Божјом,
и
сваки
присутни
осећаше
како
му
се
душа
надима
неизмерном
благошћу
.
Умилни
и
љупки
глас
младог
и
дичног
Божјег
службеника
у
свему
одговараше
лепоти
његовог
благог
и
симпатичног
лица
.
Као
што
пољско
цвеће
,
пробуђено
пролетњим
јутарњим
сунцем
,
стреса
са
себе
росне
капљице
и
подиже
своје
мирисне
главице
к
небу
да
велича
славу
Божју
,
тако
и
ове
душе
,
сакупљене
у
овом
светом
храму
,
а
пробуђене
милозвучним
гласом
млада
Авакума
,
збацише
тугу
и
мору
,
и
,
упирући
погледе
своје
распећу
Спаситељеву
,
величаху
име
творчево
.
Половина
вечерња
беше
већ
свршена
.
„
Свете
тихи
“
отпоче
.
Али
шта
то
би
?
„
Свете
тихи
“
не
доврши
се
.
Пред
вратима
диже
се
читава
бура
.
Ужасна
вика
ускомеша
све
присутне
.
Жене
и
деца
ударише
у
писку
.
Узрујаност
све
већа
.
На
вратима
отпоче
права
туча
.
Ударци
и
јаук
не
престајаху
.
Једни
наваљиваху
унутра
,
други
на
поље
.
Забуна
у
највећој
мери
.
Игуман
и
Ђенадије
,
престрављени
од
чуда
,
оставише
олтар
и
изиђоше
да
разберу
шта
је
.
У
том
тренутку
један
младић
проби
кроз
светину
,
приђе
игуману
и
,
сав
усплахирен
,
рече
:
—
Турци
,
оче
!
—
Какви
Турци
?
—
Момци
Латифови
.
Траже
Стојана
и
Бошка
.
—
За
мном
!
—
викну
игуман
,
па
се
врати
у
олтар
,
збаци
епитрахиљ
и
наже
на
вратанца
што
вођаху
из
олтара
на
поље
.
Свет
нагрну
за
њим
.
Турци
продру
у
манастир
уђу
у
олтар
и
појуре
за
светином
,
ударајући
како
кога
стигоше
.
Пробивши
кроз
манастир
,
полете
право
на
конак
.
Но
тек
што
беху
на
средини
дворишта
,
а
глас
игуманов
загрми
:
—
Ни
корака
даље
!
Турци
се
обазреше
и
спазише
са
конака
наперене
пушке
.
—
Ни
корака
даље
!
—
поново
се
зачу
глас
игуманов
.
Турци
стадоше
.
Било
их
је
равно
десет
.
Видећи
наперене
пушке
,
неколицина
од
њих
машише
се
пушке
.
—
Доле
оружје
,
или
сви
гините
!
—
викну
игуман
са
конака
.
Народ
,
престрављен
,
обиђе
манастир
нагне
на
вратнице
и
разбеже
се
.
На
конаку
беше
до
двадесет
људи
.
Сваки
од
њих
држаше
који
дугу
пушку
који
пиштољ
.
На
глас
Пајсијев
Турци
оставише
оружје
.
—
Чича
Ненаде
и
ти
Јанко
,
приђите
и
разоружајте
харамије
!
—
рече
игуман
двојици
стараца
,
што
се
беху
прибили
уза
зид
манастирски
.
Чича
Ненад
и
Јанко
згледаше
се
.
—
Чусте
ли
шта
вам
рекох
!
—
рече
игуман
.
Старцима
заклецаше
колена
.
Тресући
се
на
ногама
приступише
харамијама
и
стану
се
згледати
.
—
Шта
чекате
?
!
...
Оружје
одузмите
!
—
грмну
игуман
.
Старци
немадоше
куд
.
Пред
њима
беху
Турци
,
а
иза
њих
наперене
пушке
.
Они
приступе
харамијама
и
почну
им
вадити
оружје
.
У
тај
мах
четворица
Турака
,
што
беху
ближе
вратницама
,
завараше
очи
онима
што
држаху
наперене
пушке
и
нагну
на
вратнице
.
—
Удри
!
—
викну
игуман
.
Из
неколико
пушака
осу
се
ватра
за
бегунцима
.
Двојица
умакоше
,
а
двојица
заглавише
на
самим
вратницама
.
Алтобабић
и
брат
Пајсијев
полетеше
на
десну
страну
доксата
,
те
избаце
још
по
један
метак
за
бегунцима
.
—
Везујте
их
!
—
рече
игуман
својима
.
Ова
заповест
би
за
час
извршена
.
Шест
Турака
беше
разоружано
и
повезано
.
Игуман
нареди
да
се
погинули
изнесу
из
манастира
и
где
год
укопају
,
и
оружје
што
у
момака
беше
да
се
однесе
у
подрум
и
затвори
.
И
тако
вечерње
,
отпочето
миром
Божјим
,
заврши
се
проливањем
крви
људске
.
На
неколико
часова
након
овог
крвавог
догађаја
у
манастиру
Благовештењу
не
беше
живе
душе
.
Сретење
Десно
крило
Јелице
планине
својом
вишом
тачком
наслања
се
на
планину
Овчар
,
према
којој
се
на
супротној
страни
,
преко
Мораве
подиже
кршни
Каблар
.
Као
оно
мисирске
пирамиде
ти
неми
и
непомични
сведоци
најстаријих
времена
,
што
осташе
да
вековима
приповедају
обест
свемоћних
фараона
,
тако
Божјом
руком
сазидани
Овчар
и
Каблар
осташе
да
потоњим
нараштајима
казују
патње
и
невоље
Српског
Народа
.
Кад
се
пређе
Јелица
и
удари
косом
што
се
спушта
са
Овчара
ка
Морави
,
па
се
она
обиђе
у
облику
полумесеца
,
дође
се
до
једне
тачке
,
са
које
се
,
услед
густе
и
мрачне
шуме
,
једва
назире
у
један
огромни
,
природни
котао
,
створен
од
виших
и
нижих
висова
.
Са
дна
овог
котла
,
вечито
се
разлеже
јечање
притешњене
Мораве
.
У
овај
котао
силази
се
низ
дугу
и
мрачну
стрмен
,
наткриљену
густом
и
високом
гором
.
Средином
котла
продире
у
мукама
притешњена
Морава
,
борећи
се
у
путу
своме
са
огромним
стењем
,
ова
река
хучањем
својим
опева
вечите
болове
ове
скривене
околине
.
Над
главом
је
малени
простор
небесног
свода
,
који
сунце
за
час
пређе
,
хитајући
,
вал
/
да
,
да
што
пре
обасја
и
поздрави
срећнија
места
.
Лево
и
десно
,
напред
и
назад
,
уздижу
се
висови
,
окићени
густом
шумом
,
а
на
источној
страни
,
као
два
исполина
,
поносно
се
дижу
Овчар
и
Каблар
,
ти
стубови
огромне
капије
,
које
Морава
вековима
подриваше
,
док
себи
пут
не
прокрчи
.
Каблар
,
као
оно
прекаљени
јунак
,
на
чијем
лицу
осташе
вечити
трагови
дуге
и
мучне
борбе
,
испречио
се
на
левој
страни
Мораве
,
те
џиновском
снагом
својом
штити
једну
светињу
,
једну
утеху
Србинове
душе
.
Након
оног
крвавог
вечерња
подножје
Овчара
и
Каблара
оживе
.
Оружани
Срби
придолажаху
са
свих
страна
,
и
сутра
дан
до
зоре
беше
их
сакупљено
преко
триста
душа
.
22
.
септембра
,
баш
кад
први
сунчани
зрак
озари
висове
Овчара
и
Каблара
,
у
котао
сиђе
Хаџи-Продан
,
праћен
са
педесет
одабраних
Срба
.
У
пратњи
његовој
беху
и
два
брата
Палалића
:
Теофило
и
Борислав
.
Чим
се
он
појави
,
оружани
јунаци
поскидаше
капе
и
кликнуше
из
једног
грла
:
—
Живео
војвода
!
Хаџи-Продан
беше
у
свом
војводском
оделу
.
Висином
беше
надмашио
све
присутне
.
Постојанство
,
смелост
,
и
одлучност
огледаху
се
на
његову
озбиљну
лицу
.
Узвишено
чело
покриваше
калпак
од
црне
кадифе
,
испод
кога
две
дубоке
боре
,
састављене
по
више
повија
,
оцртаваху
на
његову
челу
озбиљност
времена
и
прилика
.
Од
повија
па
на
ниже
,
средином
лица
,
уздигао
се
танак
,
гребеном
повијен
нос
,
који
беше
један
сведок
више
оне
смелости
и
одлучности
,
изражене
у
његовим
пламеним
очима
.
Дуги
црни
брци
спуштаху
се
косо
низ
његово
преплануло
лице
,
и
крајевима
својим
додириваху
ивице
од
јелека
.
Дуга
,
црна
,
коса
падаше
му
испод
врата
и
покриваше
рамена
од
јунака
.
На
њему
беше
долама
од
црне
чохе
,
богато
извезена
златом
,
и
допираше
јунаку
испод
колена
.
Преко
доламе
блисташе
се
јелек
од
црне
свиле
,
остављајући
слободна
прса
,
на
којима
три
реда
златних
путаца
одбиваху
сунчане
зраке
.
Под
доламом
су
широке
чохане
чакшире
до
колена
,
од
колена
везени
тозлуци
,
а
низ
ове
дуге
траке
са
златним
ројтама
.
Око
паса
красио
га
силај
,
а
за
овим
два
сребрњака
и
јатаган
.
У
руци
му
беше
дуга
пушка
,
окићена
сребром
и
седевом
.
Дошавши
пред
сакупљени
народ
,
Хаџи
-
Продан
подиже
калпак
:
—
Помози
вам
Вог
,
браћо
!
—
Бог
ти
помогао
,
војводо
!
—
захори
се
из
триста
грла
.
Хаџи-Продан
стаде
,
избаци
мало
десну
ногу
,
десном
руком
истаче
дугу
пушку
,
леву
мету
на
јатаган
,
па
,
као
оно
орао
са
каквог
столетњег
дуба
,
поче
беседити
;
—
Браћо
!
Тражили
сте
ме
,
и
ево
вам
се
одазивам
.
Ако
смо
Срби
,
ако
у
нама
још
куца
јуначко
срце
,
ако
нам
је
слобода
још
мила
и
драга
,
—
пружимо
један
другом
руку
и
слободно
потецимо
да
бранимо
домовину
своју
,
нејач
своју
,
браћу
своју
,
народ
свој
.
Наша
су
права
потлачена
,
браћо
!
Наша
су
имања
разграбљена
,
наши
су
домови
попаљени
и
порушени
,
наша
је
чељад
осрамоћена
.
Све
што
нам
је
свето
и
најмилије
,
нога
некрштених
згазила
је
и
обесветила
...
Хоћемо
ли
и
даље
трпите
ову
обест
,
и
да
под
срамотом
бројимо
тренутке
свога
живота
?
Ако
смо
људи
,
ако
у
нашим
жилама
још
тече
крв
славних
прадедова
,
сакупимо
се
под
свету
заставу
,
сложимо
се
и
заверимо
да
ћемо
гинути
бранећи
веру
и
слободу
!
—
Живео
војвода
!
—
закликташе
триста
соколова
и
подигоше
пушке
у
вис
.
У
том
се
отворише
манастирска
врата
.
Хаџи-Танасије
изађе
с
крстом
и
еванђељем
у
руци
.
За
њим
иђаше
Авакум
,
носећи
суд
с
водом
и
киту
босиока
.
Пред
манастиром
боше
један
столац
.
Хаџи-Танасије
положи
еванђеље
на
исти
,
по
том
узе
од
Авакума
суд
с
водом
,
прекрсти
воду
,
спусти
крст
у
суд
и
све
метну
на
столац
.
Хаџи
Продан
приступи
стоцу
и
стаде
.
До
њега
десно
приђе
Алтобабић
,
држећи
развијену
заставу
;
до
овога
Арсеније
Ломо
,
а
до
Лома
Димитрије
,
брат
Пајсијев
.
Лево
до
Хаџи-Продана
стајаше
Михаило
Глигоријевић
,
а
до
овога
Обрад
Момировић
.
Иза
ових
,
у
другом
реду
,
стајаху
:
Алекса
Протић
из
Субјела
,
Аврам
Лукић
из
Заблаћа
,
Ђока
Протић
из
Гуче
,
и
Михаило
Радовић
из
Равна
.
Иза
њих
стајаху
Стојан
и
Бошко
,
а
лево
и
десно
,
у
полукругу
,
сав
сакупљени
народ
.
Припалише
свеће
.
Игуман
Пајсије
,
отац
Ђенадије
,
поп
Радован
и
Авакум
придружише
се
Хаџи-Атанасију
.
Хаџи-Атанасије
очита
молитву
и
освети
водицу
.
По
том
положи
крст
на
еванђеље
и
баци
поглед
на
Хаџи-Продана
.
Хаџи-Продан
приђе
,
пружи
руку
и
стави
три
прста
на
еванђеље
.
Остали
подигоше
деснице
и
склопише
три
прста
.
Заклетва
отпоче
.
Отац
Ђенадије
подиже
главу
пут
неба
,
прекрсти
се
и
рече
:
Ва
име
оца
,
и
сина
,
и
светаго
духа
,
амин
!
По
том
поче
изговарати
реч
по
реч
,
а
сав
народ
понављаше
за
њим
.
Заклетва
беше
кратка
,
али
света
:
„
Заклињемо
се
Богом
живим
и
свим
што
нам
је
најмилије
,
да
ћемо
бити
сложни
и
један
другоме
верни
;
да
ћемо
бити
једно
тело
и
једна
душа
,
да
ћемо
гинути
сви
за
једног
и
један
за
све
.
“
„
Како
радили
тако
нам
Бог
помогао
на
овом
и
оном
свету
.
Амин
!
“
После
положене
заклетве
,
отац
Ђенадије
покропи
цео
народ
,
а
по
том
приступи
војводи
с
крстом
и
босиоком
у
руци
.
Војвода
целива
крст
,
за
тим
приђе
еванђељу
,
наже
се
,
па
целива
и
њега
.
По
пут
њега
учинише
и
сви
остали
.
За
све
време
Авакум
певаше
:
„
Спаси
Господи
“
...
...
КЊИГА
ТРЕЋА
НЕПОГОДА
Збориште
Триста
јунака
положише
заклетву
,
и
кренуше
ка
Небош-Планини
.
Овчар
и
Каблар
поново
опустеше
,
а
Морава
оста
да
и
даље
јечи
,
раздирући
стење
кршнога
Каблара
.
Чета
беше
одабрана
.
У
њој
беше
триста
друга
,
ал
’
с
једним
срцем
и
с
једном
душом
.
Она
остави
Овчар
и
Каблар
и
удари
левом
обалом
Мораве
.
Ту
,
међу
густим
шибљем
и
високим
стењем
,
а
под
плавим
сводом
небесним
и
благим
зрацима
сунчевим
,
она
изгледаше
као
леја
,
пуна
шарена
цвећа
.
На
сваком
јунаку
беше
богато
одело
,
а
изнад
глава
стрчала
је
гора
од
пушака
,
са
које
кад
и
кад
одбиваше
блесак
сунчевих
зракова
.
Чета
прејезди
горе
и
дубраве
и
стиже
у
Небош-Планину
.
Ту
затече
неколико
стотина
оружаних
Срба
.
Пајсије
виде
војску
и
расположи
се
.
—
Збориште
је
добро
изабрано
!
—
рече
он
Хаџи-Продану
,
тапшући
га
по
рамену
.
—
Треба
га
прекрилити
—
одговори
војвода
.
—
Удримо
јаче
у
таламбасе
—
утаче
се
Ломо
,
скидајући
пушку
с
рамена
.
—
Разаслао
сам
људе
на
све
стране
—
одговори
Хаџи-Продан
.
—
Кога
си
послао
Милошу
?
—
упита
Михаило
,
брат
војводин
.
—
Попа
Радована
.
—
А
Јаковљевићима
?
—
Бошка
.
У
тај
мах
јак
тресак
разлеже
се
по
гори
.
У
логору
наста
живо
кретање
.
Војници
,
растурени
по
зборишту
,
потекоше
на
своја
места
.
Војводе
похиташе
и
стадоше
на
чела
својих
одељења
.
За
тренут
ока
све
беше
спремљено
.
У
тој
забуни
један
коњаник
дојури
,
стаде
пред
Хаџи-Проданом
,
поздрави
га
и
рече
:
—
Ето
Горачићана
!
Војвода
се
обазре
и
спази
на
једној
коси
двеста
оружаних
људи
.
Над
главом
њиховом
још
се
дизаше
густ
дим
.
—
Нека
је
са
срећом
,
—рече
игуман
,
посматрајући
чету
како
се
спушта
низ
косу
.
—
То
су
моји
соколи
!
—
кликну
Обрад
,
па
потрже
пиштољ
иза
паса
и
опали
у
ваздух
.
У
том
чета
сиђе
с
косе
и
паде
на
збориште
.
—
Ено
Манојла
!
—
рече
војвода
и
пође
му
на
сусрет
.
—
Живели
!
—
захори
се
из
неколико
стотина
грла
.
Осветници
Глас
о
ноћном
лову
муњевитом
брзином
прохуја
кроз
село
.
За
тренут
ока
диже
се
читава
узбуна
.
Оружани
сељаци
полетеше
на
улицу
,
а
за
не
пун
час
пред
кућом
Обрада
Момировића
беше
гомила
света
.
Овај
догађај
беше
раскрсница
путева
,
од
којих
један
вођаше
ропству
,
а
други
слободи
или
смрти
.
Увређени
Обрад
,
са
њиме
и
остали
Горачићани
,
које
иста
судба
очекиваше
,
изабраше
други
пут
.
Има
тренутака
који
нас
везују
у
једну
целину
,
стварајући
од
нас
једно
нераздвојено
тело
,
с
једном
душом
и
једним
срцем
.
То
је
тренутак
опште
несреће
.
Лична
осећања
тада
се
гасе
.
Надувеност
ишчезава
и
разни
прохтеви
и
несугласице
губе
се
и
тону
у
заборав
.
Горачићани
се
ове
ноћи
спојише
у
једно
тело
.
Њих
обузе
једно
исто
осећање
и
они
одлучише
да
казне
отмичаре
.
Обрад
остави
мртву
домаћицу
добрим
сусеткама
,
поведе
оружане
људе
,
опколи
кућу
,
похвата
зликовце
,
повеза
их
,
изведе
више
села
и
потуче
.
Сутра
дан
узрујаност
још
већа
.
Село
се
претвори
у
логор
.
На
раскрсници
,
недалеко
од
куће
Манојла
Прокића
,
беше
пободена
застава
.
Око
ње
се
скупи
читава
чета
.
Око
подне
добошар
зађе
по
селу
,
и
добујући
,
позиваше
народ
да
нејач
склања
у
збегове
.
Узрујаност
све
већа
.
Настаде
права
сеоба
.
Што
беше
до
пушке
дорасло
,
потече
на
збориште
,
а
остало
остави
огњиште
и
одбеже
у
гору
.
Пред
вече
Обрад
остави
збориште
,
дође
дома
,
укопа
домаћицу
,
и
оде
у
Благовештење
,
да
о
догађају
извести
игумана
.
Код
чете
оста
Манојло
Прокић
.
Манојло
поведе
чету
,
изведе
из
села
и
улогори
се
на
један
сат
од
Горачића
.
Трећег
дана
стиже
му
глас
,
да
се
одмах
креће
у
Небош-Планину
.
Он
похита
,
и
,
као
што
видесмо
,
дође
на
збориште
,
где
затече
Хаџи-Продана
.
У
то
време
кмет
Павле
беше
у
Чачку
.
Ану
предаде
Серчесми
,
а
овај
је
одмах
испрати
у
Београд
Скопљак-паши
.
У
том
се
Латиф
врати
из
Ласца
.
Павле
поручи
свом
сину
Жарку
,
да
остави
Самаиле
и
да
одмах
похита
њему
у
Чачак
.
Син
учини
по
наредби
очевој
.
Сутра
дан
,
у
вече
,
кмет
Павле
крене
се
у
Горачиће
.
С
њим
пођоше
и
она
три
Латифова
момка
,
што
испратише
Ану
до
Чачка
.
Око
по
ноћи
отмичари
сиђоше
низ
последњу
косу
.
Ту
застадоше
и
ослушнуше
.
У
околини
беше
мртва
тишина
.
Ваљало
им
је
проћи
један
шумарак
и
спустити
се
у
Драгачицу
.
Кмет
Павле
иђаше
напред
.
Тек
што
изиђоше
из
шумарка
и
наумише
да
скрену
лево
ка
Драгачици
,
а
неколико
оружаних
људи
бануше
пред
њих
.
—
Стој
,
—
чу
се
глас
.
Отмичари
стадоше
и
потргоше
оружје
.
У
тај
мах
сенуше
неколике
пушке
и
сва
три
момка
Латифова
срозаше
се
на
земљу
.
Кмет
Павле
оста
сам
.
У
руци
му
беше
пиштољ
.
—
Доле
оружје
!
—
загрме
један
из
гомиле
и
исука
нож
.
Павле
познаде
глас
Обрада
Момировића
.
Рука
му
клону
и
пиштољ
паде
.
—
Разбојниче
!
—
цикну
Обрад
,
држећи
нож
у
рукама
.
—
Изроде
!
—
продера
се
други
и
приђе
му
с
бока
.
Павле
презаше
и
посрташе
.
—
Ти
одводиш
чељад
и
предајеш
Турцима
!
—
грмну
трећи
и
измахну
кундаком
.
—
Дом
си
ми
разорио
,
лупежу
!
—
Турчине
!
—
Издајицо
!
Громови
трештаху
над
главом
Павловом
.
Он
не
даваше
гласа
од
себе
.
Само
презаше
и
посрташе
,
штитећи
главу
рукама
.
—
Ту
ти
је
крај
,
изроде
!
—
цикну
Обрад
и
потеже
ножем
.
Павла
обли
крв
.
Он
паде
,
а
не
даде
гласа
од
себе
.
—
Да
га
укопамо
?
—
рече
један
од
осветника
.
—
Не
треба
гроба
изроду
—
одговори
Обрад
,
бришући
крвави
нож
.
Четири
леша
остадоше
крај
речице
Драгачице
,
а
осветници
умакоше
гором
и
дубравом
.
Белушић
У
Левчу
,
тамо
где
се
преплићу
последњи
огранци
Благотиња
и
Јухора
,
лежи
село
Белушић
.
У
времену
,
о
ком
причамо
,
беху
у
Белушићу
на
гласу
два
брата
Јаковљевића
:
Стојан
и
Јован
.
То
беху
браћа
и
духом
и
телом
.
Обојица
високи
,
снажни
,
црне
масти
,
коснати
,
отштра
погледа
,
смели
и
плахи
.
Њихова
реч
беше
моћна
.
Они
беху
стожер
,
око
кога
облеташе
дух
српске
слободе
у
Левчу
и
околини
.
Догађај
у
Ласцу
,
Благовештењу
и
другим
местима
,
одјекну
по
целој
Србији
.
Јаковљевићи
га
радосно
дочекаше
и
поздравише
.
Они
одбегоше
у
планину
Петровац
,
прикупише
неколико
стотина
оружаних
Срба
и
распламтише
у
њима
жар
љубави
наспрам
домовине
и
њене
слободе
.
Крајем
септембра
1814
.
један
младић
јуначког
стаса
и
погледа
спушташе
се
низ
косе
Благотиња
,
крадући
се
селу
Белушићу
.
На
глави
му
беше
велика
шубара
,
на
плећима
дуга
кабаница
,
на
ногама
лагани
опанци
,
а
за
пасом
два
самокреса
и
велики
нож
.
Зора
тек
свиташе
,
кад
јунак
изиђе
на
последњи
повијарац
и
угледа
куће
села
Белушића
.
Небо
беше
ведро
,
звезде
још
сјајне
,
а
бледи
месец
једном
половином
својом
беше
већ
зашао
иза
шумадијских
гора
.
Овај
путник
беше
из
даљине
.
Ноге
га
беху
већ
издале
.
Узишавши
на
највишу
тачку
,
јунак
скрену
с
пута
и
пође
под
једно
дрво
.
Ту
се
спусти
да
мало
одахне
.
Дугу
пушку
беше
пребацио
преко
колена
,
а
поглед
упр’о
у
даљину
,
посматрајући
брда
и
долине
,
ведро
небо
и
по
њему
звезде
.
Ту
пробави
неко
време
,
па
се
диже
и
низ
косу
спусти
.
Зора
беше
добро
зарудила
,
а
на
небу
блистала
је
тек
по
која
звезда
.
Још
мало
па
и
сунце
помоли
своје
сјајно
лице
.
Врхови
шумадијских
гора
зарудеше
,
а
небо
се
окити
огромним
и
сјајним
пругама
.
Околина
оживе
.
Чобанчићи
већ
гоњаху
стадо
,
а
умилни
глас
са
њихових
фрула
разлегаше
се
по
јутарњем
зраку
.
Јунак
спази
у
пољу
једно
чобанче
и
упути
се
к
њему
.
Чобанче
сеђаше
на
једној
стени
,
и
са
ње
извијаше
глас
кроз
свиралу
.
Растурено
стадо
пасло
је
тамо-амо
око
њега
.
—
Помози
ти
Бог
!
—
рече
јунак
кад
стиже
чобанину
.
—
Бог
ти
помогао
!
—
одговори
дете
извадивши
свиралу
из
уста
.
—
Одакле
си
,
мали
?
—
Из
Белушића
.
—
Познајеш
ли
Јаковљевиће
?
—
Стојана
и
Јована
?
—
упита
чобанче
.
—
Јест
!
—
Познајем
!
—
Јесу
ли
у
селу
?
—
Јок
!
—
А
где
су
?
—
Отишли
у
планину
!
—
У
коју
?
—
Еј
...
.
тамо
!
—
одговори
дете
и
показа
руком
.
—
А
што
ће
тамо
?
—
Зар
не
знаш
?
Јунак
махну
главом
.
—
Хоће
да
се
диже
крајина
.
.
Многи
одбегоше
у
гору
...
Тамо
је
и
мој
бабо
.
То
рече
дете
и
метну
фрулу
у
уста
.
—
Чуј
,
мали
!
—
рече
јунак
.
Чобанче
извади
свиралу
из
уста
.
—
Је
ли
мирно
у
селу
?
—
Па
и
није
...
А
што
питаш
за
Јаковљевиће
?
—
Рођаци
су
ми
—
одговори
јунак
.
—
А
одакле
си
ти
?
—
Еј
.
.
из
далека
...
Чобанче
поче
мерити
јунака
од
главе
до
пете
,
па
ће
рећи
:
—
Боме
,
не
иди
у
село
!
—
А
што
,
море
?
—
Тако
...
Ти
си
хајдук
,
а
хајдуке
гоне
—
одговори
чобанче
,
ударајући
петама
о
стену
.
Јунак
се
насмеши
—
Како
се
зове
планина
?
—
Петровац
,
—
одговори
дете
,
па
се
диже
и
показа
руком
.
—
Еј
...
ено
тамо
...
Ви’ш
оно
преседласто
?
—
Збогом
,
мали
!
—
рече
јунак
и
пође
.
—
Срећан
ти
пут
—
одговори
чобанче
.
Јунак
удари
преко
поља
,
сиђе
у
поток
,
попе
се
на
противну
страну
,
зађе
у
луг
и
изгуби
се
.
Кад
стиже
до
урвине
пред
Петровцем
,
неколико
оружаних
људи
искрснуше
преда
њ
и
држећи
наперене
пушке
,
повикаше
:
—
Стој
!
Јунак
стаде
,
подиже
шубару
и
рече
:
—
Поздравље
од
Хаџи-Продана
!
—
Ко
си
?
—
упита
га
један
од
њих
.
—
Бошко
,
син
војводе
Ђукића
!
—
одговори
јунак
.
Стражари
стукнуше
и
оборише
оружје
.
—
Јесу
ли
ту
браћа
Јаковљевићи
?
—
Ту
су
—
одговорише
стражари
.
—
Носим
им
поздравље
од
Хаџи
Продана
.
—
Хајде
за
мном
—
рече
један
од
њих
,
па
обеси
пушку
о
раме
и
удари
једном
путањом
у
шипраг
.
Бошко
пође
за
њим
.
Поздравље
војводама
Хаџи-Продан
разасла
гласнике
.
—
Ти
ћеш
,
попе
,
отићи
у
Шарање
—
рече
он
свештенику
трнавском
,
Радовану
Вујовићу
.
Поп
Радован
оде
у
Шарање
и
затече
Милоша
код
куће
.
.
Догађаји
у
Драгачеву
не
беху
по
вољи
војводи
рудничком
.
Он
назираше
зле
последице
ове
буре
,
и
премишљаше
како
да
заустави
точак
,
који
се
,
по
његову
убеђењу
,
беше
у
невреме
захуктао
.
Беше
зловољан
.
Седео
је
код
огњишта
и
сводио
рачуне
о
положају
,
који
му
требаше
заузети
.
—
Помози
ти
Бог
,
војводо
!
—
рече
поп
ушавши
у
кућу
.
Милош
џараше
ватру
.
Он
познаде
глас
попов
,
па
се
и
не
осврте
.
—
Ене
де
!
...
Откуд
ти
,
попе
—
рече
он
,
подстичући
даље
ватру
.
—
Помози
ти
Бог
!
—
понови
поп
и
приђе
му
.
—
Бог
ти
,
помогао
,
попе
!
—
—
Поздравље
ти
од
војвода
.
—
Седи
,
попе
!
—
рече
Милош
и
пружи
му
столицу
.
—
Поздравље
ти
од
Хаџи-Продана
—
рече
поп
и
посади
се
на
столицу
.
—
Од
Хаџи-Продана
!
—
понови
Милош
и
пресече
га
очима
.
—
А
што
ви
,
море
бесните
по
Драгачеву
?
...
Шта
вам
је
наспело
?
—
Народ
,
војводо
!
...
Знаш
како
је
?
...
Додијаше
зулуми
.
—
Море
,
попе
,
море
!
...
Све
је
то
ваше
масло
.
—
Како
ти
збориш
,
војводо
?
—
—
Како
?
—
осече
се
Милош
.
—
Хоћете
да
упропастите
земљу
.
—
Не
дао
Бог
,
војводо
!
—
А
где
се
диже
крајина
у
ово
доба
?
Зар
не
видите
да
је
зима
на
прагу
?
Шта
ћете
радити
сутра
,
кад
лист
с
горе
падне
?
...
Да
гледате
згариште
и
поклану
чељад
—
а
?
—
Нећемо
,
ако
буде
слоге
.
Народ
је
готов
да
се
диже
.
Сви
су
те
поздравили
,
и
моле
те
да
им
будеш
главар
.
—
Ко
?
...
Зар
ја
?
...
Да
не
да
Бог
!
—
одговори
Милош
,
отресајући
крајац
од
гуњца
.
—
Што
,
војводо
?
—
А
где
би
ми
,
попе
,
душа
била
,
кад
бих
пристао
уз
ту
вашу
лудорију
и
навукао
зло
на
сиротињу
?
—
Уздамо
се
у
твоју
памет
.
Ти
нам
буди
главар
,
а
ми
ћемо
те
слушати
.
—
Шта
рече
?
—
Да
нам
будеш
главар
!
—
понови
свештеник
.
—
Хм
!
...
Да
будем
главар
будалама
!
.
.
Зар
на
своју
душу
да
узмем
грех
?
Поп
се
узневери
.
—
Умирите
се
ви
,
боље
ће
бити
...
Каква
крајина
,
какви
главар
?
Зар
је
мало
несреће
било
у
овој
земљи
?
Поп
се
премишљаше
шта
да
одговори
.
—
Нема
друге
,
попе
,
него
к’о
што
рекох
—
одговори
Милош
.
—
Памет
у
главу
.
Не
увлачите
народ
у
зло
,
те
да
вас
не
проклиње
.
—
Зар
да
чекамо
да
нас
Турци
истребе
до
једног
?
—
рече
поп
,
осмеливши
се
.
Милош
се
испречи
.
—
Што
детињиш
,
попе
?
...
Да
нас
истребе
Турци
!
...
Па
ви
то
и
хоћете
...
Трпело
се
толико
,
а
неможе
још
које
време
!
.
.
Девет
година
ратовао
је
Милош
.
Зна
он
све
шта
ко
вреди
.
Сутра
Турци
да
ударе
,
а
ви
ћете
куд
који
.
—
Хвала
Богу
,
до
сад
тако
нисам
радио
.
—
Ниси
ти
,
а
други
?
Шта
велиш
за
оне
,
што
онако
пресалдумише
Саву
?
—
Воља
Божја
,
војводо
!
Неће
тако
увек
бити
.
И
они
ће
амо
чим
чују
за
крајину
.
—
Батали
ти
то
,
попе
.
Све
су
то
само
приче
.
Лако
је
њима
отуда
намигивати
.
Они
су
вас
и
подурјасили
.
Заћуташе
обојица
.
—
Шта
да
кажем
Хаџи-Продану
?
—
рече
поп
након
дуже
почивке
и
диже
се
.
—
Што
ти
рекох
,
попе
.
Нека
се
мане
лудорија
.
Није
му
време
за
крајину
.
Народ
је
осиротео
и
оголео
.
Нема
ни
оружја
ни
џебане
,
а
ето
још
који
дан
па
неће
имати
ни
листа
на
гори
...
—
Тешко
је
сад
натраг
,
војводо
—
прекиде
га
поп
.
—
Шта
је
тешко
?
...
Памет
у
главу
,
а
остало
је
моје
.
Неће
вам
ни
длака
с
главе
валити
.
Не
послушате
ли
ме
,
боме
ће
зло
бити
...
Упамти
,
попе
,
добро
,
што
ти
сад
говорим
.
Ако
наврете
како
сте
сад
почели
,
бели
вас
нећу
жалити
.
Кад
ви
не
жалите
толики
народ
,
нећу
ни
ја
вас
десетину
.
Ето
,
то
је
моје
поздравље
и
теби
и
Хаџи-Продану
,
па
и
оном
лудом
калуђеру
,
што
у
старости
поманити
.
—
А
мислиш
ли
што
на
пролеће
?
—
Ене
де
га
сад
!
...
Зар
сам
ја
врачара
,
те
да
погађам
у
боб
?
Ако
се
може
,
нећу
седети
скрштених
руку
.
Ваљда
ни
ја
нисам
Турчин
!
—
Не
велим
,
војводо
!
—
Па
што
питаш
?
Поп
појми
да
пође
.
—
Тако
,
попе
,
к’о
што
рекох
,
—
рече
Милош
и
пружи
му
руку
.
Похитај
и
поздрави
све
да
се
ману
лудорија
.
Нека
се
одмах
разилазе
кућама
,
а
остало
је
моја
брига
.
—
Збогом
војводо
!
—
рече
поп
и
изиђе
.
—
Срећан
ти
пут
,
попе
!
Поздрави
све
...
Нека
се
узму
у
памет
!
...
Иначе
биће
зло
.
Потајник
Порука
Милошева
не
беше
се
допала
Хаџи-Продану
.
Он
поче
да
мери
речи
његове
,
и
нађе
да
су
тешке
.
У
њима
назираше
и
савет
и
претњу
,
и
обоје
га
узнемираваше
.
Још
се
уздаше
у
збориште
,
али
га
и
оно
обману
.
Неколико
дана
већ
протекоше
,
а
у
Небош-планини
једва
беше
хиљаду
људи
.
Расположење
које
у
први
мах
беше
обузело
војводу
,
поступно
се
губљаше
.
Он
поче
да
суди
,
али
ово
суђење
беше
доцно
;
оно
беше
један
корак
у
очајање
.
Једног
јутра
рећи
ће
он
игуману
Пајсију
:
—
Шта
велиш
,
оче
?
...
Као
да
ћемо
сами
остати
?
—
Не
бој
се
,
војводо
...
Сваки
је
почетак
тежак
.
Први
успеси
биће
најмоћнији
таламбаси
.
—
Да
...
али
за
те
успехе
треба
много
добрих
мишица
.
—
Биће
их
,
војводо
,
—
утаче
се
Ломо
.
Народ
се
прикупља
.
—
Прикупља
,
али
како
?
Ето
већ
је
недеља
дана
,
а
нас
једва
хиљада
...
Камо
оних
што
ме
салетаху
сваког
дана
?
—
Не
седе
ни
они
скрштених
руку
,
војводо
—
прихвати
Рашковић
...
Ено
их
на
Руднику
,
у
Гружи
,
у
Левчу
.
—
Хм
!
...
Која
вајда
,
кад
смо
растурени
!
Једни
ће
с
нама
,
други
против
нас
—
рече
војвода
таквим
гласом
,
да
за
часак
ућута
све
присутне
.
—
Ти
се
нечег
страшиш
,
војводо
?
—
рећи
ће
игуман
после
дуже
почивке
.
—
Чусте
ли
,
какав
нам
поздрав
стиже
од
Милоша
?
...
Остаћемо
усамљени
.
—
Војводо
—
прихвати
игуман
мало
јетким
гласом
.
—
Заклетву
смо
положили
...
Шта
имамо
да
се
размишљамо
?
За
нама
је
провала
...
Куд
се
имамо
враћати
?
—
Не
одступам
,
оче
...
Видим
и
сам
да
се
назад
нема
куд
.
—
Што
смо
посејали
ваља
нам
пожети
—
придода
Ломо
.
.
—
Заклетву
нам
ваља
испунити
—
рече
Манојло
.
У
том
се
зачу
топот
на
северној
страни
Небош-планине
.
Војводе
прекинуше
разговор
и
обазреше
се
.
Неколико
коњаника
дојурише
и
стадоже
пред
Хаџи-Продана
—
Шта
је
?
!
—
упитах
их
живо
војвода
.
—
Ашин-бег
заузе
Пожегу
!
—
рече
један
од
гласника
и
сјаха
с
коња
.
—
Ево
га
иде
на
Драгачево
!
—
прихвати
други
.
—
Са
њиме
и
три
хиљаде
!
—
додаде
трећи
.
Војводе
се
изгледаше
.
Хаџи
Продан
упредаше
бркове
и
чудновато
пропрати
другове
.
—
Јасте
ли
се
пребројали
?
—
упитаће
он
Обрада
након
дуже
почивке
.
—
Јесмо
—
одговори
Обрад
.
—
Колико
нас
је
?
—
Хиљаду
и
пет
стотина
—
утаче
се
Михаило
,
брат
војводин
.
—
Не
више
?
—
Не
—
потврди
Обрад
.
Хаџи-Продан
махну
главом
и
погледа
попреко
у
земљу
.
Размишљање
беше
доцно
,
а
кајање
опасно
.
Одступнице
беху
скупе
и
опасне
.
Савети
Милошеви
не
помогоше
мож’да
не
зато
што
се
није
хтело
,
већ
што
се
није
могло
.
Точак
се
беше
у
велико
захуктао
.
У
Гружи
и
Левчу
беше
већ
планула
пушка
.
Народ
се
беше
узрујао
.
Чете
већ
узлетаху
из
гора
и
нападаху
зулумћаре
.
Кавга
беше
у
велико
заметнута
,
па
јој
требаше
џевап
дати
.
—
Браћо
!
У
име
Божје
!
—
рећи
ће
Хаџи
Продан
након
дуже
почивке
.
Ваља
нам
се
огледати
.
Земљу
узрујасмо
,
а
гнев
у
Турака
распалисмо
.
Напред
морамо
,
јер
назад
немамо
куд
.
Тргнемо
ли
се
натраг
,
погазимо
ли
заклетву
,
оставимо
ли
сиротињу
на
немилост
зулумћарима
:
наша
света
ствар
за
навек
ће
пропасти
.
Народ
нам
више
веровати
неће
.
Разгневиће
се
,
проклињаће
нас
и
камењем
засипати
.
И
то
ће
бити
право
.
Боље
му
је
трпети
зло
без
гнева
,
него
ли
с
гневом
.
То
рече
војвода
па
се
окрену
Лому
:
—
Ти
,
с
Обрадом
,
похитај
на
Потајник
и
заузми
оба
гребена
.
Анин
мора
туда
ударити
.
Са
пет
стотина
можеш
га
по
вољи
сузбијати
.
—
Ти
Рашковићу
,
и
ти
Авраме
,
и
ти
Стојане
заузећете
Марковицу
,
а
ако
буде
потребно
,
притећи
ћете
Обраду
и
Лому
.
—
Ја
одох
с
братом
Радовићем
,
Манојлом
и
игуманом
да
заузмем
висове
повише
Ртара
.
Ту
ћу
сачекати
гласове
од
вас
и
чинати
што
буде
потребно
.
Овој
заповести
не
би
поговора
.
Четници
похиташе
одељењима
и
кренуше
се
на
посао
.
Сулејман
Скопљак
паша
предузе
све
мере
,
да
буну
што
пре
угуши
.
Ђаја-паша
и
Ашин-бег
добише
заповест
да
овај
задатак
изврше
.
Ашин
поче
први
.
Жељан
беше
освете
,
и
једва
чекаше
прилику
да
гнев
излије
.
Он
прикупи
око
три
хиљаде
војске
из
Ужица
и
околине
,
заузе
Пожегу
удари
Скрапежом
,
скрену
лево
,
зађе
у
планине
,
растера
оно
мало
устаника
што
му
се
ту
на
путу
беше
испречило
,
пређе
Мораву
и
Белицу
и
спусти
се
у
драгачевску
раван
.
Кад
пређе
раван
и
дође
до
првих
огранака
јеличких
планина
,
стаде
и
размисли
се
.
До
Потајнака
не
беше
више
од
једног
часа
.
Ваљало
му
је
кроза
њ
ударити
,
али
он
не
хте
то
учинити
.
У
место
да
продужи
друмом
,
он
скрене
лево
,
зави
око
једне
окуке
,
спусти
се
низ
косу
,
дохвати
се
друге
,
пође
уз
њу
,
изиђе
на
један
вис
,
испресецан
безбројним
чукарама
,
и
ту
се
заустави
.
Са
овог
чукарастог
виса
спуштаху
се
две
косе
:
једна
десно
,
у
правцу
Потајника
;
а
друга
лево
,
у
правцу
Мораве
.
Од
Мораве
ова
се
коса
све
више
пењаше
,
и
скрећући
десно
,
удараше
у
бокове
другог
виса
.
Са
овога
виса
спуштаху
се
два
повијарца
:
један
ка
Потајнику
,
а
други
ка
Марковици
.
Ашин
,
прикривен
с
војском
иза
чукара
,
разматраше
околину
.
Пред
њим
,
на
две
хиљаде
метара
,
јужно
беху
два
дуга
гребена
савијена
у
виду
потковице
.
То
беше
Потајник
.
Ашин
обрати
пажњу
на
ту
страну
,
и
као
да
нешто
опази
.
На
Потајнику
беху
усташи
,
под
заповедништвом
Лома
и
Обрада
Момировића
.
Бег
призва
своје
помоћнике
:
Ризван-агу
и
Ћор-Зуку
.
—
Оно
је
Потајник
—
рече
он
и
показа
руком
.
Ено
хајдука
на
њему
...
.
Тамо
даље
лежи
село
Марковица
.
Туда
нам
је
пут
.
Потајник
нам
ваља
заузети
.
По
том
се
окрете
Ризвану
:
—
Овај
вис
,
лево
од
нас
,
ваља
ти
што
пре
заузети
.
Ту
ћеш
се
задржати
и
,
кад
добијеш
одговор
на
дати
ми
знак
,
спустићеш
се
низ
оне
повијарце
,
од
којих
један
иде
у
правцу
Потајника
,
а
други
ка
Марковици
.
Оба
ова
повијарца
заузећеш
и
похитаћеш
,
да
се
што
пре
сјединиш
с
мојим
левим
крилом
.
То
рече
Ризвану
,
па
се
окрете
Ћор-Зуки
:
—
Ти
ћеш
удари
овом
косом
десно
,
сићи
ћеш
у
драгачевску
раван
,
обићи
ћеш
Потајник
,
доћи
ћеш
до
оног
ћувика
,
скренућеш
лево
и
заузећеш
онај
преседласти
вис
.
Одатле
ћеш
ми
дати
ма
какав
знак
.
Кад
добијеш
одговор
,
ударићеш
оним
венцем
,
што
се
пружа
од
Марковице
до
дна
Потајника
,
и
похитаћеш
да
се
сјединиш
с
мојим
десним
крилом
.
По
том
рече
обојици
:
—
Ја
ћу
остати
овде
и
чекаћу
да
ми
јавите
.
Одговор
ће
вам
бити
дим
са
овог
највишег
чукара
...
Сад
на
посао
.
Ризван
и
Ћор-Зука
ставише
се
на
челу
оделења
,
и
кренуше
се
положајима
,
које
им
требаше
заузети
.
Подне
беше
већ
превалило
.
Ашин
стајаше
иза
чукара
и
нестрпељиво
очекиваше
знаке
са
висова
.
У
неко
доба
са
левога
виса
диже
се
густ
дим
,
и
у
часу
га
нестаде
.
Ашин
опази
ово
и
обрати
пажњу
јужно
.
Не
би
за
дуго
,
а
на
десном
вису
,
иза
Потајника
,
залепршаше
се
гране
на
врховима
дрвета
.
—
Добро
је
!
—
рече
живо
Ашин
,
па
заповеди
једном
,
што
се
беше
већ
испео
на
врх
чукара
,
да
одговори
.
Војник
припали
фишек
барута
.
Огањ
сину
,
а
дим
се
диже
пут
неба
.
Ризван
и
Ћор
Зука
спазише
ово
,
сиђоше
с
висова
и
нестаде
их
:
—
Напред
!
рече
Ашин
својим
и
исука
сабљу
.
За
тренут
ока
чете
Ашинове
расуше
се
у
ланац
,
захватише
обе
косе
,
с
једне
и
с
друге
стране
чукари
,
и
пођоше
ка
Потајнику
.
Обрад
и
Ломо
као
да
спазише
ово
кретање
Турака
.
Они
со
ужурбаше
,
хитро
распоредише
устанике
и
заузеше
оба
гребена
Потајникова
,
од
највише
до
најниже
тачке
.
Ашинов
ланац
сиђе
низ
косе
,
изиђе
на
један
пропланак
и
изгуби
се
у
густој
шуми
.
Кад
проби
на
противну
страну
,
а
са
Потајника
осу
се
на
њ
страховита
ватра
.
Турци
се
узрујаше
,
али
се
не
пометоше
.
Они
стукнуше
назад
,
у
шуму
,
заузеше
грмове
и
одговорише
плотуном
.
За
првом
ватром
осу
се
друга
,
за
другом
трећа
,
и
све
тако
даље
,
док
најзад
,
не
пређе
у
друго
и
непрекидно
гроктање
пушака
.
Не
протече
ни
пола
часа
од
прве
ватре
,
а
сва
турска
војска
беше
већ
расута
у
ланац
.
Ризван
и
Ћор-Зука
извршише
тачно
све
што
им
беше
наређено
.
Они
заузеше
косе
и
повијарце
,
и
сјединише
се
са
крилима
Ашиновим
.
Ваља
себи
представити
туп
угао
,
чије
теме
лежи
у
подножју
Потајника
,
у
његовим
најнижим
тачкама
,
а
оба
крака
према
оним
јеличким
висовима
,
што
се
као
ланац
нижу
од
Овчара
.
Такав
угао
беше
образовао
ланац
турске
војске
.
У
дну
овог
угла
беше
Потајник
,
и
на
њему
Обрад
и
Ломо
,
по
више
њих
,
а
код
саме
Марковице
,
беше
Рашковић
са
Аврамом
и
Стојаном
;
а
још
даље
,
изван
кракова
овог
угла
,
беше
Хаџи-Продан
,
са
братом
Михаилом
и
Пајсијем
,
Манојлом
Прокићем
и
осталима
.
Ашин
,
потпомогнут
Ризваном
и
Ћор-Зуком
,
издаде
заповест
да
се
наступа
.
По
том
одјури
на
десно
крило
,
ка
темену
угла
,
појача
редове
и
са
највећом
жестином
нападе
устанике
.
Угао
,
што
га
образова
турски
ланац
,
збиваше
се
све
више
устаници
беху
опасани
живим
зидом
.
Ватра
сипаше
са
свих
страна
,
и
грдно
их
сатираше
.
Ашин
упорно
наступаше
и
после
борбе
од
једнога
часа
заузе
клисуру
,
дохвати
се
оба
гребена
и
колико
га
грло
донашаше
,
загрме
својима
:
Напред
!
...
.
Јуриш
!
Густи
радови
Турака
сложно
халакнуше
,
сукнуше
као
ројеви
,
узлеташе
на
гребена
и
осуше
унакрсну
ватру
.
То
беше
кобно
по
устанике
.
Они
беху
претешњени
са
свих
страна
,
и
узрујаше
са
на
косама
као
пчеле
,
кад
из
кошнице
излете
.
Ашин
дрско
продераше
у
густам
редовима
,
и
већ
их
беше
потиснуо
од
половине
Потајники
.
Изгледаше
да
се
земља
беше
проломила
и
разјапила
чељусти
своје
да
прождере
устанике
.
У
том
кобном
тренутку
загрокташе
пушке
са
највиших
тачака
Потајника
.
Обрад
Момировић
сав
претрну
од
страха
.
„
Ту
нам
је
гроб
!
“
—
рече
он
својима
,
држећи
тврдо
да
им
Турци
зађоше
за
леђа
.
—
Ура
!
.
.
Ура
!
...
зачу
се
са
виса
Потајника
.
—
Ево
потпоре
!
—
рече
Ломо
и
потрча
у
прве
редове
.
Обрад
се
обазре
.
Врховни
Потајника
беху
прикрпљени
усташима
.
Пред
њима
беше
Рашковић
,
са
Аврамом
и
Стојаном
.
Обрад
познаде
другове
своје
и
охрабри
се
.
Усташи
,
ојачани
овом
потпором
,
прибраше
сву
снагу
и
очајнички
нападоше
непријатеља
.
Ашин
се
ни
мало
не
збуни
.
Он
још
јаче
прикупи
ланац
и
груну
свом
силом
.
Борба
се
распламти
.
Страховита
витра
и
зрна
из
пушака
не
дадоше
ока
отворити
.
Дим
притиште
цео
Потајник
,
обави
оба
гребена
,
спусти
се
у
клисуру
,
и
посукља
низ
ову
као
бесна
бујица
.
Громови
трештаху
и
озго
и
оздо
.
Земља
затутња
под
ногама
,
ваздух
се
проламаше
,
а
околина
јечаше
од
силнога
треска
.
Протече
пола
часа
,
а
борба
бешњаше
.
И
што
даље
,
све
упорнија
и
силнија
.
Турци
продираху
оздо
,
усташи
слетаху
озго
.
Начини
се
окршај
.
Редови
се
измешаше
,
непријатељи
се
у
коштац
ухватише
и
покрвише
.
Халакање
,
јаук
,
писка
,
циктање
пушака
,
разлегаху
се
по
косама
,
крвљу
орошеним
.
Усташи
излише
сву
снагу
,
али
у
заман
.
Три
хиљаде
Турака
окоми
се
на
хиљаду
Срба
,
сипајући
ватру
са
свих
страна
!
Као
оно
магла
,
што
се
са
подножја
планинског
пење
све
више
к
врху
,
остављајући
за
собом
чисту
околину
,
тако
и
овај
хаос
од
ватре
и
дима
пењаше
се
све
више
гребенима
,
док
не
захвати
и
највише
тачке
.
Потајник
,
обвијен
на
врху
овим
хаосом
,
изгледаше
,
са
подножја
свога
,
као
вулкан
,
кроз
чија
ждрела
још
сукља
дим
и
огањ
.
Устаници
беху
са
свим
истиснуту
.
Турци
заузеше
висове
оба
гребена
и
са
њих
оборише
живу
ватру
.
Би
још
за
мало
.
Дим
потпуно
ишчезаваше
,
и
када
се
диже
и
последњи
прамен
,
благи
сунчеви
зраци
обасјаше
врхове
Потајника
.
На
њему
не
беше
више
ни
Срба
ни
Турака
.
Што
остаде
,
беше
мртво
ил
’
рањено
.
Срби
,
потиснути
са
Потајника
,
журно
оступише
Марковици
.
Ту
се
прибраше
,
одахнуше
и
припремише
да
дочекају
нов
напад
.
Турци
,
сишавши
са
висова
,
застадоше
.
Ваљало
им
је
прибрати
снагу
и
спремити
се
са
нове
подвиге
.
Њихов
ланац
доби
сада
други
вид
.
Он
личаше
на
огромни
полумесец
,
чији
крајеви
беху
истоку
окренути
.
Хаџи-Продан
,
извештен
о
овом
догађају
,
остави
косе
јеличке
,
пројури
крос
Ртаре
и
дође
у
Марковицу
.
—
Шта
то
би
;
до
Бога
?
—
упитаће
он
јетко
другове
.
—
Ето
,
војводо
!
...
Одступисмо
—
рече
Ломо
.
—
Зар
Потајник
напустисте
!
?
—
Сила
војводо
...
Тројица
на
једнога
!
—
примети
Аврам
.
—
Класмо
се
као
вуци
—
придода
Обрад
.
Хаџи-
+
Продан
приђе
игуману
:
—
Шта
велиш
оче
?
—
Мучна
Посла
!
—
одговори
игуман
.
—
Мучна
,
боме
!
Заћуташе
обојица
.
—
Нешто
ми
се
леди
око
срца
—
рећи
ће
игуман
након
краће
почивце
.
—
Хе
!
...
Добро
ћемо
се
угрејати
.
—
Сад
тек
видим
куд
смо
забасали
—
рећи
ће
игуман
.
На
дивану
смо
сви
,
на
мегдану
тек
по
који
.
Изгледаше
да
усавре
цела
земља
,
и
да
се
све
листом
диже
.
У
том
се
зачу
нека
граја
из
даљине
.
Војведе
прекинуше
разговор
.
Мало
за
тим
,
а
неколико
коњаника
дојурише
и
јавише
да
се
Турци
крећу
.
—
На
посао
,
браћо
!
.
.
Бог
нека
вам
буде
у
помоћи
!
—
рече
Хаџи-Продан
,
па
се
осврте
Авраму
из
Заблаћа
.
—
Похитај
живо
овим
ланцем
и
сачекај
лево
крило
непријатељско
.
Узбијај
га
што
јаче
.
Не
дај
му
да
се
примиче
селу
.
—
Ти
,
Рашковићу
,
држи
леву
косу
и
сачекај
десно
крило
Ашиново
.
Постарај
се
,
да
што
пре
заузмеш
онај
висораван
.
Са
љети
не
одступај
ни
корака
.
По
том
рече
обојици
;
—
Ја
ћу
на
Потајник
!
Ако
Бог
да
,
да
их
сатерамо
у
клисуру
.
Само
ви
живо
отуда
.
Гледајте
,
да
се
што
пре
дочепате
оних
коса
.
Њих
се
непрестано
држите
,
па
на
гребене
.
Аврам
и
Рашковић
журно
похиташе
одељенима
и
одоше
сваки
својим
правцем
.
Хаџи-Продан
,
са
Ломом
,
Обрадом
и
осталима
заузе
положај
према
Марковици
.
Полумесец
турске
војске
наступаше
лагано
.
Кретање
му
беше
у
правцу
Марковице
.
Што
се
више
приближаваше
,
постајаше
све
збивенији
.
Не
би
за
дуго
,
а
на
оба
турска
крила
загрокташе
пушке
.
Аврам
и
Рашковић
сукобише
се
са
Ризванем
и
Ћор-Зуком
.
За
тренут
ока
,
борба
се
распламти
на
свима
тачкама
.
Средина
полумесеца
збираше
се
све
више
и
ка
Марковици
приближаваше
.
Хаџи-Продан
сачека
непријатеља
,
и
кад
стиже
на
пет
стотина
метара
,
даде
знак
.
Редови
његови
оборише
плотун
.
Ломо
и
обрад
прихватише
,
и
једно
за
другим
осуше
још
две
ватре
.
Живи
полумесец
букну
у
пламену
.
Три
хиљаде
муња
посукташе
и
описаше
огњени
млаз
.
Брда
и
долови
зајечаше
.
Дим
притиште
целу
околину
.
Страховита
вика
и
халекање
проламаху
ваздух
над
бојиштем
.
Турци
навалише
са
свих
страна
,
али
их
устаници
сложно
дочекиваху
и
узбијаху
.
Аврам
и
Рашковић
заузеше
положаје
и
успешно
одбијаху
нападе
непријатељске
.
Већ
протече
пола
часа
како
се
небо
пролама
над
бојиштем
,
како
громови
треште
,
како
огњени
млазеви
раздиру
густе
колутове
дима
,
а
Ашин
још
никако
да
продре
кроз
ватру
устаничку
и
да
разбије
редове
хајдучке
.
Два
пута
прикупљаше
крила
,
два
пута
редове
ојачаваше
и
на
положаје
устаничке
јуначки
јуришаше
,
и
оба
пута
беше
узбијен
.
Сунце
беше
већ
на
смирају
,
а
борба
још
не
умуче
.
Упорно
држање
устаника
огорчи
Ашина
.
Он
прикупи
још
јаче
крила
и
реши
се
,
да
и
по
трећи
пут
окуша
срећу
.
И
окуша
је
,
али
без
успеха
.
Устаници
,
стојећи
на
својим
узвишеним
положајима
,
не
оступише
ни
корака
.
Они
стегоше
своје
редове
и
јаком
ватром
узбише
непријатеља
.
Ашин
и
овога
пута
одступи
.
Он
се
разгневи
и
гневан
стаде
размишљати
,
како
да
смрви
ону
шаку
устаника
,
што
му
се
тако
дрско
одупираше
.
Одступивши
на
осам
стотина
корака
,
призва
четнике
,
и
показујући
им
руком
лево
и
десно
,
стаде
им
нешто
живо
говорити
.
Четници
га
разумедоше
и
одјурише
крилима
.
Не
би
за
дуго
а
на
свома
тачкама
умуче
гроктање
пушака
.
Каки
поветарац
одагна
дим
са
бојишта
,
а
последњи
зраци
сунчеви
падоше
на
положаје
српске
и
обасјаше
их
.
Хаџи
Продан
,
стојећи
између
Обрада
и
игумана
,
баци
поглед
по
околини
.
Он
опази
како
средина
Ашинове
војске
живо
измиче
ка
Потајнику
.
Ово
га
расположи
,
па
ће
живо
упитати
Обрада
:
—
Видиш
ли
што
?
—
Као
да
измичу
—
одговори
Обрад
.
—
Средина
измиче
,
а
крила
одмичу
—
прихвати
и
уман
.
Хаџи
Продан
баци
поглед
лево
и
десно
и
спази
како
се
крила
Ашинова
развијају
,
оступајући
поступне
.
—
Да
огледамо
срећу
?
—
рећи
ће
он
сакупљеним
око
себе
—
У
име
Божје
!
_
одговори
игуман
.
—
Аврам
и
Рашковић
нек
навале
на
крила
,
а
ми
ћемо
на
Ашила
,
па
ако
Бог
да
и
срећа
јуначка
,
да
их
сатерамо
у
клисуру
.
То
рече
војвода
,
па
живо
издаде
заповести
Сутон
поче
већ
обавијати
земљу
.
—
Напред
!
—
рече
војвода
својима
и
крену
се
у
правцу
Потајника
.
Устаници
оборише
пушке
на
руке
и
пођоше
за
војводом
.
Као
оно
морски
вали
кад
их
ветрови
сподбију
и
обалама
понесу
,
тако
сада
изгледаше
ово
жива
леса
,
што
се
жудно
примицаше
Потајнику
.
Још
ова
леса
не
беше
прешла
триста
метара
,
а
с
непријетељске
стране
загрокташе
пушке
.
Хаџи-Продан
исука
сабљу
,
окрете
се
својима
и
загрми
:
—
На
Потајник
!
...
Јуриш
!
—
Ура
!
—
кликнуше
устаници
,
па
нагрнуше
за
војводом
.
Не
беху
прејурили
ни
сто
метара
,
кад
позади
њих
одјекну
страховити
тресак
.
У
један
мах
редови
Хаџи
Проданови
ускомешаше
се
и
узрујаше
.
За
првим
треском
разлеже
се
други
.
Устаници
се
пометоше
.
Једни
ударише
лево
,
други
десно
;
једни
напред
други
назад
.
Ужасна
граја
диже
се
на
бојишту
.
Начини
се
лом
,
Турци
навалише
са
свих
страна
.
Пушчана
зрна
зафијукаше
кроз
редове
устаничке
.
Леса
беше
испроваљивана
.
Устаници
падаху
једно
за
другим
.
Хапи
Продан
,
Обрад
и
Ломо
престрављени
,
прелетаху
с
краја
на
крај
,
не
знајући
ни
сами
шта
ће
и
како
ће
.
Ватра
непријатељска
сваког
тренутка
све
јача
.
Устанички
редови
све
ређи
.
Хаџи-Продан
заповедаше
,
али
заповести
његове
губљаху
се
у
овом
хаосу
.
Од
пуцњаве
и
вике
не
могаше
се
ништа
разабрати
.
.
Латиф
!
...
Латив
је
за
нама
!
...
Опасао
нас
је
по
зади
!
...
Назад
!
.
.
Удри
лево
!
.
.
На
Потајник
!
.
.
Овамо
је
опасније
!
...
Удримо
на
крила
!
...
Изгинућемо
сви
!
.
.
Прикупимо
се
!
.
.
Сложно
,
браћо
!
...
Шта
чекамо
!
...
Јуришајмо
!
.
.
Тако
довикиваху
устаници
један
другом
,
ломећи
се
преко
неравна
бојишта
.
Устаници
беху
опкољени
.
Латив
беше
стигао
од
Чачка
,
и
у
тренутку
,
кад
устаници
јуришаху
на
Ашина
,
он
пројури
кроз
Марковицу
,
заузе
њихове
положаје
и
нападе
их
с
леђа
.
Хаџи-Продан
виде
извесну
погибију
.
Као
муња
стаде
прелетати
по
бојишту
и
прикупљати
разбијене
редове
своје
.
И
кад
прикупи
неколико
стотина
,
призва
војводе
,
рече
нешто
игуману
,
окрете
се
десном
крилу
Ашиновом
,
ступи
напред
,
и
,
држећи
голу
сабљу
у
руци
,
очајнички
повика
:
Напред
браћо
!
и
јурну
кроз
редове
Ћор-Зукине
.
Устаници
испалише
по
један
метак
,
потекоше
за
војводом
,
пробише
десно
крило
Ашиново
и
нагоше
кроз
планине
.
Турци
страховито
халакнуше
,
јурнуше
за
бегунцима
,
погнаше
их
кроз
планине
и
отпратише
ватром
из
пушака
.
Тама
беше
већ
у
велико
обавила
земљу
.
Турци
оставише
горе
,
вратише
се
у
Марковицу
и
ту
преноћише
.
Сутра
дан
,
тек
што
поче
свитати
,
Ашин
посла
Ћор-Зуку
и
Ризвана
у
Драгачево
и
околину
,
са
заповешћу
,
да
хватају
хајдуке
и
рају
умирују
.
Он
пак
,
с
Латифом
,
остави
Марковицу
,
пређе
Јелицу
,
спусти
се
у
долину
моравску
и
похита
Чачку
.
Ћор-Зука
и
Ризван
ни
часа
не
почасише
.
Гневни
,
зађоше
по
Драгачеву
и
околини
,
опљачкаше
и
попалише
домове
,
поробише
и
у
ланце
оковаше
стотинама
душа
,
многе
погубише
и
љуто
измучише
,
и
кад
се
већ
уморише
и
крви
заситише
,
кренуше
плен
и
робље
,
и
у
Чачак
дођоше
.
Глас
о
поразу
,
што
га
Хаџи-Продан
претрпе
у
Јелици
,
муњевитом
брзином
пројури
кроз
Србију
.
У
часу
се
све
измени
.
Одушевљење
изумре
,
а
страх
овлада
целом
земљом
.
Ужасна
повика
диже
се
на
војводе
.
Они
који
речима
и
делом
подстицаху
огањ
,
нађоше
се
сада
у
гњеву
престрављена
народа
.
Све
беше
поражено
,
готово
убијено
.
Сваки
осећаше
како
се
мутни
облаци
навлаче
преко
неба
и
како
се
сваког
часа
небо
спрема
да
се
страховито
проломи
над
главом
.
Многи
напустише
чете
,
оставише
горе
и
похиташе
својима
,
да
их
што
пре
спасавају
од
гнева
разјарених
Турака
.
Хаџи
Продан
беше
сатрвен
.
Од
хиљаду
и
пет
стотина
устаника
,
колико
имађаше
под
Марковцам
,
сада
,
после
пораза
,
једва
сакупи
три
стотине
.
Око
поноћи
он
сиђе
низ
косе
јеличке
,
пређе
мораву
,
упаде
у
рудничку
нахију
и
похита
у
Гружу
,
да
притекне
у
помоћ
тамошњим
устаницима
.
Али
доцкан
беше
.
Ђаја
паша
беше
већ
притиснуо
Гружу
и
околину
,
разбио
чете
устаничке
и
зашао
од
села
до
села
,
те
пљачка
,
пали
,
руши
и
роби
.
Хаџи-Продан
оста
сам
.
Он
виде
пропаст
,
виде
страховите
последице
олује
,
што
је
подиже
,
и
паде
у
очајање
.
Тренутци
све
опаснији
.
Одељења
Ђајина
примицаху
се
све
више
.
Народ
,
престрављен
,
бежаше
испред
њихове
обести
.
Ђаја
беше
немилосрдан
.
Собом
ношаше
страх
и
трепет
,
а
за
собом
остављаше
пустош
,
големи
јад
и
невољу
.
—
Шта
ћемо
и
куда
ћемо
?
—
упитаће
Хаџи-Продан
свога
брата
Михаила
.
—
Кроз
планине
,
па
шта
нам
Бог
да
!
—
одговори
овај
.
У
том
се
зачу
страховита
граја
.
—
Турци
!
—
рече
Михаило
и
пренеражено
погледа
у
правцу
одакле
граја
долажаше
.
Он
би
за
дуго
,
а
на
јееном
висоравну
указа
се
једна
велика
гомила
људи
,
жене
и
деца
.
То
беху
бегунци
.
Хаџи
Продан
махну
се
Груже
,
скрену
лево
са
својим
братом
и
триста
устаника
,
нагне
кроз
планину
и
изгуби
се
.
Ђаја-паша
,
Ашин
бег
и
Латиф
притиснрше
целу
земљу
,
сатирући
ужасно
све
што
им
до
руку
дође
.
Устанак
од
1814
.
би
угушен
!
У
животу
народа
има
непогода
што
га
сатиру
и
у
црно
завијају
.
Устанак
од
1814
.
беше
непогода
која
за
собом
остави
пустош
.
Густа
тама
поновно
паде
на
несрећну
земљу
.
Наста
ноћ
,
пуна
туге
и
јада
,
а
кроза
њену
таму
разлегаше
се
јаук
и
звека
ланаца
.
Неимаре
разточи
врашка
сила
,
а
зграду
њихову
обузе
дим
и
огањ
.
Кривац
пред
савешћу
Не
далеко
од
Небош-Планине
,
беше
збег
многих
несрећних
породица
.
Хаџи
Продан
,
видећи
да
му
се
ваља
пробијати
кроз
Турке
,
приђе
игуману
и
рече
:
—
Оче
!
Последњи
је
час
...
Кроз
Турке
ћу
,
па
шта
Бог
да
.
—
Заједно
ћемо
војводо
—
одговори
игуман
.
—
Не
,
оче
!
Твоја
је
дужност
светија
.
Останеш
ли
жив
,
отићи
ћеш
у
збег
да
спасаваш
нејач
.
.
То
нека
ти
је
аманет
од
Бога
.
Игуман
,
сретно
пробивши
кроз
Турке
,
ни
часа
не
почаси
.
Он
похита
у
збег
,
и
ту
нађе
многе
породице
,
а
међу
овима
и
породицу
Миаила
Глигоријевића
.
У
збегу
пробави
неколико
дана
.
—
Једно
јутро
,
сеђаше
он
у
колеби
и
премишљаше
о
последицама
олује
,
коју
беше
подигао
са
својима
.
У
том
један
коњаник
стиже
пред
колебу
и
стаде
.
Игуман
изиђе
и
познаде
човека
.
То
беше
Манојло
Прокић
.
Игуман
чудно
посматраше
човека
.
Манојло
беше
блед
к’о
крпа
.
Једва
се
држаше
на
коњу
.
—
Рањен
сам
,
оче
!
—
одговори
Манојло
с
тешким
напрезањем
.
—
Шта
је
с
нашима
?
—
Не
питај
оче
!
Пропали
смо
свуд
.
Несрећа
на
све
стране
.
Хаџи
Продан
пребеже
у
Аустрију
.
Игуман
стајаше
као
кип
.
—
Спасавај
ову
нејач
што
пре
.
Ћор-Зука
чуда
чини
.
Где
стигне
,
пали
и
руши
...
Збогом
оче
!
То
рече
Манојло
,
па
потера
коња
.
Два
човека
иђаху
за
њим
узастопне
.
Игуман
стајаше
пред
колебом
и
гледаше
за
човеком
.
Судбина
несрећних
породица
изиђе
му
нпред
очи
.
Он
се
сети
,
можда
сада
први
пут
,
да
тражи
кривца
ове
несреће
.
Ваљало
је
што
пре
спасавати
се
.
Игуман
сазва
збор
и
посаветова
све
бегунце
да
што
пре
похитају
у
Шљепају-пећину
,
где
ће
наћ
поузданија
склоништа
.
Бегунци
се
покорише
његову
савету
,
и
на
један
час
одпоче
жалосна
сеоба
.
Игуман
остаде
у
збегу
,
док
све
не
испрати
.
Пред
вече
узе
породицу
Михаилову
и
похита
у
Драгачево
.
Намера
му
беше
да
је
спроведе
до
Саве
и
преведе
у
Аустрију
.
После
дугог
и
мучног
пешачења
по
тамној
и
хладној
јесењој
ноћи
,
игуман
стиже
у
Горачиће
и
одседе
у
кућу
Михаилову
.
Тужна
беше
кућа
Михаилова
...
У
њој
нигде
живе
душе
,
нити
трага
од
пунога
и
богатога
дома
.
Све
беше
разграбљено
и
уништено
.
Несрећна
деца
војводина
,
измучена
и
од
умора
сатрвена
,
немађаху
на
шта
главу
да
наслоне
.
Има
ли
што
тужнује
од
опустела
дома
?
!
...
Петрија
—
тако
беше
име
домаћици
Михаиловој
—
виде
дом
свој
и
задрхта
.
Беше
потресена
до
дна
душе
своје
.
Она
паде
,
обгрли
праг
рукама
,
и
јецајући
,
тужаше
и
нарицаше
.
Троје
деце
,
држећи
се
за
скуте
материне
,
цвокотаху
и
дрхтаху
од
зиме
.
Игуман
стајаше
пред
кућом
као
каква
авет
.
Могло
је
бити
три
часа
по
поноћи
.
У
околини
мртва
тишина
.
Горачићи
беху
опустели
.
Игуман
приђе
деци
и
помилова
их
руком
.
Хтеде
им
нешто
рећи
,
али
му
реч
запе
у
грлу
.
Деца
га
опколише
.
—
Деда
!
...
Гладан
сам
,
—
рече
најстарији
и
ухвати
га
за
руку
.
—
Зима
ми
је
—
додаде
друго
.
—
Деда
!
.
.
Спава
ми
се
—
рече
треће
.
Игуман
се
саже
,
обгрли
све
троје
деце
,
подиже
их
и
однесе
у
одају
.
Мати
их
прими
,
метну
у
крило
и
загрли
.
Деца
се
прикупише
као
пилићи
,
загрејаше
и
поспаше
.
Игуман
изиђе
у
двориште
.
Тумарајући
тамо
амо
дође
до
једнога
угла
,
и
ту
нађе
на
камарицу
сламе
.
Он
се
саже
,
начупа
повелико
бреме
,
унесе
у
кућу
и
разастре
у
једном
крају
одаје
.
То
беше
постеља
.
Мати
се
лагано
диже
и
поређа
децу
по
слами
.
Игуман
изиђе
из
одаје
,
затвори
врата
,
приби
се
у
један
угао
куће
и
ту
остаде
.
Мора
му
обузе
душу
,
и
он
не
могаше
ока
сколити
.
Црна
судба
безбројних
породица
параше
му
срце
и
довађаше
до
очајања
.
—
Шта
ово
учиних
?
—
питаше
самог
себе
...
О
Пајсије
,
Пајсије
!
Ти
си
узрок
свој
овој
несрећи
!
Ти
први
баци
искру
и
створи
овај
пожар
што
сад
пламти
и
пршти
по
земљи
!
Како
сад
да
спасеш
ову
невину
и
јадну
чељада
,
што
пишти
као
црв
под
кором
?
Проклетство
њихово
гониће
те
и
у
гробу
!
О
,
несрећни
човече
!
Како
ћеш
збацити
терет
са
душе
своје
како
ли
дати
одговора
пред
лицем
Божјим
?
Ти
си
гробар
ове
сирочади
;
ти
навуче
зло
на
ову
малену
земљу
,
на
ову
шаку
измучена
народа
!
Тако
игуман
забадаше
нож
у
ране
срца
свога
.
Он
би
и
даље
да
га
неки
страховити
гласови
из
даљине
не
пренуше
из
заноса
.
Оп
се
диже
,
отвори
врата
и
стаде
ослушкивати
.
Из
даљине
зачу
се
писка
,
ужасна
и
страшна
писка
.
Игуман
сиђе
с
прага
,
дође
до
ограде
,
попе
се
на
ову
и
погледа
западно
.
Опази
неку
светлост
,
а
мало
за
тим
огроман
пламен
и
густ
дим
.
—
То
је
Ћор-Зука
!
—
реч
он
,
па
сиђе
с
ограде
и
врати
се
у
кућу
...
Још
који
час
па
је
све
свршено
!
...
Шта
ћу
и
куда
ћу
?
...
Како
да
спасем
ову
невину
дечицу
?
...
Несрећни
Пајсије
,
несрећни
!
...
Шта
учини
од
ове
сиротиње
и
нејачи
?
Ти
си
крив
свему
,
ти
и
нико
други
!
И
ти
још
живиш
несрећни
човече
!
Зар
те
није
срам
?
!
Чему
се
још
надаш
,
проклети
Пајсије
?
Тебе
траже
;
тебе
,
да
ти
суде
за
грехове
твоје
.
Ти
бежиш
и
кријеш
се
,
а
сваки
тренутак
твога
живота
искупљују
безбројне
невине
жртве
!
Шта
хоћеш
?
Зар
да
се
спасаваш
,
пун
греха
и
проклества
?
На
што
ће
ти
живот
,
грешниче
?
!
Зар
је
твоје
срце
тако
тврдо
;
зар
њега
не
потреса
писка
новине
деце
;
зар
твоју
душу
не
раздире
онај
пламен
што
прождире
домове
браће
твоје
!
?
Тако
говораше
у
себи
овај
саломљен
див
,
гризући
уснице
и
чупајући
браду
.
По
том
крочи
два-три
пута
и
приђе
вратима
.
Јаук
и
писка
све
јачи
.
Он
се
спусти
крај
зида
,
обори
главу
на
руке
и
зајеца
,
можда
никад
горче
у
веку
.
Има
суза
благих
,
има
љутих
и
отровних
,
што
чупају
и
раздиру
.
Игуман
пролеваше
отровне
сузе
.
Да
га
је
ко
видео
у
овом
положају
,
следио
би
се
.
По
том
се
диже
,
десном
руком
шчепа
се
за
прса
,
а
леву
диже
у
вис
,
и
,
тресући
се
целом
снагом
,
страховито
зајеча
.
Он
беше
страшан
.
Очи
му
беху
крваве
и
упале
,
а
лице
изривено
сузама
,
као
да
га
је
ноктима
парао
.
Јаук
и
писка
беху
са
свим
близу
.
Игуман
крочи
,
отвори
врата
,
уђе
у
одају
,
и
паде
на
колена
.
За
тим
се
диже
,
изиђе
из
одаје
,
и
упути
се
у
двориште
.
Дошавши
до
