И
Бројала
се
18
...
година
.
Августа
месеца
те
године
беснила
је
једнога
вечера
необична
бура
.
Сав
Банат
претрпео
је
знатну
штету
,
али
село
Б
.
.
као
да
беше
средиште
и
вртлог
непогоди
.
Све
живо
затворило
се
по
кућама
,
утуткало
прозоре
,
да
бар
не
види
гнев
Божји
,
кад
га
већ
и
осећа
.
Осим
змијевидних
муња
,
тутњаве
громова
и
хуктања
ветра
нит
се
шта
види
нит
чује
;
цело
село
слично
је
гробљу
,
на
којем
је
већ
настао
суд
Божији
.
Измећу
девет
и
десет
часова
узгрну
се
завеса
са
прозора
неке
омање
кућице
и
на
њему
се
указа
женска
прилика
.
—
Ху
!
рече
и
спусти
завесу
;
та
ето
и
пуче
.
Тешко
нама
—
све
ће
сатрти
у
земљу
.
Загледајмо
и
ми
у
собу
.
Собица
је
малена
.
Намештај
је
скупоцен
и
господски
,
али
већ
стари
.
На
столу
гори
лампа
,
а
код
њега
седе
две
женскиње
,
бавећи
се
везом
.
Њима
оде
и
женскиња
,
што
се
указала
на
прозору
.
И
она
узе
неки
рад
са
стола
.
За
часак
су
све
три
ћутећи
радиле
.
У
том
пуче
гром
,
да
се
кућа
из
темеља
затресла
,
а
ветар
захукта
таком
силом
,
мислиш
:
кућу
ће
разнети
.
Оне
устрашено
погледаше
у
прозор
и
прекидоше
рад
.
Употребимо
ту
згоду
,
да
им
у
лице
загледамо
.
Па
ако
и
нећемо
да
описујемо
:
чарне
очи
,
бело
лице
,
рубин-усне
,
бисер-зубе
и
све
остало
,
што
се
на
женскињу
највише
описује
,
опет
има
нешто
,
што
је
при
описивању
спољашности
помена
вредно
;
а
то
су
покрети
и
израз
лица
и
очију
јунака
и
јунакиња
наших
.
На
то
гледећи
,
можемо
у
неколико
човека
познати
.
Иначе
,
зна
се
,
да
се
отров
пружа
тек
у
лепој
чаши
,
у
коју
човек
ништа
не
сумња
.
Први
поглед
казује
нам
,
да
су
све
три
угледна
мила
лица
,
по
којима
се
тешко
може
одредити
,
која
је
старија
;
све
три
су
очевидно
још
доста
младе
.
Две
су
висока
снажна
раста
и
пуна
тела
,
а
трећа
,
она
,
што
је
гледала
кроз
прозор
,
беше
исто
тако
развијена
,
али
сада
нешто
бледа
и
слаба
.
Из
целе
појаве
њезине
види
се
,
да
је
много
патила
,
но
да
снажна
човечја
воља
за
животом
ни
у
њој
још
сломљена
није
.
Израз
лица
и
очију
њезиних
блажи
је
,
но
у
оних
двеју
.
У
њиховим
је
очима
више
жара
,
који
ти
одмах
у
очи
пада
,
а
у
њезиним
очима
заклоњен
је
тај
жар
неком
безазленом
детињском
благошћу
,
те
продире
кроз
њу
тек
по
кад
кад
.
Иначе
је
израз
један
исти
;
израз
,
који
ћеш
ретко
наћи
у
извиканих
јунака
и
великана
,
но
не
ћеш
га
наћи
ни
у
кукавица
и
подлаца
.
У
кратко
:
биле
су
ни
лепе
ни
ружне
.
Обичне
женскиње
.
—
Време
би
било
лећи
,
рече
после
неколико
тренутака
женскиња
,
што
је
видесмо
на
прозору
;
но
ко
ће
при
овој
хуци
спавати
!
Ја
бар
не
могу
.
Но
ви
лезите
.
Ено
,
Ружица
већ
дрема
.
—
Теби
се
,
Даринка
,
опет
привиђа
,
рече
Ружица
,
тарући
очи
.
Хоћеш
опет
да
ме
отераш
у
постељу
,
да
можеш
узети
мој
рад
.
У
твојим
сам
очима
још
увек
дете
.
Последњу
реченицу
изговорила
је
срдито
.
—
Не
срди
се
,
рече
Даринка
.
Нисам
те
хтела
вређати
.
Хтела
сам
да
ти
помогнем
.
Најмлађа
си
.
И
то
је
све
.
—
Само
тако
!
штеди
ти
само
нас
,
карала
је
сад
и
трећа
женскиња
.
Она
је
најмлађа
;
ја
опет
млађа
од
тебе
,
па
сав
посао
на
твојој
грбачи
.
Докле
тако
?
Зар
ти
не
видиш
,
да
је
баш
теби
одмор
потребан
!
—
Којешта
.
Шта
сте
сад
опет
изнашле
!
бранила
се
она
.
Нисам
била
сана
па
сам
јој
довршила
оно
мало
веза
.
Хтела
га
је
те
вечери
да
сврши
,
а
свладао
је
сан
.
Дремала
је
над
њиме
.
—
Не
веруј
јој
,
Босиљка
!
Отерала
ме
од
рада
.
Нисам
била
санана
.
Била
сам
будна
и
онда
,
кад
је
она
легла
.
Чула
сам
,
како
је
у
постељи
још
дуго
плакала
.
Држала
је
,
да
и
ја
спавам
.
—
Опет
!
уздахну
Босиљка
,
прекорно
гледећи
у
старију
сестру
.
Ти
вечито
храбриш
нас
а
сама
не
умеш
да
се
умериш
.
—
Има
момената
у
животу
,
кад
су
и
јунаци
слибији
од
најмањега
малише
,
бранила
се
збуњено
Даринка
.
—
Само
што
су
код
тебе
од
неко
доба
таки
моменти
чести
гости
,
примети
Босиљка
незадовољно
.
—
Како
ћу
,
сестро
,
весела
бити
,
кад
прилике
никако
да
се
окрену
на
боље
?
Мучите
се
и
ви
и
ја
;
а
прошлост
ми
тек
ране
позлеђује
.
—
Прошлост
,
или
боље
,
успомена
на
њу
,
рана
је
за
све
нас
.
Али
што
бар
твоја
садашњост
није
сјајна
,
сама
си
крива
,
рече
Босиљка
значајно
.
Даринка
се
трже
.
—
Сама
?
—
питаше
после
неколико
тренутака
.
—
Како
то
да
разумем
?
—
Онако
,
како
треба
!
Свако
је
своје
среће
ковач
,
наљути
се
Босиљка
.
—
Лепа
фраза
!
—
осмехну
се
горким
осмехом
Даринка
.
—
Ковачи
смо
ми
сви
,
али
с
неједнаким
градивом
;
неко
добио
да
кује
гвожђе
,
а
неко
—
отражак
.
—
Ха
,
ха
!
засмеја
се
детињаста
Ружица
,
а
Даринка
нагло
устаде
и
оде
прозору
.
Изгледало
је
као
да
хоће
да
скрије
своју
узрујаност
.
—
Бура
се
стишава
,
рече
,
дошавши
опет
на
своје
место
.
Ако
хоћете
,
можемо
лећи
.
—
Ја
ћу
да
довршим
вез
,
одврати
Босиљка
.
—
А
ја
ћу
да
слушам
ваш
разговор
,
дода
Ружица
.
Чини
ми
се
,
да
је
Босиљка
вољна
за
диван
.
Гле
,
како
кида
конце
...
—
Враже
!
осмехну
се
Босиљка
.
Замрсила
си
их
,
па
се
сад
смејеш
своме
послу
.
Наставише
ћутећи
свака
свој
рад
.
—
Је
ли
,
Босиљка
,
од
куда
изводиш
,
да
сам
ја
крива
,
што
ми
садашњост
није
боља
?
Ја
мало
назирем
,
шта
си
ти
хтела
рећи
,
но
можда
се
и
варам
—
настави
Даринка
по
неком
ћутању
.
—
Отуда
,
шта
си
ти
могла
срећна
бити
,
само
да
си
хтела
.
—
Лепо
!
Али
срећа
је
врло
релативан
појам
.
За
то
ми
реци
:
у
чему
би
се
састојала
?
—
Чудно
питаш
!
У
свачем
,
што
човека
усрећити
може
.
—
Добро
.
Али
наведи
ми
ти
бар
један
пример
.
—
Могу
и
стотину
!
љутила
се
средња
сестра
.
Ето
,
прво
је
већ
то
,
што
би
живела
у
изобиљу
.
Не
би
се
ти
морала
старати
да
набавиш
сваку
ситницу
;
имала
би
свога
мужа
и
децу
.
А
то
држим
,
да
је
довољна
срећа
за
сваку
женску
главу
.
—
Добро
говориш
,
сестро
,
примети
замишљено
Даринка
.
То
је
доста
не
за
женско
,
већ
за
свако
срце
,
но
под
условом
,
ако
је
задовољно
.
—
А
за
што
да
није
?
—
За
то
,
што
речи
и
дела
људска
често
одстоје
једно
од
другога
,
као
небо
од
земље
.
Ретки
су
људи
,
који
раде
као
што
говоре
!
Много
времена
треба
,
секо
,
док
човека
познамо
.
И
за
то
је
многи
привидно
сретан
брак
не
венац
од
ружа
,
већ
бодљива
трња
,
и
у
браку
обично
трни
то
онај
,
ко
је
невин
.
—
Знала
сам
,
да
ћеш
тако
што
рећи
.
Али
ја
и
опет
тврдим
,
да
би
ти
у
браку
сретна
била
.
—
Од
куда
тај
закључак
?
!
осмехну
се
Даринка
.
—
Отуда
,
што
сам
уверена
,
да
би
ти
била
добра
домаћица
и
своме
мужу
веран
друг
.
Даринчине
се
усне
развукоше
лаким
,
уроничким
осмехом
.
Изгледало
је
,
као
да
ће
нешто
рећи
,
но
осмеха
нестаде
,
а
она
не
рече
баш
ништа
.
—
Што
гуташ
те
мисли
?
!
То
ми
није
доста
.
Изреци
их
!
—
Боље
да
их
прогутам
,
него
да
ти
њима
разрушим
тако
лепу
илузију
о
данашњем
браку
.
—
Ако
не
ваља
—
руши
је
!
—
То
је
најлакше
.
Само
је
неко
рекао
:
Боља
је
једна
илузија
,
која
усрећава
,
од
стотине
истина
,
које
унесрећавају
.
—
Баш
као
да
ти
одобравам
ту
шарлатанерију
!
Да
те
не
знам
,
још
бих
ти
и
веровала
,
—
рече
на
то
Босиљка
.
—
Сад
сам
се
одиста
колебала
,
примети
озбиљно
Даринка
.
Но
,
кад
не
ћеш
да
„
гутам
мисли
,
“
ево
ти
их
:
Хтедох
рећи
,
да
поглед
по
свету
најбоље
казује
,
да
су
понајвише
баш
добре
домаћице
и
искрена
,
верна
и
добра
срца
,
од
својих
мужева
презрене
.
Баш
оно
против
чега
мушки
вичу
,
то
их
привлачи
.
Јесте
,
секо
моја
,
тако
је
то
у
животу
!
Вечито
се
пискара
и
виче
против
„
луткастих
“
женскиња
;
вечито
је
оно
неком
мушкињу
сујетно
и
уопште
морално
и
умно
запуштено
.
А
овамо
—
погледај
само
добро
по
свету
—
баш
те
лармаџије
,
ти
викачи
узимају
и
заљубљују
се
у
највеће
лутке
и
највећма
дресирану
мајмунчад
.
Слабост
,
мане
и
сујета
женскиње
привлачи
њихову
симпатију
,
њихову
љубав
,
а
врлине
њезине
највише
ако
се
награде
хладним
поштовањем
.
Наравно
да
је
друго
питање
,
колико
траје
таква
љубав
.
—
Та
ваљда
нису
такви
баш
сви
?
—
Разуме
се
;
но
шта
ћемо
с
неколицином
?
Него
јест
,
ти
говориш
специјално
о
мени
,
и
држиш
да
бих
ја
била
добра
жена
.
Но
баш
ту
ме
видиш
,
јако
прецењујеш
.
Ја
осећам
,
да
имам
мана
,
као
и
свака
друга
.
Нико
није
непогрешив
,
и
за
то
ти
се
тврдња
не
би
у
сваком
случају
обистинила
.
—
Шта
?
!
викну
Босиљка
.
Зар
би
ти
и
неверна
могла
бити
?
С
те
стране
нисам
те
знала
.
—
Не
жести
се
!
смешила
се
Даринка
.
Мени
је
свака
задата
реч
светиња
,
била
она
изушћена
пред
олтаром
или
иначе
.
Кад
бих
се
удала
,
била
бих
своме
мужу
до
гроба
верна
жена
и
добра
домаћица
.
Дужност
је
свакој
поштеној
жени
светиња
.
Али
ти
си
секо
,
рекла
:
веран
друг
.
А
то
је
већ
други
појам
.
С
тога
и
велим
,
да
то
у
сваком
случају
не
бих
могла
бити
.
Веран
друг
може
жена
бити
мужу
,
кога
воли
,
од
срца
воли
,
и
с
којим
је
,
осим
тога
,
сличних
назора
и
на
истом
ступњу
образовања
.
Не
мислим
баш
увек
научном
,
школском
образовању
,
већ
домаћем
и
друштвеном
.
Иначе
,
без
тога
постаће
им
друговање
обојима
брзо
досадно
,
па
чак
и
несносно
.
А
што
је
најгоре
,
последице
те
неједнакости
осећа
понајвише
жена
.
Главни
услов
женине
среће
,
не
зависи
,
дакле
,
као
што
ти
тврдиш
,
од
њезине
верности
и
домаћичке
способности
,
него
много
више
од
њене
љубави
према
своме
мужу
и
од
сличности
назора
и
образовања
њезина
са
образовањем
и
назори
мужа
јој
.
—
Не
разумеш
ме
,
рече
нестрпљиво
Босиљка
.
Закључак
је
мој
потекао
отуда
,
што
држим
,
да
нико
,
па
ни
муж
,
не
може
бити
тако
затуцан
грешник
,
да
се
и
онда
не
поправи
,
кад
увиди
,
да
му
је
жена
ваљана
и
да
угађа
његовој
ћуди
и
онда
,
када
је
он
заборавља
.
—
Допуштам
.
Али
та
твоја
жена
била
би
анђео
,
а
не
жена
.
За
то
,
како
смо
ми
женскиње
тек
обични
људи
,
од
крви
и
меса
,
допусти
ми
још
ово
:
Ти
рече
:
„
и
онда
,
када
је
он
заборавља
;
“
Па
реци
ми
,
која
ће
жена
то
чинити
?
Је
ли
она
,
која
уме
расудити
и
мислити
?
—
Но
,
па
зар
ти
не
умеш
доста
расуђивати
?
—
Умем
.
Али
не
ја
,
већ
свака
друга
,
што
би
то
чинила
,
жив
је
,
уман
и
осетљив
створ
.
Па
промисли
:
може
ли
такав
створ
,
у
положају
,
где
се
по
туђој
ћуди
као
нека
машина
управљати
мора
,
уједно
и
задовољан
бити
?
Особито
,
ако
је
још
поносит
.
—
Не
може
—
рече
Босиљка
одлучно
.
У
таквим
околностима
ти
не
би
задовољна
била
.
Али
ја
претпостављам
,
да
су
људи
,
који
су
тебе
просили
и
поштовања
достојни
били
.
—
Претпоставка
се
често
обара
,
смешила
се
Даринка
.
И
научењаци
често
с
њоме
наседну
.
Некада
се
претпостављало
,
да
земља
стоји
а
сунце
је
обилази
;
сад
опет
тврде
друкчије
.
За
то
ја
хтедох
извесност
,
а
не
претпоставку
.
При
удадби
не
сме
бити
претпоставке
.
Ту
мора
све
јасно
бити
,
као
сунце
;
јер
нам
искуство
казује
,
да
су
често
у
друштву
,
у
свету
,
општеуважени
људи
у
својој
породици
,
у
кући
најмање
поштовања
достојни
.
Жену
питај
,
какав
је
човек
њезин
муж
.
Разумемо
:
паметну
,
ваљану
и
разбориту
жену
.
Јер
ко
није
кадар
у
ужем
кругу
заслужити
поштовање
и
симпатију
,
у
ширем
га
—
ако
га
има
—
за
цело
с
правом
не
заслужује
.
—
Право
велиш
,
умеша
се
сад
и
Ружица
.
Јер
ко
вели
:
Ја
љубим
Бога
,
а
мрзи
на
брата
свога
—
лажа
је
;
та
ко
не
љуби
брата
свог
,
кога
види
,
како
може
љубити
Бога
,
кога
не
види
?
!
—
Цитат
из
светог
писма
,
рече
Даринка
,
но
баш
згодан
,
да
разувери
Босиљку
о
уверењу
њезином
.
Је
ли
тако
,
Босиљка
?
—
Немате
ме
шта
разуверавати
.
Не
браним
ја
мушке
;
само
сам
хтела
рећи
,
да
те
због
грофа
никад
извинити
не
могу
.
Њега
си
бар
знала
поближе
.
Даринка
стаде
наглије
вести
.
—
Заиста
,
понови
Босиљка
,
ту
те
никад
не
појмим
.
—
Ко
би
увек
појмио
човечје
срце
,
шапуташе
Даринка
.
А
после
неколико
тренутака
одлучно
рече
:
Ја
сам
ти
већ
једном
рекла
,
да
је
морало
тако
бити
.
Нисам
га
волела
;
а
ти
знаш
,
да
се
ја
без
љубави
нисам
хтела
удати
а
и
нећу
удати
!
—
Је
л
’
то
био
гроф
Станишић
,
на
чијем
је
добру
теча
надзорник
?
упита
Ружица
.
—
Баш
он
,
одговори
јој
Даринка
,
усиљено
весела
.
Ружица
пљесну
рукама
:
—
Но
онда
те
и
ја
не
појмим
!
То
је
заиста
смешно
,
невероватно
.
Та
то
је
човек
—
—
Леп
,
богат
,
па
још
племић
!
прекину
и
доврши
очевидном
иронијом
Даринка
.
—
Да
је
само
то
,
па
је
за
тебе
сироту
девојку
нечувена
срећа
,
рече
јетко
Босиљка
.
Не
моту
сви
бити
,
као
ти
;
али
за
њега
веле
,
да
је
према
сиротињи
необично
благ
и
издашан
.
Даринци
суну
крв
у
лице
.
Пажљив
посматрач
приметио
би
још
,
да
брже
везе
.
Платно
је
све
шуштало
од
наглих
бодова
њезиних
.
—
Ја
га
не
знам
таквога
,
уздахну
после
:
неколико
тренутака
!
Па
ако
је
истина
,
што
ми
рекосте
,
онда
је
овако
и
боље
.
Да
је
мене
узео
,
тешко
да
би
се
о
њега
и
очешале
те
врлине
.
Био
је
,
кад
сам
га
ја
познавала
,
горд
и
напрасит
аристократа
.
—
Зашто
мислиш
да
не
би
био
такав
?
чудила
се
Ружица
.
—
За
то
,
Ружице
,
што
је
био
огрезао
у
заблуди
,
да
тек
богати
људи
могу
бити
поносити
и
племенити
.
Сиротињу
је
сматрао
као
неку
теглећу
стоку
,
која
нема
своје
воље
ни
свести
,
него
је
ономе
већма
привржена
,
ко
јој
даје
боље
или
више
хране
.
—
Па
зар
није
често
и
тако
?
примети
Босиљка
.
—
Баш
што
је
често
и
тако
,
нашао
је
у
мени
изузетак
.
Ја
сам
,
сирота
девојка
,
његову
руку
,
и
као
што
он
вели
,
љубав
одбила
,
и
тиме
га
научила
,
да
поштује
и
сиротињу
.
Да
сам
ја
за
њега
пошла
,
зар
би
имао
узрока
да
то
увиди
?
Или
ако
би
већ
постао
,
као
што
га
сада
кажете
,
зар
не
би
имао
права
да
у
стару
ману
падне
?
—
Којешта
!
Празно
симулирање
!
жестила
се
Босиљка
.
Ти
си
га
дакле
из
сујете
,
тек
због
тога
одбила
?
Ко
би
још
то
чинио
’
—
ради
других
!
.
.
—
Босиљка
!
узвикну
Даринка
озбиљно
.
Ти
си
данас
врло
јетка
.
Немој
ми
извртати
речи
.
Зар
ти
нисам
казала
,
за
што
сам
га
одбила
.
—
Опрости
!
Но
и
опет
велим
,
да
он
у
стару
ману
не
би
пао
.
Ти
би
била
уз
њега
,
жена
,
која
би
га
својим
примером
и
љубављу
од
тих
господских
предрасуда
умела
одвратити
.
—
Наравно
,
засмеја
се
Даринка
.
„
Својом
љубављу
“
,
велиш
ти
.
Но
камо
беше
ње
?
Или
можда
мислиш
,
да
грофовска
титула
мора
изазвати
чак
и
љубав
?
!
.
.
Босиљка
се
трже
,
а
Даринка
настави
:
—
Из
свега
видим
,
секо
,
твоје
је
уверење
,
да
срећа
женина
зависи
од
ње
саме
.
У
томе
се
донекле
слажем
и
ја
с
тобом
.
Многа
је
жена
сама
својој
несрећи
крива
.
Па
ти
не
ћеш
да
помислиш
,
да
и
жена
није
непогрешива
.
Треба
имати
на
уму
,
да
и
њено
срце
,
њен
ум
и
осећаји
нису
машина
,
која
се
по
мужевљевој
вољи
баш
увек
кретати
и
управљати
може
.
Треба
се
сетити
,
да
и
жена
има
своје
осећаје
и
своју
вољу
,
коју
истина
може
ради
домаће
слоге
или
мира
потчинити
и
са
свим
противној
мужевљевој
вољи
.
Но
сад
је
питање
:
кад
ће
она
то
моћи
учинити
,
а
да
опет
буде
сретна
?
Босиљка
једнако
ћуташе
а
Даринка
настави
:
—
Онда
,
сестро
,
кад
буде
свога
мужа
поштовала
и
волела
,
свом
душом
волела
.
—
Сад
те
разумем
,
примети
Ружица
.
Ти
грофа
не
љубиш
,
па
не
ћеш
до
будеш
несрећна
.
—
Не
,
Ружице
.
Ја
сам
то
говорила
у
опште
,
а
што
се
специјално
мене
тиче
,
није
узрок
само
то
,
него
уверење
,
да
би
тиме
и
он
несрећан
постао
.
—
Како
би
могао
постати
несрећан
,
кад
те
љуби
?
Или
зар
ти
сумњаш
и
у
његову
љубав
?
—
Љубав
,
љубав
!
О
,
како
се
та
света
реч
често
чује
,
а
како
Је
у
истини
мало
имаде
!
рече
Даринка
,
више
за
себе
,
него
сестрама
.
Зар
је
све
љубав
што
се
тим
светим
именом
назива
?
Сањалачка
занешеност
,
животињски
нагон
а
често
и
подла
шпекулација
,
све
се
то
врло
често
љубављу
крсти
.
—
Ти
докле
грофу
не
верујеш
?
питаше
Ружица
.
—
Моје
поносито
,
хладно
понашање
према
њему
,
а
можда
и
спољашност
—
укус
је
различит
—
распирило
је
неки
осећај
у
његовом
енергичном
али
сујетном
срцу
.
Укратко
:
наишао
је
онде
на
отпор
,
где
му
се
надао
није
.
И
то
га
је
дражило
.
Но
да
ли
се
осећај
,
коме
је
извор
сујета
,
љубављу
назвати
може
,
пресудите
саме
.
-
Не
ћу
да
пресуђујем
,
кад
се
сложити
не
ћемо
!
—
викну
срдито
Босиљка
.
Твој
појам
о
љубави
мора
да
је
особит
,
кад
чак
и
на
њезин
извор
гледиш
.
Реци
,
молим
те
,
шта
те
се
,
извор
тиче
?
!
—
Врло
много
.
Само
она
љубав
,
која
потиче
из
узајамног
поштовања
и
сличних
појмова
о
свету
,
остаће
и
у
беди
и
искушењу
трајна
.
Али
не
,
не
тек
трајна
,
већ
вечита
!
—
одушевљено
рече
она
.
—
Та
како
може
друкчије
и
бити
,
кад
су
таки
људи
једно
срце
и
душа
,
па
што
осећа
једно
,
осећа
и
друго
;
што
је
срећа
једнога
,
то
је
и
другога
!
А
све
остало
,
што
се
тим
светим
именом
назива
,
само
је
животињски
нагон
,
лаж
и
сањарија
.
Да
,
прави
сан
—
рече
тихо
—
па
је
природно
,
да
се
човек
те
љубави
,
као
и
сна
,
кад
тад
отрести
мора
.
У
половини
овога
говора
,
очи
јој
засијаше
необичним
жаром
,
а
изнемогли
глас
сада
је
громко
и
јасно
звучао
.
Ко
је
сада
видео
,
тешко
би
веровао
,
да
је
то
оно
исто
девојче
,
што
мало
пре
изгледаше
детиски
тихе
природе
и
без
сваке
енергије
и
живости
.
Сестре
је
задивљено
погледаше
.
А
она
наслони
главу
на
руке
и
заћути
.
Изгледало
је
као
да
спава
.
Али
не
прође
ни
неколико
тренутака
,
а
она
диже
главу
и
рече
.
—
Можда
се
и
варам
.
Но
пре
ћу
умрети
,
него
што
ћу
делити
против
свога
уверења
и
савести
.
Јест
,
умрећу
,
а
пољупца
без
љубави
не
ћу
дати
.
Па
ако
ме
сви
људи
оставе
и
презру
,
онај
који
ми
је
овако
осетљиво
поносито
срце
дао
,
не
може
допустити
,
да
за
то
пропаднем
,
што
некада
,
у
богатству
,
не
хтедох
себи
мужа
куповати
,
а
сада
,
у
сиромаштву
,
не
ћу
своју
љубав
да
продајем
.
Устала
је
,
загрлила
сестре
и
једва
чујно
кроз
сузе
стала
шапутати
:
—
Босиљка
,
Ружице
,
не
тражите
од
мене
,
што
не
могу
.
Живот
свој
радо
бих
дала
за
вашу
срећу
.
Али
љубав
—
ох
шта
велим
!
—
не
љубав
,
већ
руку
и
пољубац
без
љубави
,
не
могу
!
не
могу
!
—
Даринка
!
—
Сестро
!
—
викнуше
у
исти
мах
обе
сестре
.
Умири
се
!
Ми
то
од
тебе
и
не
иштемо
.
Бура
се
међу
тим
са
свим
стишала
.
Облаци
се
разушли
а
место
њих
осуло
се
небо
звездама
,
те
месец
указа
своје
бледо
лице
и
осветли
њихову
собицу
.
За
мало
,
па
Босиљка
и
Ружица
заспаше
.
Али
не
и
Даринка
.
Она
беше
још
уморнија
од
њих
,
али
у
овоме
тренутку
бегаше
санак
од
ње
.
Дубоко
замишљена
седила
је
у
постељи
а
мисли
јој
беху
далеко
у
прошлости
.
Садашњост
јој
беше
тешко
сносити
,
а
у
овом
тренутку
беше
јој
пред
очима
јасно
нацртана
прошлост
.
С
тога
је
тражила
узрок
својој
садашњој
недаћи
у
својим
делима
у
прошлости
.
Дуго
и
строго
оцењивала
је
своја
дела
и
поступке
.
Али
уз
све
то
,
што
је
при
томе
неколико
пута
лако
,
врло
лако
поруменила
,
не
нађе
баш
ништа
,
што
би
се
грехом
назвати
могло
.
Па
што
сада
патити
морам
?
питала
се
за
тим
.
Одговора
никако
није
могла
наћи
,
али
у
истом
тренутку
осветли
месец
много
јаче
њихову
собицу
.
И
она
,
како
је
непомично
у
малени
вртић
кроз
прозор
гледала
,
спази
буром
поломљено
дрвеће
и
покидане
цветиће
,
који
немилостиво
тамо
амо
разбацани
,
као
да
шапутаху
:
За
што
патимо
?
За
што
?
Даринци
се
оте
из
груди
тежак
,
врло
тежак
уздах
.
Но
у
том
моменту
беше
и
опет
много
мирнија
.
Мислила
је
:
„
Ово
је
цвеће
за
цело
невиније
од
мене
,
па
и
оно
пати
,
не
знајући
за
што
.
“
Тако
умирена
заспа
после
неколико
тренутака
и
она
.
Манимо
је
нека
спава
.
Одмор
јој
је
и
онако
потребан
,
да
у
борби
живота
не
пропадне
,
као
ови
цветићи
у
бури
ноћашњој
...
А
ми
хајдмо
да
што
више
дознамо
о
њој
и
сестрама
њезиним
.
ИИ
.
У
плодном
пределу
некада
богатог
а
сада
јадног
Баната
лежи
и
село
Б
...
То
село
беше
некада
чисто
српско
,
но
сада
већ
није
тако
.
Место
некадашњег
дивног
и
богатог
села
пружају
се
сада
редови
опалих
неокречених
кућица
.
Прозори
им
већином
травом
обрасли
или
паучином
преплетени
,
баш
као
њихове
газде
у
дугу
а
домаћице
у
незнању
и
празноверици
.
Из
тих
редова
јадних
кућица
диже
се
и
нека
виша
и
чиста
кућа
,
као
оно
љиљан
из
корова
.
У
такој
једној
бољој
кући
живи
и
Б
.
и
господар
Рада
Драгић
,
кога
иначе
сви
сељани
зову
„
газда
Рада
"
.
Газда
Рада
је
био
трговац
.
Од
свога
оца
насљедио
је
прилично
имање
,
које
је
својом
вредноћом
и
разумном
штедњом
још
већма
унапредио
.
Сам
је
признавао
,
да
толико
има
,
да
без
великог
труда
може
поштено
живити
,
но
да
му
придев
„
газда
“
с
правом
не
припада
.
Али
при
свем
том
,
он
је
у
свој
околини
био
познат
под
именом
„
богат
грк
“
или
„
газда
Рада
“
.
Газда
Рада
беше
јединац
у
својих
родитеља
.
Свог
поштеног
оца
,
који
такође
беше
трговац
,
зарана
је
изгубио
.
Мати
његова
,
иначе
добра
жена
,
не
даде
му
да
настави
школе
,
него
га
доведе
кући
,
пре
но
што
је
четврти
гимназијски
разред
свршио
,
и
даде
га
на
трговину
.
После
три
године
,
кад
је
трговину
свршио
,
оженила
је
мајка
свога
јединца
.
Рада
се
није
томе
противио
;
узела
му
је
добру
,
образовану
девојку
,
не
по
својој
,
већ
по
његовој
вољи
.
Кад
је
мајка
добила
прво
унуче
,
била
је
пресретна
.
Но
не
тако
газда
Рада
.
Дете
је
он
очински
волео
,
али
не
беше
задовољан
,
што
није
био
син
,
већ
кћи
,
којој
дадоше
име
Даринка
.
А
кад
је
за
тим
,
место
жељених
синова
добио
још
две
кћери
,
Босиљку
и
Ружицу
,
јако
се
забринуо
.
„
Шта
ћу
с
девојкама
?
“
питао
се
.
„
Нису
за
трговину
,
а
за
науку
још
мање
.
Заиста
сам
ја
несретан
отац
;
све
саме
кћери
,
које
ћу
с
временом
другоме
дати
,
заједно
са
својим
тешко
стеченим
хиљадама
!
Па
онда
,
ако
је
мало
хиљада
,
не
мож
’
ни
зета
по
вољи
наћи
.
Рђава
су
роба
та
женска
деца
;
мораш
имати
хиљада
,
као
да
ти
у
башти
роде
,
иначе
си
сигуран
да
ће
ти
заостати
.
Неких
пута
би
опет
својој
жени
у
шали
рекао
:
—
Женска
деца
,
то
ти
је
данас
горе
,
него
најгори
еснап
.
Ако
хоћеш
да
је
скинеш
с
врата
,
да
не
постане
бофл
,
не
смеш
тражити
ни
најсолиднији
проценат
,
него
још
дати
—
приде
.
Жена
би
га
тада
прекорно
погледала
.
Но
у
дубини
душе
своје
признала
би
,
да
је
та
шала
мужевљева
у
многоме
налик
на
истину
.
Тако
мислећи
радио
је
и
трговао
господар
Рада
још
марљивије
,
само
да
би
могао
своју
децу
усрећити
.
Та
он
беше
у
правом
смислу
отац
,
па
ма
да
му
деца
не
беху
синови
,
опет
беше
кадар
за
њихову
срећу
и
живот
свој
жртвовати
.
За
то
је
сада
отворио
много
већу
радњу
,
у
којој
је
по
вас
дан
са
својом
женом
и
помоћницима
ради
.
И
сва
околна
села
само
су
код
њега
пазаривала
.
—
Радо
брате
!
—
говорила
је
често
госпођа
Ирина
,
његова
разборита
жена
,
—
С
том
грдном
радњом
губе
наша
деца
много
.
Ја
тиме
занемарујем
њихово
васпитање
.
—
Какво
васпитање
?
—
Код
женске
деце
!
—
смејао
се
господар
Рада
.
—
Стара
њихова
мајка
пази
их
као
очи
своје
.
Биће
,
веруј
ми
,
вредне
и
уредне
.
А
за
клепетање
на
гласовиру
и
којекакво
мајмунисање
имају
још
каде
.
Сад
треба
прво
хиљаде
спремити
.
Зар
не
видиш
,
како
је
свет
грамзљив
.
Данас
новац
свуда
говори
;
у
њему
је
васпитање
,
лепота
,
доброта
и
све
и
сва
.
Зато
,
жено
,
пре
свега
хиљада
!
хиљада
!
Бадава
је
госпођа
Ирина
доказивала
,
да
она
никада
не
ће
своју
децу
учити
мајмунисању
,
али
да
јој
је
,
као
матери
,
прва
најсветија
дужност
,
да
своју
децу
у
првим
годинама
сама
надгледа
,
те
да
још
израна
упозна
њихове
склоности
и
природу
.
Без
успеша
беше
и
њено
доказивање
,
да
им
деца
без
њеног
надгледања
и
васпитавања
могу
лако
и
несрећна
постати
.
Господар
Рада
се
увек
на
те
тепе
доказе
смејао
и
тешио
је
обичном
фразом
:
„
хиљада
!
хиљада
!
“
Тим
начином
ућуткао
је
он
увек
своју
жену
,
која
је
на
послетку
ради
домаћег
мира
и
ућутала
.
Ћутање
то
беше
за
њу
у
почетку
велика
жртва
,
коју
је
само
сношљивом
чинило
,
што
је
свога
мужа
јако
волела
.
Но
касније
,
ваљда
са
те
љубави
,
и
шта
се
од
ње
,
као
обично
од
жена
,
није
тражило
да
мисли
,
већ
да
туђе
мисли
усваја
,
усвојила
је
и
госпођа
Ирина
и
неосетно
назоре
и
мисли
свога
мужа
.
Кад
је
дотле
дотерала
,
била
је
опет
срећна
.
Деца
су
међу
тим
под
надзором
старе
мајке
расла
и
напредовала
.
А
стара
мајка
била
је
—
изузимајући
ману
,
што
је
волела
,
да
јој
се
ласка
и
њена
вредноћа
хвали
—
у
сваком
погледу
ваљана
женскиња
.
Мишљење
господара
Раде
,
да
ће
му
кћери
бити
вредне
и
уредне
,
беше
дакле
оправдано
,
али
и
брига
његове
жене
још
већма
.
Јер
само
мати
,
и
то
разборита
мати
,
кадра
је
детиње
срце
до
дна
прозрети
и
у
њему
тек
оно
видети
,
што
заиста
постоји
.
Друга
,
ма
то
била
и
стара
мајка
,
увек
ће
понешто
превидети
или
дометнути
.
Босиљка
и
Ружица
беху
чила
,
окретна
,
јако
разговорна
и
умиљата
дечица
,
а
Даринка
тиха
и
ћутљива
.
С
тога
је
сва
чељад
па
и
стара
мајка
већма
волела
њих
,
него
Даринку
.
У
сљед
тога
наносила
јој
се
често
и
нехотице
неправда
.
Ако
се
десило
,
да
је
непажњом
чељади
учињена
каква
штета
,
обично
је
кривица
падала
на
Даринку
,
тим
више
,
што
се
Босиљка
и
Ружица
,
баш
и
кад
су
криве
биле
,
енергично
опирале
и
лукаво
умиљавајући
извињавале
.
Даринка
-
опет
,
ако
је
невино
окривљена
била
,
рекла
је
највише
двапут
тихо
и
одрешито
:
„
Ја
нисам
крива
“
.
Па
ако
јој
се
није
веровало
или
је
било
лажних
доказа
против
ње
,
почела
је
горко
плакати
.
А
тај
плач
је
увек
сматран
као
излив
кајања
или
страха
од
заслужене
казни
.
Разуме
се
,
да
се
у
присуству
родитеља
то
није
дешавало
,
али
они
беху
сувише
послом
оптерећени
и
својом
трговином
заузети
.
Неправду
ту
осећала
је
Даринка
много
јаче
,
него
што
би
се
по
њеним
детињским
годинама
очекивало
или
што
би
њене
сестре
осећале
.
И
тако
постаде
она
још
тиша
и
озбиљнија
.
На
њеном
ведром
лицу
опажала
се
сад
по
кад
кад
нека
тиха
туга
.
А
миран
и
често
у
даљину
управљен
поглед
давао
јој
,
за
њене
детињске
године
,
врло
чудан
изглед
.
По
највише
је
сад
бивала
тужна
и
замишљена
,
а
кад
је
била
весела
,
ниси
се
могао
отрести
питања
:
зашто
је
ово
овако
,
оно
онако
?
Кад
би
мајку
тако
окупила
,
отерала
би
је
да
се
игра
.
Она
би
се
снуждила
и
отишла
,
но
не
деци
,
већ
сека-Лизи
,
куварици
.
—
Мани
ме
,
дијете
,
рекла
је
опет
Лиза
,
немам
ја
каде
с
тобом
диванити
.
После
ће
опет
мајка
рећи
,
да
си
торокала
са
слугом
.
—
Ал
,
кажи
ми
само
то
!
—
Мани
ме
,
па
брже
треби
ту
пиринџу
;
треба
већ
да
је
преставим
.
Није
ми
сад
до
приповедања
!
А
после
од
куд
ћу
,
врага
,
и
знати
:
куд
оду
звезде
,
кад
сване
дан
.
Тако
је
Божја
воља
!
смејала
се
сека
Лиза
.
—
А
што
је
Божја
воља
,
да
оне
оду
?
Ја
их
тако
волем
.
—
Питај
калфе
ил
шегрта
.
Они
су
ученији
.
—
Калфе
не
ће
да
ми
кажу
,
а
шегрт
не
зна
ни
сам
;
не
зна
ни
колко
смокава
иду
у
венац
.
—
Ниси
га
требала
ни
питати
.
Зар
их
он
броји
.
Да
си
га
питала
,
колко
иду
у
уста
,
можда
би
ти
и
казао
...
Од
ње
је
отишла
чика-
Јеврему
,
старом
слузи
њиховом
.
И
он
је
није
боље
дочекивао
.
—
Деца
не
треба
све
да
знају
,
рекао
би
он
.
Шта
знам
ја
:
колко
јаја
снесе
која
кокошка
?
Питај
мајку
,
она
све
рачуна
...
Иондак
,
то
није
ни
лепо
.
Мани
се
луда
питања
.
Хм
!
хм
!
шта
њој
пало
на
ум
!
—
„
Што
ветар
дува
час
одуд
,
час
одун’д
?
Е
,
што
да
не
дува
?
!
Тако
Божја
воља
хоће
.
Зар
то
греба
питати
?
Чисто
човек
да
мисли
,
да
ниси
...
Није
мисао
никад
свршио
;
бојао
се
,
да
ће
она
казати
господару
ил
госпођи
.
Она
би
на
то
манула
и
њега
па
отишла
деци
,
или
села
у
какав
кутић
,
па
сама
размишљала
о
оном
,
што
нико
неће
да
јој
каже
.
До
осме
године
било
је
још
добро
.
Касније
постаде
још
чуднија
.
Није
се
хтела
играти
женских
дечијих
игара
,
него
са
бубама
,
лептиреви
,
па
чак
и
жабама
.
То
је
била
њена
живина
.
А
мачка
и
псето
беху
јој
опет
„
секе
“
и
„
прије
"
.
Кад
је
мајка
питала
,
што
се
и
она
с
другом
децом
не
игра
,
рекла
је
тужно
:
—
Скрхаће
се
или
разбити
што
,
па
ћу
опет
ја
бити
крива
.
—
Ти
пази
,
па
се
не
ће
разбити
.
Кад
не
пазиш
,
да
богме
да
је
тако
.
—
Ја
пазим
увек
,
али
набеде
на
мене
.
Мене
нико
не
воле
...
Тек
што
је
то
изговорила
,
отрчала
је
у
башту
да
се
исплаче
.
Срамота
јој
било
,
да
то
сви
виде
.
А
мајка
је
мислила
:
гле
,
злобне
јогунице
!
Учинило
јој
се
,
да
су
оне
друге
добиле
већу
јабуку
,
а
њојзи
сам
дала
баш
најлепшу
и
највећу
.
Тако
је
Даринка
провела
прве
детињске
године
.
Своје
родитеље
,
мајку
и
+
+
сестре
неограничено
је
љубила
.
С
тога
је
неправду
,
која
јој
се
—
понајвише
нехотице
—
наносила
,
увек
извињавала
,
тражећи
кривице
у
својих
делих
.
Тако
чинећи
почела
је
зарана
мислити
.
Због
љубави
према
својти
оцењивала
је
своје
поступке
увек
најстрожије
,
те
је
тако
својим
детињским
размишљањем
обично
дошла
до
права
истинита
суда
.
Но
баш
то
беше
несрећа
по
њено
осетљиво
срце
;
јер
,
оцењујући
строго
сопствена
дела
,
оцењивала
је
тако
и
туђа
.
Ал
тако
радећи
упознала
је
већ
у
петнаестој
години
својој
многу
себичност
и
поквареност
људску
,
која
се
у
свету
под
образином
поштења
и
свете
истине
често
дешава
.
С
тога
јој
се
чинило
,
да
је
скоро
све
превара
,
те
је
веровала
само
делима
и
никад
речима
људским
.
Каже
се
:
„
Какав
је
ко
,
онако
и
суди
.
“
А
она
је
,
сиротица
,
увек
истину
говорила
,
а
опет
је
ретко
веровала
у
истину
голих
речи
.
Каква
противност
између
ње
и
њезиних
сестара
у
тим
годинама
!
Све
три
сестре
заједно
су
одрасле
и
васпитане
.
Па
од
куда
та
разлика
?
Њима
се
чинио
свет
рај
,
а
људи
анђели
,
који
су
само
за
то
на
свету
,
да
с
њима
уживамо
и
да
се
радујемо
.
Госпођа
Ирина
заиста
није
слутила
,
какву
је
свету
истину
изрекла
речма
:
мати
треба
срце
и
душу
детињу
да
прозре
,
ако
хоће
да
га
васпитањем
и
усрећи
.
Да
је
она
то
слутила
,
или
да
је
о
томе
у
истини
размиљала
,
не
би
се
сада
заједно
с
мужем
чудила
:
од
куда
Даринка
тако
чудне
мисли
има
о
свету
,
кад
их
нигде
није
могла
чути
а
они
су
је
васпитали
као
и
остале
две
кћери
?
!
ИИИ
—
Ниједно
ми
дете
не
задаје
толико
бриге
,
као
Даринка
,
—
рече
једног
дана
господар
Рада
својој
жени
.
—
Зашто
,
брате
?
питаше
она
.
Место
одговора
настави
муж
:
Њој
је
,
ако
се
не
варам
,
прошло
петнаест
година
?
—
Трећег
маја
биће
јој
толико
.
—
Хм
!
изусти
господар
Рада
па
узе
ходати
по
соби
.
Кад
је
неколико
пута
премерио
собу
,
стаде
пред
жену
.
—
Ти
си
крива
,
што
је
то
дете
такво
!
—
рече
јој
оштро
.
—
Ја
?
—
викну
зачуђено
госпођа
Ирина
.
—
Ти
и
нико
други
!
—
рече
муж
.
—
Ниси
требала
допуштати
,
да
слободно
време
,
проводи
у
читању
и
шетњи
по
шуми
.
Требала
си
јој
место
тога
омилити
лепо
одело
и
весело
друштво
,
те
би
сада
и
она
била
друкчија
.
—
Што
се
лепог
одела
тиче
,
рече
скоро
уврђена
жена
,
држим
,
да
се
не
можеш
потужити
да
га
презире
,
а
што
већма
воли
читање
,
него
весело
друштво
,
мислим
да
није
никакво
зло
.
—
Није
зло
—
гунђао
је
муж
.
—
Право
кажу
:
„
Дуга
коса
,
кратка
памет
!
“
Њој
то
није
зло
,
кад
јој
ћерка
каже
:
„
Која
девојка
тражи
богата
мужа
,
та
се
не
удаје
,
већ
продаје
.
“
Шта
велиш
на
то
?
Ха
?
Госпођа
Ирина
не
могаше
а
да
се
од
срца
не
насмеје
,
но
да
не
би
расрдила
мужа
,
уозбиљи
се
тобоже
па
забринуто
рече
:
—
Она
то
каже
?
Кад
и
где
је
казала
?
Господар
Рада
,
ублажен
,
што
му
се
и
жена
због
тога
брине
седе
уз
њу
па
јој
поче
причати
:
—
Пре
неки
дан
одем
ја
у
виноград
.
Кад
тамо
,
а
наше
ћери
седе
са
још
неколико
девојчица
под
великим
орахом
на
трави
,
па
се
нешто
живо
разговарају
.
Ја
сам
био
добре
воље
,
па
се
склоним
близу
њих
за
неко
дрво
,
у
намери
да
изненада
пред
њих
изиђем
.
У
тренутку
,
кад
сам
се
за
дрво
склонио
,
све
су
ћутале
.
Но
брзо
за
тим
чујем
како
једна
говори
:
—
И
овде
у
Банату
има
лепих
винограда
.
Али
у
Срему
су
виногради
прави
рајеви
.
—
За
то
ћу
се
ја
тек
за
Сремца
удати
,
примети
враголасто
друга
.
—
Хи
,
хи
,
хи
,
смејале
се
на
то
све
.
А
наша
Босиљка
у
шали
рече
:
За
Сремца
можеш
.
Ал
питање
је
,
хоће
л
’
имати
виноград
?
Знаш
,
има
Сремаца
,
што
из
туђих
винограда
у
Банат
шљиве
доносе
.
На
ову
малу
неспретну
шалу
смејале
се
све
још
већма
,
изузимајући
осрамоћену
удавачу
,
која
тек
сад
поносито
рече
:
—
Шљивар
младожења
згодан
је
можда
за
коју
од
вас
.
А
ја
сам
уверена
,
да
ћу
само
за
богата
поћи
.
—
Хо
!
Хо
!
Чуло
се
сад
,
као
из
једнога
грла
.
Од
куда
ти
то
знаш
?
—
Отуда
,
што
сам
богата
па
сиромах
не
сме
ни
доћи
—
беше
њезин
одговор
.
—
То
је
све
лепо
и
красно
;
али
ако
ти
се
допадне
баш
сиромах
?
—
Упита
сад
опет
умиљата
наша
Босиљка
сигурно
да
заглади
мало
пре
учињену
погрешку
.
—
Пи
!
сиромах
да
ми
се
допадне
?
!
А
на
послетку
баш
да
ми
се
и
допадне
опет
ћу
поћи
тек
за
богата
.
Ту
се
даје
живети
и
уживати
!
—
Мислиш
ли
ти
збиља
тако
?
чујем
сада
глас
Даринчин
која
је
до
сад
ћутала
.
—
Наравно
.
Па
је
л
’
да
се
и
ти
са
мном
слажеш
?
—
Ја
?
—
рече
увређено
наша
ћерка
.
—
Никада
,
Јелице
!
Она
девојка
,
која
тражи
богата
мужа
,
та
се
не
удаје
,
већ
продаје
,
а
ја
своје
срце
никад
не
ћу
продати
и
ако
морам
признати
,
да
се
у
богатству
лакше
живи
.
—
Па
ти
онда
још
свечано
и
одушевљено
настави
:
Мој
муж
мора
пре
свега
поштен
бити
;
мора
бити
образован
човек
,
а
мене
уз
то
мора
волети
,
волети
—
као
и
ја
њега
.
Па
онда
не
марим
,
макар
био
и
шљивар
.
—
Е
,
а
од
куда
ћеш
ти
знати
,
да
те
он
баш
воле
?
питало
је
неколико
гласова
.
—
То
је
теже
погодити
,
рече
ти
наша
паметна
кћи
;
али
онај
,
који
рекне
:
„
Блага
ти
не
могу
више
обрицати
,
него
што
га
имам
;
али
срце
и
душа
само
је
твоје
,
па
ако
си
тиме
задовољна
,
бићемо
обоје
сретни
,
“
тај
човек
,
видите
,
не
лаже
,
већ
збори
истину
.
Особито
,
ако
не
пита
за
мираз
.
—
Тако
је
!
—
повикаше
неке
.
И
онда
отпочеше
други
разговор
.
—
Ваљда
се
застидиле
кад
су
те
виделе
?
—
запита
госпођа
Ирина
.
—
Прошла
ме
воља
за
шалу
кад
сам
чуо
да
ће
ме
кћи
усрећити
можда
и
каквим
гољом
беше
мужевљев
одговор
.
—
Боже
мој
ала
си
ти
Радо
,
чудан
.
Љутиш
се
ма
за
шта
.
Зар
ти
не
виш
,
да
је
то
била
тек
шала
?
!
—
Брани
!
Само
брани
!
Ал
немој
после
да
се
кајеш
.
Што
је
сад
у
шали
речено
,
може
се
касније
у
збиљи
остварити
;
само
ако
се
буде
и
даље
бавила
тим
књижуринама
.
Госпођа
Ирина
имађаше
нежно
и
осетљиво
срце
.
Кћерино
мишљење
баш
јој
се
овог
пута
допало
.
Али
мисао
,
да
јој
кћи
може
изабрати
каквог
сиромаха
,
јако
је
сневеселила
.
И
она
забринуто
рече
:
—
Ако
тако
буде
,
рђаво
је
.
Али
шта
да
се
ради
?
—
Мораш
јој
читање
строго
забранити
а
лепо
одело
и
забаву
омилити
,
за
тим
јој
опет
представи
,
да
се
то
све
тек
у
богатству
имати
може
.
Кад
све
то
будеш
у
ред
довела
,
увидеће
и
сама
,
како
је
пре
лудо
судила
.
Задатак
овај
беше
госпођи
Ирини
немио
,
али
ради
мужевљеве
воље
и
кћерине
среће
примила
га
је
без
опирања
.
Господар
Рада
сад
пође
да
надгледа
газдинство
али
на
вратих
застаде
и
рече
:
—
Збиља
,
јесам
ли
ти
казо
,
шта
ми
пријатељ
Ђока
пише
?
—
Ниси
Шта
вели
?
Господар
Рада
седе
опет
на
своје
место
.
—
Каже
,
доћи
ће
нам
у
госте
са
својим
сином
.
Отворио
му
прекрасну
радњу
,
па
хоће
да
га
жени
.
—
Та
посета
тек
није
у
свези
са
женидбом
?
У
нашем
месту
нема
девојака
за
његова
сина
.
—
Ко
зна
.
Ако
је
само
син
као
отац
,
бољег
зета
и
пријатеља
не
тражим
,
смешио
се
газда
Рада
.
—
За
име
Бога
,
човече
!
—
викну
устрашено
госпођа
—
ваљда
не
мислиш
Даринку
још
сад
удати
.
—
За
што
не
?
Помисли
,
жено
:
то
му
је
јединац
!
А
Ђока
Стајић
тешко
да
би
се
и
са
мном
мерио
,
и
ако
га
не
зову
„
газда
Рада
“
,
рече
муж
пола
у
збиљи
пола
у
шали
.
—
Немам
ништа
против
њега
;
ал
Даринци
је
так
петнаест
година
.
—
Он
ће
још
једну
причекати
;
само
ако
се
иначе
угодимо
.
—
Онда
ће
јој
бити
тек
шеснаест
—
уздахну
жена
.
—
А
шта
то
фали
?
Толико
је
било
и
теби
,
кад
смо
се
венчали
.
Па
јесмо
ли
сретни
?
!
—
Не
поричем
,
рече
жена
,
загрливши
га
.
Али
опрости
,
што
морам
да
ти
речем
,
да
сам
уз
сву
ту
срећу
често
уздахнула
за
данима
девојаштва
.
Па
онда
,
брате
,
ми
смо
се
волели
;
а
како
би
домаћу
бригу
у
тим
годиннама
сносила
наша
Даринка
,
која
ће
према
овоме
мужу
осећати
само
наклоност
а
тешко
љубав
.
Госпордар
Рада
беше
узрујан
,
па
гладећи
женину
косу
рече
:
—
Право
имаш
душо
,
пре
седамнаест
нећемо
је
удати
.
Добићемо
ми
ваљана
зета
и
без
њега
;
није
бадава
чувен
газда
Рада
.
С
тим
пољуби
жену
и
оде
.
„
Боже
мој
,
скоро
се
кајем
,
што
сам
обећала
,
да
ћу
Даринци
читање
забранити
.
—
Али
не
,
он
има
право
,
онако
би
можда
постала
несрећна
,
а
материнска
ми
дужност
налаже
,
да
се
бринем
о
срећи
свога
детета
.
“
Тако
је
мислила
и
тешила
се
госпођа
Ирина
,
кад
јој
је
муж
отишао
.
И
ако
се
навикла
да
усваја
назоре
свога
мужа
,
сад
је
и
опет
друкчије
осећала
и
мислила
.
Та
она
је
женскиња
,
а
смо
је
женскиња
кадра
тако
љубити
,
да
је
и
онда
задовољна
,
кад
ради
ње
многу
угодност
жртвовати
мора
.
Је
ли
дакле
чудно
,
што
је
бар
у
нечем
осећала
као
и
ћерка
јој
?
!
ИВ
.
Дан
,
кога
су
отац
и
мати
већали
о
Даринчиној
будућности
,
беше
по
њу
заиста
знаменит
.
То
беше
дан
,
који
је
судба
,
удес
,
како
ли
да
наречем
,
одредио
да
буде
преображај
у
Даринчину
животу
.
Као
што
је
мати
,
упливом
мужевљевих
речи
,
видела
тога
вечера
,
кад
јој
кћи
из
шетње
кући
дође
,
одраслу
девојку
,
исто
тако
,
упливом
случаја
,
није
тога
вечера
ни
Даринка
околину
посматрала
детињским
очима
.
Тога
вечера
јој
је
прелетао
по
лицу
неки
чудноват
осмех
.
Тај
осмех
беше
излив
неких
,
за
Дринку
до
сада
непознатих
осећаја
,
осећаја
из
смесе
радиости
и
туге
.
Мати
је
то
опазила
,
али
није
добро
разумела
,
те
је
тихо
уздахнувши
помислила
:
Дај
Боже
да
мој
муж
погоди
!
Даринка
је
тога
дана
,
као
обично
недељом
,
била
у
винограду
.
Беше
необично
весела
.
Дан
је
био
прелеп
.
Ведро
небо
се
чисто
смешило
,
а
златни
зраци
сунца
на
заласку
дивно
продираху
кроз
зеленило
китњастих
винограда
.
Даринка
беше
овим
чисто
очарана
,
па
и
нехотице
застаде
,
гледећи
тај
дивни
природни
призор
.
Тек
што
је
стала
,
трже
је
глас
неке
певачице
:
„
И
умрећу
,
име
моје
...
“
И
не
знајући
за
што
,
пође
Даринка
за
звуком
тога
гласа
.
„
Од
кад
сам
се
родила
,
Нисам
бригу
водила
;
А
сад
водим
до
по
ноћи
,
За
кога
ћу
поћи
.
"
Зачу
се
други
весели
глас
из
суседног
винограда
,
Даринка
застаде
.
...
За
кога
ћу
поћи
—
понављаше
у
том
тренутку
певачица
.
—
Не
тамо
,
већ
амо
,
рече
Даринка
за
себе
,
па
пође
брзим
корацима
правцем
,
од
куда
је
овај
други
глас
долазио
.
—
Гле
госпођице
Даринке
!
—
зачу
се
онај
исти
глас
,
што
је
певао
.
—
Милка
!
—
викну
Даринка
и
радосно
обргрли
младо
сељачко
девојче
,
што
сад
збуњено
чупкаше
своју
прегачу
.
—
Шта
ти
је
,
Милка
?
што
румениш
?
—
питаше
Даринка
,
опазивши
девојчину
забуну
.
—
Ништа
,
ништа
,
беше
одговор
.
—
А
што
се
цифраш
?
Кажи
искрено
,
рече
озбиљно
Даринка
.
—
Па
могу
вам
баш
и
касти
.
Знате
,
нисам
мислила
,
да
ћете
ме
загрлити
;
ја
сам
тек
сељакиња
.
—
Којешта
!
Зар
ми
нисмо
заједно
ишле
у
школу
?
—
Па
јесмо
.
Ал
знате
—
—
Не
ћу
ништа
да
знам
!
Сви
су
људи
браћа
.
А
ти
си
ваљна
девојка
и
била
си
моја
другарица
,
па
што
те
не
бих
загрлила
?
Него
боље
седи
ту
до
мене
;
па
ми
реци
,
је
си
ли
ти
мало
час
певала
?
—
рече
Даринка
,
седајући
на
траву
.
—
Јесам
,
рече
девојче
,
послушавши
је
.
—
Имаш
леп
глас
.
Ал
и
песма
вреди
!
.
—
насмеје
ее
Даринка
.
—
Нисам
мислила
,
да
имаш
тако
грдну
бригу
...
—
Ту
песму
нисам
ја
опевала
,
али
онај
,
ко
је
спевао
,
као
да
ми
је
са
срца
речи
бирао
.
—
Гле
,
гле
,
зар
ти
већ
и
на
удадбу
мислиш
?
—
Већ
!
—
смејала
се
Милка
.
—
Та
мени
је
већ
седамнаест
година
.
Још
лане
су
долазили
свекрови
,
ал
их
баба
окошарио
.
Него
ове
године
даће
ме
за
цело
;
само
ако
дођу
добри
људи
.
Даринка
се
беше
дала
у
мисли
,
а
њена
некадашња
другарица
,
ослобођена
,
смешећи
се
настави
:
—
Ал
ма
да
дође
добра
прилика
,
опет
не
ћу
поћи
,
ако
не
буде
момак
,
к’о
што
ја
волем
.
Даринка
се
трже
па
радознала
упита
:
—
Зар
ти
знаш
,
каквог
би
мужа
хтела
?
—
Дабоме
да
знам
.
—
Па
де
реци
,
какав
треба
да
је
тај
делија
?
—
Е
,
то
ти
ја
не
умем
касти
.
Нисам
га
ја
никад
видила
.
Ал
кад
тако
почнем
да
мислим
,
онда
знам
,
какав
мора
бити
,
Гле
,
мишљаше
Даринка
;
ова
је
паметнија
од
мене
.
Она
је
већ
одредила
,
какав
јој
муж
мора
бити
.
А
ја
,
луда
,
тек
знам
,
да
би
хтела
мужа
,
који
би
ме
волео
као
себе
и
више
ништа
.
Како
бих
се
ја
удала
,
кад
не
знам
,
ни
каквог
бих
мужа
хтела
?
!
Али
још
није
ту
мисао
ни
свршила
,
а
срце
јој
стаде
живље
куцати
и
она
журно
устаде
,
па
опростивши
се
са
девојчетом
,
пође
дома
.
—
Дођи
опет
—
викала
је
за
њом
Милка
.
Даринка
није
тај
искрени
позив
чула
.
Мисли
су
јој
сада
биле
с
оне
стране
села
у
шумици
,
у
којој
је
давно
,
врло
давно
била
.
Чула
је
глас
човека
,
који
је
исто
тако
давно
слушала
;
видела
је
очи
,
којих
благи
поглед
давно
беше
заборавила
,
али
који
јој
у
овом
тренутку
говораше
:
Ја
сам
твој
идејал
,
но
тражи
себи
други
;
друкчија
је
слика
коју
ја
тражим
!
Сузе
јој
се
заблисташе
у
очима
.
Она
их
брзо
убриса
мислећи
:
Плачем
а
не
знам
за
што
.
Његове
су
речи
:
умри
,
али
не
дај
пољупца
без
љубави
!
Па
ако
ме
воле
,
доћи
ћи
;
не
дође
ли
,
знак
је
,
да
ме
не
воле
.
А
друго
,
ја
га
и
не
волем
,
само
бих
волела
таква
мужа
.
Такве
мисли
пратише
је
све
до
куће
.
А
тога
вечера
била
је
тако
расејана
,
да
је
и
мати
почела
зепсти
,
да
јој
кћи
озбиљно
није
заволела
ма
каквог
,
што
она
рекла
,
гољу
.
Закључила
је
дакле
и
она
,
да
Даринку
што
пре
уда
.
У
томе
није
успела
.
Та
и
сама
Даринка
није
знала
,
да
љуби
и
да
јој
је
идејал
човек
,
кога
је
још
пре
неколико
година
видела
у
сеоској
шумици
.
В
.
Шума
,
у
којој
је
Даринка
први
пут
видела
свој
идејал
,
лежи
одмах
уз
Б
...
Даринка
је
у
детињству
најрадије
у
њој
бивала
.
Тамо
је
имала
највише
„
живине
“
своје
,
а
било
је
и
цвећа
,
колико
је
год
хтела
.
Родитељи
су
јој
до
душе
плаћали
учитељицу
свирке
и
француска
језика
,
но
ова
је
становала
у
своме
стану
и
настављала
сву
децу
из
„
бољих
породица
.
“
И
тако
је
Даринка
,
изузимајући
часове
наставе
,
иначе
од
њена
надзора
слободна
била
.
А
како
гђа
Ирина
не
беше
од
оних
жена
,
што
за
сваки
корак
своје
деце
,
траже
„
гарде
даму
,
“
није
имала
ништа
против
тога
,
што
јој
ћерке
у
друштву
с
другом
децом
иду
у
шумицу
да
се
играју
.
Неправо
јој
је
да
душе
бивало
,
кад
је
чула
,
да
је
Даринка
сама
тамо
била
,
но
и
то
јој
није
много
бриге
задавало
;
била
је
уверена
о
чистоћи
дуже
и
срца
кћери
своје
,
па
је
била
уверена
,
да
јој
се
од
добрих
сељана
никакво
зло
десити
не
може
.
Сама
пак
Даринка
ретко
је
показивала
воље
на
опасне
дечје
несташлуке
,
те
је
и
с
те
стране
мати
умирена
била
.
Но
опет
за
то
није
она
пропустила
да
у
такој
прилици
своју
кћер
не
посаветује
и
да
јој
не
каже
,
како
се
може
догодити
несрећа
.
Због
тога
је
Даринка
највише
ишла
у
шуму
тек
с
другом
децом
.
Но
бивало
је
,
кад
је
ишла
и
сама
.
То
је
обично
бивало
,
кад
је
снашла
жудња
за
многом
„
живином
“
,
или
кад
јој
се
каква
неправда
десила
,
те
је
хтела
сама
да
се
исплаче
.
Тако
је
пре
неколико
година
опет
била
сама
у
шуми
;
али
ни
да
се
игра
ни
да
се
исплаче
,
већ
да
се
моли
Богу
;
мати
јој
је
од
више
дана
опасно
била
болесна
.
Дуго
се
клечећи
са
склопљеним
ручицама
молила
.
Најпосле
у
сузама
гушећи
се
викну
:
—
Боже
,
Боже
,
подај
здравље
мојој
матери
,
а
мене
узми
!
Мене
и
онако
нико
не
воли
.
—
Не
плачи
,
лепа
моја
!
зачу
се
глас
за
њени
лећи
.
Она
се
устрашено
обрну
и
спази
човека
с
књигом
у
руци
.
Кад
му
је
у
лице
погледала
,
сретоше
јој
поглед
два
сузна
ока
.
Беху
ли
те
очи
лепе
?
—
она
није
видела
.
Толико
је
само
знала
,
да
је
осим
њезиних
родитеља
нико
није
тако
благо
,
тако
нежно
гледао
,
као
овај
странац
,
од
кога
се
у
први
мах
уплашила
.
Био
је
то
момак
од
осамнаест
до
двадесет
година
,
повисока
раста
,
смеђе
косе
и
од
сунца
опаљена
,
али
угледна
лица
.
Одело
му
беше
чисто
,
а
по
кроју
и
градиву
могло
се
судити
,
да
припада
тако
званом
отменом
сталежу
;
у
једној
руци
држао
је
шешир
,
што
га
је
због
врућине
скинуо
а
у
другој
књигу
која
опет
могаше
служити
за
доказ
да
је
то
момче
или
још
ђак
или
да
се
с
књигом
радо
бави
.
Даринчина
спољашност
у
добу
детињства
не
беше
таква
да
се
на
први
поглед
лепом
назвати
могла
.
Шта
више
,
још
и
сад
,
у
дванаестој
њезиној
години
,
рекао
би
за
њу
површни
посматрач
да
је
баш
ружна
.
Јер
права
је
лепота
често
као
љубичица
:
што
дивнија
и
мириснија
,
у
толико
скривенија
.
Она
се
сакрије
у
срце
и
душу
,
тако
дубоко
,
да
је
на
лицу
видети
не
можеш
,
и
ако
оставља
на
њему
трагове
,
баш
као
љубичица
мирис
,
по
коме
је
и
скривену
наћи
можеш
.
Даринка
је
дакле
,
чешће
чула
да
је
ружна
.
За
то
јој
реч
„
лепа
“
и
уз
нежни
поглед
странчев
звучаше
подругљиво
,
те
срдито
рече
:
—
Ја
нисам
лепа
,
али
—
—
Лепа
су
сва
добра
деца
,
прекиде
странац
озбиљно
,
а
у
себи
се
смејао
енергичном
опирању
детињем
.
Даринка
је
то
опазила
,
па
тумаћећи
као
подсмех
,
управи
на
странца
прекорно
и
озбиљно
свој
мирни
и
сад
презорни
поглед
.
Поглед
је
тај
чудно
одударао
од
њезиног
нежног
детињског
лица
,
те
младић
збуњено
обори
очи
које
се
још
смешиле
.
Кад
их
је
опет
дигао
,
Даринка
је
прилично
била
одмакла
.
Странац
не
знаде
,
шта
ће
о
њој
да
мисли
;
тек
толико
је
видео
,
да
је
том
детету
у
незнању
својим
називом
„
лепа
“
неправду
нанео
.
Да
се
поправи
и
своју
радозналост
задовољи
,
потрча
за
њом
и
нежно
молећи
викну
:
—
Опрости
,
сестрице
!
Не
знам
ти
имена
;
за
то
сам
те
онако
назвао
.
Даринка
беше
јако
увређена
,
али
на
ту
молбу
стаде
,
и
рече
тек
у
пола
срдито
:
—
Не
срдим
се
на
тебе
.
Ал
опет
—
с
богом
!
И
журно
пође
.
Младић
удвоји
кораке
па
је
стигне
.
—
Ако
хоћеш
да
ти
верујем
,
рече
сав
задуван
,
мораш
ми
своју
ручицу
пружити
.
Ово
је
опет
тако
молећи
изговорио
,
да
је
Даринка
и
опет
стала
.
Он
је
ухватио
за
руке
и
нежним
погледом
погледа
девојчицу
,
која
не
ће
да
је
„
лепа
.
“
Даринка
обори
своје
још
једнако
срдите
погледе
и
изви
своје
руке
из
његових
.
—
Пусти
ме
!
—
рече
увређено
она
.
Што
ме
толико
гледиш
?
Ваљда
нисам
мајмун
!
—
Којешта
!
рече
младићу
уздржаним
смехом
,
па
је
поново
узе
за
руке
.
Зар
се
само
мајмуни
гледају
?
Ја
те
гледим
,
што
не
ћу
да
се
срдиш
на
мене
,
и
што
личиш
на
моју
покојну
сестру
.
—
Твоју
сестру
?
—
Дабоме
.
Него
ми
реци
,
како
ти
је
име
.
—
Даринка
,
рече
она
.
—
Лепо
име
,
примети
он
;
али
„
сестрица
“
је
лепше
.
Допусти
да
те
тако
зовем
.
Даринка
је
збуњено
ћутала
.
—
Хоћех
ли
?
—
питаше
он
молећи
.
—
Можеш
.
А
како
је
теби
име
?
—
Име
ми
је
Ненад
.
Но
ти
ме
зови
:
браца
.
И
онако
је
покојна
моја
сестра
личила
на
тебе
.
Даринка
за
часак
замишљено
обори
главу
,
и
онда
тужно
прошапута
:
—
Кад
је
на
мене
личила
,
боље
што
је
умрла
.
Странац
се
трже
,
па
јој
пусти
руке
и
зачуђено
гледаше
сваки
покрет
њезин
.
Она
је
гледала
у
даљину
а
очи
јој
беху
сузне
.
—
За
што
,
сестрице
,
да
је
боље
,
што
је
умрла
?
запиташе
је
за
тим
,
згладивши
јој
косицу
са
чела
.
—
За
што
?
—
рече
дете
,
гледећи
тужно
али
отворено
странцу
у
очи
—
за
то
,
што
јој
сада
твоји
родитељи
не
морају
спремати
хиљада
.
—
Каквих
хиљада
?
!
чудио
се
странац
.
—
Па
новаца
!
рече
сухопарно
Даринка
,
па
се
загледа
у
неко
тичије
гњездо
,
што
је
било
на
оближњем
дрвету
.
—
А
шта
ће
јој
новац
?
—
питаше
све
већма
радознали
младић
.
—
Е
,
па
кад
је
била
као
ја
,
морали
би
јој
хиљада
оправити
.
Ко
би
је
друкчије
узео
?
И
мајка
се
брине
за
мене
.
А
слушкиња
јој
каже
:
Не
брините
се
!
Господар
Рада
бар
има
хиљада
,
да
може
десет
,
а
не
једну
ружну
кћер
удомити
.
Дете
уздахну
,
па
ручицом
убриса
сузне
очи
.
—
Не
плачи
сестрице
,
рече
он
;
него
