ипролоке
;
ваљало
је
још
проћи
крај
многих
кола
,
под
којима
су
спавали
уморни
војници
и
бегунци
а
крај
којих
је
ватру
угасила
киша
која
још
једнако
сипи
.
Средином
је
улице
немогуће
било
ићи
а
странама
још
горе
,
јер
су
крај
кућа
,
под
стрејама
,
спавале
избеглице
а
нарочито
регрути
,
који
су
се
тих
дана
такође
скрхали
у
Приштину
,
не
знајући
ни
ко
је
надлежан
да
им
да
хлеб
,
ни
ко
да
их
упути
где
би
преноћили
.
Па
ипак
,
та
густа
и
тамна
ноћ
,
није
била
тако
глува
.
Чуло
се
,
одовуд
или
отуд
,
како
неко
промиче
или
се
негде
далеко
чула
потмула
лупа
у
врата
и
нејасни
гласови
.
То
извесно
грешне
избеглице
још
лутају
тражећи
крова
,
очајно
лупајући
на
сваку
капију
редом
и
преклињући
да
их
пусте
ма
где
,
у
кровињару
,
у
обор
,
у
кокошињак
,
ма
где
,
само
да
се
могу
склонити
од
кише
.
Мал
’
тако
и
сам
не
нагазих
на
неке
грешнике
,
који
се
на
један
мах
створише
испред
мене
,
као
сенке
које
су
тога
тренутка
изникле
из
земље
.
Заустависмо
се
,
кад
смо
већ
били
прса
у
прса
и
,
дижући
фењер
изнад
главе
,
једва
сам
успео
да
их
назрем
.
Била
су
два
грађанина
који
су
такође
зашли
од
куће
до
куће
и
преклињали
да
им
се
уступи
мало
сувоте
.
Веле
,
доцкан
су
синоћ
стигли
,
ноћ
већ
пала
,
све
затворено
,
све
погашено
а
не
познају
варош
,
нити
знају
кога
би
припитали
.
На
доњем
спрату
једне
арнаутске
куће
,
у
којој
сам
ја
са
породицом
нашао
склониште
,
била
је
једна
празна
приземна
одаја
без
патоса
и
без
прозора
.
Њу
ми
није
газда
уступио
али
,
у
оваквој
невољи
,
неће
ни
он
ваљда
замерити
што
сам
је
отворио
и
присвојио
.
Понудим
оним
грешницима
ту
собу
,
у
којој
се
неће
моћи
ни
загрејати
,
ни
чиме
покрити
,
нити
што
под
главу
подметнути
али
биће
бар
под
кровом
.
—
Преседећемо
ноћ
—
веле
—
само
да
смо
у
сувоти
.
Повео
сам
их
и
успут
су
ми
казивали
своје
невоље
.
Путују
из
Крушевца
,
на
једним
малим
таљигама
у
којима
је
коњ
већ
после
првог
дана
пута
посрнуо
.
Ишли
су
пешке
,
благодарни
што
им
је
коњ
и
оно
мало
хране
и
ствари
могао
повући
те
да
их
не
носе
на
раменима
и
да
не
гладују
успут
.
Спавали
су
по
друмовима
,
сеоским
кошевима
,
под
стрејама
и
увлачили
се
у
пластове
сена
али
,
теше
се
,
јер
било
их
је
који
су
и
горе
пролазили
.
—
Препатили
сте
,
шта
ћете
,
сви
смо
препатили
.
Сутра
само
потражите
где
год
стан
па
се
одморите
.
—
Да
тражимо
стан
?
—
изненади
се
један
од
њих
.
—
Код
мене
није
за
становање
,
водим
вас
само
да
се
склоните
од
кише
.
—
Доста
и
хвала
,
а
сутра
...
Па
сутра
ћемо
ваљда
даље
?
—
Даље
?
Где
би
даље
?
Овде
ћемо
у
Приштини
сачекати
крај
.
—
Мислите
нећемо
морати
Приштину
напуштати
?
Ја
заустих
да
га
са
поуздањем
,
које
сам
до
малочас
имао
,
уверим
да
ћемо
овде
остати
,
али
ми
падоше
на
памет
речи
онога
официра
у
механи
и
не
одговорих
ништа
.
—
Мислите
нећемо
Приштину
напуштати
?
—
запита
још
једном
мој
ноћни
познаник
.
—
Мислим
!
—
процедих
ја
непоуздано
кроз
зубе
.
—
Дај
Боже
!
—
додаде
он
.
Пред
мојом
кућом
затекли
смо
још
једну
гомилицу
која
удара
алком
у
врата
и
чека
хоће
ли
ко
отворити
да
замоли
за
преноћиште
.
Понудио
сам
и
њима
што
сам
и
двојици
која
су
ме
пратила
и
тако
сам
их
петоро
увео
у
ону
бедну
собицу
.
Били
су
сви
благодарни
.
О
,
како
се
у
таквим
приликама
јефтино
да
стећи
благодарност
!
Могао
сам
учинити
и
нешто
више
за
ове
моје
госте
но
што
сам
им
обећао
.
Затекао
сам
горе
код
мене
,
у
оџаклији
,
лепо
разгорео
жар
,
те
сам
напунио
мангал
како
би
се
прокисли
и
прозебли
разгрејали
мало
.
Могао
сам
и
од
своје
свеће
одвојити
половину
,
те
да
виде
бар
где
би
стали
и
где
би
сели
.
При
тој
слабој
светлости
сагледао
сам
тек
мало
боље
своје
госте
.
Била
су
два
угледна
наша
учитеља
које
сам
по
имену
ја
већ
по
одавно
познавао
,
један
младић
од
двадесетак
година
у
војничком
оделу
са
поднаредничким
звездицама
на
раменима
и
два
дечка
у
сурој
народној
ношњи
,
са
уским
чакширама
и
плавим
шајкачама
на
глави
.
То
су
били
ђаци
наше
ратарске
школе
,
који
су
као
регрути
дошли
пред
комисију
на
преглед
.
Младоме
поднареднику
покривала
је
шајкача
непрописно
дугу
косу
а
десна
му
рањена
рука
висила
је
у
завоју
.
Поседало
се
око
мангала
да
се
пробдије
ноћ
,
док
су
се
дечаци
из
ратарске
школе
,
чим
су
се
мало
загрејали
,
прострли
по
земљи
,
без
покривача
и
узглавља
и
предали
се
сну
,
који
одликује
младост
као
доба
које
се
мири
са
сваком
бригом
и
невољом
.
Учитељи
,
ма
и
преморени
,
бојали
су
се
лећи
,
јер
су
били
толико
прозебли
да
су
сну
претпостављали
бдење
крај
мангала
.
Млади
поднаредник
такође
није
хтео
лећи
јер
,
вели
,
рана
и
бол
који
му
је
донела
,
навукла
му
је
несаницу
те
не
може
задремати
догод
га
умор
потпуно
не
савлада
.
Сео
сам
и
ја
крај
њих
.
Осећао
сам
да
ми
је
дуга
,
предуга
ноћ
,
те
да
је
бар
ту
крај
мангала
,
са
овим
добрим
људима
скратим
.
Мрачна
и
ниска
турска
собица
са
почађалом
таваницом
са
које
,
као
покидана
једрила
,
виси
паучина
и
лелуја
се
од
јаре
из
мангала
и
од
ветра
који
продире
кроз
разлупане
прозоре
;
са
дубоким
долапом
у
зиду
,
на
коме
су
капци
спали
те
висе
о
једном
јексеру
;
са
рупом
у
дну
зида
,
коју
су
пацови
разрили
—
све
то
осветљено
полусветлошћу
свеће
и
оним
светлим
руменилом
које
разгорео
жар
из
мангала
распростире
око
себе
.
Све
то
изгледа
тако
тајанствено
,
као
место
састанка
нечастивих
.
Поседали
на
земљу
око
мангала
,
са
прекрштеним
ногама
пред
собом
,
нагнути
унапред
,
осветљена
лица
руменилом
из
мангала
,
пушили
смо
цигару
за
цигаром
и
прелазили
с
предмета
на
предмет
у
разговорима
бескрајним
,
као
што
је
јесења
ноћ
бескрајна
.
Учитељи
су
понова
причали
о
својим
и
туђим
невољама
на
путу
,
о
злу
времену
,
о
оскудици
која
је
збег
пратила
,
о
тешким
тренутцима
при
напуштању
које
вароши
.
Млади
поднаредник
над
је
казивао
о
великим
борбама
на
Дунаву
,
у
којима
је
он
рањен
,
о
сили
немачке
артиљерије
и
о
нечувеним
напорима
српскога
војника
.
Ђаци
ратарске
школе
спавали
су
тврдо
,
детињским
сном
.
Разговор
скрете
затим
на
борбе
које
се
воде
на
овоме
фронту
,
измеђ
Качаника
и
Гилана
.
—
Гледам
вечерас
—
вели
виши
,
коштуњави
учитељ
,
светлих
очију
,
које
се
у
полумраку
просто
осећају
и
крупне
гласине
,
која
извире
из
дубине
груди
—
Гледам
,
сироти
људи
,
са
колико
вере
и
колико
поуздања
дочекују
војску
која
је
стигла
у
помоћ
.
—
Како
да
не
,
читава
једна
дивизија
и
то
добра
дивизија
!
—
тврдим
ја
.
—
Па
јесте
,
али
...
—
учини
учитељ
и
стресе
у
мангал
малим
прстом
пепео
са
цигарете
,
коју
је
држао
измеђ
кажипрста
и
великог
.
—
Ви
као
да
не
верујете
у
њену
помоћ
?
—
запитах
и
у
томе
часу
поче
у
мени
понова
да
се
буди
онај
мучан
осећај
разочарења
,
који
се
био
нешто
мало
утајио
.
—
Може
помоћи
,
зашто
не
!
Ја
не
знам
каква
је
ситуација
на
овоме
фронту
,
па
не
могу
ни
да
вам
кажем
ништа
,
али
...
—
затеже
опет
гласом
који
казује
сумњу
.
—
Право
да
вам
кажем
,
ми
који
долазимо
озго
,
из
старих
граница
Србије
,
не
верујемо
више
ни
у
шта
.
Млади
поднаредник
климну
главом
одобравајући
,
као
да
би
и
он
пристао
уз
такво
мишљење
а
онај
други
учитељ
,
омален
,
мршава
лица
извученог
из
самих
правих
линија
и
очију
упалих
дубоко
у
дупљу
—
пристаде
уз
ово
тврђење
свога
друга
и
речју
.
—
Требало
је
видети
што
смо
ми
видели
—
додаде
он
—
па
онда
имати
храбрости
да
се
верује
ма
у
шта
!
—
Шта
сте
могли
више
видети
но
што
ћете
и
овде
сутра
видети
.
Одступање
народа
и
војске
,
бегство
породица
,
невољу
,
јад
.
—
Нећемо
ми
то
видети
ни
сутра
ни
прекосутра
овде
.
То
ћемо
видети
,
или
управо
,
ви
ћете
видети
тек
кад
падне
Приштина
—
забобоња
опет
она
гласина
.
—
Видео
сам
,
кад
је
падало
Скопље
!
—
Не
!
—
пресече
он
одлучно
.
Изненади
ме
ово
упорство
.
Зашто
сад
не
,
кад
је
мало
пре
било
да
.
Погледах
га
у
очи
и
спазих
две
светле
жеравице
на
мрку
му
лицу
тамно
бакарне
боје
,
коју
је
његовом
и
иначе
препланулом
лицу
давала
румена
светлост
жара
из
мангала
.
—
Не
!
—
понови
учитељ
још
једном
—
Јер
,
ви
сте
Скопље
напуштали
са
вером
да
је
то
привремено
,
да
ћете
се
за
који
дан
вратити
,
да
ће
стићи
наша
војска
,
која
се
на
северу
бори
и
,
да
ће
стићи
Французи
,
који
се
на
југу
боре
те
да
ће
ослободити
Скопље
.
Је
л
’
те
?
—
То
јесте
!
—
Али
чекајте
да
видите
како
је
бона
слика
када
се
напушта
варош
без
те
вере
.
—
То
је
истина
!
—
признадох
ја
убеђен
—
Али
,
шта
је
то
што
је
вас
опредељивало
да
напуштате
вароши
без
вере
,
онда
када
је
велики
део
Србије
био
још
слободан
,
када
сте
и
ви
тако
исто
као
и
ми
били
заваравани
да
савезничка
помоћ
стиже
,
када
смо
још
имали
и
довољно
муниције
и
хране
и
доста
очувану
војску
да
може
борбу
примити
?
—
Шта
је
то
,
питате
?
Вас
су
тешиле
билетени
и
варљиве
вести
,
које
су
надлежни
радо
пуштали
,
или
и
сами
варани
или
у
намери
да
заварају
и
охрабре
народ
и
не
дозволе
да
клоне
дух
у
војсци
.
Ви
сте
тим
вестима
и
могли
поверовати
,
јер
нисте
имали
начина
да
их
проверите
,
али
ми
...
—
Зар
сте
ви
имали
начина
?
—
Кад
гледате
,
господине
мој
,
својим
очима
како
бега
Краљ
,
бега
Врховна
Команда
,
бега
Влада
,
бега
Народна
Скупштина
,
ви
онда
ваљда
нећете
веровати
неким
хектографисаним
табачићима
,
у
којима
се
прича
како
Французи
са
југа
снажно
надиру
а
Руси
прелазе
Дунав
.
Ви
треба
да
видите
како
је
то
страшна
слика
,
кад
и
војску
и
народ
напусти
уверење
да
се
може
што
спасти
те
кад
,
својим
очима
гледате
слом
државе
,
својим
очима
гледате
како
се
све
крха
и
руши
а
светина
се
гуши
и
стење
под
рушевинама
;
кад
својим
очима
гледате
како
све
пада
,
како
се
сурвава
и
претрпава
домове
,
и
људе
,
претрпава
градове
и
села
,
претрпава
њиве
и
поља
,
претрпава
све
,
све
...
Ону
половину
свеће
,
коју
смо
били
прилепили
на
ивици
мангала
,
пождрао
је
пре
времена
пламен
,
који
се
од
промаје
кроз
отворени
прозор
повијао
и
богато
је
китио
белим
цветом
.
Свећа
се
разлила
и
утулила
и
утајала
се
она
немирна
светлост
од
разигранога
пламена
,
која
је
до
мало
час
прелетала
преко
лица
и
предмета
а
завладала
једноставна
,
мирна
и
мистична
румена
полусветлост
,
која
је
још
већом
тајанственошћу
опчињавала
слику
око
мангала
.
Поноћни
ветрић
,
који
је
кроз
разбијена
окна
сад
нешто
живље
дунуо
,
као
да
је
у
мрачној
соби
пробудио
задах
паучине
,
црвоточине
и
подрумске
влаге
која
је
притискала
груди
.
Учитељ
,
који
је
ућутао
био
,
осећајући
ваљда
и
сам
утисак
својих
речи
,
опет
живо
настави
:
—
Ја
никад
у
животу
нисам
видео
вулкан
који
бљује
лавину
и
претрпава
насеља
која
су
,
верујући
мртвом
брду
,
дрзнула
да
му
населе
подножја
.
Читао
сам
описе
и
знам
,
колико
ми
се
на
глави
коса
дизала
,
знам
како
сам
сањао
тешке
снове
,
после
такве
лектире
.
Мени
,
у
овоме
часу
,
слика
нашега
слома
потпуно
личи
на
такву
једну
катастрофу
.
Личи
ми
по
величини
несреће
,
по
пометености
,
журби
,
по
забуни
,
по
овоме
што
су
сви
погубили
главе
и
по
томе
,
ако
хоћете
,
што
непријатељ
не
улази
у
земљу
да
је
освоји
већ
са
крвожедном
жудњом
да
све
уништи
,
да
све
разори
,
да
све
спали
,
да
све
затре
,
да
сав
живот
сагоре
и
угаси
онако
као
лавина
када
се
проспе
из
усијане
планине
.
Да
ли
онај
његов
дубоки
глас
,
који
је
бобоњао
кроз
празну
и
ниску
одају
;
да
ли
онај
тајанствени
полумрак
,
који
су
облаци
од
дима
из
цигарета
још
више
загустили
и
кроз
који
смо
се
једва
догледали
,
те
је
његов
глас
звонио
као
глас
некога
духа
који
се
јавља
из
полутаме
;
да
ли
можда
онај
поуздани
тон
којим
је
учитељ
речи
изговарао
—
тек
,
његове
су
речи
на
мене
чиниле
тежак
утисак
од
којега
сам
узалуд
хтео
да
се
отргнем
.
Нешто
ми
је
притискало
душу
те
покушавао
сам
да
се
буним
и
поричем
снагу
утиска
али
без
довољно
самопоуздања
и
снаге
.
—
Ама
,
где
сте
ви
то
побрали
тако
мрачне
утиске
?
—
Где
?
!
—
узвикну
учитељ
.
—
Свуд
,
свуд
;
на
сваком
кораку
,
на
свакој
жељезничкој
станици
,
у
сваком
селу
,
у
свакој
вароши
.
Требали
сте
бити
у
Ђунису
да
видите
како
се
ништи
читава
једна
историја
;
требали
сте
бити
у
Крушевцу
да
видите
како
се
руши
читава
једна
држава
.
Гледао
сам
својим
очима
старога
Краља
на
крушевачкој
станици
како
му
лију
сузе
из
очију
а
,
недалеко
од
њега
,
пред
његовим
очима
,
пљачку
,
грабеж
,
растурање
државне
имовине
.
Лупају
се
и
ломе
немилостиво
вагони
,
грабе
се
џакови
са
храном
,
разбијају
се
врата
на
магацинима
.
А
краљ
,
који
тога
тренутка
напушта
Крушевац
и
креће
на
Косово
,
гледа
и
плаче
.
Паде
ми
не
памет
,
у
томе
тренутку
,
некадањи
Лазарев
полазак
из
Крушевца
на
Косово
.
Величанствене
поворке
златом
искићених
витезова
,
који
полазе
да
изгину
на
Косову
и
,
пред
њима
владар
који
је
изабрао
царство
небеско
.
И
после
пет
стотина
година
,
један
српски
краљ
са
истога
места
полази
на
Косово
,
али
за
њим
тужне
поворке
несретнога
народа
и
војска
без
вере
и
без
снаге
.
Отресао
сам
се
упоређења
ових
двеју
појава
,
које
чак
и
немају
довољно
сличности
за
упоређење
,
па
ми
се
оно
ипак
и
на
силу
наметало
и
изазивало
ми
тежак
бол
...
Тај
бол
као
да
нам
учитељ
тога
тренутка
удахну
свима
у
душу
.
Његов
друг
,
учитељ
,
заусти
да
каже
нешто
,
па
му
реч
заигра
у
грлу
и
недорече
је
већ
само
ману
руком
.
Млади
поднаредник
зањиха
главом
а
мени
изађе
пред
очи
,
као
нека
мађијска
слика
,
величанствена
поворка
златом
искићених
витезова
који
полазе
да
изгину
на
Косову
и
пред
њима
владар
који
је
изабрао
царство
небеско
.
Та
слика
била
је
жива
,
ја
је
нисам
само
осећао
,
ја
сам
је
видео
.
Кроз
облаке
дима
од
дувана
пробијали
су
се
оштри
врхови
бојних
копаља
,
лелујали
су
се
заједно
са
дуванским
димом
алај
—
барјаци
и
промицали
сјајни
шлемови
искићени
златним
челенкама
.
Мрка
лица
косовских
јунака
под
шлемом
,
оцртавала
су
се
у
ономе
руменилу
од
жара
,
које
се
проткивало
кроз
модри
дим
.
Ја
сам
чуо
алакање
јунака
,
чуо
сам
топот
коња
и
почеше
у
памети
да
ми
се
намећу
речи
народне
песме
:
и
почех
да
их
шапћем
сам
себи
:
Коњ
до
коња
,
јунак
до
јунака
Бојна
копља
као
гора
чарна
,
Сија
оклоп
и
блиста
оружје
.
Милина
је
оком
погледати
Бојне
коње
и
бојне
јунаке
.
Развише
се
ките
и
барјаци
Као
сури
по
небу
облаци
.
Цар
појаха
голема
лабуда
Пред
царем
је
млади
барјактаре
Соко
живи
Бошко
Југовићу
Иза
Бошка
стари
Југ-Богдане
Око
Југа
синци
Југовићи
Дивна
браћа
и
дивни
јунаци
,
Појахали
коње
од
мегдана
,
Не
би
реко
на
коњима
јашу
Већ
их
носе
наљућене
виле
.
Оке
цара
слуге
и
војводе
С
десне
стране
Страхинићу
Бане
А
са
леве
слуга
Видосаве
Иза
цара
три
војводе
бојне
Славни
јунак
Обилић
Милошу
И
уз
њега
верни
побратими
С
једне
стране
Косанчић
Иване
А
са
друге
Топлица
Милане
За
њима
су
војводе
остале
...
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
_
Утонуо
у
ту
слику
,
ја
сам
ућутао
и
нико
од
осталих
није
реметио
тишину
која
је
настала
,
као
да
су
сви
били
под
истом
сугестијом
.
Студена
поноћна
промаја
понова
дуну
кроз
шупљине
и
дим
се
залелуја
по
мрачноме
простору
,
разорише
се
и
расуше
фигуре
и
облици
који
су
се
до
мало
час
вили
над
нама
,
поломише
се
копља
,
развејаше
се
заставе
,
расточише
се
оклопи
и
река
дима
суну
на
разбијене
прозоре
и
понесе
собом
поломљене
и
расуте
све
слике
које
нам
мало
час
загреваше
машту
.
Студени
дах
промаје
,
расхлади
ми
и
чело
и
опали
мразом
лице
те
се
пробудих
и
пробудисмо
се
сви
.
Учитељ
узе
својом
путничком
батином
да
разгрће
оне
остатке
жара
у
мангалу
и
сви
се
скуписмо
нешто
ближе
ватри
.
—
Поменусте
и
Ђунис
мало
час
?
—
прекидох
ја
први
тишину
,
обраћајући
се
питањем
учитељу
.
—
Поменуо
сам
!
—
рече
и
ућута
,
па
мало
затим
сам
настави
.
—
Од
како
знам
за
себе
,
ту
сам
први
пут
заплакао
.
Верујте
ми
,
горко
сам
заплакао
.
Веровао
сам
му
,
јер
му
је
глас
задрхтао
у
грлу
.
—
На
Ђуниској
станици
заостали
су
од
некуд
вагони
у
којима
је
био
натоварен
наш
војни
музеј
из
Београда
.
Тај
музеј
је
сва
наша
нова
историја
,
историја
наше
стогодишње
борбе
,
јер
целога
овога
века
што
је
за
нама
ми
нисмо
ни
стигли
што
друго
да
радимо
до
да
се
боримо
.
Кад
су
већ
и
власти
напустиле
Ђунис
,
кад
је
већ
непријатељ
заузео
обе
Мораве
,
светина
у
Ђунису
разбија
те
вагоне
мислећи
да
ће
у
њима
наћи
штогод
што
би
јој
могло
користити
или
,
ваљда
,
што
непријатељу
не
треба
да
падне
у
руке
.
Требало
је
видети
ону
страшну
и
тужну
слику
.
Разочарана
светина
узе
да
баца
оне
светиње
,
од
којих
је
свака
један
део
историје
;
узе
да
их
баца
и
гази
,
разносећи
их
уз
дивљу
дреку
и
церекање
.
Кад
су
из
разбијених
сандука
покуљале
оне
„
спрдње
“
,
светина
удари
у
кикот
и
тај
ми
је
кикот
продро
као
усијано
гвожђе
кроз
душу
и
,
верујте
,
још
ме
бриди
бол
,
још
ме
пече
.
Био
је
то
онај
крти
смех
лудака
који
се
цери
кад
спази
икону
.
Изгледало
ми
је
као
кад
се
човек
усред
пламена
у
кући
која
гори
,
смеје
смехом
онога
коме
је
величина
трагедије
замаглила
душу
и
разум
.
Добош
,
којим
је
архимандрит
Мелентије
дозивао
негда
народ
на
револуцију
дочепао
је
један
старац
из
последње
одбране
и
начинио
себи
столицу
од
њега
;
заставе
,
оне
славне
заставе
,
које
су
у
рату
за
ослобођење
водиле
српску
војску
на
Јавор
и
на
Шуматовац
,
лежале
су
у
блату
под
вагонима
или
су
њихове
голе
мотке
бацане
на
ватру
:
деца
су
натицала
на
главу
калпаке
наших
првих
војника
и
јахала
на
копљима
;
цигани
су
навлачили
старинске
мундире
оне
славне
жандармерије
која
је
1862
.
године
изгинула
бранећи
Београд
од
Турака
,
а
за
њима
је
светина
арлукала
и
смејала
се
.
Пушке
,
које
је
буковички
прота
благословио
на
Орашцу
,
и
које
су
се
прославиле
на
Мишару
и
Љубићу
;
пиштољи
,
који
су
некада
почивали
у
кубурлијама
славних
војвода
или
им
китили
силаве
,
и
онај
пиштољ
који
је
на
Чегру
прославио
смрт
Синђелићеву
,
и
она
пушка
која
је
из
руке
малога
Книћанина
оборила
Ћаја-пашу
—
све
,
све
је
то
лежало
по
потоцима
и
по
блату
,
по
друму
и
по
јендецима
,
све
растурено
,
све
побацано
,
све
погажено
.
Изгледало
ми
је
као
да
је
неки
зао
дух
пошао
пред
непријатељском
војском
,
као
кобна
извидница
,
са
задаћом
да
брише
нашу
историју
,
како
би
непријатељ
наступао
на
рашчишћено
земљиште
са
којега
су
покидана
и
почупана
,
сва
прошлост
,
све
успомене
и
све
традиције
.
Учитељ
заврши
,
па
пошто
се
нешто
одмори
,
обрати
ми
се
:
—
Реците
сад
сами
,
не
би
ли
се
заплакали
и
ви
да
сте
били
на
моме
месту
,
да
сте
све
то
својим
рођеним
очима
видели
?
Ја
нисам
одговорио
на
то
питање
а
осећао
сам
да
би
и
у
овоме
тренутку
,
кад
ми
учитељ
казује
,
могао
још
горко
заплакати
да
ми
већ
тешки
догађаји
,
који
су
се
провлачили
кроз
моју
душу
,
нису
пресушили
сузе
.
—
И
кад
помислим
—
настави
учитељ
искрено
потресен
—
да
су
тако
исто
или
још
горе
,
јер
су
пале
у
руке
непријатељу
,
пропале
и
све
друге
наше
тековине
.
Оно
што
смо
за
ових
сто
година
,
одвајајући
од
своје
сиротиње
,
одвајајући
од
својих
уста
,
прибирали
и
текли
,
не
би
ли
и
ми
могли
стати
у
ред
цивилизованих
народа
;
наши
музеји
,
библиотеке
,
кабинети
,
збирке
,
документи
и
рукописи
у
којима
лежи
наша
необјављена
и
неиспитана
историја
.
Све
,
све
је
то
пропало
или
ће
пропасти
,
јер
непријатељ
који
иде
за
нама
,
сажиже
као
усијана
лавина
и
пали
,
руши
,
уништава
.
—
Све
,
све
ће
пропасти
!
—
Додадох
и
ја
придружујући
му
се
искреноме
болу
.
—
Косово
је
било
војничка
пропаст
,
то
није
била
пропаст
народа
—
настави
учитељ
.
—
Несретне
,
тринаесте
,
била
је
тежа
пропаст
али
,
шта
је
имало
тада
да
пропадне
кад
ништа
нисмо
ни
имали
.
Народ
се
склонио
у
збегове
а
сила
,
која
је
преплавила
земљу
,
прегазила
је
поља
и
ливаде
.
О
првоме
пролећу
трава
је
опет
озеленила
а
народ
је
сишао
из
збегова
.
Данашња
је
пропаст
тежа
и
страшнија
;
руше
нам
све
,
руше
државу
и
руше
јој
темеље
,
затиру
установе
и
уништавају
благо
народно
које
смо
сто
година
прибирали
и
текли
.
Кад
се
вратимо
биће
све
пусто
и
почећемо
све
испочетка
.
Али
,
тад
неће
бити
довољно
само
да
нам
о
пролећу
озелени
трава
и
народ
се
врати
из
збегова
...
Настаде
мукла
тишина
,
слична
оној
крај
самртника
кад
му
се
већ
упали
свећа
,
кад
свако
зазире
да
шушне
,
кад
свако
уздржи
и
дах
да
не
ремети
свечаност
тишине
и
не
профанише
пијетет
тренутка
.
Чуо
се
само
жар
како
се
распада
у
пепео
,
миш
који
гризе
дрво
у
долапу
,
дах
оне
деце
што
су
спавала
и
крчање
у
грудима
учитељевим
.
Мало
затим
и
допре
с
поља
кроз
разбијене
прозоре
неки
чудан
,
нејасан
звук
.
Сви
подигосмо
главе
и
напрегосмо
слух
.
—
Чекајте
!
—
прекидох
ја
тишину
Причекајте
мало
!
Ви
већ
говорите
посмртно
слово
а
чујете
ли
,
слушајте
!
Морало
је
већ
бити
далеко
иза
поноћи
,
морало
је
бити
ближе
зори
,
јер
кроз
ноћну
тишину
јасно
су
допирали
топовски
јеци
.
То
је
одмах
после
поноћи
отпочела
борба
на
Биначкој
Морави
,
која
је
имала
да
сузбије
бугарски
дрзак
ноћни
препад
.
—
Чујете
ли
?
—
понових
ја
охрабрен
овим
звуцима
,
који
очас
збрисаше
у
мени
оно
мутно
и
тешко
расположење
,
изазвано
учитељевим
казивањима
.
—
Чујете
ли
;
то
још
српски
топови
говоре
и
до
год
они
не
занеме
,
ја
ћу
веровати
у
биће
Србијино
.
—
Ја
ћу
веровати
и
после
,
кад
и
ти
топови
занеме
!
—
одговори
учитељ
и
сам
нешто
охрабрен
.
—
Вероваћу
,
јер
сам
убеђен
,
да
народ
,
који
се
овако
мушки
бори
сто
година
за
слободу
,
не
може
пропасти
.
Али
...
моја
вера
не
може
ни
мало
умањити
бол
,
који
ми
садашњост
задаје
!
Поуздање
,
које
су
топовски
звуци
у
нама
пробудили
,
само
је
за
часак
блеснуло
,
као
једна
тренутна
појава
,
као
један
покушај
да
се
приберемо
и
охрабримо
.
Слушали
смо
још
мало
топовске
звуке
,
али
без
речи
.
Уморио
нас
је
био
разговор
,
уморио
нас
је
заједнички
бол
,
који
ови
звуци
нису
ипак
могли
из
душа
нам
да
одагнају
;
уморила
нас
је
дуга
ноћ
,
коју
смо
превалили
и
примакли
се
зори
.
Попушили
смо
ћутећи
још
по
једну
цигарету
.
Млади
се
поднаредник
измакао
од
мангала
и
наслонио
леђима
уза
зид
,
оборио
главу
на
груди
и
почео
да
дрема
а
и
учитељи
почеше
погледати
око
себе
,
не
би
ли
се
могли
где
наслонити
,
да
се
ма
колико
толико
одморе
.
Ја
се
дигох
лагано
,
не
узнемирујући
никога
и
пођох
на
горњи
спрат
,
где
је
моја
одаја
била
.
Када
сам
се
успео
,
са
отворенога
доксата
догледало
се
далеко
,
далеко
кроз
ноћ
,
која
је
већ
почела
да
се
провиди
.
У
дубини
тамо
,
иза
планина
,
руменило
се
небо
,
претећи
опасним
ветром
.
Изгледало
је
као
да
гори
планина
,
као
да
се
усијала
те
пламти
и
букће
.
Та
ме
слика
задржа
на
доксату
,
са
којега
су
се
још
јасније
чули
топовски
пуцњи
отуда
са
Карадага
и
све
то
потсети
ме
на
оно
учитељево
упоређење
са
усијаном
планином
,
која
бљује
лавину
.
То
упоређење
поче
да
расте
,
да
се
допуњава
и
да
ми
се
намеће
.
Ено
,
ено
,
планине
се
већ
жаре
и
горе
,
бљују
већ
пламен
и
ено
се
усијана
лавина
ваља
кроз
наша
поља
и
доље
;
ваља
се
,
тутњи
,
пали
,
ништи
и
сагорева
живот
,
који
је
до
мало
час
ту
био
.
И
ближи
се
већ
!
Осећам
загушљив
ваздух
,
који
претходи
усијаним
валима
;
осећам
већ
по
телу
топлоту
,
која
унапред
пржи
;
осећам
како
ме
засипа
топао
пепео
лаве
;
засипа
мене
,
засипа
моје
драге
и
миле
,
моје
блиске
;
засипа
мој
дом
и
онај
дом
до
мога
и
даље
;
засипа
градове
и
поља
,
засипа
села
,
горе
и
планине
!
Све
,
све
засипа
и
плави
.
И
мало
још
,
још
мало
само
дана
,
бићемо
сви
,
биће
цела
Србија
под
лавином
!
...
X
Топлички
бегунци
Неко
рече
:
„
Ајде
да
видимо
,
ево
стижу
топлички
бегунци
!
“
и
оста
тако
име
оној
дугој
и
непрекидној
змијурини
што
се
друмом
више
Приштине
лагано
повијала
са
повијараца
који
одвајају
Лабове
обале
од
Косовске
равнице
.
И
раније
су
тим
путем
из
Куршумлије
слазили
бегунци
овамо
у
Косово
,
али
је
једнога
тренутка
изгледало
као
да
оркан
неће
протутњати
преко
целе
Србије
и
,
ако
где
буде
парче
слободице
,
биће
је
ту
негде
измеђ
Јастребца
и
Копаоника
.
Верујући
у
то
,
многи
који
су
се
спасли
из
Скопља
и
других
источних
страна
,
напуштали
су
и
Приштину
,
па
бегали
у
подножје
Копаоника
,
у
Куршумлију
,
Брус
и
Александровац
,
тако
да
су
се
тим
друмом
често
размимоилазили
бегунци
,
једни
који
из
Топлице
бегају
на
Косово
и
други
који
са
Косова
бегају
у
Топлицу
.
И
начелник
округа
косовскога
,
када
једнога
јутра
доби
неповољне
вести
са
гиланскога
фронта
,
зазвони
у
телефон
и
затражи
начелника
округа
топличкога
.
Хтео
га
је
замолити
да
се
побрине
о
његовој
породици
коју
мисли
уклонити
из
Приштине
и
послати
је
тамо
.
Али
још
није
ни
почео
говор
а
начелник
топлички
искористи
везу
коју
му
је
овај
дао
,
и
поче
:
—
Слушај
,
колега
,
хтео
сам
те
умолити
за
једну
услугу
.
Шаљем
своју
породицу
тамо
,
у
Приштину
,
па
...
—
Како
?
—
учини
начелник
косовски
на
телефону
и
промени
се
у
лицу
—
А
ја
сам
те
за
то
звао
на
телефон
;
хтео
сам
те
умолити
...
да
...
мислио
сам
да
ја
пошљем
своју
породицу
тамо
...
—
Не
шаљи
овамо
!
—
Не
шаљи
ни
ти
овамо
!
Таква
је
пометња
настала
од
прилике
оних
судбоносних
дана
а
мало
затим
били
смо
већ
на
чисто
да
Топлица
већ
није
више
безбедан
збег
.
Стигоше
гласови
да
је
пао
Чачак
,
пало
Краљево
и
да
Аустријанци
слазе
Ибром
и
Расином
а
Бугари
напредују
Топлицом
ка
Прокупљу
и
Јабланицом
ка
Лебанима
.
И
,
сад
тек
загусти
друм
који
Лабом
слази
из
Куршумлије
.
Њим
пође
све
што
из
Ниша
и
Лесковца
није
могло
раније
железницом
;
њим
крену
све
што
се
из
Крушевца
поче
спуштати
на
југ
.
Њим
пођоше
и
канцеларије
и
команде
и
управе
које
су
се
дотле
задржавале
по
местима
која
су
,
само
пре
неколико
дана
,
изгледала
још
да
су
ван
домашаја
непријатељске
поплаве
.
То
није
била
обична
гомила
бегунаца
што
се
спуштала
лабским
друмом
у
Косово
,
био
је
то
читав
покрет
,
била
је
то
у
пуном
смислу
речи
сеоба
народа
.
Када
су
прва
кола
из
овога
покрета
наилазила
на
приштевску
калдрму
,
последња
још
нису
била
изашла
из
Прокупља
,
тако
да
је
од
Приштине
до
Прокупља
то
била
једна
бескрајна
поворка
кола
која
је
непрекидно
милила
друмом
три
дана
и
три
ноћи
.
То
је
била
једна
непрекинута
и
непробојна
колона
где
су
коњи
задњих
кола
утурили
главе
у
шараге
предњих
кола
и
пешак
или
коњаник
,
који
се
налазио
с
једне
стране
,
није
могао
све
од
Прокупља
па
до
Приштине
прећи
на
другу
страну
друма
.
А
друм
раскаљан
,
излокан
,
преливен
дебелим
слојем
житкога
блата
,
где
ређега
те
се
разлило
као
блатно
језеро
а
где
гушћега
те
се
хвата
за
точкове
од
кола
,
за
опанак
и
обућу
.
Убрљали
се
људи
,
убрљала
се
стока
,
убрљала
се
кола
и
једва
се
све
то
извлачи
и
једва
креће
.
И
ако
је
заједничка
невоља
све
изједначила
ипак
је
у
тој
,
блатом
убрљаној
и
бригом
и
теретом
путовања
умореној
гомили
,
пуно
разноликости
.
Тешка
црна
мунициона
кола
која
води
трећепозивац
а
вуку
снажни
и
рогати
државни
волови
па
онда
,
путничка
кола
са
арњевима
и
уморним
коњићима
,
чије
сапи
брекћу
као
мехови
а
блато
им
искитило
трбух
те
висе
гроздићи
о
длаке
;
па
онда
,
аутомобил
,
мали
,
црн
,
лакован
,
са
четири
седишта
,
навикнут
да
вози
од
Теразија
до
Топчидера
;
за
њим
велики
,
товаран
аутомобил
модре
боје
,
са
мотором
који
брекће
и
стење
као
раздражена
животиња
и
оједеним
гумама
на
точковима
.
Па
онда
,
мала
сељачка
кола
са
мршавим
вочићима
који
изгледају
као
срндаћи
и
разглављеним
точковима
које
је
обмотало
блато
слојем
дебљим
од
самих
наплата
,
па
двоколице
,
које
вуче
коњић
ознојених
ребара
и
усанулих
кукова
,
за
овима
фијакер
са
београдске
калдрме
на
коме
још
висе
,
као
крпчићи
на
просјачким
чакширама
,
остаци
гуме
око
точкова
и
на
коме
је
по
где
и
где
сачувао
лак
свој
сјај
а
плиш
своју
некадању
боју
,
али
га
гледаш
са
сажаљењем
,
као
пропалу
лепотицу
на
којој
се
још
по
где
што
одржало
.
За
овим
таљиге
са
једним
бедним
коњем
,
једне
од
оних
таљига
на
којима
се
преносе
дрва
и
еспап
са
жељезничке
станице
,
па
онда
опет
фијакер
,
од
оних
који
су
осамдесетих
година
још
и
изгледали
нешто
на
београдским
улицама
а
од
тога
доба
служе
за
пренос
поште
измеђ
двеју
вароши
у
унутрашњости
;
па
онда
,
шпедитерска
кола
,
велика
,
пространа
,
читава
кућа
на
точковима
а
вуку
их
три
уморна
коњића
раскрвављених
груди
,
који
су
их
са
великим
напрезањем
извукли
из
ових
блата
кроз
која
се
прошло
;
за
овима
опет
пар
малих
вочића
вуку
нешто
што
се
и
не
може
назвати
колима
,
то
су
два
точка
и
високи
ступци
са
стране
;
за
њима
поштанске
чезе
,
па
сакаџијске
двоколице
са
којих
је
скинуто
и
бачено
буре
да
се
зажени
товаром
,
па
болничка
амбулантна
кола
,
па
лака
штајерска
кола
са
платненим
кровом
...
и
редом
тако
све
врсте
кола
,
све
што
има
точкове
и
што
може
да
вуче
запрега
.
И
све
то
натоварено
и
претоварено
сеном
,
брашном
,
покућанством
,
децом
,
женама
и
старцима
.
И
уз
то
још
,
око
кола
и
измеђ
њих
,
пешачи
маса
света
,
попрскана
блатом
по
грудима
,
по
коси
,
по
лицу
и
убрљана
до
колена
и
до
појаса
.
Кроз
гомиле
пешака
тискају
се
још
и
мали
коњићи
осамарени
и
натоварени
,
који
још
поврх
товара
носе
и
по
где
које
дете
;
па
онда
магарци
,
па
кравица
коју
вуче
мајка
да
би
исхранила
децу
,
па
овца
коју
је
грешни
домаћин
потерао
да
се
негде
у
планини
њоме
израни
зимус
и
сав
блатом
улопан
,
повијена
репа
пас
,
који
је
кренуо
у
збег
за
кућом
и
чељадима
.
И
сва
та
гомила
и
сва
та
тужна
и
невољна
поворка
иде
,
мили
,
пузи
,
гамиже
тако
у
непрекидној
линији
,
три
дана
и
три
ноћи
,
од
Прокупља
до
Приштине
.
Ни
један
фотографски
снимак
не
би
био
кадар
да
да
ову
слику
,
јер
где
би
један
снимак
обухватио
сву
невољу
која
од
Прокупља
до
Приштине
тек
чини
једну
целину
.
Никад
ни
уметникова
кичица
не
би
била
кадра
ставити
је
на
платно
,
јер
не
само
што
би
му
промакли
многи
детаљи
већ
би
му
недостајало
и
боја
да
наслика
сву
ову
невољу
.
А
гомиле
оних
који
су
јуче
и
прекјуче
добегли
,
загушиле
уске
приштевске
улице
,
начетиле
се
испред
кућа
,
заштићене
од
кише
широким
турским
стрејама
и
прате
нове
добеглице
у
којима
сретају
своје
познанике
,
пријатеље
и
рођаке
.
Они
што
придолазе
,
пре
но
што
се
здраве
,
питају
:
„
Има
ли
се
где
преноћити
?
“
,
а
ови
што
их
дочекују
одмахују
главом
као
да
би
рекли
;
„
И
ми
смо
на
улици
а
где
ћете
ви
?
“
У
тим
гомилицама
под
стрејама
има
их
који
са
саучешћем
прате
тужну
поворку
,
има
обичних
радозналаца
који
су
у
своје
време
тако
исто
посматрали
београдске
параде
,
има
забринутих
,
који
у
поворци
траже
неће
ли
срести
своју
породицу
од
које
су
их
прилике
раставиле
,
има
и
пакосника
који
завиде
онима
који
су
боље
прошли
од
њих
,
јер
су
се
дочепали
кола
и
снабдели
храном
,
а
има
и
равнодушних
,
који
су
већ
на
првом
кораку
у
невољи
изгубили
и
вољу
и
снагу
и
сад
већ
равнодушно
посматрају
туђу
невољу
.
И
све
те
разнолике
своје
осећаје
,
гомила
гласно
казује
,
она
скоро
прави
један
реви
поворке
који
крај
ње
пролази
и
свака
кола
пропраћа
својим
примедбама
,
често
оправданим
а
гдекад
можда
и
претераним
.
По
где
која
кола
и
оне
на
њима
пропрати
гласно
саучешће
гомиле
а
по
где
која
пролазе
као
кроз
шибу
и
они
на
њима
обарају
главе
обасути
горким
примедбама
гомиле
.
—
Гле
,
гле
овај
шта
је
натоварио
на
кола
.
Тај
као
да
је
добио
премештај
са
сеобеним
трошком
па
иде
на
нову
службу
!
—
Пази
овај
,
повуко
целу
зимницу
!
—
Ови
опет
као
да
су
у
бању
пошли
!
—
Гледај
молим
те
шта
вуку
државна
мунициона
кола
а
муниција
извесно
остављена
непријатељу
!
—
А
рањеници
иду
пешке
!
—
додаје
неко
чак
из
пете
гомиле
.
И
одиста
,
та
су
кола
,
што
су
се
спустила
из
Топлице
у
Косово
,
повукла
све
што
се
могло
повући
,
а
што
ће
се
после
у
Призрену
остављати
а
на
даљим
путовањима
и
бацати
.
Изгледа
као
да
се
још
увек
веровало
да
се
не
бега
даље
,
већ
се
само
склања
из
вароши
у
варош
док
прође
олуј
,
па
ће
се
опет
свако
вратити
на
своје
огњиште
.
Ево
од
прилике
приближнога
снимка
једне
групе
кола
која
ће
у
току
од
пет
минута
проћи
крај
гомиле
уз
коју
сам
се
ја
прибио
.
Аутомобил
,
простран
и
леп
,
са
угодним
седиштима
.
У
аутомобилу
млада
београдска
госпођа
и
њена
госпођица
сестра
са
високим
рајерима
на
шеширима
који
се
повијају
под
таваницом
аутомобила
.
На
предњем
седишту
,
као
и
на
спољњем
крај
шофера
,
два
три
мања
кожна
кофера
са
месинганим
и
никленим
оковом
и
пет
шест
кутија
од
шешира
;
на
крову
аутомобилском
велики
платнени
кофери
са
никленим
катанцима
.
То
су
даме
које
су
се
решиле
да
напусте
београдски
корзо
тек
кад
су
непријатељске
бомбе
почеле
да
падају
измеђ
кућа
и
тада
су
се
задржале
у
нишкоме
парку
где
је
такође
„
било
доста
живо
“
.
Сад
су
пошле
даље
,
са
уверењем
да
ће
и
на
приштинском
корзу
„
ипак
бити
мало
живота
“
.
Оне
су
несвесне
свега
што
се
догађа
,
оне
у
свему
виде
само
један
dérangement
и
праве
тако
лице
као
да
су
,
нас
који
као
просјаци
стојимо
под
стрејом
,
готове
да
запитају
:
„
Будите
,
молим
вас
,
љубазни
,
реците
нам
кој
од
бољих
хотела
где
има
и
купатила
!
“
Овим
дамама
је
рат
донео
нову
врсту
забаве
и
нове
теме
за
разговор
.
Оне
су
покушале
да
буду
и
болничарске
и
направиле
су
биле
себи
болничарске
костиме
са
крстом
на
грудима
и
сликале
су
се
у
тим
костимима
и
дочекале
су
прве
рањенике
и
окитиле
их
цвећем
и
послужиле
су
топлим
чајем
рањенога
младог
капетана
и
спроводиле
су
кроз
„
своју
“
собу
једнога
страног
дописника
и
...
даље
се
није
могло
:
„
Треба
имати
необично
снажне
живце
да
се
то
издржи
!
“
И
,
пошто
су
утврдиле
да
такве
живце
немају
,
оне
су
се
радије
придружиле
одборима
за
приређивање
концерата
и
кермеса
у
корист
рањеника
.
Њина
је
савест
била
мирна
да
су
се
на
свој
начин
одужиле
„
овој
земљи
“
и
зато
су
,
кад
је
требало
бегати
из
Ниша
прошле
све
могуће
канцеларије
доказујући
како
њима
„
ова
земља
“
треба
да
се
одужи
тиме
што
ће
им
се
дати
један
аутомобил
.
И
оне
су
га
добиле
;
ако
их
је
одбио
командант
,
ађутант
је
био
љубазнији
;
ако
их
је
одбио
министар
,
секретар
је
био
љубазнији
.
И
оне
су
кренуле
са
опремом
потребном
за
корзо
а
разочараће
се
тек
кад
сиђу
с
аутомобила
у
блато
и
кад
вечерас
,
и
то
ако
буду
успеле
да
се
догурају
до
ћевапџијине
тезге
,
буду
на
сред
улице
,
држећи
старе
новине
место
тањира
,
вечерале
козје
ћевапчиће
и
проју
.
Ако
их
вечерас
то
мимоиђе
сутра
неће
.
Други
аутомобил
опет
државни
али
мало
боље
натоварен
.
Међу
стварима
и
корпе
и
кофери
и
бошче
и
кутије
.
У
аутомобилу
три
женске
,
изгледа
све
три
познате
гомили
:
једна
продавачица
дувана
о
којој
се
у
Београду
говорило
да
је
испод
руке
продавала
и
транспарентне
карте
за
играње
са
содомским
сликама
;
па
онда
једна
глумица
неког
путничког
друштва
,
која
је
од
првог
балканског
рата
напустила
глуму
сматрајући
ваљда
себе
за
обвезника
и
никако
се
,
ни
у
међуратном
времену
,
није
демобилисала
и
најзад
,
једна
распуштеница
која
је
хтела
да
иде
у
комите
и
обукла
се
већ
била
у
комитско
одело
и
сликала
се
већ
наслоњена
на
пушку
,
али
је
нису
хтели
да
приме
те
је
и
даље
остала
распуштеница
.
Кад
овај
аутомобил
прође
,
гомила
под
стрејом
поче
са
свих
страна
да
се
запитује
која
ли
је
од
њих
трију
задужила
државу
те
је
држава
према
њима
тако
љубазна
да
им
уступа
аутомобил
који
је
могао
много
корисније
бити
употребљен
.
Затим
долази
фијакер
,
опет
државни
или
бар
реквириран
,
јер
је
војник
на
боку
.
У
фијакеру
мало
ствари
али
много
света
.
На
горњем
седишту
млада
госпођа
и
њена
госпођа
мајка
;
на
доњем
седишту
слушкиња
и
слушкињин
швалер
.
Млада
госпођа
држи
на
крилу
своје
куче
а
слушкиња
своје
куче
;
стара
госпођа
кавез
са
канаринком
.
Нико
их
из
гомиле
не
познаје
и
пролазе
без
примедбе
,
сем
што
,
их
прати
гласан
смех
оних
којима
није
до
смеха
.
За
овим
иду
мале
таљиге
са
једном
граном
место
четвртога
точка
,
који
је
ко
зна
где
остао
.
Таљиге
вуче
покисао
и
блатњав
коњић
мало
већи
од
козе
а
мршав
ко
глад
,
те
она
покисла
кожа
на
њему
изгледа
као
разапета
на
костима
.
За
њ
’
су
везане
рукунице
искрпљеним
амовима
а
нити
има
дизгине
ни
оглавника
.
Ноге
му
дрхћу
,
велике
дупље
над
очима
и
оне
две
угибле
испод
слабина
брекћу
и
разапета
му
се
кожа
испарава
од
влаге
којом
га
је
посула
киша
и
зној
.
У
колима
троје
дечице
,
само
им
главице
вире
из
влажних
ћебади
и
мајка
која
ће
за
који
дан
у
каквом
јарку
на
путу
родити
и
четвртог
брата
онима
што
вире
из
ћебади
а
Србији
и
четвртог
војника
који
ће
,
тамо
у
будућности
,
заменити
оне
што
су
поподали
на
бојишту
.
За
таљиге
везана
коза
која
храни
дечицу
успут
и
коју
је
толико
обујмило
блато
да
једва
отвара
улепљене
очи
.
При
пролазу
ових
таљига
у
гомили
тих
шапат
сажаљења
и
према
мајци
и
према
деци
и
према
стоци
.
Један
само
глас
додаје
:
„
Овима
би
севап
било
наћи
крова
да
заноће
!
“
За
таљигама
,
у
реду
једно
за
другим
,
седморо
државних
муниционих
кола
са
коњском
запрегом
.
Сем
седам
коморџија
који
терају
коње
,
кола
још
спроводе
осам
војника
,
осам
бораца
,
и
један
наредник
.
У
најмању
руку
требало
би
да
је
каса
какве
дивизијске
области
или
интендантуре
,
али
није
то
,
већ
је
то
кућа
,
у
правом
смислу
речи
кућа
госпође
потпуковнице
чије
име
рече
неко
из
гомиле
али
га
ја
не
забележих
.
Сама
госпођа
потпуковница
седи
у
последњим
,
седмим
колима
и
око
ње
су
ситније
ствари
и
кофери
а
у
предњим
колима
:
кревети
,
астали
,
кујнски
рафови
,
столице
,
умиваоници
,
шпорет
,
чунци
,
сандук
са
празним
флашама
,
једна
столица
за
љуљање
,
буре
с
киселим
купусом
,
два
три
метра
сечених
дрва
,
седам
или
осам
џакова
државнога
брашна
,
вероватно
упљачканога
из
каквог
државнога
магацина
,
колица
за
дете
,
саксије
с
цвећем
и
буре
са
лијандером
.
—
Ово
треба
каменовати
!
—
гунђа
гомила
.
—
Напуштене
државне
касе
,
архиве
,
музеји
а
возе
се
бурад
са
лијандерима
!
—
гунђа
даље
гомила
.
—
Изгинуло
све
што
је
могло
понети
пушку
;
оно
што
је
остало
да
нас
заштити
да
можемо
изнети
главе
,
пребраја
се
на
прсте
;
ко
напусти
фронт
стреља
се
а
осам
бораца
и
један
наредник
одваја
се
са
фронта
да
прате
госпођу
потпуковницу
и
да
чувају
њено
буре
с
купусом
!
—
и
даље
гунђа
гомила
.
—
Рањеници
гегају
пешке
и
боси
по
планинама
а
државна
кола
возе
чак
и
сечена
дрва
госпођи
потпуковници
!
—
гунђа
и
даље
гомила
.
—
Муниција
се
оставља
непријатељу
,
храна
се
оставља
непријатељу
а
возе
се
лијандери
,
чункови
и
столице
за
љуљање
!
—
гунђа
и
даље
гомила
.
Гунђа
гомила
а
потпуковничина
кућа
и
пратња
пролази
и
прска
блато
с
точкова
по
гомили
.
А
за
низом
ових
кола
опет
један
државни
аутомобил
и
у
њему
читава
колекција
баба
.
Пет
баба
од
којих
најмлађој
не
може
бити
мање
од
шесет
година
а
најстарија
је
вероватно
преживела
још
које
бегство
у
ранијој
историји
српскога
народа
.
Бабе
се
увалиле
у
душеке
,
претрпале
се
јастуцима
,
завиле
се
шаловима
и
очајно
гледају
овамо
у
гомилу
као
да
би
хтеле
запитати
:
„
Кажте
нам
искрено
,
је
л
’
довољно
безбедно
у
Приштини
,
ако
није
да
одмах
наставимо
пут
?
“
—
Ко
сабра
ове
бабе
?
—
пита
се
гомила
.
—
Ето
и
за
њих
се
држава
постара
да
се
спасу
?
—
додаје
опет
гомила
.
—
Па
ко
ће
ослободити
поробљену
Србију
,
ако
неће
ове
бабе
?
—
додаје
опет
гомила
и
ори
се
крти
смех
,
онај
којим
се
смеју
невољни
.
За
аутомобилом
мала
воловска
кола
без
лотра
већ
само
две
даске
везале
два
пара
точкова
.
Кола
вуку
један
сићушан
коњић
и
једна
мршава
кравица
запрегнута
као
и
коњ
,
а
води
их
старац
чија
су
деца
остала
тамо
у
рововима
а
он
би
да
спасе
мезимче
своје
,
последњу
наду
и
потпору
куће
своје
.
По
даскама
,
на
колима
,
прострто
мало
влажна
сена
а
по
њему
једна
покисла
шарена
поњавица
.
На
задњем
крају
кола
,
ослоњена
леђима
на
стубац
,
опуштене
једне
ноге
која
јој
се
скоро
вуче
по
блату
а
повијене
друге
под
собом
,
седи
забринута
старица
;
њој
на
колену
лежи
глава
седамнаестогодишњег
дечка
чије
је
опружено
тело
под
оном
поњавицом
.
Мајка
му
руком
превлачи
усијано
чело
и
милује
покислу
косу
;
по
његовим
воштано
бледим
образима
трепери
прозрачно
болесничко
руменило
а
из
дубоко
утонулих
очију
,
угашена
погледа
,
као
да
се
већ
назире
смрт
.
У
гомили
крај
којих
ова
кола
пролазе
израз
саучешћа
и
протеста
:
—
Ето
,
о
њему
неће
нико
да
се
брине
а
он
је
сутрашњи
војник
!
—
вели
један
из
гомиле
.
—
Треба
збацити
оне
бабе
из
аутомобила
па
метнути
овог
јадника
!
—
додаје
други
.
За
овим
тужним
колима
иде
леп
и
елегантан
фијакер
са
никлованом
рудом
,
никлованим
фењерима
и
никлованим
амовима
на
коњима
.
У
фијакеру
мало
и
пријатно
друштво
,
један
полицијски
писар
на
доњем
седишту
а
на
горњем
Мица
Зуавка
и
Мица
Сенегалка
.
Тако
,
бар
рече
један
из
гомиле
,
који
нам
је
у
мало
речи
гласно
испричао
историју
ових
двеју
Мица
.
Прва
од
њих
је
ћерка
неког
бившег
музиканта
и
у
првим
данима
своје
младости
кретала
се
само
у
музичком
свету
,
подразумевајући
ту
на
првом
месту
Краљеву
Гарду
.
Од
тога
доба
она
носи
име
Мица
Бандиска
.
Она
друга
има
тамно
порекло
и
необјашњиво
име
:
Мица
Проминцла
.
Нико
не
зна
ни
ко
је
ни
одакле
је
,
ни
чија
је
;
појавила
се
једнога
дана
на
београдској
калдрми
носећи
собом
и
прошлост
и
будућност
.
Те
две
Мице
када
су
из
новина
поуздано
сазнале
да
нам
стиже
у
помоћ
француска
колонијална
војска
,
кренуле
су
из
Београда
у
сусрет
савезницима
.
На
путу
од
Београда
до
Ниша
размишљале
су
о
свему
и
свачему
и
нашле
су
да
Французи
неће
моћи
да
изговарају
њихова
мало
чудновата
и
за
изговор
доста
тврда
имена
и
тражећи
нова
,
тежиле
су
да
тиме
изразе
извесну
пажњу
према
савезницима
.
Отуда
су
и
постала
имена
Мица
Зуавка
и
Мица
Сенегалка
.
У
гомили
,
место
обичнога
гунђања
,
наста
одвратност
и
гађење
када
се
из
ових
биографија
сазнаде
какво
је
то
красно
друштво
на
фијакеру
.
Да
ту
одвратност
још
више
појача
приђе
гомили
једна
угледна
госпођа
београдска
,
жена
једнога
лекара
.
—
И
видите
—
рече
она
гомили
—
то
су
моја
кола
,
реквирирали
су
нам
их
за
државне
потребе
а
ја
са
децом
идем
пешке
из
Лесковца
!
...
Затим
нам
госпођа
,
очију
пуних
суза
,
исприча
своје
тегобе
и
невоље
на
путу
.
Заноћила
је
са
децом
на
друму
,
у
сред
планине
,
негде
иза
Лебана
.
Дечица
—
повела
их
је
двоје
и
стару
мајку
—
прибрала
су
се
промрзла
око
,
ватрице
коју
им
је
мајка
наложила
и
она
их
је
тешила
и
храбрила
и
ако
је
и
сама
осећала
студен
у
души
,
нашав
се
први
пут
у
животу
на
друму
,
у
планини
,
под
ведрим
небом
.
И
кад
је
дечицу
хтео
да
прихвати
сан
који
би
им
разгонио
страх
из
душе
,
појављују
се
из
мрака
два
светла
ока
,
те
деца
радознало
се
буде
и
прибирају
уз
мајку
.
Та
два
светла
ока
су
два
фењера
на
фијакеру
који
вози
Мицу
Зуавку
и
Мицу
Сенегалку
.
Деца
познадоше
коње
и
кликнуше
:
—
Гле
,
мама
,
наш
Гвозден
!
—
Гле
наша
Гривна
!
—
Наша
кола
,
тата
послао
кола
—
кликћу
деца
—
Тата
послао
,
нећемо
више
ићи
пешке
!
А
мајка
их
умирује
да
би
поднели
разочарење
.
—
Наша
кола
,
децо
,
али
се
ми
не
можемо
возити
њима
.
Ми
и
даље
морамо
пешке
.
—
А
зашто
кад
су
наша
кола
?
—
гракћу
зачуђена
деца
.
—
Наша
кола
морају
да
возе
српске
рањенике
.
Српски
се
војници
боре
за
нас
па
не
могу
рањени
ићи
пешке
,
а
ми
можемо
.
Је
л
’
те
,
децо
?
—
теши
их
мајка
.
У
томе
пролазе
крај
њих
кола
са
Мицом
Зуавком
и
Мицом
Сенегалком
и
ори
се
из
њих
развратни
смех
.
Мајка
обара
очи
пред
децом
срамећи
се
лажи
којом
их
је
мислила
утешити
.
Ту
причу
,
коју
нам
госпођа
живо
и
узбуђено
прича
,
слуша
и
један
рањени
поручик
који
је
опустио
штаке
те
се
наслонио
на
зид
и
посматра
пролазак
топличких
бегунаца
.
Он
је
дотле
мирно
и
скромно
стојао
иза
наших
редова
наслоњен
на
зид
и
није
учествовао
у
гунђању
гомиле
и
био
је
миран
као
да
није
ни
слушао
примедбе
које
су
се
сипале
као
из
рукава
за
сваким
колима
.
Али
кад
наиђе
фијакер
и
кад
госпођа
заврши
своју
причу
речима
:
„
Српски
се
војници
боре
за
нас
,
па
не
могу
рањени
пешке
ићи
!
“
поручник
плану
на
један
мах
.
Крв
му
су
попе
у
образе
,
наслони
се
на
штаке
и
гурну
лактовима
гомилу
испред
себе
па
изађе
напред
:
—
Српски
се
војници
боре
за
нас
па
не
могу
рањени
пешке
ићи
!
—
понови
он
узбуђено
.
—
А
погледајте
,
госпођо
,
погледајте
!
Ова
је
нога
пребијена
и
ја
сам
на
овим
штакама
из
Куршумлије
пешке
прешао
преко
планина
а
ето
ко
се
вози
на
колима
!
—
Срамота
!
—
гракну
у
глас
гомила
.
—
И
срамота
и
неваљалство
!
—
додаде
узбуђено
рањени
поручик
и
ишчупа
са
груди
Обилићеву
медаљу
за
храброст
и
баци
је
под
точкове
фијакера
ради
којега
се
и
подигла
бура
негодовања
.
—
Не
треба
ми
!
Не
треба
ми
!
Нека
овај
орден
носи
Мица
Зуавка
и
Мица
Сенегалка
,
ја
ћу
за
Србију
умети
погинути
и
без
тога
ордена
!
Гомила
занеме
на
један
мах
пред
овим
чином
и
наста
мртва
тишина
.
Поворка
се
бегунаца
и
даље
кретала
и
пролазила
мимо
нас
,
газећи
под
собом
Обилићеву
медаљу
за
храброст
,
која
је
све
дубље
у
блато
тонула
...
XИ
Бајка
Легао
сам
те
вечери
уморан
,
тешко
уморан
.
На
прозорима
није
било
завесе
и
кад
сам
дунуо
у
свећу
,
која
је
осветљавала
собу
,
споља
је
продирала
нека
бледа
,
водњикава
светлост
која
је
на
мрачноме
зиду
пројектовала
рупу
прозорску
измрежану
танким
линијама
харемских
мушебака
.
Кроз
ту
мрежу
једва
се
догледало
небо
мрачно
,
ниско
и
густо
као
тесто
.
Под
утиском
догађаја
,
слика
и
појава
које
су
ова
три
дана
минуле
крај
мене
,
лежећи
несан
под
ћебетом
,
подлегао
сам
навали
читавога
роја
неодређених
мисли
.
То
су
биле
и
мисли
и
сећања
и
представе
и
опажања
и
све
се
то
колутало
,
преплетало
,
тискало
и
мешало
без
реда
,
без
смисла
,
без
јасне
контуре
и
облика
.
И
ако
је
давно
већ
умуко
тандрк
кочија
,
стењање
и
шкрипа
воловских
кола
,
тутањ
и
бректање
аутомобила
и
галама
светине
,
мени
су
ти
звуци
,
измешани
и
збркани
,
брујали
у
ушима
а
уличне
слике
,
разнолике
бојом
и
богате
бедом
,
још
увек
пролетале
крај
очију
као
дуги
,
бескрајни
кинематографски
филм
.
Цигарета
,
која
је
до
мало
час
сјактала
у
помрчини
ко
усамљена
звездица
на
мрачном
небу
,
угасила
ми
се
међ
прстима
и
почео
ме
хватати
неки
полусан
који
ме
није
одвајао
од
стварнога
па
ипак
ми
натурао
непознате
,
тамне
,
нејасне
преставе
.
И
ако
још
будан
и
свестан
да
је
то
сан
,
ја
нисам
имао
снаге
да
му
се
отмем
већ
сам
му
се
подавао
без
отпора
и
он
ме
је
одводио
све
даље
и
даље
,
одводио
ме
је
у
далеко
детињство
,
тамо
чак
докле
једва
допиру
моја
прва
и
нејасна
сећања
,
тамо
где
је
све
ружичасто
,
све
насмејано
,
све
невино
.
И
,
како
је
то
годило
премореној
ми
души
и
раскрвављеном
срцу
!
Као
после
силне
буре
на
пучини
где
се
крхао
и
ломио
,
кад
чамац
уђе
у
тихе
воде
и
пристане
уз
зелене
обале
чаробнога
острва
где
цветају
мирте
и
оранџе
,
где
нежни
лептири
деле
цвећу
најстрасније
пољупце
,
сишући
им
њиме
жиће
;
где
птице
плавих
и
зелених
пераја
певају
песму
зоре
а
воде
,
слазећи
са
камена
,
звоне
као
харфе
,
страсну
вечерњу
романсу
разблудној
ноћи
огрнутој
прозрачним
велом
посутом
звездама
...
У
рано-зимско
вече
,
крај
разбуктале
ватре
у
камину
,
ваљала
су
се
дечица
по
широкоме
и
дебеломе
ћилиму
простртоме
по
поду
а
баба
Вилка
,
сретна
међу
унучићима
,
седела
је
на
једној
троножној
столичици
,
подстицала
ватру
у
камину
и
причала
дуге
,
топле
и
заносне
приче
које
зимска
ноћ
и
љубав
,
којим
их
стара
мајка
казује
својим
унучићима
,
допуњавају
својим
бојама
;
приче
које
се
дубоко
режу
у
душу
детињу
као
ковано
рало
у
меку
смоницу
коју
је
пролеће
овлажило
.
Ја
,
најмлађе
унуче
тада
,
седео
сам
на
престолу
,
на
крилу
старе
мајке
.
Остали
се
окупили
око
ње
,
седећи
на
поду
подвијених
ногу
и
наслоњених
главица
на
њена
колена
.
Сви
пажљиво
упрли
погледе
у
њене
усне
,
како
не
би
ни
једну
реч
испустили
.
А
та
реч
тече
са
њених
усана
топла
и
блага
као
она
полусветлост
којом
је
од
пламена
из
камина
осветљена
соба
а
која
тако
јасно
осветљава
паметну
и
изразиту
фигуру
баба
Вилке
,
старе
српске
угледне
госпе
.
Причала
нам
је
о
змији
младожењи
,
о
пепељузи
,
о
чардаку
ни
на
небу
ни
на
земљи
,
о
ветру
и
ветровој
мајци
и
још
читав
низ
таквих
заносних
бајака
,
које
су
нас
опчињавале
све
док
нам
се
детињи
мозак
није
почео
морити
и
очи
склапати
,
те
је
тада
једно
по
једно
,
награђујући
га
пољупцем
,
односила
у
постељу
и
прекрстила
га
пре
но
што
се
од
постеље
одвојила
.
Враћајући
ме
таквом
једном
вечеру
,
које
је
—
претрпано
догађајима
који
су
се
низали
кроз
половину
века
—
лежало
заборављено
и
забачено
у
моме
памћењу
,
полусан
ми
га
поче
износити
пред
очи
у
свој
одређености
својој
.
Оно
се
поче
понављати
у
моме
памћењу
са
свима
детаљима
,
свеже
као
најскорије
сећање
.
Те
вечери
причала
нам
је
баба
Вилка
о
своме
најранијем
детињству
.
На
то
смо
је
изазвали
оном
гомилом
питања
којом
деца
тако
раскошно
засипају
старије
:
—
Јеси
ли
и
ти
,
нано
,
била
кадгод
дете
?
—
Јесам
,
рано
!
—
Овако
као
ми
?
—
Јес
,
тако
!
—
А
је
л
’
том
давно
било
?
—
Давно
,
врло
давно
,
има
скоро
шесет
година
.
—
Шесет
?
—
понављамо
сви
у
глас
као
изненађени
и
ако
нико
од
нас
није
појмио
колико
је
то
,
сем
најстаријега
који
,
да
би
показао
разумевање
у
цифрама
,
узе
на
прсте
да
одброји
шесет
.
—
А
јеси
овако
исто
играла
као
ми
?
—
настављамо
немилостиво
засипати
питањима
.
—
Тако
,
дабоме
,
али
—
и
стара
мајка
уздану
—
и
патила
сам
.
Није
онда
нама
било
све
тако
потаман
;
топла
вечера
,
топла
постеља
,
него
...
бивало
је
кад
смо
и
гладовали
и
мркли
а
не
знали
хоћемо
ли
сванути
.
—
А
зашто
?
—
Тако
,
бојали
смо
се
.
—
А
од
чега
вас
је
био
страх
?
—
Од
Турака
.
—-Од
Турака
?
—
гракнусмо
сви
изненађени
и
ако
нико
од
нас
није
јасно
појмио
шта
су
то
Турци
.
—
А
шта
су
то
Турци
?
—
запитаћемо
ми
остали
,
сем
најстаријега
који
је
знао
неку
народну
песму
у
којој
се
Турци
помињу
и
веровао
да
му
је
то
довољно
знање
.
—
Шта
су
Турци
?
—
учини
нана
,
па
додаде
—
Турци
су
сила
децо
!
—
Па
шта
су
они
радили
?
—
Зло
су
радили
!
—
заниха
нана
главом
—
А
треба
да
вам
кажем
шта
су
радили
те
да
памтите
.
Даће
Бог
порашћете
,
проживећете
и
остарићете
а
онога
зла
што
ми
видесмо
ви
нећете
видети
.
Прошла
су
та
времена
,
поменуло
се
не
повратило
се
!
Ми
све
речи
нанине
нисмо
тада
разумели
али
их
ја
сад
чујем
понова
и
сад
тек
разумем
,
као
што
сад
слушам
понова
и
целу
нанину
причу
која
ниче
из
пробуђенога
сећања
.
—
Мени
је
било
седам
и
по
,
највише
осам
година
те
једва
памтим
што
ћу
ви
казивати
,
али
ми
је
мајка
доцније
,
кад
сам
одрасла
,
препричавала
оно
што
сам
доживела
,
те
отуд
знам
све
како
је
било
и
што
је
било
.
Било
је
и
других
зала
и
других
невоља
али
најцрња
беше
када
наиђе
страшна
година
.
Борили
се
наши
,
борили
па
изнемогли
.
Нико
да
помогне
,
нико
да
одмени
,
нико
да
прихвати
те
где
ће
сами
противу
толике
силе
.
И
подлегоше
,
те
наиђе
страшна
година
и
завитла
се
као
најљућа
непогода
и
начини
по
земљи
пустош
каква
се
не
памти
од
потопа
Господњег
.
Они
што
су
се
борили
и
што
су
нас
бранили
или
изгибоше
или
се
одметнуше
у
планину
или
избегоше
у
туђину
.
Оста
нејач
без
хранитеља
а
сила
пође
да
плави
земљу
и
да
сеје
невољу
и
зло
.
Зацика
нејач
,
заплакаше
мајке
а
домаћини
оборише
главе
под
тешком
бригом
.
Наше
село
на
друму
и
туда
ће
сила
проћи
.
Турци
су
мало
залазили
ван
друмова
и
зато
су
увек
више
патила
она
села
која
су
им
била
на
путу
.
Рекох
,
домаћини
се
забринули
што
ће
и
како
ће
,
јер
гласови
озго
из
Јасенице
,
све
црњи
и
гори
.
Скупише
се
једног
дана
,
по
вечерњу
,
у
цркви
,
те
да
се
саветују
.
Нису
се
смели
сакупљати
на
другом
месту
,
овако
,
ако
би
Турци
наишли
рекли
би
:
скупили
се
да
се
Богу
моле
.
Попа
је
чак
задржао
на
себи
и
епитрахиљ
како
би
их
уверио
да
служи
Богу
.
Притворише
врата
на
цркви
и
почеше
се
кришом
договарати
.
Један
ће
рећи
ово
,
други
оно
а
неки
Радојица
,
добар
газда
и
домаћин
,
у
зао
час
рече
:
„
Да
се
истурчимо
,
то
нам
је
једина
помоћ
!
“
Тек
то
рече
а
поче
да
пршти
кандило
пред
иконом
светога
Јована
Крститеља
.
Прште
два
три
пут
па
се
угаси
а
онога
Радојицу
тај
час
спопаде
нека
језа
и
узе
га
трести
грозница
,
те
занеможе
и
једва
оде
до
куће
.
Шест
недеља
је
патио
од
тешке
болести
и
сваки
дан
му
свештеник
читао
молитве
и
сваки
дан
слао
у
цркву
зејтин
те
горело
пред
иконом
Светога
Јована
Крститеља
од
јутра
до
мрака
.
Једва
се
човек
диже
на
ноге
,
ваљда
му
помогла
молитва
и
покајање
.
Они
други
,
што
осташе
у
цркви
,
кад
Радојицу
