науснама
.
Он
дође
себи
и
виде
њено
лице
.
Виде
Јелицу
како
стоји
као
светитељка
кад
је
на
муке
мећу
.
Две
му
капи
кануше
из
очију
и
прошапута
:
—
Опростите
!
...
Сад
ми
није
до
мојих
рана
!
...
Горе
је
ово
!
...
А
кад
забеле
зора
,
он
викну
:
—
Сурепе
!
—
Шта
је
?
—
На
посао
!
—
Шта
ћеш
?
—
Што
се
год
може
урадити
!
Ашов
и
сикиру
у
руке
!
...
До
мрака
се
овај
народ
мора
склонити
ма
под
какав
било
кров
!
...
—
Добро
,
Станко
!
—
рече
Суреп
и
изиђе
из
колебе
...
Напољу
се
чуо
његов
глас
како
одјекује
заповеднички
.
—
Овамо
ти
!
Дај
то
грање
овамо
...
Хајде
ви
,
идите
и
дотерајте
сламе
!
...
Шта
си
се
ти
уленио
!
...
Деде
,
деде
,
снашо
!
...
Тако
,
жива
била
!
...
Добро
је
!
...
Дај
ону
сирочад
овде
!
...
Ходи
и
ти
,
бако
!
...
Јесте
готови
ви
тамо
?
...
Добро
је
!
...
Дај
оне
четири
породиље
!
Шта
,
још
две
?
...
Дај
и
њих
две
!
...
Тако
!
Разданило
се
.
Суреп
је
журио
на
све
стране
,
заповедајући
и
помажући
.
Радило
је
то
као
једна
рука
под
његовим
оштрим
надзором
...
Док
је
он
надгледао
посао
,
баба
Стоја
опра
и
привеза
ране
рањеницима
.
—
Стојо
,
сестро
!
...
—
шапутала
је
Петра
.
—
Може
ли
преболети
?
—
Кост
му
је
само
пребијена
—
није
размрскана
...
Моћи
ће
!
...
Млада
снага
,
па
млада
и
кост
,
не
брини
!
...
А
и
овоме
је
добро
.
Много
се
крви
одлило
,
ал̓
ране
нису
страшне
.
Не
брини
!
...
С
божјом
помоћу
све
ће
добро
бити
!
...
—
А
јеси
ли
наместила
кост
?
—
Јесам
...
јесам
.
И
утегла
сам
!
...
Ништа
не
брини
!
...
Опет
се
разлеже
запевка
:
—
Шта
је
?
—
питаше
Станко
.
Јелица
изиде
да
види
.
Замало
и
врати
се
.
—
Деца
нека
помрла
...
—
рече
снуждено
.
—
Јадна
сиротињо
!
—
рече
Станко
.
—
Докле
ћеш
нас
,
боже
,
мучити
!
...
Зовните
ми
Сурепа
.
Јелица
опет
изиде
.
Не
потраја
дуго
,
врати
се
са
Сурепом
.
—
Има
ли
овај
народ
хране
?
—
Има
нешто
мало
.
Зато
сам
наредио
те
је
неколико
њих
отишло
у
Раденковић
,
неколико
у
Баново
Поље
,
а
неколико
у
Засавицу
,
па
да
из
амбара
донесу
хране
овамо
.
Овде
близу
има
две
воденице
,
па
ћемо
то
самлети
.
А
наредио
сам
да
дотерају
и
стоке
.
—
Добро
си
учинио
!
—
Баш
сад
дижем
неколико
великих
вуруна
за
пециво
хлеба
.
—
Добро
је
.
—
Па
ћу
наредити
да
се
дотерају
казани
да
се
и
кува
штогод
...
—
Свега
си
се
сетио
!
—
Још
се
овде
има
пуно
посла
!
...
Треба
ми
подићи
каку
талпару
где
ће
се
брашно
држати
...
—
Је
ли
се
склонило
све
?
—
Још
није
.
Али
све
што
је
нејаче
и
болесније
склонио
сам
!
...
Још
раде
...
Станко
дахну
душом
.
Погледа
захвално
Сурепа
,
па
више
за
се
рече
:
—
Да
бар
могу
мирно
боловати
!
—
А
шта
ти
радиш
?
—
упита
Суреп
Заврзана
,
који
је
лежао
отворених
очију
.
—
Слушам
како
паметно
заповедаш
!
Хвала
ти
!
...
Прође
неколико
дана
.
Суреп
са
оно
неколико
људи
беше
удесио
све
ствари
у
збегу
,
те
је
имало
неког
реда
.
Сад
већ
не
беше
никога
без
крова
и
хране
...
Али
ружно
време
дојади
.
Ситна
киша
и
хладан
ветар
не
престајаху
...
Ваздух
тежак
и
пун
влаге
.
Свако
јутро
освиташе
по
које
мртво
тело
;
сваку
зору
дочекивала
је
нова
запевка
...
Страшна
болест
срдобоља
косила
је
као
оштра
коса
и
остарину
и
омладину
...
Међутим
,
рањеницима
је
ишло
набоље
.
Грозница
већ
беше
попустила
,
а
здрава
крв
и
млада
тела
нису
пречила
пута
оздрављењу
...
Заврзаново
здравље
је
боље
напредовало
од
Станковог
,
јер
његове
ране
беху
лакше
.
Али
тек
ни
Станку
не
беше
рђаво
...
Баба
Стоја
је
с
неким
достојанством
вршила
своју
дужност
.
Она
је
поимала
колико
вреди
њезино
знање
,
па
се
некако
и
сама
дизала
.
—
Стојо
,
сестро
!
...
Је
ли
боље
?
—
пита
Станкова
мајка
увек
кад
Стоја
рану
одавије
.
—
Боље
је
—
вели
Стоја
озбиљно
.
—
Млада
крв
,
здраво
месо
...
Оздравиће
пре
него
што
ми
и
мислимо
.
Чекај
само
док
му
превијем
овај
мелем
што
чисти
...
—
А
да
неће
остати
сакат
?
—
Неће
...
Ево
,
видиш
,
како
миче
прстима
...
Јелица
је
са
страхом
и
трепетом
гледала
у
рањеника
...
Иако
би
се
толико
пута
гласно
зајаукала
,
опет
онај
урођени
стид
,
што
га
је
с
мајчиним
млеком
посисала
,
не
даваше
маха
ни
њезином
срцу
ни
њеним
осећањима
.
Срце
би
јој
силно
залупало
и
крв
ударила
у
образе
кад
би
где
чула
Станков
глас
,
али
се
свакад
за
времена
уздржала
да
не
ода
бола
душе
своје
...
Само
је
једно
тиштало
душе
рањеника
.
Станко
би
вазда
,
чим
би
очи
отворио
,
питао
мајку
или
Јелицу
:
еда
каквог
гласа
од
побратима
?
...
Па
кад
би
чуо
да
нико
ништа
не
јавља
,
склопио
би
очи
и
ућутао
.
Тако
је
ишло
једно
за
другим
осам
јутара
.
Заврзану
је
било
добро
.
Могао
је
сам
излазити
из
оног
колибарка
и
погледати
над
собом
сиво
,
облачно
небо
...
Станко
,
иако
му
је
боље
било
,
још
није
смео
излазити
,
јер
му
баба
Стоја
није
дала
маћи
...
Девето
јутро
освану
Дева
у
збегу
...
Нека
чудновата
сила
диже
Станка
на
ноге
.
Запрепашћеним
очима
гледаше
Деву
,
не
смејући
га
запитати
шта
је
било
...
Паметно
око
Девино
смотри
то
,
па
да
би
га
умирио
,
рече
:
—
Не
брини
!
Добро
је
.
—
Добро
?
—
Како
се
само
пожелети
може
!
Већ
је
трећи
дан
како
оно
Турака
што
оста
у
животу
пресалдуми
,
јер
их
је
много
остало
на
нашој
страни
у
пољани
...
Станку
сенуше
очи
радошћу
.
Заврзан
и
Суреп
стали
и
раширили
руке
као
да
би
неког
хтели
загрлити
.
—
Па
да
видиш
,
и
нас
је
било
доста
...
Дошао
Ђорђе
,
па
Лука
,
па
Стојан
,
па
Јаков
...
Ала
их
се
натукосмо
,
до
миле
воље
!
...
Ја
мислим
да
им
скоро
неће
пасти
на
ум
да
Дрину
прелазе
!
...
То
је
био
страшан
лом
,
који
се
не
да
ни
опричати
!
...
И
ту
Дева
седе
причати
о
борби
,
о
доласку
војвода
и
Вожда
,
о
јунаштву
Кара-Ђорђевом
и
о
томе
како
је
собом
нишанио
и
палио
из
топова
...
Све
беше
зинуло
слушајући
Девину
причу
.
Рањеницима
севаху
очи
од
задовољства
.
Више
нису
осећали
рана
,
као
да
их
и
не
беше
на
телу
њиховом
...
Баба
Стоја
рече
:
—
Станко
,
рано
,
лези
ти
.
—
Немој
,
бајо
,
молим
те
!
Ти
не
знаш
да
ме
ово
боље
лечи
и
од
твојих
мелема
!
...
Па
,
велиш
,
све
сте
растерали
?
—
питаше
опет
Деву
.
—
Све
.
—
И
више
нема
турског
ува
у
Мачви
?
—
Нема
.
Још
ми
Стојан
рече
да
ће
вратити
народ
из
збегова
кућама
...
—
О
,
хвала
ти
,
боже
!
...
А
је
л̓
се
вратио
мој
побратим
?
—
Данас
се
враћа
.
Вечерас
ће
бити
у
Парашници
...
И
поздравио
вас
све
.
—
Поздравио
?
...
Хвала
му
!
—
И
одмах
,
сутра
,
ето
га
на
Дренову
Греду
да
вас
обиђе
...
Жене
понудише
Деву
ракијом
.
Он
се
мало
напи
,
па
се
диже
.
—
А
куда
?
...
—
Да
прођем
мало
збегом
,
не
бих
ли
кога
свога
нашао
.
—
Ту
су
!
—
рече
Суреп
.
—
Сви
?
—
Сви
.
—
Јесу
ли
здрави
?
—
Хвала
богу
!
Дева
седе
,
рекавши
:
—
Онда
ћу
их
после
обићи
.
Само
кад
је
бог
живота
и
здравља
дао
!
...
—
Је
л̓
било
боја
сутрадан
по
нашем
одласку
?
—
упита
Суреп
.
—
Те
још
каквог
боја
!
—
рече
он
.
И
онда
поче
причати
све
до
ситница
;
а
он
је
знао
све
до
ситница
,
јер
се
његовом
погледу
ништа
није
измакло
.
Причао
је
слатко
,
лепо
,
као
човек
који
је
све
очима
гледао
...
Они
су
гутали
његову
причу
недахнимице
...
И
прође
дан
као
да
га
неко
украде
...
И
спусти
се
тамна
ноћ
,
још
тамнија
и
страшнија
са
оне
облачине
и
ветра
...
Али
рањеници
поспаше
тако
слатко
и
тако
мирно
као
да
им
све
по
кући
пева
од
задовољства
...
Тишину
ноћну
нарушио
би
само
понеки
тешки
уздах
,
који
би
се
извио
из
груди
несрећне
мајке
...
11
.
МАЛО
ВЕДРИНЕ
Прође
неколико
дана
.
Рањеницима
беше
много
боље
.
Зека
,
Ногић
и
други
долазили
су
врло
често
да
их
обиђу
и
да
се
поразговарају
,
па
су
се
опет
враћали
у
Парашницу
.
Једини
Суреп
се
не
маче
од
њих
.
Он
се
решио
да
их
извида
поштопото
.
Баба
Стоја
само
грађаше
мелеме
,
а
Петра
,
Јелица
и
чељад
из
куће
Станкове
лебдела
је
око
рањеника
...
Међутим
,
у
Мачви
беше
мирно
.
Турци
као
да
се
беху
много
уморили
,
као
да
им
више
не
беше
до
мегдана
и
бојне
славе
...
Једнога
дана
,
кад
Зека
дође
,
упита
га
Станко
:
—
Па
шта
радите
сад
?
—
Ништа
,
вала
.
—
Како
ништа
?
—
Ето
тако
.
Излежавамо
у
дугу
дану
.
Нигде
Турчина
од
заклетве
!
...
Катић
тако
помало
џумбуси
,
што
рекао
Заврзан
,
пређе
Дрину
,
пресретне
по
ког
харачлију
,
те
узме
оно
пара
;
то
је
све
.
—
И
Турци
баш
ћуте
?
—
Ћуте
.
Ишао
је
Иванко
ономад
до
Сарајева
.
„
Ником
,
вели
,
и
не
пада
на
памет
да
удара
на
нас
.
”
А
после
,
и
зима
иде
...
—
Зато
ти
и
хтедох
рећи
!
Како
би
било
да
се
овај
народ
врати
својим
кућама
?
—
Па
да
видиш
,
побратиме
,
добро
!
...
Овако
се
,
богами
,
много
мора
мука
поднети
без
крова
и
крува
...
—
И
ја
мислим
да
би
се
могао
вратити
—
рече
Суреп
.
—
Па
да
се
разговоримо
са
војводом
!
—
рече
Зека
.
—
Богами
,
разговарај
!
Али
свет
и
не
чекаше
да
му
се
то
каже
.
Једна
по
једна
породица
одлажаше
и
из
црних
баџа
поче
се
опет
димити
...
И
Станко
се
реши
да
иде
кући
.
Било
му
је
толико
добро
да
је
устајао
и
излазио
.
Рана
је
замлађивала
под
мелемима
,
он
се
осећао
врло
добро
,
јео
је
и
спавао
слатко
,
од
грознице
ни
трага
.
Заврзан
беше
здрав
.
Истина
,
био
је
нешто
блед
,
али
ведар
и
весео
као
и
пре
.
У
дугу
дану
шалио
се
са
Сурепом
,
који
беше
радостан
што
њихово
оздрављење
тако
напредоваше
,
па
је
пристајао
на
сваку
шалу
...
Једног
јутра
рече
Станку
:
—
Ја
бих
ти
нешто
рекао
.
—
Шта
?
—
пита
Станко
.
—
Мени
,
брате
,
овде
додијало
.
Ја
бих
ишао
у
Парашницу
.
—
А
ја
?
—
рече
Станко
.
—
Зар
да
останем
сам
?
—
Ниси
сам
!
...
Ето
...
Али
га
Станко
пресече
махнувши
руком
:
—
Знам
шта
мислиш
рећи
!
...
Али
,
зар
сам
ја
човек
за
то
да
уздишем
и
плачем
са
женама
?
...
Зар
мени
не
треба
мушког
друштва
и
разговора
?
...
Ако
је
бој
—
бој
;
ако
је
левентовање
,
зар
немам
права
на
њ
?
...
Суреп
се
уплете
:
—
Станко
има
право
!
...
Ја
бих
се
убио
кад
бих
морао
лежати
а
да
ме
само
жене
дворе
!
...
Не
смемо
га
сад
оставити
!
...
Али
нешто
друго
можемо
учинити
.
—
Шта
?
—
упита
Заврзан
.
—
Да
се
кренемо
Станковој
кући
.
Тамо
је
згодније
и
њему
и
нама
.
—
И
ја
само
мислио
—
рече
Станко
.
—
И
мени
додија
све
ово
...
Ја
бих
радо
отрпео
и
три
ране
него
све
ово
што
сам
овде
у
овом
јаду
претрпео
!
...
и
докопаше
да
се
врате
домовима
.
.
Док
се
не
намучи
,
човек
не
зна
колико
је
благо
свој
кров
...
Али
кад
га
невоља
отргне
од
њега
,
па
се
после
врати
—
тек
тада
осећа
све
...
Као
какав
мили
,
стари
познаник
,
тако
те
поздравља
оно
високо
слеме
и
онај
димањак
с
наткровом
.
Па
ти
се
чини
да
се
смешкају
на
те
,
да
су
живи
,
да
и
њима
теку
сузе
од
радости
што
си
ту
!
...
Јадна
Петра
!
...
Болна
преболна
,
заборавивши
своје
боле
и
своју
немоћ
над
постељом
милог
рањеника
,
напрегла
беше
сву
своју
снагу
,
па
је
варала
и
себе
и
друге
здрављем
и
издржљивошћу
својом
...
Али
кад
ступи
под
кров
који
је
дигла
са
својим
покојним
другом
,
кад
виде
своје
зграде
и
зградице
,
своје
ћошкове
и
буџаке
,
своју
децу
живу
око
себе
—
она
клону
.
Снага
,
она
очајна
снага
што
се
јавља
код
самртника
у
последњем
часу
,
кад
се
са
смрћу
бори
—
остави
је
...
Она
осети
немоћ
у
сваком
дамару
и
свакој
кошчици
...
Осећала
је
како
јој
трепавице
падају
и
како
је
црна
земља
вуче
...
И
паде
,
паде
као
кап
.
Све
опколи
њену
постељу
,
поливајући
је
сузама
.
Старица
је
жмурила
и
дисала
испрекидано
...
Али
свест
је
не
беше
оставила
,
то
се
познаде
по
првом
погледу
њеном
кад
очи
отвори
.
—
О
,
Створитељу
,
колико
си
добар
!
Зар
ми
досуди
да
умрем
под
својим
кровом
!
...
Па
заћута
и
заклопи
очи
.
Дисала
је
тешко
и
испрекидано
.
Сви
стојаху
око
ње
,
неми
као
гробови
...
Она
опет
отвори
очи
:
—
Кажу
да
је
мајчин
благослов
што
и
божји
.
Ја
вас
све
благосиљам
!
—
шапутала
је
.
—
Благосиљам
ораче
,
јер
су
хранитељи
;
благосиљам
ратнике
,
јер
су
бранитељи
!
...
Нека
сте
благословени
,
децо
моја
!
Нека
вам
је
проста
и
нега
и
храна
,
а
ви
опростите
мајци
,
јер
мајка
греши
само
из
љубави
...
Онда
окрете
главу
зиду
.
Поћута
неколико
тренутака
,
па
поче
говорити
у
заносу
:
—
Јеси
ли
ту
,
светитељу
?
...
Ево
,
ја
сам
спремна
да
станем
пред
лице
божје
!
...
Махни
оштрим
ножем
твојим
,
те
учини
вољу
божју
!
...
Па
се
придиже
на
руке
,
које
су
дрхтале
од
немоћи
...
Очи
јој
се
изљубише
и
укочише
,
руке
клонуше
,
а
за
њима
и
тело
паде
на
постељу
.
—
Свећу
!
—
викну
Крстивој
.
Јелица
му
додаде
упаљену
воштаницу
,
а
он
је
метну
у
руке
материне
...
Међутим
,
душа
већ
беше
оставила
трошно
тело
у
коме
је
почивала
...
И
онда
наста
запевка
...
На
десет
дана
по
сахрани
Станко
се
беше
толико
окрепио
да
већ
могаше
припасати
оружје
и
отићи
до
свога
побратима
.
Што
је
ближе
прилазио
Парашници
,
осећао
је
како
му
све
јаче
срце
бије
.
Није
шала
,
брате
,
толико
време
не
виде
он
дружине
своје
,
не
нашали
се
шалом
јуначком
.
И
дочекаше
га
као
војводу
.
То
беше
прави
дан
славе
.
Сваки
ти
то
хтеде
да
се
приближи
и
пољуби
са
Станком
.
И
Станко
се
љубио
са
свима
.
—
Све
добро
?
—
Добро
.
—
Хвала
богу
!
Станко
погледа
оне
колебе
:
као
да
су
од
сира
срезане
.
—
Па
ви
се
баш
окућили
?
—
Окућили
,
богами
!
—
рече
Зека
.
—
Ко
ово
овако
лепо
погради
?
—
Војко
и
Петроније
!
...
А
...
они
тај
посао
знају
!
...
—
Алал
им
вера
!
Настаде
веселе
.
Јело
се
и
пило
до
миле
воље
.
Једини
Станко
беше
нешто
сетан
међ
дружином
.
—
Шта
је
,
Станко
?
—
упита
Заврзан
веома
раздраган
и
весео
.
—
Што
си
се
ућутао
,
брате
?
...
—
Не
дирај
Станка
!
—
рече
Зека
.
—
Ти
знаш
да
је
мајку
изгубио
.
—
Изгубио
мајку
?
...
Па
и
ја
сам
изгубио
мајку
!
...
И
шта
нас
овде
има
што
смо
изгубили
мајку
,
па
онда
?
...
Треба
ваљда
да
се
расплачемо
,
шта
ли
?
...
Па
се
диже
на
ноге
,
видећи
да
Зека
хоће
да
га
ућутка
.
—
Чекај
да
рекнем
,
па
онда
говори
!
...
Ево
Станка
,
нека
сам
пресуди
говорим
ли
истину
!
...
Његова
мајка
,
бог
да
је
прости
,
лепо
се
наживела
.
Ми
ниједан
нећемо
дочекати
њене
старости
!
...
Скућила
кућу
,
подгајила
пород
,
оставила
за
собом
стубове
што
ће
крсну
свећу
држати
,
умрла
на
рукама
своје
деце
негована
и
надгледана
!
...
Па
шта
хоће
човек
више
?
...
Може
ли
бити
лепше
смрти
,
само
ако
и
смрт
може
бити
лепа
?
...
Реци
ти
,
Станко
!
...
—
Имаш
право
!
—
рече
Станко
.
—
А
како
ће
Станко
свршити
?
...
И
како
ћемо
сви
свршити
?
Хоће
ли
око
нас
бити
кога
да
нас
надгледа
и
понуди
?
...
Хеј
,
браћо
моја
!
...
Ја
сам
можда
луд
,
али
овде
,
у
души
својој
,
осећам
да
је
паметно
што
вам
говорим
!
...
Послушајте
ме
,
па
се
нећете
кајати
!
Ко
зна
шта
нам
носи
дан
а
шта
ноћ
!
Сад
лијемо
пиће
,
а
за
тренут-два
можемо
лити
и
своју
рођену
крв
!
...
И
бог
ми
је
сведок
да
ћемо
је
лити
исто
овако
свесрдно
!
...
Зато
ја
хоћу
да
сви
будемо
весели
!
...
Јер
је
веселих
тренутака
врло
мало
!
...
Над
нама
је
небо
наоблачено
,
и
ја
видим
ово
мало
ведрине
!
...
А
волим
ведрину
!
...
Станко
,
волиш
ли
ти
ведрину
?
—
Тако
је
,
Заврзане
!
Ти
имаш
право
!
Сваког
тренутка
се
могу
очи
склопити
.
Ја
ћу
пре
наћи
мога
оца
и
мајку
него
они
мене
!
Браћо
!
...
Веселимо
се
!
—
рече
Станко
,
раздраган
.
И
окрете
песма
и
весеље
...
Заврзан
скинуо
капу
,
па
виче
:
—
Док
на
једној
страни
јаучу
,
ми
певамо
!
Али
јунак
није
баба
!
...
Нека
баба
јауче
,
а
јунак
нека
пије
,
пева
,
бије
и
погине
!
...
—
Хај
!
Хај
!
...
—
разлегало
се
дубравом
.
12
.
1813
.
ГОДИНА
Тако
су
им
пролазили
дани
.
То
беху
дани
јуначког
одмора
,
где
се
кадикад
заподене
и
понека
чарка
,
колико
да
се
не
заборави
.
Једном
сађаше
Станко
са
Зеком
пред
колебом
.
Око
њих
беше
читав
живот
,
јер
се
шалило
и
смејало
до
миле
воље
.
И
Зека
је
био
расположен
.
Само
Станко
беше
већ
неколико
дана
оборио
главу
.
—
Ама
шта
је
теби
,
побратиме
?
—
упита
га
Зека
.
—
Не
знам
—
рече
он
—
али
тако
ми
је
некако
око
срца
као
да
неког
сарањујем
!
—
Па
разговори
се
,
човече
!
—
Хтео
сам
ја
то
,
али
се
не
може
!
—
Зашто
?
—
Не
умем
ти
казати
!
...
Али
ми
се
чини
да
ме
је
ова
туга
обузела
од
онога
дана
како
слушах
онај
јаук
и
писку
!
...
Знаш
ли
ти
,
побратиме
,
да
ја
од
тога
доба
мирна
сна
немам
!
...
Чим
очи
склопим
,
ја
чујем
јаук
и
видим
погурене
старце
и
старице
како
превијају
ону
нејач
око
себе
као
квочка
пилиће
!
...
У
сну
ја
гледам
она
брижна
чела
што
дижу
очи
к
небу
,
и
на
оним
збораним
лицима
видим
како
се
моле
,
а
не
надају
се
ничему
ни
од
бога
ни
од
неба
!
...
—
Не
говори
тако
,
побратиме
!
—
махну
руком
Зека
.
—
Не
бих
,
да
ме
не
тишти
та
невоља
!
...
Знаш
ли
ти
да
бих
се
ја
сит
наплакао
,
да
ме
није
стид
плакати
!
...
Па
ти
бар
знаш
да
ја
нисам
човек
који
сузе
лије
!
...
Гледао
си
ме
како
мушки
јурим
у
најгушће
редове
турске
!
...
И
знаш
ли
ти
да
бих
ја
волео
најљући
окршај
;
више
бих
волео
то
него
завирити
у
један
збег
!
...
—
Па
шта
можемо
сад
?
—
То
је
оно
због
чега
и
обарам
главу
!
...
—
Ти
знаш
да
свадбе
без
меса
бити
не
може
!
Кад
се
овако
дигне
и
свака
травка
,
као
што
се
ми
дигосмо
против
Турака
,
онда
се
човек
не
сме
обзирати
.
Знаш
ову
приповетку
како
су
ономе
рекли
:
да
иде
,
али
да
се
не
обзире
,
јер
ће
се
окаменити
!
...
—
Знам
.
—
Онда
се
не
обзири
.
Ако
имаш
какве
друге
бриге
,
дај
да
поразмислимо
,
а
тога
се
остави
—
рече
Зека
.
—
Имам
.
—
Шта
желиш
?
—
Желео
бих
да
наши
људи
и
у
збеговима
подигну
овакве
кућерке
да
се
бар
оно
незаробљено
робље
може
склонити
од
зла
времена
.
—
Е
,
то
ти
је
већ
нешто
паметно
.
То
ћемо
учинити
сад
,
одмах
!
Па
устаде
и
викну
:
—
Војко
!
Војко
се
занео
,
слушајући
причу
Заврзанову
;
прену
чим
чу
Зекин
глас
.
—
Чујем
,
буљубашо
!
—
Одабери
дружине
колико
ти
треба
,
па
отиди
на
Дренову
Греду
.
Ја
желим
да
ми
тако
наградиш
колебе
као
ове
овде
.
Суреп
се
диже
:
—
Стој
,
Зеко
!
—
рече
.
—
Шта
је
?
...
—
Немој
колебе
!
...
Колебе
се
виде
.
Што
их
овде
имамо
,
то
ваља
!
Ми
бисмо
баш
и
волили
да
нам
Турци
у
походе
долазе
.
Али
тамо
ће
бити
само
старост
и
немоћ
,
па
ја
мислим
да
је
боље
подићи
земунице
...
—
Шта
велиш
,
побратиме
?
—
упита
Зека
Станка
.
—
Па
...
добро
...
—
Јест
,
јест
,
земунице
!
...
Можда
земуница
није
добра
као
колеба
,
али
је
у
ово
време
паметнија
од
колебе
—
рече
Заврзан
.
—
Онда
,
земунице
!
—
рече
Зека
.
—
Тамо
има
све
готово
.
Требаће
само
боље
покрити
.
А
Војко
ће
то
сигурно
боље
умети
!
—
рече
Суреп
.
—
Умећу
,
не
брини
!
...
—
рече
Војко
.
—
Онда
,
узми
колико
хоћеш
дружине
,
па
иди
.
Војко
одабра
једну
десетину
,
па
се
крете
с
њима
на
Дренову
Греду
...
Али
не
потрајаше
дуго
ти
ведри
дани
.
Црни
облаци
гомилаху
се
по
српском
обзорју
,
а
из
њих
севаху
ватрене
муње
и
потутњаваше
,
као
да
би
хтели
уништити
све
до
једнога
...
Глас
за
гласом
црњи
од
црњега
,
страшнији
од
страшнијега
стизао
је
.
Више
не
беше
радосних
вести
...
Оборише
главе
голи
синови
,
као
да
их
је
оштра
коса
смрти
дохватила
.
Више
се
ни
Заврзан
не
насмеја
.
Неста
оних
веселих
шала
као
несташних
лептирова
—
све
оде
,
све
прогута
нека
црна
слутња
...
Зека
и
Станко
ретко
кад
и
бејаху
у
Парашници
.
Јурили
су
од
Чупића
Смиљанићу
,
од
Смиљанића
Срдану
,
од
Срдана
Катићу
.
Није
се
говорило
гласном
речју
него
шапатом
.
Свако
чело
беше
натуштено
.
Чупић
,
као
војвода
,
нареди
кметовима
да
нејач
склањају
у
збегове
.
И
опет
оживе
Дренова
Греда
.
А
опустеше
лепа
села
.
Они
мали
кућерци
стојаху
некако
суморно
,
као
да
никад
жива
душа
није
у
њима
обитавала
...
Договор
беше
да
се
дигне
шанац
на
Прудовима
,
на
броду
на
ком
Турци
најрадије
прелазе
.
И
Чупић
сазва
чете
и
ископа
шанац
;
Зека
то
исто
уради
у
Парашници
.
Али
се
Чупићу
чинило
да
је
то
мало
,
да
су
то
места
незгодна
.
И
на
првом
скупу
рече
то
.
—
Па
шта
да
чинимо
?
—
упиташе
сви
.
И
замислише
се
.
После
кратког
ћутања
Чупић
рече
:
—
Ја
овако
мислим
...
Они
ће
прећи
Дрину
,
јер
их
је
много
—
како
вели
Дева
.
Али
неће
смети
ударити
кроз
шуме
,
него
ће
се
држати
воде
:
удариће
,
дакле
,
поред
Дрине
и
Саве
...
Зека
ће
их
дочекати
на
Парашници
,
али
његова
сила
неће
их
моћи
задржати
,
они
ће
продирати
даље
...
Ха
!
Сад
знам
!
...
Да
копамо
шарампов
на
оној
узини
између
Саве
и
Засавице
и
ту
да
их
причекамо
!
...
Свима
се
допаде
та
мисао
.
Чупић
се
мало
разгали
.
—
Прокопаћу
сву
узину
од
Саве
до
Засавице
,
и
то
ће
бити
шарампов
.
Ја
сам
јавио
Ђорђу
,
и
он
је
наредио
да
нам
дођу
у
помоћ
Јаков
с
Ваљевцима
и
Милош
с
Рудничанима
.
Ту
,
на
Равњу
,
задржаћемо
Турке
док
нам
Молер
не
притече
у
помоћ
с
Подринцима
.
Тада
ћемо
учинити
један
јуриш
.
Молер
ће
ударити
с
бока
...
Алал
им
мајци
ако
се
одрже
!
...
Лако
је
текла
реч
са
уста
Чупићевих
.
Он
говораше
тако
убедљиво
да
се
свима
учиш
да
друкчије
бити
не
може
.
И
све
их
некако
открави
.
—
Јеси
ли
поручио
Молеру
?
—
упита
Смиљанић
.
—
Још
јуче
је
отишао
Дева
.
—
А
кад
ће
стићи
Јаков
и
Милош
?
—
Кроз
три-четири
дана
биће
овде
.
—
Ја
бих
нешто
рекао
!
—
рече
Катић
.
—
Па
говори
!
—
повикаше
са
свију
страна
.
—
Ја
не
бих
ни
копао
шанца
на
Парашници
!
...
Ја
бих
сместа
на
Равње
!
Стојан
има
право
кад
вели
да
они
не
смеју
ударити
друмовима
,
него
ће
ударити
поред
воде
.
Али
ђаво
не
спава
!
Може
то
њима
и
доћи
у
памет
.
Али
,
кад
турске
уводе
виде
да
је
Парашница
празна
—
а
,
верујте
,
тамо
ће
прво
отићи
—
онда
ће
се
сви
добро
чувати
друма
и
лугова
...
Опустити
Парашницу
,
то
је
толико
исто
колико
повести
Турке
на
Равње
.
—
То
ти
је
паметно
!
—
рече
Чупић
.
—
Онда
,
тако
ћемо
и
радити
...
Прото
!
—
окрете
се
Смиљанићу
.
—
Један
од
твојих
људи
нека
сачека
Јакова
и
Милоша
,
па
нека
их
на
Равње
доведе
...
—
Добро
.
И
сви
се
разиђоше
да
нареде
што
је
потребно
...
13
.
РАВЊЕ
Нико
не
зна
зашто
се
тако
зове
.
Али
што
се
зна
то
је
:
да
1813
.
године
Равње
није
било
село
.
Оно
није
имало
ни
кућерка
ни
становника
,
сем
ако
ће
се
назвати
тим
именима
оно
колебарака
и
оно
неколико
домаћина
из
околних
села
што
су
ту
своје
кованлуке
имали
...
Равње
је
насељено
доцније
,
а
населили
су
га
Босанци
...
Оно
лежи
на
северном
крају
Мачве
,
између
две
воде
.
С
једне
га
стране
плави
Сава
,
а
с
друге
Засавица
.
Кад
с
пролећа
воде
набујају
,
оно
је
све
у
води
...
На
тој
,
дакле
,
узини
по
Чупићевом
плану
почеше
копати
шанац
,
грдан
шанац
,
који
се
протезаше
из
Засавице
у
Саву
.
Чупић
се
спремао
за
борбу
на
смрт
и
живот
.
То
место
беше
тако
да
се
,
просто-напросто
,
не
да
заузети
;
ако
би
се
баш
силом
продрло
,
онда
побеђенима
не
остаје
ништа
друго
него
да
помру
,
па
било
то
од
оштре
сабље
И
куршума
,
било
у
валима
Саве
или
Засавице
...
Копање
је
нагло
напредовало
.
Благословене
ручице
превртаху
мајку
земљу
и
дизаху
град
који
ће
им
главе
чувати
...
И
подигоше
шанац
као
град
,
шанац
који
и
дан-дањи
стоји
,
и
који
ће
још
дуго
и
много
причати
о
јунаштву
и
пожртвовању
срцу
које
осећа
...
Направише
капију
,
ударише
оштро
коље
да
би
зауставили
коњицу
турску
.
Ниједну
ситницу
не
пропустише
,
као
оно
добар
домаћин
кад
зимницу
спрема
...
Смештени
и
осигурани
тако
,
они
задовољно
погледаху
на
дело
руку
својих
.
—
Ово
није
шарампов
,
ово
је
град
!
—
рече
Катић
.
—
Што
сам
мислио
,
урадио
сам
—
рече
поносито
Чупић
.
—
Још
само
да
се
са
раном
осигурамо
...
Нека
ми
те
бриге
није
.
Па
нареди
Зеки
те
разасла
голе
синове
на
све
стране
да
што
више
хране
набаве
.
Све
је
ишло
по
вољи
.
Ни
сенка
зле
слутње
.
Срца
су
лупала
од
саме
помисли
на
скори
сукоб
.
Први
,
други
ли
дан
по
Пантелину-дне
стиже
Јаков
Ненадовић
с
Ваљевцима
,
а
сутрадан
по
доласку
његовом
стиже
Милош
Обреновић
с
Рудничанима
.
Око
се
не
може
нагледати
сивога
сокола
што
беше
прекрилио
ону
узину
између
Саве
и
Засавице
.
Војводе
задовољне
,
војска
весела
.
Све
очекиваше
,
све
се
надаше
сигурној
победи
.
Чупић
је
разложио
свој
план
војводама
,
и
они
га
одобрише
.
Само
да
се
Турци
јаве
,
то
се
чекало
.
Дође
и
тај
дан
.
Било
је
то
на
Госпођине
покладе
.
Небо
се
облачило
и
облаци
скољаваху
са
свију
страна
...
Ваздушна
струја
,
пуна
свежине
,
разгаљиваше
врела
тела
ратничка
...
У
сами
сунчев
смирај
рупи
човек
у
Турском
оделу
.
—
Дева
!
...
Дева
!
...
—
повикаше
са
свију
страна
.
—
Шта
нам
носиш
?
—
Где
је
Чупић
?
—
питаше
Дева
.
—
Ено
га
у
шарампову
с
војводама
.
—
Идем
к
њему
.
Па
не
осврћући
се
на
разна
запиткивања
радозналаца
,
упути
се
право
шанцу
.
Први
га
смотри
Милош
.
—
А
гле
!
...
Откуд
Турчин
?
Чупић
погледа
,
па
се
насмеја
:
—
Није
оно
Турчин
.
То
је
Дева
,
чуо
си
за
њега
.
—
Јесам
...
То
је
,
дакле
?
—
То
је
.
У
тај
пар
приступи
Дева
,
скрсти
руке
и
поклони
се
.
—
Стиже
ли
?
—
упита
Чупић
.
—
Стигох
.
—
Одакле
идеш
?
—
Од
Бељине
.
—
Крећу
ли
се
Турци
?
—
Мислим
да
су
прешли
Дрину
.
—
Има
ли
их
много
?
—
Као
на
гори
листа
!
...
Сами
веле
да
их
има
на
сто
хиљада
.
Војводе
затреперише
.
—
Јеси
могао
разабрати
на
коју
ће
страну
?
—
Хтели
су
преко
Бадовинаца
и
Клења
на
Богатић
па
право
у
Шабац
.
Али
их
поремети
празна
Парашница
...
Синоћ
докопаше
да
се
крену
поред
воде
.
—
Ко
их
води
?
—
Везир
Деренделија
.
—
Дакле
,
ти
мислиш
да
ће
овуда
?
—
Тако
су
рекли
.
—
Јеси
уморан
?
—
Нисам
.
—
А
гладан
?
—
Нисам
.
—
Би
ли
попио
један
гутљај
ракије
?
—
То
могу
.
Чупић
га
понуди
,
и
он
се
напи
.
—
Сад
иди
,
одмори
се
—
рече
.
—
Али
ни
речи
о
Турској
војсци
.
Он
се
удаљи
.
Војводе
прича
Девина
беше
прилично
у
бригу
бацила
.
По
његовом
одласку
они
оборише
главе
.
Чупић
,
као
да
сам
себи
говори
,
рече
:
—
Много
!
...
Сто
хиљада
...
много
!
—
Ко
зна
да
л̓
је
баш
толико
?
—
рече
Јаков
.
—
Може
бити
да
прегони
.
—
Тако
ће
и
бити
?
—
вели
Милош
.
—
Сад
како
му
буде
!
...
Нама
се
ваља
борити
док
једнога
траје
.
Ово
се
дигло
да
нас
сатре
!
...
—
Дигло
,
богами
!
—
рече
Јаков
.
—
Мени
се
чини
да
је
договор
да
се
са
свију
страна
у
један
мах
удари
...
И
војводе
се
опет
замислише
.
Ноћ
се
спусти
мирна
и
мрачна
.
Небо
беше
прекривено
облацима
,
између
којих
овде-онде
провириваше
понека
сјајна
звезда
.
Из
дубина
је
потутњавало
,
а
од
запада
мећаше
светлица
.
Ратници
разговараху
:
—
Биће
кише
.
—
Камо
да
хоће
!
—
Вала
,
право
велиш
,
да
се
само
разладим
мало
!
—
Море
,
да
нам
не
преседне
!
...
Јер
кад
окупи
,
може
се
отегнути
...
—
Па
?
—
Па
?
!
А
пушке
,
а
барут
?
Кад
то
покисне
,
шта
онда
мислиш
?
Мислиш
ваљда
с
врљикама
на
Турке
?
—
Неће
,
зар
?
—
тешкао
се
један
на
другом
крају
.
—
Нисмо
се
ни
ми
на
бога
камењем
бацали
!
...
—
Море
,
оставите
се
таког
разговора
!
...
Да
спавамо
!
...
И
један
по
један
заћуткиваше
...
Али
не
да
спавају
.
Друге
мисли
обујмише
ове
јунаке
...
Тамо
у
шумама
и
у
дубравама
оставили
су
они
нејач
и
родитеље
.
Тешко
је
то
кад
ти
на
ум
падне
да
су
твоји
без
крова
и
залогаја
,
да
не
знаш
ни
где
су
ни
како
су
...
Ова
црна
ноћ
својим
плаштом
омота
и
све
црне
мисли
...
Сета
нека
завлада
овом
узином
,
којој
су
зидови
две
воде
:
једна
што
шумори
и
шапуће
као
лопов
,
и
друга
што
ћути
као
мртвац
—
а
покрива
их
небо
наоблачено
...
14
.
НАЈЕЗДА
Сутрадан
освану
киша
.
Људи
се
прибијаху
један
уз
другог
,
чувајући
барут
и
оружје
да
не
закисне
.
Небом
се
гањаху
сиви
облаци
,
а
доста
студен
ветар
нагна
их
те
почеше
ватре
ложити
...
—
Какве
смо
среће
,
још
ће
и
оснежити
!
...
—
рече
један
Ваљевац
.
—
Вала
,
како
је
драгом
богу
воља
!
...
—
одговори
му
Рудничанин
.
—
Да
није
због
пушке
и
барута
,
па
готово
боља
ова
хладовина
!
...
Војводе
изиђоше
из
својих
шатора
и
прођоше
кроз
људе
,
колико
да
се
виде
и
поздраве
.
—
Јесте
покисли
?
—
Нешто
мало
,
али
се
да
трпети
!
—
одговараху
им
.
Зека
засео
с
његовим
голаћима
крај
једне
ватре
,
па
затурио
разговор
.
—
Вала
,
да
хоће
ударити
за
ове
хладовине
—
вредило
би
.
—
Баш
је
гадно
кад
се
човек
бије
на
врућини
!
—
вели
Заврзан
,
коме
се
опет
вратила
његова
веселост
.
—
Посечеш
Турчина
,
шикне
млаз
крви
из
оног
бичјег
врата
и
попрска
те
,
па
после
смрдиш
ваздан
на
Мухамеда
!
...
Овако
хладовина
,
па
млатиш
као
по
граху
!
...
Кад
се
сврши
битка
,
умијеш
се
као
после
вршаја
,
скинеш
ђубре
са
себе
,
па
спаваш
сербез
!
...
Је
л̓
тако
,
Дево
?
...
Дева
је
седео
мало
удељен
од
ватре
и
премишљао
неке
дубоке
мисли
.
Питање
Заврзаново
трже
га
мало
из
мисли
,
и
он
,
мада
не
знађаше
о
чему
је
Заврзан
говорио
,
одговори
онако
насумце
:
—
Тако
је
!
—
А
шта
је
тако
?
...
—
насмеја
се
Заврзан
.
—
То
што
говориш
.
—
А
шта
сам
говорио
?
...
Дева
се
љутњу
видећи
да
се
сви
смеју
.
—
Гуске
те
разумеле
!
...
Ваљда
човек
нема
паметнијег
посла
него
да
тебе
слуша
!
...
Ти
клепећеш
као
моје
чекетало
;
и
ја
бих
могао
заспати
поред
твоје
приче
!
...
Заврзан
се
смејао
на
сав
глас
.
—
Видео
сам
по
њему
да
ништа
не
слуша
!
...
А
како
Суреп
?
Ето
,
он
слуша
све
,
је
л̓
,
Сурепе
?
—
Дева
готово
има
право
!
...
Много
ми
дробиш
!
...
—
Многом
сам
и
удробио
!
—
Што
ко
ради
,
оно
и
пати
!
—
рече
Суреп
и
попрети
му
прстом
.
—
Вала
,
и
право
је
!
...
Нек
погинем
сутра
,
заменио
сам
своју
главу
!
...
—
То
јеси
!
...
—
признаде
му
Суреп
.
—
И
те
још
како
заменио
!
...
Напослетку
,
брбљај
,
у
праву
си
!
Наједаред
се
све
ускомеша
.
Све
поврве
ка
средини
шанца
,
где
беху
војводе
...
Зека
одјури
тамо
.
А
глас
прохуја
.
—
Иду
Турци
!
...
Распоред
је
био
већ
готов
.
Први
низ
заузеше
Чупићеви
људи
.
Ваљевци
и
Рудничани
стадоше
позади
,
као
потпора
.
Војводе
беху
на
својим
местима
.
Завлада
тајац
,
као
у
гробу
.
И
заиста
,
чула
се
тутњава
из
дубина
како
долази
од
Вишкупије
.
—
Сурепе
!
...
Биће
џумбуса
!
...
—
шапну
Заврзан
.
Суреп
само
климну
главом
.
—
Данас
ће
и
Дева
осоколити
!
...
Шта
велиш
,
Дево
?
Али
не
доби
одговора
.
Деве
беше
нестало
.
—
Ала
тај
бежи
од
барута
,
као
горско
зверче
!
...
—
насмеја
се
Заврзан
.
—
Не
грди
ми
њега
!
...
Он
је
јунак
на
своју
руку
!
...
—
рече
Зека
озбиљно
.
—
Потеже
је
свршити
његов
посао
него
наш
!
...
Шта
би
ми
пута
залутали
да
не
беше
њега
!
...
Шта
би
се
јада
десило
да
их
он
није
спречио
!
...
Јунаштво
је
велико
,
Заврзане
,
отићи
у
Турке
и
сазнати
шта
они
намеравају
!
...
Јунак
као
ми
може
бити
сваки
ко
има
срца
у
грудима
,
али
као
Дева
не
може
!
...
За
то
се
треба
родити
!
...
—
Па
ако
сам
што
ружно
казао
,
опрости
!
...
Нисам
ружно
мислио
!
...
Тутњава
је
долазила
све
ближе
и
ближе
...
Оштро
уво
ратничко
већ
је
распознавало
топот
копита
коњских
...
И
што
се
више
приближавала
,
све
страшнија
биваше
.
Ратници
стајаху
бледи
и
неми
.
Док
ти
тек
јекнуше
свирке
и
борије
,
и
звуке
њине
понесе
тиха
Сава
и
однесе
их
далеко
,
далеко
...
—
Ту
су
!
...
—
Будите
спремни
!
...
—
загрме
Чупић
.
—
Али
,
само
у
месо
!
...
Одрешише
се
завоји
на
кашилуцима
,
све
се
прегледа
,
све
се
удеси
...
Турци
се
појавише
.
Ишли
су
безбрижно
као
у
сватове
.
—
Чекај
!
...
—
рече
Чупић
.
—
Кад
ти
сасвим
приђе
,
онда
удри
!
...
Сад
нека
сваки
себи
изабере
по
једнога
!
...
Турци
су
све
ближе
прилазили
.
Већ
се
могаху
распознати
лица
.
Чупић
викну
:
—
Пали
!
...
Осу
грмљавина
као
из
неба
.
Редови
се
турски
проломише
...
Овде
видиш
како
пада
човек
,
а
онамо
како
се
коњ
пропиње
те
сваљује
по
двојицу
...
Пушке
се
опет
напунише
...
Али
се
Турци
повукоше
назад
,
те
се
уклонише
испред
ватреног
поздрава
...
Прође
дан
и
спусти
се
ноћ
...
Турци
и
не
покушаше
више
;
чак
се
и
не
појавише
...
Не
чу
се
ни
свирка
ни
таламбас
;
једини
звук
секире
што
шуму
обара
.
Чупић
с
војводама
позва
све
старешине
пред
свој
шатор
и
нареди
да
се
свуда
поставе
јаке
страже
,
да
се
поставе
чак
и
поред
вода
,
да
Турци
не
би
заобишли
.
Кад
старешине
одоше
да
изврше
налог
његов
,
он
се
окрете
Јакову
и
Милошу
:
—
Ама
шта
ви
мислите
?
—
Мени
је
чудновато
!
...
—
рече
Јаков
.
—
Ја
се
не
бих
чудио
!
—
рече
Милош
.
—
Пре
бих
рекао
да
они
нису
знали
да
смо
ми
овде
,
па
су
ишли
без
бриге
.
Али
кад
су
ударили
на
ватру
,
они
се
повукоше
да
се
размисле
.
—
Тако
је
—
рече
Чупић
.
И
позва
их
у
шатор
да
се
посаветују
.
Међутим
,
старешине
извршише
налог
Чупићев
,
поставише
страже
.
Дуж
вода
Зека
постави
своје
голаће
,
људе
који
виде
ноћу
као
и
дању
...
Остало
полега
да
се
одмара
...
Чудно
заиста
!
Ко
је
ма
кад
био
у
борби
,
тај
ће
знати
како
се
после
борбе
слатко
спава
.
Ту
се
не
брине
о
постељи
,
доста
је
само
спустити
се
на
црну
земљу
,
па
била
она
сува
,
промрзла
или
чак
и
каљава
...
Па
иако
није
била
ни
обична
чарка
а
толи
борба
,
опет
све
поспа
као
поклано
.
Тамна
ноћ
прекри
све
својим
плаштом
као
губером
,
само
су
страже
и
војводе
биле
будне
.
Иванко
беше
на
стражи
крај
Засавице
,
недалеко
од
самога
шанца
.
Његово
младићко
,
оштро
око
зурило
је
да
му
не
измакне
ниједна
ситница
...
Али
све
беше
тихо
и
мирно
...
Само
је
шаш
шуштао
,
као
да
шапуће
...
Иванково
се
уво
брзо
навикну
на
овај
шушањ
,
и
он
седећи
гледаше
по
помрчини
да
му
се
не
би
што
отело
од
погледа
...
Она
ледена
,
мртва
тишина
паде
на
њ
као
стена
.
Трепавице
му
отежаше
;
али
дечко
скочи
и
стаде
ходати
обалом
да
би
сан
разбио
.
Наједаред
му
се
учини
да
неко
плива
...
Он
погледа
и
не
виде
ништа
у
ономе
шашу
;
напреже
уво
и
увери
се
да
неко
заиста
плива
...
Он
се
загледа
опет
у
помрчину
и
запе
пушку
...
Чуо
је
како
вода
лагано
,
врло
лагано
запљускује
обалу
.
—
То
је
далга
—
помисли
он
.
И
опет
се
загледа
...
У
шашу
уочи
једну
главу
.
Хтеде
пружити
пушку
,
па
готова
посла
!
Али
се
уздржа
видећи
само
једнога
.
—
Што
да
пуцам
?
...
С
њим
ћу
ја
и
без
пушке
свршити
!
...
И
склони
се
за
један
жбунић
што
беше
крај
обале
,
па
одатле
посматраше
.
Глава
се
све
више
примицала
лако
,
неосетно
,
да
се
једва
шаш
заљуљао
...
Прикучивши
обали
,
подиже
се
.
Иванко
зинуо
од
чуда
.
То
беше
Дева
.
Чим
изиде
на
обалу
,
упути
се
жбуну
за
којим
беше
Иванко
.
Овај
стаде
преда
њ
.
—
Откуд
ти
?
—
упита
га
.
—
Од
Турака
.
Хоћу
војводама
.
Јеси
ме
опазио
?
—
Јесам
.
Мало
те
нисам
пуцао
!
—
Ха-ха-ха
!
—
насмеја
се
Дева
.
—
Много
би
се
вајдио
!
...
Откад
ја
гледам
тебе
!
...
Па
прође
поред
њега
и
упути
се
Чупићевом
шатору
.
Војводе
не
беху
поспале
.
Седела
су
сва
тројица
и
премишљаше
шта
да
чине
.
Кад
Дева
уђе
,
сви
пренуше
.
—
Откуд
ти
?
...
Што
си
мокар
тако
?
—
упита
Чупић
.
—
Од
Турака
.
—
Од
Турака
?
!
—
упиташе
зачуђено
.
—
Јест
,
управо
из
турског
табора
.
Напливао
сам
на
Засавицу
и
дођох
да
вам
јавим
шта
се
код
Турака
ради
.
Војводе
скочише
на
ноге
.
—
Шта
се
ради
?
—
Брука
!
Први
наши
меци
памет
им
пореметише
.
Хтело
је
прснути
куд
које
.
Паше
су
муку
имале
док
су
их
примирили
.
Ишли
су
сампас
,
безбрижно
;
нису
се
надали
ничему
,
па
кад
осусте
ватру
,
они
премреше
.
Веле
:
„
Ниједна
пушка
џаба
не
пуче
!
...
”
—
А
њихове
војводе
?
—
упита
Милош
.
—
Све
је
то
главе
погубило
,
почев
од
везира
.
И
да
га
није
стид
,
мучно
те
се
не
би
вратио
.
—
Па
шта
сад
раде
,
јесу
ли
се
примирили
?
—
питаше
Чупић
.
—
Тако
се
чини
.
Али
је
везир
наредио
те
су
поставили
јаке
страже
да
не
би
бежали
...
—
Хвала
,
Дево
!
—
рече
Чупић
.
—
Хвала
ти
на
том
добром
гласу
!
...
Иди
,
одмори
се
.
Или
,
још
боље
!
...
Причекај
ту
!
...
Дева
изиде
пред
шатор
да
сачека
налоге
,
а
они
заседеше
.
—
Ја
бих
—
рече
Чупић
—
послао
човека
Молеру
,
да
пожури
што
пре
!
...
—
Врло
добро
!
—
рече
Јаков
.
—
Само
,
ја
не
бих
њега
слао
—
додаде
Милош
.
—
Што
?
—
упиташе
обојица
.
—
Јер
нам
је
овде
потребан
.
Који
би
од
наших
људи
могао
и
умео
овако
вешто
уходити
Турке
?
...
—
То
имаш
право
!
—
Него
,
промисли
па
нађи
кога
другог
да
пошљемо
.
Чупић
се
мало
замисли
.
По
кратком
ћутању
проговори
:
—
Имам
ја
пуно
поузданих
људи
.
—
Знам
—
рече
Јаков
—
али
треба
ту
човек
што
познаје
стазе
и
богазе
.
—
Зар
има
бољих
од
Зекиних
људи
?
Шта
смета
Ногићу
!
—
Њега
можеш
!
Познајем
га
!
—
рече
Јаков
.
—
Сигуран
је
као
оштра
сабља
.
Стојан
позва
Деву
па
му
рече
да
иде
мало
прилећи
,
и
да
му
пошље
Ногића
.
Дева
оде
.
Не
прође
неколико
тренутака
а
дође
Ногић
.
—
Ногићу
!
—
рече
Стојан
.
—
Ако
те
је
мајка
родила
да
нас
нешто
послушаш
.
Од
хитрине
твојих
ногу
много
стоји
!
—
Ево
ме
,
Стојане
!
—
Можеш
ли
се
у
се
поуздати
да
однесеш
једну
књигу
Петру
Молеру
?
—
Могу
!
—
Да
га
нађеш
,
па
где
био
да
био
?
—
Да
га
нађем
!
—
Добро
!
Онда
причекај
!
И
Стојан
седе
и
написа
писмо
Молеру
.
Војводе
су
ћутале
.
Кад
би
готов
,
пружи
писмо
Ногићу
.
—
Ево
,
носи
!
Предај
му
у
руке
и
остани
с
њим
да
му
се
нађеш
ако
што
затреба
.
—
Добро
,
Стојане
.
—
Сад
иди
,
али
одмах
.
—
Збогом
!
—
Збогом
пошао
!
Пошто
Ногић
изиде
,
Стојан
диже
очи
нада
се
:
—
Да
хоће
само
бог
дати
да
за
времена
стигне
књига
Молеру
!
Рекао
сам
му
с
које
стране
да
удари
на
Турке
.
Ако
то
учини
,
може
их
бити
и
три
стотине
хиљада
—
опет
су
пропали
!
...
Биће
телесима
загађена
и
Сава
и
Засавица
!
И
као
да
им
се
неки
терет
скиде
с
душе
.
Сва
тројица
гледаху
некако
поуздано
у
будућност
.
—
У
шарампов
ми
не
могу
продрети
да
их
је
још
толико
!
—
рече
Чупић
.
—
Не
бојим
их
се
ни
од
Саве
ни
од
Засавице
!
...
Ако
је
ико
пао
у
клопку
,
то
су
они
!
...
Па
се
окрете
и
погледа
ону
двојицу
:
—
Страже
су
јаке
.
Не
могу
проћи
,
мањ
ако
су
муве
или
мрави
...
Ако
сте
уморни
—
одморите
се
...
Сутра
...
други
дан
,
друга
и
новака
!
Јаков
и
Милош
поздравише
се
,
па
одоше
у
своје
шаторе
.
Киша
је
опет
пљуштала
,
и
њене
капљице
,
што
удараху
некако
сетно
у
платна
шаторска
,
успаваше
војводе
...
15
.
ЉУТА
БИТКА
Освану
дан
кишовит
,
пун
влаге
;
небо
беше
претрпано
мркосивим
облацима
,
који
се
гомилаху
и
из
којих
је
сипила
ситна
киша
...
Људи
се
прибили
око
ватре
,
те
се
греју
и
суше
у
исти
мах
.
Од
силне
влаге
и
назеба
сви
су
скоро
говорили
промукло
,
очни
им
капци
надувени
,
а
очи
закрвављене
.
—
Људи
!
Ако
овако
потраје
још
два
дана
,
неће
се
моћи
барут
сачувати
!
—
рече
један
.
—
Богами
ће
трајати
!
—
Ја
спавао
у
шарампову
,
па
ме
пробуди
вода
!
—
И
мене
!
Лепо
подли
пода
ме
!
...
—
О
брате
!
Ко
би
пре
три
дана
рекао
да
ће
овако
захладнити
?
—
рече
један
Рудничанин
.
Док
ти
се
наједаред
чуше
пушке
.
Стража
која
је
пред
шанцем
чувала
,
поче
се
повлачити
к
шанцу
.
Логор
се
ускомеша
.
Свак
се
докопа
пушке
.
Војводе
наместише
своје
људе
и
наредише
да
се
спреме
за
борбу
...
Стража
се
сасвим
повуче
у
шанац
.
—
Јесу
се
кренули
?
—
питају
војводе
.
—
Јесу
.
Све
се
кренуло
овамо
.
Слушајте
како
земља
тутњи
!
—
рекоше
стражари
.
И
заиста
,
чуо
се
тутањ
,
као
да
из
дубине
земље
долази
.
Видећи
она
бледа
лица
,
Чупић
се
насмеја
:
—
Јадни
Турци
!
—
рече
.
—
Све
мисле
да
нас
силом
својом
заплаше
!
...
Свакад
они
тако
!
Мишар
...
Лозница
...
Али
беже
!
...
Право
веле
:
Бој
не
бије
свијетло
оружје
.
Већ
бој
бије
срце
у
јунака
.
и
стаде
соколити
своје
људе
...
И
поможе
то
.
Реч
поста
живља
,
око
светлије
а
лице
ведрије
...
Указаше
се
први
непријатељски
редови
...
Чупићу
се
слутило
да
ће
данас
бити
окршаја
.
Надао
се
љутом
боју
стога
што
је
знао
да
ће
Турци
свом
силом
настати
да
пробију
шанац
...
Срце
му
је
лупало
.
Нека
лака
дрхтавица
обузимаше
снагу
његову
.
Да
је
био
насамо
,
пустио
би
зубе
да
цвокоћу
до
миле
воље
,
али
овако
...
стегао
вилице
и
натурио
осмејак
на
лице
...
Све
беше
спремно
.
Ратници
већ
узели
сваки
по
једног
на
око
и
чекаху
заповест
.
Тобџија
стојаше
код
топа
са
запаљеним
витиљем
и
чекаше
заповест
да
га
принесе
ваљи
.
—
Само
јуначки
,
браћо
!
—
викао
је
Чупић
.
—
Немојте
журити
!
Хитар
одвише
,
срећу
прескаче
!
...
Не
,
он
не
може
лако
ући
у
наш
град
,
јер
ово
није
шарампов
,
већ
град
!
...
Пази
!
...
Турци
се
све
више
ближише
.
—
Пали
!
—
заповеди
он
тобџији
.
Рикну
топ
,
а
синџир
ђуле
покоси
турске
редове
...
Осу
ватра
.
Пушка
учестала
као
јаглица
.
Диже
се
облак
од
дима
.
Затутњи
,
забруја
,
запишташе
уши
,
заиграше
рибићи
,
запали
се
месо
на
телесима
...
То
беше
страшан
окршај
.
Турци
су
наваљивали
као
бесни
,
али
свакад
беху
одбијени
...
Леш
до
леша
падао
је
по
пољани
пред
шанцем
.
Кроз
пушчану
грмљавину
чула
се
запевка
рањеника
...
Турци
стукнуше
.
Наста
тајац
.
—
Тако
ја
умем
!
...
—
рече
Чупић
.
—
Него
,
војводо
Јакове
,
нека
твоји
људи
заузму
прве
редове
.
Јаков
нареди
.
—
А
да
би
се
што
брже
пуцало
,
ја
мислим
да
ови
позади
пуне
пушке
!
...
—
Врло
добро
!
—
рекоше
и
Јаков
и
Милош
...
Пушке
се
напунише
.
Сваки
нишанџија
имађаше
по
четири-пет
на
руци
...
—
Шта
је
с
Турцима
?
—
рече
неко
.
—
Да
не
побегоше
?
—
Не
.
Сад
се
прибирају
.
Сад
ће
ударити
силовито
,
али
то
ништа
није
!
...
Само
добро
гађајте
!
...
А
сад
мир
!
...
Заћуташе
.
Тајац
је
био
као
у
гробу
.
Чуло
се
како
шушти
сув
листак
на
дрвећу
...
И
затутњи
,
затутњи
страшно
...
—
То
су
коњаници
!
—
рече
Чупић
.
И
није
се
преварио
.
Удари
коњица
турска
...
Страшна
је
коњица
њихова
.
Све
на
хату
,
сваки
засукао
рукаве
и
држи
оштру
ђорду
у
рукама
,
а
све
јунак
биран
и
одабран
,
крвавога
ока
и
погледа
.
Јуре
ка
шанцу
као
бесни
.
Вришти
хат
да
се
небеса
проламају
.
—
Пази
!
...
—
заповеди
Чупић
.
Тобџија
опет
принесе
витиљ
.
—
Пали
!
...
Тек
је
топ
издушио
,
а
осу
ватра
пушчана
.
И
опет
заглунуше
уши
,
и
опет
се
навуче
мрак
на
очи
,
и
опет
борба
очајна
,
борба
између
неба
и
земље
...
Сахат
у
сат
гледајући
трајала
је
та
борба
.
Коњаници
су
јуришали
.
Два
пута
су
догонили
до
самога
шанца
,
и
то
их
је
стало
много
жртава
.
Ко
се
шанцу
примакао
,
тај
више
не
виде
Босне
поносне
,
не
загрли
мајке
ни
сеје
,
нити
пољуби
љубе
.
Коњи
и
коњаници
лежаху
као
обаљени
стубови
или
изваљени
пањеви
.
Јаук
рањеника
и
вриска
коња
надмашиваше
грмљавину
пушака
.
То
беше
покољ
каквог
није
било
.
Нико
од
ових
што
у
шанцу
беху
не
виде
на
једном
месту
толико
мртвих
и
рањених
...
Турци
опет
одступише
.
Војводе
весело
проходише
кроз
војску
;
они
тапшаху
сваког
појединца
по
рамену
довикујући
:
—
Алал
ти
вера
!
...
Борцима
овладало
неко
одушевљење
за
бојем
.
Они
би
сад
појурили
из
шанца
и
јурнули
у
Турке
,
али
им
то
старешине
не
дадоше
.
—
Нека
,
нека
!
...
У
овом
шарампову
ми
смо
громови
,
кад
бисмо
изишли
одавде
,
ми
бисмо
били
или
гробови
или
робови
!
...
—
говорио
је
Чупић
.
—
Нека
нас
овде
!
...
Турака
је
много
,
а
нас
је
мало
према
њима
.
Па
да
нас
је
и
мање
,
опет
би
били
јачи
!
...
Нека
Турчин
поведе
не
Босну
него
Азију
—
ми
ћемо
и
њу
овде
скрцкати
,
као
што
добри
зуби
орахову
љуску
скрцкају
!
...
Боље
ће
бити
да
мало
пушке
прочистите
!
...
—
Право
вели
!
...
Тако
је
!
...
—
повикаше
са
свију
страна
.
И
латише
се
чишћења
оружја
...
То
се
радило
брзо
,
јер
су
Турци
могли
сваки
час
ударити
.
Борба
је
била
јака
,
па
су
пушке
прилично
загореле
...
Али
Турци
као
да
се
предомишљаху
да
ли
да
ударе
...
Војводе
стале
насред
шанца
,
па
разговарају
:
—
Шта
мислите
,
да
л̓
ће
ударити
?
—
пита
Чупић
.
—
Неће
!
...
—
вели
Милош
.
—
Доста
им
је
било
!
...
—
Ја
мислим
да
хоће
!
...
—
рече
Јаков
.
—
Неће
,
неће
!
...
—
тврди
Милош
.
—
Знам
ја
Турке
!
...
Не
остављају
се
они
лако
белаја
!
...
—
Док
не
набелаје
...
Али
,
иако
су
мислили
да
су
Турке
добро
ишчибукали
,
опет
се
учини
све
да
их
ништа
не
изненади
.
Војска
је
била
у
приправности
,
топови
напуњени
,
пушке
запете
.
Очекивало
се
ма
шта
,
очекивао
се
само
покушај
.
Војводе
прођоше
кроз
своје
војске
да
храбре
.
Али
су
убрзо
видели
да
то
никако
није
потребно
.
Све
то
беше
острвљено
,
навађено
на
бој
,
све
је
очекивало
макар
само
шушањ
,
свако
је
око
горело
грозничавом
ватром
...
Баш
на
самој
капији
шанца
беше
Зека
с
његовим
голаћима
.
Кад
је
Чупић
дошао
међу
њих
,
Заврзан
се
био
распричао
.
—
Шта
радите
,
добри
људи
?
...
—
Чекамо
,
војводо
!
...
—
рече
Зека
.
—
Ја
мислим
да
су
се
добро
опрљили
...
—
Јесу
...
Погле
лом
испред
шанца
—
показује
Зека
.
—
Видим
.
—
Него
,
чујеш
војводо
,
—
Шта
,
буљубашо
?
—
Ја
бих
те
нешто
замолио
...
—
Говори
.
Таком
јунаку
не
могу
ништа
одрећи
.
—
Онда
ми
одобри
да
усред
окрашаја
излетим
с
овима
мојим
из
шарампова
.
—
Да
излетиш
?
...
—
Јест
.
Чупић
се
мало
замисли
.
Та
он
је
и
тако
мало
људи
имао
.
А
сад
пуштати
Зеку
и
његове
људе
у
ватру
где
лако
могу
главе
погубити
—
то
му
се
не
може
.
Зека
виде
да
се
предомишља
.
—
Војводо
!
...
—
рече
он
.
—
Никад
ја
нисам
боја
био
док
мало
ножем
не
прорадим
!
...
Ја
ово
и
не
рачунам
у
бој
!
...
—
Јесте
,
тако
је
!
...
Зека
право
вели
!
...
—
привикаше
голаћи
.
Чупић
махну
руком
:
—
Најпосле
...
нека
ти
је
богом
просто
!
...
—
Хвала
,
војводо
!
—
Хвала
!
...
Хвала
!
...
—
заори
се
око
њега
.
У
тај
мах
затутњи
земља
.
Са
свију
страна
повикаше
:
—
Иду
Турци
!
...
Чупић
оде
низа
шанац
соколити
људе
.
Јаков
и
Милош
чинише
то
исто
.
Напослетку
указаше
се
,
али
то
беше
лес
од
људи
,
то
је
ишло
као
огроман
талас
који
је
ишао
да
потопи
...
И
дочека
их
ватра
из
пушака
и
топова
...
И
опет
паде
тама
,
и
опет
се
проломише
дубраве
,
и
опет
се
диже
врисак
и
запевка
...
Војводе
су
пролетале
шанцем
соколећи
...
А
Турци
су
наваљивали
;
њихова
коњица
догонила
је
до
самога
рова
.
То
више
не
беше
ни
очајнички
напад
,
то
беше
борба
у
којој
људе
нападају
.
Људи
су
падали
као
крушке
са
дрвећа
,
па
се
преко
њих
газило
као
да
нису
од
меса
и
костију
...
Усред
најљућег
боја
,
усред
највећег
окршаја
Зека
погледа
Станка
,
чије
је
око
севало
од
раздражења
:
—
Велиш
ли
,
побро
?
—
упита
га
.
—
Откад
ја
на
то
помишљам
!
...
—
рече
Станко
и
трже
белокорац
.
Зека
викну
дружину
и
отвори
капију
на
шанцу
.
Полетеше
као
сиви
соколи
.
За
час
их
нестаде
у
редовима
турским
.
И
дотле
се
лила
крв
,
али
се
сад
проли
.
Наста
забуна
међу
Турцима
.
Они
изгубише
памет
...
Што
пође
на
шанац
,
то
паде
од
зрна
...
Нико
више
и
не
помисли
да
напада
,
него
како
да
се
спасе
!
...
И
прште
све
,
прште
као
снег
под
зрацима
пролетњег
сунца
;
разбише
се
.
Нешто
удари
на
Засавицу
,
нешто
на
Саву
,
а
остало
наже
натраг
,
с
главом
без
обзира
.
Нико
више
не
може
задржати
распрслу
и
преплашену
војску
...
И
саме
се
старешине
узјазбиле
;
и
они
гледаху
да
спасу
своје
главе
...
Голаћи
јурише
за
њима
као
махнити
.
Усред
овог
окршаја
чуо
се
глас
Заврзанов
:
—
Само
џумбуси
!
...
Нека
нам
није
жао
кад
су
главе
овако
јевтине
!
...
Данас
је
скупљи
један
вепар
од
Турчина
!
Поље
пред
шанцем
оста
празно
.
Пушке
престадоше
.
Зека
викну
:
—
Стој
!
—
Што
?
—
упита
Заврзан
.
—
Натраг
.
—
Ја
мислим
...
—
Доста
је
било
!
—
рече
Зека
.
—
Та
оно
право
велиш
—
насмеја
се
Заврзан
—
треба
што
оставити
и
за
сутра
!
Сви
се
насмејаше
.
—
Да
се
вратимо
у
шарампов
!
Кад
се
вратише
дочекаше
их
не
може
лепше
бити
.
Војводе
се
љубише
с
њима
.
Чупић
да
је
могао
у
недрима
би
им
места
правио
.
—
Нисам
ја
џаба
рекао
:
док
ми
је
Зеке
и
његових
голих
синова
,
могао
бих
без
бриге
и
на
Стамбол
ударити
!
...
Не
рекох
ли
вам
да
нам
Турци
ништа
учинити
не
могу
!
...
Може
их
бити
још
толико
колико
је
пошло
,
па
ћемо
их
опет
за
петнаест
дана
помлатити
као
једног
!
—
узвикивао
је
Чупић
.
Дим
се
дизао
облачном
небу
,
одакле
је
киша
сипила
;
и
таман
се
он
разиђе
,
паде
ноћ
.
Старешине
поставише
страже
.
Војводе
се
повукоше
у
своје
шаторе
.
—
Докле
ли
ће
ово
трајати
?
—
помисли
Чупић
кад
у
шатор
уђе
.
Па
,
бацивши
се
на
постељу
,
прошапута
:
—
Да
само
хоће
бог
дати
да
ова
киша
стане
!
...
Није
ми
због
нас
,
али
ће
нам
џебана
овлажити
ако
овако
потраје
!
...
На
све
то
одговараше
му
ситне
капи
,
што
чисто
лоповски
лупкаху
по
шатору
,
као
да
шапућу
...
16
.
УЖАС
Киша
не
престајаше
.
Велике
баре
беху
у
шанцу
и
око
њега
.
Ратници
не
могаху
сву
ноћ
заспати
,
премештајући
се
с
места
на
место
.
Освану
дан
суморан
као
чело
самртниково
.
Војводе
,
и
поред
онако
сјајних
победа
,
беху
нешто
заћутале
.
Свима
се
слутало
нешто
страшно
,
неочекивано
.
И
дође
...
Логором
прође
глас
да
је
барут
закисао
и
да
немају
ни
зрна
сува
.
Људи
шапутаху
један
другом
на
уво
