бољеи
милостивије
.
Сваки
су
дан
долазили
.
Госпођа
капетаница
од
некога
чула
,
да
у
В
.
Зворнику
има
некакав
искусан
хећим
—
Грк
.
Бога
ми
,
она
навали
на
капетана
Мићу
,
да
он
сам
оде
и
доведе
га
...
.
„
Ти
,
рече
,
умеш
лепо
с
Турцима
,
а
и
грчки
знаш
,
па
томе
Грку
кажи
све
шта
је
и
како
је
.
“
И
капетан
је
послуша
.
Одмах
,
сутра
дан
,
спреми
се
за
пут
,
узе
од
писар-Јове
кулаша
,
па
с
пандуром
Томом
оде
.
Како
су
радили
не
знам
,
али
их
ето
с
хећимом
одмах
други
дан
...
.
Ох
,
како
ти
је
онда
било
!
Не
смем
ни
да
ти
кажем
.
Оних
мука
и
оног
твог
јечања
не
дао
Бог
ни
најгорем
душману
!
Али
Бог
је
велики
.
Он
нас
је
погледао
својим
милостивим
погледом
...
.
Капетан
Мића
није
хтео
да
оставља
своју
породицу
да
се
после
сама
мучи
овако
далеким
и
доста
незгодним
путовима
.
Кад
су
се
хтели
кренути
,
сви
су
дошли
да
те
виде
.
Ти
се
беше
,
истина
,
мало
смирио
,
али
си
био
блед
као
смрт
.
Ми
се
опростисмо
и
једно
друго
оросисмо
врелим
пријатељским
сузама
,
—
рече
моја
сестра
,
а
очи
јој
се
напунише
суза
.
И
мени
би
веома
тешко
,
дође
ми
да
заплачем
.
Ја
се
окренем
дувару
.
После
овога
почео
сам
се
брзо
опорављати
.
И
школске
ферије
беху
се
већ
примакле
своме
крају
;
али
сам
био
још
слаб
и
изнурен
.
Кад
би
се
по
који
пут
из
кревета
дигао
и
пошао
преко
собе
прозорима
,
опазио
бих
неку
малу
несвестицу
.
Тек
ми
помили
патос
испред
очију
.
Ове
се
несвестице
највише
плашила
моја
сестра
.
Бојала
се
да
ми
опет
што
не
погорша
.
С
тога
ми
још
за
дуго
не
даде
ни
у
авлију
да
излазим
.
За
Београд
није
било
ни
мислити
.
Једнога
нам
дана
јавише
,
да
су
кукавног
Вељу
одвели
у
манастир
Боговађу
.
Ништа
му
није
боље
.
По
сву
ноћ
се
с
неким
свађа
и
говори
о
неким
заверама
и
тровању
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Кад
сам
већ
осетио
,
да
ми
је
са
свим
добро
,
и
кад
је
нестало
оне
несвестице
,
ја
почнем
излазити
најпре
у
авлију
,
а
после
и
даље
.
Боже
,
моје
радости
!
Чинило
ми
се
,
да
сам
се
поново
родио
.
—
Она
живописна
околина
,
и
с
наше
и
с
босанске
стране
.
Она
сива
брда
и
планине
,
па
они
зелени
дрински
врбаци
—
све
ме
је
то
,
чинило
ми
се
,
поздрављало
као
свога
старог
познаника
.
Једном
ишетах
чак
до
Дрине
!
А
ено
где
је
Дрина
.
Другом
једном
приликом
,
искрадем
се
од
сестре
,
те
изађем
и
у
чаршију
.
Него
што
су
ти
ове
мале
чаршијице
!
Оне
живе
неким
засебним
животом
.
И
најмања
ствар
њих
занима
по
неколико
дана
.
Дође
ли
какав
странац
,
то
се
од
некуд
по
свој
чаршији
сазна
.
И
где
се
два
састану
,
о
томе
говоре
:
ко
је
,
шта
је
,
што
ли
је
дошао
,
код
кога
је
одсео
,
с
ким
се
састајао
,
шта
је
говорио
:
да
ли
је
трговац
или
какав
господин
,
хоће
ли
даље
путовати
и
на
коју
страну
?
...
Исто
је
тако
и
са
мном
било
.
Кад
сам
полако
ишао
чаршијом
,
почели
су
да
извирују
из
дућана
и
да
гледају
за
мном
.
По
неко
отрчи
унутра
,
и
мало
после
,
ето
га
,
вратио
се
,
па
ме
зачуђено
гледа
,
баш
као
да
сам
пао
из
облака
,
и
тек
видим
по
две
три
главе
,
како
једна
иза
друге
вире
.
Кад
сам
се
вратио
,
тако
исто
.
И
на
прозорима
су
се
могла
опазити
радознала
лица
.
То
су
биле
лепе
женске
главе
.
А
кад
сам
им
се
приближио
,
оне
од
једном
некуд
штукоше
.
Оволику
радозналост
,
просто
,
нисам
могао
разумети
.
Кад
се
кући
вратим
,
ја
то
све
испричам
сестри
.
Она
се
само
осмехну
.
—
Па
чули
су
шта
је
с
тобом
било
и
како
си
о
длаци
остао
,
па
кад
су
те
сад
,
видели
,
они
се
,
да
боме
,
чуде
.
А
многи
је
за
те
чуо
,
а
није
те
ни
видео
.
Томе
се
немој
чудити
.
Али
кад
у
вече
дође
зет
Марко
,
он
нам
поче
причати
,
како
је
чуо
од
неких
Љубовиђана
,
да
је
данас
прошао
кроз
чаршију
чича
Дакин
Века
и
то
сам
самцит
,
и
како
га
је
сва
чаршија
гледала
.
Повели
га
,
вели
,
манастиру
,
а
он
се
отме
и
за
ноћ
прекрха
преко
Медведника
,
Бобије
и
Торника
,
па
дојури
на
Љубовију
,
а
није
ни
ударао
на
своју
кућу
...
.
Неки
су
,
опет
,
причали
,
да
се
није
путем
отео
,
већ
онда
,
кад
му
је
почео
да
чита
отац
Партеније
,
игуман
манастира
Боговађе
,
молитву
св
.
Василија
Великог
.
Моја
сестра
,
престрашена
погледа
у
ме
.
—
Срећа
је
те
се
и
ти
ниси
с
њим
сусрео
!
повика
она
.
—
Шта
,
зар
си
ти
излазио
данас
у
чаршију
?
упита
мој
зет
Марко
.
—
Излазно
сам
...
.
Ишао
сам
чак
до
великих
јањева
.
—
У
које
доба
дана
?
—
Па
тако
пред
вече
.
Мој
зет
прште
у
смех
:
—
Па
то
је
он
био
.
—
Ко
он
?
упита
моја
сестра
.
—
Па
наш
Стева
.
—
А
јес
,
очију
ми
!
...
То
је
оно
ишчуђавање
!
...
Они
су
мислили
,
ти
си
весели
Веља
,
погледа
у
ме
моја
сестра
.
Сад
је
и
мени
све
било
јасно
.
Једнога
дана
посетио
нас
је
и
газда
Степан
.
Ишао
је
да
лучи
свиње
,
па
нарочито
свратио
да
ме
види
,
а
већ
су
сви
чути
да
ми
је
боље
.
—
Е
,
синовче
,
Богу
хвала
,
кад
сам
те
само
видео
,
да
си
се
предиг’о
.
Бог
је
опет
добар
.
О
,
да
знаш
,
како
нам
је
свима
било
,
кад
те
она
несрећа
у
нашој
кући
снађе
.
Ми
те
звали
,
па
да
под
кровом
дома
нашег
изгубиш
главу
!
...
Ово
што
је
нашу
кућу
снашло
,
не
дао
Бог
ником
,
па
ни
нашем
најгорем
душману
!
Да
смо
децу
клали
,
да
смо
цркве
палили
,
па
би
ово
опет
била
превелика
казна
божја
!
...
Шта
је
,
не
знам
,
али
је
ово
голема
несрећа
за
нашу
кућу
.
Ето
,
сад
нам
се
и
душмани
могу
светити
;
а
Бога
ми
,
синовче
,
ако
коме
не
учинимо
каква
добра
,
—
зла
,
за
цело
,
не
.
Ја
и
хоћу
да
се
овако
по
који
пут
осечем
на
каку
рђу
или
нерадина
,
али
мој
бата
—
никад
.
„
Немој
викати
,
човече
!
Ако
не
мо’ш
тешити
,
немој
ни
цвељати
!
...
Оне
,
које
је
притисла
рђа
и
немаштина
,
шта
ћеш
им
ти
још
озго
!
...
Пред
бедом
и
невољом
увек
је
прст
божји
.
Немој
пред
њим
затварати
врата
дома
нашег
!
“
рекао
би
ми
.
—
И
чинили
смо
и
чинимо
,
синовче
,
сви
колико
се
може
и
колико
је
Бог
дао
...
.
Па
,
ето
...
.
И
газда
Степану
се
напунише
очи
суза
.
—
—
—
—
—
—
—
—
——
—
—
—
Па
,
синовче
,
кад
пођеш
за
Београд
сврати
мало
...
.
Кад
моји
тебе
виде
,
као
да
виде
и
нашег
веселог
Вељу
...
.
Хеј
,
мој
јадни
Вељо
!
рече
он
,
а
глас
му
се
изгуби
на
међи
дубоких
уздаха
и
тешког
угушеног
јецања
.
И
ја
им
не
свратих
.
Просто
,
нисам
могао
од
бола
,
који
ми
стаде
стезати
и
срце
и
душу
,
кад
угледах
кућу
Вељину
.
Чинило
ми
се
да
је
пуста
...
.
Баш
онај
дан
кад
сам
се
хтео
кренути
за
Београд
,
сестра
ми
приђе
,
смешећи
се
.
У
руци
је
држала
једно
писмо
.
Окреће
га
и
загледа
.
Она
није
знала
да
чита
.
Па
опет
се
чинило
,
као
да
хоће
да
погоди
од
кога
је
.
Она
ће
ми
тек
рећи
:
—
Ово
је
писмо
од
капетанове
Роксе
?
.
Мене
подиђоше
мрави
.
И
све
ми
се
учини
,
као
да
осетих
из
дубине
онај
жиг
у
глави
.
Срце
ми
поче
да
лупа
.
—
На
,
отвори
га
!
...
Ово
је
одговор
на
Марково
писмо
...
.
Де
,
шта
се
снебиваш
?
!
...
Ја
га
узмем
.
Отворим
га
.
Јест
,
од
њих
је
.
То
је
казала
прва
реч
:
„
Смедерево
.
“
Оно
је
гласило
:
„
Драга
моја
госпођо
Јелице
,
Како
смо
се
ја
и
мајка
обрадовале
,
кад
смо
добиле
писмо
од
г
.
Марка
.
Отац
није
овде
.
Отишао
је
у
срез
.
И
ја
и
мајка
гореле
смо
у
нестрпљењу
,
да
час
пре
сазнамо
,
шта
нам
пишете
;
а
дана
није
било
,
кад
нисмо
о
вама
говорили
...
.
Несрећа
,
која
је
снашла
кућу
чича
Дакину
и
која
је
хтела
главе
да
дође
вашега
брата
,
непрестано
нам
је
пред
очима
...
.
Моја
мајка
узела
писмо
,
па
га
окреће
:
„
Боже
,
шта
ли
нам
пишу
?
“
вели
она
.
И
онда
тек
одвали
печат
!
...
„
Бога
ми
,
ћери
,
ја
не
могу
да
чекам
твога
оца
.
Бог
зна
,
кад
ће
он
из
среза
доћи
.
Он
је
сад
заокупио
из
општине
у
општину
.
Хоће
да
се
упозна
с
народом
...
.
На
,
читај
,
“
рече
ми
она
.
О
,
драга
госпођо
,
а
шта
да
вам
к’о
кријем
?
...
Лепо
су
ми
руке
дрктале
,
кад
узех
писмо
.
Бојала
сам
се
нечега
,
а
и
сама
не
знам
чега
.
Али
како
смо
се
и
ја
и
мати
обрадовале
,
кад
видесмо
,
да
је
за
г
.
Стеву
свака
опасност
прошла
.
Бог
је
велики
и
милостив
.
Него
с
друге
нас
је
стране
растужило
,
што
нам
г
.
Марко
јавља
,
да
чича
Дакином
Вељи
ништа
није
боље
.
Не
зна
се
,
ко
више
да
се
жали
:
да
ли
он
и
младост
његова
,
или
она
несрећна
мајка
његова
и
онај
добри
чича
Дака
.
Јединац
син
,
и
то
онако
мудар
и
паметан
син
,
па
да
их
та
несрећа
снађе
!
.
.
Мене
,
чисто
,
и
сад
језа
обузме
,
кад
се
сетим
онога
вечера
.
Мајка
је
,
вели
,
одавно
опазила
,
да
није
добро
...
.
А
кад
оно
иза
софре
скочи
,
и
јурну
на
поље
,
вичући
:
„
ви
ме
сви
варате
!
“
ја
сва
претрнух
.
Сиромах
газда
Степан
!
И
он
је
изгледао
блед
и
поплашен
.
Чули
смо
,
да
су
га
одвели
некуд
у
манастир
.
Отац
каже
:
њему
нема
лека
.
И
ђед
чича
Дакин
тако
је
исто
прошао
.
У
пола
би
ноћи
дочеп’о
свој
џевердан
,
па
би
полетео
на
поље
,
вичући
:
„
хоћу
да
вратим
Бушатлијину
војску
,
да
нам
децу
не
покоље
и
мал
не
заплени
!
“
И
тако
је
једне
ноћи
одјурио
чак
Сакару
и
ту
с
Галичеве
стене
скочио
у
Дрину
и
удавио
се
.
То
је
оцу
казивао
сам
чича
Дака
.
Кад
нам
је
то
отац
испричао
,
целу
сам
ноћ
провела
као
у
неком
страху
и
бунилу
.
Таман
склопим
очи
,
а
Турци
захалачу
и
к’о
хоће
да
нас
заробе
;
а
писар
Јова
на
,
своме
кулашу
лети
око
нас
и
брани
нас
...
.
После
као
чујем
,
како
хучи
Дрина
:
надошла
,
па
носи
дрвље
и
камење
,
док
ће
мимо
ме
,
сва
разбарушена
,
пролетети
несрећна
Вељина
мајка
.
Неко
нам
каза
:
„
оде
за
Вељом
!
...
“
После
к’о
и
моја
,
мајка
дотрча
и
викну
ми
:
„
ти
спаваш
,
а
њега
однесе
Дрина
.
“
Да
ли
се
и
то
односило
на
Вељу
,
не
знам
.
Знам
само
то
,
да
сам
скочила
.
Цептила
сам
као
прут
и
сва
сам
била
у
голој
води
.
Нађем
машину
.
Упалим
свећу
.
Моја
мајка
спава
.
Сви
спавају
.
На
пољу
гробна
тишина
.
Ваља
да
је
било
глуво
доба
ноћи
.
И
кроз
ову
ноћну
тишину
одјекну
један
глас
:
„
Азурхала
!
“
Затим
одјекну
и
други
,
па
и
трећи
.
То
су
се
дозивали
турски
стражари
на
смедеревском
граду
.
После
нисам
смела
легати
све
док
није
свануло
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сад
да
вам
попричам
како
смо
путовали
.
То
сам
вам
обећала
,
и
то
обећање
радо
испуњавам
—
мојој
доброј
госпођи
Јелици
нарочито
...
.
Кад
смо
отуд
пошли
,
можете
мислити
,
како
нам
је
било
жао
.
Мени
особито
.
Наш
је
растанак
дошао
са
свим
изненада
.
Мене
обузе
нека
неодољива
туга
,
и
то
туга
,
помешана
с
неким
неразговетним
страхом
.
Као
да
сам
све
,
што
је
души
и
срцу
моме
најмилије
,
оставила
тамо
.
Има
пуно
лепих
успомена
,
које
су
везане
за
моју
милу
Љубовију
.
Ја
сам
тамо
провела
своје
детињство
...
.
Ми
тамо
остависмо
толике
наше
знанце
и
пријатеље
...
.
Баш
је
овај
чиновнички
живот
,
чергашки
живот
!
...
Где
омркне
,
ту
може
да
не
осване
.
Нигде
да
се
скраси
.
Таман
ти
једно
омили
,
с
људима
се
упознај
,
с
другама
запази
и
спријатељи
:
таман
сви
мало
куће
над
главом
,
а
некаква
невидљива
рука
—
све
то
покида
и
разори
!
...
Боже
,
ала
сам
ја
брбљива
!
Чини
ми
се
,
ја
така
пре
нисам
била
.
Али
нека
.
Ја
бих
се
с
мојом
добром
госпођом
Јелицом
разговарала
од
јутра
па
до
мркла
мрака
,
од
мрака
па
до
беле
зоре
.
Шта
је
то
,
не
знам
;
али
тако
је
.
Тако
исто
и
мајка
каже
.
Отац
само
ћути
.
Он
нам
једном
рече
:
„
тако
ћете
исто
жалити
и
за
Смедеревом
.
Човек
се
свуда
навикне
,
упозна
и
спријатељи
с
онима
,
које
запази
и
заволи
:
а
кад
дође
час
растанка
,
њему
се
учини
,
да
се
оно
више
не
добија
...
.
„
Може
бити
да
мој
отац
има
право
;
али
се
мени
чини
,
да
Љубовију
,
да
Љубовићу
никад
заборавити
нећу
...
.
Ето
мене
опет
!
...
Не
умем
да
станем
!
...
Па
пишите
нам
,
госпођо
Јелице
!
Немојте
нас
заборавити
!
...
Мајка
ми
рече
,
да
вам
пишем
,
да
г
.
Стеву
не
пуштате
,
док
се
год
са
свим
не
опорави
:
а
кад
се
крене
,
јавите
нам
.
Он
ће
нам
бар
бити
ближе
.
Ево
где
је
Београд
:
а
лађе
иду
сад
два
пут
недељно
.
Отац
често
одлази
.
Он
је
мајци
обећао
,
да
ће
га
потражити
—
само
не
знамо
хоће
ли
узети
исти
стан
—
код
његовог
и
Вељиног
газда
Мила
.
Видите
да
сам
му
и
ја
име
упамтила
.
Њиховој
је
газдарици
име
Јела
.
Ето
и
то
знам
...
Ене
ме
опет
!
...
Куд
ја
одох
?
!
...
Права
сам
торокуша
!
То
ми
је
баш
махна
:
али
ће
то
добра
госпођа
Јелица
опростити
својој
Рокси
...
.
Је
л
’
те
?
...
Истина
,
хоће
ли
дати
Бог
да
се
још
једном
видимо
?
...
Ја
сам
права
луда
!
...
Поздравите
све
наше
пријатеље
,
а
особито
,
кад
одете
чича
Дакиној
кући
...
.
О
,
да
је
хоће
Господ
Бог
обрадовати
!
...
Све
изгрлите
и
изљубите
у
кући
,
моју
милу
и
драгу
другарицу
Иконију
—
по
два
пут
...
.
Мајка
ми
сад
рече
,
да
поздравите
од
њене
и
очеве
стране
животом
и
здрављем
све
наше
добре
Љубовиђане
!
...
Газда
Јеврема
Орловића
и
његову
Стану
:
браца
Перу
и
његову
Миљу
,
тету
Јеринку
и
њену
Неру
:
али
не
заборавите
да
нам
поздравите
г
.
Саватија
и
његову
Виду
.
Колико
су
нас
пута
само
они
насмејали
и
развеселили
!
Ене
,
збиља
,
у
мало
што
не
заборавих
г
.
писар
Јову
.
Пун
га
поздравите
од
свију
нас
...
.
Нешто
би
волела
да
видим
чак
и
његова
поносна
кулаша
...
.
Е
,
баш
сам
права
ћурка
!
Доста
.
Нећу
више
.
Од
свију
нас
—
и
од
оца
и
од
мајке
и
од
Малише
,
а
од
мене
највише
,
примите
сви
искрено
пријатељско
поздравље
!
...
Вашом
брату
сви
желимо
,
да
се
са
свим
опорави
и
да
што
пре
у
Београд
дође
и
школе
продужи
...
.
Сад
још
нешто
.
И
ја
и
мајка
молимо
вас
,
да
нам
одмах
јавите
,
ако
веселом
чича
Дачином
Вељи
буде
штогод
,
штогод
боље
!
...
А
сад
?
—
Како
би
вас
загрлила
и
пољубила
она
,
која
вас
је
вазда
поштовала
и
волела
,
а
то
је
—
ваша
Рокса
Ово
писмо
нисам
дао
мојој
сестри
.
Она
се
у
два
маха
залета
,
да
ми
га
отме
.
Али
га
ја
не
дадох
.
Понео
сам
га
са
собом
.
Оно
ми
је
у
даљем
животу
било
као
нека
амајлија
.
Колико
сам
га
пута
до
сад
прочитао
!
И
већ
га
на
памет
знам
;
али
опет
у
вече
,
кад
цео
свет
легне
да
почине
,
ја
ово
писмо
извадим
и
почнем
да
читам
.
Нема
ниједне
речи
,
ни
једне
реченице
у
којој
нисам
открио
по
каку
за
ме
малу
тајну
.
И
онда
моје
срце
заигра
...
.
А
по
некад
ми
се
учини
,
да
је
то
све
гола
и
пуста
обмана
...
.
Некакав
леден
поноћни
ћук
духне
,
па
ми
у
незнан
разнесе
све
моје
лепе
,
златне
снове
.
Једва
сам
чекао
да
се
једном
кренем
за
Београд
.
Љубовија
,
негда
мени
тако
мила
и
драга
Љубовија
,
данас
ми
је
постала
суморна
,
пуста
,
тужна
.
И
тај
дан
дође
.
Мој
зет
Марко
и
моја
сестра
Јелица
опет
спремили
вечеру
и
позвали
неколико
пријатеља
да
се
мало
провеселимо
.
И
вечерало
се
у
ћеретало
се
,
али
није
могло
да
буде
оне
некадашње
веселости
.
Моја
сестра
села
у
један
буџак
,
па
се
нешто
замислила
.
Жао
јој
.
За
читаву
годину
дана
нећемо
се
видети
,
а
,
ко
зна
,
мож’да
и
за
више
.
Саватије
латов
у
неколико
пута
започињао
је
да
замеће
шалу
,
па
му
не
испаде
за
руком
.
Насмејемо
се
мало
,
али
су
то
били
студени
осмејци
,
док
ће
од
једном
рећи
:
—
Море
,
знам
ја
,
шта
нама
овде
фали
...
.
Нема
нам
капетана
Миће
и
његове
госпође
Цане
...
.
А
,
вала
,
погрешили
су
,
што
су
га
кретали
одавде
.
С
Турцима
је
умео
што
нико
.
Кад
оно
спроводисмо
Сокољане
Маломе
Зворнику
,
он
се
пред
њима
беше
сневеселио
,
само
што
му
,
рекао
би
човек
,
сузе
не
ударе
.
Једном
ми
баш
рече
:
„
чујеш
,
Саватије
,
па
нешто
ми
је
,
болан
,
жао
ових
Турака
.
Та
овде
су
се
изродили
и
њихови
ђедови
и
њихови
чукунђедови
.
Није
ласно
,
болан
,
оставити
свој
завичај
,
своју
кућу
,
и
своје
огњиште
!
“
—
Капетан
Мића
био
је
добар
,
као
добар
дан
у
години
,
прихвати
отац
Вилип
.
—
Онаког
капетана
Љубовија
неће
скоро
добити
,
додаде
газда
Јеврем
Орловић
.
—
Он
је
,
истина
,
био
мало
и
приљут
,
али
је
хтео
учинити
правду
,
па
макар
и
црном
Циганину
,
рећи
ће
Саватије
латов
.
Ја
сам
се
баш
десио
ту
,
кад
му
оно
дође
стари
Хусеин
бег
Кавадаревић
.
Турчин
се
у
лицу
зажарио
,
а
из
очију
му
сипа
огањ
некакве
велике
срдитости
.
Чим
дође
,
он
повика
:
„
о
капетан
Мићо
,
одагнај
оног
рсуза
озго
с
Јастребове
главице
—
тако
ти
образа
и
поштења
,
твога
!
Испео
се
горика
још
од
јутрос
,
па
ти
не
смијем
ни
казати
,
шта
барлија
и
каке
ти
ријечи
не
говори
.
Једва
стишасмо
нашу
момчад
,
а
свашта
би
могло
бити
.
Ако
вам
је
,
бива
,
цар
дао
,
да
нас
с
нашег
огњишта
кренете
,
није
вам
дао
да
нам
у
образ
дирате
:
а
образ
је
,
капетан
Мићо
,
поштену
чоеку
пречи
и
од
самог
живота
...
.
И
још
би
те
нешто
замолио
.
Ми
се
,
бива
,
шјутра
крећемо
...
.
Гледај
,
да
ова
наша
нејач
с
миром
прође
до
Зворника
.
Знамо
,
бива
,
сви
за
те
,
да
си
добар
и
поштен
чоек
:
а
и
ти
имаш
своју
ђецу
...
.
“
И
Турчин
застаде
.
Опазио
сам
,
како
му
се
почеше
вилице
трести
,
а
очи
му
беху
чисто
заводниле
.
И
онда
ће
му
капетан
Мићо
рећи
:
„
тврду
ти
веру
задајем
,
беже
Хусеине
,
да
ћу
свакоме
ову
кубуру
у
прса
сасути
,
који
ма
и
једну
ружну
реч
рекне
,
или
на
вашу
нејач
ма
и
мали
прст
дигне
.
“
И
онда
се
окрете
Томи
пандуру
:
„
ко
је
то
горе
на
Јастребовој
главици
?
“
„
Та
она
рђа
—
Петроније
Мачак
,
одговори
пандур
.
—
„
А
,
је
ли
он
?
...
Баш
добро
!
...
Трчи
,
овога
часа
,
да
ми
га
овде
везана
доведеш
!
Узми
још
двојицу
од
стражара
што
су
горе
...
.
Е
,
вала
,
тај
ће
добро
утувити
,
кад
је
маукао
на
Јастребовој
главици
.
—
Е
,
бива
,
капетан
Мићо
,
опет
немој
да
због
нас
страда
.
Шјутра
сви
остављамо
наша
огњишта
и
наше
баштине
,
и
једини
Бог
зна
,
хоћемо
ли
их
игда
више
видјети
,
па
нијесмо
ради
,
да
на
нас
ико
зажали
!
...
Запријети
му
,
да
оно
више
не
чини
ником
,
и
то
је
,
бива
,
доста
,
рече
Хусеин
бег
,
и
јаглуком
превуче
преко
очију
.
И
онда
Турчин
оде
.
—
А
шта
би
послије
с
Мачком
?
упита
госпођа
поша
.
—
Ништа
...
.
Доведоше
га
везана
.
Капетан
испита
све
шта
је
било
,
и
онда
се
окрете
Петронију
:
„
Е
,
сад
,
де
,
лези
!
...
Томо
!
...
“
И
Томо
донесе
читав
снопчић
дреновака
,
ама
као
да
их
је
у
теркији
понео
.
И
Мачак
леже
.
Е
,
кревељио
се
,
несрећник
,
као
јарац
,
кад
ногама
западне
у
врљике
...
.
Али
и
онај
Тома
има
погану
руку
.
Не
удари
ни
два
три
пута
,
а
онај
му
се
лесковак
на
врху
расцвета
и
само
видиш
како
одлећу
цепчице
.
За
ово
су
од
неког
морали
дознати
Турци
јер
,
кад
сутра
дан
,
спроводећи
их
,
бесмо
на
домак
Сакару
и
Малом
Зворнику
,
а
капетану
Мићи
приђе
стари
Мустај
бег
Османовић
,
па
му
рече
:
„
е
,
валах
,
капетане
Мићо
,
на
ономе
ти
лијепо
хвала
од
свију
нас
Сокољана
!
Ко
,
бива
,
туђ
образ
чува
,
и
његов
ће
онај
озго
.
Од
тебекана
је
било
са
свим
лијепо
.
Тако
!
...
Ваља
свакад
оставити
за
собом
по
мало
пенђера
.
Ти
си
га
,
бели
,
оставио
.
А
да
нешто
није
онаквијех
рсуза
и
у
нас
и
у
вас
,
ја
мним
,
да
овога
не
би
било
међу
нама
...
.
А
сад
,
нека
је
лијепо
здравље
и
аир
међу
нама
!
“
И
Мустај
бег
ободе
свога
јагрза
,
па
оде
мећу
своје
.
Тако
је
то
било
.
Сутра
дан
дођоше
да
ме
испрате
.
Писар-Јови
жао
,
што
ме
не
може
да
испрати
бар
до
Прослопа
.
Мој
ми
зет
беше
нашао
коња
од
неког
Љубовиђанина
.
Омалено
дораче
,
ама
живо
и
ватрено
.
—
А
гле
,
зар
ћеш
да
јашеш
на
овоме
јарчићу
?
!
.
.
Не’ш
Бога
ми
!
повика
писар
-Јова
...
.
Гавро
!
...
Гавра
пандур
те
преда
њ
.
—
Хајд
’
да
се
спремиш
!
Оседлај
мога
кулаша
,
а
спреми
и
твога
путаљчића
,
да
пратиш
г
.
Стеву
до
Ваљева
.
Одмах
!
У
Гавре
није
било
поговора
.
Мало
се
успротиви
мој
зет
Марко
.
Би
га
као
мало
и
стид
,
што
ми
није
нашао
бољег
коња
,
па
стаде
доказивати
,
да
је
Перишин
дорачић
издржљив
и
да
се
добро
јаше
.
И
ја
сам
морао
узети
у
заштиту
свога
зета
,
али
нам
ништа
не
поможе
.
Моја
сестра
не
хтеде
рећи
ни
речи
,
али
се
видело
,
да
јој
је
било
мило
што
је
ову
измену
учинио
писар
Јова
,
а
нарочито
,
што
ће
са
мном
ићи
и
Гавра
пандур
.
Саватије
латов
рече
,
да
је
најбоље
,
да
од
Пецке
окренемо
на
Ставе
;
мој
зет
примети
,
да
нам
је
прече
ако
ударимо
преко
Лопатња
и
Врагочанице
.
—
Коњи
добри
,
а
добри
јунаци
,
могу
,
вала
,
куд
им
је
год
драго
,
прихватиће
писар
Јова
.
—
Та
само
кад
иде
Гавра
с
њим
,
мени
сад
није
ни
пола
оне
бриге
,
рече
моја
сестра
,
а
погледа
у
писар-Јову
.
Она
му
је
,
без
речи
,
благодарила
...
.
Моја
добра
сејка
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Могло
је
бити
добар
сахат
ноћи
,
кад
почесмо
силазити
низ
Брђане
.
Доле
у
колубарској
долини
треперило
је
небројено
светила
.
То
је
било
шехер
Ваљево
.
XИ
Ја
опет
остадох
код
мога
газда
Мила
.
А
и
куд
би
ни
другу
страну
?
И
он
и
газдарица
Јела
дочекаше
ме
као
свога
сина
.
Све
су
знали
.
Све
су
чули
.
Жале
јаднога
Вељу
,
као
да
су
га
родили
.
Жале
њега
,
жале
његову
младост
;
жале
његовог
кукавног
оца
;
жале
његову
несрећну
мајку
,
жале
целу
његову
кућу
.
Газдарица
Јела
дубоко
уздахну
:
—
А
,
каже
мени
баба
Стојка
:
„
оно
момче
није
при
свему
здрављу
.
Јеси
ли
опазила
,
дијете
,
како
му
је
мутан
и
плашљив
поглед
?
...
Као
да
гледам
мога
веселог
Живу
.
“
—
Па
и
ја
сам
се
једном
била
препала
од
његова
погледа
.
Пођем
у
сарачану
да
нешто
узмем
.
Кад
прођох
поред
ваше
собе
,
а
он
се
нешто
развикао
.
Не
знам
шта
ми
би
да
станем
.
И
лепо
чујем
како
по
соби
хода
и
нешто
виче
,
док
ће
ударити
ногом
о
патос
и
повикати
:
„
и
они
крију
од
мене
!
...
Али
се
то
не
да
сакрити
.
Ја
видим
:
завера
и
ништа
друго
;
али
ћу
јој
ја
похватати
све
конце
!
...
Не
знам
само
да
ли
је
у
то
и
он
умешан
?
...
Дао
би
Бог
,
да
није
...
.
А
ја
бих
му
овим
ноктима
гушу
ишчупао
!
“
,
И
онда
се
од
једном
врата
отворише
.
Он
ме
мрко
погледа
,
па
ће
одједном
викнути
:
„
а
кога
ви
овде
прислушкујете
?
!
—
„
Бог
с
вама
био
,
г
.
Вељо
,
ја
нисам
никог
прислушкивала
.
“
одговорим
му
.
Он
се
на
моје
речи
чисто
трже
.
Диже
главу
.
Погледа
ме
.
И
као
да
ме
тек
сад
познаде
.
Чисто
га
би
стид
.
Он
ми
само
рече
:
„
а
,
ви
сте
то
,
газдарице
!
...
Опростите
!
...
Ја
сам
мислио
,
“
рече
,
и
руком
пође
челу
,
а
погледа
преда
се
,
као
да
се
хтео
нечега
сетити
.
И
онда
затвори
врата
...
.
Ето
,
то
до
сад
нисам
смела
ником
да
кажем
,
а
и
да
сам
казала
,
која
вајда
?
...
—
А
онако
мудар
и
паметан
момак
!
Кад
нешто
каже
имаш
шта
да
чујеш
...
.
Ето
,
тако
,
видиш
—
само
да
човек
више
жали
,
додаде
газда
Миле
.
—
Него
опет
,
може
Бог
дати
—
да
и
оздрави
.
Има
прилика
...
.
Како
би
било
,
Миле
,
да
им
поручимо
за
ону
жену
из
Мале
Иванче
?
Она
то
,
кажу
,
као
руком
односи
...
.
—
Прој-се
,
Јело
,
Бога
ти
,
бапских
послова
!
Ту
данас
не
помажу
ни
најискуснији
доктори
,
те
ће
што
знати
твоја
баба
Наста
из
Мале
Иванче
.
—
рече
газда
Миле
гласом
,
којим
је
хтео
рећи
:
„
Веља
је
био
и
прошао
!
“
У
вече
ми
би
тешко
кад
пођох
да
легнем
.
Соба
ми
је
изгледала
пуста
.
Вељин
кревет
и
астал
још
стоје
.
Чинило
ми
се
,
сад
ће
и
он
од
некуд
да
бане
.
Мене
поче
обузимати
нека
неразговетна
страва
.
Самоћа
није
нигда
сама
.
Она
је
сама
собом
тајанствена
.
Она
нам
пред
очи
износи
незнане
светове
.
Самоћа
је
још
нешто
.
Она
је
онај
узвишени
престо
,
на
коме
седи
неумитни
судија
,
што
суди
свакој
нечистој
савести
...
.
И
ја
то
вече
,
ту
ноћ
,
ту
самоћу
никад
заборавити
нећу
.
Дуго
нисам
могао
заспати
.
Пред
мојим
се
очима
смотавало
и
одмотавало
оно
чудесно
клупче
моје
прошлости
,
моје
садашњости
,
па
чак
и
моје
будућности
.
Све
је
то
,
у
најразличнијим
сликама
,
преда
мном
продефиловало
.
И
таман
ми
се
почеше
очи
склапати
,
а
мени
се
учини
,
као
да
се
неко
поче
мешкољити
на
Вељином
кревету
.
Мене
подиђоше
хладни
мравци
.
Хтедох
да
викнем
—
не
могу
.
Да
ја
ово
не
спавам
?
...
Не
.
Будан
сам
.
То
лепо
знам
.
На
Вељин
кревет
нисам
смео
ни
да
погледам
,
па
и
опет
сам
видео
како
се
неко
лепо
диже
.
То
је
био
он
.
Он
—
Веља
.
Видео
сам
,
како
је
зинуо
,
па
на
ме
гледа
и
спрема
се
,
да
скочи
и
да
ме
удави
.
И
он
полети
.
Мене
оно
жигну
кроз
главу
.
Скочим
.
Био
сам
сав
у
голој
води
.
Лепо
сам
осетио
како
ми
срде
лупа
.
Ослушнем
.
Ништа
се
не
чује
.
Упалим
свећу
.
Нема
никога
.
Вељин
кревет
,
његов
сто
стоје
као
и
пре
.
После
не
смедох
гасити
свећу
.
И
једва
сам
пред
саму
зору
мало
заспао
.
-
Сутра
дан
одем
и
упишем
се
у
другу
годину
права
.
Неки
од
Вељиних
другова
видеше
ме
и
стадоше
за
њ
питати
Кажем
им
.
И
они
су
били
нешто
чули
,
али
нису
веровали
.
У
вече
их
се
искупи
око
десетак
у
мојој
соби
.
Дође
и
Срета
.
И
њима
сам
морао
све
редом
испричати
.
Сви
ми
приђоше
да
виде
ожиљак
,
што
ми
га
је
преко
чела
оставио
Вељин
ударац
.
—
Море
,
овај
баш
гађ’о
!
повика
Рајко
Мирчетић
.
—
И
то
по
сред
ћеманета
!
додаде
мали
Лазица
,
као
шале
ради
.
—
Прој’те
се
,
људи
,
ово
није
за
шалу
!
Зар
не
видите
да
овде
човек
у
длаку
није
платио
главом
?
!
рећи
ће
Мика
Узуновић
.
—
Па
каза
ли
ти
штогод
штогод
,
кад
те
овако
душмански
удари
?
упита
Јовица
Лекић
.
—
Ама
,
зар
ниси
слушао
,
кад
је
човек
причао
,
како
је
то
у
трену
било
?
...
Шта
му
је
могао
згранут
човек
казати
?
рећи
ће
опет
Мика
Узуновић
.
—
Хе
,
тако
је
то
!
...
Колико
сам
ја
њему
пута
говорио
,
да
се
остави
оног
лудог
Канта
и
његове
теорије
о
постанку
света
,
приметиће
од
једном
Срета
Шеврљуга
.
И
он
ме
није
хтео
послушати
,
већ
шта
ко
ради
,
а
он
истражује
,
шта
је
било
у
пра-пра
почетку
свију
ствари
!
...
Ето
...
.
Сад
је
нашао
шта
је
тражио
!
.
.
Мало
по
мало
,
па
је
нестало
оне
узнемирености
.
Вељин
кревет
и
астал
газдарица
је
једног
дана
изнела
и
оставила
у
сарачану
;
а
ја
се
сав
предадох
изучавању
француског
језика
.
Беше
ми
,
од
некуд
,
дошла
буба
у
главу
,
да
ће
ме
,
као
државног
питомца
,
послати
у
Париз
,
да
тамо
свршим
правне
науке
;
и
кад
би
на
концу
године
,
изабраше
са
свим
друге
,
а
моје
учење
француског
језика
оде
као
под
лед
.
Ово
ме
је
јако
растужило
.
То
је
прва
неправда
коју
сам
на
путу
живота
свога
сусрео
.
Она
ме
у
мало
не
помете
.
Био
се
бејах
решио
,
да
напустим
школу
.
И
ја
бих
то
с
места
учинио
,
да
ми
газда
Миле
не
каза
,
да
се
нашао
с
капетаном
Мићом
,
да
је
за
ме
питао
и
рекао
да
их
посетим
у
два
по
по
дне
,
у
кући
старога
Селака
,
одмах
више
Тоскине
чесме
.
О
,
како
ме
је
ова
вест
обрадовала
!
Оне
срџбе
на
неправду
неста
—
као
да
је
ни
било
није
.
Од
један
па
до
два
по
по
дне
,
учини
ми
се
читава
вечност
.
У
мени
се
пробудише
све
оне
и
миле
и
тужне
успомене
.
Јадни
ми
Веља
први
изађе
пред
очи
.
Шта
ли
је
с
њим
?
Од
кад
је
одведен
у
Сребрницу
ономе
оџи
што
даје
записе
од
те
несрећне
болести
,
—
више
о
њему
ништа
чуо
нисам
.
—
Газда
Миле
ми
рече
:
они
су
у
стану
код
неке
њихове
рође
.
Дакле
,
ту
је
и
г-ђа
капетаница
Цана
,
ту
је
и
Малиша
,
—
ту
је
и
Рокса
.
—
Кућу
старога
Селака
нашао
сам
и
без
питања
.
Још
из
далека
смотрим
на
капији
Малишу
,
брата
Роксиног
.
Осетио
сам
како
ме
поче
обузимати
нека
ватра
.
Приђем
му
.
—
Познајеш
ли
ме
?
упитам
га
.
Он
ме
стаде
мерити
.
Осмехну
се
,
па
ће
ме
тек
упитати
:
—
Је
ли
то
оно
,
што
те
је
ударио
чика
Дакин
Веља
?
Ја
га
загрлим
и
пољубим
.
—
Јест
,
то
је
оно
;
али
је
,
видиш
,
прошло
,
прошло
са
свим
,
—
одговорим
му
.
Он
ме
шчепа
за
руку
.
—
Хајдемо
горе
!
Мене
су
послали
да
те
овде
дочекам
,
да
нашу
капију
не
прођеш
.
Боже
,
ала
су
добри
ови
људи
!
Мени
се
чини
,
да
се
они
почињу
губити
у
нашем
друштву
...
.
Пођем
с
Малишом
;
али
сам
лепо
осетио
,
како
ме
снага
издаје
.
Једва
сам
се
успео
уз
степенице
.
Пред
нама
дугачак
ходник
,
сав
у
стаклету
.
Малиша
ме
пусти
.
Отрча
напред
.
Чуо
сам
кад
викну
:
—
Мати
,
ево
г
.
Стеве
,
дошао
је
!
...
Одмах
сам
га
познао
!
Оно
,
што
је
моја
душа
у
томе
тренутку
осећала
,
не
да
се
описати
.
Срце
ми
је
почело
необично
да
лупа
;
а
некака
јара
да
ме
просто
угуши
...
.
Они
ме
сви
дочекаше
на
вратима
.
Капетана
Мићу
и
капетаницу
Цану
пољубим
у
руку
,
а
они
мене
у
чело
.
После
пружим
руку
Рокси
...
.
Ја
сад
,
управо
,
и
не
умем
да
кажем
,
како
је
то
све
било
.
Био
сам
веома
узбуђен
.
Рокса
ми
се
учини
још
много
лепша
,
но
што
сам
је
у
Љубовији
видео
.
По
лицу
јој
беше
плинула
некака
небеска
драж
;
а
у
очима
јој
се
огледао
један
читав
свет
.
Да
ли
сам
јој
што
рекао
,
да
се
убијем
,
не
знам
.
Капетаница
ће
рећи
прво
:
О
,
г
.
Стево
,
како
нам
је
мило
што
вас
опет
,
здрава
и
весала
,
видимо
!
А
,
бога
ми
смо
се
и
ми
били
препали
.
Него
хвала
је
Богу
!
...
Видиш
,
Мићо
,
па
ово
је
лепо
зарасло
!
Много
се
и
не
познаје
,
а
кака
је
то
грдна
рана
била
!
...
Ону
је
жену
сам
Бог
послао
,
да
нам
каже
за
оног
хећима
у
Зворнику
.
—
Бога
ми
,
нека
говори
ко
шта
хоће
,
ови
су
турски
хећими
врло
искусни
.
—
И
овај
је
некакав
Грк
,
или
Јерменин
.
Грчки
говори
—
фарси
.
Он
ми
одмах
рече
,
чим
је
рану
прегледао
:
не
бојте
се
.
Неће
му
бити
ништа
.
Мало
ће
више
лежати
и
то
је
све
.
—
рече
капетан
Мића
.
—
Збиља
,
како
су
ваши
?
Пишу
ли
вам
?
Ми
Љубовију
још
не
можемо
да
прежалимо
,
окрете
од
једном
капетаница
Цана
и
погледа
смешећи
се
у
Роксу
.
Рокса
је
,
међу
тим
,
превртала
некакав
албум
,
али
сам
опазио
,
да
јој
се
образи
запламтеше
,
кад
оно
њена
мати
рече
:
„
ми
Љубовију
још
не
можемо
да
заборавимо
.
“
—
А
шта
се
чује
за
јаднога
Вељу
?
...
Ништа
...
.
штета
за
оног
младића
!
...
А
она
црна
мајка
—
убиће
се
.
Ја
им
испричам
шта
сам
знао
.
—
Кад
сте
пошли
за
Београд
,
јамачно
сте
мало
свратили
кући
чича-Дакиној
...
.
Шта
ради
моја
другарица
Иконија
?
упита
ће
ме
од
једном
капетанова
Рокса
,
а
једнако
гледа
у
онај
албум
.
—
Морам
вам
признати
,
да
нисам
имао
куражи
да
им
свратим
.
Него
долазио
нам
је
газда
Степан
.
Сви
су
остали
здрави
,
али
су
за
Вељом
као
побијени
...
.
Звао
ме
је
да
им
одем
;
али
ја
,
просто
,
не
могох
од
туге
и
жалости
...
.
—
И
ви
сте
могли
проћи
,
а
да
им
не
свратите
?
!
.
.
А
њима
би
,
знам
,
свима
мило
било
,
рече
г-ђица
Рокса
с
неким
анђелским
прекором
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
После
је
било
триста
других
питања
,
док
ће
капетаница
окренути
:
—
Довече
код
нас
на
вечеру
!
...
Истина
,
нисмо
код
своје
куће
;
али
,
свеједно
,
ми
вас
не
двојимо
од
своје
деце
...
.
Шта
је
дао
Бог
,
Ви
ћете
бити
задовољни
.
Ја
нисам
знао
,
шта
да
јој
на
овај
срдачни
позив
одговорим
.
Станем
се
затезати
;
али
сам
и
сам
опазио
,
да
ми
је
то
неспретно
ишло
.
То
су
сви
морали
приметити
,
сем
Малише
,
који
ми
приђе
,
шчепа
ме
за
руку
,
сави
својом
анђелском
главицом
мало
у
лево
,
као
оно
кад
хоће
да
се
мази
,
па
ми
рече
:
—
Хоћеш
,
хоћеш
...
.
да
дођеш
!
...
Ми
нећемо
вечерати
до
год
ти
не
дођеш
!
рече
ми
он
као
претећи
и
погледа
у
своју
сестру
,
као
да
је
очекивао
,
да
и
она
то
потврди
.
Рокса
је
сањалачки
гледала
преда
се
;
али
се
видело
,
да
су
јој
мисли
биле
негде
на
другој
страни
.
—
А
,
синак
,
нема
ту
:
нећу
,
не
могу
!
Ваља
ти
доћи
,
ја
како
;
а
особито
кад
те
и
мој
Малиша
зове
!
...
После
,
имам
и
ја
да
те
питам
и
за
моју
Љубовију
и
за
моје
Љубовиђане
...
.
Бог
зна
,
кад
ћемо
се
овако
опет
састати
,
—
додаде
капетан
Мића
.
Наравно
—
дошао
сам
.
Дошао
сам
на
сахат
пре
вечере
.
Не
знам
,
како
то
би
,
те
се
поведе
реч
о
моме
школовању
и
о
томе
,
кад
ћу
свршити
права
,
док
ће
на
то
капетан
Мића
рећи
:
—
Јест
,
синко
,
да
богме
,
да
свршиш
права
,
да
свршиш
и
никако
друкчије
.
То
ти
је
потребно
,
као
гладном
залогај
хлеба
!
Нека
си
само
свршио
,
па
се
за
друго
не
старај
!
Србија
иде
унапред
.
Она
треба
учених
људи
.
Ми
смо
петљали
и
крпарили
како
смо
знали
и
умели
.
Ви
већ
морате
друкчије
отпочети
.
Ја
не
смем
ни
да
поменем
,
шта
још
ваља
започети
и
довршити
,
па
да
Србија
постигне
оно
без
чега
јој
правог
живота
нема
.
И
ту
треба
не
само
више
снаге
,
више
воље
,
но
више
и
вештине
и
знања
.
Зато
,
синак
,
учи
,
учи
добро
!
...
И
—
сврши
.
Кад
метнеш
сведочанство
у
џеп
да
си
свршио
,
онда
ти
је
отворен
цео
свет
!
...
—
Па
и
те
две
године
проћи
ће
брзо
.
Боже
само
здравље
!
рече
капетаница
Цана
,
која
је
тим
хтела
рећи
,
да
се
и
она
слаже
с
капетаном
Мићом
.
Да
би
им
показао
,
да
и
ја
тако
исто
мислим
,
ја
им
испричам
,
како
сам
се
тврдо
надао
,
да
ће
ме
,
као
државног
питомца
,
послати
у
Париз
,
да
тамо
довршим
права
,
и
како
сам
и
дан
и
ноћ
био
навадио
,
да
се
у
француском
језику
што
више
извеџбам
,
па
избор
паде
на
друге
—
куд
и
камо
неспремније
моје
другове
...
.
Ја
још
и
не
доврших
све
што
сам
им
хтео
казати
,
а
Рокса
ме
чедно
погледа
,
лице
јој
се
замрачи
,
а
нека
врста
бледила
плину
јој
преко
чеда
и
образа
.
Она
погледа
преда
се
.
Замисли
се
и
сневесели
.
И
то
нисам
опазио
само
ја
.
То
су
сви
опазили
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Сутра
дан
им
одем
опет
.
—
Баш
добро
кад
си
дошао
,
окренуће
капетаница
Цана
.
Мића
има
ваздан
којекаквих
службених
„
визита
,
“
а
ми
хајдемо
мало
у
Топчидер
.
Леп
је
дан
;
а
Рокса
још
није
била
у
Топчидеру
.
Нека
и
то
види
.
Бог
зна
,
кад
ће
се
овако
опет
доћи
.
Да
ми
је
ко
понудио
царево
благо
,
чини
ми
се
,
не
би
ме
тако
обрадовао
,
као
овај
капетаничин
предлог
.
У
том
изађе
и
г-ђица
Рокса
.
Била
је
нешто
бледа
.
Поздрависмо
се
.
Она
се
,
истина
,
као
мало
осмехну
,
али
јој
је
и
тај
осмех
био
сетан
и
усиљен
.
„
Боже
,
шта
је
овој
девојци
?
!
“
помислим
у
себи
.
—
—
—
—
—
—
—
Одвеземо
се
у
Топчидер
.
То
беше
одиста
ведар
и
пријатан
дан
.
Прошле
је
ноћи
тиха
и
блага
кишица
освежила
и
расхладила
ваздух
.
Путем
ни
труни
прашине
.
Кад
уђосмо
у
зелене
сводове
од
топола
,
опазио
сам
да
се
лице
Роксино
поче
,
мало
по
мало
,
разведравати
.
Топчидерском
дољом
пирушио
је
тих
и
свеж
поветарац
,
а
тополово
и
јасиково
лишће
шуморило
је
својим
заносним
шумором
.
—
Е
,
Топчидер
је
много
лепши
,
но
што
сам
га
замишљала
,
рече
г-ђица
Рокса
,
кад
пођосмо
зеленилом
уоквиреним
стазама
,
што
се
тамо
амо
гранају
и
провлаче
кроз
безброј
цветних
леја
и
бокорја
,
који
су
чисто
пламтели
најразличнијим
бојама
ружа
,
каранфила
,
шебоја
,
врбена
,
каначичака
,
кадивица
,
ђурђевака
,
белих
и
црвених
камелија
и
свију
врста
бодљикавих
кактуса
и
другог
сваковрсног
цвећа
,
што
је
по
свима
кутовима
овог
заносног
врта
,
као
у
некој
чаролијској
ватри
,
треперило
и
одсјајкивало
.
Дођосмо
до
великог
базена
,
окруженог
високим
чадорастим
липама
и
платанима
.
Станемо
:
да
се
сити
надивимо
чудноватој
игри
овога
дивовског
водоскока
,
што
својим
снажним
млазом
избацује
,
као
кристал
бистру
воду
,
до
изнад
врхова
зелених
дрва
,
па
је
горе
,
по
сунчаном
зраку
,
расипа
у
миријаде
брилијантских
капљица
,
које
се
,
опет
,
чаролијски
преливају
у
свих
седам
дугиних
боја
,
бацајући
на
све
стране
смарагде
и
рубине
и
одсјајкујући
—
и
кристалним
сјајем
бистрих
водених
капљица
и
зеленилом
листа
и
безбројним
тоновима
боја
,
што
их
је
давало
ово
пламено
бокорје
цвећа
,
расутог
по
грдној
просторији
овога
,
одиста
,
вилинског
перивоја
.
—
А
,
где
,
Малиша
опет
некуд
штук’о
!
повика
капетаница
Цана
.
Овај
немирко
,
чим
смо
сишли
с
кола
и
ушли
у
парк
,
стао
је
летети
на
све
стране
.
Нисмо
га
могли
задржати
.
Мало
мало
,
па
му
мајка
викне
:
„
Малиша
,
куд
ћеш
тамо
?
...
Врати
се
!
...
Одмах
!
.
.
Ако
се
изгубиш
,
шта
ћеш
онда
?
!
“
И
он
би
се
покуњен
вратно
.
-
Али
сад
се
станемо
сви
на
све
стране
обазирати
.
Нема
га
.
Ја
га
,
у
два
три
пута
,
викнем
—
колико
игда
могу
;
аја
,
не
одзива
се
.
И
г-ђа
капетаница
и
г-ђица
Рокса
узнемирише
се
.
Обе
погледаше
у
ме
,
као
да
би
ме
упитати
хтеле
:
шта
да
се
сад
ради
?
...
—
Молим
вас
,
ви
само
седите
на
ову
клупу
и
пазите
да
од
куд
не
избије
,
а
ја
ћу
њега
сад
наћи
,
рекнем
им
.
И
онда
пођем
оним
стазама
што
су
се
провлачиле
кроз
висока
дрва
и
густо
зелено
шибље
.
Ишао
сам
полако
и
на
све
стране
мотрио
,
а
,
с
часа
би
на
час
,
повикао
:
Малиша
!
...
Где
си
!
...
Ми
,
богме
,
одосмо
!
...
Кочијаш
неће
да
чека
!
Вичи
,
зови
,
прети
,
аја
!
...
Нема
га
.
Као
да
је
у
земљу
пропао
.
Вратим
се
,
да
видим
,
да
се
није
вратио
сестри
и
матери
.
Водоскок
се
види
готово
са
свију
крајева
парка
.
Застанем
мало
.
Шта
ће
они
рећи
,
ако
не
буде
дошао
,
а
виде
,
да
се
и
ја
враћам
без
њега
,
и
таман
хтеднем
још
једном
да
га
викнем
,
док
он
из
једног
џбуна
на
ме
:
„
ба
!
!
.
.
“
Признајем
да
сам
се
чисто
трг’о
.
Он
ме
дочепа
за
руку
и
стаде
скакутати
,
па
ће
тек
рећи
:
—
Видео
сам
те
,
кад
си
онамо
отишао
да
ме
тражиш
...
.
Ти
ме
вичеш
,
а
ја
нећу
да
се
одазовем
.
Ти
велиш
:
ми
одосмо
,
кочијаш
неће
да
чека
,
а
мајка
и
сејка
седе
онде
на
клупи
.
Та
ти
лаж
није
добро
упалила
!
И
тако
дођосмо
до
водоскока
.
Мајка
скочи
да
га
као
мало
покара
,
а
он
отрча
својој
сестри
,
обеси
јој
се
о
врат
,
па
јој
стаде
причати
,
како
ме
је
поплашио
.
Она
на
њега
очима
да
ћути
,
а
он
својим
образом
прошашољи
по
њеном
образу
,
па
се
од
једном
истрже
,
дочепа
мајку
за
руку
,
стаде
је
миловати
и
подскакивати
...
.
Жива
,
а
не
дете
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Хајте
ви
,
г
.
Стево
с
Роксом
,
напред
,
а
ја
ћу
с
Малишом
за
вама
.
Хоћу
с
њим
да
се
разрачунам
—
што
нам
је
задао
толику
бригу
...
.
А
,
не
пуштам
ја
тебе
више
,
обешко
један
!
—
повика
капетаница
Цана
.
—
Пусти
ме
,
мајко
,
бога
ми
нећу
више
.
Оно
сам
само
хтео
да
поплашим
г
.
Стеву
.
И
поплашио
сам
га
.
Је
л
’
де
,
г
.
Стево
,
да
си
се
препао
?
Кажи
право
!
—
Јест
,
бога
ми
,
препао
сам
се
.
У
мало
што
нисам
дрекнуо
,
одговорим
му
.
И
он
се
са
детињом
наивношћу
смешио
и
погледао
час
у
сестру
,
а
час
у
мајку
...
.
И
тако
ја
и
г-ђица
Рокса
пођемо
напред
.
Капетаница
Цана
и
Малиша
за
нама
.
Бога
ми
смо
ишли
поаиле
,
а
ни
једно
да
отпочне
разговор
.
Наравно
,
ред
је
био
да
ја
отпочнем
.
Мени
се
чини
,
да
је
она
на
то
и
погледала
.
Али
,
ево
белаја
,
ја
сам
се
био
збунио
што
нигда
до
сад
.
Све
бих
рекао
,
да
је
и
она
то
спазила
.
Иначе
,
шта
би
јој
значио
онај
нем
осмех
,
што
у
два
маха
прну
преко
њезиних
усана
?
И
то
ме
још
већма
збуни
.
Сад
сам
тек
видео
,
како
сам
божји
сметењак
.
И
ни
сам
не
знам
,
како
извалих
ову
тако
омлаћену
фразу
:
—
Баш
смо
срећни
што
имамо
данас
овако
леп
дан
!
—
Јест
баш
се
потревио
леп
дан
,
одговори
она
,
а
онај
јој
осмех
опет
прну
преко
усана
.
И
тек
ми
тад
сину
једна
мисао
.
Ни
сам
не
знадох
како
,
али
ја
је
од
једном
упитах
:
—
Ама
,
ви
сте
ми
од
јуче
нешто
невесели
,
госпођице
?
Она
ме
само
погледа
оним
њеним
великим
и
мудрим
очима
,
а
преко
лица
јој
прелети
прамен
румени
.
Нема
сумње
,
ово
јој
се
питање
учинило
чудновато
.
Она
ми
одговори
:
—
То
се
вама
морало
учинити
,
г
.
Стево
;
на
против
,
ја
сам
од
јуче
баш
расположена
...
.
Данас
особито
...
.
—
Молим
,
госпођице
,
мени
се
то
није
причинило
.
Ја
сам
то
опазио
и
синоћ
и
јутрос
...
.
Сад
јесте
нешто
расположенији
;
то
сам
ја
приметио
још
кад
смо
ушли
у
оне
сенасте
сводове
и
у
овај
дивни
топчидерски
парк
...
.
Али
оно
синоћ
,
синоћ
?
!
...
Сетите
се
добро
!
...
Она
заћута
.
—
Признајете
'
?
—
А
шта
би
се
то
нас
тицало
?
одговори
она
,
а
лице
јој
се
замрачи
оном
истом
сетом
,
коју
сам
и
синоћ
и
јутрос
опазио
.
—
Ко
зна
,
можда
много
више
,
но
што
би
ви
икад
могли
и
слутити
,
одговорим
јој
гласом
,
који
је
,
чини
ми
се
,
са
дна
срца
потекао
.
И
одмах
осетих
да
ми
срцу
би
лакше
.
Она
ме
опет
погледа
.
Рекао
бих
,
трже
се
.
Поћута
мало
,
па
ће
тек
окренути
:
—
Могу
веровати
...
.
да
су
вас
изабрали
за
државног
питомца
,
као
што
сте
са
свег
срца
желели
и
за
то
се
и
спремали
,
ви
би
данас
били
у
Паризу
,
и
не
би
данас
имали
ту
незгоду
,
да
неразмишљено
откријете
једној
девојци
своју
слабу
страну
,
да
се
,
и
не
видевши
Париз
,
умете
тако
претварати
!
...
—
Роксо
!
повикао
сам
,
да
је
чак
могла
чути
и
њена
мајка
;
али
она
,
на
моју
срећу
,
беше
прилично
изостала
,
чекајући
,
док
Малиша
ухвати
неког
грдног
ширеног
лептира
.
—
Боже
,
колико
сте
викнули
!
рече
она
,
а
у
лицу
се
запламти
,
и
обазре
се
да
види
,
да
ли
ме
је
могла
чути
њена
мајка
.
Обазрем
се
и
ја
.
Капетаница
Цана
беше
стала
,
а
Малиша
јој
нешто
показује
.
То
је
био
онај
велики
шарени
лептир
.
Ухватио
га
.
—
Дакле
ви
,
госпођице
,
волите
,
да
ја
имам
једну
слабу
страну
,
а
та
је
,
да
умем
да
се
претварам
?
...
На
против
,
госпођице
,
ја
имам
другу
слабу
страну
...
.
Ја
не
умем
да
се
претварам
,
рекнем
јој
с
извесном
врстом
прекора
.
—
Ласно
вам
је
сад
тако
говорити
...
.
Ми
,
паланчанке
—
праве
смо
ћурке
!
рече
она
и
окрете
главу
у
страну
,
а
по
лицу
јој
одиста
плину
нека
чудна
сета
.
—
Ја
вас
,
госпођице
,
просто
не
разумем
.
—
Може
бити
.
И
ја
вас
нисам
разумела
...
.
Нисам
била
кадра
да
вас
разумем
.
Јуче
сам
вас
разумела
.
И
то
сте
ме
извели
из
заблуде
ви
—
можда
и
нехотично
...
.
—
Ако
Бога
знате
,
разрешите
ми
ту
загонетку
!
викнем
јој
и
шчепам
је
за
руку
.
—
Ћутите
!
...
Ето
иде
мајка
!
—
прошапта
она
и
полако
изви
своју
руку
из
моје
руке
;
али
сам
опет
опазио
,
да
јој
лице
сину
неком
неочекиваном
радошћу
.
У
том
дотрча
и
Малиша
.
Показа
и
нама
свога
лептира
.
Био
је
,
одиста
,
и
велики
и
леп
.
Преливао
се
у
стотину
боја
.
—
—
—
Вратимо
се
.
На
самим
вратима
дочека
нас
капетан
Мића
.
—
Од
кад
вас
погледам
!
рече
он
,
као
с
неким
благим
прекором
.
Хајд
’
одмах
да
се
пакује
.
Сутра
се
морамо
вратити
.
Лађа
полази
у
шест
и
по
сахати
изјутра
...
.
Пазите
добро
,
да
се
што
не
заборави
!
И
онда
се
окрете
мени
:
—
Хвала
вам
,
г
.
Стево
!
...
Кад
пишете
зету
и
сестри
,
поздравите
их
по
стотину
пута
!
...
Ваљада
ће
дати
Бог
,
да
се
још
који
пут
с
њима
видимо
!
...
Далеко
су
пусто
!
...
С
вама
се
већ
можемо
виђати
почешће
...
.
Ја
долазим
скоро
сваког
другог
месеца
.
Кад
нареде
—
морам
;
а
кад
буде
о
вашем
распусту
,
могли
бисте
и
к
нама
мало
доћи
.
Ево
вам
Смедерева
,
под
носом
:
а
,
опет
ове
лађе
жива
згода
!
Само
кад
си
нам
ти
оздравио
!
...
Али
само
да
свршиш
!
Шта
Париз
!
Ко
хоће
да
учи
,
има
шта
научити
и
у
Београду
...
.
Нека
ти
није
ни
мало
жао
.
Знам
ја
и
оне
који
су
тамо
били
.
Море
,
кад
оно
не
ваља
—
не
ваља
,
па
га
ти
пошљи
и
с
оне
стране
Париза
!
...
Ја
се
лепо
опростим
са
свима
.
Капетана
и
капетаницу
пољубим
у
руку
.
Малишу
пољубим
у
образ
...
.
А
—
с
Роксом
?
...
С
њом
се
само
рукујем
.
И
то
нигда
заборавити
нећу
.
Онај
ми
њен
поглед
и
сад
лебди
пред
очима
...
.
Знам
добро
.
Њена
је
рука
у
мојој
задрктала
;
а
њен
ми
је
поглед
казао
све
...
.
Ја
сам
био
блажен
,
срећан
...
Срећан
?
...
А
ко
може
бити
срећан
на
овоме
свету
?
!
...
XИИ
Живот
људски
—
то
је
једно
вечито
ткиво
.
Основа
му
је
себичност
,
а
потка
заборав
.
И
велике
радости
и
велике
жалости
уткивају
се
као
дугачак
конац
,
што
га
чунак
људскога
живота
тамо
амо
провлачи
.
И
тугује
се
,
и
весели
се
,
и
плаче
се
,
и
пева
,
и
очајава
се
и
нада
;
али
се
све
,
мало
по
мало
,
предаје
вечноме
забораву
!
...
Свет
се
нерадо
бави
прошлошћу
.
Он
се
за
садашњост
хвата
као
дављеник
за
грану
спасења
.
И
нађе
ли
се
једном
на
суву
,
он
ту
грану
пушта
,
да
је
вода
однесе
...
.
Ништа
нема
што
се
прежалити
не
може
;
ништа
нема
што
се
заборавити
не
може
.
Туга
,
жалост
,
очајање
—
то
су
крбањци
љубави
,
радости
,
среће
;
а
крбањци
се
,
зна
се
,
најпосле
,
на
ђубре
бацају
...
.
Такав
је
свет
.
Не
,
таква
је
природа
живота
његова
.
—
—
—
—
—
—
Ја
сам
свршио
права
.
Добио
сам
и
указ
.
Мојој
веселој
сестри
не
би
суђено
да
и
то
дочека
...
.
Бог
да
јој
душу
опрости
!
Њена
је
последња
жеља
била
да
ме
још
једном
види
.
И
та
јој
се
жеља
није
испунила
.
Стигао
сам
,
али
пошто
су
је
сахранили
.
Отишао
сам
јој
на
гроб
и
сит
се
наплакао
.
И
мој
зет
Марко
гушио
се
у
јецању
...
.
Ту
неки
дан
добијем
писмо
од
њега
.
Ево
шта
ми
пише
:
Драги
шураче
,
Имам
нешто
важно
да
ти
саопштим
.
Ти
си
био
сведок
моје
туге
и
моје
жалости
.
Жалио
сам
,
плакао
сам
:
сваки
дан
сам
јој
одлазио
на
гроб
.
Било
је
тренутака
кад
сам
жалио
што
и
мене
Бог
није
примио
,
кад
ме
је
на
веки
с
њом
раставио
!
...
Ах
,
много
би
ми
чемерних
дана
уштедео
!
Али
Бог
прима
,
кад
се
њему
свиди
.
Наше
је
,
да
трпимо
.
И
ја
сам
трпео
,
много
трпео
...
.
Овако
се
,
брате
,
више
не
може
.
Нити
има
ко
да
опере
,
ни
у
вече
:
ко
ватру
да
наложи
.
Нити
ми
се
зна
ручак
ни
вечера
...
.
Кућа
без
жене
—
готова
тамница
!
...
Много
сам
се
мучио
,
премишљао
,
сам
се
са
собом
борио
.
И
,
ваља
да
је
божја
воља
,
ја
прекрхах
на
једну
страну
!
...
Ја
синоћ
испросих
Виду
покојног
Саватија
латова
.
Ти
знаш
—
она
је
глава
без
језика
...
.
Ето
,
ово
ти
писмопишем
,
а
сузе
ми
саме
теку
.
Оно
се
више
не
заборавља
!
...
Нећу
правити
никакве
галаме
.
Није
ми
до
тога
.
Тако
исто
и
Вида
каже
.
И
она
се
,
сирота
,
измучила
.
Саватије
лежао
читаву
годину
.
Потрошило
се
и
црно
иза
нокта
.
Ово
ти
,
ево
,
јављам
.
То
сам
сматрао
за
дужност
.
Сад
ми
је
чисто
лакше
...
.
Па
пиши
ми
,
болан
!
Ми
остајемо
опет
оно
,
што
смо
били
...
.
А
,
сад
,
прими
искрено
поздравље
од
твога
зета
—
Љубовија
12
.
октоб
.
18
*
*
Марка
.
Моји
су
златни
снови
прсли
—
као
шарени
сапунски
мехури
.
Баш
онда
,
кад
ми
се
чинило
,
да
ми
само
руку
ваља
пружити
,
па
да
ме
срећа
загрли
,
—
онда
она
прхну
испред
мојих
очију
као
лепа
шарена
птица
,
кад
јој
кавез
отворимо
да
је
нахранимо
и
напојимо
,
а
она
прхне
и
нестане
је
у
ведром
небеском
зраку
.
—
—
—
—
—
—
Ја
сам
тражио
Ужице
,
а
они
ми
дадоше
Београд
.
Други
би
се
обрадовао
.
Мене
је
ово
растужило
.
У
Ужицу
је
био
капетан
Мићо
са
својом
породицом
.
Тога
сам
дана
ишао
као
отрована
муха
.
Дођем
у
вече
доцкан
кући
:
али
мој
газда
Миле
још
не
беше
лег’о
.
Нешто
је
по
авлији
наређивао
.
—
А
,
то
си
ти
?
рече
он
,
кад
ме
виде
.
А
ја
сам
мислио
да
си
већ
давно
дошао
,
па
пођох
да
затворим
капију
.
Добро
баш
.
Иначе
би
морао
лупати
...
.
Него
,
хе
,
сретно
,
сретно
!
Баш
ми
је
мило
што
су
те
овде
поставили
.
Било
би
нам
тешко
да
су
те
послали
куд
у
унутрашњост
.
Ми
те
већ
рачунамо
као
свог
укућанина
...
Море
,
нека
си
им
овде
на
очима
!
Не
знаш
ти
како
се
они
,
што
оду
у
унутрашњост
,
лако
заборављају
.
По
неко
тамо
пропадне
—
као
под
лед
.
И
кад
га
видиш
после
неколико
година
,
а
он
се
променио
—
готово
подивљ’о
.
Знам
ја
то
лепо
!
...
Него
,
збиља
,
знаш
ли
шта
је
ново
?
Ја
мислим
да
си
ти
то
још
