процепаноплатно
,
избија
по
где
где
оголело
дрво
,
вршак
каквога
хумића
или
кров
од
колибе
.
По
орању
и
кукурузишту
,
заштићене
дебелим
магленим
покровом
,
пробирају
храну
јаребице
и
кад
ти
чују
шушањ
прну
на
један
мах
,
избију
из
магле
и
расипају
се
.
Обалу
потока
,
којом
одим
,
окитиле
кржљаве
и
оголеле
врбе
те
ти
изгледају
као
тужбалице
које
још
нису
дорекле
своју
запевку
.
Код
извора
сам
затекао
две
мањерке
те
се
освртох
лево
и
десно
да
видим
ко
их
је
ту
оставио
.
То
је
био
војник
,
који
је
далеко
у
пољу
стајао
гологлав
и
усамљен
.
Шајкача
му
је
била
под
пазухом
,
у
левој
је
руци
држао
упаљену
свећицу
а
десном
се
крстио
.
Посматрао
сам
га
дуго
,
па
му
приђох
.
Био
је
старији
човек
,
испијена
образа
и
уморна
погледа
.
Он
диже
главу
и
погледа
ме
,
али
га
моје
присуство
не
узнемири
већ
мирно
и
немо
настави
крстити
се
.
—
Молиш
се
Богу
?
—
узнемирих
га
ја
.
—
Чиним
помен
!
—
одговори
тихо
као
да
не
би
рад
да
поремети
свечаност
тренутка
.
—
Коме
?
—
Данас
је
четрдесет
дана
како
ми
је
брат
погинуо
!
—
Бог
нека
га
прости
!
—
прекрстих
се
и
ја
и
скидох
капу
,
осећајући
једно
дубоко
и
искрено
саучешће
.
Он
настави
немо
крстити
се
,
пошто
ми
је
погледом
благодарио
.
—
А
умеш
ли
да
се
помолиш
Богу
за
душу
братњеву
?
—
Не
умем
!
—
рече
и
погледа
ме
кроз
сузе
које
му
се
набрале
у
очима
.
—
Дај
овамо
ту
свећицу
!
—
рекох
му
,
и
он
ми
је
са
пуно
поверења
пружи
.
—
Како
ти
се
звао
брат
?
—
Јован
!
Ја
се
прекрстих
,
обратих
се
погледом
небу
и
отпочех
молитву
,
коју
ни
сам
нисам
знао
,
али
која
ми
се
наметала
и
из
душе
текла
.
Магловита
јутарња
јесења
свежина
,
која
ми
је
до
мало
час
притискала
груди
,
као
да
ме
у
томе
тренутку
освежи
и
поче
боно
да
ми
дражи
груди
.
Поглед
који
сам
управио
горе
,
небу
,
и
узнео
га
изнад
простора
,
који
је
притискивала
магла
,
срео
је
тамо
горе
светлост
која
се
буди
.
Та
светлост
изгледала
је
као
отварање
неба
,
као
што
у
младе
,
чедне
девојке
прва
светлост
у
очима
значи
отварање
срца
.
Осећао
сам
неку
искреност
и
снагу
у
души
.
У
мени
се
тога
часа
пробудила
нека
нова
,
дотле
непозната
побожност
;
не
она
која
пости
и
метанише
,
не
она
која
клечи
пред
олтаром
и
крсти
се
не
разумевајући
ни
молитве
рад
које
се
крсти
;
већ
нека
крепка
,
силна
и
снажна
побожност
,
слична
незнабоштву
,
које
се
клања
сунцу
и
непосредно
из
свога
божанства
црпе
топлоту
и
живот
.
Ту
непосредност
,
ту
блискост
нечему
вишем
,
осећао
сам
и
ја
у
овоме
тренутку
,
који
је
био
свечанији
на
пустој
,
влажној
пољани
,
под
оловним
кровом
,
који
су
чинили
кишни
облаци
,
но
што
би
био
под
високим
храмовним
кубетима
златом
опточеним
и
драгим
камењем
искићеним
.
Много
и
често
пута
у
животу
говорио
сам
пред
гомилама
,
у
тренутцима
свечаним
и
важним
,
у
тренутцима
задовољства
и
туге
и
,
све
оно
узбуђење
које
ми
је
давало
снаге
и
моћи
да
мисао
искажем
,
није
ми
оскудевало
ни
овога
тренутка
,
пред
овим
једним
јединим
слушаоцем
,
на
овој
пустој
пољани
.
Казивао
сам
молитву
гласно
:
„
Оче
наш
,
који
си
на
небу
,
разгрни
мутне
облаке
,
којима
си
га
застро
,
да
до
престола
твојега
допре
молитва
моја
за
покој
душе
роба
твога
Јована
,
који
часно
живот
свој
положи
за
слободу
и
величину
Отаџбине
своје
и
за
велику
,
вечиту
и
неумитну
правду
,
којој
си
Ти
бранилац
и
заштитник
,
Оче
наш
,
који
си
на
небу
!
„
Оче
наш
,
који
си
на
небу
,
нека
се
слави
име
твоје
и
нека
оно
значи
милост
онима
,
који
су
одужили
дуг
свој
Отаџбини
крвљу
својом
и
нека
значи
покој
душама
њиховим
и
души
роба
твога
Јована
.
Као
што
ће
из
крви
њихове
,
којом
су
богато
натопили
наша
поља
и
наше
горе
,
нићи
слобода
једнога
народа
;
тако
нека
из
душа
њихових
праведних
,
сабраних
око
престола
Твојега
,
никне
молитва
за
спас
дома
,
домовине
и
народа
,
ради
којега
они
животе
своје
положише
.
И
кроз
ту
молитву
нека
се
слави
име
Твоје
,
Оче
наш
,
који
си
на
небу
!
„
Оче
наш
,
који
си
на
небу
,
нека
приђе
царство
Твоје
;
царство
правде
,
царство
истине
и
царство
мира
;
јер
то
царство
донеће
уцвељенима
,
пострадалима
и
мученима
утехе
а
онима
,
који
су
га
животом
својим
и
крвљу
својом
искупили
на
земљи
,
вечно
блаженство
на
небесима
.
Тим
блаженством
наградићеш
тада
и
душу
роба
твога
Јована
,
када
приђе
царство
Твоје
,
Оче
наш
,
који
си
на
небу
!
„
Помени
,
Господе
,
и
помилуј
роба
Твојега
Јована
,
као
што
ћемо
га
и
ми
увек
,
у
добру
и
у
злу
,
помињати
и
сећањем
одужити
се
честиту
војнику
,
који
је
живот
свој
дао
за
Отаџбину
!
Слава
нека
је
Јовану
и
мир
и
покој
души
његовој
.
Амин
!
“
Када
сам
завршио
молитву
и
окренуо
се
војнику
да
му
вратим
свећицу
,
његове
су
очи
биле
пуне
суза
којима
ми
обли
руку
сагнувши
се
да
је
целива
.
—
Баш
ти
хвала
,
господине
!
—
рече
гласом
који
је
дрхтао
у
грлу
.
Угасио
је
свећицу
,
савио
је
котур
,
метнуо
у
торбу
те
смо
ћутећи
кренули
ка
извору
.
Он
ми
је
захватио
воду
у
мањерку
,
он
је
са
својима
понео
,
нити
је
хтео
дозволити
да
то
ја
чиним
.
—
Лакше
ми
је
,
лепо
га
ожалисмо
!
Баш
ти
хвала
,
господине
!
—
додаде
опет
после
дугога
ћутања
,
па
после
извесног
времена
поче
да
ми
казује
о
свом
брату
.
—
Био
је
млад
,
тек
се
замомчио
.
Остали
смо
сами
,
старији
нам
помреше
,
па
сам
му
ја
био
и
брат
и
отац
.
Па
ја
узех
и
да
бринем
о
кући
а
њега
дадох
на
школе
.
—
Је
л
’
ђак
био
?
—
Јест
!
Учио
ратарску
школу
.
Имамо
нешто
имања
па
,
рекох
,
кад
се
врати
да
га
оженим
те
да
то
имање
заједно
подржимо
.
Причао
ми
је
и
даље
о
својим
намерама
,
о
надама
,
о
будућности
,
говорио
ми
је
све
док
нисмо
избили
на
друм
.
На
друму
затекосмо
већ
кретање
и
ако
је
још
рана
зора
.
Није
још
цео
збег
кренуо
али
појединци
већ
промичу
друмом
и
грабе
Призрену
.
Промичу
војници
заостали
из
команда
,
које
су
јуче
овуда
прошле
,
рањеници
који
су
се
сами
евакуисали
;
болесници
у
кошуљи
и
болничким
папучама
увијени
у
болничка
ћебад
,
заробљеници
одрпани
и
боси
и
избеглице
-
натоварене
тешким
теретима
.
Сви
они
журе
да
измакну
испред
кола
која
ће
доцније
кренути-
и
закрчити
друм
.
А
доле
у
селу
,
већ
жив
покрет
.
Све
је
на
ногама
и
спрема
се
за
полазак
.
Волови
се
поје
,
коњи
се
самаре
,
кола
се
товаре
.
Они
,
који
су
се
ноћас
у
ноћи
погубили
,
траже
се
међу
собом
;
тамо
на
друму
узносе
људи
на
леђима
кола
која
су
ноћас
у
мраку
загазила
страном
у
јарак
,
други
претоварују
кола
која
су
се
скрхала
,
трећи
поткивају
коње
,
који
су
обосили
.
Жагор
,
галама
,
вика
,
препирка
тамо
и
амо
и
уопште
све
оно
што
је
било
јуче
и
што
је
било
прекјуче
,
кад
се
у
рану
зору
буди
збег
и
хоће
да
крене
.
И
најзад
се
креће
.
Најпре
појединце
,
по
један
човек
или
по
једна
кола
,
па
онда
група
људи
,
свака
засебно
и
група
кола
,
двоја
,
троја
,
четвора
,
док
се
све
не
отисне
и
не
загусти
друм
народом
и
стоком
.
Дотле
је
већ
и
дан
свануо
и
ако
тешки
облаци
још
застиру
небо
и
не
дају
зраку
да
потпуно
пробије
.
Крећемо
кроз
призренску
раван
,
којој
се
на
дну
уздижу
два
колоса
,
Паштрик
и
Коритник
,
градећи
џиновску
капију
,
кроз
коју
дере
Дрим
а
на
истоку
,
одмах
над
нама
,
пространа
грбина
Шарова
и
његов
поносни
врх
,
где
су
се
српске
виле
понова
сабрале
да
запевају
песму
тужбалицу
коју
су
негда
,
после
Косова
,
једном
запевале
.
Пошто
се
равница
којом
идемо
преломи
и
узнесе
у
једну
вишу
раван
,
на
дну
се
ове
оцртава
,
тамо
у
дубини
,
силуета
града
на
једној
узвишици
под
којом
се
простире
варош
од
које
се
,
из
групе
кровова
који
ти
се
чине
као
мрка
и
тамна
поља
,
догледа
тек
по
које
минаре
или
јаблан
.
То
је
Призрен
.
Величанствен
у
прошлости
,
искићен
сјајем
најсветлијега
доба
историје
једнога
народа
,
заносним
легендама
које
су
се
ткале
на
ткиву
разапетом
измеђ
гусала
и
историје
и
једном
родољубивом
чежњом
,
која
је
у
доба
буђења
свести
о
слободи
,
задојавала
неколико
покољења
поносом
и
пожртвовањем
.
Скопље
има
другачи
,
велики
и
важан
политички
значај
;
оно
је
престоница
вардарске
Србије
и
средиште
оних
вечних
,
историјских
балканских
путева
којима
су
се
од
увек
ваљали
велики
светски
догађаји
никли
из
сусрета
истока
са
западом
.
Прилеп
је
песма
српскога
народа
;
ту
је
Марко
орао
друмове
,
ту
делио
мегдане
,
ту
из
мешине
вино
пио
и
ту
прослављао
славу
своју
,
Светога
Андрију
.
Охрид
и
Пећ
су
вера
хришћанска
и
вера
српска
;
то
су
храмови
под
којима
је
први
пут
пропојала
хришћанска
и
први
пут
српска
молитва
.
Хрељин
Пазар
је
колевка
српска
,
зачеће
живота
и
државе
.
Изнад
свих
тих
градова
и
милих
и
драгих
,
Призрен
има
свој
особени
значај
;
има
своју
нарочиту
драж
,
има
свој
светао
и
зрачан
ореол
.
Призрен
ја
сан
српски
,
он
је
једна
чаробна
легенда
.
Онамо
,
намо
,
иза
оних
брда
,
леже
разорени
двори
нашега
цара
;
онамо
,
споменици
наше
величине
,
онамо
поносна
прошлост
једнога
народа
.
Онамо
ваља
поћи
,
онамо
управити
жеље
,
онамо
тежње
.
И
када
су
једном
две
младе
војске
,
двеју
тек
никлих
државица
,
кренуле
једна
другој
у
сретање
,
мачеви
су
њихових
војсковођа
тамо
ка
Шару
управљали
своје
врхове
а
Призрен
је
била
реч
која
је
у
смрт
звала
и
смрт
слатком
чинила
.
И
када
је
европска
себичност
грубо
разорила
сан
једнога
младога
народа
и
онемогућила
да
се
две
братске
војске
састану
под
зидинама
Душанова
града
,
срела
су
се
тада
на
подножјима
Шаровим
два
поклича
:
„
И
ако
се
српски
стег
посред
Ниша
вије
.
Јоште
тужно
Косово
освећено
није
!
“
и
онај
са
запада
,
отуд
са
Ловћена
:
„
Онамо
!
намо
,
за
брда
она
!
...
Оба
су
поклича
исказивала
једну
и
исту
тежњу
,
тежњу
да
се
немилостиво
разорени
сан
настави
,
и
да
се
још
једном
пође
путем
историје
,
путем
традиције
,
путем
правде
и
путем
слободе
.
И
пошло
се
једнога
дана
,
и
стигло
се
.
На
Прилепу
се
Марко
пробудио
,
зазвонила
су
звона
у
Охриду
и
Пећи
;
појавио
се
Марков
буздован
са
морскога
дна
под
Драчем
а
на
Призрену
се
Душановом
залепршала
српска
тробојка
.
Ено
је
,
ено
,
онамо
,
намо
!
...
И
ако
је
мутно
небо
и
ако
су
нам
исплакане
очи
,
ми
је
догледамо
,
ми
је
видимо
,
она
нам
казује
пут
као
поклоницима
звезда
водиља
.
И
крећемо
,
идемо
тамо
где
њу
видимо
,
идемо
ка
Призрену
.
Изнурени
глађу
,
изломљени
тегобама
пута
,
малаксали
од
мраза
и
зиме
,
бедни
и
скрушени
,
крећемо
у
бескрајним
поворкама
својој
Меки
и
Медини
,
своме
Јерусалиму
,
светим
гробовима
прошлости
наше
!
Али
,
не
идемо
ми
на
поклонење
светињама
тим
,
већ
идемо
да
у
темеље
светога
града
,
где
је
сахрањена
слава
наша
,
сахранимо
и
последње
наде
наше
!
Онамо
,
намо
,
за
брда
она
,
леже
разорени
двори
,
разорени
храмови
,
разорена
прошлост
српска
;
тамо
се
сад
збира
са
свих
страна
и
разорена
држава
српска
.
Тамо
ћемо
и
ми
прогнаници
са
огњишта
својих
и
из
домова
својих
!
Хоћеш
ли
нам
отворити
царске
твоје
капије
;
хоћеш
ли
нас
примити
,
поносни
царски
граде
?
Хоћеш
ли
нам
,
прогнаним
бескућницима
,
дати
заштите
међ
зидинама
твојим
,
где
се
заклонио
последњи
делић
слободе
српске
?
!
XXВ
Слом
Сећам
се
једнога
великога
пожара
,
пре
неколико
година
.
Горела
је
пространа
и
висока
зграда
од
темеља
до
крова
.
Најпре
се
у
доњим
оделењима
појавила
ватра
и
дим
је
кроз
разбијен
прозор
почео
да
куља
.
Узбуђење
је
очас
обузело
целу
кућу
али
они
на
вишим
спратовима
,
удаљени
од
места
где
се
ватра
појавила
,
веровали
су
још
увек
да
за
њих
није
настао
крајњи
моменат
,
да
се
пожар
може
још
и
угушити
,
ако
помоћ
брзо
стигне
.
Пожар
међутим
напредује
и
тамо
,
где
је
до
сад
куљао
дим
,
јавља
се
пламен
који
се
дохвата
таванице
и
пробија
врата
и
прозоре
.
Настаје
паника
међу
становништвом
куће
,
збуњеност
,
пометеност
,
бегство
,
спасавање
.
Пламен
букће
,
тутњи
и
крха
,
обара
врата
,
прозоре
и
лиже
зидове
и
дохвата
се
већ
степеница
којима
и
последњи
,
који
су
заостали
у
кући
,
треба
још
да
се
спасу
.
Врисак
жена
,
писак
деце
,
довикивање
оних
који
спасавају
,
узвици
светине
,
све
више
расту
.
По
улици
леже
ствари
спасене
или
избачене
кроз
прозор
,
полупане
,
исквашене
водом
којом
се
гаси
и
изгажене
;
а
крај
ствари
неодевени
,
како
су
у
последњем
тренутку
избегли
,
прозебли
,
престрављена
погледа
пред
ужасом
који
им
гута
имовину
,
стоје
непомични
и
неми
становници
куће
коју
ждере
пламен
.
Пламен
већ
букће
,
прогорео
је
прву
таваницу
и
пробио
је
у
горњи
спрат
,
разорио
већ
степенице
које
воде
озго
а
у
светини
ваља
се
по
калдрми
и
превија
несретна
мајка
чије
је
чедо
остало
горе
а
отац
одјурио
у
пламен
да
га
спасе
али
не
може
доспети
где
је
пошао
.
Пожар
се
шири
,
пламен
халовито
граби
све
даље
,
прште
врата
и
прозори
,
чује
се
тресак
балвана
а
црн
дим
куља
пластовима
и
гуши
оне
које
обухвата
.
Сад
је
већ
пробијена
и
друга
таваница
,
пламен
је
продро
у
све
просторе
и
лиже
кроз
рупе
где
су
били
прозори
и
врата
;
цреп
се
на
крову
усијао
и
осећа
се
како
попушта
и
стење
кров
.
Пламен
већ
букће
кроз
празне
просторе
измеђ
голих
зидова
где
ждере
још
и
последње
остатке
дрвенарије
.
Леп
са
зидова
у
великим
комадима
пада
а
диреци
у
дуваровима
већ
се
претварају
у
жар
.
Почињу
да
се
сурвавају
зидови
који
деле
унутарње
просторе
а
који
су
изгубили
под
собом
основе
на
којима
су
почивали
;
цигла
са
треском
пада
у
жар
и
развејава
око
себе
густе
снопове
варница
и
пламен
добија
све
шире
и
шире
просторе
измеђ
четири
основна
зида
,
који
још
стоје
,
те
цела
кућа
изгледа
као
усијана
пећ
.
Најзад
јавља
се
пукотина
и
на
једном
од
основних
видова
,
она
се
шири
,
зид
попушта
,
нагиње
се
и
са
страховитим
треском
читаво
једно
огромно
платно
пада
,
засипа
улицу
,
претрпава
децу
и
људе
и
настаје
врисак
и
цика
.
Кров
се
већ
нахерио
,
једним
делом
виси
у
ваздуху
,
цреп
пршти
и
сручује
се
,
оџаци
који
падају
на
њ
’
дробе
га
у
ситну
парчад
,
пада
већ
и
други
зид
,
занео
се
и
трећи
и
,
још
мало
па
један
ужасан
крах
,
један
ужасан
слом
и
све
се
сручује
са
страховитим
треском
.
Тамо
где
се
јуче
још
уздизала
угледна
и
здрава
бина
,
сад
већ
леже
рушевине
и
жар
и
по
њима
полегао
црн
дим
који
гуши
.
У
часу
када
смо
улазили
у
Призрен
мени
се
поновила
и
наметала
цела
ова
слика
пожара
.
Под
кровом
,
који
је
покривао
нашу
Отаџбину
,
попрскали
су
већ
зидови
који
га
носе
и
пламен
је
помамно
лизао
и
буктао
кров
све
просторије
,
уништавајући
и
последње
остатке
наше
имовине
.
Цреп
је
већ
прштао
на
крову
,
догорели
балвани
са
треском
су
падали
,
основни
се
зидови
делом
порушили
и
кров
је
већ
висио
у
ваздуху
.
У
једноме
крају
врисак
оних
који
су
у
пламену
изгубили
свога
,
у
другоме
беда
оних
који
су
изнели
само
главу
и
крпе
на
себи
и
ужас
светине
и
пометња
и
све
,
све
,
као
о
пожару
.
И
најзад
,
онај
страх
којим
се
очекује
свакога
тренутка
крах
који
је
неминован
и
који
ће
под
собом
претрпати
све
што
се
за
времена
не
склони
.
Скрхало
се
све
,
скрхала
се
цела
Србија
у
оне
испреплетане
,
тесне
и
прљаве
улице
призренске
.
Ваља
се
гомила
и
покрива
собом
сваку
стопу
калдрме
,
као
оно
кад
о
поплави
дере
набујала
река
,
која
носи
све
што
је
дочепала
и
почупала
.
Имаш
утисак
као
да
стење
земља
и
угиба
се
.
И
Краљ
и
Скупштина
и
војска
и
народ
и
влада
и
Врховна
Команда
и
остатци
оних
који
су
се
борили
и
рањеници
,
који
су
напустили
болнице
и
тумарају
кроз
улице
и
заробљеници
,
који
не
знају
шта
ће
са
собом
и
за
које
нико
не
зна
шта
ће
са
њима
.
Па
онда
регрути
,
стране
мисије
,
жене
,
деца
,
старци
,
надлештва
,
архиве
,
благајне
,
команде
без
војске
,
товарни
коњи
,
кола
,
аутомобили
,
батерије
без
муниције
и
силна
стока
.
Све
се
то
скрхало
,
све
се
измешало
,
све
то
извире
из
разних
улица
,
гуши
се
,
саплиће
,
гура
,
тумара
,
тиска
,
укршта
се
и
једно
другом
преплета
пут
,
тако
да
не
можеш
прећи
с
једне
на
другу
страну
улице
и
не
можеш
,
ти
пешак
,
по
читав
сат
,
провлачећи
се
измеђ
коња
,
кола
и
воловских
рогова
,
да
начиниш
ни
двеста
метара
пута
.
А
по
странама
улица
,
под
стрејама
,
као
оно
о
пожару
,
начичкала
се
престрављена
светина
узневерена
погледа
и
стоји
немо
и
посматра
све
ово
.
Стоји
тако
од
јутра
до
подне
и
од
подне
до
мрклога
мрака
.
Као
дављеници
који
су
се
дочепали
обале
,
па
још
несвесни
потпуно
опасности
коју
су
преживели
те
немо
гледају
за
собом
укочена
,
суманута
погледа
у
реку
где
су
се
давили
;
тако
ова
светина
без
израза
,
без
саучешћа
,
без
свести
готово
,
гледа
за
собом
и
пред
собом
и
не
уме
да
се
прибере
.
Људи
раскопчани
,
кајишеви
са
опанака
се
опустили
и
вуку
по
блату
;
лица
се
срозала
,
одело
већ
подрпано
и
блатњаво
,
прокисло
и
-
омлитавило
.
Жагор
и
жамор
као
у
паклу
,
тропот
по
неравној
калдрми
као
да
једновремено
двадесет
возова
стижу
са
разних
страна
.
У
тој
гомили
што
промиче
или
оној
,
што
стоји
страном
улице
,
срешћеш
све
што
се
,
као
на
дну
левка
,
сручило
са
разних
страна
Србије
.
Тамо
енглески
адмирал
,
који
је
не
знам
којим
случајем
запао
у
Србију
,
где
га
је
дочепала
бујица
догађаја
и
заједно
са
нама
почела
носити
друмовима
нашим
;
он
разговара
са
француским
авијатичарем
,
који
је
до
пре
месец
дана
са
обала
савских
и
дунавских
надлетао
Срем
и
Банат
.
Даље
мало
од
њих
,
жене
у
војничким
шињелима
,
чланице
неке
американске
мисије
,
разговарају
са
неким
руским
лекарима
.
Овамо
опет
српски
министар
у
живоме
разговору
са
француским
артиљеријским
официрима
а
мало
даље
виши
официр
са
неким
енглеским
лекарима
.
Кроз
сву
ту
шарену
гомилу
промиче
по
каква
руска
болничарка
са
кожухом
и
чизмама
,
по
каква
жена
под
шајкачом
и
у
мушком
оделу
,
француски
топџија
,
руски
минер
,
наш
официр
са
фронта
,
необријан
,
без
сабље
,
уморан
и
малаксао
или
по
какав
официр
из
Врховне
Команде
,
чист
,
избријан
,
закопчавајући
брижљиво
шињел
до
грла
како
би
сакрио
Карађорђеву
звезду
од
погледа
оних
који
су
дошли
са
фронта
.
Крај
ових
промичу
жене
,
укаљане
блатом
до
појаса
,
деца
увијена
у
крпе
,
војници
без
пушака
,
без
ранаца
и
опасача
,
рањеници
без
одела
и
бегунци
без
хлеба
.
—
Никад
ваљада
оволико
народа
није
Призрен
видео
у
својим
улицама
—
вели
,
ослоњен
на
један
ћепенак
један
омален
човек
са
наочарима
на
носу
и
тешком
торбом
на
леђима
.
—
Тако
је
ваљда
било
—
одговара
му
други
,
испрскан
блатом
до
грла
—
тако
је
ваљда
било
у
Призрену
,
за
време
крунисања
Душанова
,
па
сада
кад
једна
српска
круна
пада
!
И
да
ту
мисао
подвуче
и
појача
,
он
пружи
прст
на
једну
забачену
уличицу
,
где
се
догледао
један
болан
призор
.
Три
пара
вочића
које
гоне
војници
,
упињу
се
да
извуку
из
стрме
улице
она
велика
дворска
кола
за
свечаности
,
у
стилу
Луја
XИВ
.
То
су
она
кола
,
у
која
се
прежу
два
пара
бираних
коња
,
окићених
сребрним
амовима
и
перушкама
над
челом
;
на
којима
позади
стоје
два
избријана
пажа
са
белим
перикама
;
пред
којима
и
за
којима
јаше
ескадрон
гарде
у
зеленим
блузама
извезеним
жутим
гајтанима
и
доламама
пребаченим
преко
рамена
;
она
кола
са
великим
стакленим
прозорима
,
кроз
које
Величанство
поздравља
светину
која
му
аплаудира
и
кликће
.
Та
кола
су
ево
доспела
некако
до
Призрена
,
точкова
умазаних
блатом
као
и
остала
сељачка
кола
,
прозора
полупаних
а
место
никловане
руде
,
уз
коју
су
се
презали
пастуви
из
краљеве
коњушнице
,
утурена
је
једна
очишћена
грана
,
за
њу
су
конопцима
привезани
јармови
и
ујармљена
три
пара
волова
.
Кола
су
натоварена
куферима
и
сандуцима
са
конзервама
,
који
су
се
распртили
по
седишту
на
коме
је
некада
Краљ
седео
.
У
дубини
,
изнад
уличице
којом
се
тегле
ова
кола
,
уздиже
се
брдо
,
које
носи
град
призренски
и
овај
се
горе
,
на
висини
,
јасно
оцртава
.
Као
да
је
неко
хтео
нарочито
да
овој
слици
намести
као
залеђе
Душанов
град
,
симбол
моћи
и
снаге
српске
;
као
да
је
неко
хтео
да
пред
овим
залеђем
да
што
бонију
слику
.
Нека
би
се
једним
погледом
могла
обухватити
и
прошлост
и
садашњост
,
и
оно
оронуло
камење
на
граду
,
које
прича
о
слави
једнога
народа
и
ова
дворска
кола
натоварена
сандуцима
,
која
вуку
вочићи
а
која
причају
о
трагедији
једнога
народа
.
Да
допуни
ваљда
слику
бојом
и
небо
се
над
Призреном
натуштило
као
суморно
чело
по
коме
су
исписане
бриге
и
очајање
,
а
на
западу
,
тамо
где
се
оно
наслања
на
врхове
Проклетије
планине
и
где
Паштрик
узноси
свој
врх
,
гоне
се
читаве
армије
кишних
облака
.
—
Боже
мој
—
наставља
разговор
онај
мали
господин
под
стрејом
,
гледајући
у
стрму
уличицу
—
коме
је
то
могло
пасти
на
памет
да
вуче
ова
парадна
дворска
кола
чак
овамо
?
Разумем
још
до
Ниша
,
али
даље
...
—
Ја
мислим
—
одговара
онај
господин
излепљен
блатом
—
да
ће
се
сад
тек
у
Призрену
видети
јасно
колико
је
излишних
ствари
спасено
а
колико
је
важних
остављено
непријатељу
.
—
Што
ћете
,
то
је
тако
,
тако
мора
бити
.
У
најтежим
моментима
човек
губи
главу
.
Сећам
се
једне
моје
тетке
,
која
је
и
новац
и
накит
и
акције
држала
код
себе
.
Била
је
богата
и
дрхтала
је
над
паром
па
је
све
код
себе
чувала
.
Кућу
јој
једнога
дана
захвати
пожар
који
је
врло
брзо
напредовао
тако
,
да
се
једва
она
спасла
.
Хтела
је
понети
све
,
све
из
куће
;
жао
јој
било
сваке
стварчице
и
,
знате
ли
шта
је
од
свега
изнела
?
Један
везен
јастучић
.
Жалосно
ју
је
било
погледати
на
улици
,
пред
кућом
у
пламену
,
који
јој
ждере
сву
имовину
и
новац
и
накит
и
акције
,
а
она
чврсто
држи
на
грудима
онај
јастучић
.
Тако
ми
нешто
и
ово
изгледа
!
—
заврши
показујући
на
она
дворска
кола
која
вуку
вочићи
.
—
Та
да
,
тако
нешто
—
одговара
господин
улепљен
блатом
—
само
,
рекосте
,
то
је
била
тетка
,
али
они
који
управљају
државом
не
смеју
у
овим
тренутцима
бити
тетке
.
Иначе
,
гомилице
које
стоје
крај
ових
,
и
не
обраћају
пажњу
на
дворска
кола
о
којима
ова
двојица
воде
тако
жив
разговор
.
Светину
више
не
интересује
ништа
,
постала
је
апатична
и
нема
те
појаве
која
би
код
ње
могла
изазвати
какав
нарочити
утисак
.
Видела
је
светина
та
већ
и
Краља
на
таљигама
,
и
Врховну
Команду
у
планини
,
и
команданте
без
војске
и
министре
без
власти
,
видела
је
и
угледне
породице
,
које
у
Београду
нису
могле
ни
до
Калемегдана
без
аутомобила
како
газе
друмски
глиб
и
богаташе
како
гладују
и
сиромахе
како
умиру
у
блату
.
Све
су
видели
и
срце
им
је
изгубило
осећање
,
душа
им
је
пресита
утисака
,
а
живци
им
огрубили
и
отупели
.
Они
посматрају
сваку
,
па
и
најсуровију
појаву
,
са
равнодушношћу
и
изразом
који
као
да
казује
да
то
тако
треба
да
буде
,
да
то
тако
мора
да
буде
.
У
осталом
,
што
се
дубље
газило
у
катастрофу
,
што
се
у
томе
вртлогу
који
нас
је
захватио
,
слазило
ниже
и
ближе
дну
левка
,
све
се
више
губио
интерес
за
опште
појаве
и
све
се
више
истицала
себичност
.
Нико
више
није
распитивао
о
новостима
са
бојишта
,
нико
о
томе
,
хоће
ли
Румунија
ступити
у
рат
;
нико
о
томе
да
ли
је
већ
стигла
руска
или
француска
помоћ
.
Ако
је
ко
и
покушао
да
говори
о
томе
,
остали
су
га
с
чуђењем
посматрали
и
измицали
се
даље
да
не
слушају
празне
речи
које
им
још
од
Крушевца
и
Крагујевца
звоне
у
ушима
.
Брига
која
је
светину
морила
било
је
питање
о
хлебу
,
који
је
врло
тешко
било
наћи
и
разговори
,
који
су
се
водили
у
светини
,
били
су
само
о
путу
којим
је
ваљало
поћи
.
На
путу
довде
још
се
и
могло
заваравати
оваквим
и
онаквим
гласовима
,
али
се
сад
већ
јасно
и
очима
видела
ситуација
.
Поћи
се
мора
,
у
то
више
нико
није
сумњао
,
али
како
и
којим
путем
?
До
Призрена
свако
се
само
склањао
од
непријатеља
али
од
Призрена
поћи
,
значи
потпуно
се
откинути
од
Отаџбине
,
потпуно
напустити
мисао
о
повратку
и
раскрстити
са
свима
надама
.
До
Призрена
се
ишло
неком
одређеном
месту
и
одређеном
циљу
,
са
оправданом
или
неоправданом
вером
да
ће
се
у
њему
наћи
заштита
;
али
одавде
нико
није
умео
рећи
куда
ће
а
још
мање
како
ће
.
Ма
којим
се
путем
пошло
,
на
сат
,
два
и
три
од
Призрена
већ
је
граница
Краљевине
Србије
;
прећи
је
значило
је
отиснути
се
у
туђину
.
Куда
у
туђину
?
—
питао
се
свако
забринуто
,
јер
та
туђина
биле
су
недогледне
планине
,
та
туђина
била
је
глад
и
невоља
.
Па
онда
,
до
Призрена
било
је
пута
,
било
је
друмова
,
слазили
су
њима
кола
и
аутомобили
и
носили
су
на
себи
читаве
породице
;
носили
су
се
читаве
куће
ствари
,
носили
су
се
читави
џакови
брашна
и
товари
хране
.
Одавде
па
даље
,
нема
више
добрих
путева
а
и
што
их
има
не
могу
њима
кола
ходити
до
највише
сат
или
два
иза
Призрена
.
Може
се
по
баснословну
цену
купити
један
па
и
два
коњића
али
шта
они
могу
понети
,
можда
по
једно
ћебе
,
мало
брашна
и
по
једно
дете
на
самару
.
Шта
ће
се
са
осталим
стварима
које
су
се
довукле
до
Призрена
а
шта
са
породицом
?
Како
ће
се
пешке
у
планину
,
како
ће
се
без
хране
путевима
где
нигде
нема
села
,
нигде
крова
,
нигде
ватре
?
То
су
била
та
мучна
,
та
тешка
питања
којима
су
се
сви
бавили
,
која
су
све
бринула
и
којима
нико
решења
није
умео
наћи
.
—
Ја
не
знам
шта
ћу
?
—
вајка
се
један
инжињер
—
ја
не
знам
шта
ћу
?
.
Довукао
сам
целу
кућу
довде
,
седам
кола
ствари
.
Мислио
сам
презимићемо
овде
,
у
Призрену
.
Шта
ћу
сад
са
стварима
?
—
Баци
,
брајко
!
—
одговара
му
пакосно
срески
начелник
,
који
је
без
игде
ичега
,
са
торбом
на
леђима
,
стигао
у
Призрен
.
—
Да
бацим
?
—
зграњава
се
онај
.
—
Да
бациш
,
него
шта
.
Дочепао
си
се
некаквих
државних
кола
,
која
су
ти
дата
можда
ради
поправке
каквог
друма
,
па
потоварио
све
;
повукао
си
чак
и
корито
и
стару
,
разлупану
бурад
да
ти
их
не
узме
непријатељ
,
да
те
не
оштети
.
Е
,
ето
ти
сад
,
бацај
сад
!
—
Бацићу
ја
ствари
и
тако
ми
Бога
нећу
пожалити
—
вели
очајно
инжињер
—
али
шта
ћу
с
децом
,
четворо
их
је
.
Шта
ћу
с
њима
?
И
збиља
,
страховито
је
било
гледати
како
су
се
бацале
ствари
које
су
се
на
колима
довукле
довде
.
Многи
су
и
продавали
али
по
какву
цену
.
За
два
и
по
динара
продат
је
пред
мојим
очима
један
француски
шпорет
,
једна
столица
за
љуљање
за
два
динара
;
дванаест
плетених
столица
за
седам
динара
,
једна
дечја
колица
за
четири
динара
.
—
Ја
не
продајем
,
ја
горим
моје
ствари
и
грејем
се
—
вели
један
благајник
који
је
уз
болницу
повукао
и
кућу
.
—
Јуче
сам
изгорео
црни
етажер
који
сам
платио
сто
и
двадесет
динара
;
јутрос
,
кад
сам
пошао
од
куће
,
исекао
сам
за
ватру
две
фотеље
.
Да
продам
не
вреди
,
за
те
паре
не
могу
да
добијем
толико
дрва
.
А
и
нема
где
да
се
купе
дрва
.
—
А
што
си
вуко
фотеље
?
—
пита
га
порезник
који
носи
под
мишком
пореске
књиге
.
—
Што
,
питај
ме
,
имаш
право
да
ме
питаш
?
—
вели
благајник
срдећи
се
сам
на
себе
.
—
Што
да
те
питам
ја
,
нек
те
питају
они
грешници
који
су
ишли
пешке
за
то
што
си
ти
вукао
фотеље
.
А
купаца
је
ипак
било
довољно
.
Мештани
,
нарочито
мухамеданци
,
куповали
су
радо
све
што
стигну
.
Куповало
се
најпре
за
новац
али
је
вредност
сребрног
новца
била
огромна
.
Ако
као
продавац
тражиш
три
динара
,
купац
ти
нуди
десет
али
у
папиру
.
Доцније
је
настала
размена
,
давали
су
се
разни
кућни
предмети
за
брашно
,
шећер
,
кафу
и
друго
.
Док
су
се
с
једне
стране
бацале
,
гореле
и
продавале
у
бесцење
ствари
,
с
друге
је
свет
зашао
у
забачене
уличице
призренске
и
пошао
од
капије
до
капије
,
тражећи
коње
.
Коњ
,
који
није
обећавао
да
ће
издржати
ни
први
дан
хода
под
теретом
,
продаван
је
по
сто
педесет
и
сто
осамдесет
динара
.
Ако
га
ниси
купио
данас
,
сутра
си
већ
тог
истог
коња
плаћао
двеста
динара
.
Цена
је
коња
нарочито
много
скочила
када
је
Врховна
Команда
почела
нагло
да
купује
велики
број
коња
.
Рашчуло
се
било
на
све
стране
да
је
Врховној
Команди
потребно
двеста
коња
са
самарима
.
—
Шта
ће
им
двеста
коња
?
—
узвикује
очајно
један
несретан
родитељ
који
већ
два
дана
не
може
да
нађе
коња
.
—
Како
шта
ће
им
?
Кад
би
ти
видео
колико
је
жена
и
колико
рођака
ушло
у
састав
Врховне
Команде
,
признао
би
да
јој
је
и
триста
коња
мало
—
одговара
му
један
,
који
је
и
сам
покушавао
да
уђе
у
састав
те
команде
па
није
успео
.
—
Па
онда
кујна
Врховне
Команде
!
—
додаје
пакосно
један
помоћник
окружне
благајне
на
чијем
се
лицу
јасно
види
да
је
изгладнео
а
,
по
врату
и
траговима
подваљка
,
да
је
љубитељ
добре
кујне
.
—
Каква
кујна
?
!
—
нервира
се
очајан
родитељ
.
—
Па
кујна
која
и
сад
у
Призрену
има
свој
редован
јеловник
и
прописан
број
јела
.
—
Ама
зар
се
растури
држава
а
та
се
кујна
још
одржа
?
—
Ех
,
држава
—
додаје
пакосно
изгладнели
чиновник
окружне
благајне
—
држава
је
друго
а
кујна
је
друго
.
Кујна
Врховне
Команде
је
једна
традиција
,
која
се
одржала
кроз
све
ратове
.
Не
можете
ви
тражити
да
се
једна
традиција
тако
лако
растури
,
за
љубав
тога
што
је
држава
пропала
.
Но
куповина
коња
за
Врховну
Команду
учинила
је
још
и
други
утисак
на
преплашену
светину
.
Та
куповина
значи
да
Врховна
Команда
напушта
Отаџбину
и
значи
да
је
настао
последњи
тренутак
за
спасавање
.
И
то
тумачење
није
било
нетачно
,
у
толико
пре
што
је
већ
пукао
глас
да
је
пут
за
Дебар
немогућ
јер
су
Бугари
заузели
Гостивар
,
те
се
више
ни
у
ком
случају
не
може
помишљати
на
одлазак
у
Битољ
преко
Дебра
и
Охрида
.
Дотле
,
докле
тај
пут
није
био
затворен
и
влада
и
Врховна
Команда
носиле
су
се
мишљу
да
и
сами
крену
преко
Љум-Куле
на
Дебар
и
Битољ
,
који
је
још
слободан
и
одакле
се
,
у
случају
невоље
,
увек
да
за
времена
одступити
ка
Солуну
.
Тим
путем
већ
од
неколико
дана
одлазе
читави
каравани
и
,
ма
да
је
тегобан
,
стижу
где
су
кренули
.
Тим
путем
су
имали
кренути
и
дипломатски
представници
страних
савезничких
сила
,
који
су
се
такође
уз
владу
у
Призрену
налазили
.
За
њих
је
чак
утврђен
био
цео
распоред
путовања
тим
путем
и
издате
биле
потребне
наредбе
а
доведен
у
Призрен
и
један
коњички
пук
који
ће
их
пратити
.
У
очи
самога
дана
поласка
страних
посланика
,
министар
председник
их
је
призвао
себи
и
изјавио
им
да
су
Бугари
заузели
Тетово
и
Гостивар
и
да
напредују
даље
.
Свакога
тренутка
могу
пресећи
пут
који
води
у
Дебар
и
Врховна
је
Команда
изјавила
да
не
одговара
више
за
безбедност
путовања
савезничких
представника
,
којима
не
остаје
ништа
друго
до
да
промене
правац
и
да
се
упуте
на
север
,
преко
Ђаковице
и
Пећи
.
Тога
дана
почињу
већ
и
да
се
враћају
са
Љум-Куле
они
који
су
јутрос
и
јуче
кренули
тим
путем
и
они
донеше
нове
гласове
о
опасности
,
који
се
гласови
нагло
шире
у
масе
и
изазивају
нову
забринутост
.
До
тога
тренутка
,
највећи
део
бегунаца
измирио
се
био
с
тим
да
крене
путем
преко
Бицана
и
Дебра
.
Неугодности
тога
пута
трајале
су
два
и
три
дана
али
се
бар
знало
куда
ће
се
.
Иде
се
у
један
још
слободан
део
Србије
,
Дебар
,
Охрид
и
Битољ
.
Ако
би
поплава
непријатељска
провалила
и
дотле
,
из
Битоља
се
за
један
сат
,
и
то
железницом
,
прелази
у
Грчку
,
где
је
човек
одмах
обезбеђен
.
Сваки
други
пут
водио
је
у
туђину
,
у
непознате
крајеве
,
у
неизвеност
.
Отуда
толика
забринутост
код
бегунаца
када
прште
глас
да
је
пут
за
Бицан
затворен
.
—
Сад
смо
у
клопци
!
—
узвикивао
је
очајно
један
поштар
,
који
је
сутра
рано
хтео
да
пође
с
породицом
,
једновремено
кад
и
страни
посланици
да
би
се
користио
заштитом
која
ће
њима
бити
обезбеђена
.
—
Ми
смо
просто
опсађени
!
—
додаје
други
његов
пријатељ
с
којим
је
требао
у
друштву
да
путује
.
—
Ама
како
опсађени
?
—
теши
их
један
резервни
официр
.
—
Пут
је
ка
Скадру
отворен
.
—
Опсађени
,
господине
!
—
понавља
наглашавајући
поштарев
пријатељ
.
—
Са
севера
непријатељ
,
са
истока
непријатељ
,
са
југа
непријатељ
а
са
запада
највећи
непријатељ
,
непроходне
албанске
планине
.
Међу
онима
што
су
се
кренули
ка
Битољу
па
се
вратили
са
Љум-Куле
и
вајкали
се
гомили
која
се
окупла
око
њих
,
срео
сам
и
једнога
старога
познаника
.
Био
је
то
онај
виши
чиновник
са
скопљанске
железничке
станице
,
који
је
у
тренутку
кад
су
кретала
једновремено
два
воза
,
један
за
Солун
а
други
за
Митровицу
,
сишао
са
солунскога
воза
и
сео
на
митровички
,
убеђен
разлозима
онога
професора
у
сурој
шајкачи
,
који
му
је
развио
план
одлучне
борбе
на
Овчем
Пољу
.
Доцније
,
када
сам
срео
тога
господина
како
пешачи
измеђ
Штимње
и
Сухе
Реке
,
он
ми
се
тешко
вајкао
:
—
Ама
лепо
сам
ја
пошао
за
својом
памећу
ал
тако
је
то
,
кад
ја
у
последњем
тренутку
хоћу
да
слушам
стратегијски
план
и
то
од
кога
,
од
професора
!
Већ
сам
био
метнуо
ногу
на
степеник
солунскога
воза
и
камо
да
сам
се
и
попео
,
куд
би
ми
сад
био
крај
.
Али
он
вели
,
на
Овчем
ће
се
Пољу
тући
одлучна
битка
.
Е
па
дедер
,
не
уби
га
!
И
бар
да
ми
је
да
га
сретнем
где
год
успут
,
да
ми
објасни
ако
зна
какав
нови
план
:
да
ми
каже
по
његовом
плану
где
могу
преноћити
,
где
добити
хлеба
.
Само
то
да
ми
каже
.
И
овом
приликом
,
у
Призрену
,
кад
смо
се
срели
,
жалио
ми
се
на
тога
истога
професора
.
—
Ама
ништа
горе
,
господине
,
него
кад
човек
не
иде
по
својој
памети
.
Замислите
само
,
још
пре
пет
дана
сам
купио
коња
и
требао
сам
да
се
кренем
.
Већ
сам
био
натоварио
и
да
сам
којом
срећом
кренуо
,
ја
бих
сад
већ
био
у
Битољу
.
Али
се
сретнем
опет
са
оним
професором
што
ме
је
скинуо
са
солунскога
воза
.
И
још
сам
се
спремао
,
ако
се
ма
кад
у
животу
сретнемо
,
да
му
очитам
буквицу
те
да
му
никад
више
не
падне
на
памет
да
кога
убеђује
.
Па
ето
...
—
Убедио
вас
понова
?
—
Почео
је
,
господине
,
да
ми
развија
план
румунске
акције
,
нацртао
ми
је
писаљком
на
ћепенку
правац
бугарскога
одступања
и
убедио
ме
да
не
журим
.
Вели
из
Призрена
се
још
може
лако
вратити
у
Скопље
али
кад
се
једном
зађе
у
планине
...
И
,
вели
,
за
бегство
има
увек
када
.
Ево
како
има
када
;
сад
сам
се
вратио
са
Љум-Куле
и
не
знам
куда
ћу
,
само
зато
што
сам
га
послушао
па
седео
четири
дана
у
Призрену
,
ни
сам
не
знам
зашто
.
Ама
такви
људи
заслужују
да
их
човек
просто
убије
кад
их
сретне
.
Ко
зна
колико
је
још
породица
упропастио
тај
човек
?
Док
су
се
посланици
савезничких
држава
спремали
да
крену
за
Љум-Кулу
и
Дебар
,
то
још
није
чинило
тако
тежак
утисак
.
Тим
се
путем
ишло
опет
у
Србију
,
онолику
колика
је
,
и
тај
је
пут
био
нека
нада
,
нека
далека
,
тамна
и
нејасна
нада
.
Страни
посланици
морају
знати
општу
ситуацију
,
њих
су
њихове
владе
извесно
обавестиле
и
,
чим
се
они
не
одвајају
од
српске
владе
и
чим
они
хоће
у
Битољ
,
то
значи
да
код
њих
постоји
неко
уверење
да
ће
се
све
ово
у
последњем
тренутку
некако
поправити
.
Али
,
када
се
и
они
већ
растају
од
владе
,
кад
крећу
другим
путем
,
најближим
до
границе
,
то
значи
напуштање
Србије
,
то
значи
напуштање
сваке
наде
,
то
значи
крај
.
Отуда
је
одлазак
страних
посланика
из
Призрена
,
седмога
новембра
,
испраћен
са
онолико
узбуђења
.
Светина
је
опколила
њихова
кола
,
испитивала
њихове
кочијаше
и
најзад
и
њих
саме
питала
гласно
:
„
Куда
ћете
?
“
А
кад
су
они
прешли
Бистрички
мост
и
окренули
пут
севера
у
Подримље
,
светина
се
на
један
мах
помела
и
почела
колебати
у
одлукама
које
је
сваки
био
донео
.
—
Ја
остајем
па
шта
Бог
да
!
Не
могу
ја
са
четворо
деце
на
тај
страшан
пут
.
Да
сам
бар
знао
па
да
нисам
ни
довде
петљао
.
Да
сам
остао
у
Крушевцу
а
не
овако
и
прозебла
ми
деца
и
растурио
кућу
и
опет
остајем
и
то
овде
,
где
никог
познатог
немам
!
—
Одлучује
се
онај
отац
што
неколико
дана
тражи
коња
да
купи
.
—
Остао
бих
ја
,
него
шта
!
Али
нисам
престарео
а
виши
сам
чиновник
;
могу
ме
интернирати
,
одвести
ме
,
одвојити
ме
од
породице
,
па
шта
сам
онда
учинио
?
—
вајка
се
други
.
—
И
то
је
истина
!
—
Па
онда
,
учествовао
сам
у
свима
јавним
манифестацијама
,
у
свима
родољубивим
покретима
.
—
Као
да
ће
то
они
знати
.
Неће
знати
и
не
би
знали
,
али
ће
се
наћи
ко
ће
им
казати
.
Аустријанци
уз
војску
која
окупира
вароши
воде
и
војску
шпијуна
.
—
Неће
ваљда
они
заузети
Призрен
!
Бугари
силазе
овамо
.
—
Они
су
још
гори
.
—
Ја
као
рачунам
,
Призрен
је
једина
варош
на
балканском
полуострву
на
коју
Бугари
не
претендују
,
па
ће
нас
ваљда
овде
толерирати
.
—
Не
,
варате
се
.
Они
не
претендују
на
Призрен
али
захтевају
да
се
он
да
Албанији
.
Под
Шаром
би
имала
да
се
граничи
будућа
Бугарска
са
будућом
Албанијом
.
—
Па
?
—
Па
ће
врло
вероватно
они
у
Призрену
,
нарочито
штитити
и
подржавати
албански
елеменат
и
дражити
га
противу
нас
.
Тако
су
забринути
људи
међу
собом
водили
разговоре
,
не
могући
никако
да
се
одлуче
шта
и
како
да
учине
.
Па
ипак
све
се
више
пео
број
оних
,
који
су
се
решавали
да
остану
.
Док
су
се
једни
решавали
да
остану
,
други
су
на
против
у
овој
новој
ситуацији
налазили
разлога
да
им
се
треба
кретати
и
то
са
целом
породицом
а
трећи
су
доносили
средње
одлуке
:
да
породицу
оставе
а
сами
да
крену
.
И
свако
је
тражио
и
налазио
разлога
својој
одлуци
,
јер
је
свако
осећао
потребу
да
правда
себе
пред
самим
собом
и
пред
другима
за
овакву
или
онакву
одлуку
.
—
Шта
ћу
—
правдао
ми
се
један
познаник
—
премишљао
сам
свакојако
,
па
опет
сам
нашао
да
деца
буду
крај
мене
.
Хоћу
да
их
поведем
.
Ако
патимо
нек
’
заједно
патимо
,
ако
страдамо
нек
’
заједно
страдамо
.
Где
да
их
оставим
саме
?
Шта
знам
ја
колико
ће
ово
трајати
;
хоће
ли
имати
шта
да
једу
;
хоће
ли
их
прогањати
?
Волем
овако
,
нека
су
крај
мене
!
—
Шта
ћу
!
—
правда
ми
се
други
—
мајка
прешла
шесет
година
,
најстарије
дете
девет
година
,
а
најмлађе
на
рукама
;
где
смем
да
их
водим
у
планину
?
То
значи
ја
сам
да
им
потпишем
смртну
пресуду
.
Боље
нека
остану
.
Ја
морам
поћи
а
они
нека
остану
.
Било
је
многих
,
који
су
тако
преломили
своју
судбину
.
А
тужни
су
то
били
растанци
родитеља
,
који
остављају
децу
не
знајући
на
што
,
а
сами
полазе
не
знајући
куда
ће
.
Да
л
’
ће
се
видети
кад
год
,
да
л
’
ће
чути
једно
о
другом
,
да
л
’
ће
се
моћи
јављати
једно
другом
?
—
Чини
ми
се
—
говорио
ми
је
доцније
на
путу
један
родитељ
—
чини
ми
се
,
лакше
ми
је
било
одвојити
се
од
детета
,
које
сам
сахранио
пре
две
године
.
Знао
сам
где
га
остављам
знао
сам
да
га
предајем
гробу
,
па
свршена
ствар
!
Болело
ме
је
,
тешко
ми
је
било
,
али
сам
бар
знао
,
а
сад
?
...
Оставио
сам
их
и
,
бога
ми
,
све
ми
изгледа
,
као
да
сам
их
сахранио
,
као
да
их
никад
више
нећу
видети
.
И
док
овако
свако
брине
о
себи
или
о
својима
,
дотле
је
владу
и
Врховну
Команду
притисла
она
велика
,
она
општа
брига
.
Целокупна
влада
сместила
се
у
зграду
начелства
.
То
је
стари
турски
,
најпре
валијски
а
позније
мутесарифски
конак
у
врху
Призрена
.
У
ту
зграду
скрхале
су
се
све
министарске
канцеларије
,
све
благајне
,
све
архиве
,
које
су
се
довукле
до
Призрена
.
Зграда
је
од
јуче
и
прекјуче
поседнута
народом
,
као
за
време
арбанашких
покрета
,
када
су
оружани
Арнаути
из
Љуме
опкаљали
конак
и
тражили
збацивање
цариградских
чиновника
.
Већ
улицом
,
којом
се
пење
у
начелство
,
ври
светина
:
једни
одлазе
други
долазе
.
А
у
пространоме
дворишту
као
о
заветини
око
цркве
;
па
онда
по
ходницима
,
по
степеницама
,
гамиже
и
ври
и
врата
сваке
канцеларије
,
поседнута
гомилом
,
тек
што
не
прсну
.
Од
како
се
дошло
до
уверења
да
се
мора
бегати
у
туђину
,
потегло
је
све
да
се
снабде
пасошем
,
јер
ко
зна
,
на
коју
страну
и
у
који
крај
света
ће
га
бацити
овај
олуј
.
По
неколико
хиљада
пасоша
издавано
је
дневно
.
У
тој
згради
,
на
горњем
спрату
,
заузео
је
канцеларију
начелника
окружног
министар
председник
а
секретареву
министар
унутрашњих
дела
,
а
на
доњем
спрату
;
у
једној
пространој
соби
,
цела
је
влада
била
непрестано
на
окупу
.
Врховна
Команда
,
односно
њен
оперативни
и
обавештајни
одсек
,
који
су
једини
у
овим
тренутцима
још
могли
имати
окупације
,
смештена
је
била
у
згради
митрополије
.
У
тој
згради
у
једној
пространој
соби
,
за
дугим
столом
,
по
коме
су
биле
разастрте
карте
,
радио
је
помоћник
шефа
Врховне
Команде
.
Војвода
је
боловао
,
али
је
пратио
догађаје
,
и
тога
ради
помоћник
му
је
стално
све
реферисао
.
И
влада
и
Врховна
Команда
,
брижно
су
очекивали
извештаје
са
косовскога
бојишта
и
са
јужнога
,
савезничкога
фронта
,
према
којима
би
имали
да
изврше
или
измене
своју
заједничку
одлуку
донету
још
у
Крушевцу
и
на
Рашкој
.
Тада
је
влада
,
у
споразуму
са
Врховном
Командом
,
донела
одлуку
;
ако
се
не
може
пробити
на
Скопље
,
да
се
војска
повлачи
преко
Призрена
и
Дебра
на
Битољ
.
Тога
ради
,
издвојили
су
се
још
са
Рашке
два
члана
владе
,
министар
војни
и
министар
грађевина
,
и
отишли
право
у
Битољ
,
да
тамо
учине
све
припреме
за
такво
повлачење
.
За
извођење
те
владине
одлуке
од
великога
је
значаја
било
стање
на
гиланскоме
фронту
,
где
би
евентуални
успех
могао
донети
пробијање
ка
Скопљу
;
као
и
кретање
бугарских
трупа
испод
Шара
,
које
су
после
заузећа
Тетова
и
Гостивара
,
претиле
пресецањем
пута
ка
Дебру
.
Влада
је
држала
непрестане
и
брижне
седнице
,
те
није
ни
чудно
,
што
је
та
брига
обухватала
и
светину
и
ако
непосвећену
у
појединости
,
које
су
влади
погоршавале
бригу
.
За
време
тих
седница
,
а
нарочито
од
тренутка
,
од
кад
се
врати
бежанија
са
Љум-Куле
,
напоље
је
већ
почела
да
се
шапће
реч
капитулација
.
У
почетку
она
није
изговарана
гласно
,
није
ни
казивана
њеним
правим
именом
,
али
је
ипак
она
лебдела
у
ваздуху
.
Изговорена
можда
у
каквом
разговору
измеђ
двојице
и
тројице
,
она
је
почела
нагло
да
се
шири
а
малодушни
су
је
прихватили
као
дављеник
сламку
.
—
Да
,
шта
чекамо
?
—
узвикује
један
старији
господин
,
који
је
већ
одлучио
да
остане
у
Призрену
са
породицом
,
па
шта
Бог
да
.
—
Борити
се
више
не
можемо
,
савезници
нам
неће
или
не
могу
да
помогну
,
е
па
...
шта
чекамо
?
Многи
су
чак
пребацивали
влади
,
што
не
прилази
тој
мери
,
шта
чека
,
и
наводили
су
све
добре
стране
капитулације
.
Таква
мишљења
нису
могла
не
допрети
и
до
саме
владе
,
односно
до
појединих
министара
,
али
ни
на
једној
седници
није
о
њима
говорено
.
Један
од
министара
имао
је
прилике
да
једном
вишем
официру
и
директно
одговори
на
питање
о
капитулацији
и
тај
његов
одговор
био
је
уједно
и
мишљење
целе
владе
,
која
је
у
том
погледу
била
једнодушна
.
—
Капитулација
у
овом
случају
не
значи
само
предају
већ
и
одрицање
,
одрицање
од
свега
,
па
чак
и
од
права
на
егзистенцију
!
Влада
нема
права
да
у
име
целога
народа
изврши
ово
одрицање
!
—
био
је
одговор
министров
.
Најзначајнија
,
а
уједно
и
последња
седница
владина
,
одржана
је
9
.
новембра
пре
подне
,
у
канцеларији
команданта
Врховне
Команде
.
За
дугим
столом
помоћниковим
седели
су
сви
министри
,
у
челу
овога
Престолонаследник
а
у
дну
сам
помоћник
командантов
.
Састанку
је
био
циљ
да
чује
последња
обавештења
са
фронтова
и
са
других
страна
и
да
,
у
споразуму
са
Врховном
Командом
,
донесе
и
последње
одлуке
.
Помоћник
команданта
Врховне
Команде
саопшти
најпре
последње
извештаје
са
косовскога
бојишта
,
из
којих
се
јасно
видело
да
се
више
не
може
рачунати
на
успехе
на
тој
страни
а
најмање
још
на
могућност
пробоја
ка
Скопљу
.
Изнесе
затим
и
напредовање
непријатеља
на
југу
од
Шара
,
које
угрожава
Дебар
и
закључи
,
према
свему
,
да
се
одступање
ка
Битољу
,
које
је
било
решено
на
Рашкој
,
не
може
извршити
.
—
Према
томе
шта
нам
остаје
?
—
упитаће
брижно
Престолонаследник
.
—
Једино
одступање
према
Јадранском
мору
.
—
Којим
путем
,
којим
правцем
?
—
Само
су
два
правца
могућа
—
одговори
помоћник
.
—
Један
одавде
на
Љум-Кулу
,
па
Дримом
ка
Скадру
и
други
,
на
Ђаковицу
па
кроз
Црну
Гору
опет
на
Скадар
.
Трупе
,
које
су
већ
овде
и
ове
,
које
се
повлаче
с
Косова
Црнољевским
кланцем
,
могле
би
поћи
овим
путем
преко
Љуме
,
а
оне
које
се
повлаче
Ибром
,
и
које
се
налазе
у
Санџаку
,
могле
би
сићи
у
Пећ
па
одатле
,
преко
Андријевице
и
Подгорице
,
наставити
ка
мору
.
Војска
и
иначе
не
би
могла
цела
једним
правцем
да
одступа
,
јер
су
поједини
путеви
такви
,
да
би
се
морало
појединачно
ићи
.
—
То
онда
значи
—
запитаће
председник
владе
—
да
се
војни
материјал
не
може
спасти
?
—
Не
!
—
одговори
одлучно
помоћник
.
—
Ја
сам
до
душе
наредио
да
нарочити
официр
отпутује
,
као
извидница
,
из
Пећи
у
Андријевицу
и
очима
се
својим
увери
о
проходности
тога
пута
,
као
и
о
томе
да
ли
се
на
брзу
руку
,
са
заробљеницима
и
пионирским
четама
,
може
што
помоћи
;
али
,
познавајући
те
путеве
,
ја
сам
већ
сад
уверен
у
негативан
одговор
.
—
То
значи
?
—
додаће
мало
касније
Престолонаследник
—
да
се
материјал
мора
уништити
,
јер
нећемо
га
тек
непријатељу
оставити
.
—
Тако
је
,
Височанство
!
—
одговори
помоћник
.
—
И
шта
ћемо
онда
с
војском
без
материјала
,
без
опреме
,
без
муниције
,
без
топова
?
—
пита
Престолонаследник
.
Помоћник
слеже
раменима
.
—
Колико
војске
рачунате
да
можемо
извући
?
—
запитаће
Пашић
.
—
Ја
мислим
,
максимално
две
стотине
хиљада
,
толико
може
изићи
!
—
одговори
помоћник
.
—
Онда
нам
не
остаје
ништа
друго
—
прихвати
председник
—
него
да
прихватимо
предложене
правце
за
одступање
,
да
се
помиримо
са
уништавањем
материјала
и
да
одмах
,
одавде
још
,
јавимо
савезницима
да
смо
принуђени
повући
се
на
Јадранско
море
,
али
,
да
им
нагласимо
да
полазимо
без
материјала
,
без
топова
,
без
муниције
,
те
да
нам
спреме
сав
материјал
за
двеста
хиљада
војника
.
—
Хоће
ли
?
—
запита
неко
од
министара
.
—
Њихов
је
велики
интерес
,
као
и
наш
—
одговори
Пашић
—
да
двеста
хиљада
војника
на
Балкану
не
седе
скрштених
руку
.
—
Постоји
само
једно
важно
питање
?
—
рећи
ће
помоћник
командантов
.
—
Које
?
—
запита
Престолонаследник
.
—
Питање
исхране
?
Узе
опет
Пашић
реч
и
потврди
да
према
извештајима
савезничких
влада
,
које
су
примиле
на
себе
нашу
исхрану
,
храна
већ
мора
бити
пребачена
у
Медову
и
ми
ћемо
је
тамо
затећи
.
Једина
би
брига
била
,
како
би
се
та
храна
пребацивала
тамо
,
где
се
будемо
сконцентрисали
,
јер
Медова
свакојако
не
може
бити
та
тачка
,
где
би
се
концентрација
избеглих
трупа
могла
извести
.
Пошто
су
донета
решења
у
овоме
смислу
и
одлучено
да
се
и
министрима
,
војном
и
грађевине
,
телеграфише
те
известе
о
промени
директиве
у
повлачењу
и
позову
да
и
они
одмах
дођу
у
Скадар
,
седница
се
—
последња
седница
на
земљишту
Српске
Краљевине
—
растурила
,
да
би
се
приступило
извршењу
одлука
,
које
су
на
њој
донете
.
Помоћник
команданта
Врховне
Команде
,
отишао
је
болноме
војводи
да
му
реферише
о
свему
.
Болесни
војвода
је
пажљиво
саслушао
реферат
и
дуго
,
дуго
мислио
.
Најзад
се
придиже
,
узе
перо
и
својом
дрхтавом
руком
сам
написа
телеграм
командантима
армија
.
Телеграм
је
гласио
:
„
Услед
задоцнеле
помоћи
наших
савезника
,
наши
покушаји
за
пробијање
Качаничкога
фронта
,
да
би
се
дочепали
главне
комуникације
ка
Солуну
,
нису
успели
.
С
тога
смо
принуђени
да
од
својих
намера
одустанемо
и
да
се
бацимо
на
милост
и
немилост
у
албанске
кршеве
.
Војвода
Путник
.
“
То
је
био
последњи
војводин
акт
.
Одмах
затим
отпочеле
су
хитне
спреме
и
у
влади
и
у
Врховној
Команди
за
полазак
из
Отаџбине
.
Вече
се
спустило
над
Призреном
пуно
таме
и
пуно
студене
тајанствености
неке
.
Огласиле
су
га
хоџе
са
минарета
силно
кличући
Алаху
.
Светина
,
која
је
до
мало
час
гмизала
по
улицама
,
повукла
се
некуда
.
Где
—
сам
ће
је
Бог
знати
!
Спавало
се
по
ћепенцима
,
по
дућанима
,
по
аровима
,
под
капијама
,
по
тремовима
испред
џамија
,
у
колима
и
под
колима
.
Ватре
је
било
доста
,
јер
се
ноћас
предавало
пламену
све
што
се
не
може
понети
.
Светиљке
се
по
кућама
почеле
већ
из
раније
да
гасе
и
тишина
постепено
да
осваја
.
Још
по
где
који
официр
поврнуте
јаке
,
враћа
се
од
некуд
кроз
каљаве
сокачиће
,
где
је
зашао
ваљда
издавајући
својим
људима
наредбе
за
припреме
,
или
се
из
какве
празне
и
пусте
уличице
чује
бат
патроле
или
зазврји
аутомобил
са
каквим
вишим
командантом
и
распе
у
густи
мрак
којим
је
увијена
варош
,
раскошну
светлост
из
својих
очију
,
осветљавајући
ћепенке
и
гомилице
војника
и
грађана
који
су
под
њима
полегали
.
Ноћ
осваја
све
дубље
и
,
све
што
ће
ујутру
да
рани
,
предаје
се
сну
.
Краљ
спи
,
влада
спи
,
Врховна
Команда
спи
,
војска
и
народ
спи
...
Цела
Србија
спава
!
То
је
последњи
сан
Српскога
Народа
!
XXВИ
Историјска
ноћ
То
је
била
ноћ
од
12
.
новембра
која
се
спустила
над
Призреном
.
У
први
мах
тамна
,
као
да
би
што
гушћим
покровом
да
покрије
Србију
,
која
преспављује
последњу
ноћ
на
своме
тлу
а
затим
,
од
поноћи
,
ведра
као
да
би
зарана
да
осветли
стазе
и
богазе
мрачних
кланаца
,
у
које
ће
се
сутра
зором
пробуђена
Србија
упутити
.
Пред
поноћ
је
дунуо
озго
,
са
Дуље
,
студен
северац
и
растерао
мрачне
облаке
,
који
су
били
застрли
небо
над
Призреном
и
расуо
студену
ведрину
широм
равнога
Подримља
.
У
тој
ведрини
оцртавају
се
нејасно
,
тамо
у
дубини
,
мрко
сиве
масе
два
суседна
џина
,
Коритника
и
Паштрика
и
оштро
се
бележи
неравна
грбина
Шарова
над
Призреном
.
По
Подримској
равни
лежи
тамна
и
прозрачна
маглица
кроз
коју
где
и
где
беласне
Бистрица
као
бели
конац
који
прошива
модар
ћилим
а
овамо
у
врху
,
где
она
избија
из
кланца
,
на
обале
јој
легао
суморно
Призрен
,
утонуо
у
маглу
и
дим
што
се
кроз
димњаке
диже
са
ватара
око
којих
,
промрзли
и
уморни
,
спавају
они
шта
су
још
заостали
и
који
ће
сутра
кренути
у
планине
.
Као
васкрсла
прошлост
,
која
се
забринута
дигла
из
гроба
да
бди
над
очајном
децом
својом
,
уздиже
се
изнад
Призрена
Душанов
Град
и
студен
ветар
,
који
брише
озго
са
Језерца
,
пева
тужну
песму
кроз
пукотине
на
његовим
оронулим
бедемима
;
песму
,
која
час
личи
на
задњу
реч
самртника
,
који
се
очајно
бори
са
ропцем
;
час
на
врисак
мајке
над
крвавом
децом
својом
;
час
на
очајни
клик
онога
,
који
пада
али
се
не
предаје
;
час
на
писак
напуштених
сирочића
над
којима
више
не
бди
снажна
рука
која
их
је
штитила
а
час
на
таман
гробни
шапат
прошлости
,
на
разговор
поноћних
сени
на
пустоме
гробљу
.
Тица
ноћница
,
која
је
преспавала
прву
тамну
половину
ноћи
у
каквој
каменој
дупљи
у
бистричином
кланцу
,
пробуђена
ведрином
сунула
кроз
маглу
и
повија
се
над
Подримљем
као
залутала
душа
,
која
одвојена
од
тела
тражи
себи
склониште
.
Дубоко
тамо
у
кланцу
,
кроз
који
се
Бистрица
ломи
пре
но
што
ће
сићи
у
Призрен
,
тамо
где
се
поносно
уздиже
Дрвен-Град
,
на
обалама
Бистрице
,
као
коло
духова
сабраних
на
збор
,
леже
расути
остаци
величанствене
цркве
Светога
Арханђела
,
под
чијим
је
сводовима
цео
српски
народ
негда
клицао
:
„
Слава
теби
,
Боже
наш
!
“
у
часу
када
је
Душан
Силни
стављао
себи
царску
круну
на
главу
.
Мраморно
стабло
са
поломљеном
византијском
капителом
лежи
пребијено
преко
раздробљене
стене
и
баца
далеку
,
мршаву
сенку
,
као
мрчев
скелет
;
парче
каменога
фриза
узјахало
на
грбину
прозорскога
свода
изатканог
каменим
ткивом
сличног
оном
са
невестинских
дарова
;
камени
царски
престо
,
раздробљен
у
ситну
парчад
,
лежи
у
муљу
;
олтарски
стуб
,
танак
и
бео
као
девојачка
рука
,
зарио
се
и
штрчи
као
кост
из
оскрнављенога
гроба
;
камени
бели
орао
,
који
је
негда
красио
препратни
свод
,
поломљен
и
затрпан
;
дебела
стена
,
која
је
некад
носила
часну
трпезу
,
лежи
сад
дубоко
уривена
у
земљу
као
надгробна
плоча
која
покрива
прошлост
.
Међу
камењем
тим
,
поникла
трава
и
проклијала
зова
,
у
његове
се
жљебове
нанео
муљ
и
освојила
маховина
;
у
дупљама
,
које
камење
гради
,
просуто
једно
на
друго
,
залегла
се
змијурина
која
о
сунчаноме
дану
излази
да
се
уклупча
на
освећеној
плочи
часне
трпезе
или
на
плочи
са
царскога
престола
а
у
тамној
ноћи
,
из
мрачних
камених
дупља
,
проноси
језовит
цик
кроз
пусти
овај
кланац
.
Ту
гамиже
још
и
корњача
и
хитро
се
вере
зелени
гуштер
и
тромо
мили
пуж
.
Ту
после
јесењих
киша
набујала
Бистрица
наноси
муљ
,
блато
и
песак
и
све
дубље
засипа
прошлост
.
Вековима
леже
ти
остаци
ту
,
мирни
,
непомични
;
леже
стрпељиво
,
чекајући
поколење
које
ће
понова
на
том
месту
запевати
песму
у
славу
Божју
и
разгрнути
камене
прошлости
да
би
на
чистоме
тлу
,
на
здравици
народне
снаге
и
моћи
,
подигло
нови
храм
,
храм
будућности
.
Вековима
леже
ти
остаци
ту
,
мирни
,
непомични
,
непокретни
.
Све
се
око
њих
креће
,
све
пролази
,
и
људи
и
време
и
историја
,
а
они
се
упорно
зарили
у
бистричине
обале
и
мирно
леже
ту
као
комађе
стене
везане
дубоким
кореном
за
срце
планине
.
Али
ноћас
,
над
Призреном
царује
судбоносна
ноћ
;
нешто
тајанствено
лебди
у
ваздуху
,
оком
се
види
казаљка
историје
како
се
одмиче
,
као
оно
што
се
на
великим
сатовима
,
на
тороњима
германских
општинских
домова
,
оком
да
сагледати
како
одмиче
време
.
Тајанствена
ноћ
...
а
поноћ
већ
превалила
.
Из
гомиле
светога
камења
које
лежи
