловно
људи
потчињавају
.
Услед
тога
,
а
и
због
оне
неодољиве
жудње
да
проведе
мало
обична
разговора
са
својим
познаницима
,
он
омекша
.
Кад
је
,
мало
пре
,
излетео
из
шибљака
,
држао
је
насигурно
да
ће
извршити
бар
једно
убиство
;
али
га
изненади
и
ублажи
ова
попустљивост
и
покорност
његовој
вољи
.
То
беше
за
њега
новина
,
нешто
неочекивано
,
те
одједном
умекша
своју
љутњу
,
заборави
стару
срџбу
на
кмета
,
и
осети
неодољиву
жељу
да
разговара
с
овим
лудима
.
—
Правите
ко
пуши
—
рече
он
,
пруживши
дувањару
.
Биров
му
приђе
бојажљиво
,
узе
дувањару
и
предаде
је
кмету
.
Кмет
сави
дебелу
цигару
,
а
за
њим
се
обредише
и
други
.
Биров
,
гледајући
на
Ђурицу
са
неким
бојажљивим
питањем
,
сави
још
дебљу
од
кметове
и
врати
дувањару
.
—
Има
ли
што
за
мене
отуд
?
—
запита
Ђурица
кмета
.
—
Из
среза
,
велиш
?
Тсс
...
петљају
нешто
...
ено
тамо
на
дувару
приковано
—
одговори
кмет
,
показујући
очима
на
ону
објаву
среске
власти
,
која
је
прикована
на
судници
.
—
Шта
зар
има
?
—
рече
Ђурица
и
пође
нагло
,
али
се
одмах
трже
и
стаде
.
Сети
се
да
не
сме
пуштати
из
очију
ниједног
од
ових
,
што
сад
овако
мирно
и
послушно
седе
.
Само
би
један
миг
био
довољан
,
па
да
се
одмах
промене
улоге
...
—
Како
ћемо
сад
,
кад
ниједан
не
знамо
читати
?
Где
вам
је
ћато
?
—
Ено
га
у
трави
,
спава
—
одговори
биров
,
па
отрча
,
те
пробуди
ћата
.
То
беше
сељак
,
као
и
други
,
само
нешто
мало
писмен
.
Угледавши
Ђурицу
,
он
зину
од
чуда
,
па
стаде
,
онако
сањив
,
да
блене
час
у
њега
час
у
људе
,
који
су
поседали
пред
њим
.
Најзад
се
прибра
,
па
приђе
Ђурици
и
пружи
му
руку
.
—
Ене
де
,
откуд
ти
,
бре
?
...
Здраво
мирно
!
—
Даље
,
даље
—
одговори
Ђурица
махнувши
пушком
,
не
дајући
му
руке
.
—
Иди
,
прочитај
ми
ону
хартију
за
мене
.
Ћато
оде
пред
врата
,
почеша
се
по
глави
и
прочита
гласно
целу
хартију
,
па
се
опет
врати
натраг
.
—
Па
кад
му
то
истиче
рок
?
—
запита
Ђурица
.
—
Јуче
ти
је
био
последњи
дан
.
—
Е
,
па
то
ме
ви
сад
можете
убити
?
—
Јок
,
не
море
још
—
одговори
ћато
—
док
не
дође
друга
наредба
,
у
којој
ће
те
прогласити
за
хајдука
.
Али
то
неће
још
,
можеш
се
ти
слободно
предати
...
—
Доћи
ће
и
та
наредба
,
не
бој
се
.
Пожурио
сам
се
и
ја
,
да
она
што
пре
дође
.
—
Шта
,
зар
си
почео
?
—
викну
ћато
.
—
Велиш
то
истину
?
—
запита
и
кмет
.
—
Тхе
,
помало
...
Јутрос
малко
почесмо
.
Него
,
хоћете
ли
ви
мене
чувати
,
то
ми
кажите
?
Сви
луди
оборише
главе
,
а
кмет
га
значајно
погледа
и
,
дигнувши
се
,
рече
му
:
—
Хајдемо—дер
малко
доле
,
на
пут
.
—
Ви
сви
седите
ту
.
Да
се
нисте
макли
с
места
!
—
рече
Ђурица
осталима
,
па
сиђе
на
пут
с
кметом
.
—
Знаш
...
не
могу
пред
онима
да
ти
кажем
,
а
моја
ти
је
кућа
отворена
,
кад
год
хоћеш
,
и
ништа
ти
за
то
не
тражим
.
Само
и
ти
мене
причувај
—
рече
кмет
.
—
’
Вала
ти
за
то
—
одговори
Ђурица
.
—
Ако
ми
затреба
што
за
јело
и
тако
,
то
могу
...
Него
,
ти
мени
свакад
да
јавиш
за
потеру
,
чим
сазнаш
.
Све
да
ми
јавиш
,
што
год
сазнаш
,
а
од
мене
ти
неће
бити
џабе
.
Знаш
,
ваљад
’
,
преко
кога
ћеш
јавити
?
—
Не
бери
бриге
—
одговори
кмет
,
правећи
тајанствени
израз
на
лицу
.
—
Све
ћу
ја
њему
јавити
за
један
сат
,
пошто
дознам
.
—
Е
,
сад
у
здрављу
!
—
рече
Ђурица
,
—
морам
да
се
журим
.
Кажи
онима
тамо
нек
иду
куд
ко
хоће
.
—
И
нестаде
га
у
кукурузу
.
—
Шта
си
му
то
говорио
?
—
запиташе
сељани
кмета
,
кад
се
врати
међу
њих
.
—
Па
знаш
...
саветовао
сам
човеку
да
не
пропада
тако
млад
узалуд
,
нека
се
преда
власти
.
.
—
Па
шта
вели
он
?
—
Ништа
.
Кажи
—
вели
—
онима
тамо
нек
иду
куд
хоће
,
па
га
нестаде
,
као
да
оде
у
земљу
.
Сељани
се
разиђоше
брзо
,
да
јаве
новост
другима
што
раде
ту
у
потесу
.
А
Ђурица
весео
,
радоснији
но
икад
,
пође
даље
реком
,
застајући
понегде
да
разгледа
шта
се
ради
по
њивама
.
Спаде
му
велики
терет
са
срца
,
нестаде
онога
вечнога
страшила
,
што
му
над
главом
стајаше
,
и
он
се
лако
помири
са
својим
стањем
.
Овај
састанак
пред
судницом
био
је
од
велика
утицаја
на
њега
.
Он
опази
да
му
је
ауторитет
међу
сељанима
веома
уздигнут
,
па
стаде
да
гледа
на
свој
положај
као
на
обичан
занат
,
који
је
,
истина
опасан
,
али
носи
собом
неку
врсту
поштовања
,
респекта
и
у
опште
нечега
,
што
се
Ђурици
веома
допадало
.
Он
постаде
опет
онај
стари
,
одважни
младић
,
који
срља
у
опасност
без
размишљања
...
»
Хе
,
одсад
нећемо
као
јутрос
,
зацело
нећемо
«
—
помисли
он
и
задовољно
се
осмехну
...
.
Тако
дође
до
изворца
,
који
је
ископан
у
самом
кориту
речном
,
те
са
њега
сви
радници
из
потеса
носе
воду
.
Одатле
му
падоше
у
очи
неколико
раденика
у
једној
страни
,
и
он
познаде
да
је
то
њива
Марка
Радоњића
,
а
једна
од
оних
женских
морала
је
бити
Станка
.
»
Ево
згоде
—
помисли
ОН
—
до
мрака
ће
морати
макар
једном
доћи
на
извор
,
па
...
само
да
је
видим
,
макар
из
какве
заседе
,
прикривен
...
«
И
он
седе
ту
у
један
шибљак
,
према
самом
извору
,
извади
из
торбе
што
имаде
за
јело
,
па
стаде
да
руча
.
На
извор
долажаху
почешће
дечаци
и
девојчице
,
те
напуне
судове
,
умију
се
,
баце
који
камичак
у
вир
,
те
поплаше
ситне
рибице
,
па
оду
.
Ђурица
,
пошто
руча
и
напи
се
воде
са
извора
,
леже
у
оно
шибље
и
коров
и
задрема
...
Наједаред
трже
се
из
сна
;
разбуди
га
пљускање
воде
.
Подиже
се
мало
и
,
кроз
густо
лишће
,
угледа
њу
,
Станку
.
И
ако
му
је
била
окренута
леђима
,
он
је
познаде
и
осети
да
му
нека
пријатна
топлина
леже
на
груди
.
Очи
му
се
засветлеше
неком
необичном
радошћу
,
и
он
гледаше
,
не
дишући
,
како
се
Станка
сагнула
,
па
кваси
хладном
водом
своје
вреле
,
једре
образе
.
Тако
се
полако
издиже
,
изиђе
из
корова
и
стаде
према
девојци
,
која
се
трже
и
погледа
га
зачуђено
.
—
Зар
си
још
овде
?
—
запита
она
,
погледавши
га
право
у
очи
.
—
Откуд
ти
знаш
да
сам
дошао
?
—
одговори
он
и
погледа
је
право
,
први
пут
у
животу
у
оне
чудне
,
заносне
очи
,
што
опијају
и
сажижу
као
ватра
...
—
Казаше
људи
што
дођоше
из
општине
.
Веле
да
си
везао
кмета
,
па
га
после
пустио
;
је
л
’
истина
?
—
Ко
то
каже
?
—
Грујица
...
мало
пре
дође
озго
.
—
Море
лаже
.
А
јесам
га
’
нако
резилио
и
друго
којешта
...
—
Кажу
да
си
јутрос
везао
пет
џандара
на
путу
?
Ђурицу
још
више
зачуди
ово
надлагивање
сеоско
,
и
таман
да
заусти
одговор
,
а
Станка
упита
:
—
Је
л
’
ти
тешко
тако
,
болан
?
—
Тхе
...
шта
ми
вали
?
Само
ми
је
једно
тешко
—
што
не
могу
често
да
се
виђам
са
вама
.
—
С
киме
то
,
са
нама
?
—
Са
свима
,
брате
,
па
...
и
с
тобом
највише
.
—
Ене
сад
.
А
што
ћу
ти
ја
?
—
упита
она
и
поглед
а
га
право
и
као
зачуђено
у
очи
.
Он
обори
главу
,
осети
да
му
се
лице
мења
,
и
,
као
са
неким
тешким
болом
,
одговори
:
—
Истину
си
рекла
.
Шта
ти
имаш
с
једним
хајдуком
и
,
тако
рећи
,
зликовцем
,
кога
може
убити
последње
циганче
,
па
нико
да
му
не
суди
.
Станка
се
наљути
,
али
се
опазило
да
јој
се
ове
речи
коснуше
самога
срца
.
—
Оно
јест
,
кад
би
се
ти
дао
да
те
убију
.
—
Па
...
како
коме
.
Некоме
бих
се
,
може
бити
,
и
дао
.
—
Гле
јако
!
А
коме
ли
то
?
—
Ево
ти
пушке
,
ако
хоћеш
,
па
да
видиш
коме
.
Не
говорећи
ни
речи
,
не
размишљајући
ни
тренутка
,
Станка
прескакута
с
камена
на
камен
преко
воде
,
приђе
му
и
узе
пушку
,
коју
он
држаше
уза
се
,
па
са
неким
злурадим
осмехом
проговори
:
—
Измакни
се
малко
натраг
.
Он
коракну
двапут
у
назад
,
стаде
и
с
неком
зачуђеном
зебњом
очекиваше
шта
ће
да
буде
.
Девојка
запе
ороз
,
пружи
пушку
право
у
груди
му
и
,
као
предомишљајући
се
,
проговори
:
—
Ја
се
не
шалим
;
ти
знаш
мене
.
Говори
,
хоћу
ли
да
цуцам
?
—
Пуцај
!
...
Казао
сам
једном
.
Станка
поче
да
нишани
...
Истога
тренутка
зачу
се
иза
њених
леђа
неко
звиждукање
.
Она
баци
пушку
пред
Ђурицу
,
обрте
се
хитро
и
једним
мушким
скоком
прескочи
речицу
;
узе
судове
с
водом
и
журно
изиђе
на
пољану
,
где
се
сукоби
с
једним
дечком
,
који
иђаше
на
воду
.
—
Стако
,
чекај
,
болан
,
да
напуним
,
па
ћемо
заједно
.
Јеси
чула
за
Ђурицу
?
—
Шта
?
—
одговори
она
и
застаде
.
—
Хтео
да
убије
кмета
,
а
ћато
пришô
да
се
рукује
са
њим
,
а
он
ћата
пљус
по
образу
:
»
Не
прилази
,
вели
,
хајдуку
«
.
А
јутрос
,
кажу
,
повезô
све
џандаре
у
срезу
и
отео
им
пушке
и
барут
.
—
Хајде
,
не
дроби
ту
—
одговори
Станка
и
оде
пољем
,
ступајући
замишљено
и
узбуђено
...
...
Најпре
они
необични
гласови
о
Ђуричиној
храбрости
,
па
сад
ове
чудне
и
слободне
његове
речи
о
себи
и
о
њој
самој
,
и
најзад
ово
последње
,
где
он
стоји
пред
пушком
не
тренувши
—
све
то
беше
тако
необично
за
њу
,
да
је
придоби
и
заинтересова
у
највећем
степену
.
Кад
није
могла
видети
вампира
и
дрекавца
,
бар
се
може
похвалити
(
себи
самој
)
,
да
је
узела
хајдучку
пушку
и
нишанила
га
њоме
у
груди
.
»
Еј
,
што
ме
смете
оно
дериште
—
помисли
она
—
а
баш
бих
опалила
,
па
нек
прозуји
куршум
поред
њега
,
само
да
видим
шта
би
радио
...
Проклето
дериште
!
...
«
И
она
већ
не
могаше
ни
о
чему
другом
мислити
;
све
јој
мисли
беху
заузете
овом
чудном
појавом
,
која
јој
се
тако
дубоко
уреза
у
душу
.
Нарочито
јој
,
и
више
од
свега
,
обраћаше
пажњу
она
одлучна
и
необична
изјава
његова
...
Толико
је
пута
она
слушала
од
момака
разне
изјаве
—
разуме
се
љубавне
—
али
све
то
не
беше
овако
речено
.
—
»
Ево
ти
пушке
,
па
се
увери
.
«
И
кад
му
се
упре
пушка
у
груди
,
он
стоји
непомичан
.
То
није
обичан
човек
...
А
Ђурица
,
дохвативши
бачену
пушку
,
окрете
низ
реку
што
је
брже
могао
.
На
лицу
му
се
виђаше
сладак
и
блажен
осмејак
,
а
очи
му
непрестано
звераху
око
себе
.
Оваква
задовољства
није
он
у
свом
веку
доживео
.
Она
,
која
га
није
хтела
досад
погледати
,
сад
се
разговара
са
њим
и
још
како
:
шали
се
.
»
Нишани
ме
пушком
,
као
да
сам
ја
мало
дете
,
да
се
плашим
.
Али
јој
секу
оне
пусте
очи
,
као
ножеви
!
...
«
О
,
он
лепо
опажа
,
како
му
се
увлачи
у
душу
неко
ново
,
сасвим
непознато
му
до
сад
осећање
,
које
му
отвара
нов
поглед
на
свет
...
Срећом
,
сад
је
заборавио
на
своје
околности
,
иначе
би
му
ово
ново
осећање
само
позледило
ране
и
муке
му
увећало
...
ИX
Државна
власт
,
после
неколико
дана
,
прогласи
Ђурицу
за
хајдука
;
растури
наредбе
по
свима
општинама
да
се
строго
мотри
на
његова
кретања
,
да
се
он
ухвати
или
убије
.
Даље
се
није
ништа
предузимало
.
Изгледа
,
као
да
је
и
сама
власт
чекала
да
он
што
важније
изврши
,
па
тек
онда
да
се
озбиљно
крене
за
њим
у
хајку
.
Међутим
,
Вујо
није
оклевао
.
Истога
дана
,
кад
изиђе
наредба
за
Ђурицу
,
код
Вуја
се
,
у
вече
,
беху
скупили
шест
људи
.
Мало
доцније
стиже
и
Ђурица
,
који
је
све
досад
био
прикривен
у
Војковцима
.
Вујо
их
све
почасти
добром
вечером
,
па
онда
стаде
да
их
опрема
на
посао
.
Осим
познатих
нам
Пантовца
и
Косте
,
ту
беху
два
човека
у
годинама
;
једнога
је
знао
цео
срез
под
именом
Мите
Сремца
.
Он
се
наимао
у
сваком
селу
на
радове
,
али
се
мало
где
дуго
задржавао
.
Сваки
га
је
знао
као
нерадина
и
пијаницу
,
али
нико
није
ни
помишљао
да
гледа
у
њему
зла
човека
.
Други
је
такође
досељеник
,
звао
се
Новица
,
а
тврдио
је
да
је
Црногорац
.
Он
је
живео
понајвише
у
вароши
,
где
је
сензалио
код
житарских
и
шљиварских
трговаца
.
Друга
двојица
беху
младићи
из
Вујова
села
,
тек
ако
су
навршили
двадесету
.
Кад
вечераше
и
запалише
дуван
,
Вујо
стаде
да
им
излаже
свој
»
ратни
план
«
.
—
Децо
—
поче
он
—
сад
имамо
један
тежак
,
али
важан
посао
.
Ако
га
извршите
добро
,
биће
вајде
свима
.
Треба
да
ударите
на
газда
Ђорђа
из
Крушевице
.
Дознао
сам
поуздано
да
је
ономад
наплатио
једну
облигацију
од
шест
стотина
дуката
;
продао
је
ту
скоро
стоке
за
сто
педесет
дуката
,
а
биће
код
њега
,
јамачно
,
и
старога
новца
.
То
треба
да
се
узме
паметно
:
ако
може
лепим
—
добро
,
ако
ли
не
може
—
Радован
ће
знати
шта
треба
да
се
ради
.
Сутра
ће
он
бити
код
куће
,
то
сам
дознао
,
и
ви
га
морате
напасти
дању
,
јер
му
се
ноћу
не
може
прићи
:
утврдио
се
као
у
граду
.
Ђурица
ви
је
харамбаша
,
али
док
се
он
мало
не
извешти
—
слушаћете
Радована
.
Ко
на
то
не
пристаје
,
нек
ми
каже
сад
;
јер
кад
изиђете
одавде
,
не
може
се
више
врдати
.
Сви
ћутаху
,
очекујући
даље
заповести
.
Вујо
изиђе
у
другу
собу
и
одведе
са
собом
Ђурицу
.
Одмах
се
могло
опазити
,
да
је
сад
Вујо
окренуо
према
хајдуку
други
,
много
строжији
тон
.
Сад
му
је
Ђурица
био
у
рукама
сав
,
па
се
могао
титрати
са
њим
по
вољи
.
—
Ти
се
,
море
,
ономад
грдно
обрука
!
—
рече
му
Вујо
,
кад
затвори
врата
за
њим
и
погледа
га
љутито
.
—
Не
помињи
ми
то
,
молим
те
.
Хтео
сам
се
после
изести
од
муке
.
Сад
је
све
друкчије
,
не
брини
.
—
Друкчије
је
,
док
си
овде
са
нама
;
То
знам
и
ја
.
Али
хоће
ли
бити
друкчије
тамо
,
кад
погледаш
смрти
у
очи
?
—
Ја
ти
рекох
једном
,
па
сад
то
остави
—
одговори
Ђурица
,
а
очи
му
плануше
нервозном
љутином
.
—
Но
ако
си
ме
зовнуо
због
чега
другога
,
то
ми
кажи
.
Вујо
нађе
за
добро
да
спусти
тон
.
—
Тако
,
соколе
,
аверим
!
А
јест
,
имам
још
нешто
.
Кад
већ
ударите
тамо
,
не
одвајај
се
од
Радована
ни
за
корак
.
Он
је
луд
у
том
послу
,
па
хоће
одмах
да
убије
,
хоће
да
пече
и
да
мучи
.
Ти
га
мораш
задржавати
од
тога
.
Ја
сам
му
већ
казао
на
само
да
он
мора
тебе
слушати
као
харамбашу
,
и
чему
се
год
ти
успротивиш
,
да
он
не
сме
радити
против
твоје
воље
.
Па
сад
отвори
очи
.
Учи
се
од
њега
,
јер
је
вешт
,
пусник
;
али
му
не
дај
да
коље
и
сече
.
Што
год
нађете
новца
,
да
узмеш
све
ти
,
па
да
донесеш
право
мени
.
Ја
ћу
се
после
са
њима
накусурати
по
нашој
погодби
,
али
им
ти
не
дај
ни
паре
.
—
Јеси
ли
и
Радовану
казао
то
за
новце
?
—
Јесам
.
А
на
овога
Миту
пазићеш
добро
да
се
где
не
опије
,
јер
онда
може
да
вам
начини
сто
чуда
.
Ја
,
чуо
сам
да
си
ономад
свраћао
на
твоју
општину
?
—
Јесам
...
онако
узгред
.
Кмет
ми
рече
да
ће
теби
јављати
све
,
што
год
буде
дознао
,
а
мени
рече
да
могу
ићи
к
нему
.
—
Код
њега
не
иди
;
а
ако
ми
што
јави
,
видећемо
.
То
је
стари
лисац
,
знам
ја
њега
добро
.
После
овога
изиђоше
обојица
к
друштву
.
Вујо
им
раздаде
свима
потребно
оружје
,
муницију
и
храну
,
па
их
,
тако
опремљене
,
испрати
до
оближње
шуме
,
дајући
још
нека
обавештења
Радовану
и
Ђурици
о
газда
Ђорђу
и
његовој
кући
.
Сутрадан
кад
изгреја
сунце
,
друштво
се
већ
одмарало
у
потоку
,
испод
Ђорђеве
куће
.
Ту
их
сачека
њихов
ухода
из
истога
села
,
који
им
даде
сва
потребна
обавештења
.
Према
његову
саопштењу
,
Радован
одлучи
да
се
напад
изврши
око
подне
,
чим
се
укаже
згодно
време
;
али
ако
би
се
указао
згодан
тренутак
,
одлучише
да
приступе
послу
и
раније
.
Уходу
послаше
да
се
прикрије
негде
око
куће
,
да
би
могао
пазити
шта
се
тамо
ради
,
а
за
њим
послаше
једнога
од
оних
младића
,
да
се
прикрије
у
кукурузу
,
који
је
одмах
испод
куће
,
да
прима
извешћа
од
уходе
и
да
их
доноси
друштву
.
Унапред
је
већ
одређен
свакоме
посао
.
Стражарима
су
одређена
места
на
вратницама
дворишта
,
која
ће
посести
споља
и
чувати
да
кроз
њих
нико
не
уђе
и
не
изиђе
.
Пошто
је
двориште
Ђорђево
,
ограђено
високом
тарабом
,
имало
само
двоје
вратнице
,
то
су
одређени
за
стражаре
само
она
два
младића
,
а
сви
други
требало
је
да
уђу
заједно
у
двориште
.
Њихове
су
улоге
одређене
условно
,
а
главна
им
је
брига
била
,
да
се
при
нападу
не
нађе
и
Ђорђев
син
,
који
је
тек
пре
неколико
месеца
дошао
из
војске
.
Газда
Ђорђе
је
одавно
изишао
на
глас
због
своје
велике
радње
са
шљивама
и
свињама
,
али
се
он
много
више
бавио
давањем
новца
под
интерес
.
То
је
од
вајкада
најпоузданији
начин
богаћења
по
нашим
селима
.
Кад
му
порасте
Милета
,
најстарији
син
,
поче
да
пати
многу
стоку
,
која
такође
велики
приход
доноси
.
Тако
је
,
постепено
,
дошао
до
велике
тековине
,
каква
се
ретко
виђа
по
селима
.
У
неколико
округа
било
је
познато
име
Ђорђа
Перуничића
.
У
задрузи
је
Ђорђе
имао
два
сина
,
старијега
Милету
,
који
се
оженио
пре
војачине
,
и
млађега
Милоша
,
коме
је
већ
осамнаест
година
.
Ђорђе
и
Милета
беху
веома
крупни
и
снажни
,
а
Милош
,
још
од
детињства
,
остаде
слабуњав
и
неразвијен
.
Било
је
у
кући
још
доста
ситне
деце
,
Ђорђеве
и
Милетине
,
па
њихове
жене
и
двојица
слугу
.
Овога
дана
Ђорђе
посла
Милету
у
друго
село
,
да
обиђе
неке
шљиваре
,
које
је
закупио
за
зелено
,
и
да
посвршава
неке
друге
послове
,
а
Милош
је
,
као
обично
,
имао
да
обиђе
стоку
и
раднике
на
ливади
.
Ђорђе
обиђе
врт
,
разгледа
поврће
,
па
оде
на
свињац
.
Слуге
зором
одоше
на
посао
,
а
у
кући
остадоше
жене
да
редују
.
Кад
би
око
малога
ручка
,
вратише
се
Ђорђе
и
Милош
заједно
,
па
одмах
потражише
да
ручају
.
—
Миљо
,
—
зовну
Ђорђе
снаху
—
спреми
нам
часком
што
да
једемо
,
па
да
идемо
на
посао
.
—
Зар
нећеш
чекати
,
тајо
,
да
се
испече
погача
?
—
Море
,
дај
што
било
.
Имамо
посла
.
Жене
се
пожурише
,
а
Милош
оде
у
подрум
,
те
донесе
оцу
пљоску
с
ракијом
.
—
О
,
брате
,
—
рече
Ђорђе
—
шта
ми
је
ово
јутрос
:
све
бих
спавао
,
као
да
нисам
целе
недеље
тренуо
?
—
Биће
од
ове
оморине
—
одговори
Милош
,
и
ако
је
знао
да
питање
није
управљено
њему
.
Ђорђе
је
имао
обичај
да
мисли
гласно
.
—
Баш
ти
је
човек
неки
пут
ка
и
свако
живинче
:
само
би
да
једе
и
да
спава
—
продужи
Ђорђе
као
за
себе
и
стаде
да
разгледа
крушку
,
под
којом
је
седео
.
—
Мора
да
су
црвљиве
ове
караманке
;
ви’ш
како
рано
опадају
.
—
Бато
вели
да
их
је
пламењача
опекла
,
па
се
суше
.
—
Хм
...
неће
бити
—
одговори
Ђорђе
,
па
оде
те
уми
руке
.
Кад
се
врати
на
своје
место
,
беше
већ
донесена
трпеза
.
Њих
двојица
стадоше
да
ручају
.
При
крају
ручка
им
залајаше
пси
,
који
беху
везани
испод
куће
под
амбаром
.
—
Опет
је
јунад
у
кукурузу
—
рече
Ђорђе
и
таман
заусти
да
викне
дете
,
а
у
двориште
упадоше
наоружани
људи
.
Једни
држаху
запете
пружене
пушке
,
а
Други
ножеве
.
—
Ћут
!
Да
се
нисте
макли
!
—
викну
Радован
,
трчећи
са
Ђурицом
и
Митом
к
њима
.
Новица
и
Коста
утрчаше
у
кућу
,
и
одмах
се
тамо
зачу
врисак
и
кукњава
.
Ђорђе
,
видећи
зликовце
,
трже
се
и
пребледе
,
али
му
се
по
погледу
видело
да
је
присебан
.
Истога
тренутка
дохвати
нож
,
којим
је
секао
хлеб
,
и
диже
се
од
трпезе
.
А
Милош
угледа
пред
собом
само
неку
тамну
,
нејасну
гомилу
са
ножевима
,
који
севаху
према
сунцу
,
па
скочи
,
врисну
што
игда
могаше
,
и
са
два
три
скока
претрча
двориште
;
дохвати
се
рукама
за
тарабу
,
и
,
са
неком
неприродном
силом
,
коју
он
никад
у
себи
не
претпостављаше
,
пребаци
се
преко
ограде
и
паде
у
кукуруз
.
Одатле
јурну
напред
,
док
измаче
далеко
на
чистину
,
па
онда
,
обрнувши
се
свуда
око
себе
,
стаде
да
виче
за
помоћ
.
—
Шта
хоћете
ви
од
мене
?
—
викну
Ђорђе
строгим
,
а
одмереним
гласом
.
—
Зар
не
знаш
шта
хоће
оваки
гости
!
—
одговори
му
Пантовац
,
па
затим
викну
:
—
Седи
!
Седи
доле
!
—
и
замахну
ножем
.
У
кући
се
разлеже
страховито
врискање
.
Ђорђе
сав
претрну
,
па
одлучно
проговори
:
—
Ако
сте
дошли
код
мене
оним
вашим
обичним
послом
,
онда
ми
оставите
чељад
на
миру
.
Кажите
сад
одмах
онима
у
кући
да
ми
децу
не
дирају
.
Ђурица
погледа
Сремца
,
а
овај
одмах
отрча
у
кућу
,
и
наскоро
затим
деца
се
умирише
.
—
Брже
паре
дај
,
немамо
кад
да
разговарамо
с
тобом
!
—
викну
Радован
и
опет
подиже
нож
.
—
Ви
знате
да
је
сав
мој
новац
по
народу
;
код
себе
не
држим
ништа
.
Данас
немам
више
од
сто
гроша
код
себе
.
—
А
где
су
оних
шест
стотина
дуката
,
што
си
ономад
примио
од
Никетића
?
Паре
овамо
,
или
сад
гинеш
!
—
викну
Ђурица
.
—
Можете
ме
убити
,
али
сад
немам
.
—
Хоћеш
да
те
молим
—
викну
Пантовац
и
опсова
светињу
,
па
завитла
ножем
и
удари
га
по
глави
.
Пљусну
крв
низ
лице
Ђорђево
,
а
он
истога
тренутка
,
као
звер
,
јурну
на
зликовца
и
удари
га
ножем
у
раме
.
Радован
плану
,
севнуше
му
очи
као
у
тигра
,
па
одскочи
у
страну
од
разјаренога
Ђорђа
.
Подиже
пушку
и
таман
да
је
пружи
,
а
у
кући
се
опет
зачу
врисак
.
Из
куће
истрча
Ђорђев
најмлађи
синчић
,
сав
крвав
,
а
за
њим
трчи
Сремац
са
голим
ножем
.
Дете
трчи
право
оцу
,
вриштећи
из
свега
гласа
.
Ђорђе
,
угледавши
свога
љубимца
у
крви
и
за
њим
замахнут
нож
,
јурну
као
рис
на
Сремца
и
сјури
му
нож
у
груди
.
Зликовац
паде
,
али
истога
тренутка
Радован
окиде
пушку
и
Ђорђе
се
зањиха
,
поведе
се
у
страну
и
претури
се
...
—
Тајо
!
.
.
куку
,
тајо
!
...
—
врисну
дете
и
потрча
к
оцу
.
Пантовац
,
који
готово
ништа
не
знађаше
за
себе
,
извади
револвер
и
пружи
га
на
дете
.
Ђурица
прискочи
и
повуче
му
руку
у
страну
.
—
Јеси
ли
луд
?
...
Остави
то
!
—
викну
Ђурица
гневно
.
У
том
истрчаше
обе
жене
из
куће
и
,
кукајући
из
гласа
,
падоше
крај
Ђорђа
.
—
Дижи
се
ти
,
или
ћемо
сад
дете
да
кољемо
—
викну
Ђурица
,
дрмнувши
за
рамена
Ђорђеву
жену
.
Она
скочи
,
па
закука
:
—
Не
,
не
ако
Бога
знаш
,
само
ми
њега
не
дирај
;
ишти
шта
хоћеш
!
—
Брже
говори
где
су
паре
,
или
ћемо
сад
да
кољемо
!
—
Не
,
душе
ти
;
само
њега
немој
.
Ево
пара
,
ено
их
у
вајату
.
Зликовци
је
потераше
пред
собом
у
вајат
.
Она
уђе
,
подиже
неке
губере
и
шаренице
,
истресе
једну
трубу
платна
и
из
ње
испаде
један
велики
завезак
.
—
То
ви
је
свега
,
тако
ми
деце
!
Не
знам
више
ни
за
једну
пару
...
Само
ми
њега
не
дирајте
...
Ђурица
разви
завезак
и
,
видевши
да
је
пун
банкнота
и
дуката
,
завуче
га
у
недра
,
па
искочи
са
Пантовцем
на
поље
.
Истога
тренутка
грмну
пушка
код
великих
вратница
,
и
хајдуци
угледаше
свога
стражара
како
прескочи
врљике
и
побеже
кроз
кукуруз
.
Дадоше
знак
онима
у
кући
,
па
јурнуше
на
друге
вратнице
да
бегају
,
а
велике
вратнице
отворише
се
нагло
и
на
њима
се
показа
Милета
са
револвером
.
Видевши
зликовце
у
гомили
пред
вратницама
,
Милета
испали
два
метка
.
Коста
,
који
беше
последњи
,
повика
:
—
Погибох
,
браћо
,
не
дајте
!
Хајдуци
га
прихватише
и
за
неколико
секунада
сјурише
се
у
поток
.
Тамо
му
прегледаше
рану
,
и
,
видевши
да
је
лако
рањен
у
раме
,
Пантовац
опсова
страшно
,
па
подвикну
:
—
Бабетино
једна
!
Надао
дреку
као
да
му
црева
испадају
!
...
—
Сваки
на
своју
страну
!
—
викну
Ђурица
.
—
Само
брзо
!
За
један
миг
разиђоше
се
сви
на
разне
стране
.
Ђурица
удари
најгушћом
шумом
и
,
дохвативши
се
планинскога
венца
,
одјури
за
три
часа
у
Брезовац
.
Вујо
га
дочека
у
соби
.
—
Свршисте
ли
?
—
запита
он
бојажљиво
,
а
из
погледа
му
се
видело
да
очекује
неповољан
одговор
.
—
Свршисмо
,
али
Мита
плати
главом
.
—
Их
,
болан
брате
!
—
одговори
Вујо
,
али
му
нестрпељива
радозналост
не
силажаше
с
лица
.
—
А
други
?
—
Радован
и
Коста
добише
по
једну
рану
,
а
Ђорђе
остаде
мртав
поред
Мите
.
—
Наопако
,
шта
учинисте
!
...
А
новаца
?
Ђурица
извади
из
недара
смотуљак
и
баци
му
у
крила
.
—
Број
!
—
рече
му
Ђурица
.
—
Лако
ћемо
пребројати
,
но
деде
причај
.
—
Море
број
то
,
да
видимо
колико
има
.
Вујо
устаде
и
,
не
проговоривши
ни
речи
и
не
погледавши
га
,
оде
у
другу
собу
,
остави
тамо
завезак
и
врати
се
у
собу
.
—
Лези
овде
на
постељу
да
се
одмориш
,
па
ми
казуј
све
по
реду
шта
сте
радили
.
Ђурици
се
стеже
срце
од
љутине
,
али
он
виде
да
нема
куд
,
па
обори
главу
и
наслони
се
на
постељу
.
Вујо
му
пружи
воде
у
вргу
,
те
се
напи
,
па
онда
седе
да
слуша
дугу
и
страшну
причу
...
После
пола
ноћи
,
неко
лупну
на
прозор
,
под
којим
Вујо
спаваше
.
Он
се
брзо
диже
,
извади
рам
из
окна
и
промоли
главу
на
поље
.
—
Ко
је
то
?
—
запита
лагано
,
видевши
кроз
мрак
човека
,
који
стајаше
под
прозором
.
—
Ја
сам
...
Симо
.
—
Шта
је
,
Симо
?
—
Пантовац
једва
жив
побеже
...
Јуче
,
чим
се
сазнало
да
је
Мита
погинуо
,
они
се
из
среза
устумараше
.
Неко
им
потказао
да
је
Пантовац
отишао
са
Митом
.
Пред
вече
одјурише
жандарми
са
писаром
право
у
Трешњевицу
,
а
Радован
таман
превио
рану
и
вечерао
,
па
се
спрема
да
легне
...
Срећом
,
угледа
жандарме
како
се
привлаче
кроз
воћњак
,
па
искочи
кроз
прозор
и
побегне
.
—
Добро
те
се
није
дао
да
га
ухвате
;
издала
га
рана
.
—
Море
,
неки
веле
да
га
је
Ђорђе
познао
и
казао
одмах
,
чим
се
освестио
.
—
Зар
није
Ђорђе
погинуо
?
—
Није
,
али
је
опасно
рањен
...
Пандур
,
што
се
вратио
отуд
с
извешћем
,
вели
да
ће
остати
жив
.
Куршум
је
прошао
кроз
ребра
,
али
с
краја
.
—
Е
,
па
онда
га
је
Ђорђе
казао
,
сигурно
.
Шта
Има
још
?
—
Сутра
ће
да
дижу
потеру
.
Синоћ
одјурише
сви
пандури
са
наредбама
у
села
.
—
Зна
ли
Радисав
на
који
ће
крај
?
—
Не
зна
за
цело
,
али
мисли
да
ће
на
Букуљу
и
Кленовик
.
—
Добро
.
Чим
сване
,
нађи
се
са
Радисавом
;
а
ја
ћу
зором
доћи
у
варош
.
Ковач
застаде
;
види
се
да
би
још
нешто
хтео
да
каже
,
али
му
незгодно
да
почне
.
—
Хајде
сад
,
пожури
!
—
рече
му
Вујо
и
пође
да
затвори
прозор
.
—
А
има
ли
што
пара
?
—
запита
Симо
.
—
Има
нешто
...
биће
,
биће
!
—
одговори
Вујо
,
па
,
затварајући
прозор
,
додаде
:
—
Пожури
,
да
стигнеш
пре
сванућа
.
Легнувши
у
постељу
,
он
се
опет
даде
у
мисли
:
.
како
да
распореди
оних
четири
стотине
и
двадесет
дуката
,
што
их
сам
изброја
синоћ
у
завежљају
,
»
Видиш
—
помисли
он
,
—
и
овом
Сими
морам
дати
бар
петнаест
.
Радисаву
сад
не
смем
изићи
на
очи
без
педесет
«
...
У
таквим
мислима
дочека
свануће
.
Х
Потера
се
сврши
без
успеха
,
а
после
ње
настаде
обично
затишје
,
у
коме
и
власт
и
хајдуци
мироваху
.
.
Власт
је
сматрала
да
је
,
последњом
потером
,
извршила
своју
дужност
:
»
Видите
шта
ми
можемо
,
само
кад
бисмо
хтели
!
«
...
—
као
да
говораше
она
хајдуцима
немо
,
а
ови
ћутаху
и
згледаху
се
:
»
Знамо
;
зато
се
и
зовете
власт
«
...
па
погледаху
где
би
се
могао
још
који
напад
извршити
.
Радован
се
више
и
не
врати
у
село
,
ну
продужи
с
Ђурицом
прави
хајдучки
живот
.
Његово
учешће
у
оном
нападу
било
је
тако
јасно
,
да
му
није
остало
више
никаква
друга
излаза
.
Ђурица
је
све
погледе
обрнуо
своме
селу
.
Тамо
се
бавио
по
цео
дан
,
проводио
време
у
пољу
око
њива
,
у
којима
су
радили
сељани
му
,
а
увече
је
одлазио
на
ноћиште
код
Вуја
,
јер
то
му
беше
најпоузданије
склониште
.
У
своје
сељане
није
сумњао
,
али
се
ипак
држао
на
опрезу
.
Сељани
су
га
сретали
свакога
часа
,
или
око
њива
,
или
око
студенаца
,
а
понајчешће
у
оном
крају
,
где
беше
кућа
Марка
Радоњића
.
Чим
се
ко
макне
у
какав
шибљак
,
рачунао
је
поуздано
да
ће
видети
Ђурицу
.
А
Станка
,
после
онога
необичнога
састанка
на
реци
,
стаде
са
чуђењем
да
опажа
,
да
се
свагда
мења
у
лицу
,
то
поцрвени
или
побледи
,
чим
ко
спомене
име
Ђуричино
.
У
први
мах
је
ова
загонетна
појава
наљути
,
али
пошто
се
неколико
пута
понови
,
стаде
да
размишља
о
њој
.
Досада
је
важила
међу
девојкама
као
стари
ратник
,
о
коме
се
прича
да
га
куршум
не
бије
.
Али
,
што
се
може
догодити
сваком
ратнику
,
догоди
се
и
њој
:
од
толиких
стрела
,
које
досад
срећно
пролетаху
поред
ње
,
једна
се
закачи
и
убоде
је
.
Она
сама
опажаше
да
није
са
њом
све
у
реду
,
или
бар
да
није
онако
како
је
досад
текло
,
али
се
још
не
могаше
домислити
својој
незгоди
.
Опазила
је
само
једно
:
све
што
је
слушала
о
Ђурици
,
сви
његови
поступци
,
који
стајаху
у
битној
противности
са
животом
њене
околине
,
који
наилажаху
на
општу
(
ма
и
прикривену
)
осуду
,
сви
они
—
поступци
—
изгледаху
јој
необично
велики
,
примамљиви
и
налажаху
,
у
души
јој
,
оправдања
за
себе
.
Све
што
је
чула
да
је
Ђурица
урадио
,
њој
изгледаше
и
необично
и
умесно
,
све
јој
то
беше
и
чудно
и
примамљиво
.
И
што
се
више
она
старала
да
ову
необичну
појаву
себи
објасни
,
у
толико
је
више
мислила
о
томе
и
све
више
је
обузимала
нека
слатка
зебња
при
тим
мислима
.
Све
чешће
овлада
њоме
неки
душевни
немир
,
и
она
све
чешће
стане
да
погледа
откуд
ће
се
појавити
Ђурица
.
А
он
,
као
да
погађа
њене
мисли
,
баш
у
таквим
тренуцима
искрсне
пред
њу
;
поздрави
је
нежним
осмехом
,
затури
главу
весело
и
прође
...
Једнога
дана
сиђе
Станка
на
перило
са
рубинама
.
На
перилу
—
повећем
виру
на
реци
—
скупљаху
се
,
четвртком
или
суботом
,
девојке
и
жене
сеоске
,
те
испираху
лужено
рубље
,
па
се
ту
обично
заметне
шала
и
прича
,
која
се
продужи
до
позна
доба
.
Станка
,
у
шали
и
смеју
,
испра
рубине
,
па
их
повеша
по
грању
или
разастре
по
врелу
камењу
да
се
суше
.
Девојке
,
које
беху
готове
,
одвојише
се
са
њом
подаље
од
перила
,
у
једну
густу
хладовину
у
шибљу
,
па
се
дадоше
на
разговор
и
причу
.
—
Море
,
девојке
,
ако
сад
бане
пред
нас
Ђурица
!
—
рећи
ће
једна
после
дужега
разговора
.
Станку
подиђе
нека
топла
језа
,
и
осети
како
јој
се
мења
лице
,
али
се
брзо
прибра
,
па
одговори
мирним
гласом
:
—
Нека
дође
,
па
шта
би
?
—
Ћути
,
црна
;
мене
је
страх
,
кад
год
га
видим
.
—
А
зар
га
виђаш
често
?
—
запита
Станка
радознало
.
—
Па
ко
га
не
виђа
?
Сваки
дан
искрсне
откуд
било
,
а
ја
ти
се
,
јадна
,
сва
скаменим
.
Ономад
сиђем
на
реку
за
воду
,
а
он
преда
ме
.
»
Шта
радите
данас
,
Цако
«
—
вели
,
а
ја
занемела
,
па
га
само
гледам
.
»
Ти
се
кâ
да
бојиш
мене
?
«
—
вели
,
па
ми
приђе
ближе
и
смеје
се
.
Једва
ти
се
онда
раскравих
;
те
не
знам
како
напуних
судове
и
побегох
.
—
А
мене
срео
у
Беглуцима
,
па
пита
за
бата
—
поче
друга
.
—
Ја
му
,
вала
,
казах
све
лепо
,
а
он
извади
једну
хартију
,
пуну
дувана
,
па
каже
:
»
На
,
понеси
Јову
«
.
—
Па
,
узе
ли
?
—
Узех
,
ја
што
ћу
!
—
А
ти
,
ђаволе
,
не
причаш
како
је
ономад
с
тобом
ашиковао
?
—
обрте
се
једна
Јелици
Плескоњићевој
.
Станка
пребледе
,
осети
како
јој
се
срце
стеже
,
па
се
с
неким
радозналим
подсмехом
обрати
Јелици
:
—
А
,
белају
,
па
што
кријеш
?
—
Море
,
оканите
се
...
шала
,
кажем
ви
!
—
Причај
,
причај
!
—
повикаше
девојке
.
—
Море
ништа
...
здравља
ми
!
...
Срели
се
на
путу
,
па
ме
пратио
до
Главице
...
Пита
за
све
.
.
После
узе
да
комендија
:
»
Доћи
ћу
,
каже
,
на
јесен
да
те
просим
или
да
те
отмем
«
.
А
ја
њему
кажем
:
»
Причекај
да
видимо
шта
ће
бити
с
твојом
главом
до
јесени
«
.
—
Их
,
болан
,
што
си
баш
тако
!
—
Ја
што
ћу
?
—
Он
мени
краставце
,
ја
њему
грош
.
На
Станку
опет
наиђе
неко
ново
осећање
:
стаде
да
се
љути
на
Јелицу
,
а
да
је
запиташ
зашто
—
ни
сама
не
би
умела
казати
.
Беше
јој
неправо
све
,
а
највише
оне
Ђуричине
речи
,
што
их
Јелица
сад
каза
.
Девојке
се
разговараху
и
даље
,
а
она
не
може
да
се
одвоји
од
ових
мисли
.
У
том
једна
од
девојака
викну
:
—
Ко
ће
да
се
купамо
?
Дигоше
се
неколико
њих
и
одоше
да
нађу
згодан
вир
,
а
друге
се
растурише
по
шибљу
да
беру
лешњике
.
Станка
не
пође
на
њихов
позив
,
већ
леже
и
рече
да
ће
да
спава
.
Стадоше
да
јој
се
роје
мисли
у
глави
...
Тако
мислећи
загледа
се
у
плаво
небо
,
по
коме
се
ношаху
неколико
сивих
облака
.
Плаветнило
небесно
трепери
и
блиста
се
у
зрацима
сунчаним
,
који
су
разасути
по
бескрајном
простору
,
а
они
облачци
тихо
и
нечујно
пливају
по
високу
недогледу
и
ублажују
ватру
сунчаних
зрака
...
Тако
се
носи
и
мисао
младости
по
пучини
недогледа
,
лутајући
под
притиском
бурних
ветровитих
осећања
...
Да
ли
у
тим
мислима
Станка
задрема
или
паде
у
оно
несвесно
стање
пред
сном
,
тек
њој
се
одједаред
засија
део
видокруг
,
заблиста
се
шумна
речица
,
затрепери
отворенозеленкастим
сјајем
шибље
и
лишће
око
ње
,
и
она
се
нађе
у
неком
слатком
младачком
заносу
.
Наједаред
,
жбун
се
пред
њом
заниха
,
гране
му
се
размакоше
,
и
у
оном
осенченом
и
урешеном
отвору
указа
се
он
—
предмет
њених
заносних
мисли
...
Сунце
падаше
косо
на
лишће
пред
њим
,
а
он
,
у
оном
хладовитом
оквиру
,
изгледаше
јој
као
ванземаљска
појава
,
као
она
светла
јуначка
лица
из
наших
песама
,
која
нам
буде
топла
осећања
за
себе
.
Он
је
гледаше
ћутећи
,
гледаше
је
дуго
и
немо
,
а
из
погледа
му
сијаше
такво
блаженство
и
таква
страст
,
да
она
одједном
појми
све
.
Весео
и
срећан
осмех
заигра
јој
на
лицу
,
као
одговор
на
оне
жудне
погледе
;
а
гране
,
као
да
само
то
чекаху
,
склопише
се
и
заклонише
собом
све
,
што
беше
тако
лепо
и
тако
пријатно
...
Она
се
прену
.
Погледа
око
себе
зачуђено
,
и
не
видевши
никаквих
остатака
од
ове
појаве
,
даде
се
опет
у
мисли
.
»
Шта
ли
је
то
,
Боже
,
било
?
...
Је
ли
то
сан
или
јава
?
...
Чини
јој
се
да
није
спавала
...
Та
она
је
тако
лепо
видела
оне
чудне
погледе
,
који
се
не
могу
ни
снити
ни
замислити
.
—
Бар
она
досад
није
никад
тако
што
сањала
!
...
«
И
опет
се
даде
у
мисли
,
док
је
девојке
,
које
беху
отишле
да
се
купају
,
не
прекидоше
гласним
и
веселим
смехом
.
—
Ја
бруке
наше
,
болан
!
—
рече
јој
Јелица
,
навлачећи
јелече
од
сукна
.
—
Боље
што
не
пође
са
нама
!
Девојке
се
све
дале
у
кикот
,
па
,
како
се
погледају
,
зацену
се
од
смеха
.
—
Шта
ви
је
,
ђаволи
,
да
вас
није
ко
увребао
?
—
запита
Станка
,
смејући
се
и
сама
.
—
Ђурица
,
слава
га
убила
!
Станки
застаде
осмех
у
половини
,
као
да
је
ко
укочи
усред
смеха
,
па
нити
се
може
дале
смејати
ни
повратити
.
Заиграше
јој
усне
грчевито
,
осети
бол
у
њима
,
али
их
не
могаше
за
дуго
повратити
из
онога
насмејанога
положаја
.
»
То
,
дакле
,
није
био
сан
?
«
...
помисли
она
,
и
очи
јој
ватрено
засјаше
.
Видећи
је
онако
зачуђену
,
девојке
то
протумачише
радозналошћу
,
па
јој
испричаше
своју
коб
са
Ђурицом
.
—
Окупила
ме
Живана
пљускати
—
поче
Јелица
—
те
искочих
из
вира
...
Кад
ђернух
оком
кроз
шибље
,
а
он
иде
,
па
све
гледа
у
нас
и
смеје
се
.
Онда
га
угледаше
и
ове
,
па
вриснусмо
и
загњурисмо
се
у
воду
,
а
он
стаде
.
»
Не
бојте
се
,
нећу
ја
тамо
—
вели
нам
—
купајте
се
слободно
«
—
па
оде
журно
низ
реку
.
Али
ти
ја
,
црна
,
умрех
од
стида
.
—
Што
болан
,
биле
смо
све
у
кошуљама
.
—
Јест
,
али
опет
...
И
продужи
се
шала
и
задиркиване
,
нарочито
на
Јеличин
рачун
.
Кад
се
наже
сунце
ниско
над
заходом
,
девојке
покупише
рубине
и
разиђоше
се
у
село
разним
путовима
.
Станка
иђаше
донекле
са
Јелицом
,
па
се
од
потока
,
што
протиче
испод
Радоњића
кућа
,
одвоји
и
пође
сама
.
Путом
само
Јелица
весело
причаше
,
а
Станка
се
тек
понекипут
осмехне
,
не
знајући
ни
има
ли
места
томе
смеху
.
Кад
зађе
у
поток
,
обузе
је
нека
језа
,
и
она
се
,
ваљада
први
пут
у
животу
,
бојажљиво
осврташе
око
себе
.
Кад
пређе
поток
и
наиђе
у
густ
забран
,
стеже
јој
се
срце
од
некога
необичнога
предосећања
и
зебње
...
Погледа
преда
се
и
,
под
једним
густим
гложјем
,
угледа
њега
где
седи
,
са
пребаченом
пушком
преко
крила
...
Она
се
не
зачуди
,
не
изненади
се
,
само
јој
срце
живље
закуца
,
а
поглед
јој
беше
слободан
и
присебан
.
Кад
му
се
приближи
,
он
се
диже
и
осмехну
се
,
а
оне
плаве
очи
гледаху
је
топлим
,
нежним
погледом
.
—
Зар
ти
остави
хајдуковање
,
па
сад
вребаш
девојке
?
—
рече
му
она
слободно
,
смејући
се
као
за
себе
.
—
Што
ћу
,
кад
немам
друга
посла
?
—
Него
да
вребаш
девојке
по
вировима
!
—
Е
,
ђаволи
!
Ја
оно
оданде
ударих
низ
реку
,
не
знајући
да
ћу
на
њих
наићи
—
одговори
он
,
ударивши
гласом
на
оно
оданде
,
услед
чега
Станка
намах
поцрвене
.
—
Чујеш
,
болан
...
хајдемо
те
малко
овамо
,
имам
нешто
да
ти
кажем
—
и
он
показа
главом
на
густо
гложје
,
које
се
раширило
подаље
од
стазе
,
на
којој
они
стајаху
.
—
Што
ћу
ти
?
—
рече
она
,
а
глас
јој
веома
задрхта
.
—
Само
да
ти
кажем
,
здравља
ми
!
...
—
Па
кажи
ми
овде
.
—
Ама
знаш
...
проћи
ће
ко
...
Баш
те
молим
:
сврати
мало
—
рече
он
,
а
глас
му
изгледаше
тако
непоуздан
,
тако
непознат
...
—
Не
знам
,
како
ћу
...
—
Хајде
,
молим
те
.
Ваљада
ме
се
не
бојиш
?
—
Кад
бих
те
се
бојала
,
не
бих
ни
стајала
с
тобом
—
одговори
она
одлучно
.
Он
јој
приђе
ближе
,
узе
је
за
руку
и
поведе
са
стазе
.
Ћутаху
обоје
,
а
она
се
само
чуђаше
,
како
не
могаше
да
му
откаже
,
чуђаше
се
овој
својој
необичној
послушности
.
Идући
са
њим
,
само
извуче
своју
руку
из
његове
,
јер
јој
то
веома
сметаше
,
забуњиваше
је
;
а
она
је
хтела
да
нарочито
сада
буде
присебна
.
Знала
је
ради
чега
је
он
води
,
али
не
хтеде
да
мисли
унапред
о
томе
.
Само
не
могаше
да
савлада
ону
велику
узбуђеност
,
не
могаше
да
стиша
узнемирено
срце
,
које
куцаше
јако
и
брзо
.
Склонише
се
у
гложјак
и
седоше
.
Он
је
погледа
право
у
очи
,
а
она
не
издржа
тај
поглед
,
већ
обори
очи
и
стаде
да
чупка
траву
око
себе
.
Беше
веома
узбуђена
,
али
јој
то
стање
беше
тако
ново
и
тако
необично
,
да
му
се
она
и
не
брањаше
.
—
Стако
,
шта
велиш
ти
за
мене
?
—
поче
Ђурица
,
за
кога
све
ово
,
сва
ова
неочекивана
срећа
,
беше
као
у
сну
.
—
Па
...
видиш
сам
...
Зло
је
,
не
може
бити
горе
.
—
То
знам
,
ал
’
опет
...
ваљада
нећу
ни
ја
до
века
овако
.
—
Ја
шта
ћеш
,
после
оних
мртвих
и
рањених
глава
?
—
Ни
једнога
нисам
мојом
руком
дирнуо
.
—
То
знам
ја
,
али
не
зна
закон
.
—
Па
шта
ћу
сад
?
...
Да
живим
овако
докле
се
може
,
а
кад
дође
суђени
дан
...
умрећу
кô
и
сваки
.
—
Оно
,
јест
...
Али
тај
живот
?
...
—
Па
то
те
баш
и
питам
.
Можеш
ли
ме
гледати
овакога
?
—
Видиш
да
те
гледам
—
одговори
она
осмехнувши
се
.
Он
јој
пребаци
руку
преко
рамена
,
а
она
се
не
брањаше
;
само
још
више
обори
главу
,
а
у
образе
јој
удари
врела
ватра
.
—
Знаш
шта
,
болан
:
ја
без
тебе
не
могу
живети
.
Ова
је
реч
ошину
преко
срца
као
муња
;
задрхта
сва
,
па
,
не
знајући
шта
би
му
рекла
,
скочи
с
траве
,
дохвати
обрамицу
с
рубинама
и
затури
је
на
раме
.
Ђурица
се
зачуди
:
—
Шта
је
?
Куд
ћеш
сад
?
...
—
Морам
ићи
.
Остави
ме
сад
,
молим
те
!
—
Немој
,
болан
.
Што
?
Седи
само
да
ти
кажем
.
—
Не
могу
,
не
могу
!
Сад
ме
остави
,
а
после
...
—
Па
добро
,
брате
;
али
хоћеш
да
се
нађемо
други
пут
?
—
Добро
...
како
хоћеш
.
Само
сад
не
могу
...
—
О
,
брате
—
стаде
Ђурица
да
се
вајка
,
обрћући
главу
око
себе
,
као
да
је
што
изгубио
,
па
не
може
да
нађе
,
а
она
се
окрете
и
пође
.
—
Па
чекај
,
болан
;
не
рече
ми
кад
да
се
нађемо
.
—
Видећемо
.
Чекај
,
молим
те
...
остави
ме
мало
!
—
одговори
она
збуњено
и
,
не
погледавши
га
више
,
одјури
и
нестаде
је
иза
шумарака
.
А
Ђурица
остаде
са
некаквим
помешаним
осећањем
:
беше
ту
чуђења
и
страха
,
али
беше
и
блаженства
и
среће
.
Па
ипак
,
кад
се
мало
прибра
,
увиде
сам
да
је
та
срећа
непотпуна
,
да
је
тај
срећни
занос
помућен
страшном
јавом
,
у
којој
се
он
налазио
.
»
Шта
сам
ја
?
...
Зликовац
!
крвник
!
...
а
чекам
да
ме
она
заволи
...
о
коју
се
отимају
толики
момци
...
да
упропастим
’
наку
девојку
!
«
...
То
беху
тешке
муке
,
али
,
срећом
,
оне
зависе
од
мисли
човечје
,
а
мисао
се
човекова
мења
свакога
часа
,
као
што
се
мења
плаво
небо
над
његовом
главом
:
навуче
се
густ
,
непробојан
покров
преко
бескрајна
плаветнила
,
па
ти
се
чини
да
никаква
сила
не
може
разбити
и
разнети
оно
густо
прамење
.
Али
само
неколико
часака
,
и
озго
засија
радосно
и
светло
небо
...
XИ
Станка
не
могаше
више
да
мисли
.
Сав
јој
се
живот
стопи
у
једно
једино
,
бурно
и
заносно
осећање
,
коме
се
она
предаде
сва
,
без
протеста
,
без
покушаја
да
размисли
о
свом
стању
.
После
онаква
живота
у
родитељском
Дому
,
после
необуздане
самовоље
,
којом
је
обележавала
сваки
свој
корак
,
наједаред
настаде
прелом
:
она
се
потчини
утицају
другога
,
али
и
у
том
потчињавању
она
се
руководила
својим
начелом
—
самовољом
.
А
она
се
,
доиста
,
дубоко
и
страсно
предала
своме
осећању
,
предала
му
се
свом
силом
заносне
младости
,
разумевајући
при
том
добро
шта
чини
и
куда
иде
.
Она
није
губила
из
вида
ниједнога
тренутка
,
да
је
онај
,
коме
се
она
предаје
и
душом
и
телом
—
оглашени
зликовац
,
кога
зацело
чека
,
раније
или
доцније
—
куршум
.
Знала
је
,
да
ће
и
она
сама
,
чим
пође
за
њим
,
постати
отпадница
од
куће
од
родитеља
,
од
села
и
целога
света
;
знала
је
да
тога
часа
укопава
своју
младост
и
будућност
,
да
је
њен
живот
био
,
па
прошао
.
И
опет
је
нека
снажна
и
моћна
сила
примамљиваше
тамо
,
опет
јој
се
чињаше
да
нигде
лепше
није
;
и
саме
ове
прилике
,
које
је
очекиваху
,
изгледаху
јој
заносне
,
пуне
интереса
...
Лакомислена
и
бурна
младост
не
може
да
загледа
дубље
у
живот
,
ни
да
предвиди
све
оно
,
што
је
може
снаћи
у
животу
...
А
Ђурица
се
сав
предао
неочекиваној
срећи
,
па
и
не
мишљаше
више
о
послу
.
Вујо
га
испочетка
и
сам
шиљаше
да
проводи
дане
у
његову
селу
,
јер
је
опазио
да
то
бављење
утиче
на
Ђурицу
повољно
,
таман
онако
како
је
он
желео
.
Али
његово
проницљиво
око
опази
промену
на
Ђурици
,
и
он
се
стаде
домишљати
шта
то
може
бити
.
Једнога
јутра
,
кад
Ђурица
и
Радован
излажаху
из
свога
ноћишта
,
Вујо
их
задржа
.
—
Што
ви
,
море
,
не
идете
дању
заједно
,
као
прави
хајдуци
,
него
се
завлачите
сваки
у
своје
село
?
—
Па
...
сигурнији
смо
овако
.
Мене
чувају
моји
сељани
,
њега
његови
—
одговори
Ђурица
.
—
Вала
,
мени
је
право
,
како
хоће
побратим
.
С
мојом
пушком
сигуран
сам
на
сваком
месту
—
рече
Радован
.
—
Не
ваља
тако
.
Боље
идите
заједно
.
—
На
посао
ћемо
свакад
заједно
,
а
овако
ћемо
где
ко
хоће
.
Док
нам
је
поуздано
сваком
своје
село
,
дотле
ћемо
овако
,
а
после
већ
...
.
видећемо
—
одговори
Ђурица
и
оде
журно
из
куће
.
Вујо
задржа
Радована
.
—
Чујеш
,
мени
се
ово
не
свиди
.
Он
ми
се
нешто
много
променио
.
Требало
би
видети
шта
он
ради
тамо
.
—
Како
ћемо
да
видимо
?
—
Иди
ти
неколико
дана
за
њим
,
па
гледај
шта
ради
и
куд
иде
.
Само
онако
твојски
,
знаш
?
—
Могу
,
вала
,
залудан
сам
—
одговори
Радован
и
оде
за
Ђурицом
.
Прођоше
неколико
дана
,
а
Радован
не
опази
ништа
сумњиво
,
те
већ
одлучи
да
не
иде
више
за
Ђурицом
.
Вујо
га
нагна
да
оде
још
једаред
.
Беше
прошло
доба
малога
ручка
.
Станка
се
враћа
из
њиве
с
празним
судовима
,
па
удари
опет
преко
забрана
.
На
истом
,
пређашњем
месту
,
сачека
је
Ђурица
.
По
лицу
јој
се
могло
видети
да
се
надала
овом
састанку
.
Ђурица
је
одведе
дубоко
у
забран
,
те
у
једном
склонитом
месту
,
поседаше
.
—
Где
си
,
болан
;
полудех
од
муке
—
рече
јој
Ђурица
,
погледавши
је
страсно
.
—
Видео
си
да
смо
радили
сами
ових
дана
;
па
смо
на
њиви
и
ручак
готовили
.
А
данас
нам
враћају
позајмице
.
—
Па
...
шта
велиш
?
...
Она
обори
очи
,
поцрвене
и
стаде
да
дреши
упрту
од
торбе
,
која
лежаше
уз
њу
.
А
он
је
гледаше
пуним
жудње
погледом
,
и
очекиваше
одговор
не
дишући
.
—
Како
ти
кажеш
...
—
прошапта
она
и
погледа
га
мило
,
својим
великим
и
сјајним
очима
.
Неко
неодољиво
,
страсно
и
грозничаво
осећање
обузе
их
обоје
,
заиграше
им
млада
срца
,
испуњена
неизмерном
слашћу
и
блаженством
,
задрхта
им
цело
тело
,
и
они
сами
не
опазише
како
се
нађоше
једно
уз
друго
приљубљени
,
загрљени
,
занесени
...
Младост
ступа
у
своја
права
,
не
разбирајући
ни
за
прилике
,
ни
за
последице
,
ни
за
шта
на
свету
...
У
вече
Радован
стиже
први
на
ноћиште
.
Вујо
се
тек
беше
вратио
из
вароши
,
па
сео
у
соби
те
се
одмара
и
очекује
госте
на
вечеру
.
—
Једва
га
укебах
!
—
викну
Радован
,
улазећи
у
собу
и
смејући
се
гласно
.
—
Где
га
нађе
?
—
Онде
,
где
и
нама
не
би
било
лоше
,
само
да
смо
малко
млађи
.
Ха-ха-ха
...
—
насмеја
се
хајдук
,
сукајући
густе
,
прогрушале
брке
.
—
Под
кецељом
,
је
ли
?
—
А
да
ђе
ће
бити
,
мој
старче
,
кад
је
тек
претурио
двадесету
!
Неће
грлити
пљоску
,
кâ
ово
ја
и
ти
,
но
ђевојку
зрелу
кâ
пуце
.
—
Ти
си
се
,
море
,
негде
наквасио
!
—
рече
Вујо
,
погледавши
га
мало
боље
.
—
Од
муке
,
мој
старче
,
није
од
залуднице
.
А
,
вала
,
да
си
видео
,
што
сам
ја
данас
гледао
,
не
би
те
могла
ни
кола
довући
.
—
Хајде
не
дроби
ту
,
но
причај
шта
је
било
.
—
Кажем
ти
,
море
,
шта
је
било
.
Нашло
дете
цуру
према
себи
,
пригрлило
је
кô
снаша
кудељу
,
па
преде
ли
преде
...
А
ја
старац
,
кукавац
,
загребох
низ
поток
да
се
не
мучим
даље
,
па
кад
ми
прва
пљоска
паде
руку
,
не
оставих
је
,
док
беше
капи
у
њој
.
Тако
сам
ти
једва
муку
истерао
.
—
Виде
ли
је
чија
је
?
Где
се
нађоше
