пустош.
Много
је
српских
синова
тада
пало
испод
њихових
разбојничких
ножева
,
шта
више
,
бесне
пустахије
не
задовољаху
се
само
тиме
,
већ
пошто
многа
села
тако
опленише
,
а
они
их
после
тога
предаваху
и
самоме
пламену
и
тек
онда
тријумфоваху
своју
победу
.
Пустошећи
тако
они
дођоше
и
до
самога
села
Крстца
,
недалеко
од
Мицковог
логора
.
Многи
српски
сељаци
,
пошто
се
извукоше
из
овог
покоља
,
који
сад
завлада
и
у
Крстцу
,
одмах
појуре
ка
Мицку
да
би
га
замолили
за
помоћ
.
Чим
Мицко
чу
за
ово
од
ових
бедних
сељака
,
он
брзо
појури
са
својом
дружином
и
заузе
бусију
,
недалеко
од
нападнутог
села
и
то
на
самом
друму
којим
ће
пустахије
сигурно
проћи
.
После
кратког
очекивања
тако
за
бусијом
,
појаве
се
и
саме
пустахије
са
грдном
пљачком
,
која
је
на
коњима
ишла
за
њима
,
а
на
челу
свију
био
је
Бафтер
.
Он
јахаше
на
бесном
хату
који
непрестано
подиграваше
бесно
фрчући
,
као
да
подозреваше
нешто
.
И
заиста
,
кад
беху
већ
у
близини
,
Мицкова
мартинка
љуто
цикну
и
буљубаша
Бафтер
с
места
се
стропошта
стрмоглавце
,
силно
треснувши
својом
главом
о
пешчани
друм
.
Сад
Мицкова
дружина
,
чувши
мартинку
свога
војводе
,
одмах
оборе
силне
плотуне
у
гомилу
ових
пустахија
.
Они
брзо
појуре
напред
но
досетивши
се
пљачке
,
опет
хтедоше
натраг
.
Ту
се
начини
читава
гужва
од
њих
,
ал
’
плотуни
Мицкове
дружине
беху
сад
у
јеку
,
сипајући
непрестано
врело
олово
као
из
неког
вулкана
.
На
бојном
пољу
остаде
преко
двадесет
мртвих
пустахија
а
и
сам
охоли
Бафтер
,
осталисе
пак
разбегоше
куд
који
јурећи
свом
жестином
,
оставивши
сву
пљачку
,
коју
беху
похарали
од
многих
села
.
Мицко
не
хтеде
јурити
за
њима
већ
одмах
похвата
са
својим
друговима
коње
,
натоварене
са
пљачком
,
и
предаде
их
сељацима
села
Крстца
.
Благодарни
сељаци
не
могоше
да
пропусте
а
да
се
за
оваку
освету
не
одуже
харамбаши
Мицку
и
његовој
дружини
.
Одмах
га
зато
позваше
још
са
бојнога
поља
,
у
своје
село
и
ту
и
њега
и
дружину
му
гошћаху
пуна
три
дана
све
самим
младим
јагањцима
а
и
румеником
вином
.
После
оваког
тродневног
гошћења
Мицко
се
спусти
са
својом
дружином
најпре
у
село
Степане
а
одатле
у
село
Извор
.
Овде
је
Мицко
имао
једног
свог
старог
пријатеља
,
кога
обично
зваху
чорбаџи
-
Мишом
.
Овај
Миша
био
је
чувен
са
свога
богатства
.
Још
му
нема
ни
четрдесет
година
а
он
већ
постао
старешином
огромне
задруге
,
од
преко
шесдесет
које
мушких
које
женских
лица
.
Истина
,
било
је
од
њега
и
много
старијих
у
кући
,
но
он
се
између
свију
истицаше
као
најбистрији
и
најспособнији
за
такав
положај
у
тако
огромној
задрузи
.
Ни
сам
Миша
није
знао
колико
има
ланаца
земље
,
колико
пашњака
и
ливада
,
колико
забрана
,
воћњака
и
другог
имања
.
Скоро
половини
задругара
није
могао
ни
име
погодити
.
Читаву
трећину
села
заузимало
је
преко
тридесет
зграда
,
не
рачунајући
амбаре
и
друге
кошеве
за
жита
.
Апелујући
на
толико
богатство
Мишино
,
а
и
на
своје
старо
пријатељство
с
њим
,
Мицко
и
не
сумњаше
у
његово
гостопримство
,
зато
сад
и
оде
са
својом
дружином
к
њему
.
И
заиста
,
Миша
их
веома
усрдно
прими
.
Тако
сад
Мицко
остаде
код
њега
неколико
дана
,
уживајући
богато
његово
гостопримство
.
У
истом
селу
живео
је
и
чувени
бег
,
кога
у
Лесковцу
зваху
Пашагом
.
Он
је
у
Лесковцу
живео
повише
година
и
отуда
дође
у
Извор
још
1885
.
године
,
јер
овде
беху
и
његови
претци
становали
.
Мицко
беше
већ
наумио
да
и
овога
бега
уништи
.
Ту
тајну
повери
он
и
самом
чорбаџи
Миши
.
Но
исте
ноћи
,
када
је
Мицко
хтео
да
пође
у
његов
конак
,
Миша
оде
ка
Пашаги
и
јави
му
да
ће
га
Мицко
те
ноћи
напасти
.
Ово
Миша
беше
учинио
из
тог
разлога
,
што
је
између
њега
и
Пашаге
било
веома
чврсто
пријатељство
.
Пашага
,
чувши
за
ово
,
одмах
опреми
коња
и
кола
и
још
исте
вечери
утече
са
својом
породицом
у
Велес
.
Мицко
на
ово
издајство
није
ни
слутио
.
Он
је
имао
великог
поверења
код
Мише
,
зато
откривши
му
своју
намеру
он
није
слутио
ни
најмање
,
да
ће
га
у
томе
изневерити
Миша
и
да
ће
му
осујетити
план
.
Још
исте
ноћи
Мицко
се
крену
са
својом
дружином
право
ка
Пашагином
конаку
.
Ноћ
је
била
већ
далеко
превалила
.
Месечина
сијаше
као
дан
,
те
је
Мицко
морао
полако
ступати
ка
конаку
,
кријући
се
непрестано
уз
сеоске
плотове
.
Чим
стигоше
до
самог
зида
,
којим
беше
конак
опкољен
,
одмах
се
један
од
другова
саже
,
а
други
преко
њега
испне
се
на
зид
и
одатле
скочи
у
двориште
.
Овај
одмах
отвори
капију
и
сви
беху
сад
унутра
.
Гурајући
се
непрестано
уз
зид
,
којим
беше
конак
ограђен
,
да
их
не
би
ко
спазио
,
зађоше
они
сад
полако
и
иза
самог
зида
од
конака
.
Сад
се
примакоше
и
до
самог
конака
,
па
опет
поред
његових
зидова
дођу
најзад
и
до
улаза
за
у
конак
.
Пошто
се
полако
испеше
степеницама
,
то
већ
беху
пред
самим
вратима
за
улаз
у
одаје
.
Неколико
њих
снажно
ударе
сад
у
врата
,
па
одбацивши
их
далеко
унутра
,
они
свом
жестином
улете
,
са
голим
јатаганима
,
у
конак
.
Час
су
улетали
у
ову
,
час
у
ону
собу
,
час
претурали
кревете
,
доламе
,
завирише
најзад
и
у
сваки
чошак
,
али
нигде
ништа
.
Од
Пашаге
и
његове
породице
нема
ни
помена
.
Мицко
просто
не
могаше
веровати
својим
рођеним
очима
.
Он
и
даље
непрестано
трагаше
по
собама
и
најзад
наиђе
на
једног
од
Пашагиних
слугу
,
који
на
лупу
од
срозаних
врата
беше
одмах
одјурио
у
једну
скривену
одајицу
па
се
у
једном
углу
сав
згрчио
,
чисто
не
дишући
.
—
Казуј
,
море
,
где
је
бег
?
—
грми
љутито
Мицко
и
одмах
потеже
јатаганом
.
Он
сад
беше
толико
разјарен
,
да
би
и
на
свог
рођеног
оца
пуцао
.
Било
му
је
страшно
криво
:
како
то
да
му
умакне
Пашага
баш
те
ноћи
.
—
Ја
незнам
,
господар
!
—
промуца
момак
а
грозница
већ
увелико
беше
завладала
њим
,
гледајући
у
изманути
јатаган
.
—
Казуј
бре
,
пезевенк
,
или
те
сад
здробих
!
—
грмну
Мицко
још
оштрије
и
у
мал
’
што
не
тресну
својим
јатаганом
,
који
необично
задрхта
у
том
тренутку
у
његовој
десници
.
—
Казуј
море
,
гола
туркешањо
!
—
викнуше
сад
и
остали
Мицкови
другови
,
који
на
Мицкову
вику
брзо
дотрчаше
к
њему
да
виде
шта
је
то
било
.
—
Он
...
ефендија
...
он
још
синоћ
—
рано
оде
некуд
колима
!
—
једва
промуца
момак
,
јер
га
ови
просто
устрелише
својим
оштрим
погледима
.
—
Куда
!
?
...
зашто
?
!
—
чу
се
опет
бурни
глас
осталих
.
—
Куда
?
!
...
не
знам
!
...
Нешто
му
каза
чорбаџи
-
Миша
а
он
одмах
коња
па
одјури
некуд
!
...
Сви
се
згрануше
кад
чуше
ове
речи
.
Зар
чорбаџи
-
Миша
да
их
изневери
?
...
То
им
је
изгледало
веома
чудновато
и
загонетно
.
—
А
...
чорбаши
Мишо
!
...
Тако
ли
је
то
!
—
викну
Мицко
чудећи
се
.
—
Добро
,
добро
...
сад
ћу
ја
њему
одмах
показати
,
шта
опет
Мицко
зна
!
...
Сад
он
одмах
појури
са
својом
дружином
право
ка
Мишиној
кући
,
оставивши
момка
недирнутог
.
Као
муња
улети
сад
Мицко
у
кућу
,
кад
ал
’
Мише
нема
.
Миша
се
мало
доцније
беше
досетио
да
ће
Мицко
сигурно
сазнати
,
да
га
је
он
изневерио
и
открио
Пашаги
његову
намеру
,
зато
беше
и
утекао
,
знајући
да
ће
Мицко
одмах
заменити
Пашагину
главу
са
његовом
.
Он
се
,
заиста
,
доцније
и
покаје
но
узалуд
.
—
Где
је
Миша
?
—
грмну
сад
Мицко
и
одмах
исука
јатаган
.
—
Он
оде
некуд
баш
мало
пре
!
—
одговоре
му
Мишини
укућани
,
чудећи
се
оваком
Мицковом
држању
,
јер
они
ништа
нису
ни
знали
за
Мицкову
намеру
,
нити
пак
да
га
је
Миша
изневерио
.
—
Добро
!
...
кад
буде
он
сам
дошао
к
мени
,
онда
ћете
добити
ово
ваше
дете
!
—
заврши
Мицко
и
дохвати
Мишиног
сина
за
руку
,
па
заједно
са
својим
друговима
пође
ка
планини
.
Сви
укућани
бризну
у
плач
.
Они
беху
као
громом
поражени
овим
.
У
толико
им
беше
теже
што
нису
знали
,
зашто
се
ово
овако
догађа
.
Дуго
сад
он
мољаху
и
преклињаху
Мицка
,
љубећи
му
крајеве
од
доламе
и
квасећи
их
врелим
сузама
,
само
да
им
пусти
дете
.
Обећаваху
му
шта
више
и
то
,
да
ће
му
сами
предати
Мишу
,
чим
се
исти
буде
вратио
,
но
узалуд
.
Мицко
беше
као
рис
разјарен
,
па
никако
да
попусти
.
Мишином
сину
беше
већ
седамнајест
година
.
Он
беше
већ
и
испросио
за
себе
девојку
и
то
баш
кћер
једнога
од
Мицкових
јатака
.
И
он
сам
тужно
запомагаше
и
плакаше
,
када
га
извукоше
из
куће
и
поведоше
везана
у
планину
,
но
ни
то
није
могло
да
ублажи
увређену
душу
Мицкову
.
Сутра-дан
одмах
одоше
ка
Мицку
:
Мишина
жена
,
сеоски
попа
из
истога
села
,
онај
Мицков
јатак
,
у
кога
Мишин
син
беше
запросио
себи
девојку
и
многи
други
из
Мишине
породице
,
као
и
други
угледни
сељаци
из
истога
села
.
Сад
га
сви
мољаху
и
преклињаху
да
пусти
дете
,
говорећи
му
како
оно
није
ништа
криво
.
Тужно
пак
запомагаше
Мишина
жена
за
својим
дететом
,
које
и
сада
никако
не
престајаше
да
лије
горке
сузе
за
својом
уцвељеном
мајком
.
Најзад
му
сви
обећаше
,
да
ће
му
у
најкраћем
року
предати
и
самога
Мишу
,
само
да
пусти
дете
а
за
ово
му
загарантоваше
и
самим
својим
животом
.
Мицко
беше
јако
дирнут
оним
запомагањем
и
горким
плачем
као
и
јецањем
Мишине
жене
и
сина
јој
,
па
на
молбу
осталих
а
нарочито
његовог
јатака
,
он
најзад
нареди
да
се
дете
одмах
одвеже
и
пусти
на
слободу
.
После
овога
Мицко
је
неколико
дана
очекивао
на
оне
,
што
му
дадоше
гарантије
,
да
ће
му
довести
Мишу
.
И
заиста
они
су
непрестано
трагали
за
Мишом
,
јер
су
знали
шта
их
чека
од
Мицка
,
но
узалуд
.
Са
зебњом
очекиваху
сад
они
на
казну
од
Мицка
и
његове
дружине
.
Но
како
већ
беше
настала
хладна
јесен
,
то
другови
наговоре
Мицка
,
да
напусте
ово
место
и
да
се
што
раније
побрину
за
место
,
где
би
се
могли
у
хладнијим
данима
да
заклоне
.
Мицко
сад
диже
руке
и
од
чорбаџи
-
Мише
и
од
оних
,
који
му
гарантоваху
,
да
ће
му
истога
предати
,
па
се
одмах
крену
са
тог
места
и
пође
даље
.
Најпре
стиже
у
Башино
село
,
па
снабдевши
се
у
њему
довољно
храном
,
он
одмах
продужи
пут
.
После
неколико
дана
дође
у
Куманово
и
ту
се
задржи
за
извесно
време
,
да
би
се
мало
одморио
.
Одавде
се
упути
ка
граници
,
па
дошав
до
исте
,
он
преко
Ристовца
,
пређе
и
преко
ње
и
после
неколико
часова
стигне
у
Врање
—
месеца
октобра
1885
.
године
.
У
путу
од
Извора
до
саме
границе
—
до
Ристовца
имао
је
пуно
омањих
сукоба
са
Турцима
,
но
он
их
свуда
обилато
награђиваше
врелим
зрнцима
од
мартинака
као
и
оштрим
сечицама
од
јатагана
.
На
овом
путу
од
Извора
до
Ристовца
а
недалеко
од
Куманова
,
Мицко
беше
оставио
седамнајест
својих
другова
,
да
би
они
ту
потражили
себи
склониште
за
зиму
и
овој
чети
био
је
сада
поглавар
онај
исти
Веле
,
кога
беше
онај
Арнаутин
пре
ранио
у
ногу
.
Чим
Мицко
уђе
у
Врање
са
тринајест
својих
другова
одмах
се
скупи
светина
да
би
видела
тога
чувеног
харамбашу
Мицка
,
који
почини
толике
јаде
и
толика
зла
обесним
Турцима
а
који
им
и
даљим
својим
животом
задаје
огроман
страх
.
Но
и
сама
његова
спољашност
била
је
веома
примамљива
,
те
и
она
привуче
к
себи
још
више
радозналу
масу
Врањанаца
.
Висок
,
крупан
,
а
кад
корача
он
чисто
земљу
потреса
.
Коса
црна
,
врло
дугачка
,
јер
се
обично
бораше
гологлав
,
лице
опаљено
од
сунца
па
оне
црне
обрве
и
оштар
поглед
његових
крупних
очију
,
чисто
вам
страх
задаје
,
кад
га
погледате
.
Фистан
од
дебелог
ланеног
платна
а
тако
и
чакшире
,
све
масно
—
да
не
би
примало
кишу
.
Три
редника
,
пуни
све
самим
убојним
метцима
и
то
два
се
укрштаху
преко
прсију
а
један
око
паса
.
О
појасу
дугачак
јатаган
,
пиштољ-кремењак
и
један
оштар
ханџар
.
О
рамену
мартинка
извезена
све
самим
сребром
.
Овака
његова
спољашност
морала
је
скренути
свакоме
пажњу
,
како
оних
,
који
беху
већ
слушали
о
њему
,
тако
и
оних
,
који
никад
нису
ни
чули
за
њега
.
Нашав
се
у
средини
оволике
радознале
масе
,
Мицко
се
брзо
склони
у
једну
оближњу
кафану
и
ту
остаде
за
неко
извесно
време
а
у
намери
да
би
се
светина
разишла
.
Мало
доцније
оде
он
у
једну
оближњу
берберницу
,
те
се
ту
мало
дотера
.
Сад
купи
још
и
једне
чакшире
,
гуњ
и
једну
шубару
—
астраган
,
затим
се
одмах
пресвуче
и
обуче
ово
ново
одело
,
те
тако
доби
друкшу
спољашњост
,
но
што
пре
беше
.
Овако
обучен
и
ошишан
могао
је
слободно
излазити
у
варош
и
крстарити
у
свима
правцима
а
да
не
служи
више
као
предмет
чуђења
радозналој
светини
.
Ето
,
после
толиких
ратовања
,
после
толиких
тешких
бораба
са
Турцима
,
Мицко
се
опет
враћа
у
Србију
,
да
би
мало
и
својој
души
дао
спокојства
.
Ипак
,
њега
не
догони
овамо
тешкоћа
услед
непрестаних
бораба
,
услед
непрестаних
покоља
са
бесним
Турцима
,
већ
хладна
јесен
,
која
наговешћаваше
још
хладну
зиму
.
Услед
тога
и
дође
овамо
,
да
потражи
склониште
,
где
би
могао
са
својом
дружином
провести
зиму
а
у
потпуној
слободи
и
миру
.
Најпре
је
мислио
да
иде
у
Ћустендил
и
да
тамо
проведе
хладне
зимске
дане
а
у
наручју
своје
љубавнице
Гине
,
но
како
тада
беху
прилично
затегнути
односи
између
Србије
и
Бугарске
,
то
он
симпатишући
више
Србима
и
не
оде
тамо
.
Гина
,
пак
,
беше
изгубила
сву
наду
,
да
ће
јој
се
Мицко
икад
више
вратити
.
Она
држаше
насигурно
,
да
је
Мицко
већ
погинуо
,
знајући
да
је
отишао
да
се
бори
и
коље
са
Турцима
.
У
том
очекивању
на
Мицков
повратак
,
она
се
најзад
и
удаде
и
то
за
једног
кројача
,
који
се
из
Софије
беше
стално
населио
у
Ћустендилу
.
У
први
мах
,
кад
је
тај
кројач
беше
затражио
,
њена
га
мати
и
одби
са
изговором
,
као
да
јој
је
муж
скоро
умро
и
да
још
за
њим
жали
.
Овај
кројач
све
дотле
,
док
не
чу
овакав
изговор
од
Гинине
мајке
,
држао
је
да
је
Гина
још
девојка
.
Сада
,
пак
,
беше
потпуно
уверен
да
је
она
удовица
,
ма
да
је
Мицко
беше
само
заручио
и
ма
да
је
он
још
у
животу
.
Ипак
,
он
не
могаше
да
пропусти
прилику
а
да
понова
не
затражи
Гинину
руку
,
јер
му
она
већ
беше
освојила
срце
.
Како
пак
беше
прошло
неколико
месеци
од
онога
дана
,
када
је
он
први
пут
беше
затражио
и
како
се
Мицко
никако
не
враћаше
нити
даваше
каквог
гласа
о
себи
,
то
сад
и
пристаде
Гинина
мати
.
После
неколико
дана
од
овога
,
могли
сте
видети
како
Гина
нежно
грли
и
љуби
свога
кројача
а
Мицко
јој
ни
на
памети
.
Кат-кад
обузела
би
је
нека
неодољива
топлина
и
језа
,
сетивши
се
Мицка
и
оне
његове
жарке
љубави
,
но
тад
би
се
брзо
бацила
у
наручја
свога
новога
драгана
и
тако
одмах
заборави
на
раније
мисли
.
Мицко
је
за
ово
мало
доцније
и
чуо
,
но
да
не
би
порушио
срећу
ономе
невинашцу
,
које
он
онако
жарко
љубљаше
,
те
се
још
одмах
беше
решио
,
да
се
никако
више
и
не
враћа
у
Ћустендил
.
Кад
већ
беше
стигао
са
својом
дружином
у
Врање
,
он
одмах
нађе
једну
кафану
у
којој
би
имао
да
презими
,
пошто
се
већ
беше
решио
да
ту
и
остане
преко
целе
зиме
.
Краљ
Милан
баш
у
то
време
беше
у
Нишу
.
Он
је
и
сам
много
слушао
о
харамбаши
Мицку
,
о
његовом
јуначком
четничком
ратовању
са
Турцима
,
о
његовом
храбром
држању
као
и
његовој
смелости
у
-
рату
—
1877
.
год
.
и
зато
беше
веома
радознао
да
види
тога
јунака
,
тога
војводу
и
харамбашу
,
који
толики
страх
задаје
Турцима
.
Кад
чу
сад
Краљ
Милан
,
да
је
Мицко
дошао
са
својом
дружином
у
Врање
,
он
одмах
нареди
тадањем
окружном
начелнику
у
Врање
Милану
Стојићевићу
...
да
исти
изјави
његову
жељу
харамбаши
Мицку
,
како
је
он
рад
да
га
лично
види
.
Тако
не
прође
ни
неколико
дана
од
Мицковог
доласка
у
Врање
а
он
доби
позив
,
којим
га
окружни
начелник
позиваше
ради
извесног
саопштења
.
Мицко
с
места
оде
начелнику
који
му
сад
и
саопшти
жељу
краљеву
.
—
На
позив
Његовог
Величанства
,
краља
Милана
радо
идем
!
—
одговори
Мицко
начелнику
,
када
му
овај
беше
прочитао
краљево
наређење
.
—
А
колико
би
новаца
требало
за
тебе
и
за
твоју
дружину
до
Ниша
,
јер
је
наређење
такво
,
да
ти
ми
дамо
и
путног
трошка
?
—
упита
сад
начелник
.
—
Новаца
?
...
не
треба
ништа
!
...
за
то
је
платила
турска
хазна
(
благајна
)
!
...
—
Не
,
не
!
...
кажи
колико
ће
ти
требати
да
ти
још
одмах
издам
!
...
—
Аја
,
не
треба
ништа
!
...
—
Добро
,
добро
!
...
како
ти
велиш
!
...
После
још
подужег
разговора
са
начелником
Мицко
се
удаљи
и
оде
право
у
кафану
,
где
му
беху
заостали
другови
.
Чим
стиже
у
кафану
,
одмах
им
нареди
он
да
се
спремају
на
пут
,
јер
,
вели
,
морају
још
сутра
да
пођу
за
Ниш
,
а
по
жељи
краља
Милана
.
—
Живео
краљ
Милан
,
наш
славни
господар
!
...
Живео
харамбаша
Мицко
,
наш
храбри
војвода
!
—
клицаху
радосно
његови
другови
и
одмах
дохвате
своје
јатагане
и
мартинке
да
их
очисте
,
јер
чиме
ће
се
и
понети
пред
краљем
ако
не
својим
сјајним
оружјем
.
ВИИИ
.
Тек
што
је
зора
зарудила
.
Зајапурено
источно
небо
дивно
се
осмехиваше
,
објављујући
нам
да
ће
бити
леп
дан
.
Најзад
се
појави
и
онај
див-јунак
,
који
беше
стао
иза
зоре
,
као
да
би
хтео
да
сакрије
своје
сјајно
лице
.
Мицко
већ
беше
на
путу
.
Њега
и
још
двојицу
му
од
другова
возио
је
кочијаш
Мита
Пуља
,
а
остале
његове
другове
још
троја
кола
.
Бесна
два
вранчића
Пуљина
чисто
лете
,
а
остали
за
њима
јуре
у
највећем
каријеру
,
само
да
им
први
не
би
умакли
.
Праска
од
мартинака
и
весела
песма
из
јуначких
груди
већ
поче
да
бруји
.
За
неколико
часова
већ
беху
у
Владичином
Хану
.
Ту
Мицко
одмах
сиђе
са
својим
друговима
,
да
би
се
мало
заложили
и
попили
по
коју
чашу
вина
.
После
неколико
минута
Мицко
устаде
и
пође
:
—
Хајде
,
Мито
!
—
викну
он
кочијашу
,
који
баш
у
том
моменту
беше
нагнуо
оканицу
,
пуну
са
вином
,
а
оно
само
ври
,
запенушило
се
к’о
море
.
Но
кочијаш
као
да
и
не
чује
,
што
га
харамбаша
зове
.
Натегао
ону
оканицу
па
никако
не
попушта
,
већ
се
све
више
и
више
повија
позади
са
издигнутом
главом
а
оканица
скоро
да
се
изручи
над
његовим
лицем
.
—
Мито
...
одмах
!
...
Ама
,
чини
ми
се
,
ти
као
да
си
наумио
,
да
ја
тебе
возим
,
али
...
—
викну
Мицко
,
па
и
не
довршив
,
пође
ка
кочијашу
да
би
му
отео
оканицу
.
—
Аха
!
—
викну
Мита
и
скиде
оканицу
.
—
Грехота
је
од
Бога
војводо
,
ако
овако
лепо
вино
оставимо
—
ми
—
јунаци
—
а
да
га
после
нас
пију
жене
!
заврши
сад
Мита
и
пође
кад
већ
беше
испразнио
ону
оканицу
.
Пошто
Мицко
плати
механџији
,
то
одмах
продуже
пут
.
Сад
наста
још
већа
праска
од
мартинака
.
Песма
само
бруји
.
Прави
сељачки
сватови
у
оно
доба
,
кад
пођу
са
младом
.
Гора
само
јечи
од
грмљаве
мартинака
а
и
фијукања
њихових
врелих
куршума
.
Изгледаше
као
да
хоће
да
заметне
кавгу
са
овим
јунацима
,
што
јој
,
ваљда
,
кваре
тихо
спокојство
или
најзад
,
што
јој
кваре
хор
од
умилних
песмица
њених
сиротана
—
птичица
.
Но
ови
горски
синови
ни
да
чују
за
ту
њену
срџбу
.
Мартинке
и
даље
праште
а
песма
не
престаје
.
И
сами
вранчићи
осећаху
неку
милину
па
не
престају
да
лете
.
Тек
што
сунце
кулминоваше
а
они
стигну
у
Джеп
.
Пошто
беше
време
ручку
,
то
се
овде
мало
више
и
задрже
,
да
би
и
сами
учинили
тај
адет
(
обичај
)
.
Кочијаш
Мита
већ
се
беше
нашао
у
послу
око
припремања
ручка
а
наравно
и
доброг
вина
.
После
ручка
и
кратког
одмора
,
за
које
се
време
и
коњи
прилично
одморише
,
поседају
опет
сви
у
кола
и
пођу
даље
.
Што
су
ишли
више
,
пут
је
настајао
све
бољи
и
лепши
.
Истина
,
сунчана
жега
беше
у
јеку
,
али
густо
грање
од
ораховог
и
другог
дрвећа
,
које
беше
и
с
једне
и
с
друге
стране
насипа
засађено
,
правило
им
је
дивну
хладовину
.
Коњи
су
сад
већ
лакше
ишли
.
Место
грмљавине
од
мартинака
и
јуначке
песме
беше
настала
шала
и
смејање
.
Кочијаш
Мита
у
стању
је
просто
да
и
мртвога
насмеје
а
камо
ли
живога
.
Он
сад
не
престајаше
са
својим
шалама
и
смешним
досеткама
све
до
саме
Грделице
а
с
њим
такође
ни
бурно
смејање
веселих
хајдука
.
Кад
већ
стигоше
у
Грделицу
,
одмах
,
пред
првом
кафаном
кочијаш
Мита
скочи
из
кола
,
да
би
и
овде
коју
попио
,
ма
да
се
Мицко
беше
решио
да
се
овде
и
не
задржава
већ
да
одмах
продужи
пут
.
Но
Мита
му
већ
поквари
овај
жељени
план
.
Тај
вам
је
човек
у
стању
да
пије
целог
дана
и
опет
да
му
се
ништа
од
пијанства
не
примети
.
Он
за
воду
управо
и
не
зна
.
Ујутру
,
увече
,
просто
у
свако
доба
,
њему
је
једино
пиће
,
којим
гаси
своју
жеђ
,
вино
.
Сигурно
зато
и
оде
у
винаре
.
Многи
веле
да
винари
не
употребљавају
никакве
алкохоле
,
ма
да
их
имају
у
изобиљу
,
но
то
је
код
Мите
баш
обратно
.
Он
вам
је
и
данас
онај
исти
Мита
Пуља
,
какав
беше
и
пре
шеснајест
година
,
само
што
сада
није
више
кочијаш
већ
винар
.
Он
и
сада
место
кафе
или
ракије
ујутру
пије
вино
.
Када
,
дакле
,
и
у
Грделици
беше
мало
скрнуо
он
се
опет
врати
у
кола
и
одмах
ошину
вранчиће
,
да
би
тиме
надокнадио
у
времену
,
што
га
беше
изгубио
у
Грделици
.
Сад
настаде
поново
праска
од
убојних
мартинака
.
Хладовина
богата
а
насип
к’о
тепсија
.
После
непуна
два
сата
уђу
са
веселом
песмом
и
у
Лесковац
.
Сунце
беше
већ
на
заходу
.
Бледи
зраци
све
више
и
више
ишчезаваху
,
док
се
најзад
не
угасише
сасвим
.
Западно
небо
сад
се
тако
дивно
зарумени
,
да
га
је
милина
било
гледати
.
Вечерњи
пак
лохорић
већ
поче
да
пири
.
У
великом
касу
и
са
песмом
појуре
сад
они
кроз
чаршију
и
тек
се
зауставе
пред
кафаном
Димитрија
Грка
.
Одмах
за
тим
сиђоше
с
кола
,
да
би
учинили
један
мали
обед
.
Пошто
се
мало
заложе
и
разгале
своје
уморне
душе
румеником
вином
,
то
одмах
продуже
пут
.
—
Ала
је
вино
!
—
поче
сад
кочијаш
Мита
,
кад
беху
већ
изашли
из
вароши
.
—
А
...
богати
!
одговори
му
Мицко
.
—
Славе
ми
,
војводо
,
баш
не
бих
жалио
да
умрем
у
овом
Лесковцу
и
то
због
овога
вина
!
...
—
Зар
баш
у
њему
и
то
због
вина
?
!
...
—
Баш
у
њему
и
—
право
да
ти
кажем
,
баш
у
овом
подруму
код
онога
Грка
,
где
сад
бесмо
!
...
—
Зар
баш
код
Грка
?
...
—
Грк
,
али
...
славе
ми
,
бачва
крк
па
богато
!
—
одговори
му
кочијаш
Мита
,
ударивши
одмах
у
силно
смејање
.
—
Море
,
нисам
ја
знао
да
је
то
нека
„
Грчина
“
а
ти
ми
га
мајци
не
би
онде
сишао
!
...
Е
,
ал
’
видиш
,
ја
кад
намислим
некуд
,
ја
никога
и
не
питам
,
већ
право
па
тамо
!
...
—
Добро
,
добро
!
...
Ја
већ
видим
,
да
ћу
ја
тебе
морати
да
возим
,
ма
да
си
ти
кочијаш
,
али
вере
ми
...
знај
,
да
ми
нећеш
ући
у
кола
!
...
Везаћу
те
конопцем
за
гушу
па
позади
за
кола
,
те
ћеш
ми
као
какво
пашче
морати
да
јуриш
за
колима
!
...
Знај
добро
!
...
Мита
се
сав
заценуо
па
да
прсне
од
смеја
:
—
Доста
,
тако
ти
Бога
,
војводо
!
...
цркох
!
...
—
Хајд
,
хајд
...
продужи
само
ти
овако
,
па
ћеш
видети
шта
опет
Мицко
зна
!
...
Сад
се
мало
ућуташе
.
Но
не
прође
ни
неколико
тренутака
а
кочијаш
Мита
опет
поче
да
тражи
ђавола
.
Неће
враг
никако
да
мирује
.
Мицко
се
баш
у
том
времену
беше
сетио
неког
свог
ранијег
друга
,
који
беше
сад
на
робији
у
нишком
граду
и
сад
беше
почео
да
размишља
о
томе
како
би
то
било
да
замоли
краља
Милана
у
Нишу
па
да
му
пусти
тог
друга
са
робије
.
Ал
’
Мита
само
слегао
раменима
,
смешећи
се
упиљио
очи
право
у
Мицка
,
па
чисто
изазивајући
га
опет
поче
:
—
Ама
винце
!
...
—
Ах
!
...
ћопек
један
!
...
винце
.
.
,
винце
!
,
,
,
—
викну
Мицко
па
и
не
довршив
баци
плахо
десну
руку
на
свој
јатаган
.
Мита
се
у
моменту
стропошта
са
предњег
седишта
позади
у
кола
,
ухватио
се
за
трбух
,
па
да
прсне
од
силног
смејања
,
чисто
да
се
угуши
.
—
Дижи
се
бре
!
...
Ах
,
ћерата
,
ћерата
...
пезевенк
један
!
—
викну
Мицко
па
и
сам
поче
силно
да
се
смеје
,
видевши
како
се
Мита
скотрља
.
Но
они
у
том
тренутку
беху
заборавили
на
коње
.
Мита
испустио
узде
па
и
не
помишља
на
њих
,
већ
заједно
са
Мицком
ударио
у
смеј
.
Но
коњи
и
иначе
уморни
претворе
одмах
кас
у
лаган
ход
,
али
како
нису
знали
куда
ће
,
то
се
управише
право
ка
јендеку
.
—
Брзо
!
...
Мито
!
...
кола
у
јендек
!
—
поче
викати
Мицко
,
кад
примети
ово
,
и
силно
повуче
Миту
за
доламу
.
Мита
се
сад
брзо
прибра
и
одмах
скочи
на
седиште
,
па
дохватив
узде
,
ошину
коње
а
чили
вранци
с
места
полетеше
као
виле
.
За
неколико
тренутака
улетеше
они
каријером
сад
и
у
сам
Печењевац
.
Већ
беше
осам
сати
.
Месечина
к’о
дан
.
Небројена
звездана
јата
само
бљеште
те
изгледаше
као
да
милијарди
кандила
гори
на
плаветном
небеском
своду
.
Кад-кад
по
која
јако
би
засветлила
а
час
опет
као
да
почиње
да
се
гаси
—
као
да
јој
какав
лахорић
повија
светлост
час
тамо
час
амо
.
Сјајне
звезде
,
до
којих
овај
див
беше
дошао
,
одмах
се
губљаху
,
те
изгледаше
као
да
их
овај
див
просто
гута
или
ваљда
заклањаху
своје
сјајно
лице
,
да
не
би
гледале
више
овога
поносног
дива
.
Но
не
прође
много
а
оне
се
опет
појављиваху
,
чим
би
се
тај
див
мало
уклонио
од
њих
.
Мицко
је
мислио
да
овде
и
не
застаје
,
већ
да
одмах
продуже
пут
.
Али
кочијаш
Мита
одмах
застаде
пред
првом
кафаном
и
с
места
скочи
из
кола
.
Но
Мицко
опет
не
хте
да
силази
,
већ
остаде
да
тако
у
колима
попију
по
коју
.
Мита
брзо
улети
у
кафану
и
за
минут
а
он
се
већ
појави
са
великом
оканицом
на
вратима
и
брзо
приђе
ка
Мицку
.
Пошто
се
Мицко
мало
напи
,
то
се
сад
оканица
ређаше
и
међу
осталим
његовим
друговима
.
Када
је
већ
испразне
,
то
се
опет
крену
.
Одавде
су
сад
путовали
без
престанка
све
до
Чечина
.
Праска
мартинака
и
она
силна
песма
—
све
то
сад
беше
умукло
.
Ноћна
јесења
хладноћа
беше
прилична
а
још
већа
када
се
путује
колима
.
Свак
се
беше
сад
згрчио
и
тако
посматраше
,
како
се
месец
шета
по
звезданом
небу
.
После
подужег
путовања
дођу
до
Чечинске
механе
,
која
беше
на
самом
друму
.
Кроз
кључаницу
од
затворених
врата
приметише
ови
како
продире
светлост
.
Мицко
одмах
сиђе
с
кола
да
би
мало
„
исправио
ноге
“
—
као
што
сам
рече
,
па
то
одобри
и
Мити
кочијашу
.
У
механу
прво
уђе
Мита
.
Гурну
врата
и
она
се
одмах
отворе
,
јер
момак
који
дремаше
за
келнерајем
,
беше
заборавио
да
закључа
врата
.
—
Устај
,
бре
...
шта
си
задремао
!
—
викну
сад
Мита
момку
,
који
се
беше
толико
занео
,
да
их
и
не
осети
кад
ови
уђоше
.
Момак
се
трже
у
великом
страху
и
поче
трљати
очи
.
—
Зар
ти
ниси
чуо
,
да
ће
овде
доћи
војвода
Мицко
?
!
—
упита
сад
Мита
.
—
Ја
,
јок
!
...
—
Ето
,
ово
је
наш
војвода
и
харамбаша
,
ово
је
тај
Мицко
!
—
настави
Мита
и
баци
своју
деснуруку
на
Мицково
раме
.
Момак
гледаше
убезекнуто
,
дрхтећи
сав
,
у
Мицка
,
који
му
веома
страшан
изгледаше
у
оном
хајдучком
оделу
,
у
коме
он
беше
пошао
за
Ниш
.
—
Не
бој
се
,
момче
,
не
бој
!
.
.
и
ја
сам
Србин
к’о
и
ти
!
—
поче
Мицко
да
га
слободи
,
тапшући
га
по
рамену
.
Док
се
сад
Мицко
разговараше
са
момком
дотле
Мита
већ
беше
ушао
у
келнерај
и
већ
натегао
оканицу
са
вином
,
коју
беше
нашао
на
истоме
.
—
Ах
!
—
стресе
се
сад
Мита
,
остављајући
скоро
празну
оканицу
.
—
Не
ваља
ти
,
момче
,
вино
!
—
Нема
друго
!
...
то
је
ново
!
—
одговори
му
момак
.
—
Не
ваља
,
војводо
!
—
хајдмо
даље
—
настави
Мита
па
пође
,
тргнувши
за
собом
и
Мицка
.
Пошто
Мицко
и
иначе
беше
само
зато
сишао
да
би
мало
„
исправио
ноге
“
,
то
сад
одмах
и
сам
пође
.
То
исто
учине
и
остали
.
Када
се
сад
сви
успеше
у
кола
,
то
коњи
буду
одмах
ошинути
и
тако
се
пут
понова
продужи
.
Час
касом
а
час
лаганим
ходом
морадоше
они
пробавити
скоро
три
часа
док
стигоше
и
до
Курвиног
Града
.
У
самом
подножју
брда
а
на
друму
био
је
један
стари
хан
,
који
тада
држаше
неки
Ђорђе
-
Цинцарин
.
Пошто
већ
беше
превалила
поноћ
,
то
је
хан
био
затворен
.
Но
утуљена
лампа
још
је
мало
светлуцала
те
изгледаше
као
да
се
с
душом
бори
.
Ђорђе
се
извалио
на
једној
клупи
па
само
хрче
.
Чим
стигоше
до
хана
,
одмах
зауставе
кола
и
сиђу
.
Сви
беху
намерни
да
овде
затраже
што
за
јело
,
јер
беху
прилично
огладнели
.
Мицко
први
приђе
вратима
и
закуца
полако
.
Но
када
не
доби
никаквог
одзива
изнутра
,
он
сад
скиде
мартинку
с
рамена
и
поче
снажно
ударати
њеним
кундаком
о
врата
.
Механџија
сад
брзо
скочи
,
преплашен
услед
оволике
лупњаве
и
полако
приђе
вратима
:
—
Кој
тој
,
џанум
,
чука
наћске
?
...
—
Отварај
брзо
!
...
Срби
путници
...
хоће
да
се
одморе
и
да
вечерају
!
—
викну
Мицко
споља
,
очекујући
са
нестрпљењем
да
што
пре
уђе
у
хан
.
—
Какво
вечера
сега
тражите
,
море
?
...
Мачки
да
јадите
.
.
у
поли
ноћ
ли
се
јади
?
...
—
Море
,
отварај
брзо
,
еј
!
...
немам
кад
више
да
чекам
!
—
викну
Мицко
још
јаче
и
стаде
дрмусати
врата
.
Е
нећем
да
ви
отворим
па
пукните
!
—
викну
Цинцарин
љутито
и
пође
ка
клупи
да
би
се
опет
извалио
.
Мицко
већ
плану
од
љутине
.
У
маху
из
све
снаге
удари
сад
он
својим
десним
раменом
о
врата
и
ова
се
с
места
стровалише
.
Сад
скочи
и
на
самог
Цинцарина
,
који
се
беше
сав
згрануо
од
чуда
,
па
дохватив
га
снажно
својим
рукама
,
издиже
га
и
силио
тресну
о
под
.
—
Чекај
ти
,
цинцарска
ћифтаријо
,
да
ти
покажем
ја
,
ко
ће
да
јади
мачки
,
да
ли
ти
или
ја
!
...
—
Ама
шчо
сакате
де
?
све
че
ви
одма
дам
!
—
поче
сад
Цинцарин
молећим
гласом
,
дижући
се
са
пода
,
само
да
га
више
не
би
дирали
.
—
Вина
,
вина
!
—
викну
кочијаш
Мита
.
—
И
које
пржено
пиле
!
—
упадоше
сложно
остали
.
—
А
...
ти
ли
си
тој
,
бре
,
Пуљо
?
—
упита
сад
Цинцарин
кочијаша
Миту
,
јер
га
исти
познаваше
,
пошто
је
он
увек
код
њега
свраћао
,
кад
год
би
прошао
овим
путем
.
—
Ја
,
газда
Ђорђе
,
ја
!
...
Што
си
ми
се
ти
нешто
наљутио
?
...
—
Нишчо
де
!
...
шчо
било
,
било
!
...
—
Добро
,
добро
,
газда
Ђорђе
...
што
било
,
било
,
но
сад
донеси
мало
вина
,
па
онда
и
оно
друго
,
што
ти
ови
моји
господари
наредише
!
...
—
Отров
да
попијеш
!
—
промрмља
Цинцарин
у
себи
.
—
Земи
си
кључ
,
па
си
точи
сам
у
подрум
,
а
ја
че
неко
петла
да
уватим
на
легало
!
...
Кочијаш
Мита
одмах
узе
кључ
од
подрума
и
оде
да
точи
вино
а
Цинцарин
Ђорђе
да
хвата
пилиће
.
Сад
се
и
остали
нађоше
у
послу
.
Сви
се
беху
искупили
око
механџије
и
помагаху
му
око
спремања
њихове
вечере
.
Не
прође
ни
један
сат
а
вечера
већ
беше
готова
.
На
столу
све
сами
пржени
пилићи
а
и
неколико
оканица
,
пуних
са
вином
,
што
их
напуни
у
подруму
сам
кочијаш
Мита
.
Како
беху
сви
изгладнели
услед
непрестаног
путовања
,
то
брзо
сад
поседаше
око
стола
и
почеше
јести
,
залевајући
час
по
час
рујним
вином
.
Пошто
се
овде
и
више
задржаше
,
но
што
су
мислили
,
то
сад
брзо
сврше
са
вечером
и
пођу
,
да
би
што
пре
стигли
у
Ниш
.
—
Шта
има
да
се
плати
?
—
упита
Мицко
механџију
сад
при
поласку
.
—
Нишчо
нема
,
нишчо
!
...
идите
си
сега
сос
здравље
!
—
одговори
му
овај
,
јер
једва
чекаше
да
их
се
што
пре
отараси
.
Мицко
ипак
извади
једну
златну
лиру
и
баци
је
на
сто
па
пође
са
свима
из
хана
.
Пошто
се
испеше
у
кола
,
то
сад
по-појуре
жестоким
касом
.
Коњи
се
беху
прилично
одморили
,
па
сад
и
сами
појурише
,
ваљда
,
знајући
да
су
већ
близу
самога
Ниша
.
Тек
зора
што
беше
почела
да
руди
а
они
већ
улажаху
и
у
саму
варош
—
Ниш
.
На
Лесковачкој
Капији
беше
изашао
Коле
Рашић
,
са
још
неколико
нишких
грађана
,
јер
ови
беху
чули
,
да
ће
доћи
од
прилике
у
то
време
тај
чувени
харамбаша
Мицко
.
Чим
Мицкова
кола
стигоше
до
Лесковачке
Капије
,
одмах
Рашић
заустави
кола
и
поздрави
Мицка
са
добродошлицом
,
изјавивши
му
у
исто
време
,
да
је
он
са
свима
својим
грађанима
изашао
нарочито
њему
у
сусрет
.
Сад
Мицко
сиђе
са
кола
те
се
братски
ижљуби
са
Рашићем
и
осталим
грађанима
.
Ово
исто
учинише
и
остали
његови
другови
.
После
оваког
срдачног
састанка
пођоше
сви
ка
Рашићевој
кући
,
јер
им
он
изјави
своју
жељу
,
да
је
рад
,
да
му
целог
тог
дана
буду
они
као
гости
.
Сутра
дан
,
после
врло
лепог
угошћења
код
Рашића
,
Мицко
се
јави
са
своја
два
друга
за
аудијенцију
код
краља
Милана
.
Чим
краљ
Милан
сазна
за
ово
одмах
нареди
,
да
се
ови
пусте
к
њему
.
Сад
Мицко
са
своја
два
друга
,
потпуно
наоружан
и
у
хајдучком
оделу
,
уђе
у
собу
код
Краља
.
Ту
се
беше
затекао
и
ондашњи
нишки
началник
—
Риста
Бадемлић
а
и
Милутин
Гарашанин
.
Чим
Мицко
ступи
у
собу
,
одмах
познаде
и
то
по
самој
спољашности
Краља
Милана
,
па
окренув
се
њему
поздрави
га
са
:
—
Помоз
’
Бог
,
Господару
!
...
—
Бог
ти
помог’о
,
јуначе
!
—
отпоздрави
му
Краљ
и
одмах
пођоше
један
другоме
у
сусрет
,
те
се
јуначки
руковаше
.
—
Здраво
,
добро
!
...
—
Хвала
Богу
,
добро
је
!
...
а
како
ти
јуначе
?
...
—
Па
...
добро
је
!
...
Хвала
Богу
,
биће
боље
!
.
.
Сад
се
Мицко
поздрави
и
са
Бадемлићем
а
и
са
Гарашанином
.
Остали
његови
другови
беху
се
потпуно
угледали
на
њега
и
понашаху
се
у
овој
прилици
онако
исто
као
и
он
сам
.
Краљ
Милан
их
после
овога
понуди
те
седоше
.
Он
је
био
сад
веома
радостан
,
што
му
се
дала
ова
прилика
,
да
сазна
што
више
о
Мицку
,
о
томе
јунаку
,
о
коме
се
толико
причаше
,
како
задаје
велики
страх
,
и
бригу
његовом
највећем
крвнику
—
Турчину
.
Зато
га
он
сад
распитиваше
потанко
о
целом
његовом
животу
,
како
о
детињству
и
четовању
у
Влашкој
и
Бугарској
,
тако
и
о
последњим
његовим
борбама
у
Македонији
и
Старој
Србији
.
Мицко
му
је
на
сва
питања
веома
јасно
одговарао
.
Краљ
Милан
се
пак
све
више
и
више
дивљаше
његовом
јунаштву
и
смелости
,
што
све
могаше
да
дозна
из
његових
речи
.
За
све
време
,
док
су
они
овако
разговарали
,
један
од
дворана
непрестано
их
је
служио
коњаком
и
дуваном
.
—
Је
ли
,
Мицко
!
—
упита
сад
Гарашанин
,
—
ко
је
ту
—
пре
неколико
дана
убио
недалеко
од
Прилепа
једног
бугарског
попа
?
...
Мицко
се
сад
узврпољи
.
Било
му
је
и
сувише
загонетно
,
што
баш
ово
да
падне
Гарашанину
на
памет
.
Најзад
се
мало
прибра
и
одговори
са
приличним
гњевом
:
—
Баш
онај
,
који
сад
с
тобом
говори
!
...
—
А
што
да
га
убијеш
?
...
Гарашанин
беше
ове
речи
изговорио
врло
озбиљно
,
те
Мицко
већ
плану
,
јер
њему
и
не
треба
много
.
—
Заслужио
је
!
—
одговори
сад
Мицко
прилично
оштро
.
—
Зар
баш
онако
зликовачки
?
...
да
га
обесиш
?
...
—
Тако
,
тако
!
...
и
опет
ћу
исто
тако
!
...
—
И
опет
?
...
—
И
опет
да
!
...
и
тебе
ћу
исто
тако
,
само
ако
будеш
онаквог
духа
и
онаквог
срца
као
што
беше
то
код
онога
распопа
!
—
заврши
Мицко
а
сав
беше
плануо
од
љутине
.
Мицко
је
истина
убио
тог
бугарског
попа
при
свом
продирању
за
Врање
,
но
,
као
што
и
сам
рече
он
је
то
и
заслужио
.
Он
беше
прави
злотвор
и
тиранин
српски
.
Српске
породице
у
његовој
околини
беху
пропиштале
услед
његовог
разбојништва
.
Зато
га
Мицко
онако
богато
и
награди
за
та
његова
разбојничка
насиља
,
чим
беше
сазнао
за
њега
.
Краљ
Милан
чувши
овај
разговор
а
и
кад
примети
,
да
је
Мицко
сав
плануо
од
љутине
,
он
одмах
закрати
даљу
реч
Гарашанину
.
—
Шалим
се
,
харамбашо
,
шалим
!
—
поче
сад
Гарашанин
врло
благо
,
затим
одмах
приђе
ка
Мицку
и
поче
га
тапшати
по
рамену
.
—
Имаш
право
то
је
заиста
и
заслужио
!
...
—
Заслужио
да
богме
!
...
зато
сам
му
и
платио
јер
ја
не
волим
никоме
дужан
да
остајем
!
...
—
Тако
,
војводо
,
тако
!
...
не
пожали
ни
једног
српског
злотвора
па
недај
им
ни
да
зину
!
—
упаде
сад
краљ
Милан
.
—
Сасвим
!
...
тако
је
!
—
одобраваше
му
сад
и
Бадемлић
.
—
Ама
,
ја
се
нашалих
само
де
!
...
тео
сам
да
видим
,
шта
ли
ће
ми
на
то
рећи
војвода
Мицко
!
—
правдаше
се
опет
Гарашанин
.
Сад
ућуташе
сви
.
Нико
управо
и
није
знао
шта
да
отпочне
после
овог
малог
сукоба
.
Тако
је
трајало
неколико
минута
.
Мицко
се
беше
већ
мало
прибрао
и
за
ово
време
размишљаше
о
овој
ствари
,
о
којој
беше
почео
да
размишља
још
у
путу
од
Лесковца
до
Печењевца
које
му
мисли
беше
пореметио
кочијаш
Мита
оним
својим
задиркивањем
.
Сад
дакле
он
понова
размишљаше
о
том
,
како
би
то
било
,
да
још
сад
,
у
овако
згодној
прилици
замоли
краља
Милана
,
те
да
му
пусти
са
робије
оног
његовог
ратног
друга
Косту
.
Исти
Коста
родом
је
из
Македоније
,
из
села
Малешева
.
Он
се
је
јуначки
борио
заједно
са
Мицком
противу
Турака
још
у
-
рату
—
1876
.
године
,
а
том
се
приликом
уједно
беху
и
збратимили
.
После
свршеног
рата
са
Турцима
Коста
оде
у
своје
место
рођења
—
у
Малешево
и
тамо
оста
за
неко
време
на
миру
.
Но
како
Турци
не
престајаху
никако
са
својим
насиљима
према
тамошњим
Србима
,
то
Коста
дохвати
мартинку
и
јатаган
и
одмах
одлази
у
гору
,
да
би
и
сам
враћао
Турцима
жао
за
срамоту
.
Турци
су
га
,
заиста
,
добро
и
упамтили
,
јер
Коста
не
беше
сам
,
већ
имађаше
и
своју
дружину
.
Са
том
пак
својом
дружином
исто
је
онако
очекивао
жељно
на
плен
као
и
сам
харамбаша
Мицко
.
Но
Коста
се
одавно
беше
окомио
и
на
једну
српску
породицу
,
која
беше
од
вајкада
крвни
непријатељ
његовој
кући
.
Како
му
пак
то
њено
непријатељство
и
последње
време
беше
веома
додијало
,
то
се
он
најзад
реши
,
да
нападне
са
својом
дружином
и
на
ту
породицу
и
да
је
на
тај
начин
сву
уништи
.
Убрзо
он
беше
овај
свој
план
заиста
и
остварио
.
Но
не
прође
много
после
овога
а
он
беше
дошао
у
Врање
и
да
сам
учествује
на
свадби
једнога
од
својих
другова
,
који
се
беше
заручио
са
једном
Врањанком
,
пошто
тих
дана
требало
да
му
буде
и
свадба
.
Но
како
власти
у
Врању
беху
сазнале
за
оно
злочинство
,
што
га
он
беше
извршио
над
оном
српском
породицом
,
то
га
одмах
и
ухвате
а
затим
и
затворе
,
чим
сазнаше
да
је
то
тај
Коста
из
Малешева
.
После
извесног
суђења
Коста
буде
и
осуђен
и
то
на
двадесет
година
робије
у
тешком
окову
и
да
исту
издржава
у
нишком
граду
.
Ето
,
за
тога
Косту
Мицко
сада
и
размишљаше
да
замоли
краља
Милана
,
да
би
га
пустио
са
робије
,
јер
му
беше
његово
јунаштво
—
као
познато
још
из
заједничког
ратовања
са
Турцима
,
када
се
беше
с
њим
,
као
што
рекох
и
збратимио
,
веома
потребно
.
После
оноликог
ћутања
,
које
беше
изазвато
оним
сукобом
између
Мицка
и
Гарашанина
,
краљ
Милан
најзад
ослови
Мицка
да
се
служи
коњаком
и
дуваном
.
—
Хвала
,
господару
!
...
пио
сам
доста
,
но
ако
ми
је
слободно
,
ја
бих
те
,
господару
,
имао
за
нешто
замолити
!
—
поче
сад
Мицко
веома
опрезно
,
савладавши
се
једва
,
да
га
замоли
за
ону
ствар
.
—
Кажи
,
војвода
,
кажи
слободно
!
...
Кажи
што
си
наумио
а
ја
ћу
се
старати
да
те
задовољим
!
—
ободраваше
га
краљ
Милан
и
са
нестрпљењем
,
са
великом
радозналошћу
очекиваше
на
његове
даље
речи
.
—
Ја
бих
ти
био
особито
благодаран
,
господару
,
кад
би
ми
ослободио
једног
мог
побратима
а
и
ратног
друга
,
који
је
од
пре
неколико
месеци
на
робији
овде
у
нишком
граду
!
...
—
А
како
се
зове
,
војводо
,
тај
твој
побратим
?
—
упита
сад
брзо
краљ
Милан
,
јер
се
и
сам
радоваше
,
што
ће
му
се
можда
дати
овим
прилика
,
те
да
задовољи
овога
јунака
после
онога
сукоба
,
који
беше
изазвао
онаку
срџбу
код
њега
.
—
Коста
Ђорђевић
,
из
Македоније
!
—
одговори
му
Мицко
веома
брзо
ал
’
и
са
неком
радошћу
.
После
овога
објашњаваше
Мицко
краљу
,
како
је
тај
Коста
био
врло
храбар
и
срчан
у
заједничком
његовом
ратовању
са
Турцима
а
за
тим
и
на
који
је
начин
допао
он
ове
робије
.
Краљ
Милан
се
сад
прилично
забрину
.
Да
ослободи
човека
са
робије
,
на
коју
је
осуђен
на
двадесет
година
а
још
није
издржао
ни
пуну
годину
дана
,
то
му
је
било
некако
тугаљиво
.
Но
опет
ако
не
задовољи
Мицка
а
нарочито
после
онога
гњева
и
сукоба
са
Гарашанином
,
то
му
је
било
још
теже
.
Он
је
Мицка
овом
приликом
тако
био
заволео
због
његовог
јунаштва
и
смелости
,
да
је
увек
био
готов
,
да
му
све
учини
,
само
ако
би
му
то
било
у
исто
време
и
у
могућности
и
кад
се
то
не
би
косило
са
другим
каквим
интересима
.
У
оваквој
двоумици
краљ
Милан
се
најзад
обрати
Бадемлићу
за
савет
.
Но
после
кратког
разговора
и
они
ућуташе
.
Мицко
је
већ
могао
да
увиди
резултат
ове
ствари
по
изразу
њихових
лица
.
Зато
и
сам
ћуташе
.
Лице
као
да
му
доби
неку
тамну
боју
,
чело
набрао
а
очи
му
само
сикћу
од
љутих
варница
.
—
Зар
ја
нисам
ни
толико
заслужио
,
зар
да
ми
се
ни
ова
једина
жеља
не
испуни
!
—
размишљаше
Мицко
у
себи
а
очима
не
престаје
да
креше
.
Краљ
Милан
га
сада
опет
ослови
:
—
Служи
се
војводо
!
...
Ето
коњака
...
дувана
,
узми
!
.
.
,
шта
си
се
забринуо
толико
!
...
Но
и
код
самог
краља
Милана
беше
сад
настало
неко
нерасположење
.
И
сам
непрестано
размишљаше
сад
о
томе
,
на
који
би
начин
могао
сад
да
одбије
жељу
Мицкову
или
,
боље
рећи
,
како
би
га
могао
задовољити
некако
на
други
начин
.
—
Хвала
,
господару
!
...
Благодарим
ти
више
и
на
коњаку
и
на
дувану
!
...
—
А
што
,
јуначе
?
...
—
упита
краљ
Милан
,
ма
да
је
и
сам
знао
,
да
је
Мицко
већ
понова
плануо
,
што
му
сада
беше
баш
и
теже
.
—
Све
ово
могу
,
господару
,
и
сам
добити
у
изобиљу
за
новац
,
али
мог
друга
—
Косту
,
никад
!
...
Ти
ми
га
,
господару
једино
можеш
поклонити
и
нико
више
!
—
викну
сад
Мицко
веома
силно
а
сав
дрхташе
од
љутине
.
—
Кажите
да
се
одмах
пусти
!
—
викну
сад
краљ
Милан
веома
радосно
,
окренувши
се
ка
Бадемлићу
.
И
њему
сад
беше
веома
мило
што
се
једва
једном
помири
његов
дух
са
тим
,
да
испуни
речену
Мицкову
жељу
.
Сад
и
самом
Мицку
лице
сину
од
радости
:
—
Хвала
ти
,
господару
!
...
Ја
,
харамбаша
Мицко
,
све
до
своје
смрти
нећу
моћи
да
пропустим
а
да
се
увек
са
великом
благодарношћу
не
будем
сећао
оволике
твоје
милости
,
коју
си
ми
сад
указао
!
...
Сад
опет
наста
код
свију
првашње
расположење
.
Управо
сад
беху
још
много
расположенији
,
но
што
беху
онда
,
када
Мицко
први
пут
ступи
у
ову
собу
.
Пошто
Бадемлић
беше
изашао
,
то
наста
још
живљи
разговор
.
Час
се
говорило
о
овом
час
о
оном
,
док
најзад
Мицко
не
устаде
и
са
својим
друговима
не
пође
.
При
растанку
Гарашанин
пружи
Мицку
преко
тридесет
дуката
:
—
Узми
,
војводо
!
...
колико
за
једну
кафу
!
...
—
А
,
не
треба
!
—
одговори
му
Мицко
.
—
Узми
,
де
...
кад
ти
ја
дајем
!
—
Рекох
,
не
треба
!
...
Мени
добро
плаћа
хазна
турскога
цара
!
—
одговори
Мицко
.
Но
Гарашанин
му
,
ипак
,
силом
турну
у
пазухо
оне
златнике
,
ма
да
се
Мицко
веома
опираше
.
Сад
,
да
ли
је
овај
новац
Гарашанинов
или
краља
Милана
,
па
га
Гарашанин
дао
по
његовој
жељи
,
на
то
вам
ни
сам
Мицко
не
уме
да
одговори
.
Чим
Мицко
изађе
из
двора
,
кад
а
на
капији
стајаше
његов
друг
—
Коста
,
потпуно
ослобођен
од
даљег
издржавања
робије
.
Одмах
полетеше
,
у
највећој
радости
и
узбуђењу
један
другом
у
загрљај
,
те
се
ту
братски
изљубише
,
као
да
се
Бог
зна
откад
нису
видели
.
Одатле
Коста
пође
заједно
са
Мицком
у
кафану
,
где
беху
и
остали
другови
,
и
он
се
од
тада
никако
и
не
растављаше
од
Мицка
све
до
самог
свршетка
рата
,
који
беше
убрзо
за
овим
настао
.
XИ
.
Чим
Мицко
беше
већ
отишао
са
Костом
у
кафану
код
осталих
другова
,
одмах
настаде
велика
граја
између
ових
.
Сви
беху
неописано
радосни
,
када
понова
видеше
свога
старог
ратног
друга
,
који
далеко
од
њих
,
неколико
месеци
ћуташе
окован
у
тешком
гвожђу
,
у
мрачној
ћелији
.
Сад
настаде
гозба
и
узајамно
чашћење
и
то
не
престајаше
све
до
мрклога
мрака
.
Мицко
још
у
двору
беше
добио
налог
од
краља
Милана
,
да
се
спрема
за
рат
противу
,
јер
ће
исти
ускоро
планути
.
Зато
Мицко
још
одмах
поче
да
преговара
са
својим
друговима
о
овом
краљевом
налогу
.
После
подужег
разговора
они
најзад
дођоше
сложно
до
резултата
,
да
треба
прикупити
што
већу
чету
и
с
њом
поћи
против
Бугара
,
јер
се
са
овако
малом
четом
поред
све
њихове
храбрости
неће
моћи
да
постигну
жељени
успеси
.
Сад
Мицко
већ
поче
да
прикупља
добровољце
.
Ово
је
најпре
покушао
у
самом
Нишу
.
Но
овде
му
то
не
пође
баш
понајбоље
за
руком
.
Услед
овога
он
се
после
неколико
дана
опет
крену
натраг
—
за
Врање
,
јер
се
тамо
надаше
бољем
успеху
.
Но
и
у
Врању
није
баш
тако
славно
прошао
.
Ни
ту
није
могао
да
постигне
оно
,
чему
се
он
надаше
.
Изгледало
је
као
да
је
настала
нека
бојазан
услед
овога
рата
,
па
му
се
ретко
који
радо
и
одазиваше
.
Тако
Мицко
мораде
прилично
времена
пробавити
док
најзад
не
успе
да
састави
дружину
скоро
од
стотину
људи
.
Сад
Мицко
,
Коле
Рашић
а
и
архимандрит
Сава
који
такође
беше
сакупио
већу
добровољачку
дружину
,
саставе
своје
добровољце
уједно
и
са
тако
уједињеним
добровољачким
одредом
пођу
одмах
ка
Бугарској
.
Рат
у
то
време
беше
већ
жестоко
плануо
.
Већ
је
неколико
дана
од
како
је
у
јеку
.
Борба
је
била
и
с
једне
и
с
друге
стране
веома
упорна
.
Ратна
срећа
била
је
променљива
.
Но
најзад
Бугари
успеше
толико
,
да
уђу
и
у
сам
Пирот
.
Како
пак
Мицко
а
тако
исто
и
Рашић
морадоше
да
утроше
доста
времена
око
прикупљања
доброваљаца
,
те
сад
беху
жестоко
појурили
,
да
би
што
пре
стигли
до
одређене
мете
.
Они
се
беху
још
раније
решили
,
да
пређу
преко
границе
и
да
упадну
и
у
саму
Бугарску
,
и
да
по
њој
жаре
и
пале
све
дотле
,
док
се
год
овамо
,
на
бојишту
,
буде
продужавала
борба
између
српске
и
бугарске
војске
.
Но
они
тек
што
беху
стигли
до
границе
а
примирје
још
истог
дана
већ
беше
закључено
.
Да
се
не
би
десио
какав
поновни
сукоб
између
обе
непријатељске
странке
,
то
се
они
још
одмах
решише
,
да
не
упадају
у
Бугарску
,
већ
да
се
врате
натраг
.
Тако
и
би
.
Неки
се
од
добровољаца
још
одмах
разиђоше
а
неки
опет
пођоше
са
Мицком
,
поред
његове
раније
дружине
,
и
с
њим
су
били
заједно
све
до
Врање
,
јер
исти
отуда
и
беху
.
Дошавши
до
Ниша
,
Мицко
се
ту
веома
срдачно
опрости
са
Рашићем
а
затим
одмах
продужи
пут
за
Врање
.
Кад
већ
беше
приспео
у
Врање
,
онда
се
он
ту
и
задржа
и
задржа
и
то
само
за
извесно
време
,
јер
зима
још
никако
не
попушташе
.
У
Врању
је
сад
остао
све
до
Ђурђева
дана
.
Природа
већ
беше
скинула
свој
бели
зимски
огртач
и
сада
се
заогрнула
дивним
пролећним
плаштом
,
изатканим
бујном
зеленом
травом
а
украшен
овде-онде
разноврсним
биљним
шаренилом
.
Све
беше
сад
понова
оживљено
.
Деца
се
размилела
овде-онде
ко
мрави
,
весела
њихова
игра
немаше
краја
а
бујно
пролећно
биље
нагло
напредоваше
,
као
да
хоће
и
само
да
се
што
више
удали
од
оне
мрачне
постеље
,
у
којој
је
морало
да
проспава
тихим
сном
скоро
целу
хладну
зиму
.
Пођете
мало
даље
од
вароши
а
тамо
читаво
коло
божанских
анђела
:
Мушкараца
и
девојчица
а
у
руци
коме
једна
,
коме
по
две
па
и
више
кита
мирисне
љубичице
.
Но
њихове
невине
душице
још
не
беху
засићене
тиме
већ
и
даље
нагле
,
да
што
пре
још
по
коју
киту
саграде
,
па
још
по
коју
и
тако
све
дотле
,
док
им
најзад
заморене
слабачке
ножице
не
клону
.
Али
весела
млађана
душа
тек
се
сад
раздрагала
,
када
пред
собом
гледа
по
неколико
кита
мирисне
љубичице
,
прошаране
овде-онде
и
по
којим
цветићем
од
незаборавка
.
Сад
се
одмах
образује
од
ових
малишана
анђелски
хор
.
Весела
песма
из
раздраганих
дечијих
груди
већ
се
дивно
захори
.
Умилни
славуј
упео
се
из
све
снаге
,
па
извијајући
своје
дивне
мелодије
,
хоће
и
сам
да
покаже
,
да
је
и
он
ту
,
да
је
и
он
још
жив
.
Мало
даље
,
опет
видите
стадо
младих
јагањаца
,
а
по
где
које
опијено
неком
радошћу
скаче
као
какво
лане
.
Чује
се
умилно
брујање
њихових
звонаца
:
цин
...
цан
...
цин
,
с
њим
се
меша
блејање
ових
правих
срндаћа
а
пастирска
фрула
само
јечи
.
Сјајно
пак
сунашце
бацило
на
све
стране
милијарде
зракова
—
нежних
братинских
руку
и
тако
се
слатко
грли
са
својом
браћом
у
природи
.
Ето
,
такав
вам
је
тај
пролетњи
чар
,
који
све
живе
створове
буди
после
оне
зимске
успаваности
.
У
таквом
пролетњем
чару
освану
и
давно
очекивани
Ђурђев-дан
.
Још
није
добро
ни
свануло
а
већ
се
маса
,
како
пресрећних
тако
и
бедних
људи
,
удаљује
из
вароши
да
и
сама
учествује
у
оном
дивном
„
Ђурђевском
уранку
“
у
бујној
и
веселој
природи
.
Неко
пошао
да
се
надише
мирисног
ваздуха
,
неко
да
сагради
по
коју
киту
од
љубичице
и
незаборавка
а
харамбаша
Мицко
—
да
залије
са
својим
друговима
оштре
јатагане
врелом
турском
крвљу
—
да
освети
толику
невино
погинулу
браћу
и
сестре
од
плахог
турског
ханџара
—
да
свети
тужно
Косово
.
Шта
ће
њему
друга
кита
цвећа
,
кад
је
има
у
својој
дружини
.
Двадесет
седам
цветова
,
двадесет
седам
другова
,
то
вам
је
кита
цветова
а
међу
њима
—
цар
ките
,
то
вам
је
сам
харамбаша
Мицко
.
У
овако
дивној
кити
била
је
скривена
и
једна
грана
отровница
,
грана
пелена
,
која
смераше
,
да
целу
ову
свету
киту
отрује
.
Та
грана
пелена
,
та
отровница
,
то
вам
је
онај
исти
Станимир
,
кога
Мицко
још
раније
онако
богато
беше
почастио
код
Зрпопе
.
Станимир
је
истина
био
сиромашак
,
али
и
као
такав
био
је
скроз
непоштен
.
Принцип
:
циљ
оправдава
срество
—
то
је
за
њега
била
права
светиња
.
Он
не
бира
срества
већ
се
служи
како
дозвољеним
тако
и
не
дозвољеним
начинима
,
само
да
што
пре
дође
до
већег
блага
и
да
се
на
тај
начин
што
пре
извуче
из
оне
беде
и
невоље
.
Још
од
онога
дана
,
од
када
се
растави
оно
са
Мицком
код
Зрпопе
,
он
је
непрестано
смерао
,
како
би
то
било
,
да
овога
јунака
изда
већ
једном
Турцима
и
да
на
тај
начин
добије
од
њих
што
већу
своту
златника
.
Са
таком
злом
намером
он
једном
и
оде
право
ка
турском
паши
у
Паланку
,
где
је
и
сам
живео
,
тврдо
убеђен
,
да
ће
га
паша
одмах
наградити
,
чим
му
он
буде
открио
своју
намеру
.
—
Сабанајрула
,
честити
пашо
!
—
поздрави
Станимир
пашу
,
кад
већ
беше
отишао
к
њему
и
ступио
у
његову
собу
.
—
Халаразола
,
синко
!
...
које
добро
?
—
отпоздрави
му
паша
,
упитавши
га
одмах
за
његову
жељу
.
—
Биће
добро
,
честити
пашо
,
и
за
вас
а
—
надам
се
—
и
за
мене
.
Паша
већ
устаде
,
чим
чу
оваке
речи
:
—
А
шта
,
синко
,
шта
?
!
шта
је
то
било
?
!
...
—
Ви
,
Турци
,
сигурно
добро
знате
за
харамбашу
Мицка
!
...
разбојник
!
...
зликовац
!
...
Што
покла
онолико
наших
бегова
,
што
запали
онолико
наших
села
,
што
уништи
онолико
наших
људи
и
толику
царску
војску
!
...
Како
да
не
знам
за
тог
царског
одметника
,
за
тог
зликовца
,
кога
ни
у
сну
не
могу
да
заборавим
!
...
Но
шта
је
било
,
синко
,
шта
?
!
—
упита
сад
брзо
разјарени
паша
са
великом
радозналошћу
.
—
Али
...
знаш
,
честити
пашо
,
ја
сам
човек
без
игде
ишта
...
сиротиња
...
голотиња
!
.
.
,
—
превијаше
се
сад
Станимир
.
—
Знам
,
знам
,
синко
...
не
брини
!
...
Гледаћу
ја
да
те
колико
толико
помогнем
и
то
још
ових
дана
!
...
Па
!
...
шта
је
то
било
?
!
...
—
Па
,
ето
!
...
ја
бих
вам
могао
издати
тог
харамбашу
Мицка
,
од
кога
ви
—
Турци
толико
страхујете
!
...
—
Како
,
како
?
!
...
на
који
начин
?
!
—
питаше
сад
паша
још
брже
а
срце
да
му
изађе
из
груди
од
превелике
радости
и
узбуђења
.
—
Ја
бих
вам
га
довео
у
клопку
па
да
га
живог
ухватите
!
...
—
Зар
?
!
...
где
,
а
како
то
синко
?
!
—
упаде
опет
паша
,
неописано
радостан
и
одмах
приђе
још
ближе
ка
Станимиру
па
ухватив
га
за
раме
,
са
веселим
изразом
лица
и
са
великим
нестрпљењем
очекиваше
убезекнуто
на
даље
његове
речи
.
—
Ето
тако
!
...
Ја
бих
ступио
у
његову
дружину
као
да
и
сам
желим
да
будем
с
њима
да
бих
вам
га
тамо
првом
згодном
приликом
довео
