.На
очи
му
се
навуче
некакав
мрак
;
учини
му
се
да
му
неста
земље
под
ногама
и
као
да
пада
у
неки
бездан
...
Онда
изгуби
свест
и
сурва
се
с
дивана
...
Крушка
му
притрча
.
Прихвати
га
да
га
дигне
.
Чуо
је
како
му
нагло
срце
бије
...
Сваки
рибић
,
где
га
је
прихватио
,
играо
је
под
прстима
његовим
...
—
Милошу
!
...
Еј
,
Милошу
!
...
Освијести
се
,
човјече
!
...
Али
Милош
ни
маћи
...
Крушка
викну
пандуре
.
Ови
утрчаше
и
стадоше
га
поливати
хладном
водом
.
Он
поче
долазити
себи
.
Диже
се
полако
и
поче
трљати
чело
и
зверати
око
себе
...
—
Устани
!
—
рече
му
Крушка
.
Он
се
диже
лагано
,
али
га
опет
обујми
страх
...
—
Сједи
,
Милошу
!
—
рече
му
Крушка
благо
.
—
Шта
ти
је
,
човјече
?
...
Гледај
како
је
блијед
.
—
Није
ми
добро
...
Ишао
бих
кући
.
—
Сједи
,
одмори
се
...
И
Крушка
заиска
мало
ракије
,
те
му
даде
...
Ракија
га
поткрепи
.
—
Ама
,
вјере
ти
,
шта
ти
би
?
—
Не
знам
.
—
Је
л̓
ти
још
који
пут
долазило
?
—
Никад
.
—
О
,
брате
!
—
рече
Крушка
и
узе
га
за
руку
...
Да
се
нијеси
што
уплашио
?
...
Не
бој
се
!
Та
и
ја
сам
човјек
!
...
Звао
сам
те
да
ти
кажем
да
ћу
ти
и
ја
,
са
пријатељима
,
вечерас
у
госте
.
Ја
сам
слушао
од
људи
да
си
ти
добар
,
ваљан
човјек
;
а
ја
ти
тако
волим
добре
и
поштене
људе
!
...
Нешто
срамота
а
нешто
и
сами
страх
поче
збуњивати
Милоша
...
Како
да
му
каже
да
од
прошевине
нема
ништа
?
...
Ниједна
паметна
мисао
да
му
дође
у
главу
...
Крушка
,
као
вешт
човек
,
поче
лепо
око
њега
док
му
језик
не
одреши
.
И
он
исказа
Турчину
све
,
ама
све
:
и
како
му
Јелица
одрекла
да
пође
за
Лазара
,
и
како
ју
он
отерао
.
—
Па
гдје
је
она
сад
?
—
упита
Крушка
.
Милош
слеже
раменима
.
—
Ја
чујем
да
је
код
Алексе
—
рече
Крушка
и
упиљи
у
њ
.
Милош
сасвим
наивно
одговори
:
—
Може
бити
.
—
И
,
послије
,
чуо
сам
да
се
она
тамо
састала
са
оним
лоповом
,
Станком
.
Милош
опет
поче
губити
свест
,
пребледе
као
крпа
.
—
Ја
не
знам
—
једва
изговори
.
—
Чујеш
,
Милошу
!
Ти
си
поштен
човјек
.
Ја
те
волим
,
не
мрзим
те
.
Али
ти
велим
:
ако
ти
сад
из
овијех
стопа
не
одеш
Алексиној
кући
и
не
узмеш
дјевојку
—
онда
гледај
куда
ћеш
!
Очи
су
му
севале
.
—
Добро
—
рече
Милош
и
не
знајући
шта
говори
.
—
Идем
сад
.
—
Иди
...
иди
!
...
Збогом
!
...
Милош
изиде
из
одаје
Крушка
је
дуго
ходао
,
премишљајући
:
—
Овај
ме
се
боји
.
Он
ће
је
силом
отети
од
Алексе
...
Он
ће
је
натјерати
да
пође
за
Лазара
...
Али
је
видео
,
јасно
видео
да
му
је
план
покварен
.
Осећао
је
да
већ
више
он
неће
мирити
нити
ће
се
ко
њему
обраћати
...
Али
,
ако
не
може
мирити
,
он
може
завађати
;
а
то
као
да
му
,
за
овај
мах
,
беше
доста
...
Он
седе
да
прибере
своје
раштркане
мисли
...
—
Збацићу
кмета
!
...
Натјераћу
га
да
баци
штап
...
И
то
сад
,
одмах
!
...
Знам
и
како
ћу
!
...
Овоме
сам
заповједио
да
отме
дјевојку
...
и
он
ће
је
отети
...
Ондај
ћу
му
заповједити
да
је
да
за
Лазара
,
и
то
ће
бити
тако
...
Иван
ће
бити
кмет
,
а
то
ће
опет
привући
нам
још
којег
сељанина
...
—
Добро
је
!
...
Добро
је
!
...
И
удари
дланом
о
длан
.
Пандур
промоли
главу
.
—
Иди
кметовој
кући
,
па
му
кажи
да
ми
одмах
дође
!
Врата
клепнуше
.
После
пола
сахата
кмет
Јова
беше
пред
Турчином
.
Озбиљан
,
миран
,
стојао
је
он
као
какав
светитељ
.
Крушка
је
секао
оком
.
—
А
је
ли
ти
?
—
Чујем
,
ефендија
.
—
Шта
се
то
ради
по
Црној
Бари
?
...
—
Шта
,
ефендија
?
—
Лијепо
,
богами
!
И
још
он
мене
пита
!
...
А
зар
ти
не
знаш
?
—
Не
знам
.
—
Па
каки
си
ти
кмет
?
Јова
не
одговори
ништа
.
—
Каки
си
ти
кмет
кад
не
знаш
ко
ти
дањује
и
ноћива
у
Црној
Бари
?
И
Турчин
се
диже
па
му
се
унесе
у
лице
.
Јова
мирно
сачека
његов
поглед
,
а
још
мирније
одговори
:
—
Мени
се
нико
није
потужио
,
а
само
бог
може
све
знати
!
...
Крушки
се
учини
да
то
говори
поп
Милоје
.
Он
суну
као
олуј
:
—
Ти
си
јатак
хајдучки
!
...
Јова
као
да
се
томе
надао
.
Ништа
га
не
изненади
тај
напад
.
Он
опет
мирно
одговори
:
—
Нисам
.
—
Јеси
!
—
Нисам
.
—
Јеси
,
кад
ја
велим
!
—
Мањ
да
ти
учиним
љубав
,
па
да
пођем
по
твојим
речима
.
Али
ја
нисам
јатак
,
и
Црна
Бара
нема
хајдучких
јатака
!
...
Да
је
он
говорио
напрасито
,
бујно
,
одбијајући
и
џапајући
се
—
Крушка
би
волео
;
али
је
он
одговарао
тихо
,
мирно
,
све
реч
по
реч
.
А
то
наљути
Турчина
до
беснила
.
—
Ти
лажеш
!
—
цикну
он
.
—
А
шта
је
било
данас
?
Ко
оно
бјеше
у
оној
лоповској
кући
,
заједно
са
онијем
лоповом
?
...
Кмет
Јова
помисли
:
нужда
закон
мења
!
...
И
он
слага
:
—
Ја
не
знам
.
—
Лажеш
!
—
Не
лажем
!
—
Лажеш
!
—
цичи
Турчин
као
гуја
.
—
Био
си
ти
,
био
је
поп
!
...
Ја
то
знам
!
Од
мене
не
можеш
сакрити
!
...
Али
,
ево
ти
заповједам
:
да
одмах
сутра
сазовеш
село
и
да
му
предаш
тај
штап
,
јер
није
за
тебе
!
...
То
да
учиниш
,
јер
немој
,
знаш
,
да
ти
се
ја
на
грбачу
попнем
!
—
Не
браним
...
—
рече
Јова
и
слеже
раменима
...
Турчин
га
више
не
може
гледати
.
Оне
мирне
речи
,
оно
ведро
чело
љутило
га
је
;
чак
га
је
поглед
Јовин
љутио
!
...
Он
му
окрете
леђа
.
—
Можеш
ићи
.
—
Добро
!
—
рече
Јова
и
пође
вратима
.
—
Али
сутра
не
играј
се
главом
...
—
Добро
...
И
кад
се
врата
за
њим
затворише
,
Турчин
се
спусти
на
диван
,
управо
сурва
се
...
Свака
му
се
длачица
на
телу
најежила
од
љутине
.
„
Више
се
не
може
лијепим
ништа
”
,
мислио
је
он
.
„
Сад
ћу
и
ја
памет
у
главу
,
па
ћу
оштрије
с
њима
...
Док
два-три
пута
подвикнем
,
док
укинем
једну
непослушну
главу
,
видјећемо
онда
!
...
Слушаће
они
мене
као
снаше
!
...
”
И
предаде
се
тим
мислима
.
Глава
му
се
занесе
...
он
потону
сав
,
гледајући
како
руши
и
пали
...
Чибук
му
давно
испао
из
руке
...
Њему
се
учинило
да
већ
дела
.
И
руши
,
и
обара
,
и
све
му
се
живо
клања
,
као
што
се
богу
клања
...
Душа
му
се
топила
од
мила
...
Наједанпут
изби
један
прамичак
магле
и
из
тога
прамичка
изиде
човек
па
се
упути
њему
...
И
он
се
,
као
,
загледа
у
тог
човека
...
Лице
му
познато
,
а
не
сећа
се
где
га
је
видео
.
„
Познајеш
ли
ме
?
!
...
”
—
„
Јок
,
бива
!
”
„
Ја
тебе
познајем
,
Крушко
!
”
—
рече
му
тај
човек
,
па
му
приђе
,
ухвати
га
за
врат
и
диже
као
перце
какво
...
Он
се
копрцао
,
отимао
—
не
помаже
.
Она
страшна
рука
стегла
врат
као
што
менђели
стежу
оно
што
међу
њих
падне
...
Изгуби
и
глас
,
руке
му
се
узеше
...
Гледао
је
само
укочено
,
а
ничим
није
могао
мрднути
...
Наједаред
,
тај
човек
загрме
страшним
гласом
:
„
Ја
сам
Станко
!
...
Зар
ме
не
познајеш
,
зликовче
?
!
...
Он
се
престрави
од
тог
имена
...
Станко
га
као
спусти
на
земљу
и
узе
се
распасивати
.
Он
погледа
иза
себе
,
јер
нешто
зашушта
,
и
виде
Маринка
увезана
као
кад
дете
повију
...
И
,
као
,
Станко
приђе
,
узе
Маринка
,
диже
га
и
обеси
о
једну
грану
...
„
Сад
види
—
рече
му
—
шта
ћу
од
твога
Крушке
урадити
!
...
Баш
сам
те
и
подигао
мало
више
да
боље
видиш
!
...
”
И
онда
приђе
њему
,
изврте
га
на
леђа
и
клече
му
на
прса
,
па
исука
јатаган
и
стаде
га
преко
длана
превлачити
...
он
,
као
,
не
може
већ
више
ничим
маћи
,
загледа
се
у
Станка
и
сузе
му
ударише
.
—
„
Шта
је
,
Крушко
?
Шта
ти
је
,
срам
те
било
!
Зар
у
сузе
,
као
жена
?
...
Не
помаже
ти
,
вала
,
па
баш
да
пливаш
по
њима
!
...
”
И
превуче
ножем
преко
длана
...
„
Оштар
је
као
мазија
,
а
ти
си
заслужио
да
те
тупим
кољем
!
...
”
Онда
га
узе
за
главу
па
је
закоцаћи
натраг
...
Нож
сину
над
његовом
главом
,
а
одмах
затим
он
осети
како
му
се
то
оштро
гвожђе
зари
у
гркљан
...
Дрекну
што
га
глава
доноси
,
па
се
сруши
с
дивана
.
Његова
дрека
узбуни
све
у
кући
.
Дотрчаше
као
без
душе
,
а
он
је
лежао
као
узет
,
ниједним
удом
није
могао
маћи
...
Само
је
осећао
грдан
бол
под
гркљаном
...
Једва
га
повратише
и
дигоше
,
али
је
тај
сан
тако
јако
утицао
на
њега
да
је
непрестано
зверао
неким
унезвереним
погледом
и
од
најмањег
шушња
сав
би
се
најежио
...
Ноћ
се
полако
спуштала
на
земљу
,
дубока
,
тавна
,
влажна
ноћ
позне
јесени
...
Он
је
осећао
пустош
њену
у
својој
души
.
Рече
да
упале
жижак
и
да
седе
с
њиме
у
соби
...
Али
никако
не
могаше
заспати
.
Јер
чим
би
очи
склопио
,
она
се
страшна
слика
обнављала
још
страшније
.
Онај
крвожедни
поглед
Станков
заронио
му
се
у
душу
,
припио
се
,
па
му
сише
снагу
као
што
пијавица
крв
сише
...
Наста
глуво
доба
...
Све
се
ућутало
,
само
попак
певуши
своју
веселу
песмицу
...
Пандури
пообарали
главе
,
па
дремају
.
Напољу
се
чуше
кораци
...
Он
прену
пренеражен
.
Учини
му
се
да
га
она
иста
ледена
рука
ухвати
за
главу
...
Хтеде
викнути
,
али
не
може
.
Умре
сваки
дамар
у
њему
...
Глава
му
се
занесе
.
Врата
се
отворише
лагано
.
Неко
врло
опрезно
уђе
у
собу
,
тако
опрезно
да
ниједан
пандур
не
осети
...
—
Ко
је
то
?
—
напрегну
сву
снагу
Крушка
.
—
Ја
,
драги
ага
.
Светлост
од
жишка
паде
му
на
лице
...
—
А
...
ти
си
,
Машо
,
—
рече
Крушка
одахнувши
,
као
да
му
се
скиде
неки
терет
с
душе
.
—
Ја
.
Дођох
да
ти
јавим
.
—
Шта
?
—
Ту
су
.
—
Ко
?
...
—
Хајдуци
.
—
Где
?
...
—
рече
Крушка
преплашено
.
—
Код
Алексе
...
Он
не
рече
ништа
...
14
.
НОВИ
КМЕТ
Кмет
Јова
одмах
из
оних
стопа
диже
се
поповој
кући
,
јер
је
још
у
поласку
рекао
попу
да
га
код
куће
чека
.
Поп
је
био
толико
нестрпљив
да
није
могао
у
кући
седети
него
изиде
на
ону
кишу
па
изгледа
кад
ли
ће
кмет
.
И
,
кад
га
угледа
,
он
му
пође
у
сусрет
.
—
Шта
је
?
—
упита
га
.
—
Мани
!
—
рече
кмет
и
ману
рукама
.
—
Збиља
,
шта
је
?
—
Ништа
.
Хтеде
ме
сатрти
.
Ја
сам
се
владао
онако
као
што
си
ми
ти
рекао
,
и
чини
ми
се
да
га
је
то
још
више
ражестило
...
—
Па
?
...
—
Ништа
.
Рече
ми
само
да
се
колико
сутра
одречем
кметовања
.
—
Да
се
одречеш
?
!
—
Јест
,
да
народу
вратим
штап
,
јер
„
није
,
вели
,
за
тебе
.
”
—
Па
,
онда
?
—
Онда
ништа
више
.
Ја
рекох
да
се
смуши
,
тако
ме
нападе
...
Поп
се
замисли
.
Њему
то
никако
није
ишло
у
главу
...
И
досад
је
било
Турака
у
Црној
Бари
,
али
се
нису
мешали
у
сеоска
посла
...
—
Па
,
нека
буде
,
најпосле
.
Ти
нам
врати
штап
,
а
ми
ћемо
га
опет
дати
теби
.
—
Немој
,
море
!
Прођи
га
се
!
Зар
не
видиш
да
је
пуст
?
...
Он
нема
воље
да
ја
кметујем
...
Па
лепо
,
и
не
морам
!
Напослетку
,
доста
сам
и
кметовао
...
—
Онда
,
знај
Јово
,
шта
нам
се
спрема
!
...
Знаш
ли
ко
ће
нам
бити
кмет
?
—
Ко
?
—
Иван
...
То
ти
је
тако
истина
као
што
је
бог
на
небу
!
...
Ја
бих
главу
смео
заложити
!
...
Кмет
само
слеже
раменима
.
—
Па
шта
би
му
сад
?
—
Сад
ништа
,
али
морамо
бити
на
опрезу
.
Иван
ће
повући
људе
за
Турчином
.
—
Ми
ћемо
гледати
да
не
дамо
.
—
Тако
ћемо
нешто
и
радити
.
Кмет
Јова
се
диже
кући
да
нареди
Сими
да
село
сазове
...
И
сутрадан
окупише
се
старине
код
суднице
.
—
Браћо
!
—
викну
Јова
са
доксата
.
—
Ја
сам
вас
позвао
да
вам
кажем
:
хвала
на
почасти
!
Ја
више
не
могу
бити
кмет
.
Кућа
,
па
старост
и
слабост
,
па
најпосле
,
доста
се
и
кметовало
.
Ево
вам
,
браћо
,
штапа
,
подајте
га
коме
између
вас
...
И
пружи
штап
.
—
А
ко
би
могао
бити
бољи
од
тебе
?
—
рече
неколицина
.
—
А
што
то
чиниш
,
Јово
?
—
Не
могу
,
браћо
,
више
!
...
Ја
мислим
да
је
право
да
се
смирим
мало
...
—
Та
оно
...
—
рекоше
неки
—
право
је
;
али
није
то
баш
тако
ни
теретно
,
кад
си
већ
научио
...
—
Чујте
,
браћо
!
—
рече
поп
.
—
У
праву
сте
и
ви
и
он
.
Он
је
у
већем
што
то
мора
учинити
!
...
Не
питајте
зашто
;
доста
је
кад
вам
кажем
да
мора
!
Него
,
узмите
овај
штап
и
подајте
га
коме
другом
.
—
Коме
ћемо
?
—
стаде
се
питати
народ
.
И
наста
жагор
.
Док
наједаред
из
тога
жагора
изби
глас
Маринков
.
—
Знате
ли
,
браћо
,
кога
ћемо
?
Све
се
очи
окретоше
на
њ
.
—
Ја
велим
да
узмемо
Ивана
Миражџића
.
Човек
је
поштен
,
добар
,
имућан
...
све
!
Ја
мислим
да
ће
нам
он
добро
послужити
...
Кмет
и
поп
само
се
згледаше
.
—
Па
не
бранимо
!
...
—
Добар
је
Иван
!
...
—
Како
да
није
добар
!
...
Добри
смо
ми
људи
сви
...
Али
он
је
онако
окумешан
око
свега
...
—
виче
Маринко
.
—
Па
шта
велите
,
браћо
?
—
Хоћемо
!
Хоћемо
!
...
—
Ама
ја
бих
волео
кад
би
опет
остао
Јова
!
—
рече
Петар
Шокчанић
.
—
Није
то
што
Иван
не
би
ваљао
,
него
што
се
Јова
боље
разуме
.
Али
кад
он
неће
,
онда
нека
буде
Иван
...
Велимо
ли
?
—
Велимо
!
—
Онда
,
Иване
,
ево
!
И
он
узе
штап
који
му
Јова
пружи
,
па
га
даде
Ивану
...
Иван
се
препе
на
доксат
,
па
се
пољуби
с
Јовом
.
Попа
рече
:
—
Иване
,
да
нам
се
закунеш
да
ћеш
чесно
и
поштено
вршити
кметовску
дужност
.
Па
смаче
с
рамена
зобницу
,
у
којој
му
беху
књиге
и
крст
,
скиде
капу
,
метну
епитрахиљ
на
врат
.
Сви
поскидаше
капе
.
Иван
се
прекрсти
и
целива
крст
.
Затим
поче
за
попом
говорити
ове
речи
:
—
Ја
,
Иван
Миражџић
,
заклињем
се
живим
богом
и
свим
што
ми
је
најмилије
и
најсветије
да
ћу
моју
дужност
чесно
и
поштено
вршити
,
и
како
радио
,
онако
ми
бог
помогао
!
Амин
.
Онда
опет
целива
крст
.
—
Иване
!
—
рече
поп
.
—
—
Ти
си
сад
кмет
.
Као
слуга
божјег
олтара
,
хоћу
да
те
опоменем
да
је
страшна
заклетва
којом
си
се
данас
заклео
пред
богом
и
пред
нама
.
Ти
знаш
шта
је
твоја
дужност
,
па
је
поштуј
;
а
поштујући
њу
,
поштоваћеш
самога
Господа
.
Ниједног
тренутка
не
смеш
заборавити
на
овај
народ
и
добро
његово
,
јер
кад
се
заклетва
прекрши
,
онда
се
и
душа
изгуби
.
А
ко
једанпут
душу
изгуби
,
тај
је
више
не
поврати
.
Нема
тога
блага
које
би
могло
купити
мира
души
.
Ивана
су
жмарци
пролазили
од
ових
страшних
речи
попиних
;
он
осети
сву
тежину
нове
дужности
на
својој
души
...
—
Попо
!
—
рече
он
.
—
Ја
ћу
учинити
све
што
могу
и
што
умем
.
—
Е
,
нека
ти
је
са
срећом
...
Сад
наста
љубљење
...
Онда
се
људи
почеше
разилазити
кућама
.
Попа
и
Јова
пођоше
такође
кућама
.
Иван
их
викну
:
—
Чекајте
,
и
ја
ћу
с
вама
.
И
пођоше
.
—
Ама
баш
да
вас
запитам
:
што
ви
од
мене
окрећете
главу
?
—
Ко
?
—
Вас
двојица
.
—
Јок
.
—
Ама
видим
ја
,
попо
!
...
Не
да
се
то
сакрити
!
...
Ја
не
знам
шта
вам
је
...
Па
,
чујем
да
сте
чак
и
Алекси
у
кућу
ишли
.
—
Јесмо
.
—
И
тамо
седели
с
оним
лоповом
његовим
!
...
—
Он
није
лопов
!
—
рече
поп
озбиљно
.
Иван
га
погледа
.
—
Шта
велиш
,
попе
,
шта
?
—
Велим
да
он
није
лопов
!
—
Па
ко
је
онда
покрао
моје
паре
?
—
Знаћеш
.
—
Али
ја
хоћу
сад
да
знам
!
—
рече
Иван
и
стаде
пред
попа
.
—
Сад
се
то
теби
не
може
ни
доказати
.
—
Што
?
—
Што
си
полудео
!
—
Шта
говориш
ти
,
попо
?
!
—
Јесте
,
полудео
си
!
Ти
не
видаш
ништа
више
него
оно
што
онај
Крушка
хоће
да
видиш
!
...
Ти
ћеш
још
мало
па
,
као
и
Маринко
,
отпаркивати
сваку
речцу
што
ти
ко
каже
—
Турчину
!
...
Како
ти
тако
занесе
памет
,
ја
не
знам
!
...
—
Али
,
попо
...
—
Шта
али
?
...
Па
ти
си
данас
по
његовој
вољи
изабран
за
кмета
.
Он
је
јучер
претио
Јови
чак
и
смрћу
ако
се
данас
кметовања
не
одрече
...
И
Јова
се
одрекао
,
а
тебе
кмети
Маринко
Маринковић
!
...
И
поп
му
се
загледа
у
очи
;
загледа
се
тако
да
је
Иван
осетио
колико
је
мален
у
поповим
очима
.
—
Зато
сам
ти
и
рекао
оно
неколико
речи
по
заклетви
.
Ти
си
Србин
.
Ако
будеш
служио
Турчину
,
ти
си
погазио
своју
заклетву
.
Сад
пази
!
...
Јер
кад
те
стане
савест
гристи
,
онда
ти
не
помаже
не
само
Крушка
него
ни
буљуци
Турака
!
...
Сад
знаш
све
.
Воља
ти
је
коме
причати
—
причај
!
Ја
ти
се
нећу
ни
у
што
плести
—
већ
ако
ми
хтеднеш
одвући
кога
Црнобарца
под
Крушкине
скуте
.
То
ти
не
дам
!
...
А
сад
...
Збогом
!
Па
му
окретоше
обојица
леђа
и
одоше
.
Иван
зинуо
од
чуда
...
Кад
их
нестаде
с
очију
његових
,
он
се
крете
најлак
кући
,
дубоко
замишљен
.
Нека
га
језа
хватала
од
попиних
речи
...
15
.
ДВА
ОЦА
Милош
се
био
страшно
поплашио
.
Онако
страшна
заповест
Крушкина
није
му
дала
ниједног
тренутка
мира
.
Ишао
је
као
луд
.
У
дубини
своје
душе
осећао
је
да
је
Јелица
у
праву
.
Он
је
њу
испод
рођеног
крова
отерао
.
Она
,
дакле
,
има
право
прекорачити
сваки
праг
,
ако
је
само
примају
...
И
сад
како
да
иде
у
кућу
Алексину
?
...
Он
је
једаред
пљунуо
на
њу
и
окренуо
јој
леђа
.
Шта
ће
да
му
кажу
комшије
,
па
Иван
?
...
А
овамо
...
мора
ићи
!
...
У
Турчина
шале
нема
.
Што
заповеди
—
мора
се
извршити
,
мањ
ако
ти
сам
тражиш
ђавола
.
Дође
кући
,
уђе
у
собу
,
па
се
стаде
освртати
тамо
и
амо
,
као
луд
.
Онда
викну
брата
и
жену
.
Кад
му
ови
дођоше
,
он
онако
преплашен
стаде
им
причати
шта
је
и
како
је
...
Сликао
им
је
ствар
много
грђе
,
јер
му
се
и
самом
тако
чинило
.
Младен
и
Круна
оборише
главе
.
—
Шта
ћемо
јако
?
—
упита
их
он
.
Ниједно
да
би
беле
.
—
Ко
ће
ићи
ономе
у
кућу
?
—
Па
ти
,
бато
,
—
рече
Младен
.
—
Их
!
...
Како
ћу
?
Круну
полише
сузе
.
Она
,
као
и
свака
мајка
,
повуче
своме
детету
.
—
Па
шта
ћеш
кад
одеш
тамо
?
—
упита
она
.
—
Да
је
доведем
.
—
А
ако
је
не
дадну
?
—
Ја
ћу
је
отети
!
—
А
ако
не
могнеш
?
Ако
они
буду
јачи
?
Милош
се
опет
устумара
...
Наједаред
поче
викати
.
—
Ја
ћу
је
отети
!
...
Ако
ли
она
не
хтедне
ићи
,
ја
ћу
је
убити
!
Ја
сам
је
родио
,
у
праву
сам
...
—
Па
што
си
је
онда
гонио
из
куће
?
—
запита
кроз
плач
Круна
.
—
Што
је
овде
ниси
натерао
?
Милош
виде
да
је
дотеран
до
дувара
.
То
што
му
жена
пребациваше
,
пребацио
је
,
као
што
знамо
,
и
сам
себи
.
—
Па
...
нешто
се
мора
учинити
!
...
Ко
сме
жив
Турчину
на
очи
?
...
Нема
ти
оно
,
брате
,
ни
срца
ни
душе
!
...
Ја
не
знам
куда
ћу
!
...
—
Како
би
било
да
припитамо
попу
?
—
А
,
то
је
баш
како
ваља
!
...
Иди
,
иди
одмах
,
Младене
.
Кажи
попи
да
сам
га
молио
да
ми
дође
.
Младен
одјури
као
ветар
.
Њих
двоје
остадоше
сами
.
Круни
се
сузе
слеваху
,
па
се
састајаху
под
грлом
...
—
Што
си
то
урадио
?
Ти
знаш
да
ти
ја
никад
речи
нисам
рекла
,
али
сад
морам
:
срце
ме
боли
!
—
јецала
је
она
.
—
Био
сам
љут
!
...
А
она
,
јогунаста
,
као
што
знаш
,
оде
!
...
А
сад
...
ето
!
...
И
заћуташе
...
Врати
се
Младен
са
попом
.
Поп
погледа
обоје
,
па
рече
:
—
Шта
ћете
са
мном
?
—
Попо
!
...
брате
!
...
Да
си
ми
по
сто
пута
отац
,
реци
ми
:
шта
ћу
сад
?
И
поче
му
причати
.
Поп
махну
руком
,
те
га
пресече
.
—
Знам
све
!
—
рече
он
.
—
Она
ми
је
сама
све
причала
...
Ја
сам
био
код
Алексе
онога
јутра
кад
је
њу
Станко
довео
...
Па
реци
ми
сад
шта
мислиш
.
Он
му
исприча
како
га
је
Турчин
звао
и
шта
му
је
заповедио
.
—
Јест
,
јест
!
...
Хоће
Турчин
!
...
Хоће
да
нам
ћери
удаје
и
синове
жени
!
...
Још
ће
се
нешто
њему
прохтети
!
...
Зажелеће
да
нема
наших
глава
!
...
И
оне
ће
падати
као
гњиле
крушке
!
...
Па
шта
си
наумио
?
—
Ја
не
знам
.
Звао
сам
тебе
да
те
припитам
!
...
Научи
ме
,
као
бога
те
молим
!
...
—
Да
те
научим
?
...
Али
како
?
...
Да
је
то
моја
ћерка
,
ја
бих
Крушки
казао
:
ја
је
не
дам
онде
где
ти
хоћеш
!
То
бих
рекао
ја
,
а
ти
...
—
Молим
те
,
попо
!
...
—
Не
пресецај
ми
реч
!
...
Ти
то
не
смеш
рећи
!
...
Ти
мислиш
да
је
лакше
кудикамо
отићи
Алексиној
кући
,
узети
Јелицу
за
руку
,
па
је
довести
и
дати
Лазару
.
Је
л̓
?
—
Ја
сам
доиста
тако
мислио
.
—
Ето
да
сам
знао
!
Е
,
па
сад
ме
лепо
чуј
!
То
нећеш
моћи
учинити
.
—
Што
?
—
Што
не
можеш
!
Знаш
ли
ти
да
је
Станко
хајдук
?
—
Знам
.
Ал̓
ја
ћу
њега
шамаром
!
—
Охо
!
...
Видиш
ти
јунака
!
...
Не
смеш
једном
кркљавом
Крушки
ништа
,
а
хоћеш
шамаром
горског
цара
!
...
—
Па
ја
знам
њега
од
оволицног
.
Шта
ме
је
пута
пољубио
у
руку
.
—
Јесте
.
Али
то
више
није
онај
Станко
.
То
је
хајдук
,
горско
зверче
,
који
ће
ти
пушком
гркљан
извадити
,
као
што
је
Сали
-
аги
!
Него
,
драги
мој
,
иди
ти
кући
Алексиној
,
па
се
с
њим
лепо
намири
...
—
Бог
с
тобом
,
попо
!
—
Чуј
ме
!
Нећеш
се
кајати
!
...
Иди
се
намири
с
Алексом
!
Намири
се
и
помири
с
њим
!
...
И
држи
се
њега
,
он
је
поштен
човек
!
—
Зар
Алекса
?
—
Алекса
.
Кога
год
Турци
мрзе
,
он
је
поштен
човек
,
јер
је
Србин
.
Турци
не
воле
Србе
!
...
Онај
лоповлук
је
турско
дело
,
дело
субашино
и
његовог
улизице
Маринка
...
—
Јесте
,
попо
!
—
рече
Круна
.
—
Јесте
,
истина
је
!
...
И
Јела
ми
је
то
рекла
.
Видела
сам
по
њеним
очима
да
је
говорила
истину
!
...
„
Мајко
,
каже
она
,
он
није
лопов
!
”
—
И
није
!
И
ја
кажем
да
смо
онда
сви
огрешили
душе
и
о
онако
красног
младића
и
о
ону
кућу
.
Милош
се
заћутао
.
—
Што
ћутиш
?
Милоша
је
било
лако
поколебати
.
Он
никад
није
имао
своје
мисли
о
селу
и
сељанима
.
Као
што
знамо
,
он
је
свакога
слушао
и
примао
савете
.
Зато
се
сад
и
забринуо
.
—
Али
,
попо
,
—
рече
—
како
ћу
сад
?
Ја
сам
се
осрамотио
пред
Алексом
...
Једаред
ми
је
назвао
бога
,
а
ја
сам
окренуо
главу
.
—
Па
зар
си
ти
сам
?
...
Има
нас
доста
што
смо
се
пред
њим
обрукали
!
—
рече
попа
.
—
О
,
брате
!
...
Ама
,
не
знаш
ти
како
је
мени
то
...
Али
реч
попина
је
на
њега
утицала
.
У
часу
заборави
што
је
Турчину
обећао
.
—
Добро
,
да
идем
!
Хајде
и
ти
са
мном
,
попо
!
—
А
што
сам
не
идеш
?
—
Велим
боље
да
си
ти
са
мном
!
Ја
не
бих
знао
шта
да
му
кажем
...
И
кренуше
се
.
Уз
пут
је
Милош
причао
све
до
ситница
шта
је
код
субаше
било
.
Кад
стигоше
на
капију
,
попа
викну
.
Једна
снаха
изиде
,
те
им
отвори
капију
и
позва
их
у
кућу
.
Ведро
је
сјало
чело
Алексино
.
Бацио
чибук
,
оплео
перчин
,
па
се
смешка
неким
небесним
осмехом
.
И
Петра
,
и
кућани
,
све
беше
живље
и
веселије
...
Та
,
ето
,
опет
настадоше
стари
дани
,
дани
среће
и
разговора
!
...
Ето
,
људи
прелазе
праг
за
који
се
мислило
да
га
неће
прекорачити
нога
човечја
.
—
Уђите
,
уђите
!
—
вели
Алекса
.
—
Помаже
бог
!
—
Бог
вас
чуо
!
И
младеж
пође
руци
гостима
.
Пошто
поседаше
и
принеше
им
чутуру
с
ракијом
,
рече
Алекса
:
—
Па
,
како
си
,
Мило
?
...
Дао
те
бог
видети
!
—
Богу
хвала
!
—
Како
на
дому
?
—
Оно
што
је
тамо
—
добро
је
.
Ама
није
ми
све
тамо
...
Алекса
се
смешка
.
—
Једно
ми
јагње
залута
у
твоје
стадо
...
—
рече
Милош
—
па
дођох
да
га
потражим
...
—
Ту
је
!
—
рече
поп
.
—
Па
...
где
је
?
—
Алекса
!
—
рече
попа
.
—
Кажи
нека
доведу
Јелицу
.
Алекса
погледа
у
снаху
Мару
,
а
она
,
као
хитронога
срна
,
одскакута
...
—
Право
ми
реци
—
рече
Алекса
Милошу
—
шта
си
ти
науман
с
девојком
?
—
Да
је
водим
кући
.
Алекса
скочи
.
—
То
нећеш
!
—
рече
он
,
а
око
му
сену
.
—
Ко
је
властан
мојим
дететом
?
—
рече
Милош
.
—
Ти
...
Али
само
док
је
била
у
твојој
кући
!
...
Сад
сам
властан
само
ја
!
...
И
ако
само
хтеднеш
силом
је
одвући
—
онда
нећеш
ни
твоје
главе
изнети
!
...
—
Али
ја
сам
отац
!
—
И
ја
сам
отац
!
—
Знам
,
знам
...
Али
ја
сам
јој
родитељ
!
...
—
Што
си
истерао
своје
дете
напоље
?
...
—
пресече
га
Алекса
.
—
А
ја
сам
јој
хранитељ
и
бранитељ
!
...
Она
је
под
мојим
кровом
Станка
потражила
и
нашла
га
.
—
Па
шта
хоћеш
ти
?
—
Ја
је
просим
за
мога
сина
.
—
Ког
?
—
Станка
.
—
Али
он
је
хајдук
!
—
Зар
је
један
хајдук
ожењен
?
—
Знам
,
али
...
—
Упамти
,
Мило
,
ово
!
Хајдуци
нису
баш
најгори
људи
.
Оно
што
је
у
гору
отишло
,
оно
је
челик
,
оно
су
срца
што
не
могоше
отрпети
неправду
...
Попа
је
слушао
тај
разговор
међу
њима
.
Онда
им
рече
:
—
Чујеш
,
Милошу
!
Ти
,
брате
,
имаш
ћерку
на
удају
.
Просе
ти
је
двоји
просиоци
.
Једнога
ти
је
дете
одбило
,
а
други
је
за
руку
довео
у
своју
кућу
.
То
јој
је
зар
и
бог
одредио
судбину
...
—
Знам
,
попо
,
али
како
да
остане
она
у
његовој
кући
...
Алекса
јекну
:
—
Ама
ја
не
дам
њу
,
упамти
ти
!
...
Она
је
мени
све
!
Од
њеног
бога
и
ја
имам
бога
!
...
Откад
ми
она
праг
прекорачи
,
од
онда
ми
и
људи
почеше
у
кућу
долазити
!
...
Ја
је
не
дам
!
Очи
су
му
севале
као
муње
...
—
Чујеш
,
Милошу
,
подај
девојку
!
...
—
Па
...
добро
!
—
рече
Милош
.
—
Дајеш
?
—
викну
Алекса
.
—
Дајем
.
Алекса
му
притрча
,
па
га
загрли
.
Заплака
се
старац
од
радости
...
Наста
љубљење
...
Све
живо
оплака
од
радости
.
—
На
кога
се
наљутио
бог
?
Кога
заборавио
?
...
То
није
истина
.
Ја
га
видим
!
...
Он
благосиља
моју
кућу
!
...
И
живеће
колено
Алексића
дуго
,
дуго
!
...
Много
ће
живети
!
...
Ту
ће
бити
људи
,
каквих
људи
!
...
Као
да
их
гледам
мојим
старим
очима
!
...
И
старина
дигао
главу
,
а
глас
му
јечи
некако
свечано
.
Отворише
се
задња
врата
кућна
;
у
кућу
ступи
Ногић
,
водећи
Јелицу
за
руку
.
Приђе
Милошу
,
плесну
га
по
рамену
и
рече
Јелици
:
—
Снахо
,
ево
ти
сад
два
оца
!
Љуби
обојицу
у
руку
...
16
.
ПРВИ
СУСРЕТ
Шта
ти
се
није
радило
у
Црној
Бари
и
околини
да
се
похватају
хајдуци
,
па
ништа
!
...
Обили
су
ноге
и
Лазар
и
Маринко
,
па
узалуд
.
Они
их
пронађу
,
чују
да
су
на
неком
месту
,
јаве
Крушки
и
дигну
потеру
.
Па
кад
тамо
,
нигде
никог
...
Цела
зима
прође
у
томе
витлању
.
Боже
!
...
Како
ли
се
изменила
Црна
Бара
!
Нема
оног
веселог
збора
ни
разговора
.
Где
двојица
говоре
па
трећи
дође
,
они
ућуте
...
Иван
кмет
,
а
људи
га
гледе
горе
него
оног
пандура
субашиног
.
Његов
Лазар
се
сасвим
одбио
од
куће
.
Сваки
у
бога
дан
је
поред
Турчина
,
па
ту
с
Маринком
и
Крушком
очајава
.
А
Крушка
?
...
Крушка
сања
страшне
снове
.
Од
онога
дана
таку
је
страву
ухватио
од
Станка
да
само
треба
да
чује
име
његово
па
да
пребледи
као
смрт
...
Сваку
ноћ
понеко
мора
седети
код
њега
да
му
држи
страх
...
Него
,
еј
вала
Црнобарцима
!
То
се
све
одржа
.
Попа
и
Јова
одржаше
мегдан
.
Нико
се
више
не
даде
оцепити
од
своје
браће
.
Чак
је
и
Милош
Севић
постао
друкчији
...
То
загорча
живот
Крушки
.
Беше
већ
ославило
пролеће
.
Пријатно
беше
седети
увече
пред
ханом
.
Небо
се
осуло
звездама
...
Из
околних
бара
разлегао
се
крекет
жаба
.
А
Крушка
би
се
,
ништа
не
мислећи
,
удубио
у
ту
музику
,
па
ко
зна
докле
би
остао
да
га
не
зовну
да
спава
.
Једне
вечери
седео
је
са
Иваном
и
разговарао
.
Разговор
им
беше
страшно
суморан
.
—
Е
,
мој
Иване
,
мој
кмете
,
што
ћемо
болан
?
—
рече
Крушка
.
Иван
слеже
раменима
.
—
Не
знам
ни
ја
.
—
Тебе
баш
сви
оставише
?
—
Сви
.
—
Због
мене
?
Иван
је
ћутао
.
—
Је
ли
?
—
Ниси
ти
томе
крив
.
—
Веруј
,
добри
човјече
,
да
сам
ја
благе
нарави
!
...
Ја
не
знам
шта
ми
је
те
не
убијем
онога
пса
,
попа
!
...
Он
је
то
све
учинио
!
...
Али
,
нека
га
!
...
Доћи
ће
ми
на
руку
!
...
Одераћу
га
жива
као
јарца
!
...
—
Готово
,
вала
!
—
рече
Иван
.
—
Али
ја
ти
велим
да
од
њега
црњег
душманина
немаш
!
...
Па
,
после
,
онај
Алекса
!
Богами
,
ако
му
ти
не
судиш
,
ја
ћу
му
судити
!
...
Дати
знаш
како
ми
пркоси
само
!
...
Онај
мој
из
коже
да
изиђе
,
ал̓
ја
га
тишкам
...
—
Чујем
да
му
је
онај
пас
опет
скоро
долазио
...
—
рече
Крушка
и
најежи
се
.
—
Био
је
,
али
као
сен
.
Зачас
га
нестане
.
Вребао
сам
сву
ноћ
око
куће
,
па
ништа
...
А
дошао
је
кући
,
видео
га
Лазар
.
—
Ја
не
знам
шта
ћу
!
...
—
рече
Крушка
.
Па
се
замислише
...
После
подужег
ћутања
Турчин
опет
рече
:
—
Ја
сам
наумио
нешто
учинити
.
Послаћу
Лазу
сутра
у
Шабац
,
нека
однесе
моју
поруку
:
да
ми
пошљу
којег
јаничара
,
да
потерам
за
хајдуцима
!
...
—
Бог
те
живео
!
—
Ако
их
тако
похватамо
.
—
Сигурно
.
—
Овда
,
пошљи
ми
Лазу
.
—
Хоћу
,
хоћу
,
како
не
бих
!
И
сутрадан
Иван
опреми
Лазара
у
рану
зору
...
Појахао
зеленка
,
за
појасом
му
пиштољи
и
јатаган
,
а
око
рамена
шара
.
Дође
пред
хан
,
одјаха
коња
,
привеза
га
за
једно
дрво
,
па
уђе
унутра
.
Таман
он
укорачи
,
а
иза
хана
се
појави
Дева
,
осмехну
се
,
допрети
прстом
па
замаче
у
луг
...
Дан
је
освитао
леп
.
Исток
се
руменио
кад
се
Лазар
опрости
са
Крушком
,
који
изиде
да
га
испрати
.
—
Па
,
дела
,
да
ми
с
добријем
гласовима
дођеш
.
—
Ја
бих
то
највише
желео
!
—
рече
Лазар
.
—
Е
,
срећан
пут
!
—
Хвала
!
...
Дај
боже
!
...
Коњ
заигра
под
њим
.
Он
га
пусти
,
па
га
онда
стаде
шишкати
док
му
не
пусти
раван
.
Јутро
беше
лепо
.
Кроз
свеже
зелено
лишће
пробијаху
сунчани
зраци
;
славуј
се
натпевао
са
другим
птичицама
,
које
песмом
својом
поздрављаше
сунце
...
Ваздух
благ
,
а
свеж
,
надимао
му
је
груди
.
Он
се
баци
у
мисли
.
Тако
леп
дан
...
Тако
све
мило
око
њега
,
а
у
његовој
души
пакао
...
Он
је
несрећник
,
и
преко
свега
још
волео
Јелицу
,
волео
је
оним
страшним
љубавним
жаром
што
би
био
кадар
сагорети
све
као
пламен
...
И
све
је
ту
,
и
она
опет
није
његова
.
А
није
његова
само
зато
што
Станко
још
живи
...
Зажуде
му
душа
да
га
нађе
.
„
Само
да
га
видим
!
...
—
мислио
је
.
—
Само
да
га
видим
,
па
он
више
не
би
видео
белога
дана
!
...
Убио
бих
га
као
ништа
!
...
Онда
сам
га
промашио
,
али
сад
га
не
бих
промашио
!
”
И
одоше
му
мисли
далеко
,
далеко
за
оним
облацима
што
се
жбунају
по
плавоме
небу
,
као
мали
јагањци
по
зеленој
пољани
...
О
чему
ти
није
мислио
!
...
О
себи
,
о
убиству
Станковом
,
о
Јелици
,
о
Крушки
...
о
свему
...
Па
то
оде
у
бесконачност
...
Мисао
беше
моћнија
,
и
она
побеже
...
Он
је
тежио
за
њом
,
али
је
заостајао
...
И
овлада
њиме
неко
чудно
нерасположење
.
Он
осети
равнодушност
према
свему
...
Није
га
се
ништа
тицало
...
И
пече
га
сунчана
зрака
,
и
њему
свеједно
...
Онда
дође
малодушност
.
Пут
му
се
учини
врло
дугачак
.
Осећао
је
да
га
крста
боле
од
дугог
седења
на
седлу
...
Он
стаде
да
коња
одмори
и
да
мало
ноге
попружи
...
Пође
пешке
.
Наједанпут
зец
му
пређе
пут
...
Њега
нешто
текну
.
Кроз
главу
му
прође
мисао
,
и
он
је
гласно
изговори
:
—
Не
вала
.
И
осети
најпре
неку
хладноћу
од
оног
густог
луга
...
Затим
га
спопаде
страх
.
„
Зар
онај
пас
не
може
бити
овде
гдегод
у
заседи
?
”
—
помисли
.
И
нешто
га
ледено
прожма
целим
телом
...
„
Њему
је
лако
!
...
Он
је
иза
грма
.
Нанишани
,
и
онда
готова
посла
...
Само
да
повуче
!
...
”
Он
поче
дрхтати
.
Плашио
се
готово
од
свакога
пања
.
И
стаде
гонити
коња
да
одмиче
...
Одједаред
иза
једног
храста
помоли
се
једна
рука
;
и
то
баш
у
часу
кад
он
беше
тиком
поред
храста
.
Та
рука
ухвати
коња
за
узду
.
—
Стој
!
—
зачу
се
глас
.
И
појави
се
човек
иза
грма
.
Њему
сенуше
светњаци
пред
очима
.
Тај
је
човек
био
Станко
.
—
Доле
!
—
Доле
!
...
—
загрме
опет
.
Лазар
,
не
знајући
шта
чини
,
маши
се
руком
паса
,
трже
пиштољ
и
скреса
...
Станко
посрте
и
пусти
узду
.
Коњ
појури
трком
,
али
не
Шапцу
,
него
натраг
.
Лазар
га
није
задржавао
.
Он
га
,
управо
,
није
ни
могао
задржавати
,
јер
је
био
изгубио
свест
.
Он
није
ништа
знао
ни
о
себи
,
ни
о
томе
што
је
учинио
.
Кад
га
је
зеленко
донео
пред
хан
,
кад
га
скидоше
са
седла
и
запојише
мало
ракијом
,
тада
рече
:
—
Чини
ми
се
сад
се
нисам
преварио
.
Сад
је
убијен
.
—
Ко
?
—
упита
Крушка
.
—
Станко
.
—
Ти
га
убио
?
!
—
Ја
.
—
Гдје
?
—
Пред
самим
Белотићем
...
Тога
вечера
паде
у
постељу
,
с
које
се
није
дигао
шест
недеља
.
17
.
ПЕТЉАЊЕ
Већ
и
Ивану
прекипе
.
Од
тога
вечера
он
се
реши
да
гони
Алексу
.
Нареди
те
га
дотераше
судници
.
—
Је
ли
та
?
—
Шта
је
?
—
пита
га
Алекса
,
а
гледа
га
као
да
га
жали
.
—
Они
лопови
и
данас
долазе
у
твоју
кућу
.
—
Који
лопови
?
—
пита
Алекса
,
а
упро
поглед
у
њега
па
му
не
да
тренути
.
—
Па
твој
син
.
—
Мој
син
није
лопов
.
Сва
Црна
Бара
зна
да
је
твој
син
оне
паре
покрао
и
онде
закопао
.
—
Хајдучка
сорто
!
—
Боље
бити
и
хајдук
него
турска
улизица
!
—
Ко
је
улизица
?
—
Ти
!
...
И
кажем
ти
,
оступи
од
мене
!
—
рече
Алекса
,
па
изиде
из
суднице
и
не
осврћући
се
на
вику
његову
.
То
је
био
први
напад
Иванов
на
Алексу
.
Од
тога
доба
понављао
се
скоро
сваког
дана
...
Међутим
,
Алекса
се
нимало
није
бојао
Ивана
.
Он
је
био
толико
куражан
пред
њим
као
да
говори
са
кнезом
Симом
.
Ивана
је
то
једило
.
Једило
га
је
тим
више
што
Лазар
није
убио
Станка
.
Јер
њему
се
чинило
да
би
ствар
сасвим
друкчије
прошла
да
Станко
није
у
животу
...
Сем
тога
,
он
је
страховао
.
Дању
,
ноћу
,
вечито
му
се
слутио
неки
несрећни
случај
,
несрећан
по
њега
и
кућу
његову
...
„
Хајдук
је
,
брате
—
премишљао
је
он
.
—
Може
те
напасти
где
хоће
и
кад
хоће
.
Он
нема
бога
ни
душе
.
Да
се
сав
сломиш
,
ти
му
ништа
не
можеш
учинити
...
”
И
једно
време
одујми
од
Алексе
.
Пита
га
Крушка
:
—
Море
,
па
тај
твој
Алекса
још
ће
и
свадбовати
Станкову
свадбу
на
наше
очи
.
Шта
радиш
ти
?
—
И
њему
ће
одзвонити
!
—
Кад
?
—
Биће
...
И
он
је
отезао
с
дана
на
дан
,
предомишљајући
се
.
Али
један
догађај
истаче
се
и
поведе
ствар
сасвим
другим
путем
.
Било
је
то
некако
око
Тројица
.
Алекса
се
враћао
с
рада
кући
,
па
,
дошавши
близу
својој
авлији
,
смотри
Лазара
где
нешто
око
куће
врла
.
Алекси
се
већ
набра
чело
чим
га
виде
,
али
он
се
притиша
и
пође
ближе
да
види
шта
баш
тражи
тај
момак
.
Кућа
је
била
отворена
.
Крај
огњишта
послује
нешто
Јелица
,
а
он
се
забленуо
у
њу
толико
да
није
ни
чуо
кораке
Алексине
.
Алекса
га
гледаше
неким
чудним
погледом
,
који
би
га
и
смождио
И
помиловао
.
—
Шта
радиш
ти
ту
?
Лазару
је
само
грмело
у
ушима
.
—
Је
ли
,
море
?
Лазар
не
одговара
.
—
Хоћеш
ли
да
видиш
ко
је
у
кући
Алексића
,
је
л̓
?
...
Па
што
ћутиш
?
...
Што
не
кажеш
?
...
Је
ли
?
...
Лазар
заусти
да
нешто
рекне
,
али
му
реч
умре
на
уснама
.
—
Кад
си
баш
зато
дошао
,
онда
ходи
овамо
!
И
узе
га
за
руку
па
га
поведе
у
авлију
.
Лазар
је
ишао
као
дете
.
Кад
бише
на
прагу
,
он
стаде
.
—
Уђи
,
уђи
!
Ово
је
чича-Алексина
кућа
.
Зар
си
се
мало
пута
овде
играо
?
...
Уђи
,
уђи
!
...
Ево
ти
и
стрина-Петре
,
твоје
„
цине
.
”
Зар
си
заборавио
како
си
је
звао
?
...
Лазару
се
ноге
подсекле
.
Ове
благе
речи
,
онај
чудни
поглед
.
Је
ли
могућно
да
је
то
отац
Станков
?
...
Па
,
онда
,
како
га
све
опомену
на
онај
лепи
живот
којим
те
две
куће
живеше
.
Та
то
је
још
јуче
било
...
Још
јуче
је
та
кућа
била
као
и
његова
...
—
Уђи
,
уђи
!
—
говорио
је
старац
.
Он
се
нехотице
маши
капе
и
пође
руци
,
али
Алекса
плану
и
трже
руку
.
—
Натраг
,
теби
да
дам
ову
руку
да
је
пољубиш
!
...
Натраг
!
Одлази
!
...
Или
,
ходи
овамо
.
И
докопа
га
за
руку
да
га
увуче
у
кућу
.
Лазар
се
стаде
бранити
и
отимати
.
—
Пусти
ме
!
Нећу
!
...
—
Хоћеш
,
ја
!
...
И
таман
га
до
прага
довуче
,
а
из
собе
изиде
Станко
.
Лазар
обамре
...
Обневиде
,
посрте
и
наслони
се
на
довратак
.
Станко
напери
пиштољ
на
њ
,
али
га
Алекса
ухвати
за
руку
.
—
Зар
на
своме
прагу
?
!
—
упита
оштро
.
Станко
спусти
пиштољ
,
јер
га
очев
поглед
чудновато
гледаше
.
—
А
он
мене
?
—
Лако
ћеш
му
зајам
вратити
,
али
сад
не
,
јер
сам
га
ја
овамо
позвао
...
А
моја
реч
нека
је
и
теби
светиња
!
...
Лазар
једва
дође
себи
.
Он
сад
виде
да
је
на
гујиној
рупи
...
Али
се
пусте
ноге
подсекле
,
па
не
могу
да
макну
...
Станко
га
је
гледао
страшним
погледом
.
Причају
да
има
гуја
које
те
својим
погледом
прикују
за
место
на
којем
стојиш
.
Такав
је
био
поглед
Станков
.
Лазару
изиде
све
на
очи
,
па
чак
и
она
страшна
ноћ
кад
је
бежао
пошто
је
пуцао
на
Станка
.
Он
је
дрхтао
као
прут
.
Станко
му
приђе
.
—
Иди
!
—
рече
он
.
—
Иди
,
наћи
ћемо
се
!
...
Кад
те
је
мој
бабо
на
врат
узео
,
онда
ти
данас
нећу
ништа
.
Лазар
се
окрете
и
оде
из
авлије
...
Он
није
видео
куд
је
ишао
.
Очи
су
му
играле
у
глави
;
а
онај
јадни
мозак
,
као
да
га
је
неко
стињио
,
тако
га
је
болео
.
Ни
сам
није
знао
како
је
до
куће
дошао
.
Тек
само
виде
пренеражено
лице
очево
.
—
Шта
је
?
—
пита
га
Иван
.
—
Што
си
таки
?
Он
одмахну
главом
,
па
се
сруши
на
праг
.
Кад
је
себи
дошао
,
била
је
ноћ
.
Њему
је
све
живо
било
пред
очима
.
Затварао
је
очи
да
не
би
више
гледао
оног
погледа
Станковог
,
али
му
се
тек
тада
јави
још
страшнији
.
—
Бабо
...
Спасавај
ме
!
—
Шта
је
?
Шта
ти
је
?
!
—
Он
...
—
Ко
?
—
Станко
...
—
Где
?
...
Лазар
показа
руком
кућу
Алексину
.
—
Е
сад
је
мој
!
—
рече
Иван
страшним
гласом
.
—
Сад
ми
неће
побећи
.
И
пође
.
Али
Лазар
скочи
из
постеље
,
па
га
ухвати
за
рамена
.
—
Не
иди
!
...
—
Н
...
не
иди
!
...
Убиће
те
!
—
Мене
?
Јок
!
—
Не
иди
!
...
Мал̓
мене
не
уби
!
!
...
Да
није
било
чича
Алексе
,
ти
не
би
имао
сина
!
...
Страшна
мисао
обузе
Ивана
.
Заиста
,
шта
би
он
радио
да
му
убију
Лазара
?
...
—
А
...
вечерас
је
он
мој
!
Али
Лазар
га
докопа
свом
снагом
.
Руке
његове
утањаху
у
старе
,
али
још
снажне
мишице
очеве
.
—
Ти
нећеш
ићи
!
...
Ја
те
молим
,
не
иди
!
...
Сутра
,
прекосутра
...
Кад
хоћеш
иди
,
само
данас
не
!
...
И
он
се
обеси
оцу
о
врат
...
Иван
одуста
од
намере
,
само
да
би
га
умирио
.
—
Добро
!
—
рече
он
.
—
Али
сутра
ћу
се
рачунати
с
оним
маторим
!
...
Хајде
лези
...
Лазар
се
спусти
на
постељу
,
али
није
хтео
пустити
руке
очеве
.
Освану
дан
.
Иван
се
још
зором
диже
Крушки
.
Код
њега
затече
Маринка
где
му
нешто
прича
.
Иван
назва
бога
.
—
Бог
ти
помогао
!
—
рече
субаша
.
—
Него
,
да
чујеш
што
ти
Машо
прича
.
Сједи
.
—
Да
седнем
!
—
рече
Иван
.
—
А
шта
прича
?
...
Крушка
га
погледа
прекорно
.
—
Еј
,
мој
Иване
!
...
Ја
мишљах
ти
ћеш
ми
нешто
ваљати
,
па
те
још
и
за
кмета
узех
.
А
оно
сад
?
...
Сад
се
у
Црну
Бару
доселили
хајдуци
,
па
господују
...
Знаш
ли
ти
,
болан
не
био
,
да
је
Станко
и
ноћас
био
код
куће
?
—
Знам
!
—
рече
Иван
.
—
Знаш
?
!
—
Знам
.
Лазар
ми
рече
!
И
он
исприча
све
шта
је
са
Лазаром
било
.
—
Па
шта
сад
мислиш
?
—
Дођох
да
тебе
питам
.
Турчин
се
замисли
.
Он
паметоваше
од
сваке
руке
,
али
што
год
намисли
,
види
да
је
детињасто
.
С
једним
је
био
начисто
:
хајдука
не
могу
похватати
.
Јер
,
Црнобарци
сад
више
њих
и
не
сматрају
друкчије
него
као
људе
који
срећу
носе
...
Најзад
се
окрете
Маринку
:
—
Шта
ти
велиш
,
Машо
?
—
Ја
велим
да
оног
маторог
треба
притегнути
!
...
Треба
га
натерати
да
каже
где
им
је
даник
?
—
Па
?
—
Онда
јавити
у
град
да
се
спреми
војска
да
их
помлатимо
.
—
А
хоће
ли
казати
?
—
Само
ти
њега
притвори
у
ово
твоје
подрумче
под
ханом
,
па
га
онда
предај
мени
...
Турчин
се
замисли
.
Учини
му
се
паметан
савет
Маринков
.
—
Лијепо
!
—
рече
он
.
—
Да
га
позовем
.
—
Зови
га
,
зови
!
—
рече
Иван
.
—
Казаће
кад
је
мајку
за
сису
ујео
!
...
Ја
ти
јамчим
!
Крушка
удари
длан
о
длан
и
пандур
се
јави
на
вратима
.
—
Иди
,
Мехо
,
па
ми
зовни
Алексу
Алексића
.
Пошто
Мехо
оде
,
он
се
окрете
Ивану
и
Маринку
.
—
Јесте
ли
сигурни
?
—
Сигуран
сам
!
—
рече
Маринко
,
а
сатански
осмех
заигра
му
на
уснама
.
—
Е
,
ето
вам
!
...
Ја
хтједох
човјешки
,
па
ми
се
не
даде
.
Сад
га
предајем
вама
двојици
.
Како
ви
рекнете
,
шта
ви
урадите
—
оно
је
речено
и
урађено
.
Ја
ћу
се
лијепо
ставити
у
страну
,
па
ћу
гледати
...
—
Тако
,
тако
!
—
рекоше
обојица
.
А
Маринко
додаде
:
—
Видећеш
да
ли
ти
још
вредим
!
Нису
дуго
чекали
.
Мехо
се
врати
и
доведе
Алексу
.
Он
уђе
у
одају
,
истина
нешто
блед
,
али
миран
и
одлучан
.
—
Је
ли
ти
,
море
,
—
рече
Турчин
.
—
Ти
баш
наочиглед
цијелом
свијету
јатакујеш
хајдуцима
?
Он
му
гледаше
отворено
у
очи
,
па
рече
:
—
Ја
не
јатакујем
.
—
Шта
не
јатакујеш
—
поче
Иван
и
задрхта
—
кад
нема
ноћи
а
да
ти
син
у
кућу
не
дође
!
—
Мој
син
долази
у
своју
кућу
.
—
А
...
твоји
су
задругари
лопови
,
дакле
,
је
л̓
?
—
Моји
су
задругари
моји
синови
,
а
они
нису
лопови
!
—
рече
Алекса
и
погледа
таквим
погледом
Ивана
да
овоме
пође
коса
увис
.
Маринко
се
насмеја
.
—
То
је
отац
!
—
рече
он
.
—
Та
оно
...
кад
неко
изгуби
образ
—
њему
је
свеједно
!
...
—
То
се
види
по
теби
—
добаци
му
Алекса
као
из
рукава
.
Турчин
је
слушао
тај
разговор
и
чудио
се
куражи
Алексиној
.
—
А
што
се
то
види
по
мени
?
—
упита
Маринко
,
па
му
се
безобразно
унесе
у
лице
.
—
Јер
да
имаш
образа
,
ти
би
се
данас
звао
Муја
или
Алија
,
а
не
би
поганио
српско
име
.
Маринко
се
окрете
субаши
:
—
Ето
га
,
ефендија
!
...
Чуј
шта
ти
у
очи
говори
!
...
—
Немој
ти
ту
њега
плести
!
—
рече
Алекса
.
—
Ја
ово
теби
говорим
.
Он
је
Турчин
,
па
је
опет
човечнији
од
тебе
!
...
Крушка
помисли
:
—
Добро
се
брани
...
Штета
!
—
А
...
улагујеш
се
!
...
—
рече
Иван
пакосно
.
—
Коме
?
...
Ето
га
нека
каже
кад
му
се
ко
до
данас
улагивао
?
...
То
је
посао
твој
и
Маринков
!
...
Ја
од
Турчина
ништа
не
тражим
!
—
Ни
милости
?
—
рече
Крушка
и
устаде
.
—
Милост
је
у
бога
!
...
Ти
ми
не
можеш
ниједне
ове
беле
власи
оцрнити
,
а
камоли
да
ми
што
помогнеш
.
Помози
ти
овој
двојици
!
...
Крушку
наљути
овај
оштри
одговор
.
—
А
знаш
ли
ти
,
бре
,
шта
могу
ја
?
—
цикну
он
.
—
Ако
бог
хоће
—
ништа
!
...
—
Мехо
!
...
Асо
!
...
Ибро
!
...
Пандури
се
појавише
на
вратима
.
—
Одвуците
овог
маторог
пса
у
подрум
.
Алекса
беше
миран
,
кад
му
они
приђоше
,
и
само
рече
:
—
Немојте
ме
вући
.
Сам
ја
идем
.
И
баци
један
оштар
поглед
на
све
...
Тај
поглед
је
много
говорио
.
Говорио
је
више
од
наперене
пушке
.
И
он
изида
мирно
из
одаје
као
из
своје
собе
.
18
.
МУЧЕНИК
Отворише
влажно
подрумче
.
Изнутра
удари
задах
мема
и
влаге
.
Њега
гурнуше
,
и
он
се
спотаче
преко
степеница
...
Корачи
два-три
корака
и
,
место
тврда
пода
,
стадоше
му
ноге
утањати
у
блато
...
Врата
се
затворише
за
њим
,
и
он
остаде
у
густој
помрчини
...
Врати
се
на
степенице
,
па
се
прекрсти
и
диже
очи
горе
:
—
Господе
!
—
рече
он
.
—
Ти
ми
буди
пријатељ
.
Дај
ми
снаге
и
дај
дај
ми
памети
да
се
одржим
до
смрти
!
...
Онда
седе
и
зарони
главу
у
руке
...
Црне
мисли
овладаше
њиме
.
Њега
су
изненадно
позвали
од
куће
,
па
није
ништа
ни
наредио
;
није
им
казао
ни
шта
да
раде
ако
Станко
кући
дође
...
—
Сад
ће
наместити
заседе
и
ухватити
га
...
Јест
,
јест
...
То
ће
учинити
...
А
кад
га
ухвате
,
онда
је
све
прошло
.
Метнуће
га
на
муке
...
Бездушни
су
Турци
...
На
грозне
ће
га
муке
метнути
...
И
створи
му
се
пред
очима
грозна
,
страшна
слика
:
како
Станку
очи
ваде
,
па
у
очне
дупље
сипају
зејтин
,
мећу
фитиље
и
пале
да
им
светли
кад
вечерају
...
Снага
му
охладни
.
Он
осети
како
му
се
срж
леди
...
Скочи
,
стресе
се
и
пође
да
корачи
...
Глава
му
удари
у
греду
,
раме
у
зид
,
а
ноге
опет
почеше
утањати
у
блато
...
Он
се
трже
...
—
Где
су
ме
ово
затворили
?
—
питаше
се
гласно
...
И
стаде
пипати
око
себе
.
То
беше
тесно
подрумче
да
се
не
можеш
ни
исправити
ни
окренути
...
Са
влажних
зидова
капала
је
вода
...
Светлости
ни
зрачка
.
Храстово
платно
што
је
затварало
тај
ћумез
беше
једноставно
,
а
споља
га
је
затварао
мандал
...
Страшно
!
...
Он
се
опет
спусти
на
степенице
...
Осећао
је
зиму
и
жеђ
.
Грло
му
се
осушило
,
а
он
не
имаде
ни
воде
.
Стаде
лупати
у
врата
.
—
Шта
ћеш
?
—
запита
га
глас
споља
.
—
Дајте
ми
воде
!
Не
доби
никаква
одговора
...
Мислио
је
да
је
онај
отишао
да
јави
субаши
за
то
...
Али
ништа
...
Прође
много
времена
,
прође
...
вечност
...
а
њему
нико
да
би
речи
,
а
џаба
ти
воде
...
Чудно
ли
човек
жуди
за
оним
чега
нема
!
Али
он
стеже
срце
.
—
Нећеш
,
Турчине
!
...
Нећеш
ми
речце
измамити
!
...
Та
квасићу
грло
својом
рођеном
пљувачком
,
а
нећу
ти
речи
казати
!
...
И
он
седе
наоружан
новом
снагом
...
Међутим
,
време
је
пролазило
.
Њему
се
учинило
да
је
прошло
доста
дана
и
ноћи
,
али
се
његова
врата
не
отворише
...
Осећао
је
глад
и
жеђ
...
Грло
му
се
сушило
...
Али
он
беше
још
свестан
,
још
силан
и
бесан
...
Не
хте
викати
ни
молити
за
милост
...
Једаред
му
се
учини
да
чује
како
се
реза
отвара
...
Он
прену
,
скочи
...
Та
,
да
му
је
само
да
дахне
свежа
ваздуха
,
да
дахне
слободно
,
па
би
опет
био
снажан
,
опет
би
се
окрепио
...
Али
то
беше
варка
.
Други
пут
му
се
учини
да
нешто
гребе
у
зиду
према
њему
...
Гребе
као
миш
.
Он
прегази
ону
каљу
и
стаде
ослушкивати
...
Јесте
,
гребе
!
...
Али
то
тако
опрезно
,
полако
...
Он
је
слушао
тај
глас
,
то
гребање
,
као
да
то
бог
шаље
разговора
усамљеној
души
његовој
...
И
док
би
год
то
слушао
,
он
не
осећаше
ни
глади
ни
жеђи
...
Док
се
једном
и
његова
врата
не
отворише
.
Јурну
свеж
ваздух
и
запахну
га
здрављем
својим
.
Сиромах
Алекса
поче
свест
губити
.
Очи
му
засенише
од
сјаја
белога
дана
...
Он
се
изгуби
.
—
Алекса
!
...
Алекса
!
—
викао
га
је
неко
.
Он
отвори
очи
и
виде
Маринка
над
собом
где
се
смеши
.
—
их
,
Алекса
брате
!
Субаша
те
сасвим
заборавио
.
Кад
ја
дођох
данас
па
запитах
,
рекоше
ми
да
те
се
нису
ни
сећали
!
...
Јеси
ли
гледан
?
—
Јесам
!
...
—
прошапта
сиромах
.
—
Сад
ћу
ти
донети
ручка
мало
...
—
И
воде
...
воде
...
—
шаптао
је
Алекса
.
—
Добро
,
добро
...
И
врата
се
затворише
.
Алекса
је
очекивао
.
Сваки
тренутак
беше
му
вечност
...
Врата
се
опет
отворише
.
На
прагу
се
појави
Маринко
,
носећи
један
лонац
,
једну
дрвену
кашику
И
комад
хлеба
.
—
Ево
ти
ручка
!
—
рече
он
.
—
Скувао
сам
ти
мало
гра
с
рибом
.
Ја
знам
да
ти
то
волиш
.
Па
метну
јело
преда
њ
.
Алекса
халапљиво
докопа
лонац
.
Пријатан
мирис
рибљи
заголица
му
нос
.
Маринко
га
пусти
мирно
,
само
му
је
онај
исти
сатански
осмех
играо
око
усана
.
—
Је
л̓
добро
?
—
питао
га
је
.
—
Добро
...
Само
много
слано
.
—
Сува
риба
...
али
ништа
...
Алекса
је
јео
.
—
Је
ли
,
Алекса
?
—
Шта
је
?
—
Што
ти
мени
,
болан
,
не
кажеш
за
твога
Станка
.
Кад
сам
ја
то
кога
упропастио
?
...
Алекса
је
ћутао
.
—
Ја
њега
волим
као
да
је
на
мом
срцу
одрастао
.
Он
је
добро
дете
!
...
Нека
ми
говори
ко
што
хоће
,
али
од
њега
нема
бољег
момка
у
Црној
Бари
...
Сад
што
је
мало
згрешио
...
шта
ћеш
?
...
И
свети
су
грешили
...
Алекса
сену
оком
.
—
Он
није
грешио
!
—
рече
оштро
.
—
Јесте
!
—
рече
Маринко
.
—
Лажеш
!
...
Ама
криво
седи
,
а
право
говори
!
...
Маринко
развуче
усне
.
Њему
сену
нешто
кроз
главу
.
—
Хоћеш
баш
да
ти
кажем
праву
истину
?
Твој
Станко
није
крив
.
Ако
си
ти
украо
—
то
је
и
он
!
—
рече
и
озбиљно
погледа
Алексу
.
—
Па
ти
рече
...
—
Ја
јесам
рекао
,
али
није
!
