Јест,
—
настави
Среја
—
али
је
оставила
дете
.
Кмету
се
поново
омрачи
лице
,
које
се
малочас
разведрило
,
те
убрза
:
—
Ама
које
дете
,
је
ли
оно
њено
дете
,
је
ли
?
—
Па
јесте
!
—
То
онда
значи
,
да
она
није
побегла
у
саучешћу
са
дететом
—
настави
кмет
кобајаги
званичним
језиком
,
а
тек
колико
да
каже
нешто
,
као
оно
кад
човек
пева
у
шуми
да
растера
страх
.
—
То
значи
,
Аника
побегла
,
а
оставила
дете
на
врат
општини
—
додаде
ћата
кратко
.
—
Јест
,
тако
је
!
—
рече
кмет
полугласно
,
па
се
ућута
и
замисли
се
дубоко
и
поче
да
једе
онај
акт
што
га
је
мало
пре
потписивао
.
Ћути
кмет
,
а
ћути
и
ћата
,
а
Среја
гледа
те
у
једног
те
у
другог
,
па
ће
опет
:
—Па
шта
ћемо
сад
?
Кмет
се
учини
као
да
не
чује
шта
га
Среја
пита
,
јер
то
питање
:
„
Шта
ћемо
сад
?
”
он
је
већ
сам
себи
неколико
пута
за
време
размишљања
постављао
.
Среја
опет
понови
:
—
Па
шта
ћемо
сад
?
Кмет
се
и
по
други
пут
учини
да
не
чује
питање
,
већ
настави
он
да
пита
:
—
А
кад
је
побегла
?
—
Кажу
још
ноћас
.
—
То
је
њу
неко
научио
и
подговорио
—
додаће
ћата
.
—
Тако
ће
бити
,
неки
душманин
је
подговорио
.
Него
изађи
ти
,
Срејо
,
часом
напоље
,
да
проговоримо
ја
и
ћата
.
Кад
осташе
сами
,
кмет
спусти
пријатељски
руку
на
раме
ћати
,
па
поче
врло
слатким
и
питомим
гласом
,
како
би
само
пред
каквом
комисијом
говорио
:
—
Дедер
,
брате
ћато
,
да
разговарамо
братски
и
пријатељски
.
—
А
шта
имамо
да
разговарамо
?
—
Па
тако
,
да
разговарамо
.
—
Ствар
је
јасна
,
нема
ништа
да
се
разговара
!
—
вели
ћата
.
—
Ама
,
па
видим
ја
и
сам
да
је
ствар
јасна
,
ал
’
ко
велим
,
размисли
ти
о
томе
мало
,
ћато
!
—
Добро
,
изађи
ти
на
лице
места
да
извидиш
,
те
ако
ја
дотле
смислим
што
.
Кмет
се
диже
да
оде
на
лице
места
,
али
успут
сврати
попу
.
Поп
се
спрема
,
има
неко
опело
да
изврши
,
па
док
попадија
збира
епитрахиљ
и
друге
потребе
,
он
засео
у
башти
под
орахом
,
изнео
малу
софу
и
једе
бубреге
печене
на
жару
.
Чим
виде
кмета
на
вратницама
,
а
он
привикну
:
—
’
Оди
,
’
оди
,
да
видиш
што
је
лој
,
право
млеко
!
Међутим
,
кмету
није
било
до
бубрега
,
он
седе
на
столичицу
и
стаде
шапутати
са
попом
.
Шта
су
шапутали
ми
већ
сви
знамо
,
а
како
је
попу
пријао
тај
разговор
најбољи
је
доказ
што
му
је
последњи
,
најслађи
залогај
,
остао
нетакнут
у
чанку
,
исхладио
се
и
слојанио
се
.
Одатле
се
кмет
дигао
те
у
дућанџије
.
Можеш
мислити
како
је
све
то
и
дућанџију
потресло
,
кад
је
једној
сељанки
место
сто
грама
пиринџа
измерио
читаву
оку
,
те
сељанка
сад
првипут
изиђе
из
његовог
дућана
са
уверењем
да
је
то
прав
човек
јер
„
право
мери
”
.
Одатле
се
диже
кмет
те
на
„
лице
места
”
.
Обиђе
кобајаги
воденицу
да
сазна
и
извиди
како
се
све
то
десило
.
Сазна
од
Савке
да
се
Аника
дигла
у
први
сумрак
,
да
сиђе
токорсе
до
попадије
,
па
се
није
више
ни
враћала
,
а
понела
је
собом
и
сву
своју
преобуку
.
Док
је
Савка
то
говорила
,
запишта
у
једном
ћошку
воденице
Милић
;
кмет
га
презриво
погледа
,
опљуну
,
па
изиђе
из
воденице
и
сиђе
хитно
низ
брдо
и
не
осврћући
се
.
ГЛАВА
СЕДМА
У
којој
су
како
сељани
села
Прелепнице
тако
и
сам
писац
овога
романа
у
забуни
,
услед
догађаја
испричаног
у
предњој
глави
.
Није
мала
ствар
:
Аника
побегла
,
а
оставила
Милића
.
Збунио
се
поп
,
збунио
се
ћата
,
збунио
се
дућанџија
,
збунио
се
кмет
,
а
збунио
се
,
верујте
,
и
сам
писац
овог
романа
.
Најзад
,
ствар
и
није
тако
проста
.
И
ако
је
дете
мала
ствар
,
опет
је
довољна
да
нас
све
доведе
у
забуну
.
Да
је
Аника
нешто
побегла
па
оставила
човека
,
то
би
нас
мање
у
бригу
бацило
но
што
је
оставила
дете
,
и
ако
дете
,
на
први
поглед
,
изгледа
много
ситније
но
човек
.
Друга
је
ствар
,
да
је
то
дете
колико
толико
одрасло
,
онда
ништа
лакше
:
даш
га
на
занат
,
па
мирна
Крајина
.
А
одраслије
дете
је
и
разумније
,
њега
би
могао
и
да
усаветује
на
пример
поп
.
Зовне
га
лепо
:
—
Мали
,
оди
овамо
!
—
Помилује
га
по
глави
,
па
му
благо
и
очински
рекне
:
Знаш
,
мали
,
ти
и
ако
си
родом
из
нашег
села
,
ти
си
ипак
паметан
,
па
увиђаш
да
би
боље
било
да
одеш
гдегод
у
свет
.
Шта
ћеш
овде
у
селу
;
село
је
село
,
много
је
лепше
гдегод
у
вароши
.
Него
,
ти
мали
,
ево
теби
два
динара
,
па
крени
,
крени
колико
сутра
!
Или
,
ако
то
не
би
помогло
,
а
оно
га
просто
најуриш
.
Удеси
то
ћата
те
га
притвори
и
окриви
ма
за
што
,
па
га
протера
из
села
.
Али
што
ће
се
овако
са
дететом
?
Ћата
је
рекао
кмету
да
изиђе
„
на
лице
места
”
и
он
је
отишао
Аникиној
кући
,
као
што
смо
из
предње
главе
видели
,
али
шта
то
помаже
?
У
ствари
да
кмет
није
раније
ишао
„
на
лице
места
”
много
би
више
помогло
.
То
вече
се
искупише
сви
у
механи
.
Ту
поп
,
кмет
,
ћата
и
Јова
дућанџија
,
те
почеше
да
се
саветују
,
а
истерали
механџију
пред
врата
,
да
их
не
слуша
и
да
осматра
да
откуд
не
прислушкује
ко
разговор
.
Кмет
плаћа
пиће
,
а
ћата
неће
ни
да
проговори
док
се
пићем
не
„
расрди
”
добро
.
Кмет
ће
први
изнети
предлог
:
—
Размишљао
сам
,
браћо
,
дуго
,
и
ја
мислим
да
ће
ово
,
што
ћу
вам
рећи
,
бити
најправије
,
а
никако
друкче
и
не
би
могло
бити
.
—
А
шта
си
смислио
?
—
пита
дућанџија
,
а
донео
уво
до
кметових
уста
,
да
не
испусти
коју
реч
.
—
Ја
велим
,
браћо
,
да
ово
дете
узме
црква
,
те
да
га
чува
и
негује
као
црквено
дете
.
—
Каква
црква
?
!
—
зграну
се
поп
.
—
Каква
црква
,
по
Богу
брате
!
Кад
је
још
и
где
је
црква
чувала
и
неговала
децу
и
шта
ће
цркви
деца
?
—
Па
—
настави
кмет
отежући
—
могао
би
доцније
бити
врло
добар
певац
,
и
покојни
Алемпије
био
је
добар
певац
,
па
можда
би
се
измет’ло
на
њега
.
—
Не
може
црква
ни
с
људима
да
изађе
на
крај
,
те
ће
са
децом
.
То
не
може
бити
,
кмете
,
него
ако
си
што
паметније
смислио
,
а
ти
реци
!
—
пресече
поп
врло
одлучно
.
—
Па
ја
не
знам
ништа
друго
,
до
ако
је
што
ћата
смислио
.
—
Ако
сам
и
смислио
,
чуће
се
то
у
своје
време
!
—
додаје
ћата
мирно
и
куца
,
да
му
се
донесе
још
један
чокањ
ракије
.
—
Ја
велим
—
поче
поп
,
кад
виде
да
сви
ћуте
—
да
га
узме
општина
.
—
Сасвим
,
поскочи
Јова
дућанџија
,
—
да
га
водимо
на
буџету
као
општинског
писара
.
—
Е
,
јеси
глуп
,
Јово
!
—
једва
изговори
ћата
и
удари
грохотом
да
се
смеје
.
—
Што
глуп
,
брате
,
ја
тако
мислим
!
Ми
смо
се
скупили
овде
да
се
саветујемо
,
па
и
ја
кажем
моју
.
Ако
не
ваља
,
не
ваља
;
толико
и
чини
.
—
Ја
мислим
—
допуни
поп
свој
предлог
—
да
ми
то
дете
узмемо
као
општинско
дете
.
—
И
то
није
рђаво
—
додаје
брзоплето
Јова
дућанџија
—
само
како
?
Треба
ли
га
сматрати
као
својину
целе
општине
,
или
само
општинског
одбора
,
и
онда
,
треба
ли
га
увести
у
инвентар
?
Ћата
опет
рикну
да
се
смеје
,
а
Јова
брже
боље
наручи
ћати
још
један
чокањ
ракије
,
не
би
ли
га
тиме
облажио
и
орасположио
према
себи
.
—
Не
мислим
ја
да
га
општина
сматра
као
својину
—
наставља
поп
мирно
,
—
него
да
га
издржава
као
своју
сиротињу
,
као
находче
.
Кмет
једва
дочека
да
поп
сврши
реч
,
па
пошто
га
пакосно
промери
,
узе
он
реч
:
—
Не
може
,
нисмо
ми
сами
општина
!
Мислите
ли
село
ће
да
пристане
на
то
,
да
ми
држимо
општинско
дете
.
Мислите
ли
,
неће
то
Радоје
Крња
да
раздува
,
па
ће
да
оде
и
до
капетана
,
па
богме
и
до
новина
.
Не
бива
,
што
не
бива
,
не
бива
!
—
Е
,
па
шта
бива
онда
?
—
уплете
се
нестрпљиво
дућанџија
.
—
Не
може
црквено
дете
,
не
може
општинско
,
е
,
па
,
шта
може
?
Дедер
,
ћато
,
ето
ти
си
паметан
човек
,
—
окрете
дућанџија
да
се
улагује
ћати
—
дедер
реци
ти
,
шта
ти
мислиш
,
па
да
те
сви
послушамо
?
!
—
Хм
!
—
учини
ћата
—
ништа
!
Ја
не
мислим
ништа
.
—
Говори
,
брате
,
ћато
,
—
поче
и
кмет
мазно
и
чукну
у
сто
,
да
се
ћати
донесе
још
један
чокањ
.
—
Па
...
отеже
ћата
—
ево
шта
и
како
ја
мислим
!
...
Сви
се
прибраше
и
начуљише
уши
,
а
гледају
ћати
право
у
очи
.
—
Ја
мислим
,
браћо
,
да
Аника
и
није
родом
из
нашег
села
,
већ
је
родом
из
Крмана
,
а
свака
општина
је
дужна
да
’
рани
своју
сиротињу
и
,
према
томе
,
Аникино
дете
дужна
је
да
храни
општина
крманска
,
на
основу
самога
закона
.
Сви
се
запрепастише
и
нека
радост
разли
им
се
по
лицу
.
—
Ама
,
Бога
ти
?
!
—
узвикну
први
Јова
дућанџија
.
—
Може
ли
то
,
по
Богу
брате
?
—
додаде
поп
.
—
Брате
,
ћато
,
из
твојих
уста
у
Божје
уши
!
—
поскочи
одушевљено
кмет
и
пољуби
ћату
међу
саме
очи
.
—
То
све
,
браћо
,
може
да
буде
и
мора
бити
—
настави
ћата
зналачки
и
мирно
—
тако
је
по
самоме
закону
!
Оставите
ви
само
мени
,
да
ја
накитим
акт
,
а
ви
мирно
ноћас
спавајте
,
пошто
претходно
платите
ово
што
сам
испио
.
—
А
кад
ћеш
да
напишеш
акт
?
—
пита
сад
већ
радознало
кмет
.
—
То
је
моја
брига
,
—
одговара
ћата
—
ти
само
нареди
да
Среја
сутра
зором
крене
са
актом
и
са
детом
у
Крмане
.
—
Па
зар
одмах
да
понесе
и
дете
?
—
Одмах
,
дабоме
!
И
сад
већ
наста
весеље
каквом
се
нису
надали
,
јер
ко
је
мислио
да
ће
тако
срећно
да
се
скине
оволика
брига
с
врата
.
ГЛАВА
ОСМА
Садржина
акта
општине
прелепничке
,
од
29
марта
1891
године
бр
,
143
.
СУД
ОПШТИНЕ
ПРЕЛЕПНИЧКЕ
Бр
.
143
29
Март
1891
године
Прелепница
Суду
Општине
Крманске
Крмане
Аника
,
бивша
жена
покојног
Алемпија
овдашњег
,
а
сада
удовица
покојног
Алемпија
,
удавши
се
надлежно
за
покојника
,
постала
је
тим
самим
седелац
и
становник
суда
општине
прелепничке
.
Смрћу
пак
Алемпијевом
,
она
је
постала
удовица
ове
општине
,
чиме
је
престала
бити
жена
покојног
Алемпија
и
на
тај
начин
,
као
што
се
то
може
и
црквеним
књигама
утврдити
,
она
,
као
родом
из
села
Крмана
,
припада
томе
селу
,
као
седилац
и
становник
и
као
сиротиња
те
општине
,
која
је
на
основу
дотичних
чланова
нарочитих
закона
,
дужна
своју
сиротињу
и
издржавати
.
Олакшавна
околност
за
ту
општину
међу
тим
лежи
у
томе
,
што
је
дотична
Аника
,
по
своме
сопственом
наговору
,
отишла
и
одсмуцала
се
у
свет
,
где
је
рада
даљи
свој
живот
да
проводи
.
Али
је
Аника
у
последње
време
родила
једно
ненадлежно
дете
,
за
које
се
ни
у
ком
случају
не
може
рећи
да
га
је
родила
са
покојним
Алемпијем
,
пошто
је
он
умро
тринаест
месеца
пре
,
но
што
је
Аника
стекла
у
себи
намеру
за
порођај
овога
детета
.
На
тај
начин
,
за
то
Анкино
дете
не
може
се
опредељено
рећи
уколико
је
брачно
,
те
би
се
пре
смело
тврдити
да
је
ванбрачно
и
тим
самим
припало
би
као
сиротиња
општини
,
којој
би
припала
и
његова
мајка
,
да
није
пренебрегла
своје
право
на
сиротињу
отишавши
у
свет
.
Према
свему
изложеноме
,
та
је
општина
дужна
издржавати
своју
сопствену
сиротињу
,
пошто
је
Аника
из
те
општине
родом
,
на
основу
чега
част
је
овој
општини
,
послати
јој
у
прилогу
под
’
/
,
дете
,
које
се
од
сад
има
сматрати
као
општинско
дете
те
општине
.
О
пријему
овога
акта
,
као
и
прилога
који
уз
овај
акт
иде
,
моли
се
суд
општине
Крманске
да
изволи
одговорити
.
Претседник
суда
Писар
(
М
.
П
.
)
Мића
Ристић
,
Паја
Јеремић
ГЛАВА
ДЕВЕТА
Једна
сасвим
невина
општина
која
није
ни
куснула
ни
лизнула
прелепничку
чорбу
,
те
према
томе
није
позвана
ни
глобу
да
плаћа
.
То
је
било
у
суботу
зором
,
кад
је
Среја
биров
стрпао
акт
општине
прелепничке
бр
.
143
у
силав
,
а
прилог
уз
тај
акт
стрпао
под
мишке
,
па
се
упутио
у
Крмане
.
Акт
је
био
миран
у
силаву
,
и
крај
њега
би
Среја
рахат
и
безбрижно
путовао
,
али
прилог
,
то
је
била
беда
за
Среју
.
Мало
мало
,
па
се
прилог
заплаче
и
запишти
тако
да
је
Среја
четири
пет
пута
помишљао
да
га
просто
баци
.
На
страну
још
што
је
Стреја
једанпут
морао
и
да
преповија
прилог
уз
акт
Бр
.
143
.
,
кад
је
осетио
да
му
се
овлажила
нешто
шака
.
На
послетку
,
кад
му
досади
писка
и
вриска
,
маши
се
јанџика
,
одломи
комад
проје
,
напуни
прилогу
уста
,
па
се
крену
понајлак
даље
.
Сунце
већ
одскочило
,
са
узораних
њива
диже
се
маглица
,
из
честих
ластара
чује
се
шева
,
а
Среја
,
бришући
шаком
зној
са
чела
,
корача
лено
ка
Крману
,
које
је
већ
на
догледу
.
У
Крману
,
међутим
,
седи
кмет
сасвим
невино
у
судници
и
не
сањајући
шта
ће
га
задесити
тога
дана
.
А
кмет
крмански
Радисав
је
разборит
и
паметан
човек
.
Он
се
,
истина
,
не
разуме
у
послу
ништа
,
али
је
бар
онако
наочит
човек
,
прави
гардист
,
па
ти
чисто
мило
кад
га
видиш
да
заседне
за
свој
сто
.
Или
,
кад
ти
опсује
оца
или
матер
,
а
оно
му
то
некако
и
личи
.
Он
је
служио
и
војску
па
је
био
каплар
,
те
некако
војнички
и
управља
општином
.
Кад
дођу
,
на
пример
,
парничари
за
потрицу
,
па
стану
један
насред
собе
,
а
други
доле
крај
врата
,
а
он
их
премери
,
премери
,
па
тек
викне
:
—
Построј
се
,
брате
,
построј
се
,
како
си
то
стао
!
’
Оди
овамо
,
стани
крај
овог
другог
...
тако
...
,
равњај
се
,
равњај
се
!
Не
гледај
мене
него
гледај
свога
друга
па
се
равнај
!
Или
,
на
пример
,
зовне
бирова
да
овај
нешто
објави
па
му
вели
:
—
Зови
село
на
узбуну
и
саопшти
му
,
да
сутра
измаршира
на
кулук
,
да
се
поправи
срески
друм
.
Ето
ти
акт
г
.
капетанов
,
па
им
прочитај
.
Тако
исто
војнички
он
свршава
и
канцеларијске
послове
.
Место
да
напише
на
акту
:
„
Саопштено
ми
је
”
или
„
Примам
к
знању
”
,
а
он
напише
просто
:
„
Разумем
!
”
Или
,
место
да
напише
:
„
Сајузити
са
ранијим
актима
”
,
а
он
напише
:
„
Прикомандовати
ранијим
актима
”
.
Такав
је
кмет
Радисав
,
одсечен
,
неумољив
,
и
тако
он
свршава
све
послове
.
Елем
,
такав
какав
је
,
седи
он
у
судници
сасвим
невино
,
и
не
сањајући
шта
ће
га
задесити
тога
дана
.
Тек
да
се
дигне
,
да
се
уврати
нешто
послом
у
кмета
Ивка
,
а
уђе
његов
биров
.
Вели
:
—
Дошао
Среја
из
Прелепнице
,
донео
неки
акт
.
—
Дај
овамо
тај
акт
!
—
вели
Радисав
одлучно
.
Биров
унесе
акт
.
Радисав
га
отвори
,
приђе
прозору
и
поче
да
чита
,
гунђајући
у
себи
.
Кад
сврши
читање
,
он
само
што
учини
:
—
Е
,
не
може
то
тако
,
нећемо
им
чак
ни
одговорити
!
—
па
узе
перо
и
написа
на
полеђини
:
—
„
У
акта
”
и
предаде
бирову
,
вели
:
—
На
,
носи
ово
ћати
!
Биров
однесе
,
а
Радисав
се
спреми
да
пође
у
кмет
Ивка
као
оно
мало
пре
и
,
таман
да
пређе
преко
прага
,
а
ево
ћате
из
друге
собе
са
оним
актом
.
Ћата
је
неко
младо
,
голобрадо
ђаче
које
је
Радисаву
гледало
у
очи
као
у
свеца
да
гледа
.
Радисав
се
врати
у
судницу
.
—
Шта
је
,
ћато
?
—
вели
.
—
Па
...
како
ћемо
ово
?
—
Које
?
—
Па
ову
ствар
из
Прелепнице
?
—
У
акта
,
просто
у
акта
!
—
понавља
Радисав
одлучно
.
—
Ама
не
може
у
акта
!
—
додаје
ћата
понизно
.
—
Зашто
не
може
?
—
испрси
се
кмет
,
мислећи
да
тиме
ћата
хоће
да
оспори
његово
познавање
канцеларијских
послова
.
—
Не
може
зато
,
што
уз
овај
акт
иде
и
прилог
,
па
како
ћемо
тај
прилог
да
метнемо
у
акта
.
—
У
акта
заједно
са
прилогом
!
—
загрми
Радисав
.
—
Знам
,
ал
’
тај
прилог
је
дете
,
живо
дете
.
—
А
јес
’
!
—
учини
Радисав
пошто
се
сад
тек
сети
.
—
Јес
’
Бога
ми
,
па
,
како
ћемо
?
—
Ја
не
знам
!
—
слегну
ћата
раменима
.
—
Е
,
али
знам
ја
!
—
рече
Радисав
,
па
се
окрете
бирову
.
—
Где
је
то
дете
?
—
Ено
га
у
ћатиној
соби
—
одговори
биров
,
а
у
тај
мах
се
и
Милић
тако
раздра
из
ћатине
собе
,
да
и
Радисав
и
ћата
и
биров
отрчаше
тамо
и
,
на
своје
велико
запрепашћење
,
видеше
да
је
Милић
,
лежећи
на
кревету
ћатином
,
где
је
било
и
неких
аката
,
ова
просто
учинио
за
увек
неупотребљивим
.
—
Пфуј
!
—
учини
Радисав
,
па
се
окрете
бирову
.
—
Зови
ми
одмах
Среју
из
Прелепнице
,
нека
носи
ово
ђубре
.
—
Кога
Среју
?
—
упита
биров
.
—
Среју
из
Прелепнице
,
онога
што
је
донео
овај
акт
и
дете
.
—
Па
он
...
поче
биров
и
чеше
се
за
вратом
—
овај
...
оставио
овде
акт
и
даље
па
се
вратио
у
Прелепницу
.
—
Ама
ко
се
вратио
?
—
дрекну
Радисав
.
—
Па
он
...
Среја
из
Прелепнице
.
—
А
оставио
ово
?
—
Јес
’
—
вели
биров
.
—
Ух
!
—
учини
Радисав
—
па
шта
ћемо
ми
с
овим
?
И
ћата
и
биров
погледаше
у
земљу
и
слегоше
раменима
.
—
Слушај
,
ћато
,
зови
ми
одмах
чланове
у
судницу
,
да
видимо
како
они
кажу
:
јесмо
ли
ми
дужни
хранити
и
ону
сиротињу
,
коју
наши
становници
ма
где
и
ма
у
ком
крају
света
роде
?
Па
полазећи
додаде
још
:
—
Сад
ћу
ја
кроз
половину
сата
бити
овде
,
а
они
нека
ме
очекну
.
Кмет
оде
до
Ивка
,
а
ћата
и
биров
се
споразумеше
:
биров
да
чува
дете
,
а
ћата
да
оде
и
позове
чланове
.
Сабраше
се
чланови
пред
општину
те
малочас
,
кад
дође
Радисав
,
уђоше
сви
у
судницу
.
Председник
Радисав
седе
у
чело
стола
,
заузе
војнички
став
и
салутира
,
па
узе
реч
:
—
Мирно
!
Отварам
седницу
.
Браћо
!
Општина
прелепничка
послала
нам
је
један
рапорт
.
Прочитај
га
,
ћато
!
Када
ћата
прочита
акт
општине
прелепничке
бр
.
143
,
сви
се
одборници
крмански
погледаше
и
згрануше
.
—
Вала
,
—
дрекну
Петар
Ранчић
—
нисмо
ми
будале
да
светску
децу
хранимо
.
Ко
је
дробио
,
нека
куса
!
—
Ја
велим
,
—
додаде
Радисав
Андрић
,
—
кад
има
закона
у
овој
земљи
за
људе
,
има
их
и
за
децу
,
па
нека
по
закону
буде
!
—
А
ја
бих
рек’о
—
предложи
Милисав
Недељковић
—
да
ми
овај
предмет
заједно
са
дететом
упутимо
Државном
Савету
на
решење
.
Претседник
Радисав
,
пошто
саслуша
све
ове
мудре
говоре
,
викну
опет
:
„
Мирно
!
”
и
узе
реч
:
—
Ствар
је
ова
,
браћо
,
једнобразна
и
она
је
за
нас
у
прописном
одстојању
.
Зато
ћемо
ми
лепо
написати
један
рапорт
у
коме
ћемо
рећи
да
крманска
општина
није
дужна
да
храни
сиротињу
која
своје
порекло
води
из
општине
прелепничке
.
Кмету
Радосаву
се
нарочито
допаде
ова
последња
реченица
,
па
се
окрете
ћати
:
—
Унеси
,
ћато
,
у
дневну
заповест
овако
од
речи
до
речи
:
„
Крманска
општина
није
дужна
да
храни
сиротињу
која
своје
порекло
води
из
општине
прелепничке
”
.
И
ћата
унесе
то
од
речи
до
речи
у
записник
.
Сви
присташе
на
предлог
кметов
да
се
тако
учини
то
јест
да
се
врати
дете
са
актом
у
коме
ће
се
рећи
поменуте
речи
кметове
.
Тиме
је
седница
била
завршена
и
Радисав
викну
члановима
суда
:
„
Вољно
!
”
те
се
ови
дигоше
и
пођоше
сваки
својој
кући
.
Како
је
већ
било
омркло
,
то
те
вечери
остадоше
ћата
и
биров
муку
да
муче
са
дететом
,
а
сутрадан
,
зором
,
крете
се
биров
општине
крманске
са
актом
суда
бр
.
86
и
са
под
•
/
приложеним
општинским
дететом
.
Грешни
Милић
,
ево
,
већ
и
по
други
пут
пође
на
пут
као
прилог
уз
акта
,
само
сад
под
другом
нумером
.
ГЛАВА
ДЕСЕТА
Гром
из
ведра
неба
Недеља
пре
подне
а
свршила
се
служба
Божја
.
Изгрејало
сунце
те
не
може
лепши
дан
бити
.
Није
жега
,
а
није
ни
припекло
,
него
баш
онако
изгрејало
те
ти
драго
сунчати
се
на
божјем
зраку
.
Народ
у
стајаћем
руху
,
размилео
се
по
порти
,
око
крста
и
пред
механом
.
Кад
је
тако
леп
дан
,
а
оно
свако
ти
је
оран
за
разговор
,
а
ако
ико
,
орни
су
поп
,
кмет
,
дућанџија
и
ћата
прелепнички
.
Брига
,
која
их
је
до
јуче
клала
,
скинула
им
се
с
душе
благодарећи
ћатиној
мудрости
,
па
сад
седе
пред
механом
и
ћаскају
,
а
видиш
весела
су
лица
те
чисто
им
радост
и
задовољство
исписано
и
на
челу
и
на
образима
и
на
уснама
.
А
разговарају
о
свему
и
свачему
као
људи
којима
је
све
потаман
.
Тако
,
поп
прича
како
је
чуо
да
владика
воли
пловку
на
пиринџу
и
то
,
вели
,
само
батаке
једе
.
—
А
ја
,
брате
,
—
вели
поп
—
волим
је
на
подварку
и
то
,
немој
да
ми
донесеш
батак
;
дај
ми
тртицу
,
ако
хоћеш
да
ти
кажем
хвала
.
—
А
ја
волим
леђа
!
—
вели
кмет
.
—
Море
каква
леђа
!
Тртица
је
,
брате
мој
,
—
узвикује
поп
,
а
капље
му
вода
из
уста
—
једно
фино
парче
;
имаш
шта
да
оглођеш
и
да
олижеш
!
Ћата
на
то
додаје
:
—
Море
,
каква
тртица
од
пловке
,
то
је
само
залогај
.
Док
зинеш
,
а
ње
нема
.
Ја
сам
јео
тртицу
од
ноја
.
Сама
тртица
седам
ока
меса
,
једна
тртица
па
доста
четрнаест
владика
да
угостиш
.
—
А
какво
је
месо
од
ноја
?
—
пита
дућанџија
.
—
Пилећина
,
права
пилећина
!
—
Има
ли
јадац
?
—
опет
пита
дућанџија
.
—
Јеси
,
бре
,
глуп
,
Јово
!
—
вели
му
ћата
.
—
Како
не
би
имала
јадац
,
птица
је
,
није
човек
!
Само
разуме
се
,
велики
јадац
као
рогови
на
кући
.
—
Бре
!
...
—
учини
дућанџија
задивљен
.
—
Једанпут
смо
ломили
јадац
са
неким
Немицма
,
па
нас
седам
Србина
са
једне
стране
теглимо
,
а
седам
Немаца
са
друге
стране
.
Једва
га
преломисмо
.
После
већ
водили
су
и
друге
разговоре
,
као
људима
којима
је
чисто
срце
као
стакло
и
мирна
савест
као
у
јагњета
,
и
не
надајући
се
каква
их
невоља
за
који
час
чека
.
Е
,
али
,
што
кажу
,
ум
за
морем
а
смрт
за
вратом
.
И
каквих
ти
све
чудноватих
случајева
нема
у
животу
и
у
свету
!
Колико
се
пута
то
,
на
пример
,
десило
те
из
ведра
неба
,
и
без
икаквог
нарочитог
разлога
,
груне
гром
;
или
,
кад
се
ти
и
не
надаш
него
гледаш
весело
у
свој
усев
,
а
оно
груне
град
па
га
помлати
;
или
,
здрав
здравцит
човек
седи
с
тобом
,
пије
,
разговара
се
,
шали
се
,
па
тек
заковрне
очима
и
умре
.
Ето
,
такав
један
чудан
случај
десио
се
и
данас
,
баш
кад
је
овако
леп
дан
,
и
баш
кад
су
и
поп
и
кмет
и
ћата
и
дућанџија
толико
задовољни
и
радосни
,
да
им
је
радост
исписана
и
на
челу
и
на
образима
и
на
уснама
.
Седе
они
тако
и
воде
разне
разговоре
,
а
тек
дотрча
у
један
мах
,
задуван
,
биров
Среја
,
који
—
као
што
смо
то
из
пете
главе
овога
романа
приметили
—
никад
не
доноси
добар
глас
кадгод
дотрчи
тако
задуван
.
Среја
и
не
приђе
столу
,
но
ману
шаком
на
кмета
,
те
се
кмет
диже
са
стола
и
оде
мало
у
страну
.
Среја
му
нешто
прошапута
,
а
кмет
,
кад
то
чу
,
пребледе
у
лицу
и
помодре
као
зрела
смоква
.
Онда
кмет
ману
шаком
на
попа
,
те
се
поп
диже
са
стола
и
оде
мало
у
страну
.
Кмет
му
нешто
прошапута
,
а
поп
,
кад
то
чу
,
пребледе
у
лицу
и
помодре
као
зрела
смоква
.
Затим
поп
махну
шаком
на
Јову
дућанџију
те
се
Јова
диже
са
стола
и
оде
мало
у
страну
.
Поп
му
нешто
прошапута
,
а
Јова
,
кад
то
чу
,
пребледе
у
лицу
и
помодре
као
зрела
смоква
.
Затим
Јова
дућанџија
ману
шаком
на
ћату
те
се
ћата
диже
са
стола
и
оде
мало
у
страну
.
И
Јова
му
нешто
прошапута
,
а
ћата
нити
пребледе
у
лицу
нити
помодре
као
зрела
смоква
,
пошто
је
он
од
ране
зоре
пио
и
био
увелико
и
блед
и
модар
као
модар
патлиџан
.
Настаде
један
тренутак
ћутања
,
један
тежак
,
судбоносан
тренутак
,
за
време
којега
нико
није
ништа
мислио
и
сви
су
се
међусобно
глупо
гледали
.
На
послетку
,
ћата
кресну
оком
кмету
и
пође
судници
,
кмет
кресну
оком
попу
и
пође
за
њим
,
поп
кресну
оком
дућанџији
па
се
и
он
крете
за
овима
,
а
дућанџија
,
пошто
није
имао
коме
да
кресне
оком
,
крену
се
за
свима
,
без
икаква
израза
у
очима
и
на
лицу
.
Кад
су
дошли
у
судницу
,
видели
су
својим
очима
оно
што
су
мало
пре
једно
другом
шапутали
на
уво
:
наиме
:
видели
су
својим
очима
акт
суда
општине
крманске
бр
.
86
и
онај
фатални
прилог
уз
акт
,
који
се
тако
задовољно
смешио
као
да
му
је
мило
што
се
опет
вратио
међу
своје
.
Уђоше
сви
у
судницу
,
а
Среја
остаде
у
ћатиној
соби
са
прилогом
.
Ћата
разви
акт
општине
крманске
и
прочита
га
гласно
.
Сви
ћуте
као
заливени
,
јер
нико
не
уме
да
мисли
а
камо
ли
да
што
каже
.
Једва
на
једвите
јаде
диже
поп
главу
,
погледа
све
од
реда
и
прошапута
:
—
Па
сад
?
Нико
ништа
не
одговори
,
те
се
јасно
чу
мува
зунзара
како
се
грува
о
стакло
у
прозору
.
Тек
у
зло
доба
додаде
кмет
:
—
Јес
’
,
боме
,
шта
ћемо
сад
?
Опет
нико
ништа
не
одговара
.
Ћата
би
можда
и
могао
да
одговори
на
ово
питање
,
ал
’
он
изгледа
намерно
ћути
да
их
пусти
мало
да
се
на
својој
муци
прже
као
риба
на
зејтину
.
Кмет
као
да
је
то
осетио
,
па
му
се
окрете
:
—
Шта
ти
мислиш
,
ћато
,
онако
као
стручно
лице
?
Ћата
и
ту
тврда
срца
беше
па
ни
речи
не
одговори
,
и
ако
је
већ
био
смислио
шта
треба
радити
.
Уживао
је
просто
да
их
гледа
како
се
прже
,
па
кад
им
се
једна
страна
зарумени
да
их
изврне
у
тигању
да
им
се
мало
и
друга
страна
попржи
.
Кад
кмет
понови
своје
питање
,
ћата
,
место
да
одговори
,
заниха
главом
сумњиво
,
диже
обрве
на
чело
и
промрмља
:
—
Бога
ми
!
...
А
то
је
било
доста
за
све
да
опет
брижно
оборе
главе
,
немајући
храбрости
више
ни
да
се
међусобно
гледају
.
И
усред
те
тишине
,
ћата
уједанпут
,
и
то
онако
одлучно
,
избаци
:
—
Е
,
сад
ћемо
,
браћо
,
капетану
,
да
се
жалимо
на
противзакони
поступак
крманске
општине
!
Сви
дигоше
главе
као
да
их
сунце
озари
и
разведрише
им
се
чела
.
Попу
било
чак
мило
да
још
једном
чује
те
утешне
речи
,
па
запита
:
—
Како
рече
,
тако
ти
Бога
?
—
Рекох
—
понови
ћата
—
капетану
ћемо
,
па
да
видимо
ко
боље
зна
овоземаљске
законе
,
ја
или
Радисав
.
—
А
хоће
л
’
то
помоћи
?
—
пита
кмет
.
—
Разуме
се
!
—
одговара
ћата
одлучно
.
—
А
шта
ту
може
капетан
учинити
?
—
пита
дућанџија
.
—
Наредиће
општини
крманској
да
мора
примити
дете
.
—
Е
,
то
би
ваљало
!
—
кликнуше
сви
.
—
Него
нешто
да
ти
кажем
!
—
пресече
им
ћата
расположење
.
—
Говори
,
говори
,
ћато
!
—
моли
га
кмет
.
—
Немојте
ви
мислити
да
ће
то
ићи
баш
онако
сасвим
олако
.
Може
капетан
и
друкче
то
да
узме
,
па
да
се
обрне
ствар
.
—
Ух
,
наопако
!
—
уздахну
опет
поп
.
—
Ама
зар
не
можеш
ти
,
ћато
,
да
удесиш
некако
—
домишља
се
кмет
—
па
да
капетан
не
изокрене
него
узме
ствар
законски
.
—
Па
оно
може
—
теши
их
ћата
—
по
мени
може
.
Ја
кад
му
напишем
жалбу
не
може
је
он
окренути
.
—
Е
,
па
што
се
онда
прибојаваш
?
—
пита
дућанџија
.
—
Не
прибојавам
се
ја
за
мене
,
него
велим
,
некако
јаче
поткрепити
ствар
.
—
Па
лепо
,
ћато
,
брате
,
и
да
је
поткрепимо
само
нас
научи
како
?
—
Ја
велим
—
наставља
ћата
после
кратког
размишљања
—
да
са
жалбом
оде
одавде
капетану
онако
као
нека
депутација
грађана
.
—
Сасвим
—
прихвата
брзоплето
кмет
—
ето
поп
нека
води
депутацију
.
—
Ја
велим
—
брани
се
поп
—
да
се
ја
не
мешам
у
то
.
Друга
је
то
ствар
кад
би
депутација
ишла
због
кречења
цркве
,
на
пример
,
па
да
је
ја
предводим
.
Овако
,
најбоље
би
било
кмет
као
грађанин
,
онако
у
име
целокупног
грађанства
.
—
Ама
’
де
ћу
ја
?
—
брани
се
и
кмет
.
—
Е
,
па
’
ајде
,
ви
ћете
као
за
крштење
,
па
ће
депутацију
да
предводи
Радоје
Крња
!
—
пресече
их
ћата
и
они
се
сви
пред
таквом
могућношћу
престравише
.
—
Право
кажеш
!
—
прихватише
сви
у
један
глас
.
—
Него
ћете
сва
тројица
,
овако
како
сте
,
да
се
дигнете
сутра
са
првом
зором
па
у
варош
.
Други
да
пође
не
би
ваљало
.
—
Ама
зар
баш
мора
да
се
иде
!
—
почеша
се
поп
за
уветом
.
—
Право
да
ти
кажем
,
попе
,
мора
!
—
одсече
ћата
.
—
Друкчије
је
то
кад
се
лично
жалите
;
не
може
онда
ни
капетан
тек
онако
преко
колена
да
реши
!
Промислише
,
промислише
мало
,
па
увидеше
да
друкче
не
може
бити
него
тако
како
каже
ћата
.
Договорише
се
све
што
ће
и
како
ће
,
па
оде
свако
својој
кући
да
се
спреми
за
пут
,
а
ћата
оста
да
напише
акт
.
А
кад
сутрадан
свану
зора
,
три
путника
кретоше
из
села
,
пажљиво
избегавајући
да
њихов
одлазак
не
падне
сељанима
у
очи
.
Носили
су
собом
,
разуме
се
,
и
акт
суда
бр
.
151
са
грешним
Милићем
који
сад
већ
и
по
трећи
пут
путује
као
прилог
уз
акта
.
Са
овим
несрећним
прилогом
највеће
су
муке
видели
док
су
промакли
кроз
село
,
јер
је
поп
морао
прилог
да
сакрије
под
мантију
,
а
после
већ
,
кад
су
измакли
,
сви
су
се
одреда
мењали
носећи
га
.
Тако
и
стигоше
на
домак
дотичној
вароши
,
после
дужег
путовања
.
ГЛАВА
ЈЕДАНАЕСТА
Дотична
власт
.
У
приповеткама
се
обично
наше
варошице
називају
:
А
*
,
Б
*
,
В
*
,
Г
*
,
Д
*
,
Ђ
*
,
Е
*
,
Ж
*
3
*
,
и
већ
тако
даље
.
Писац
овога
романа
је
претурио
сву
српску
приповедачку
литературу
да
види
је
ли
остало
које
слово
из
азбуке
неупотребљено
,
те
да
тим
словом
он
назове
ову
варошицу
,
у
којој
ће
се
дешавати
будући
догађаји
.
Па
како
није
нашао
то
му
друго
ништа
не
остаје
,
но
да
је
назове
канцеларијским
именом
„
дотична
варош
”
.
У
тој
,
дакле
,
дотичној
вароши
налази
се
,
разуме
се
,
и
дотична
власт
,
у
виду
дотичног
капетана
за
кога
се
управо
не
би
могло
казати
да
је
„
дотични
”
,
пошто
га
сви
познајемо
.
Јер
то
је
,
брате
,
познати
капетан
Јеротије
,
који
се
јуначки
носио
са
толиким
комисијама
и
чије
се
име
стално
провлачило
кроз
све
„
дописе
из
унутрашњости
”
...
Уосталом
,
то
не
треба
рђаво
тумачити
,
јер
је
капетан
Јеротије
иначе
уживао
велико
поштовање
гдегод
је
служио
.
Он
је
за
девет
година
службе
променио
четрнаест
срезова
,
и
,
при
растанку
с
њим
,
сваки
му
је
од
ових
срезова
поклонио
сабљу
,
а
народ
га
испраћао
до
границе
свога
среза
,
што
смо
ми
Београђани
затим
читали
у
нарочитој
депеши
,
која
је
гласила
:
„
Данас
народ
среза
П
*
,
испрати
омиљеног
начелника
Јеротија
до
границе
свога
среза
и
при
растанку
поклони
му
,
за
савесну
службу
,
сабљу
.
Честитамо
срезу
Р
*
,
где
је
капетан
Јеротије
премештен
,
на
оваквоме
старешини
каквога
у
њему
добија
.
”
Истина
,
зли
су
језици
говорили
,
да
је
то
једна
иста
сабља
,
коју
је
он
четрнаест
пута
добио
(
јер
је
сваки
срез
преко
њега
вршио
набавку
сабље
из
Београда
)
као
и
да
је
то
један
исти
телеграм
,
који
четрнаест
пута
он
о
своме
трошку
шаље
,
али
—
зли
језици
никад
се
и
не
служе
истином
.
Најзад
могу
зли
језици
говорити
што
хоће
,
главно
је
за
капетана
Јеротија
да
је
он
,
за
девет
година
своје
службе
,
свега
шест
пута
био
истеран
из
ове
и
то
увек
за
то
што
се
није
слагао
било
са
„
програмом
”
свога
министра
или
окружног
начелника
,
било
са
програмом
Главне
Контроле
.
У
дотичном
срезу
он
је
капетан
,
ево
,
већ
три
месеца
,
и
народ
је
врло
задовољан
њиме
,
а
,
што
је
главно
,
он
је
задовољан
народом
.
Дакле
тај
капетан
Јеротије
седи
једно
јутро
у
канцеларији
и
разматра
жалбу
неке
удовице
,
а
пандур
уђе
и
пријави
му
кмета
и
свештеника
села
Прелепнице
.
—
Нека
дођу
,
вели
капетан
,
па
остави
акта
на
страну
,
а
диже
главу
и
погледа
у
попа
и
кмета
,
који
тек
наиђоше
на
врата
...
(
Доцније
ћемо
видети
зашто
и
Јова
дућанџија
није
дошао
)
.
Капетан
Јеротије
премери
попа
и
кмета
од
главе
до
пете
,
јер
их
је
знао
само
по
чувењу
,
а
дотад
му
нису
долазили
ни
за
што
.
—
А
шта
сте
ви
дошли
?
—
упита
их
најзад
.
Како
се
кмет
и
поп
нису
раније
договорили
ко
ће
пред
влашћу
говорити
,
то
се
погледаше
међусобно
,
па
обојица
оћуташе
.
—
Што
сте
дошли
,
питам
вас
?
Узе
најпре
кмет
реч
:
—
Ми
,
вели
,
дошли
у
име
једног
детета
,
то
јест
...
у
име
наше
општине
,
која
је
ванбрачно
родила
једно
дете
...
управо
...
Кад
виде
поп
да
се
кмет
збунио
,
те
ће
својим
објашњењем
направити
још
већу
бруку
,
муну
га
лактом
да
ћути
,
па
сам
настави
:
—
У
нашој
општини
родило
се
једно
ванбрачно
дете
које
не
припада
нама
.
—
Зашто
не
припада
вама
?
—
пита
строго
капетан
.
—
Његова
мајка
,
као
удовица
,
припадала
је
нама
—
уплете
се
опет
кмет
,
а
поп
га
поново
муну
лактом
,
па
сам
настави
:
—
Његова
мајка
је
удовица
,
а
родом
је
из
другог
села
,
из
Крмана
,
па
онда
то
дете
и
припада
тој
општини
.
—
А
колико
има
времена
како
је
његова
мајка
удовица
?
—
пита
опет
капетан
.
—
Тринаест
месеца
,
ушла
је
у
четрнаести
,
—
одговара
поп
.
—
А
где
је
пробавила
то
време
удовиштва
?
—
пита
опет
капетан
.
—
У
нашем
селу
—
вели
поп
.
—
А
ви
сте
је
,
разуме
се
,
као
добри
људи
,
пазили
и
неговали
као
сваку
сиротицу
?
—
Како
да
нисмо
,
господине
—
одговори
кмет
,
са
уверењем
да
та
заслуга
припада
општини
а
не
цркви
,
те
да
је
позван
на
то
питање
он
да
одговори
а
не
поп
.
—
И
,
разуме
се
,
као
бедну
сиротицу
,
нисте
је
остављали
ни
гладну
ни
жедну
,
па
сте
је
грешницу
и
обилазили
,
да
је
припитате
како
јој
је
?
—
Како
да
нисмо
,
господине
—
утрпава
се
опет
кмет
,
и
чисто
му
мило
што
господин
капетан
тако
ласкаво
мисли
о
општини
,
којој
је
он
председник
.
—
Ама
,
господине
,
—
поче
опет
поп
—
она
је
родом
из
Крмана
.
—
А
,
из
Крмана
?
—
пита
капетан
.
—
Јесте
!
—
одговорише
и
поп
и
кмет
.
—
А
за
време
откако
је
удовица
,
да
ли
су
је
обилазили
кој
’
пут
кмет
и
поп
крмански
?
—
Нису
господине
!
—
Е
,
видиш
,
кој
’
обилази
удовицу
тај
подноси
и
трошак
.
Нећу
о
томе
више
ништа
да
чујем
,
разумете
ли
?
Тако
како
кажем
,
тако
мора
бити
!
—
То
не
може
тако
да
буде
!
—
усуди
се
поп
да
рекне
.
—
Ми
смо
донели
и
писмену
жалбу
,
па
ако
је
одбијете
,
онда
вас
молимо
да
нам
дате
и
писмено
решење
,
јер
хоћемо
да
се
жалимо
и
вишој
власти
.
—
Слушај
,
попе
—
поче
капетан
врло
озбиљно
.
—
Немој
да
ме
натераш
да
ти
обријем
браду
,
а
ти
кмете
,
припази
се
,
јер
ја
се
и
онако
домишљам
да
ти
ових
дана
пошљем
комисију
.
Кмет
и
поп
пребледеше
и
не
смедоше
да
се
погледају
у
очи
.
—
Мислите
ви
—
настави
капетан
—
не
знам
ја
целу
ту
ствар
;
мислите
ви
,
далеко
је
ваше
село
,
па
нема
ко
отуд
да
ми
јави
.
И
кмет
и
поп
гледе
у
земљу
и
свакоме
иѕиђе
пред
очи
Радоје
Крња
,
црн
,
црн
као
гак
,
а
шта
му
мисли
свако
од
њих
у
души
,
не
дај
Боже
Радоју
да
га
нешто
то
и
постигне
.
—
И
мислите
ви
—
наставља
капетан
—
мени
да
подлијете
воду
!
Мали
сте
,
море
,
за
то
!
Не
треба
ми
него
само
да
притиснем
нокат
па
да
прснете
као
бувице
.
И
попу
у
том
тренутку
изиђе
пред
очи
капетанов
нокат
,
али
огроман
,
велики
,
као
што
је
ред
да
буде
један
државни
нокат
.
А
себе
виде
као
милу
,
ситну
,
црну
бувицу
,
коју
су
ухватили
под
јорганом
,
па
је
држе
међу
собом
два
државна
прста
и
спремају
се
да
је
положе
,
а
затим
да
се
наваља
државни
нокат
на
њу
.
Кмету
је
опет
цела
ствар
сасвим
друкче
изгледала
.
Њему
се
ово
упоређење
са
бувицом
чинило
да
се
више
на
попа
односи
,
јер
поп
,
онако
задригао
а
у
црној
мантији
,
и
личио
је
донекле
на
буву
која
се
добро
поднапила
крви
.
Али
,
ма
да
се
кмет
тешио
тиме
да
се
претња
капетанова
односи
више
на
попа
,
опет
осети
неки
свраб
око
чланака
,
тамо
отприлике
где
стоји
прстен
од
букагије
,
те
диже
десну
ногу
и
почеша
њоме
леву
.
—
Него
,
знате
шта
?
—
настави
капетан
.
—
Нисам
ја
баш
тако
зао
и
пакосан
човек
.
Имам
и
ја
срца
,
а
и
људи
смо
,
требаћемо
се
,
и
ви
мени
и
ја
вама
.
—
Тако
је
!
—
ускликнуше
обојица
и
разведрише
мало
лица
и
дигоше
главе
.
—
Тако
је
,
господине
,
ми
нисмо
,
не
знам
онако
...
да
кажеш
...
—
Знам
ја
,
знам
.
Добри
сте
ви
људи
!
—
Ама
како
!
—
кликну
кмет
,
кога
очас
прође
свраб
око
чланака
и
мал
’
не
скочи
да
загрли
капетана
.
—
Па
баш
зато
—
наставља
капетан
.
—
Учинићу
вам
што
другоме
не
бих
учинио
.
—
Хвала
ти
,
господине
!
—
обојица
ће
у
једак
глас
,
а
наишле
им
на
очи
сузе
од
милине
.
—
Дакле
,
послушајте
ви
мене
што
ћу
вам
казати
!
—
вели
капетан
.
—
А
да
кога
би
другог
ако
нећемо
тебе
послушати
,
господине
!
—
одговори
му
поп
.
—
Е
,
—
вели
капетан
—
држите
ви
то
дете
код
вас
,
као
општинско
дете
,
као
сироче
;
па
кад
одрасте
лако
је
онда
.
—
Тако
је
,
господине
!
—
И
ову
жалбу
што
сте
ми
је
донели
,
ево
,
понесите
је
натраг
,
поцепајте
је
.
Нећу
ни
да
је
заводим
,
боље
је
нек
нема
трага
у
архиви
о
томе
детету
.
—
Боље
је
!
—
одговарају
обојица
убеђено
.
—
Па
овај
,
—
додаје
капетан
—
немојте
заборавити
да
сте
ми
били
у
рукама
и
да
сам
могао
,
да
сам
други
човек
,
да
вам
наваљам
беду
на
врат
које
се
не
би
мајци
лако
опростили
.
Али
нисам
хтео
,
а
ви
немојте
то
да
заборавите
!
—
Како
да
заборавимо
,
господине
!
—
одговори
кмет
умиљато
и
слатко
као
што
он
већ
уме
.
—
Е
,
тако
,
видиш
,
—
вели
капетан
—
па
’
ајд
сад
идите
!
Они
се
још
једанпут
захвалише
и
поклонише
се
пет-шест
пута
,
па
пођоше
.
Кад
су
били
на
вратима
,
капетан
још
једном
добаци
:
—
Па
немојте
сад
,
чим
пређете
праг
,
да
заборавите
да
сам
вас
спасао
једне
велике
беде
!
Они
се
још
једанпут
осврнуше
и
убедише
капетана
како
то
никад
,
никад
неће
заборавити
,
а
затим
се
из
среске
канцеларије
упутише
у
механу
,
где
су
одсели
,
али
успут
нити
проговорише
једно
с
другим
нити
се
погледаше
.
ГЛАВА
ДВАНАЕСТА
У
којој
мал
’
није
пукао
по
дотичној
варошици
глас
да
се
поп
породио
.
Пре
но
што
су
поп
,
кмет
и
дућанџија
улегли
у
дотичну
варош
застали
су
да
се
договоре
,
како
ће
и
шта
ће
.
Прво
и
прво
,
било
је
потребно
да
се
реши
ко
ће
унети
дете
у
варош
.
Поп
га
тек
није
могао
унети
,
а
,
Бога
ми
,
нису
пристајали
ни
кмет
ни
дућанџија
.
После
подуже
препирке
решише
да
поп
узме
дете
и
да
га
сакрије
под
мантијом
.
Друго
је
питање
било
,
шта
ће
с
дететом
док
они
оду
капетану
.
Ту
решише
,
да
поп
и
кмет
оду
,
а
дућанџија
да
остане
у
кафани
и
да
чува
дете
.
Купише
успут
још
и
једно
шише
млека
и
једну
дрвену
кашичицу
,
како
би
приранили
дете
ако
би
заплакало
.
Решише
још
да
дете
крију
као
змија
ноге
,
како
не
би
по
вароши
пукла
брука
,
па
стога
одмах
,
чим
уђу
у
кафану
да
узму
једну
засебну
собу
и
да
се
увек
изнутра
закључавају
,
како
не
би
ко
наишао
.
Кад
тако
све
урадише
,
улегоше
у
варош
мирно
.
Једина
непријатност
која
им
се
успут
десила
то
је
што
су
срели
поп
Илију
,
који
таман
да
назове
Бога
,
а
дете
под
поп
Перином
мантијом
квекну
,
као
да
га
је
ко
навио
.
Можеш
мислити
како
се
поп
Пера
узврда
,
те
мал
’
га
не
испусти
,
а
поп
Илија
оде
даље
осврћући
се
непрестано
и
чудећи
се
у
себи
,
шта
би
овом
сеоском
попу
,
те
место
да
назове
Бога
,
а
он
дрекну
као
јаре
.
—
Биће
,
ујело
га
бесно
псето
!
—
закључи
у
себи
поп
Илија
,
па
оде
даље
и
прекрсти
се
,
колико
да
призове
Бога
да
уклони
од
њега
што
даље
такву
беду
.
Кад
уђоше
у
кафану
,
потражише
одмах
собу
,
те
’
ајд
’
унутра
,
и
одмах
се
закључаше
,
а
поп
стовари
терет
на
кревет
.
Кафеџији
паде
у
очи
да
је
поп
унео
нешто
кријући
под
мантијом
,
и
да
су
се
сва
тројица
одмах
закључали
у
соби
и
тамо
дуго
шушкали
,
али
—
слеже
раменима
,
као
да
би
хтео
рећи
:
Нека
их
ђаво
носи
,
шта
ме
се
тиче
!
Затим
се
дигоше
поп
и
кмет
те
у
капетана
,
а
дућанџија
се
опет
закључа
у
соби
и
оста
да
чува
дете
.
Како
су
се
поп
и
кмет
вратили
од
капетана
,
ми
то
већ
знамо
,
а
како
је
било
Јови
дућанџији
кад
му
саопштише
резултат
,
можеш
мислити
.
Закључаше
опет
врата
изнутра
,
седе
свако
на
по
један
кревет
,
те
стадоше
да
говоре
тихо
и
да
се
договарају
.
—
Ја
га
,
вала
,
натраг
у
село
не
смем
носити
!
—
вели
кмет
.
—
Па
што
си
онда
обећао
капетану
?
—
пита
поп
...
—
Ја
,
је
л
’
?
.
.
Ама
,
па
како
,
брате
,
да
му
не
обећам
.
Да
ми
је
казао
да
понесем
сву
децу
из
вароши
,
ја
би
их
понео
.
Није
што
је
строг
,
него
некако
уме
—
вели
кмет
.
—
Јест
,
уме
...
како
да
не
уме
!
—
додаје
поп
са
резигнацијом
.
—
Мањ
’
да
ти
,
кмете
,
то
дете
узмеш
под
своје
!
—
додаје
полугласно
и
чисто
кроз
зубе
поп
.
—
Је
л
’
ја
?
—
исколачи
се
кмет
.
—
Узми
га
ти
,
попе
,
под
своје
,
а
не
ја
!
Зар
сам
ја
мало
препатио
у
кући
због
тог
детета
,
па
још
да
га
и
под
своје
узмем
.
—
Е
,
онда
ћемо
да
га
вратимо
у
село
,
па
,
ћемо
га
и
даље
издржавати
као
општинско
дете
!
—
вели
поп
.
—
А
слушајте
,
људи
,
—
на
то
ће
дућанџија
,
који
ће
сад
први
пут
у
животу
да
предложи
нешто
паметно
—
а
како
би
било
,
да
потражимо
овде
у
вароши
какву
сироту
жену
,
па
да
јој
плаћамо
нешто
месечно
,
а
она
да
чува
дете
,
те
да
га
и
не
носимо
у
село
.
Сви
дигоше
весело
главе
и
погледаше
у
Јову
дивећи
се
,
као
кад
би
гледали
човека
који
је
пронашао
железницу
.
Јова
се
охрабри
,
па
се
диже
са
кревета
:
—
Ја
тако
предлажем
,
а
ви
како
хоћете
!
—
Е
,
Јоване
,
Бог
те
благословио
!
—
вели
поп
.
—
Та
ти
је
паметна
,
Јово
!
—
вели
кмет
.
И
сад
наста
даље
шушкање
.
Договорише
се
да
те
вечери
не
иду
у
село
,
него
да
остану
,
овде
;
да
поп
седи
и
чува
дете
,
а
кмет
и
Јова
да
зађу
по
вароши
и
да
нађу
какву
сироту
жену
,
те
и
да
је
погоде
.
Пре
но
што
пођоше
у
варош
кмет
и
Јова
,
оде
Јова
те
купи
још
једно
шише
млека
,
да
би
се
нашло
попу
,
те
да
прихрани
дете
ако
би
заплакало
,
а
затим
одоше
,
а
поп
се
закључа
изнутра
.
Седео
је
поп
,
боме
,
и
сат
и
два
,
па
кад
заспа
дете
,
а
он
се
мало
извуче
из
собе
,
пошто
закључа
за
собом
врата
,
колико
да
протегли
ноге
.
Изиђе
пред
механска
врата
да
погледа
лево
и
десно
,
иду
ли
кмет
и
Јова
,
јер
му
већ
досади
седећи
сам
закључан
у
соби
.
Још
мало
па
ће
и
вече
,
а
њих
још
не
беше
ниоткуд
.
Стоји
он
тако
пред
вратима
,
а
приђе
му
механџија
,
неки
омален
,
прљав
човечић
са
грдно
широким
раскопчаним
прслуком
,
који
му
је
служио
као
капут
.
—
А
...
овај
...
је
ли
штогод
за
продају
,
попе
?
—
запита
механџија
,
кобајаги
немарно
и
направи
се
да
гледа
у
небо
,
док
једним
оком
жмирка
те
погледа
у
попа
,
да
му
прочита
штогод
с
лица
.
—
Шта
,
брате
?
—
пита
поп
.
—
Па
оно
?
—
Ама
,
које
оно
?
—
Оно
,
де
,
што
се
буниш
!
Оно
што
си
донео
под
мантијом
,
што
држите
непрестано
закључано
у
соби
—
рече
механџија
,
па
се
загледа
право
у
очи
попу
.
—
А
,
није
...
учини
поп
...
оно
је
онако
...
како
да
кажем
...
једна
наша
...
наша
приватна
ствар
—
поче
поп
да
увија
.
—
Па
јест
,
тако
ће
и
да
буде
!
—
додаје
механџија
,
а
само
што
се
не
подмигне
.
Па
онда
наставља
:
А
мора
да
је
и
важна
ствар
,
јер
видим
сваки
час
се
закључавате
и
много
се
договарате
.
—
Па
јест
!
—
додаје
поп
кобајаги
немарно
,
али
у
тај
мах
претрну
па
начуљи
уши
.
Није
се
варао
,
он
чу
из
собе
Милићев
писак
,
па
као
бесомучан
одјури
тамо
,
закључа
врата
за
собом
и
поче
да
храни
Милића
млеком
.
Механџија
се
већ
одговорима
поповим
чудио
,
али
га
сад
ово
понашање
поново
толико
изненади
,
да
он
погледа
за
њим
и
помисли
у
себи
:
—
Аја
,
ово
нису
чиста
посла
!
Да
је
и
он
чуо
писак
детињи
,
можда
би
му
било
све
јасно
,
али
он
није
чуо
.
Зато
пође
за
попом
и
дође
пред
врата
његове
собе
да
ослухне
,
али
се
изнутра
ништа
не
чу
.
Покуша
и
да
привири
кроз
кључаоницу
,
али
не
могаде
ништа
да
види
.
Врати
се
затим
у
механу
,
па
,
како
већ
настаде
сумрак
,
нареди
дечку
да
припали
лампе
,
а
он
изиђе
пред
врата
вртећи
главом
,
чиме
је
изражавао
као
неку
сумњу
и
зебњу
.
Не
прође
мало
,
а
њему
се
чело
разведри
,
јер
спази
да
се
низ
улицу
,
право
његовој
кафани
,
упутио
Риста
полицајац
!
Риста
је
увек
у
то
доба
свраћао
к
њему
на
по
чашу
две
вина
,
јер
није
имао
обичај
да
вечерава
,
него
увек
,
место
вечере
,
попије
по
чашу
две
црна
вина
,
а
после
окрене
бело
,
и
то
пије
као
после
вечере
.
Механџија
га
узе
на
страну
и
,
шапћући
,
све
му
редом
исприча
шта
је
и
како
је
.
Рече
му
како
се
поп
,
кмет
и
дућанџија
врло
чудно
понашају
,
како
се
једнако
закључавају
и
договарају
,
како
су
донели
нешто
врло
велико
под
поповом
мантијом
и
то
крију
,
како
је
он
попа
почео
да
припитује
о
томе
,
па
чим
је
поп
осетио
да
је
он
посумњао
,
а
он
као
суманут
побегао
и
закључао
се
у
соби
.
Риста
полицајац
саслуша
све
то
,
размисли
се
,
размисли
се
,
па
ће
рећи
:
—
Хм
!
Хм
!
То
ће
бити
неки
догађај
!
Риста
полицајац
је
увек
и
сваку
замршенију
ствар
називао
„
догађајем
”
.
—
То
ће
несумњиво
бити
какав
догађај
!
—
понови
он
,
па
рече
кафеџији
да
му
донесе
једно
вино
од
оних
,
које
он
пије
као
вечеру
,
те
да
промисли
мало
.
Није
му
требало
више
до
што
је
испио
чашу
и
већ
је
био
готов
са
размишљањем
.
Он
зовну
механџију
и
рече
му
да
он
,
механџија
,
лупа
на
попова
врата
,
а
Риста
ће
стојати
крај
њега
,
и
да
му
ма
шта
понуди
,
да
виде
хоће
ли
отворити
.
Риста
се
,
међутим
,
неће
још
јављати
.
Тако
и
учинише
.
Риста
оде
све
на
прстима
до
собе
број
3
,
а
механџија
приђе
сасвим
слободно
и
чукну
на
врата
:
—
Ко
је
?
—
упита
поп
изнутра
.
—
Ја
сам
,
кафеџија
.
Је
ли
по
вољи
да
донесем
воде
?
—
Нека
,
има
!
—
одговара
поп
.
—
Али
,
молим
вас
,
отворите
—
настави
механџија
—
треба
да
вам
дам
убрус
и
сапун
.
—
Није
потребно
—
одговара
поп
.
—
Молим
вас
,
отворите
;
ту
су
остале
папуче
једног
путника
који
је
синоћ
ноћио
,
па
их
тражи
.
—
Не
могу
да
отворим
!
—
одговори
поп
.
—
Ја
ћу
потражити
папуче
,
па
ћу
вам
их
изнети
.
Кад
свршише
тај
разговор
,
а
Риста
и
механџија
измакоше
од
врата
.
Риста
полицај
се
озбиљно
забрину
.
—
Догађај
,
ово
је
несумњиво
догађај
!
—
промумла
кроз
зубе
и
реши
се
да
предузме
све
мере
,
да
би
сазнао
тајну
која
мора
да
је
врло
велика
и
важна
.
Он
изиђе
у
авлију
кафанску
,
не
би
ли
кроз
прозор
опазио
штогод
,
али
је
поп
спустио
завесе
те
се
не
могаше
ништа
видети
.
Ипак
,
завесе
су
покриле
само
доње
прозоре
,
а
горње
нису
дохватиле
,
те
,
ако
би
се
на
штогод
успео
,
могао
би
завирити
у
собу
.
Одмах
Риста
,
уз
помоћ
механџије
,
призва
сву
послугу
кафанску
.
Дође
дечко
из
механе
,
извуче
се
арџија
из
штале
који
понесе
собом
и
виле
,
навикнут
да
увек
пође
тако
наоружан
кад
год
се
његова
помоћ
тражи
.
Дође
и
куварица
,
дебела
и
гојазна
,
а
опасана
плавом
прљавом
кецељом
,
па
онда
штумадла
,
ошишана
и
бренована
,
са
чистом
белом
кецељом
,
белим
чарапама
и
кадифеним
црвеним
папучама
на
ногама
.
Дође
најзад
и
момак
што
чисти
лампе
,
опасан
половином
џака
место
кецеље
,
и
забазди
на
петролеум
,
као
да
је
сад
из
бурета
изишао
.
Риста
им
свима
запрети
да
ћуте
и
укратко
им
објасни
у
чему
је
ствар
...
Затим
нареди
да
се
донесу
једне
лествице
,
које
прислонише
уз
зид
крај
прозора
,
и
главом
сам
Риста
попе
се
горе
,
загледа
кроз
прозор
,
па
се
најпре
трже
запрепашћен
.
Загледа
затим
још
једанпут
,
прекрсти
се
три
пута
и
са
врха
лествица
објави
радозналим
присутнима
:
—
Чудо
,
чудо
невиђено
!
—
Шта
је
,
забога
?
—
питају
сви
одоздо
,
а
искривили
главе
гледајући
у
Ристу
.
Риста
се
брже
боље
сиђе
низ
лествице
,
позва
све
присутне
на
страну
,
да
не
би
под
поповим
прозором
лармали
,
па
им
тихо
а
значајно
рече
:
—
Поп
се
породио
!
Можете
мислити
како
је
та
вест
утицала
на
присутне
,
као
гром
.
Прво
занемеше
од
чуда
,
а
затим
почеше
да
размишљају
.
Механџија
одмах
са
поуздањем
додаде
:
—
Ама
ја
сам
приметио
на
њему
порођајне
муке
и
оно
,
кад
он
побеже
од
мене
,
мора
да
га
је
баш
у
тај
пар
снашло
.
Штумадла
цикну
,
као
да
ју
је
ко
уштинуо
.
—
Убио
га
Бог
—
додаде
—
а
он
још
јутрос
кад
је
прошао
крај
мене
,
намигну
ми
.
Срам
га
било
!
Момак
што
чисти
лампе
поче
,
од
превеликог
чуда
,
и
сам
да
осећа
неке
грчеве
у
стомаку
,
а
куварица
узе
да
се
грува
у
груди
,
објашњавајући
како
је
и
њен
муж
,
откако
се
она
погодила
за
куварицу
,
почео
нагло
да
се
гоји
.
Једино
арџија
,
остављајући
виле
,
као
посве
непотребан
инструменат
за
порођај
,
што
рече
:
—
Ама
људи
,
откуд
то
може
бити
?
Штумадла
,
која
је
„
била
по
свету
”
,
поче
да
објашњава
како
то
може
бити
.
Она
вели
зна
за
још
један
такав
случај
,
а
момак
што
чисти
лампе
на
то
доби
још
јаче
грчеве
.
И
док
се
тако
послуга
објашњавала
и
препирала
,
може
ли
то
бити
или
не
може
,
дотле
је
брижљиви
Риста
полицајац
,
праћен
механџијом
,
отишао
наоколо
опет
пред
врата
собе
3
,
и
сад
је
сам
лупао
у
врата
.
—
Ко
је
?
—
запита
поп
изнутра
.
—
Треба
ли
вам
каква
помоћ
?
—
пита
Риста
.
—
Каква
помоћ
,
брате
,
шта
ће
ми
помоћ
?
—
виче
поп
изнутра
.
—
Бабица
можда
или
каква
старија
жена
?
—
Каква
жена
,
ако
Бога
знате
!
—
виче
опет
поп
.
—
Оставите
ви
мене
на
миру
.
Ко
је
то
што
ме
непрестано
узнемирава
?
!
—
Ја
,
полиција
!
—
рече
Риста
свечано
.
Таман
он
то
изусти
,
а
однекуд
,
као
наручени
,
стигоше
пред
врата
кмет
и
дућанџија
.
Они
се
згледаше
и
зачудише
се
шта
се
то
овде
,
пред
вратима
њихове
собе
,
збива
.
—
Јесте
ли
ви
одсели
у
овој
соби
с
попом
?
—
обрну
се
сад
полицајац
к
њима
.
—
Јесмо
,
—
одговорише
они
.
—
Па
где
сте
били
досад
,
тражили
сте
ваљда
какву
жену
која
зна
око
деце
?
Кмет
и
дућанџија
,
кад
видеше
да
овај
све
зна
,
признадоше
,
веле
:
—
Јесте
!
—
Па
јесте
ли
нашли
?
—
И
да
сте
нашли
