.А
какви
су
да
од
Бога
нађу
!
Петорици
се
куља
надула
,
свакоме
једнако
задригла
шија
,
сваком
једнако
пуцају
образи
,
сваки
једнако
отромбољио
обријане
усне
.
Двојица
само
бјеху
мршави
људи
.
—
А
је
ли
ти
то
синовац
?
запитаће
понајстарији
,
дигнувши
наочари
с
носа
на
чело
.
—
Јето
јест
...
Ајд
’
учини
своју
дужност
!
Бакоња
пољуби
редом
седам
руку
,
поклони
се
седам
пута
,
пак
се
врати
на
пређашње
мјесто
,
обрћући
капицу
међу
прстима
.
—
А
колико
му
је
година
,
Брне
!
—
Дванајс
...
—
Шалиш
се
,
човиче
!
Није
могуће
!
—
Није
могуће
!
више
му
има
!
поновише
сви
у
чуду
.
—
Ма
вирујте
,
да
и
’
није
ни
напунија
!
—
пак
сједнувши
обрну
талијански
да
им
њешто
прича
.
Фра-Вице
(
гвардијан
)
,
фра-Думе
,
фра-Брне
,
фра-Ловре
,
фра-Шимун
,
фра-Јаков
,
фра-Баре
,
и
фра-Антун
заподјенуше
разговор
,
прекидајући
и
претјечући
један
другога
.
Тако
их
је
црква
крстила
,
али
по
народном
крштењу
зваху
се
:
Пирија
,
Тетка
,
Наћвар
,
Блитвар
,
Дувало
,
Срдар
,
Вртиреп
,
Жвалоња
.
Било
је
још
њеколико
постриженика
манастирских
,
али
су
се
они
налазили
„
у
тековини
“
,
по
парохијама
.
Само
кад
који
оболи
,
или
кад
је
коме
потреба
да
се
одмори
,
доћи
ће
за
њеко
вријеме
„
кући
“
са
парохије
,
а
настаниће
се
у
њој
,
кад
се
године
натоваре
на
плећи
,
као
поменутој
осморици
.
Ови
,
дакле
,
у
миру
преживаху
што
је
дао
Бог
и
св
.
Фране
.
Бакоња
стаде
гледати
манастир
.
Бјеше
на
један
под
,
али
је
имао
око
двадесет
прозора
у
лицу
.
Црква
је
својим
обијељеним
прочељем
прилијепљена
уза
њ
.
Зид
манастирски
није
заклачен
,
те
се
види
у
њему
четвртасто
камење
,
округло
,
плоче
,
шкриле
и
комади
опека
.
Малени
прозори
нити
су
једнаки
нити
у
једној
врсти
,
те
да
нијесу
још
четвртасти
,
могло
би
се
мислити
да
су
топовска
зрна
зид
испрорешетала
.
Капци
су
свакојаке
боје
и
распадају
се
од
старости
.
Из
даљине
се
та
зграда
свакоме
чињаше
лијепа
,
јер
је
зачиња
зеленило
,
али
Бакоњи
ни
из
близа
не
поружње
.
Фра-Брне
,
једнако
пркелаше
,
погледајући
синовца
,
па
кад
и
томе
дође
крај
поче
нашки
.
—
Јето
тако
!
Нисам
чуја
липе
гласове
за
њ
,
али
,
ако
се
не
буде
влада
како
ваља
,
ја
ћу
фи-ју
!
(
показа
руком
,
како
ће
га
истољагати
)
,
пак
нек
иђе
,
од
куд
је
и
доша
.
У
то
се
помолише
на
вратима
два
ђакона
и
три
ђачића
у
далматинској
варошкој
ношњи
.
На
свакоме
бијаху
:
пантале
,
кружат
са
сребрним
пуцима
и
гуњ
опточен
гајтаном
,
све
од
црне
свите
,
па
онда
шарени
појас
и
пљосна
црвена
капица
.
Тако
се
носе
трговчићи
по
далматинскијем
варошицама
и
фратарски
ђаци
,
докле
се
не
„
обуку
.
“
(
Обући
се
,
у
њихову
говору
,
значи
:
носити
мантију
)
.
—
Биће
он
бољи
,
него
мислиш
!
рече
гвардијан
,
устајући
.
Пак
му
се
попримаче
и
потапша
га
прстима
по
образу
.
„
Је
ли
да
ћеш
бити
добар
,
а
?
“
Бакоња
се
ослободи
,
погледа
старога
куљешу
отворено
,
па
понови
,
што
бјеше
путем
научио
од
Стипана
.
—
Бићу
припокоран
,
припоштовани
оче
!
—
Е
,
па
липо
!
Ајде
сад
са
оним
дијацима
.
Ајде
поведите
га
!
Бакоња
прође
са
ђацима
испод
сведенога
уласка
,
и
нађе
се
одмах
у
дворишту
,
гдје
видје
,
да
је
манастир
озидан
на
лик
творила
.
Једну
страну
захваташе
црква
,
а
испред
трију
страна
бјеше
широки
тријем
,
подупрт
стубовима
.
Тријем
бјеше
покривен
даскама
,
плочама
,
опеком
,
како
гдје
.
Између
крова
од
тријема
и
крова
од
цијеле
зграде
,
на
много
мјеста
,
дим
је
оставио
жуте
млазове
.
Двоје
камене
стубе
,
састављене
од
незграпно
отесанијех
каменова
,
извођаху
на
тријем
.
Дуж
тријема
врата
од
ћелија
и
од
других
сувота
бјеху
неједнака
,
и
различито
обојена
.
Између
једних
и
других
бјеху
издубене
пањеге
,
а
у
њима
се
нахођаше
светитељских
кипова
,
полупаних
лонаца
,
крпа
итд
.
Под
на
тријему
бијаше
покривен
његдје
даскама
,
његдје
плочом
.
Кад
обрнуше
другијем
лактом
тријема
,
Бакоња
видје
у
куту
једне
стубице
на
лик
сврдла
;
оне
ометаху
проласку
,
а
не
вођаху
нигдје
,
јер
њекадашњи
отвор
иза
њих
бјеше
зазидан
.
У
трећој
страни
затече
још
већу
збрку
.
Ту
бјеше
прозора
гдје
би
боље
доликовала
врата
и
обратно
.
Најзад
стигоше
до
краја
.
Тако
једнијем
гредом
обиђоше
манастир
.
Кушмељић
израчуна
да
ће
у
тој
кући
бити
око
четрдесет
сувота
,
а
кад
се
томе
дода
таван
и
подрум
,
онда
би
се
у
манастир
могао
смјестити
готово
сав
зврљевски
народ
!
Два
ђакона
сврнуше
лијево
,
кроз
велика
врата
,
над
којима
бијаше
икона
и
кандило
.
Бакоња
је
мислио
да
је
иза
тијех
врата
њека
светиња
,
али
проза
њих
допираше
оно
„
благовоније
,
“
које
допире
из
манастирске
кујине
.
—
А
јеси
ли
кад
бија
овди
?
запитаће
га
један
малиша
,
пошто
осташе
с
њим
на
тријему
.
А
како
те
зову
!
пита
други
.
—
Име
ми
је
Иве
,
одговори
Кушмељић
.
—
Ал
’
те
зову
Бакоња
!
додаде
трећи
смијући
се
.
Оцу
ти
је
надимак
:
Кушмељ
.
Мајци
:
Осињача
.
Једноме
брату
:
Чмањак
.
Једној
сестри
:
Галица
,
другој
:
Кривица
.
Најмлађем
брату
:
Шкембо
.
А
стричеве
ти
зову
:
Чагљина
и
Шунда
.
Реци
да
није
тако
.
И
сви
се
слатко
смијаху
.
—
А
шта
си
радија
код
куће
?
—
Паса
је
козе
!
А
овди
ћеш
пасти
гуске
,
разумиш
ли
?
А
није
лако
чувати
гуске
,
брајко
!
Прије
свега
,
триба
свакој
да
надинеш
име
,
јер
ти
ни
једна
јутром
неће
изаћи
,
док
је
не
зовеш
по
имену
.
Па
,
ваља
да
иђеш
прид
њима
овако
(
показа
му
како
ће
се
гегати
)
,
ако
ли
која
утече
низ
рику
,
мораћеш
трчати
за
њом
низ
обалу
,
док
је
не
сузбијеш
.
Послије
тијех
упутстава
,
уђоше
за
ђаконима
.
Уђоше
у
пространу
дворницу
,
у
којој
бјеше
велики
сто
.
Иза
прочеља
,
на
стијени
,
бјеше
разапети
Исус
,
го
и
ништа
мањи
од
Кушмеља
.
Па
другој
стијени
вишаше
слика
,
која
приказиваше
гомилуљуди
,
што
сједе
око
стола
.
Сви
су
били
космати
и
сви
,
осим
једнога
,
имадијаху
њеки
свијетли
лопар
око
главе
.
Пред
том
сликом
бијаше
налоња
и
на
њој
отворена
књига
.
Бакоња
са
својим
друговима
пријеђе
у
мању
собу
,
гдје
бјеше
један
мањи
сто
са
двије
старинске
клупе
,
а
на
стјенама
полице
пуне
кругова
и
здјела
.
Одатле
уђоше
у
кујину
.
Пред
високим
огњиштем
стојаше
постарији
фратар
,
љевајући
чорбу
,
кроз
гвоздено
цједило
.
Бакоњи
се
учини
чудновато
да
редовник
врши
таке
послове
;
причека
докле
онај
положи
лонац
,
па
приђе
и
цмокну
га
изненада
у
масну
руку
.
Ђаконе
и
ђаке
подуши
смијех
.
Кувар
се
снеби
,
па
запита
дјечка
:
—
Који
си
ти
?
Кога
тражиш
?
—
Ја
сам
синовац
вра-Брнин
.
—
А
!
Тако
!
Жив
бија
...
.
Видиш
...
.
овај
...
ја
нисам
редовник
,
него
лајик
...
али
јопет
,
липо
је
штовати
старије
...
.
ја
би
теби
по
годинама
мога
бити
отац
...
.
А
шта
се
смијете
?
безобразници
!
викну
на
ђаке
.
Чудна
ми
чуда
,
што
ме
дите
пољубило
у
руку
!
Метни
капицу
,
дите
,
метни
.
Мени
је
име
Грго
,
зваћеш
ме
:
„
шјор-Грго
“
Ладај
се
липо
,
а
ја
ћу
те
у
свему
поучити
.
Али
,
свр
свега
не
буди
ка
ови
твоји
другови
.
Ајде
сад
тамо
,
одмори
се
.
Бакоња
збуњен
,
врати
се
у
предњу
собу
,
гдје
бијаху
они
пет
,
те
га
опет
почеше
задиркивати
.
—
Зашта
ниси
и
мене
пољубија
у
руку
,
а
,
гушчару
?
пита
га
,
тобож
оштро
,
један
извијени
ђачић
,
три
четири
године
старији
од
њега
.
—
Немојте
тирати
све
једну
те
једну
комендију
са
дитетом
!
рече
високи
,
болешљиви
ђакон
,
који
се
једва
држаше
на
ногама
.
—
Јето
фра-Тетке
!
Бижмо
!
викну
најмлађи
,
те
сви
изађоше
осим
Бакоње
,
који
се
зачуди
видјевши
фратра
,
што
је
сједио
до
стрица
.
Дакле
то
бјеше
фра-Тетка
.
—
Оће
ли
брзо
бити
готово
то
,
Грго
?
Јеси
ли
мањистру
усуја
?
—
Нисам
још
,
оче
,
одговори
Грго
зловољно
.
—
Ма
враг
те
однија
,
јесам
ли
ти
река
,
да
манастирска
ура
изостаје
!
Језо
већ
подне
!
И
Тетка
љутито
изађе
.
Бакоња
ступи
ка
прозору
и
угледа
простран
врт
,
за
манастирским
наличјем
.
Иза
њега
бијаше
ред
омањих
зграда
.
Пред
једном
поткиваху
коња
.
Ту
се
бјеше
начетала
гомила
слугу
,
међу
којима
познаде
Стипана
.
Иза
тијех
кућа
,
пружила
се
ливадица
,
а
под
њом
одмах
текла
је
ријека
,
шира
но
на
другој
страни
острвца
.
Преко
воде
пружила
се
равница
,
а
иза
ње
наслагала
се
брда
,
затајена
виновом
лозом
и
маслиницима
.
Све
то
бјеше
красно
,
у
јесенском
ведром
дану
,
те
Бакоњине
очи
летијаху
на
све
стране
,
док
се
не
уставише
на
грању
једног
стабла
усред
врта
.
—
Исусе
мој
!
шта
ли
је
оно
?
запита
сам
себе
Бакоња
,
избуљивши
очи
.
Види
да
је
дугачки
тичји
реп
,
а
на
његову
крају
,
на
сјајним
перима
,
у
златним
кружићима
,
њекакве
модре
пјеге
.
У
тај
мах
ушета
у
башту
фра-Тетка
,
па
кад
је
био
под
дрветом
,
гакну
она
тица
врху
њега
,
а
он
дохвати
грумен
земље
и
баци
је
нада
се
,
те
слети
тица
и
поче
трчати
незграпнијем
дугијем
ногама
,
а
како
трчи
,
повија
јој
се
танки
врат
и
на
глави
мала
перјаница
.
Од
њекуда
притрчаше
к
њој
њекакве
сиве
и
кусасте
кокоши
,
које
чињаху
:
гр-гр-гр-гр
...
.
Бакоња
уђе
у
кујину
.
—
Молија
би
вас
,
шјор-Грго
,
за
једну
рич
,
рече
Бакоња
,
па
се
и
нехотице
облизну
,
погледавши
на
печење
.
—
Шта
ћеш
,
дите
?
—
Како
се
зове
она
тица
златна
репа
?
ено
је
у
вртлу
.
—
Оно
је
пајун
.
Ајде
,
сад
.
—
А
оне
друге
кусасте
?
—
Оно
су
вараунке
.
Ајде
,
сад
.
—
Пајуни
и
вараунке
,
понови
Бакоња
,
сједнувши
опет
.
Све
је
овди
чудно
,
све
!
Због
оног
сам
пајуна
добија
јутрос
ћушку
од
стрица
!
А
јето
овди
је
и
кувар
у
вратарским
хаљинама
,
а
кажу
да
није
вратар
!
А
од
куд
они
галијоти
знаду
надимке
ћаћи
,
матери
и
осталима
!
?
Да
им
то
није
Стипан
каза
?
Зар
је
и
Стипан
галијот
?
С
том
тешком
сумњом
Бакоња
преклони
главу
и
заспа
на
клупи
.
Након
пола
часа
,
пробуди
га
врдање
у
фратарској
трпезарији
.
Они
су
чатили
молитву
,
па
почеше
покретати
столице
,
па
се
зачу
звецкање
посуђа
и
онда
мрмољење
кроз
нос
.
Бакоња
се
примаче
вратима
и
видје
она
два
ђакона
пред
налоњом
;
један
чита
,
други
прати
очима
.
Послије
њеколико
,
онај
други
поче
да
чати
,
а
први
да
гледа
,
док
гвардијан
не
забобоњи
њешто
,
на
што
се
ђакони
поклонише
,
па
и
они
сједоше
за
сто
.
—
Мали
Јерковићу
!
викну
га
кувар
,
сједајући
у
прочеље
друге
трпезе
,
те
Бакоњу
посади
до
себе
,
а
она
тројица
ђачића
мало
се
одмакоше
.
Бакоња
приону
својски
.
Јадник
се
не
бјеше
омрсио
Бог
зна
од
кад
,
а
још
тога
дана
пјешачио
четири
часа
.
Како
ли
се
угодно
изненади
кад
му
,
послије
добра
комада
говеђине
,
шјор-Грго
поднесе
печење
и
салате
,
па
онда
једну
крушку
,
па
пуну
чашу
вина
.
У
фратарској
трпезарији
час
би
се
дигла
граја
,
час
би
се
смијали
и
шаптали
,
док
опет
заврдаше
столицама
,
опет
зачаврљаше
молитву
,
па
изађоше
.
Грго
оде
у
кујину
,
а
Бакоња
се
дошуња
за
њим
,
па
рече
умиљато
:
—
Ако
шта
заповидате
да
вам
помогнем
,
шјор-Грго
.
—
Ја
видим
да
си
ти
добро
дите
,
да
си
зафалан
,
рече
кувар
дирнут
.
Али
данас
ми
нећеш
помагати
,
јер
си
уморан
,
него
опет
ајде
легни
на
клупу
,
пошто
је
и
стриц
отишао
да
се
одмара
.
Посли
,
ја
ћу
те
разбудити
и
повести
да
видиш
цркву
.
Бакоња
се
поврати
у
ђачку
трпезарију
.
—
Ма
ти
ка
да
не
бегенишеш
ово
наше
вино
,
рече
онај
ђачић
,
који
га
је
и
дотле
задиркивао
,
показујући
на
Бакоњин
тек
начети
дио
.
Он
нагну
чашом
,
али
послије
једнога
гутљаја
,
лице
му
се
згрчи
а
очи
му
засузише
,
те
заману
чашом
и
удари
њом
по
глави
варалицу
.
Она
двојица
скочише
на
Бакоњу
,
али
снажни
Кушмељић
залијепи
шаком
једнога
и
другога
у
тињи
час
.
Грго
допаде
.
—
Шта
је
!
?
Зашта
се
тучете
?
Бакоња
му
пружи
чашу
,
а
кад
Грго
примириса
и
познаде
да
су
му
паприку
ставили
,
викну
:
—
Ђаволски
синови
,
зар
се
тако
дочекује
друг
,
а
?
Добро
си
учинија
,
Јерковићу
!
Ако
те
туже
не
бој
се
,
извући
ће
они
дебљи
крај
...
Излазите
одма
,
или
ћу
сад
ка
гвардијану
.
Кад
они
одоше
,
Грго
даде
Бакоњи
средине
хљеба
да
жваће
,
па
га
свјетова
да
легне
,
што
Бакоња
и
учини
одмах
,
па
брзо
заспа
,
и
ако
му
се
још
не
бјеху
осушиле
сузе
на
образима
.
Грго
га
остави
тако
пуна
два
часа
,
па
га
онда
одведе
у
цркву
.
Бакоњи
се
учини
да
је
на
језеро
ступио
,
тако
сијаху
црвене
и
плаве
плоче
од
пода
,
а
тако
исто
и
мраморне
стубице
испред
седам
олтара
.
А
шта
је
то
према
позлаћеним
стубовима
,
свијећњацима
,
криволетима
,
кандилима
,
према
сликама
и
киповима
,
што
плијењаху
поглед
са
свију
страна
!
На
крајевима
бијелијех
трпежњака
вишаху
ружичасте
чипке
.
Грго
му
обрати
пажњу
на
хор
,
гдје
сијаху
цијеви
на
оргуљама
,
као
да
бијаху
од
сухога
злата
.
Из
цркве
,
Грго
га
одведе
у
коњушницу
,
гдје
су
гризла
четири
добра
седланика
и
четири
товарна
.
Ту
се
прилично
дуго
забавише
,
јер
су
коњи
били
велика
љубав
Бакоњина
.
Из
коњушнице
сврнуше
у
наслон
,
који
је
тога
маха
био
празан
,
али
му
Грго
каза
,
да
је
то
мјесто
за
шест
крава
музара
.
Одатле
обиђоше
млин
,
гдје
се
Бакоња
упозна
са
млинарем
и
ковачем
,
који
увијек
друговаху
.
Вигањ
је
био
на
њеколико
корака
одатле
.
Најзад
отидоше
у
нову
мађупницу
.
Њекада
су
слуге
јеле
у
манастиру
,
али
прије
десетак
година
,
фратри
саградише
за
наличјем
манастирским
кућу
за
млађе
.
Бјеше
то
доста
пространа
зграда
,
подијељена
на
троје
;
средина
бјеше
ограђена
ниским
зидом
,
при
дну
кога
бијаше
камени
коломат
за
сједење
;
при
једној
стијени
приграђена
бијаше
једна
пећ
за
хљеб
;
на
сред
пода
бијаху
два
гвоздена
пријеклада
,
гдје
је
горјела
ватра
.
Са
страна
те
средње
зграде
бијаху
двије
клијети
:
спремница
и
мљечар
.
Цијела
се
кућа
зваше
новом
мађупницом
.
У
старој
мађупници
у
манастиру
,
зими
се
гријаху
фратри
,
као
год
што
стари
мљечар
придадоше
ка
ризници
.
Све
то
Грго
потанко
исприча
новоме
ђаку
и
још
много
што
шта
а
особито
како
он
долази
јутром
и
вечером
,
да
дијели
млађима
оброке
.
То
је
установљено
прије
десет
година
,
и
то
бјеше
врло
добро
по
мишљењу
Гргову
,
јер
тако
млађи
,
без
велике
потребе
,
не
уносе
ноге
у
манастир
.
Бакоња
је
све
то
слушао
њекако
расијано
,
од
кад
у
новој
мађупници
чу
њеки
разговор
између
двојице
слугу
,
који
лежаху
,
те
се
и
не
мрднуше
кад
кувар
уђе
.
Бакоња
је
јасно
чуо
гдје
један
од
оних
рече
:
—
Бога
ти
,
ко
је
овај
клапчић
са
Балеганом
(
Дакле
шјор-Гргу
зову
Балеганом
)
?
рече
у
себи
Бакоња
.
Кад
је
било
доба
вечерњи
,
Кушмељић
се
приби
у
кут
црквени
.
„
Благослов
“
(
вечерњу
)
служаше
фра-Вртиреп
.
Осталих
шест
редовника
сједијаху
са
страна
великог
олтара
.
Два
ђакона
клечаху
мало
даље
.
Од
три
ђачића
:
један
бијаше
у
стихару
,
а
двојица
послуживаху
.
Дакле
,
није
било
нарочитог
звонара
ни
црквењака
.
Од
једном
забрујаше
оргуље
,
те
се
Кушмељићу
коса
накостријеши
,
јер
дотле
не
бјеше
чуо
те
свирке
.
Он
се
обрну
да
види
ко
то
свира
,
кад
али
Тетка
сједи
испред
цијеви
и
решета
главом
.
Вечера
прође
истијем
редом
као
и
ручак
.
Другови
га
и
не
гледаху
а
камо
ли
,
да
би
га
задиркивали
.
Стрико
Балетан
намигну
Бакоњи
,
као
да
хоћаше
рећи
:
„
Виш
да
добре
шаке
помажу
и
у
манастиру
,
више
него
памет
!
“
Послије
вечере
Наћвар
зовну
Балегана
.
—
А
,
Грго
,
а
ди
је
оно
моје
дите
?
Вире
ми
,
ја
га
и
заборавија
бија
.
Је
ли
галијота
шта
?
—
Није
,
дујо
,
крижа
ми
,
него
,
колико
ми
се
чини
,
баш
је
мудро
дите
.
—
Таа-ко
!
е
,
е
„
нова
нева
свака
је
ваљана
“
!
Доведи
га
посли
к
меника
.
Балеган
одведе
Бакоњу
у
средњи
тријем
,
гдје
је
Наћвар
имао
своје
двије
собе
,
као
и
сви
остали
фратри
.
У
предњој
бјеше
велики
орман
књига
,
четири
наслоњаче
,
диван
,
а
по
стјенама
њеколико
слика
и
један
часовник
са
утезима
.
Кроз
друга
врата
видјела
се
Наћварева
ложница
,
у
којој
такође
клопоташе
један
часовник
,
истога
облика
као
и
први
.
Кувар
изнесе
из
те
собе
у
предњу
једну
пустину
,
покривач
и
кожни
подглавач
;
које
предаде
Бакоњи
.
Док
је
то
радио
,
он
и
фратар
говораху
талијански
.
—
Таа-ко
!
рече
најзад
Брне
зијехајући
.
Изуј
се
прид
камаром
,
па
ћеш
онда
ту
лећи
,
а
сутра
зором
узми
онај
суд
и
донеси
воде
са
чесме
.
То
јест
,
најприје
ћеш
одзвонити
будионицу
,
па
ћеш
на
воду
.
А
казаће
ти
Грго
,
ди
је
чесма
.
А
сад
лаку
ноћ
!
—
Брне
се
затвори
.
Грго
оста
још
мало
,
да
поучи
дијете
,
па
отиде
.
Бакоња
се
хитно
прекрсти
,
духну
у
свијећу
и
одмах
заспа
као
заклан
.
Шта
ли
се
све
није
врзло
по
његову
мозгу
те
ноћи
?
!
Непознати
крајеви
,
сељаци
на
путу
,
стари
господин
сиједе
браде
и
његов
сухи
друг
,
бурмут
,
ријека
,
галебови
,
паунови
,
лађа
,
возари
,
манастир
,
црква
,
оргуље
,
млин
,
вигањ
,
добро
јело
,
паприка
у
вину
...
У
потоњу
Бакоња
снијеваше
све
љепше
и
љепше
.
Баш
усни
,
е
они
ђаци
,
с
којима
се
био
,
добили
крила
па
лете
по
„
ајеру
“
и
њега
носе
а
он
их
преклиње
,
да
му
кажу
своје
надимке
.
Па
онда
још
око
њега
лете
„
пајунови
и
вараунке
“
,
па
од
њекуда
долети
и
фра-Тетка
,
сједећи
на
облаку
и
куцајући
прстима
по
зупцима
од
оргуља
.
Сва
та
мјешавина
летијаше
на
више
,
на
више
,
а
за
њом
летијаше
онај
болешљиви
ђакон
,
врло
тужан
што
не
може
да
их
стигле
,
и
баш
кад
хоћаху
да
зађу
за
њеки
румени
облак
,
разбуди
Бакоњу
треска
у
соби
и
стричев
глас
:
—
Дижи
се
,
магарчино
!
Јеси
ди
се
у
Зврљеву
навика
да
спаваш
до
ово
доба
,
магаре
од
магарета
!
В
.
ПРВИ
ДОГАЂАЈ
.
Шест
недјеља
послије
одласка
Бакоњина
,
наста
рђаво
вријеме
у
Зврљеву
.
Магла
напуни
долине
,
па
силни
вјетар
од
мора
разагна
маглу
,
а
донесе
пљусак
.
Жедна
земља
пијаше
брзо
воду
.
За
тијем
поче
тихо
али
трајно
ромињати
она
киша
,
што
пастирима
продире
до
костију
.
Чмањак
,
најстарији
Кушмељић
,
гурио
се
тијех
дана
у
једној
пудари
,
чувајући
стоку
.
Кроза
сухе
гране
,
којима
бјеше
покривена
колиба
,
протицала
је
киша
,
те
Чмањак
прозебе
,
тако
,
да
га
час
подузимаше
ватруштина
,
а
час
се
тресијаше
од
студени
.
Поред
свега
тога
,
кукавац
се
не
пожали
,
него
се
отимао
болести
и
посрћући
ходио
.
Али
једнога
вечера
,
смркло
се
у
велике
,
а
Чмањак
не
јави
стоку
кући
.
Тада
отац
отиде
да
га
тражи
и
нађе
га
несвјесна
.
Осињача
одмах
погоди
шта
му
је
.
„
Нагазија
је
несритник
!
вели
,
па
потрча
ка
Цонтрони
Чагљининој
,
која
бјеше
вјешта
тијем
работама
.
Цонтрона
,
и
ако
не
говораше
са
кнезом
,
дође
.
Пошто
прегледа
Чмањка
,
рећи
ће
:
„
Нагазија
јест
,
то
је
цигурно
,
али
се
не
зна
,
је
ли
на
сугреб
или
на
чини
!
Ако
му
изађу
шклопци
по
тилу
,
онда
је
на
сугреб
,
и
оздравиће
лако
!
Али
,
ако
су
чини
,
онда
...
“
заврти
главом
.
Осињача
јој
донесе
одмах
живога
угљевља
и
здјелу
воде
.
Цонтрона
баци
први
жеравак
у
воду
и
запита
:
„
Јели
овоме
крива
Пешњетина
?
“
Угљен
зацврча
,
али
не
потону
.
„
Је
ли
Чврља
Ожегова
?
“
наставља
Цонтрона
.
„
Је
ли
Жландра
Ћукова
?
“
...
„
Је
ли
Врља
Кукумарова
?
“
...
„
Је
ли
Чандрљака
Кокина
?
“
На
сва
га
питања
жеравци
цврчаху
,
али
ниједан
не
потону
.
Најзад
,
Осињача
,
која
дотле
махаше
главом
,
баци
жераву
,
питајући
у
себи
:
„
А
да
није
баш
томе
крива
ова
Цонтрона
?
“
На
то
жеравак
:
цвррррр
!
...
па
потону
као
олово
.
—
А
којој
си
то
наминила
,
вире
ти
,
Барице
,
запита
је
јетрва
гледајући
је
подозриво
.
-
Нека
је
враг
носи
која
је
да
је
,
него
помози
,
Цвито
,
па
ћу
те
напојити
добрим
вином
!
рече
Осињача
,
а
забашури
своју
забуну
кашљем
.
Цонтрона
запоји
Чмањка
три
пута
оном
водом
,
у
којој
бјеше
гашено
угљевље
и
отиде
,
однијевши
за
свој
труд
врч
вина
.
Јетрва
пљуну
за
њом
три
пута
,
газећи
пљувачку
и
мрмољећи
њешто
,
па
настаде
око
дјетета
.
Сутра
дан
,
рано
,
Чмањак
изједе
два
попржена
јаја
и
попи
чашицу
вина
.
Стрина
му
Цонтрона
,
обишавши
га
још
једном
,
подјемчи
својом
душом
,
да
ће
оздравити
.
Тада
Крива
замијени
болесника
код
отоке
,
Барица
и
Галица
ткаху
,
а
кнез
је
тесао
њеке
наузнице
,
и
свакога
тренутка
излазно
пред
врата
,
да
види
мијења
ли
се
вријеме
.
Тек
у
попасло
доба
осјевери
и
указа
се
маличак
проблијеска
на
небу
.
Тада
кнез
,
Осињача
и
Галица
отидоше
на
поткутњицу
,
да
беру
клипове
.
Вратише
се
пред
мрак
,
кад
и
Крива
дође
.
Чмањак
је
спавао
,
а
Шкембо
се
играо
у
пепељаку
.
Домаћица
усу
у
лонац
кукурузно
брашно
,
које
кнез
измијеша
.
Тек
након
њеколико
залогаја
проговори
Осињача
:
—
Боже
мој
,
шта
ради
сад
наш
Ивица
?
Дави
ли
се
и
он
пуром
као
ми
!
Је
ли
киснуло
данас
моје
злато
?
Је
ли
се
обика
у
манастирини
?
Како
ли
га
пази
стриц
Наћвар
?
Кнез
је
погледа
зачуђено
.
—
А
шта
си
издрељија
те
очурине
у
мене
!
?
Зар
ја
не
смим
спомињати
своје
дите
?
Срам
те
било
!
Јер
теби
баш
ка
да
је
жа
што
се
твоје
слутње
не
испунише
!
Ма
неће
то
Бог
дати
,
не
,
не
,
не
,
па
ти
заковрнуја
од
злоће
,
од
...
Њеко
залупа
на
вратима
.
—
Ово
ти
је
јопет
она
криворепа
Цонтрона
,
губава
виштичина
!
Мисли
да
ће
се
и
вечерас
мукте
опити
!
Ма
нећеш
,
Цонтроно
,
валај
,
макар
црка
и
Чмањак
.
—
Не
говори
тако
,
кршћанице
!
опомену
је
кнез
.
Опет
се
зачу
лупање
.
—
Ајде
,
Криветино
,
отвори
,
нека
је
враг
носи
.
На
велико
њихово
чудо
уђе
Бакоња
.
Бакоња
,
блијед
у
лицу
,
глибав
до
кољена
,
у
руци
му
штит
од
кише
,
а
о
рамену
шарена
торбица
.
Сједнувши
назва
Исуса
,
па
сними
капу
,
па
тресну
њом
о
кољено
,
те
стрцнуше
капљице
на
све
стране
...
.
—
О
,
Боже
...
Боже
!
...
проговори
једва
једвице
мати
.
Шта
сам
ти
згришила
,
чудни
Боже
,
да
ме
вако
каштигаш
!
!
?
Шта
ће
сад
ре
...
ћи
о
...
ви
на
...
ши
ис
...
ко
...
па
...
ни
...
ци
!
О
!
о
!
о
!
Тада
се
и
кнезу
одријеши
језик
.
—
А
,
несритно
дите
,
убија
те
гром
!
...
.
Зна
сам
ја
,
зна
!
...
.
Шкембо
,
Крива
,
Галица
,
па
и
Чмањак
,
који
се
у
то
бјеше
пробудио
,
поведоше
се
за
родитељима
,
те
у
час
наста
плач
и
ридање
у
дому
Кушмељеву
.
Бакоња
скочи
.
—
Прикините
,
...
.
ја
сам
послом
доша
!
—
Каким
послом
,
гром
те
убија
!
вели
кнез
.
—
Кажем
ти
:
послом
!
Ајде
одма
по
Кењу
Кркотића
.
—
Штаа
?
Каако
?
—
Ајде
по
Кењу
,
кад
ти
вељу
.
Реци
му
,
да
је
његов
поса
и
његова
корист
,
али
се
чувај
да
те
не
чује
његов
ћаћа
.
Кушмељ
зинуо
,
те
га
жена
гурну
.
—
Ајде
,
шта
се
примишљаш
,
ка
да
моје
дите
не
зна
шта
говори
!
Не
видиш
ли
,
да
је
вратрова
порука
!
Кнез
утрвши
дланом
очи
узе
гуку
пуре
и
изађе
.
—
Дакле
те
нису
изагнали
,
душо
материна
,
срце
материно
?
пита
Осињача
,
љубећи
Бакоњу
по
образима
и
по
шији
.
Дакле
си
баш
послат
?
И
то
баш
Кењу
,
губавом
Кењу
?
Шта
то
може
бити
?
—
Молим
те
,
мајко
,
склони
дицу
,
јер
сам
гладан
!
рече
Бакоња
,
па
извади
из
торбице
погаче
и
сира
и
поче
јести
.
Мати
отклони
дјецу
,
испричавши
му
шта
је
било
са
Чмањком
.
„
И
то
му
је
стрина
Цонтрона
даровала
.
Нико
нег
она
!
“
Бакоња
на
то
уста
,
пољуби
брата
,
па
се
опет
врну
на
пређашње
мјесто
.
И
она
се
приби
у
угао
,
па
поче
испод
гласа
.
—
Па
ош
ли
мајци
казати
,
шта
је
то
?
—
Ма
чућеш
сад
,
чим
дође
ћаћа
.
—
Знам
,
али
би
рада
,
да
те
посавитујем
.
Али
,
јопет
,
ради
како
знаш
.
Оћеш
да
те
изујем
?
Нећеш
,
велиш
!
Па
ти
,
по
овоме
вримену
,
оклен
доклен
!
Валај
,
ни
вра-Наћвар
нема
срца
!
И
шаље
те
ради
губавог
Кење
!
Ма
шта
то
може
бити
,
дите
?
!
Цигурно
ника
велика
ствар
.
А
шта
ћеш
ти
радити
,
ако
дође
и
стари
Кркота
с
њим
?
Знаш
,
одма
му
реци
:
„
Рш
!
нису
твоји
посли
!
“
Тако
учини
.
Ладај
се
мудро
,
драго
дите
!
Послије
једнога
часа
доведе
кнез
Кења
.
Бјеше
томе
Кењу
око
осамнаест
година
,
а
бјеше
снопаст
,
врљав
,
као
и
сви
Кркотићи
.
—
Ваљен
Исус
!
назва
Кењо
.
Е
!
а
ти
Иве
зар
јопет
доша
кући
?
—
Ја
јево
доша
,
да
се
с
тобом
разговорим
.
—
Са
мнокарце
?
—
Јест
,
да
ми
кажеш
,
ди
је
стричев
кулаш
,
рече
Бакоња
,
гледајући
га
добро
у
очи
.
Кнез
и
Осињача
скочише
са
столица
.
Кењо
их
плахо
погледа
и
поче
муцати
.
—
Ја
,
вире
ми
,
не
разумим
,
шта
ме
питаш
!
Зар
је
нестало
коња
вра-Брни
?
Зар
га
је
нико
укра
?
—
Украли
сте
га
ви
...
ти
већ
знаш
,
који
ви
,
рече
Бакоња
оштро
.
Не
помаже
ту
забашуривати
ни
трошити
ричи
у
витар
...
.
Све
се
зна
.
—
Ма
ко
је
то
слага
,
триста
му
крста
и
светаца
?
!
Тада
се
кнез
умијеша
и
направи
лице
као
да
све
зна
.
—
Не
псуј
,
магарчино
,
него
казуј
ди
је
коњ
.
—
Доста
је
једну
рич
рећи
,
па
да
осванеш
сутра
у
слипићу
,
вели
Бакоња
.
А
теби
ће
бити
најтеже
,
јер
остали
,
кад
одлеже
нико
вриме
,
отићи
ће
кући
,
а
тебе
ће
отправити
у
солдате
.
Кењо
поблиједи
.
—
У
солдате
,
разумиш
ли
,
настави
Бакоња
,
јер
је
стриц
највише
на
тебе
киван
.
Овако
је
река
:
„
Онога
ћу
галијота
послати
прико
мора
,
ди
ће
му
сваког
јутра
одадирати
по
десет
батина
,
и
то
ће
трајати
десет
година
.
“
—
Тако
су
баш
лани
послали
једнога
из
Приморја
,
те
је
црка
од
шиба
,
вели
Кушмељ
.
—
О
Исусе
!
О
Дивице
!
О
Јозефе
праведни
,
шта
се
још
на
свиту
неће
чути
,
уздише
Барица
.
—
Ма
добро
,
али
ди
су
свидоци
,
пита
Кењо
.
—
А
од
куда
би
ја
зна
,
и
зашто
би
мене
стриц
сла
по
овом
вримену
,
кад
он
не
би
почисто
зна
,
ко
му
је
коња
овдеја
.
—
Ма
,
ја
,
ка
вељу
да
...
.
—
Чуј
до
краја
,
прекиде
га
Бакоња
.
Мени
се
сажали
за
тобом
,
па
стадо
молити
стрица
:
„
Немојте
,
дујо
,
док
се
ја
не
састанем
с
Кењом
.
Ко
зна
!
Може
се
све
то
још
на
липе
свршити
,
а
може
бити
,
да
је
Кркотић
најмање
крив
.
“
Тада
фра-Брне
одмекну
и
рече
:
„
Ајде
покушајмо
и
то
,
нека
га
враг
носи
.
Ако
се
покаје
и
врати
одма
парипа
,
подај
му
ови
’
пет
талира
!
“
—
Зар
још
пет
талира
!
викну
кнез
.
—
О
Исусе
!
О
Дивице
!
О
Јозефе
праведни
!
поче
опет
Барица
.
Бакоња
одријеши
из
једног
крајичка
од
убруса
пет
крунаша
,
па
их
понуди
Кењу
,
коме
очи
синуше
,
те
ћаше
да
прихвати
новац
,
али
се
на
вријеме
поправи
.
-
Валај
,
баш
ћу
гледати
да
дознам
,
па
да
просочим
...
—
Не
,
него
с
миста
кажи
ди
је
коњ
,
или
ћу
ја
одма
дати
ћаћи
стричеву
књигу
.
—
Каку
књигу
?
запита
кнез
.
—
Стриц
је
овако
заповидија
:
„
Ако
Кењо
не
тине
одати
,
а
ти
подај
ћаћи
ову
књигу
,
нека
је
одма
однесе
у
град
у
суд
,
па
онда
је
лако
.
“
Бакоња
извади
из
торбице
њеко
писмо
завијено
новинама
.
—
Дај
амо
!
викну
кнез
.
Одма
дај
амо
ту
књигу
!
—
Ма
шта
може
бити
то
!
рече
Кењо
с
малом
душом
.
—
Шта
може
бити
?
Ово
је
лепорат
,
у
коме
се
налази
све
како
је
било
,
како
сте
коња
одвели
,
куд
сте
га
провели
,
све
,
све
,
све
,
до
најмање
ситнице
.
—
Дај
,
дите
!
викну
опет
кнез
.
Ја
ћу
одма
Кења
свезати
и
одвести
у
град
,
кад
већ
има
лепорат
.
Шта
да
губу
штедимо
...
.
Дај
,
Барице
,
коноп
.
—
О
Исусе
слатки
!
Дивице
причиста
!
Јозефе
праведни
!
кличе
Барица
уставши
.
—
Немој
стрико
,
казаћу
све
,
ако
ће
ме
ћаћа
и
убити
,
једва
изговори
Кењо
,
а
зној
му
проби
кроз
чело
.
—
Ди
је
коњ
?
!
брекну
Бакоња
.
—
Ди
је
коњ
?
!
понови
Кушмељ
.
—
Коња
на
сриду
,
губо
од
губе
,
рече
и
Барица
.
-
Јено
га
под
Црним
Куком
,
у
синици
стрица
Роре
.
—
Трчи
ћаћа
!
вели
Бакоња
давши
Кељу
новце
.
—
Брзо
,
мој
липи
Јере
,
дода
жена
.
—
Ајдемо
,
рече
Кушмељ
,
узевши
кубуру
с
оружнице
,
па
истура
Кења
пред
собом
.
Бакоњу
спопаде
такав
смијех
,
да
се
изврати
наузнак
.
Кад
се
Осињача
поврати
,
Бакоња
се
још
смијао
,
али
од
силног
умора
и
дремљивости
није
могао
више
да
говори
,
него
оде
на
кревет
и
леже
,
молећи
матер
,
да
га
одмах
пробуди
,
чим
се
они
поврате
.
Барица
запали
свијећу
пред
„
Дивицом
“
клече
и
поче
говорити
„
крунице
.
“
Кад
изговори
десет
круница
,
изађе
пред
кућу
,
да
види
иду
ли
,
па
опет
настави
мољење
.
Тако
је
трајало
до
пред
зору
,
кад
Барица
зачу
коњски
топот
,
те
разбуди
сина
.
Кењо
уђе
водећи
за
оглав
кулаша
,
који
,
сав
блатав
,
покривен
раканцем
,
зарза
видећи
Бакоњу
.
За
коњем
уђе
Кушмељ
,
држећи
у
руци
натегнуту
кубуру
.
Бакоња
загрли
коња
и
стаде
га
љубити
и
тепати
му
.
—
Борме
,
синко
,
за
длаку
је
шкапула
!
вели
кнез
.
Сутра
зором
хоћаше
га
Кркота
одвести
на
босанску
границу
.
А
знаш
шта
су
били
смислили
?
Да
слажу
стрицу
,
како
си
ти
изда
коња
другим
никим
лупежима
!
—
О
Исусе
слатки
!
О
Дивице
причиста
!
Срића
да
је
вра-Брне
на
вриме
дозна
све
!
рече
Барица
.
Бакоња
сложи
руке
на
кулашу
,
па
погледавши
побједнички
оца
и
мајку
,
рече
:
—
Мој
добри
ћаћо
,
и
моја
добра
најо
,
ништа
стриц
за
то
не
зна
.
Он
и
сада
,
овога
тренутка
,
цигурно
мисли
да
му
је
коњ
на
другој
страни
.
—
Шта
велиш
?
...
.
Како
то
?
питају
родитељи
,
а
на
Кењову
лицу
показа
се
виши
ужас
но
прије
.
-
Кажем
вам
:
од
свега
овога
стриц
не
зна
ни
овишно
!
(
то
рекавши
запе
ноктом
за
зубе
)
.
Јево
ћу
вам
по
реду
све
исказати
,
додаде
Бакоња
сједавши
.
Кад
прикојуче
у
јутро
допаде
Стипан
и
каза
,
да
приковођани
украдоше
кулаша
,
ја
одма
реко
у
себика
:
нису
,
борме
,
„
приковођани
“
него
Кркотићи
!
Ка
да
ми
је
сам
Бог
то
на
уво
пришануја
,
тако
сам
увирен
бија
,
да
је
то
њиов
поса
,
и
да
им
је
намира
да
мене
у
то
уплиту
.
Кад
стриц
и
Стипан
одоше
прико
воде
,
ја
сам
се
пуно
мучија
,
па
најпосли
кажем
кувару
Балегану
своју
сујму
.
Добри
Балеган
липо
ме
свитова
,
шта
ћу
чинити
...
.
Јето
ти
како
је
било
...
.
Кењо
хукну
,
пак
се
одмаче
у
присјенак
.
—
О
мудро
моје
дите
,
о
липо
моје
дите
,
рече
кнез
загрливши
сина
.
-
Благо
нама
до
вика
,
дода
Осињача
отимљући
Бакоњу
из
очина
загрљаја
.
Јесам
ли
ти
ја
увик
говорила
,
Јере
,
да
је
ово
дите
одвојило
мудрошћу
,
да
је
за
њега
мало
да
буде
вратар
!
...
.
—
Дакле
,
ко
је
бија
с
Кењом
?
Шта
каже
?
запита
Бакоња
,
гледајући
кривца
преко
рамена
.
—
Бија
му
је
ћаћа
и
Роре
,
вели
кнез
.
А
збиља
,
ко
је
дакле
написа
тај
лепорат
?
—
Ово
је
проста
картина
!
рече
Бакоња
развивши
лист
неписане
хартије
.
—
О
Исусе
слатки
!
има
ли
још
ко
овакога
дитета
!
?
узвикну
Барица
,
па
колико
је
била
весела
наточи
чашицу
ракије
,
и
понуди
Кењу
.
А
кнез
се
упути
к
њему
,
викнувши
:
„
Дај
крунаше
одма
!
“
-
Шта
?
да
вратим
...
.
Кнез
га
шчепа
,
и
нареди
Барици
да
извади
талијере
.
Па
онда
кнез
обрну
Кења
,
па
што
најбоље
могаше
,
удари
га
ногом
гдје
бјеше
најмекши
,
тако
,
да
Кењо
прескочи
преко
прага
.
Пошто
се
са
свим
раздани
,
Бакоња
узјаха
на
кулаша
,
а
отац
пође
пред
њим
,
те
се
кренуше
ка
манастиру
.
Готово
сви
Зубаци
и
Кркоте
и
Брзокуси
бијаху
по
двориштима
,
кад
отац
и
син
прођоше
,
али
се
нико
не
јави
,
нити
се
учини
вјешт
тој
ствари
.
Кушмељ
и
Кушмељић
стигоше
у
ручано
доба
ка
води
.
Дуго
су
морали
чекати
возаре
.
Кад
најзад
дођоше
пред
манастир
,
затекоше
све
фратре
пред
њим
,
баш
као
и
онда
кад
је
Бакоња
први
пут
дошао
.
Можете
замислити
,
како
ли
се
сви
зачудише
.
Фра-Брне
оде
брату
у
сусрет
,
те
му
брзо
пришапта
:
—-
Видим
шта
је
,
али
испричај
друговачије
.
Кушмељ
измисли
,
како
је
то
работа
Милушана
,
како
се
његов
син
томе
досјетио
и
дошао
да
му
јави
,
како
је
он
дигао
хајку
и
нашао
коња
чак
на
граници
.
Како
је
дао
двадесет
талијера
соџбине
.
Али
кад
бјеше
на
само
са
Наћваром
,
исприча
му
по
танко
сву
истину
,
само
прећута
,
да
је
отео
од
Кења
оних
пет
крунаша
,
и
још
измисли
да
му
је
обећао
других
пет
,
које
Наћвар
одмах
даде
,
похваливши
Бакоњу
.
Послије
ручка
,
син
испрати
оца
до
воза
.
На
растанку
рече
Бакоња
.
Ћаћо
,
купићеш
ми
још
ове
недиље
дви
приобуке
нови
’
дијачки
’
аљина
,
јер
ја
нећу
да
служим
по
манастиру
у
беневрецима
и
опанцима
!
—
Ма
мој
синко
,
и
то
је
на
теби
ново
...
.
Притрпи
се
за
нико
вриме
!
—
Нећу
валај
,
ћаћо
,
него
,
ако
ми
не
буду
аљине
до
недиље
,
ја
ћу
казати
сву
истину
стрицу
,
јер
најпослинакарце
,
ја
сам
замирита
ти
десет
талира
...
Али
се
Бакоња
не
понесе
.
Но
сутра
дан
опет
замијени
најмлађега
ђака
пред
собом
,
у
нижим
работама
,
као
и
дотле
,
те
је
звонио
будионицу
,
мео
цркву
,
распремао
стричеве
ћелије
,
и
највише
помагао
Балегану
—
еле
,
био
врло
вриједан
пустођак
,
али
само
пустођак
.
ВИ
.
ЂАКОВАЊЕ
И
ДРУГИ
ДОГАЂАЈ
.
Тек
о
новој
години
Бакоња
поче
учити
књигу
.
Болешљиви
ђакон
Шкоранца
(
правијем
именом
:
Иноћентије
Ловрић
,
—
син
једнога
обућара
из
града
)
поче
му
показивати
глаголицу
.
По
вас
дан
Бакоња
мрмољаше
:
аз
,
буки
,
вједје
,
глаголи
итд
.
и
мучаше
се
да
научи
писати
оне
чудне
грабуље
и
шкорпије
,
што
се
зову
глаголица
.
Такође
научи
„
одговарати
“
јутрењу
и
мису
.
Бакоња
имадијаше
умиљат
и
снажан
глас
,
због
чега
веома
омили
фра-Тетки
,
који
,
премда
бјеше
најученији
фратар
у
В
.
,
опет
је
више
то
тражио
од
ђака
,
но
марљивост
у
науци
.
Ево
како
је
Бакоња
проводио
вријеме
,
прве
године
свога
ђаковања
.
Пошто
би
одзвонио
будионицу
,
очистио
обућу
стрицу
и
донио
му
воде
,
одастајао
јутрењу
и
поспремио
стричеве
ћелије
,
онда
би
чекао
свога
„
Вра
“
(
тако
у
кратко
зваше
фра-Брну
)
,
да
се
врати
са
доручка
.
—
Јеси
ли
затворија
понистре
?
питаше
Вра
са
тријема
,
јер
,
и
љети
,
бојаше
се
ући
у
собу
,
ако
стакла
нијесу
затворена
.
—
Јесам
,
дуовниче
.
—
Јеси
ли
истреса
тапиће
и
прашину
отра
?
—
Јесам
,
дуовниче
.
—
Да
ниси
довата
карте
на
тавулину
или
орлође
?
—
Боже
сачувај
,
дуовниче
!
—
Таа-ко
!
Свакога
боговјетнога
јутра
,
Наћвар
би
изређао
сва
та
питања
,
а
Бакоња
увијек
једнако
одговараше
.
На
столу
„
Враову
“
бјеше
гомила
хартија
(
већином
Наћвареве
пјесмице
)
,
а
Бакоњи
бијаше
најоштрије
забрањено
да
их
не
дотиче
,
но
их
је
Вра
слагао
,
чистећи
гушчјим
пером
прашину
испод
њих
.
За
тијем
би
се
Вра
извалио
у
наслочању
,
па
ставио
преда
се
два
шпагна
,
златна
часовника
.
То
му
бијаше
уживање
,
да
слуша
како
клопоћу
она
два
велика
на
стјенама
и
два
мала
пред
њим
.
Ако
се
ноћу
који
устави
,
онда
би
се
Вра
одмах
пробудио
;
ако
се
два
сложе
у
куцању
,
онда
би
се
доцније
пробудио
.
Од
стрица
,
Бакоња
би
отишао
ка
своме
заштитнику
Балегану
,
да
„
струни
росу
са
срца
“
,
како
кажу
наши
.
Иначе
,
по
обичају
,
ђачки
доручак
бијаше
комад
хљеба
.
Из
захвалности
,
Бакоња
би
помогао
кувару
исјећи
месо
,
или
очистити
рибу
,
или
оперушати
кокош
итд
.
,
па
онда
би
се
опет
вратио
ка
стрицу
.
Сад
,
ако
Вра
надме
образе
и
прегне
главу
,
Бакоња
дохвати
са
полице
један
танки
,
одјељани
прутић
,
па
га
лагано
удјене
стрицу
под
кошуљу
и
чешка
га
по
плећима
.
То
трајаше
најмање
полак
часа
,
јер
послије
куцања
часовника
,
то
бјеше
Врау
највеће
уживање
,
то
га
њекако
спремаше
да
узмогне
с
насладом
читати
најдубља
богословска
дјела
,
и
писати
стихове
.
А
ако
Вра
одмах
не
надме
образе
и
не
прегне
главу
,
онда
Бакоња
чека
док
то
буде
,
јер
без
тога
нијесу
се
раздвајали
јутром
.
Послије
тога
,
изашао
би
Бакоња
и
обрнуо
би
другим
лактом
тријема
,
противнијем
правцем
од
кујине
,
те
би
закуцао
и
ушао
кроз
једна
врата
између
ризнице
и
гвардијанових
соба
.
Ту
је
била
књижница
,
а
у
исто
вријеме
и
„
скула
“
.
Најприје
би
Бакоњин
нос
осјетно
задах
влаге
и
прашљивијех
књига
,
па
онда
би
његове
очи
отишле
ка
великом
Исукрсту
на
стијени
,
и
на
катедру
под
њим
,
гдје
би
сједио
један
фратар
.
Бакоња
би
на
врх
прста
отишао
,
да
га
пољуби
у
руку
,
па
би
отишао
на
своје
мјесто
,
у
трећу
клупу
.
У
проласку
морао
се
поклонити
ђаконима
Чимавици
и
Шкоранци
,
који
сједијаху
на
столицама
,
између
катедре
и
клупа
.
Шкоранца
је
врло
често
изостајао
,
због
болести
.
Најзад
би
сио
Бакоња
,
као
што
рекосмо
,
у
трећу
клупу
,
иза
тројице
својих
другова
:
Мачка
,
Бујаса
и
Лиса
,
које
испитиваше
један
од
ђакона
.
Бакоња
би
извадио
свој
буквар
и
почео
мрмољити
из
њега
,
или
би
гледао
слике
око
себе
.
Свуд
унаоколо
бијаху
велики
ормани
пуни
књига
,
које
су
махом
миши
начели
,
а
поврх
књига
велике
слике
светаца
,
папа
,
провинцијала
итд
.
на
платну
.
Бакоњи
се
рекло
да
су
њеке
од
тијех
слика
од
велике
вриједности
,
а
то
бијаху
:
свети
Фране
,
сух
и
безбрк
,
држи
њеку
тичицу
на
длану
,
а
милује
ју
другом
руком
;
свети
Ловре
,
мршав
,
висок
,
млад
човјек
,
држи
роштиљ
,
на
коме
су
га
крвници
пекли
;
свети
Јероним
(
„
наш
земјак
“
)
,
сиједе
браде
до
појаса
,
грбаста
носа
и
крупнијех
очију
,
које
је
избуљио
гледајући
људску
лубању
,
те
се
чињаше
да
се
чуди
он
њој
,
а
она
њему
;
најзад
,
њеки
коштуњав
и
наполак
голи
светац
,
клечи
у
ваздуху
,
високо
,
поврх
једне
гомиле
људи
,
а
раширио
руке
и
заковрнуо
очима
.
Предавање
обично
почиње
гвардијан
са
ђаконима
.
То
је
трајало
само
њеколико
минута
.
Ако
би
Бакоња
и
стигао
на
вријеме
да
слуша
одговоре
ђакона
,
то
њему
бијаше
са
свијем
као
турски
,
толико
је
могао
разумјети
.
Гвардијана
би
замијенио
фра-Дувало
,
те
испитивао
ђаке
,
или
би
наредио
Чимавици
,
да
их
преслишава
.
Дувала
замијени
фра-Вртиреп
,
и
тада
би
Бакоња
бар
њешто
разумијевао
,
јер
се
тумачаху
„
крипости
“
богословске
и
кршћанске
,
„
дила
милости
“
,
дужности
редовничке
,
изреке
светијех
отаца
итд
.
Најзад
би
Вртиреп
изазвао
Бакоњу
,
да
,
по
стоти
пут
,
пише
глаголицу
.
Ређе
би
тражио
да
Бокоња
сриче
реченице
,
које
се
налажаху
под
сваким
словом
.
Испод
„
аз
“
бјеше
:
„
а-ки
“
.
Испод
„
буки
“
:
„
бес-мрь-ть-нъ
“
.
Испод
„
вѣдѣ
“
:
вь-се-дръ-жи-те-лю
“
.
Вртиреп
би
препоручио
ђаконима
и
ђацима
да
„
притврде
“
малога
Јерковића
,
па
би
их
све
предао
фра-Тетки
,
који
је
предавао
пјевање
.
Тада
би
и
ђакони
сјели
са
ђацима
,
а
тада
се
истицаше
Бакоња
,
и
ако
му
бјеше
прва
година
„
скуљења
“
.
Тетка
би
се
прошетао
горе
доље
,
испред
њих
,
па
би
замахао
прутићем
,
а
на
то
би
се
сложили
гласови
.
Бакоњине
су
очи
сјактиле
,
пратећи
сваки
покрет
прутића
,
а
кад
би
се
вршак
тога
прутића
к
њему
обратио
,
те
он
дао
маха
своме
звонкоме
гласу
,
тада
би
синуле
очи
Теткине
.
—
Браво
Јерковићу
!
Деде
јопета
сам
:
Кр-сте
у-слиши
нас
!
Кр-сте
по-милуј
нас
!
Ки-и-и-пи-је
елејсон
!
...
И
тијем
би
се
свршило
предавање
.
Срдар
се
није
мијешао
у
то
,
он
се
бавио
привредом
.
Фра-Блитвар
је
био
заузет
другим
послом
,
он
је
водио
манастирске
рачуне
.
Наћвар
је
предавао
црковну
повпјест
,
догматику
,
ерменеутику
и
...
све
више
ствари
,
али
само
послије
„
сијесте
“
.
Из
скуле
,
опет
би
се
Бакоња
јавио
своме
Врау
,
да
види
треба
ли
му
што
,
па
би
отишао
да
одзвони
часове
.
Из
цркве
би
са
осталијем
друговима
пратио
фратре
у
ручаоницу
,
те
послуживао
.
Послије
ручка
,
фратри
би
отишли
на
своју
сијесту
,
а
ђаци
на
своју
,
у
скулу
,
гдје
би
се
обично
завргла
комендија
.
Сваки
се
шалио
на
свој
начин
,
а
Бакоња
приказиваше
све
фратре
,
како
иду
,
говоре
,
њихове
узречице
и
друге
особине
.
Бакоња
је
био
прави
глумац
.
Послије
сијесте
,
отишао
би
да
чешка
стрица
по
листовима
од
ногу
,
па
би
заједно
у
скулу
.
Из
школе
би
на
вечерњу
,
са
вечерње
у
коњушницу
,
да
помогне
Стипану
и
чистибаши
Шкељу
напојити
коње
.
То
бјеше
најмилије
доба
Бакоњино
.
Лијепо
га
бјеше
видјети
,
онако
стасита
и
окретна
,
кад
узјаше
на
гола
коња
,
који
се
под
њим
малко
пропиње
,
или
граби
ситнијем
касом
,
или
игра
„
зечки
“
.
Стипан
прорицаше
:
да
никад
није
било
црнорисца
бињаџије
,
као
што
ће
бити
с
временом
тај
мали
Јерковић
.
И
Срдарина
рече
више
пута
:
„
Овај
Кушмељић
ка
да
није
од
њиове
багре
!
Ово
ће
бити
јуначина
,
—
добар
војник
св
.
Фране
!
“
Тако
се
Бакоњи
низао
дан
за
даном
у
манастиру
.
С
њиме
растаху
„
липос
,
крипос
,
богољубнос
,
милос
“
(
како
је
оно
говорио
стриц
Чагљина
)
;
али
је
он
слабо
напредовао
у
Буквару
,
чему
није
био
он
крив
,
нити
је
крив
био
добродушни
ђакон
Ловрић
,
који
је
Бакоњу
од
првога
дана
заволио
,
али
који
га
је
слабо
могао
поучавати
,
због
своје
болести
.
Ако
је
коме
то
на
души
било
,
било
је
фра-Брни
.
Али
,
опет
,
и
фра-Брне
се
могаше
оправдати
,
јер
човјек
који
ломи
главу
са
дјелима
Јеронимовим
,
Томе
Аквинскога
и
педесет
других
отаца
,
тај
се
не
може
бавити
почетником
.
У
осталом
фра-Брне
бјеше
потпуно
задовољан
са
синовцем
,
и
ако
фратар
то
није
ни
кад
изрично
потврдио
.
Али
се
то
могло
судити
по
њеким
биљезима
,
али
највише
по
томе
,
што
на
крају
љета
рече
брату
Кушмељу
,
који
дође
да
распита
:
—
Јето
јес
магареће
крви
,
али
јопета
не
могу
се
пуно
тужити
на
њ
.
Видићемо
,
видићемо
с
врименом
!
Можете
замислити
,
како
је
то
кнез
искитио
у
повратку
и
како
то
одјекну
по
Зврљеву
.
Кркотићи
и
Зубаци
пуцаху
од
јада
,
али
,
поред
свега
тога
,
Чагљина
,
дошавши
послом
једаред
у
манастир
,
тражио
је
—
баш
је
тражио
—
да
се
умили
Кушмељићу
.
А
мудри
Кушмељић
одазва
се
најљубазније
стрицу
и
поздрави
Рору
,
Рдала
,
Кркоту
,
Цонтрону
,
Чандрљоку
и
све
,
све
с
реда
.
Кад
приспје
вријеме
берби
,
сви
се
из
манастира
разиђоше
преко
воде
,
осим
гвардијана
,
Шкоранце
и
Балегана
.
Бакоња
оста
четири
недјеље
са
стрицем
у
виноградима
,
и
свијем
сељацима
омиље
,
и
његово
се
име
разгласи
и
даље
од
жупа
св
.
Фране
.
Па
онда
опет
наста
мртва
јесен
и
настави
се
једнолични
живот
манастирски
.
Тако
хоћаше
трајати
до
прољећа
,
да
се
,
лицем
на
нову
годину
,
не
деси
немили
догађај
,
који
је
имао
чуднијех
пошљедица
.
На
први
дан
нове
године
уждио
сјевер
,
рек-би
све
понесе
!
Расклимане
штице
врху
тријема
и
незакачени
капци
на
прозорима
лупараху
на
све
стране
.
Фра-Тетка
,
једини
усталац
од
све
браће
,
излазио
је
ноћу
два
три
пута
из
своје
ћелије
,
те
обилазио
тријем
,
бојећи
се
,
да
вјетар
не
понесе
откле
жеравак
и
не
нанесе
га
на
трулину
.
У
прасказорје
сва
четири
звона
огласише
јутрењу
,
али
им
се
звук
једва
могаше
чути
кроз
вјетрењу
хупу
.
Фратри
,
огрнути
кабанима
,
протрчаше
тријемом
до
цркве
.
Три
најмлађа
духовника
обукоше
се
у
црквене
хаљине
и
служба
отпоче
.
Бакоња
и
Мачак
,
у
стихарима
,
кађаху
пред
њима
.
Балеган
је
вукао
конопе
иза
оргуља
,
а
фра-Тетка
,
куцкајући
по
зупцима
,
тапкао
је
ногама
,
да
их
згрије
,
вртио
је
главом
,
да
му
се
врат
не
укочањи
,
а
кад
год
могаше
уграбити
,
приносио
је
шаке
устима
да
дува
у
њих
.
Тако
чињаху
и
сви
остали
,
а
уз
то
дераху
се
сви
скупа
,
јер
се
збиља
човјек
њеког
јада
угрије
пјевајући
.
Кад
та
„
дерба
“
доприје
до
највећег
несклада
,
фра-Тетка
се
наједи
,
па
и
он
поче
немилице
ударати
по
зупцима
,
те
из
цијеви
излијетаху
свакојаки
гласови
.
Али
кад
сунце
грану
,
вјетар
поче
слабити
,
па
,
мало
по
мало
,
утоли
са
свим
,
онда
се
поврати
склад
и
у
цркви
.
Свако
се
препаде
своје
грјешне
работе
,
па
да
покаје
,
поче
сваки
умиљато
појати
.
Послије
службе
,
фратри
одоше
у
трпезарију
.
Под
Исукрстовом
вечером
бјеше
већ
поређано
осам
столица
,
те
фратри
посједаше
,
све
по
годинама
и
по
старјешинству
.
Пошто
посркаше
каву
,
Балеган
отвори
врата
.
Први
приступи
ђакон
Чимавица
,
те
цјелива
гвардијана
у
руку
,
рекавши
:
„
На
здравље
вам
младо
лито
.
Дај
Боже
да
и
’
много
доживите
!
“
Гвардијан
му
даде
њекаку
књижицу
црвенијех
корица
,
па
рече
:
„
Јево
ти
,
синко
,
ови
мали
,
али
драгоцини
дар
.
Ово
је
„
Цвит
Кршћански
’
Крипости
“
нашега
ученога
фра-Јеролима
Алатовића
.
Штиј
овај
либар
,
синко
,
дан
и
ноћ
,
и
ладај
се
по
њему
,
зарад
спасења
душе
своје
.
Амен
!
“
—
Ђакон
га
по
ново
пољуби
у
руку
,
па
то
исто
учини
свакоме
,
понављајући
исту
честитку
.
За
њим
приђоше
ђачићи
:
Мачак
,
Бујас
,
Лис
и
Бакоња
.
Сваки
прими
по
плету
од
гвардијана
.
За
њима
Балеган
,
и
он
прими
дукат
.
За
куваром
честиташе
:
млинар
Бобан
,
ковач
Тртак
,
коњушар
Стипан
,
пак
возари
Бељан
и
Дундак
,
а
најзад
говедар
.
Фра-Пирија
колендиса
,
кога
више
кога
мање
,
према
годинама
службовања
.
Најзад
Балеган
расјече
њеколико
јабука
,
и
пошто
понуди
служинчад
,
нали
чашицу
ракије
,
пак
наздрави
:
—
У
име
Божје
,
а
за
добар
почетак
!
У
здравље
нашег
припоштованог
оца
гвардијана
,
и
свију
редовника
,
који
су
овди
и
који
нису
овди
,
и
свега
пука
кршћанског
и
његовог
поглавице
,
светог
оца
папе
!
Живили
!
—
Живили
!
заграјише
млађи
.
—
А
шта
је
с
Ловрићем
?
Је
ли
му
ко
каву
понија
?
запитаће
гвардијан
ђакона
Чимавицу
,
посред
граје
.
Чимавица
смигну
раменима
пак
изађе
.
Дундака
нагоњаху
другови
,
да
наздрави
свакоме
фратру
,
а
уз
сваку
здравицу
да
искапи
по
чашицу
.
Он
се
смије
,
а
све
погледује
фра-Пирију
коме
,
узгред
буди
речено
,
тај
надимак
не
бје
залуду
дат
)
.
Фратар
намигну
,
а
на
то
Дундак
,
у
тињи
час
,
сали
у
се
седам
купица
ракије
,
уз
наздравице
.
—
Сад
,
нека
ишчати
молитву
!
рече
Бобан
.
—
Какву
молитву
!
?
запита
фра-Тетка
.
—
Ма
,
дујо
,
нику
ришћанску
молитву
!
Чућеш
је
!
Фратри
се
згледаше
смијући
се
,
а
то
посоколи
Дундака
,
те
размахну
рукама
.
Направи
се
коло
око
њега
,
он
се
прекрсти
три
пута
са
три
прста
„
по
ришћанску
“
,
метаниса
три
пута
,
шапућући
њешто
,
па
прекрсти
руке
на
грудима
,
диже
главу
па
поче
попијевајући
:
—
„
Зелембаћа
козе
враћа
,
по
дубоку
,
по
широку
,
да
напасе
,
да
намузе
,
да
накупи
угњу
масла
,
да
намаже
жвале
и
надимале
!
Надимљи
се
црни
враже
,
ка
’
но
Грци
по
полици
.
Они
јесу
добри
ловци
.
Стријељаху
једну
гору
и
уватише
тицу
срнадицу
.
Из
ње
ваде
талога
,
да
намажу
таколе
.
Таколи
ричу
,
таколи
бучу
,
таколи
иду
шешарскијем
путем
и
налазе
шешарскоје
дијете
.
Дијете
у
...
.
опанке
киселило
,
прстом
набадало
,
а
зубма
окруживало
...
господи
помилуј
,
амин
!
“
По
ново
заче
да
клања
и
да
се
крсти
.
Усред
те
граје
допаде
Чимавица
,
блијед
као
крпа
,
а
косе
му
се
накостријешиле
.
Једва
једвице
изговори
:
—
Зло
!
па
гутну
пљувачку
и
заврти
главом
и
опет
ће
:
„
зло
!
“
—
Зло
Ловрићу
?
запита
гвардијан
.
—
Он
је
при-ми-ну-ја
!
—
Шта
?
—
Да
...
.
умра
!
...
.
умра
је
!
...
.
Сви
потекоше
у
ђаконску
ћелију
,
која
се
налазила
између
Наћвареве
и
Теткине
.
Збиља
јадни
Шкоранца
укочањио
се
,
а
отворене
му
очи
.
На
кревету
и
на
поду
двије
локвице
крви
.
Крај
њега
,
на
столићу
,
њеколико
скленица
љекарија
.
Хаљине
му
побацане
врх
покривача
.
Према
његову
кревету
,
уз
дувар
,
бијаше
други
кревет
,
на
коме
спаваше
Чимавица
.
Пошто
се
гвардијан
разабра
мало
,
засу
грдњама
Чимавицу
.
—
Гаде
,
губо
,
рђо
,
измету
,
смрдљива
Чимавицо
,
тако
ли
си
пазија
друга
,
а
?
Тако
си
се
бринуја
за
њ
!
...
Сви
навалише
на
ђакона
,
ко
ће
боље
.
Фра-Срдару
не
би
ни
то
доста
,
но
га
удари
два
три
пута
,
а
да
је
могао
од
налоге
у
тијесној
соби
,
ћаше
га
и
ногом
напинати
.
Фра-Брне
надимље
образе
и
држи
се
за
трбух
.
Кад
год
би
видно
што
немило
хоћаше
га
забољети
у
куљи
.
Сви
грају
.
Балеган
открио
мртваца
,
па
га
куца
прстима
по
утонулу
желуцу
,
а
другом
руком
маха
и
говори
њешто
.
Дундак
стаде
отварати
скленице
љекарија
и
сваку
мирисаше
.
Бобан
дигао
суху
ногу
мртвога
,
па
јој
мјери
прстима
дебљину
.
Једини
Стипан
саставио
руке
на
грудима
и
гледа
.
—
Ма
шта
сам
ја
крив
?
Шта
сам
крив
,
за
ране
Исукрстове
?
кука
Чимавица
,
кад
га
једва
допаде
ред
да
га
чују
.
Шта
сам
мога
учинити
?
Јето
синоћ
уватија
га
огањ
и
кашља
је
и
знојија
се
,
ка
и
сваку
вече
!
А
то
сте
знали
сви
.
Баш
синоћке
,
би
му
лакше
и
разговарали
смо
се
и
смијали
.
Још
рече
,
да
ће
јутроске
на
матутин
,
ако
витар
ујења
.
—
„
Ма
исто
немој
ме
будити
,
ако
се
сам
не
пробудим
,
“
—
рече
ми
.
А
јутроске
,
посли
први
звона
,
ја
га
два
пута
полако
зовну
:
„
Иноценцо
!
Иноценцо
!
“
Па
кад
сам
видија
,
да
спава
(
јер
сам
мислија
,
да
спава
)
,
ја
га
остави
,
јер
шта
би
друго
чинија
?
...
—
Таа-ко
!
Дакле
,
он
је
преминуја
још
ноћаске
?
пита
фра-Брне
.
—
Па
то
се
зна
!
То
се
одма
види
!
вели
Тетка
.
—
О
,
Боже
!
Боже
!
па
овако
?
Без
исповисти
и
без
причешћа
!
—
Шта
ћемо
,
де
?
Шта
ти
је
,
ту
ти
је
!
—
Сад
не
помаже
карабулина
,
него
да
се
уреди
,
што
триба
уредити
!
рече
фра-Тетка
.
—
Али
,
шта
сам
ја
крив
?
Шта
сам
мога
учинити
,
за
блажену
Дивицу
?
кука
једнако
Чимавица
.
—
Ма
,
болан
,
ко
тебе
криви
?
Ко
каже
да
си
шта
крив
?
тјеши
га
фра-Брне
.
Сад
сви
почеше
тјешити
ђакона
.
—
А
зашта
ме
онда
бије
?
пита
ђакон
.
—
Зашта
!
зашта
!
вели
гвардијан
.
Јето
тако
!
Потриба
се
човику
искалити
,
а
ти
си
млађи
,
а
...
.
ајдемо
!
ајдемо-те
!
да
се
сврши
,
шта
је
триба
!
Стипан
,
који
одавно
имађаше
зуб
на
Фра-Срдара
,
излазећи
,
простријеља
га
очима
,
па
рече
опрхо
:
—
Лако
се
искалити
на
нејачем
и
на
млађем
,
али
није
право
,
а
,
крижа
ми
...
.
—
А
шта
,
крижа
ти
?
плану
жестоки
Срдар
,
шта
би
било
да
сам
тебе
,
а
?
де
?
Раздвојише
их
одмах
.
—
О
,
о
,
о
!
поче
тихо
Фра-Блитвар
.
Ти
,
Стипане
,
канда
губиш
ришпет
редовницима
,
о
!
о
!
—
Ја
,
вире
ми
,
дујо
,
мало
марим
,
кад
ко
оће
да
табачи
,
па
да
је
и
бискуп
,
разумиш
ли
?
А
онај
дитић
није
крив
,
а
мене
боли
кад
видим
неправду
.
Фра-Срдар
се
загна
на
њ
,
али
га
срећом
његовом
уставише
,
јер
одиста
ћаше
награјисати
.
Гвардијан
с
мјеста
исплати
најам
Стипану
и
изагна
га
.
Фра-Брне
,
хучући
једнако
и
држећи
се
за
куљу
,
дарова
му
пет
крунаша
зато
,
што
му
је
добро
пазио
кулаша
.
И
тако
делија
Стипан
изнесе
стопе
из
манастира
.
Па
онда
послаше
момка
с
писмом
у
град
мајстору
Бортулу
Ловрићу
обућару
,
и
јавише
му
да
му
је
син
Иноценцо
ненадно
преминуо
.
Па
обукоше
мртваца
и
пренијеше
у
цркву
,
гдје
му
,
на
поређе
,
почеше
чатити
бдјења
.
Бакоња
је
лио
четвороструке
сузе
и
није
се
мицао
од
мртваца
.
Он
једини
у
манастиру
бјеше
веома
растужен
.
У
фратарској
трпезарији
,
за
обједом
,
заврже
се
жестока
богословска
распра
.
Фра-Тетка
доказиваше
,
да
се
о
великијем
годовима
не
може
,
без
невоље
,
опојати
мртав
свећеник
.
Фра-Дувало
је
противно
тврдио
.
Пирија
и
Наћвар
бијаху
мишљења
Дувалова
,
а
остали
пристајаху
уз
Тетку
.
Сваки
се
напрезао
,
да
се
сјети
каквијех
ријечи
из
светијех
књига
,
којима
би
могао
потврдити
своје
мишљење
.
Вртиреп
се
опкладио
са
Наћваром
,
да
ће
њешто
наћи
у
њекој
књизи
,
па
је
с
тога
ходио
у
манастирску
књижницу
и
изгубио
опклад
.
Најзад
оста
свак
при
своме
мишљењу
.
Сутра
дан
дође
мајстор
Ловрић
.
Бијаше
то
чачурак
,
али
жилав
и
окретан
,
дугачкијех
црнијех
бркова
и
црвена
носа
.
Могао
је
имати
око
педесет
година
.
Он
не
показа
превелике
жалости
.
Најбоље
га
утјеши
Дундак
,
с
којим
је
до
подне
осушио
оку
