поштовањемпољуби
у
руку
и
она
њега
у
чело
—
старој
ћесарици
заблисташе
у
очима
сузе
,
које
се
као
крупан
бисер
скотрљаше
низ
образе
.
Она
их
није
крила
,
а
оне
,
необрисане
,
сијаху
као
најлепши
урес
у
часу
радости
ожалошћенога
лика
старичиног
.
Држећи
за
руку
Ану
,
Угљеша
се
окрете
и
пође
са
њом
ка
Љуби
.
Тада
пусти
старицу
па
се
са
деспотицом
од
срца
пољуби
.
—
Добро
ми
дошао
,
мили
господару
мој
!
—
поздрави
га
Љуба
.
—
Буди
ми
срећна
и
здрава
,
деспотице
моја
!
—
одговори
јој
он
.
За
тим
узе
Ану
с
десна
и
Љубу
с
лева
од
себе
и
пође
с
њима
.
Кад
приђе
осталима
,
прва
се
руке
његове
маши
Мара
,
а
он
јој
се
благо
обрати
.
После
тога
се
поздрави
са
војводама
,
који
га
громогласним
клицањем
радости
дочекаше
.
Стари
се
Властоје
пољуби
са
њим
,
па
сви
лаганим
свечаним
ходом
пођоше
напред
.
Прошавши
и
коњанике
на
претпоследњим
вратима
,
дође
Угљеша
са
осталима
до
последњих
,
где
га
дочекаше
свештенство
и
духовници
.
Најстарији
међу
њима
,
настојник
цркве
светог
Прокопа
,
с
крстом
у
левој
и
босиљком
у
десној
руци
ступи
корак
испред
браће
своје
:
—
Благословен
од
сада
па
до
века
Господ
,
који
те
,
рабе
Божји
,
посла
к
нама
!
Угљеша
пољуби
,
прекрстивши
се
,
злаћени
крст
,
а
ђакон
настојников
изиђе
пред
Угљешом
са
осредњом
,
у
злато
уоквиреном
,
иконом
светога
Прокопа
,
заштитника
Драме
.
—
Нека
јаки
Господ
с
небеса
оснажи
моју
слабу
десницу
,
да
буде
моћни
заштитник
свете
цркве
наше
!
—
узвишеним
гласом
рече
Угљеша
примајући
на
дар
поднесену
икону
.
Гомиле
народа
,
мушког
и
женског
,
старог
и
младог
,
које
се
бејаху
из
подграђа
искупиле
у
просторијама
пред
великим
двором
,
гласним
клицањем
поздравише
господара
свог
.
Тако
је
Угљеша
свечано
походио
Драму
први
пут
после
Војихнине
смрти
.
Кад
су
господа
ушла
у
двор
,
звона
престадоше
,
а
весео
се
народ
ухвати
у
два
велика
кола
.
Држећи
се
за
убрусе
у
колу
запеваше
песму
,
па
се
по
њој
стаде
кретати
леса
играча
.
То
бејаше
прво
јавно
весеље
у
граду
после
смрти
Војихнине
.
Усред
највећег
весеља
изиђе
из
двора
логотет
Угљешин
с
пергаментом
у
руци
.
Са
њим
је
био
Тома
Теологита
и
неколико
војвода
.
Логотет
се
попе
на
камени
наслон
,
који
је
стајао
у
сред
дворишта
служећи
као
степеница
ради
лакшег
узјахивања
и
сјахивања
с
коња
,
па
одви
пергаменат
.
Копљаници
и
народ
слегоше
се
око
њега
,
а
он
високо
диже
одвијени
лист
па
стаде
читати
Угљешину
повељу
.
Да
би
обележио
и
у
трајнијем
спомену
сачувао
свечаност
походе
својој
ташти
,
Угљеша
објављиваше
,
да
Ану
утврђује
у
господству
,
које
јој
припада
по
заслугама
преминулог
Војихне
,
и
даје
јој
власт
ћесарскога
сана
.
А
уз
многобројне
поклоне
и
дарове
особито
издашном
милошћу
обасипа
пресвети
храм
светог
Прокопа
у
Драми
,
дајући
му
неколика
села
у
метохију
.
Па
,
најпосле
,
скидајући
неке
терете
дажбина
и
деспотског
кулука
са
становника
Драме
,
деспот
призива
благодет
Божју
на
се
и
своја
грешна
дела
.
Кад
логотет
заврши
читање
,
Угљеша
се
појави
на
прозору
с
Аном
и
Љубом
,
а
свет
их
весело
поздрави
,
па
,
пијући
и
певајући
,
опет
обнови
коло
.
Ана
затражи
Мару
,
да
и
она
с
њима
изиђе
,
али
ње
не
бејаше
.
Она
је
међу
тим
у
својој
соби
а
на
грудима
Видосавиним
лила
сузе
,
јадајући
се
:
—
Добра
Видо
!
Милост
деспотова
није
захватила
онога
,
који
је
ње
највише
заслужан
.
До
Гојка
,
забаченог
и
заборављеног
,
не
допиру
гласи
овога
весеља
.
Видосава
је
тешаше
,
ал
’
она
продужи
:
—
У
место
тога
онај
ми
туђин
досађује
.
Видосава
је
,
мало
изненађена
,
запита
:
—
А
чим
,
чедо
моје
?
Мара
је
погледа
право
у
очи
,
хтеде
јој
нешто
више
рећи
,
али
само
додаде
:
—
О
,
Видо
...
па
загушена
јецањем
спусти
своју
главу
нај
Видосавине
груди
.
ВИИ
За
време
док
се
Угљеша
бавио
у
Драми
и
док
је
обилазио
омање
тврђаве
прелазећи
и
на
леву
обалу
Месте
ближе
граници
,
Тома
Теологита
бејаше
удвојио
своју
пажњу
.
До
краја
пажљив
према
Угљеши
и
деспотици
Љуби
,
Тома
је
знао
да
та
пажња
иде
само
у
корист
његову
.
Тако
је
Угљеша
све
прегледао
и
нашао
да
је
све
опако
,
како
је
оставио
ћесар
Војихна
издишући
.
А
он
је
и
тим
био
потпуно
задовољан
,
јер
је
обично
бивало
,
да
у
области
наступи
неред
и
расуло
,
чим
нестане
правог
обласног
старешине
.
И
ако
је
знао
,
да
је
овом
уздржаном
реду
у
области
драмској
више
припомогла
сама
личност
Анина
,
коју
су
сви
необично
ценили
и
поштовали
,
ипак
је
Угљеша
налазио
да
ће
ту
бити
и
какве
заслуге
новог
заповедника
драмске
војске
Томе
Теологите
.
А
и
сам
гранични
положај
драмске
области
доста
је
учинио
,
да
се
ново
стање
без
поговора
прими
,
јер
се
свима
ваљало
бојати
сукоба
на
граници
са
непријатељем
.
Томи
је
било
мало
неправо
онако
Угљешино
истицање
и
одликовање
ћесарице
Ане
,
али
је
то
остало
само
у
његовој
души
.
Кад
се
већ
приближио
крај
гостовању
Угљешину
,
ћесарица
Ана
жељаше
да
све
славље
не
прође
без
уобичајеног
великог
лова
,
те
забаве
најмилије
и
великој
и
малој
госпоштини
,
и
старим
и
младим
.
Ана
сама
није
могла
ићи
,
али
је
настала
да
спреме
за
ловачки
поход
буду
што
свечаније
.
Соколови
су
,
жељни
плена
,
кликтали
на
дворишту
,
кад
су
осетили
час
поласка
.
Хртови
су
цичали
и
отимали
се
,
а
ловачки
су
се
рогови
пробе
ради
разлегали
преко
градских
зидина
.
Био
је
већ
крај
месеца
октобра
,
кад
и
издашна
јужна
природа
почиње
лагано
уступати
пред
првим
јачим
корацима
зиме
.
У
празорје
се
кренуло
одабрано
друштво
на
чилим
коњицима
.
Ту
је
био
деспот
Угљеша
са
оружјем
и
позлаћеним
рогом
ловачким
;
ту
деспотица
Љуба
и
лепа
Мара
на
обученим
коњима
својим
са
лаком
стрелом
и
тулом
о
рамену
;
ту
је
Тома
Теологита
,
забринут
да
се
данас
не
деси
штогод
,
што
ће
му
донети
немилости
господареве
;
ту
су
Рајко
,
Љубоје
и
друге
војводе
.
За
њима
а
покадшто
и
поред
њих
јахали
су
соколари
са
изученим
соколима
на
руци
,
а
хајкачи
мож’да
већ
нестрпељиво
изгледају
на
означеном
месту
долазак
ловаца
.
Друштво
је
,
изишавши
из
града
,
прешло
преко
пута
,
што
далеки
Самоков
код
Балкана
везује
са
Крстопољем
на
мору
,
па
се
,
остављајући
у
лево
пут
за
Сер
,
дохватило
кратке
равнице
на
левој
обали
реке
Мутнице
.
Кад
грану
зора
и
они
стигоше
под
источне
огранке
Меникејскех
гора
,
а
што
је
сунце
више
освајало
и
они
су
све
дубље
залазили
у
шумску
хладовину
.
Друштво
је
било
расположено
,
јер
им
скоро
свима
бејаше
ово
први
лов
од
летос
,
од
смрти
Војихнине
.
Угљеша
,
Љуба
и
Мара
измицаху
у
разговору
напред
,
а
за
њима
се
журио
,
још
једнако
забринути
,
Тома
.
Понеко
од
млађих
витезова
,
кад
му
се
досади
држати
непрестано
на
узди
свога
коњица
,
скрене
с
пута
па
дохвативши
се
више
простора
ободе
чилога
коња
свог
.
Земља
затутњи
,
суво
лишће
полеће
са
ње
у
висину
,
дружба
кличе
,
и
после
неког
времена
витез
се
враћа
у
ред
са
добро
ознојеним
и
мало
примиреним
жеравом
.
Соколари
драже
соколе
,
па
се
онда
са
њима
свађају
,
а
на
крају
целог
похода
два
се
дворанина
,
на
омањим
коњићима
,
шале
:
—
А
како
да
ти
не
будем
,
синко
,
невесео
—
вели
један
од
њих
—
кад
сам
ноћас
снио
немиле
снове
!
—
Ништа
,
ништа
,
чика
Благоје
.
Кажи
сан
,
па
ако
ти
не
раскујем
тајну
без
расковника
и
не
растумачим
сам
без
вражбина
,
ево
моје
русе
главе
,
—
одговара
онај
други
,
младић
.
—
Истину
велиш
?
—
Него
?
Зар
не
знаш
да
је
моја
породица
учена
?
Зар
си
заборавио
,
да
је
једна
моја
стрина
видела
,
истина
мало
по
из
даље
,
и
саму
свету
Софију
цариградску
?
Шта
ћеш
више
!
—
Добро
,
—
осмехну
се
старац
.
Ево
сна
,
па
га
тумачи
.
Љушкао
сам
се
на
облаку
дуго
,
дуго
,
док
ти
се
облак
као
провали
или
развуче
,
не
знам
ни
ја
,
па
ме
испусти
.
Нисам
дуго
летео
озго
,
па
бућнем
у
неку
воду
.
Кад
тамо
,
а
оно
није
то
обична
вода
већ
неко
море
,
по
њему
свуда
сама
пена
ал
’
црвена
као
сушта
крв
,
а
ја
ту
пену
хватам
,
море
ме
љушка
,
а
ја
спавам
.
—
Врло
добро
,
старче
!
—
весело
рече
младић
.
—
Далеко
је
од
добра
,
синко
,
—
као
забринуто
вели
старац
.
—
Погинућу
ти
првом
приликом
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
Погинућеш
да
Богме
,
и
то
још
данас
ал
’
од
вина
,
старче
!
Ха
,
ха
,
ха
!
—
Пожуримо
мало
ову
нашу
кљусад
,
јер
смо
.
много
заостали
,
—
рече
старац
,
и
обојица
ободоше
коњиће
.
На
утоку
великог
планинског
потока
у
Мутницу
,
чекали
су
хајкачи
са
хртовима
господу
.
А
недалеко
је
одатле
и
велики
млин
манастира
светог
Јована
Претече
са
осталим
зградама
.
Стигнувши
на
уговорено
место
,
дружина
се
поскида
са
коња
,
које
прихватише
копљаници
.
Таман
се
разданило
,
те
ловци
видеше
да
ће
их
послужити
време
једним
од
најлепших
дана
позне
јесени
.
Одморивши
се
мало
,
оставише
коње
,
из
којих
је
била
читава
магла
од
паре
,
па
се
почеше
одвајати
у
омање
ловачке
групе
по
уговореном
плану
и
са
једном
лозинком
.
Тако
се
друштво
брзо
смањивало
и
на
послетку
ишчезе
.
На
дати
знак
хајкачи
са
других
страна
почеше
свој
посао
.
За
мало
па
се
већ
чује
лајање
паса
,
кликтање
,
одјекивање
ловачких
рогова
и
по
неки
нејасан
одзив
са
другог
врха
планине
.
Већ
клонула
природа
чисто
оживе
.
Деспотица
Љуба
није
ишла
са
ловцима
само
из
обичаја
да
се
увелича
друштво
,
већ
је
и
сама
била
страсан
ловац
.
Сада
је
у
њеном
друштву
—
више
ради
ње
—
била
и
Мара
.
Врло
вешти
познавачи
планине
и
свих
долова
и
урвина
у
њој
бејаху
одређени
за
њихове
пратиоце
.
Чувши
после
толиког
времена
кликтање
и
дозивање
рогом
ловачким
,
деспотица
Љуба
оживе
,
очи
јој
светлије
погледаше
а
груди
се
бурно
надимаху
.
Она
одважно
зађе
у
планину
,
вешто
трагајући
дивљач
.
На
једној
коси
она
се
,
слутећи
плен
,
одвоји
од
Маре
и
у
лаком
је
скоку
нестаде
.
Мамљена
све
дубље
међу
столетне
грмове
деспотица
се
и
не
сећаше
да
је
Мара
по
жељи
њеној
очекиваше
.
—
Деспотица
је
дубоко
зашла
,
—
рече
Мари
стари
дворанин
Благоје
,
који
заостаде
као
једини
пратилац
њен
.
—
Недалеко
је
—
продужи
он
—
одавде
стари
замак
,
подигнут
у
доба
,
кад
је
овде
била
међа
гранична
.
—
Води
ме
тамо
,
—
рече
Мара
.
То
бејаше
на
самој
ивици
планинској
,
онде
где
кроз
средину
планине
зија
велика
провалија
,
подигнута
повећа
сада
готово
опустела
каменита
кула
овалнога
изгледа
.
Дворанин
уведе
Мару
у
доњи
део
из
кога
су
полазиле
стрме
степенице
за
горе
.
Мара
пође
тим
степеницама
и
изиђе
на
горњи
бој
,
где
су
биле
две
малене
собе
са
једним
предсобљем
.
—
Станује
ли
когод
овде
?
—
упита
Мара
дворанина
.
—
Нико
.
Само
се
по
мало
одржава
као
свратиште
господе
,
кад
изиђу
у
лов
.
—
А
свраћа
се
овамо
?
—
упита
Мара
,
улазећи
у
собу
,
па
видевши
ловачку
торбу
на
дивану
у
њој
,
додаде
:
—
Ово
је
ваљ’да
сада
неко
оставио
!
Са
уског
прозора
кроз
дебеле
зидине
био
је
леп
поглед
.
Тамо
преко
провалије
настаје
нижи
део
планине
а
преко
ње
се
види
далеко
на
југ
.
У
близини
се
зачу
рог
.
—
Ако
буде
деспотица
,
кажи
јој
да
сам
овде
,
—
рече
Мара
и
старац
се
удали
.
Мара
приђе
прозору
.
Очима
брзо
прелете
нижи
део
Меникејских
Гора
и
даље
равницу
,
кроз
коју
се
пружао
пут
,
што
је
спајао
Драму
са
Сером
.
Али
се
ни
на
томе
не
заустави
.
Поглед
се
њен
пусти
кроз
бескрајни
ваздушасти
простор
,
и
тражаше
да
се
заустави
тамо
,
где
је
држала
да
је
Крстопољ
.
Нашавши
се
усамљена
у
средини
суморне
ал
’
још
доста
крепке
природе
,
у
дивљини
,
која
није
ни
без
својих
особитих
чари
,
Мари
срце
закуца
брже
а
груди
јој
се
бурно
шираху
.
За
очима
јој
чисто
одоше
и
дах
и
осећаји
,
а
душа
њена
шапуташе
:
—
Далеко
,
далеко
је
он
,
кога
волим
и
кога
очи
сада
узалуд
траже
!
—
Завидим
мору
,
које
запљускује
обалу
на
којој
се
он
одмара
,
ко
што
завидим
и
неранџи
,
коју
сада
мож’да
сише
!
—
Сва
се
сада
претварам
у
завист
,
јер
је
така
завист
—
љубав
неодољива
!
—
И
ево
овде
,
у
осами
ових
гора
,
ближе
једином
господу
Богу
,
кунем
се
,
да
другог
греха
немам
нити
ћу
имати
до
само
те
зависти
!
—
Ждрале
,
поносити
бродару
неизмерне
небеске
пучине
,
ти
што
летиш
југу
да
тражиш
светлијих
сунчаних
зракова
,
причај
тамо
,
да
овде
има
једно
срце
,
коме
би
на
сјају
једних
очију
и
топлини
душе
једне
било
свуда
добро
и
у
вечитом
леду
топло
!
—
Кажи
да
студен
,
што
наступа
,
и
вихор
,
што
хита
да
обнажи
лисно
дрво
,
не
могу
замрзнути
љубав
моју
!
—
С
Богом
,
мили
гласниче
!
И
Мара
,
као
и
нехотице
,
махаше
руком
опраштајући
се
са
јатом
ждрала
,
који
се
све
даље
губише
ка
југу
.
Врата
се
на
један
мах
отворише
,
и
на
њима
се
указа
—
Тома
Теологита
.
Мара
пребледе
,
а
Тома
,
изненађен
,
заста
за
тренутак
на
вратима
,
али
се
опет
брзо
прибра
и
уђе
,
затворивши
врата
за
собом
.
—
Извините
,
кнегињице
,
али
мене
је
овамо
пуки
случај
нанео
.
Мара
не
могаше
ни
једне
речи
рећи
,
а
Тома
јој
приђе
још
један
корак
ближе
.
За
тим
се
окрете
,
те
једним
погледом
премери
собу
,
па
онда
,
готов
са
одлуком
,
рече
:
—
Сумње
нема
,
кнегињице
,
ово
је
Фаталан
сусрет
.
Уклонио
сам
се
из
друштва
да
у
самоћи
осећам
тајну
,
што
је
у
мојој
души
дубоко
урезана
.
Наишао
сам
на
ову
кулу
,
па
жељан
да
се
трајније
склоним
од
ловаца
,
који
могу
на
ме
наићи
,
уђох
у
ове
зидине
.
Уђох
да
овде
премишљам
о
ономе
,
кога
овде
—
нађох
—
—
Велможо
!
ја
—
—
Не
,
кнегињице
,
нисам
велможа
,
већ
роб
,
роб
свога
срца
и
—
твоје
милости
!
Недалеко
од
куле
зачу
се
рог
ловачки
.
Мара
се
охрабри
:
—
Велможо
,
то
није
лепо
,
да
се
витез
користи
случајем
и
шали
—
—
Душа
моја
страда
,
а
кнегињица
мисли
да
се
тек
шалим
!
Судбина
ми
је
,
видим
,
дала
овај
дан
,
да
буде
до
краја
мој
!
—
топлином
прекипеле
страсти
изусти
Тома
,
и
са
свим
се
приближи
Мари
.
—
Ја
ћу
се
силом
бранити
—
цикну
Мара
.
—
Али
без
успеха
!
прекиде
је
Тома
.
—
Викаћу
,
зваћу
у
помоћ
—
—
Нигде
никога
у
близини
нема
.
Слушајте
!
Слабљење
звука
од
ловачког
рога
казиваше
да
се
та
група
ловаца
опет
све
више
удаљује
од
куле
.
Мара
задрхта
,
а
Тома
стаде
непомичан
.
Ветрић
,
што
је
скидао
лисни
урес
дрвљу
,
унесе
кроз
прозор
један
пожутели
лист
.
Тома
га
руком
у
ваздуху
ухвати
,
па
силом
савлађујући
се
,
рече
:
—
Овај
нам
лист
шаље
природа
,
да
нас
опомене
на
пролазност
века
човечјег
.
Не
губимо
времена
.
Ма
шта
било
—
и
Тома
бацивши
листак
диже
руку
да
такне
Мару
.
У
очима
му
је
сијао
огањ
јужњачке
природе
,
у
њему
је
кипела
страст
,
а
разум
је
лако
уступио
своје
место
осећајима
.
Мара
са
руком
на
ловачком
ножу
одступи
последњи
корак
до
зида
,
Тома
занесен
учини
и
тај
корак
,
вихор
зашуми
кршећи
суве
гране
високих
грмова
,
а
на
вратима
се
те
собе
указа
—
Рајко
.
Тома
одступи
натраг
,
а
Мара
викну
:
—
Спасите
ме
!
—
Велможо
!
—
загрме
Рајко
,
—
шта
је
то
?
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
усиљено
се
насмеја
Тома
.
—
Кнегињица
се
без
разлога
преплашила
.
Рајко
севаше
очима
:
—
Каква
срећа
те
овде
оставих
свој
ловачки
прибор
,
да
за
њ
дођем
баш
кад
треба
!
Велможо
,
овде
може
бити
свему
крај
!
—
Не
,
настао
је
тек
почетак
!
—
одговори
Тома
,
докопавши
се
врата
и
степеница
.
ВИИИ
Мара
је
ћутала
о
томе
немилом
догађаЈу
.
У
души
јој
је
било
тешко
,
али
је
ипак
увидела
да
није
без
заштите
,
и
ако
је
Гојко
далеко
.
Кад
је
са
Рајком
дошла
до
места
,
где
се
имала
цела
дружина
сакупити
,
деспотица
Љуба
већ
бејаше
тамо
стигла
.
Али
Угљеше
и
Томе
Теологите
са
још
неким
ловцима
не
бејаше
.
Скуп
је
био
одређен
у
једном
пропланку
са
северне
стране
,
а
одатле
је
ваљало
прилично
ићи
до
манастирског
млина
,
где
се
спремала
поткрепа
за
утруђене
ловце
и
хајкаче
.
После
неког
времена
стиже
и
Угљеша
.
Сунце
је
већ
нагињало
западу
,
а
Томе
још
нема
.
Они
се
кренуше
и
без
њега
,
а
оставише
гласнике
,
који
ће
га
обавестити
о
њиховом
одласку
.
У
богатом
манастирском
млину
добра
вечера
очекивала
је
изгладнеле
ловце
,
а
и
сам
монах
Исаија
потрудио
се
и
дошао
из
свога
манастира
.
Угљеша
,
Љуба
и
Мара
одоше
на
кулу
,
која
је
млину
и
његовим
зградама
давала
изглед
неког
утврђења
,
а
остали
се
одмараху
око
млина
на
пољу
,
и
ако
је
већ
јаче
било
захладнело
.
У
сумрак
се
приступило
вечери
.
Госпоштина
је
са
монахом
Исаијом
вечерала
на
кули
а
остали
ловци
и
хајкачи
окупили
су
се
око
великих
ватара
у
дворишту
,
те
се
у
друштву
залагаху
погачом
и
месом
а
запајаху
добрим
вином
манастирским
.
Ветар
је
хујао
и
разносио
увело
лишће
и
ситне
гранчице
,
распаљујући
само
јаче
ватру
на
дворишту
.
Да
одгоне
студен
,
коју
ноћ
са
собом
донесе
,
ловци
су
пили
,
а
да
даду
одушке
изазваним
мислима
својим
у
оваким
приликама
почеше
разговоре
и
наставише
приче
о
прошлим
данима
,
лововима
и
ратним
приликама
.
Све
је
пролазно
,
све
бледи
и
угине
,
па
и
некадашње
одушевљење
за
великога
цара
.
С
тога
,
кад
дође
на
ред
љутња
на
многе
неугодности
,
које
се
данас
осећају
због
метежа
и
раздвојености
,
један
од
ловаца
рече
:
—
Нека
је
слава
и
хвала
господу
Богу
горе
и
нашем
милостивом
деспоту
на
земљи
,
али
ја
мислим
да
је
за
све
оно
,
што
је
наступило
после
смрти
цара
Стефана
,
крив
он
сам
.
—
Ко
?
велиш
.
—
Цар
Стефан
.
—
Гле
!
—
Са
свим
.
Основао
је
царство
и
подигао
патријаршију
али
некако
чудно
.
Не
бејаше
,
браћо
моја
,
тај
посао
рађен
по
закону
Божјем
и
као
што
треба
већ
онако
,
како
није
вредно
било
.
—
Слава
нашем
господару
,
што
нам
поврати
мир
душама
и
измири
нас
са
црквом
цариградском
!
—
рече
један
.
—
Гле
,
сад
,
а
од
кад
се
ти
поче
бринути
за
мир
душе
,
кад
нити
постиш
ко
што
треба
,
нити
што
приложи
цркви
?
—
насмејаше
му
се
многи
.
—
Не
,
браћо
!
Није
толико
ни
до
јела
колико
до
дела
.
А
милостиње
не
могу
чинити
,
кад
и
сам
живим
од
милости
доброг
господара
,
—
брањаше
се
онај
пола
у
шали
.
—
Тако
је
,
тако
!
Е
,
па
живео
добри
старац
Исаија
,
кад
нам
је
овако
добро
винце
припремио
!
—
Живео
!
И
велика
дрвена
,
у
кожу
омотана
чутура
непрестано
кружаше
из
руке
у
руку
.
—
И
вино
весели
срце
човеково
!
—
рече
један
пошто
се
добро
поткрепио
.
—
Да
Богме
!
—
одговори
други
.
—
Ви
,
који
сте
били
манастирски
ђаци
па
побегли
зато
што
не
трпите
мирис
од
вина
,
знате
то
најбоље
!
Сви
ударише
у
смеј
.
—
А
,
збиља
браћо
,
шта
мислите
о
оном
сну
,
што
се
прича
?
—
упита
један
озбиљније
.
—
А
какав
је
то
сан
?
—
навалише
неки
са
питањима
.
-—
Неко
пророчанство
,
шта
ли
?
не
знам
ни
ја
,
али
сам
тако
чуо
.
Хришћанском
цару
јавио
се
у
сну
анђео
Божји
,
узео
му
из
руку
крваву
сабљу
и
предао
Турцима
.
Зла
коб
!
Тешка
слутња
паде
и
осталима
на
душу
.
Ућуташе
и
замислише
се
.
Нему
тишину
прекине
покадшто
хујање
ветра
.
На
некој
клади
више
млина
под
брегом
хукну
буљина
.
Неки
се
прекрстише
,
а
један
полугласно
рече
:
—
На
твоју
главу
.
Мало
после
зашкрипеше
вратнице
и
заклопоташе
точкови
од
двоколица
.
То
бејаше
пробрана
,
данас
уловљена
,
дивљач
.
Возари
,
пролазећи
туда
,
поздравише
ловце
,
али
нико
не
устаде
да
разгледа
лов
.
Чињаше
им
се
,
у
насталој
озбиљности
,
да
свему
томе
није
ни
мало
прилике
.
Возари
стадоше
пред
млин
и
унеше
дивљач
.
Тада
приђоше
ватри
Исаија
и
Рајко
.
Ни
они
не
бејаху
веселији
.
Силазећи
низ
степенице
на
кули
,
где
оставише
Угљешу
са
његовима
да
се
сном
крепе
,
нешто
шапутаху
.
—
Неваљалац
је
он
.
Није
ни
чудо
—
туђин
је
,
па
га
и
не
боли
срце
за
овим
народом
,
—
рече
Исаија
.
—
Ја
сам
одмах
све
јавио
Гојку
по
поузданом
момку
,
—
шапну
му
Рајко
.
—
Погрешио
си
.
—
Што
?
—
Ваљало
је
мало
размислити
.
—
Размислио
сам
и
нашао
,
да
ми
је
дужност
.
—
Онда
,
бар
за
сад
,
никоме
ни
речи
.
У
том
приђоше
ка
ватри
.
Они
устадоше
,
да
им
начине
места
,
па
онда
и
сами
седоше
.
—
Ево
,
отац
Исаија
ће
нам
казати
што
више
о
судбини
дана
,
што
долазе
,
—
рече
један
.
—
А
шта
бих
ти
знао
,
синко
,
и
казивати
!
Тешко
ми
је
,
кад
станем
размишљати
о
судбини
.
Имао
сам
брата
Матију
,
који
је
увек
говорио
:
док
сутра
постане
јуче
казаћу
ти
шта
је
у
њему
!
—
Твој
брат
,
оче
'
?
—
запита
Рајко
.
—
Да
.
—
То
нисам
знао
,
—
рече
Рајко
.
-
Ни
ми
,
—
додадоше
остали
.
—
Њега
више
нема
,
по
свој
прилици
.
Нестало
га
је
,
кад
су
Азијати
заузели
Галипоље
.
—
Реци
нам
,
оче
,
што
.
Ми
не
знамо
,
—
неколицина
се
њих
обратише
Исаији
.
—
То
није
било
тако
давно
.
Тек
је
шеснаеста
година
наступила
од
тог
доба
.
Галипоље
је
мален
али
јак
град
.
Он
је
бранио
прелаз
из
Азије
овамо
,
па
је
у
свако
доба
могао
бродове
задржати
и
прекинути
сваку
везу
међу
Белим
и
Мраморним
Морем
.
Ту
у
Галипољу
живео
је
мој
млађи
брат
Матија
као
трговац
,
који
је
због
својих
услуга
,
што
их
је
чинио
ђеновским
и
дубровачким
трговачким
бродовима
,
био
на
далеко
чувен
.
Али
Турцима
је
требао
баш
тај
градић
.
И
они
га
узеше
.
Два
повереника
царевића
Сулејмана
седну
у
чамац
па
се
навезу
,
да
преко
мореуза
пређу
у
Галипоље
.
Ноћ
је
била
мркла
и
врло
ветровита
.
Омање
су
се
лађе
прибојавале
за
се
,
али
та
два
Турчина
пређу
на
трошном
чамцу
.
Њих
поштедеше
морски
таласи
,
јер
они
бејаху
—
нема
сумње
—
гласници
Божје
казне
над
покорима
,
што
се
у
Византији
починише
.
Они
се
извезоше
на
суво
,
а
случај
их
намери
баш
на
страну
,
где
бејаше
виноград
мога
брата
.
Виноградар
му
је
био
неки
Грк
.
Плашљивица
се
препаде
од
Турака
,
па
им
поста
верна
слуга
а
издајица
и
свог
рода
и
свога
господара
.
Они
га
преведоше
натраг
царевићу
,
коме
плашљивац
причаше
све
што
се
имало
рећи
и
о
граду
и
о
посади
у
њему
.
Ређаше
им
све
,
што
у
Галипољу
вреди
,
а
нарочито
их
,
проклетник
,
наговараше
да
нападну
на
мога
брата
.
Пошто
му
царевић
даде
достојну
награду
—
скиде
му
главу
са
рамена
,
навезе
се
на
сплавовима
сам
са
непуном
стотином
првих
војника
.
На
Галипоље
нападоше
око
пола
ноћи
.
Браћо
,
страшно
ли
је
морало
бити
,
кад
је
обест
агарјанска
пала
у
домове
верних
!
Исекли
су
,
што
је
под
нож
пало
,
а
што
се
спасло
у
ноћној
тмини
,
изнело
је
само
голу
душу
.
Па
и
то
је
готово
све
пропало
.
Неке
су
бездушници
,
који
су
издајом
хтели
да
стеку
милости
,
проказали
Турцима
,
и
они
су
главом
платили
.
Други
су
поскапали
на
путу
без
игде
ичега
.
Тада
је
нестало
Матије
и
његове
кћери
,
румене
јабуке
и
највећег
блага
у
нашој
породици
.
Сумње
нема
пали
су
или
сагорели
у
пламену
њиховога
дома
.
Никад
и
ништа
не
могах
о
њима
дознати
,
а
већ
у
Галипоље
се
није
више
могло
ни
одлазити
.
Рајко
је
за
време
причања
монаховог
био
пребледео
,
дах
му
у
грудима
бејаше
чисто
застао
,
два
пута
је
хтео
да
прекине
питањем
Исаију
,
али
му
реч
у
грлу
застајаше
.
А
кад
стаде
Исаија
,
он
узбуђено
запита
:
—
А
,
велиш
оче
,
твој
се
брат
зваше
Матија
?
—
Јесте
,
—
одговори
Исаија
.
—
А
кћи
његова
?
—-
упита
опет
Рајко
и
немирно
устаде
.
—
Она
је
,
златна
јабука
наша
,
била
дете
од
десет
,
дванаест
година
,
а
зваше
се
—
монах
болно
уздахну
—
Јелена
.
—
Јелена
?
—
понови
Рајко
тако
,
да
сви
у
њега
погледаше
,
а
Исаија
,
посматрајући
га
чудновато
,
рече
:
—
Да
,
Јелена
!
—
Ах
!
то
је
она
!
—
јекну
Рајко
,
ал
’
се
на
питање
монаха
,
који
,
такође
узбуђен
,
скочи
,
брзо
прибра
:
—
Слушао
сам
од
неких
бродара
о
њима
.
-
За
оца
њеног
рекоше
да
је
пресвиско̑
од
жалости
,
а
она
је
остала
и
некуда
отишла
.
—
Мож’да
.
Бог
би
дао
да
је
бар
она
жива
.
Робом
икад
ал
’
гробом
никад
!
За
њега
сам
слутио
да
је
под
земљом
,
Бог
му
дао
у
рају
насеља
!
—
тужно
додаде
Исаија
па
се
прекрсти
.
За
тим
опет
седоше
крај
ватре
,
а
Исаија
рече
:
—
Ја
сам
тада
био
по
пословима
царским
у
Дубровнику
,
па
сам
све
тек
доцне
сазнао
.
Тешко
је
било
даље
говорити
.
Исаија
је
утонуо
у
тугу
,
а
Рајку
је
било
тешко
као
да
се
неке
тужне
успомене
у
души
и
пред
очима
његовим
гомилаху
.
Ловци
се
наслонише
на
руке
подлактивши
се
,
да
мало
продремају
.
Певци
учесташе
.
Знак
да
је
скора
зора
,
кад
се
ваља
кретати
натраг
У
Драму
.
У
тузи
својој
бејаху
будни
само
још
Рајко
и
Исаија
.
Обојица
ћутаху
и
гледаху
у
пламен
,
који
се
поступно
гасио
.
Дрво
плане
,
пуцка
,
топлином
греје
а
пламеном
светли
далеко
око
себе
,
претвори
се
у
жар
па
опет
од
њега
остаје
само
угљен
и
пепео
...
.
А
то
баш
и
мишљаху
Исаија
и
Рајко
о
судбини
човечјој
!
ИX
Кад
се
Тома
Теологита
онако
непријатно
растао
од
Рајка
и
Маре
,
ударио
је
косом
,
низ
коју
се
лако
спустио
ка
источној
страни
брега
.
Ту
,
крај
једног
студенца
,
нађе
Љубоја
,
који
се
у
самоћи
одмарао
.
Љубоје
је
некада
био
страсан
ловац
,
а
од
неког
је
доба
охладнео
.
У
лов
је
сада
изишао
више
од
невоље
,
да
се
не
замери
,
него
што
га
је
срце
вукло
.
А
кад
се
нашао
у
планини
,
одаслао
је
своје
ловачке
помагаче
,
па
је
сам
остао
код
студенца
.
Ту
га
,
на
положеном
деблу
једног
скоро
обаљеног
храста
,
затече
и
Тома
.
—
А
зар
ти
,
војводо
,
не
тражиш
лова
?
—
упита
Тома
Љубоја
,
седнувши
до
њега
.
—
Слабо
.
—
Ни
ја
не
тражих
—
продужи
Тома
—
али
наиђох
на
читаву
заседу
љубавничку
.
Похватао
сам
тичице
!
Ти
ме
,
без
сумње
,
не
разумеш
?
Добро
,
слушај
.
Био
сам
сведок
необично
поверљивог
и
пријатељског
разговора
између
ћефалије
трилиског
и
наше
лепе
кнегињице
.
Љубоја
текну
у
срце
,
а
Тома
додаде
:
—
Нисам
се
надао
—
—
Ја
јесам
,
слутио
сам
и
наслутио
,
да
она
љуби
Гојка
војводу
.
—
Али
ја
рекох
,
Рајко
—
—
Он
је
само
тумач
њихових
жеља
.
—
Онда
ваља
тамо
на
извору
ту
везу
пресећи
.
Љубоје
ћуташе
,
а
Тома
се
нешто
замисли
,
па
онда
прекиде
ћутање
:
—
Војвода
је
Гојко
и
иначе
зрео
.
О
њему
постоје
већ
читаве
приче
по
Крстопољу
.
Ми
морамо
још
сада
поћи
у
Драму
.
—
Зашто
?
—
зачуђено
упита
Љубоје
.
—
Тако
захтевају
и
наши
и
општи
послови
.
Чућеш
и
видећеш
.
Ти
желиш
кући
покојног
Војихне
добра
?
—
Као
и
себи
самом
!
—
искрено
рече
Љубоје
.
—
Онда
је
са
њим
лако
!
—
Али
и
Гојко
ми
је
добар
пријатељ
.
—
Који
своме
пријатељу
срећу
убија
,
душу
тамни
,
наду
одузима
.
Ипак
чућеш
.
Где
смо
сад
?
—
Одавде
до
места
,
где
нас
очекују
коњи
са
момцима
,
нема
много
.
Ја
сам
наредио
да
они
буду
ту
,
да
нас
уморне
прихвате
,
—
рече
Љубоје
.
—
Добро
,
хајдемо
.
И
они
обојица
пођоше
,
а
после
неког
заобилажења
и
стигоше
тамо
.
—
Ти
ћеш
бити
гласник
,
—
рече
Тома
једном
разборитом
копљанику
.
Отићи
ћеш
на
свом
коњу
до
нашег
ловачког
стана
код
млина
,
нађи
светлога
деспота
и
реци
му
:
„
Велможа
Тома
и
војвода
Љубоје
отишли
су
у
Драму
,
куда
их
је
узвишена
ћесарица
ненадно
позвала
.
Ипак
-
реци
—
није
ништа
страшно
да
би
се
светли
деспот
са
својом
свитом
морао
журити
.
За
тим
Тома
и
Љубоје
седоше
на
своје
коње
и
пожурише
се
.
Било
је
око
заранака
,
кад
пођоше
,
а
у
Драму
стигоше
доцне
.
Ћесарица
се
изненади
,
кад
јој
се
јави
Тома
,
па
преплашена
скочи
.
Али
је
он
умири
.
За
тим
су
лагано
продужили
разговор
.
Ана
је
била
изненађена
.
—
Узвишена
ћесарице
,
ја
мислим
да
не
смемо
оклевати
.
Држећи
све
то
у
највећој
тајности
,
ипак
се
морамо
журити
.
После
неколико
тренутака
Тома
јој
рече
:
—
Ја
се
стављам
на
расположење
,
да
одмах
пођем
.
Војвода
је
Љубоје
са
мном
.
—
Добро
,
он
нека
га
за
сад
и
замени
.
Али
будите
врло
пажљиви
према
Гојку
.
Његова
породица
има
великих
заслуга
за
наш
дом
.
Овде
нико
ништа
не
сме
за
сад
о
томе
знати
,
да
не
би
глас
допро
до
старог
Властоја
,
који
се
поболео
.
—
По
вашој
заповести
,
узвишена
ћесарице
!
Не
брините
,
јер
је
ваша
ствар
у
поузданим
рукама
мојим
,
—
рече
Тома
,
са
пуном
готовошћу
пољуби
ћесарици
руку
,
па
се
брзо
удали
,
оставивши
Ану
збуњену
немилим
гласовима
,
које
јој
је
донео
.
После
неколико
тренутака
изиђоше
из
града
на
коњима
Тома
и
Љубоје
са
једним
пратиоцем
коњаником
и
окретоше
јужним
путем
,
који
је
водио
право
у
Крстопољ
.
По
мрачној
ноћи
јездили
су
коњаници
врло
брзо
.
Сва
тројица
бејаху
уверени
да
им
се
ваља
журити
:
Тома
,
што
је
знао
да
гвожђе
ваља
ковати
док
је
вруће
,
Љубоје
—
што
му
је
Тома
реко
да
им
треба
хитати
,
а
пратилац
—
што
је
морао
да
иде
за
њима
.
Кад
су
лагано
прелазили
преко
првог
већег
моста
,
што
долази
кад
се
пређе
трећина
пута
од
Драме
ка
Крстопољу
,
Тома
рече
Љубоју
:
—
Гојко
је
бунтовник
,
који
спрема
Крстопољ
,
да
се
+
оцепи
од
драмске
области
,
па
да
га
преда
гусарима
.
—
То
није
могућно
!
није
истина
!
—
одлучно
рече
Љубоје
,
а
Тома
чисто
уплашено
похита
:
—
И
мени
и
ћесарици
јављено
је
у
исто
доба
.
Ја
ћу
Гојка
вратити
у
Драму
,
а
ти
ћеш
га
за
време
заменити
.
Тако
сам
у
споразуму
са
ћесарицом
нашао
за
најбоље
.
Ућуташе
и
ободоше
коње
.
Ваљало
им
је
пуних
десет
часова
јахати
,
зато
у
Крстопољ
стигоше
сутра
дан
у
јутру
.
Кад
стражар
са
тврђаве
огласи
долазак
њихов
,
Гојко
им
пође
на
сусрет
.
Њихов
га
долазак
изненади
али
и
обрадова
,
па
и
не
запази
како
се
Љубоје
чисто
устезаше
да
се
са
њим
пољуби
.
Гојко
их
одведе
на
кулу
,
где
је
он
становао
и
одакле
је
леп
изглед
на
море
.
На
питања
његова
Тома
одговараше
непотпуно
,
само
му
искрено
рече
да
је
стари
Властоје
знатно
болан
.
Гојко
сабра
веђе
:
—
Коса
је
смртна
у
велико
ударила
у
његов
појас
.
Године
су
превалиле
.
Једва
чекам
,
да
се
вратим
у
Драму
.
—
—
И
дочекали
сте
,
—
рече
му
Тома
,
па
му
онда
испоручи
:
како
га
је
ћесарица
поздравила
да
управу
у
Крстопољу
преда
Љубоју
,
јер
је
он
потребан
Драми
.
Гојку
засија
лице
од
радости
:
—
Хвала
узвишеној
ћесарици
на
таком
поздраву
а
и
вама
,
што
сте
ми
га
донели
!
Брате
Љубоје
,
хвала
ти
на
замени
!
За
час
су
војничка
посада
и
онај
мален
број
крстопољских
становника
знали
,
да
су
добили
новог
заповедника
.
За
Гојком
су
сви
жалили
,
али
су
се
надали
да
његов
заменик
неће
бити
рђав
,
јер
је
из
његовог
друштва
.
То
су
чули
од
Гојка
,
И
били
су
мирни
Кад
је
сав
тај
посао
био
свршен
,
јави
се
,
неопажен
,
Томи
неки
Грк
из
Прависте
,
која
је
неколико
часова
на
запад
од
Крстопоља
.
—
Од
куда
ти
овде
,
Анђеле
?
—
изненади
се
Тома
.
—
Хе
,
хе
!
—
смејаше
се
овај
сатанским
смехом
—
ја
сам
свуда
,
где
знам
да
ћу
ти
требати
.
Зар
си
заборавио
на
ону
моју
услугу
?
А
бејаше
,
збиља
,
лепа
девојка
!
Као
пупољак
ружин
!
Хе
,
хе
,
а
ко
јој
је
крив
,
што
је
била
тако
лепа
!
—
А
где
си
ти
сада
?
—
упита
га
Тома
.
—
Свуда
и
нигде
.
Од
неког
сам
доба
у
Прависти
,
а
спуштао
сам
се
чак
на
дно
Грчке
.
Ђаво
ме
однео
,
ако
знам
,
шта
ми
је
право
занимање
!
Ја
сам
и
војник
и
видар
и
трговац
и
бродар
.
Овамо
чешће
долазим
.
Каква
срећа
што
случајно
дођох
,
кад
и
ти
стиже
!
—
Шалу
на
страну
,
али
ти
си
ми
одиста
потребан
.
Јеси
ли
ти
још
онај
стари
Анђео
?
—
То
јест
ђаво
!
Да
Богме
!
—
А
јеси
л
’
тачан
као
пре
?
—
Да
!
—
И
поуздан
?
—
Да
!
—
Колико
можеш
имати
ваљаних
помоћника
?
—
Толико
,
колико
треба
!
—
Добро
.
За
добру
услугу
боља
награда
.
Пред
вече
да
ми
се
јавиш
.
Иди
.
Анђео
оде
,
а
мало
после
и
Тома
се
састаде
са
Љубојем
.
—
Јеси
ли
примио
заповедништво
?
—
упита
Тома
Љубоја
.
—
Јесам
,
и
већ
сам
почео
издавати
заповести
,
—
одговори
Љубоје
.
—
А
стража
вечерас
?
—
Ја
сам
је
већ
одредио
.
Ноћ
се
спушта
.
У
тај
се
мах
врата
на
њиховој
соби
отворише
широм
,
а
на
њих
ступи
Гојко
страшног
изгледа
.
Огртач
му
се
са
десног
рамена
мало
спустио
,
те
се
у
сумраку
видело
,
како
му
мишица
набрецује
,
кад
му
се
груди
од
силног
узбуђења
надму
.
Очима
је
стрељао
,
у
лицу
је
био
црвено-црн
,
а
левом
је
руком
био
подигао
корице
с
мачем
,
да
му
буде
ближе
десници
.
Томи
у
један
пут
постаде
све
јасно
.
Трже
мач
и
ступи
корак
назад
.
Љубоје
бејаше
са
свим
изненађен
,
у
забуни
извади
и
он
брзо
мач
,
и
ако
не
знађаше
зашто
све
то
бива
.
—
Варалице
,
прељубници
погани
!
—
грмну
Гојко
гласом
раздраженога
лава
.
—
Све
сам
сазнао
!
Или
зар
твоје
господство
—
стрељајући
очима
Тому
—
мисли
,
да
су
сви
људи
покварени
,
као
што
си
сам
.
Тражио
си
невину
љубав
,
да
канџама
раскинеш
.
Али
си
нашао
судију
!
Тома
,
сав
зелен
,
шкрипну
зубима
:
—
С
тобом
је
свршено
!
И
пође
на
Гојка
,
заповеднички
викнувши
Љубоју
:
—
Војводо
,
напред
!
Љубоје
крочи
један
корак
напред
,
али
стаде
и
оста
непомичан
.
Гојко
дочека
Тому
тако
силно
,
да
Тома
на
мах
изгуби
смелост
,
и
баш
у
тренутку
,
кад
Гојко
измахну
да
му
мач
са
свим
избије
из
руке
—
двојица
га
нападоше
с
леђа
,
а
један
га
тешким
гвозденим
ступцем
удари
по
врату
тако
,
да
Гојко
посрну
.
Тома
прискочи
,
па
га
полусвесног
тврдо
везаше
,
и
кренуше
,
да
га
кроз
отвор
на
поду
спусте
у
тамницу
.
—
Хвала
Анђеле
!
—
рече
Тома
једном
.
—
Ти
увек
стижеш
,
кад
треба
!
X
Успавано
немилом
слутњом
а
под
утиском
тешке
и
непријатне
јаве
,
ловачко
се
друштво
Угљешино
и
пробудило
у
суморном
расположењу
.
После
оних
,
мало
веселијих
,
дана
по
доласку
Угљешину
у
Драму
дошло
је
доба
,
да
се
за
оне
тренутке
наде
и
радости
плати
читавим
низом
сумњичења
и
суморности
.
Готово
се
нико
и
не
труђаше
,
да
се
покаже
веселији
,
но
што
је
у
ствари
био
.
У
таком
се
расположењу
и
кренуше
рано
из
јутра
за
Драму
,
а
кад
овамо
стигоше
,
наиђоше
на
још
хладније
и
затегнутије
прилике
.
Угљеша
је
одмах
сазнао
од
Ане
,
шта
се
догодило
.
Чуо
је
о
неверству
Гојкову
и
задаћи
Томина
путовања
у
Крстопољ
.
Разборити
деспот
махну
главом
,
и
рече
:
—
Сумњиво
!
Али
ништа
даље
не
уради
,
савладан
неким
чудноватим
осећајима
.
—
Љубо
!
—
рече
у
име
исповести
деспотици
—
јуче
сам
у
лову
наишао
иа
дрво
са
тичјим
гнездом
.
Мајка
је
младунаца
била
недалеко
одлетела
,
мож’да
је
отишла
у
бризи
да
набави
хране
својој
деци
.
Док
се
она
тамо
бавила
,
за
тренутак
се
примакла
гнезду
грдно
велика
змијурина
.
Ја
сам
је
хитцем
једним
скинуо
и
ослободио
сиротане
,
али
је
то
било
са
свим
случајно
.
Док
се
мајка
бринула
за
добро
са
једне
стране
,
прилазило
је
зло
са
друге
.
Ко
мени
може
казати
,
са
које
ће
стране
несрећа
на
деспотовину
нашу
навалити
?
Врло
лако
може
да
дође
са
оне
,
од
које
се
никад
нисам
надао
!
Тешка
је
неизвесност
притисла
душу
моју
.
Она
пати
и
страда
.
Сутра
дан
дође
из
Сера
гласник
и
донесе
гласе
,
којима
се
Угљеша
ни
мало
не
обрадова
.
Дуго
је
сам
размишљао
,
па
онда
зовну
деспотицу
.
—
Љубо
,
—
рече
јој
он
—
ти
знаш
,
о
чему
се
мисли
моје
баве
.
Ти
знаш
,
како
ми
је
тешко
,
кад
се
препреке
томе
стану
јављати
.
Ево
немила
гласа
.
Мој
брат
краљ
Вукашин
спрема
војну
у
савезу
са
Балшићем
а
против
Николе
Алтомановића
.
—
То
је
стара
мржња
!
—
рече
деспотица
.
—
Да
,
старој
омрази
даје
маха
,
кад
треба
на
новој
мисли
радити
.
Ваља
штедети
и
сувише
источену
крв
за
ново
бојиште
,
на
коме
ћемо
бити
—
рекох
ти
једном
—
или
први
победиоци
или
прве
жртве
!
—
Па
шта
си
смислио
предузети
?
—
Поћи
ћемо
у
Сер
,
па
ћемо
удвојити
бдење
нада
свим
,
што
бива
.
Вукашина
устављати
нећу
и
не
могу
.
Ал
’
хоћу
и
могу
да
учиним
,
да
не
заложи
сву
снагу
у
тој
војни
.
—
Добро
,
господару
!
—
Ја
не
смећем
с
ума
атонског
проповедника
.
—
Тако
мораш
и
чинити
,
јер
си
ти
прва
стража
српској
слободи
на
овој
страни
!
И
они
се
кретоше
натраг
у
Сер
.
Са
њима
пође
и
ћефалија
Рајко
,
коме
је
било
тешко
остављати
Драму
после
свега
што
је
ономад
у
лову
доживео
а
особито
сад
,
кад
није
ни
Гојко
ту
.
Али
је
дошло
време
кад
Рајко
мора
да
обиђе
Трилис
.
Кад
је
сутра
дан
по
њиховом
одласку
дошао
Тома
,
искрено
се
обрадовао
рашчишћеним
приликама
,
какве
је
у
Драми
затекао
.
—
Мени
—
помислио
је
у
себи
—
некаква
сила
помаже
.
Била
она
часна
или
нечастива
,
добро
ми
је
дошла
!
Задовољан
је
ступио
пред
Ану
,
да
јој
саопшти
резултат
свога
поверенства
.
—
Узвишена
ћесарице
!
—
рекао
јој
је
Тома
.
—
Ваш
је
налог
извршен
.
Али
само
још
неколико
часова
да
смо
доцније
стигли
,
он
се
не
би
никако
ни
могао
извршити
.
—
Како
?
—
питаше
зачуђено
Ана
.
—
И
овако
је
ишло
тешко
,
а
онако
би
било
немогућно
.
Плод
би
ђавољег
труда
био
толико
сазрео
,
да
би
тамо
опасно
било
и
приступити
.
Ево
погледајте
!
—
и
Тома
повуче
на
више
левом
руком
рукав
са
своје
деснице
показујући
Ани
још
крваво-модру
белегу
:
—
Овим
ме
је
даривао
ваш
некада
вам
веран
слуга
,
војвода
Гојко
,
кад
сам
отишао
да
га
у
име
ваше
сменим
са
дужности
његове
.
Није
хтео
пристати
,
покушао
је
побуну
.
Али
,
преухитрен
,
савладан
и
затворен
,
данас
може
размишљати
дуго
о
своме
неваљалству
!
Ана
бејаше
немило
дирнута
:
—
Хвала
вам
,
велможо
!
Али
ја
никад
не
мишљах
,
да
је
Гојко
невера
.
Волела
бих
,
да
сам
друкчије
гласе
од
вас
чула
.
Ах
,
то
је
страшно
!
Хвала
вам
!
Верујем
.
Међу
тим
је
Мара
непрестано
тужила
у
самоћи
.
Кад
се
вратила
у
ловачкој
свити
деспотовој
,
Мара
се
једва
уздржала
,
да
одмах
и
пред
свима
на
дворишту
не
падне
Видосави
на
груди
и
да
јој
у
сузама
све
исприча
.
А
кад
је
дошла
у
Видосавину
собу
,
отворила
је
срце
своје
,
да
пусти
тугу
са
њега
,
нека
отече
.
Испричала
је
све
Видосави
,
и
ова
се
не
могаше
уздржати
:
—
Јадно
дете
!
—
уздахнула
је
,
и
сама
бришући
сузе
.
А
ни
Мара
ни
Видосава
још
и
не
слућаху
,
шта
се
све
у
Крстопољу
догодило
.
Кад
је
Ану
прошао
први
потрес
и
туга
због
крстопољског
догађаја
—
онаког
,
о
каквом
јој
је
испричао
Тома
—
одлучи
,
да
сече
руку
зарад
спаса
целога
тела
.
Прегореваше
и
заборављаше
прошлост
,
о
којој
је
сама
наглашавала
Томи
при
његовом
поласку
у
Крстопољ
.
—
Ми
смо
—
рече
Ана
Видосави
—
остављени
од
свих
и
свакога
.
Најпоузданији
стубови
,
који
су
држали
кућу
нашу
,
почињу
се
рушити
и
издавати
.
Па
за
тим
исприча
Видосави
оно
,
што
је
и
сама
знала
о
Гојку
у
Крстопољу
.
Видосава
бејаше
пренеражена
.
Чињаше
јој
се
,
да
је
наступио
смак
света
,
о
коме
се
говори
и
верује
.
Али
кад
Ана
настави
:
—
Једини
искрени
пријатељ
мој
у
драмској
области
данас
је
велможа
Тома
!
—
Видосава
се
сети
Маре
,
и
несавладљива
љубав
према
њој
и
болећивост
у
тешком
положају
њеном
пробудише
у
Видосави
толико
смелости
,
да
се
усуди
казати
Ани
,
како
не
треба
судити
пре
,
док
се
све
о
сваком
не
сазна
.
На
мах
се
одлучи
,
да
нагласи
Ани
догађај
у
лову
.
И
она
га
рече
кратко
и
нејасно
.
Али
је
још
више
уби
,
кад
Ана
на
то
одговори
:
—
Ко
зна
,
шта
се
крије
у
најближој
будућности
!
Мож’да
ће
се
Мара
и
велможа
са
мном
и
тобом
још
и
смејати
свему
томе
!
Видосава
разуме
са
ужасом
,
куда
Ана
циља
,
па
јој
упаде
у
реч
:
—
Не
,
ћесарице
милостива
!
Само
немојте
на
то
мислити
!
После
неколико
тренутака
Видосава
је
причала
Мари
све
,
што
је
од
Ане
сазнала
.
Мари
је
било
и
сувише
.
Она
не
бејаше
далеко
од
постеље
тешке
болеснице
.
—
Шта
сад
,
добра
Видо
,
да
радимо
?
—
питаше
Мара
јецајући
.
—
Да
се
боримо
!
—
рече
Видосава
после
малог
размишљања
.
—
Како
?
—
Невоље
у
раној
младости
мојој
нагонише
ме
,
да
се
са
њима
борим
,
па
да
их
и
побеђујем
.
Да
се
боримо
!
Причекај
ме
,
и
умири
се
.
Видосава
изиђе
,
па
се
после
неког
времена
врати
:
—
Дозваћемо
оца
Исаију
,
—
рече
Видосава
.
—
Он
ће
нам
помоћи
.
Стари
дворанин
Благоје
већ
је
опремио
једног
поузданог
коњаника
,
који
зна
шта
ће
монаху
поручити
.
Дај
ону
амајлију
са
гроба
Спаситељева
,
што
си
од
оца
Исаије
добила
.
То
ће
му
казати
,
да
је
велика
невоља
.
Мара
скиде
с
груди
амајлију
,
која
јој
је
на
свиленом
гајтану
висила
о
врату
,
пољуби
је
и
даде
Видосави
,
а
ова
је
узе
и
брзо
изиђе
.
То
је
било
једнога
дана
из
јутра
.
Још
пре
заранака
истог
дана
Исаија
је
био
већ
у
Драми
.
—
Мора
бити
,
да
га
је
коњаник
затекао
још
у
млину
,
те
није
морао
ићи
манастиру
,
—
говораше
Видосава
Мари
.
—
То
је
срећа
за
нас
,
иначе
не
би
стигао
добри
монах
до
сутра
у
вече
.
Тако
је
и
било
.
Видосава
се
саста
на
само
са
Исаијом
,
и
каза
му
све
.
Стари
се
монах
једва
држаше
на
ногама
од
силног
и
тешког
изненађења
.
—
Добро
је
—
рече
—-
што
сте
ме
звали
.
Одмах
ваља
настати
.
А
зна
ли
што
о
томе
отац
Гојков
,
Властоје
?
—
Ништа
!
-—
рече
Видосава
.
—
Добро
!
—
рече
Исаија
,
па
се
упути
одељењу
,
где
је
Властоје
боловао
.
После
неког
времена
Исаија
се
врати
отуд
,
па
се
јави
Ани
.
У
разговору
са
њом
Исаија
помену
,
како
је
Властоје
врло
слаб
.
Ана
додаваше
,
како
нема
изгледа
да
ће
и
устати
са
болесничке
постеље
,
па
га
искрено
жаљаше
.
—
Звао
ме
је
,
кад
је
чуо
да
сам
амо
свратио
,
—
рече
Исаија
.
—
Тражио
је
,
да
га
исповедам
,
али
сам
га
одбио
,
уверавајући
га
,
да
томе
још
није
време
.
Онда
ми
рече
,
да
те
замолим
,
да
наредиш
,
милостива
ћесарице
,
да
неко
оде
и
замени
његовога
Гојка
.
Жели
стари
ратник
да
загрли
свога
јединца
.
Верује
да
ће
му
лакше
бити
.
И
ја
те
,
узвишена
ћесарице
,
молим
.
Ана
бејаше
у
незгодном
положају
.
—
А
сме
ли
његов
син
изићи
оцу
на
очи
?
Па
онда
исприча
све
.
Исаија
се
привидно
изненади
.
После
кратког
ћутања
он
рече
:
—
Саслушај
ме
,
грешног
,
милостива
госпођо
.
Ствар
онда
,
добија
други
изглед
.
Отац
—
самртник
,
син
—
роб
.
А
шта
говори
прошлост
о
њима
?
Неће
то
бити
зла
намера
Гојкова
већ
мало
већа
слобода
,
која
донекле
младости
и
приличи
.
Али
ја
не
говорим
да
га
браним
.
Друго
је
нешто
,
што
ми
душу
тишти
.
Ти
си
сада
у
незгоди
:
и
по
Божјим
и
по
људским
законима
ти
би
сагрешила
,
ако
ускратиш
оцу
на
самрти
да
загрли
сина
јединца
.
Чини
,
госпођо
,
како
те
Бог
учи
,
али
—
Ана
задрхта
:
—
Не
,
не
,
оче
,
пустићу
га
,
учинићу
,
што
Бог
заповеда
.
Одмах
ћу
наредити
,
нека
дође
овамо
.
Нека
оцу
буде
само
син
,
а
мени
ће
за
тим
одговарати
као
преступник
.
—
Хвала
ти
,
велика
госпођо
!
И
док
је
Исаија
опрезно
тражио
Мару
и
Видосаву
,
да
их
обрадује
,
дотле
је
Тома
већ
био
добио
заповест
,
да
одмах
нареди
,
да
се
Гојко
пусти
из
Крстопоља
.
—
Видиш
,
Анђеле
,
да
сам
имао
право
,
што
сам
држао
да
ћеш
ми
и
сад
требати
!
—
говораше
Тома
Анђелу
,
који
је
био
са
њим
дошао
у
Драму
.
—
Готов
сам
на
сваку
услугу
!
—
Добро
,
—
рече
Тома
.
—
Она
ми
је
сада
најпотребнија
.
Онај
,
од
кога
си
ме
пре
неколико
дана
спасо̑
у
Крстопољу
,
пустиће
се
за
неко
време
слободан
.
Он
ће
се
одмах
,
чим
се
ослободи
,
кренути
овамо
.
Али
он
не
треба
да
стигне
у
Драму
никад
.
Разумеш
ли
!
—
Потпуно
!
—
Можеш
ли
извршити
?
—
Све
!
Погинуће
од
заседе
на
путу
.
—
Врло
добро
Он
треба
да
буде
нападнут
и
убијен
.
Други
неко
биће
у
исто
доба
само
нападнут
.
Анђео
гледаше
Тому
,
тражећи
обавештења
.
—
Видиш
,
—
рече
му
Тома
.
—
Не
сме
пасти
ни
сенка
сумње
на
нас
за
то
убиство
.
Да
тако
буде
,
поступи
овако
:
онда
,
кад
погине
Гојко
,
нека
други
твоји
људи
нападну
на
ћесарицу
Ану
и
њену
лепу
поћерку
.
Ја
ћу
већ
припремити
место
и
начин
.
Наћи
ћу
се
у
близини
нападнутих
и
спашћу
их
.
Тиме
сам
постигао
двоје
:
стекао
сам
права
на
неограничено
поверење
и
љубав
њихову
,
и
ћесарицу
ћу
уверити
да
су
нападачи
били
најамници
Гојкови
.
Она
ће
и
по
оделу
њиховом
томе
поверовати
.
А
ти
нападачи
,
срећно
одбијени
,
љутито
су
се
бацили
на
подбадача
Гојка
,
и
са
њиме
своје
завереничке
рачуне
крвавим
путем
пречистили
.
То
је
моја
мисао
.
Изведи
је
тачно
још
сад
,
па
ми
више
неће
требати
твојих
услуга
.
Ти
ћеш
се
одмарати
на
венцима
милости
моје
.
—
Тако
ће
и
бити
!
—
одлучно
рече
Анђео
.
XИ
.
Оставши
сам
,
чим
је
отишао
Тома
Теологита
,
Љубоје
се
повуче
и
размишљаше
о
немилим
догађајима
,
што
се
у
Крстопољу
пред
њим
одиграше
.
У
њему
се
борише
с
једне
стране
супарништво
у
љубави
,
уверење
да
Гојко
није
без
кривице
и
свикнутост
да
се
воља
старијега
без
поговора
изврши
,
а
с
друге
стране
стајаше
неокаљана
прошлост
Гојкова
,
дугогодишње
другарске
везе
и
сумња
у
правичност
велможе
Теологите
.
И
први
разлози
попустише
пред
овим
другим
.
Љубоје
зовну
старешину
градске
страже
.
—
Је
ли
војвода
Гојко
ослобођен
веза
?
—
упита
га
Љубоје
.
—
По
твојој
заповести
војводо
,
још
јутрос
рано
,
одговори
старешина
.
—
Добро
.
А
у
граду
се
не
зна
,
шта
је
с
војводом
Гојком
учињено
?
—
Тако
је
.
—
Кад
се
довече
са
свим
смркне
,
сићи
ћеш
Гојку
,
и
отворићеш
му
слободан
излаз
.
Казаћеш
,
да
чиниш
по
моме
одобрењу
.
—
Учинићу
,
али
ако
он
не
хтедне
бежати
?
Љубоје
се
замисли
.
—
Рећи
ћеш
му
,
да
га
позивам
ја
,
да
дође
к
мени
,
—
рече
после
неког
времена
старешини
.
Тако
је
и
учињено
.
Тога
дана
у
вече
седео
је
Љубоје
у
својој
соби
,
која
је
била
слабо
осветљена
.
Очекивао
је
Гојка
.
Борба
је
у
души
његовој
била
још
већа
.
Корео
је
себе
,
што
није
онда
одлучно
стао
на
страну
Гојкову
.
Пребацивао
је
у
исто
доба
сам
себи
,
шта
хоће
сад
са
Гојком
.
Он
,
војник
и
слуга
деспота
и
ћесара
свога
,
тражи
тајне
ноћне
састанке
са
оглашеним
противником
њиховим
.
Прво
му
је
говорило
осећање
према
Гојку
,
друго
дужност
према
старијима
.
Са
степеница
се
чу
шкрипа
.
Неко
долази
.
Љубоју
срце
јаче
закуца
,
а
у
лицу
се
за
часак
промени
.
Врата
се
отворише
и
уђе
Гојко
са
старешином
градске
страже
.
Љубоје
махну
руком
и
старешина
се
удали
.
Обојица
ћутаху
.
Гојко
је
оштро
гледао
Љубоја
,
коме
не
бејаше
лако
.
Кад
се
по
гласу
,
који
са
степеница
долажаше
,
познало
,
да
је
старешина
страже
збиља
отишао
,
Љубоје
рече
Гојку
:
—
Војводо
!
Док
си
ти
тамновао
,
важни
се
догађаји
збише
.
Ти
си
и
нехотице
учесник
у
њима
.
Ходи
.
Гојкова
праведна
срџба
попусти
.
На
мах
му
сину
мисао
:
—
Ко
зна
,
шта
је
могло
бити
?
Он
проговори
:
—
Реци
ми
:
ко
сам
?
заточеник
или
слободан
војвода
?
—
Војвода
Гојко
,
—
одговори
Љубоје
одмах
.
—
Нисам
,
—
рече
Гојко
.
—
Где
ми
је
оружје
,
где
су
знаци
мога
чина
?
—
Ето
их
,
—
рече
Љубоје
показујући
на
застор
—
који
је
о
зиду
покривао
шлем
и
оружје
Гојково
.
—
Узми
,
твоје
је
!
Гојко
приђе
Љубоју
,
који
га
ухвати
за
руку
и
посади
до
себе
.
—
Најважнији
догађај
за
ово
доба
бејаше
,
што
ја
престадох
бити
што
сам
пре
био
:
пријатељ
пријатељу
и
млађи
старијем
.
Једно
се
догоди
ономад
а
друго
сад
.
Гојко
га
са
свим
разумеде
.
—
Није
тако
,
—
додаде
он
.
—
Ти
остаде
пријатељ
пријатељу
у
невољи
и
оста
верна
слуга
кад
сазна
да
је
господар
мож’да
обманут
.
—
Гојко
,
ми
морамо
отвореније
говорити
,
—
рече
Љубоје
.
—
Ти
си
постао
заточеник
,
што
си
на
велможу
диго̑
руку
?
—
А
зашто
дигох
?
—
Не
знам
.
—
Због
овога
,
—
рече
Гојко
,
и
из
недара
извади
писмо
,
којим
му
Рајко
јавља
догађај
са
Маром
у
горској
кули
.
Љубоје
прочита
и
задрхта
:
—Ужасно
!
—викну
он
.
—
Ја
сам
био
потпуно
обманут
.
—
Сада
верујем
да
је
туђинчев
посао
и
моје
именовање
за
заповедника
овога
града
и
краја
.
Ха
,
сад
ми
је
све
јасно
.
Међу
њима
настадоше
опширна
причања
.
Обојица
се
потпуно
обавестише
.
За
тим
се
братски
куцнуше
пехарима
.
У
разговору
дочекаше
зору
.
Гојко
предложи
,
да
остане
за
кратко
време
у
Крстопољу
,
док
Љубоје
не
обавести
ћесарицу
о
свему
.
Али
то
не
потраја
дуго
.
После
неког
дана
Љубоје
доби
од
Ане
заповест
,
да
Гојко
дође
у
Драму
али
не
ка
ћесарици
већ
ка
своме
оцу
,
који
је
на
самрти
.
Гојко
се
пожурио
и
одмах
кренуо
.
Ишао
је
без
иједног
пратиоца
,
да
би
брже
путовао
.
Одморни
је
Лабуд
летео
.
Превалио
је
био
половину
пута
,
кад
уђе
у
један
не
много
велики
кланац
.
Лево
и
десно
дизали
се
каменити
брегови
,
а
међу
њима
је
текла
једна
далека
Струмина
приточица
.
Пут
је
Гојка
водио
поред
речице
.
Сјахао
је
био
Лабуда
и
привео
да
га
напоји
,
тапшући
га
по
белом
врату
његовом
.
Таман
је
жедни
коњиц
дохватио
воду
,
кад
се
око
њега
и
његовог
господара
стадоше
укрштати
стреле
.
Једна
окрзну
по
руци
Гојка
,
који
се
на
мах
лати
мача
и
узде
коњске
.
Научени
коњиц
осети
звук
стрелина
лета
,
диже
главу
,
начуљи
уши
и
очима
чисто
тражаше
правац
,
куда
му
ваља
полетети
кад
га
господар
ободе
.
—
Не
умаче
нам
више
!
—
грмну
нечији
глас
.
То
бејаше
Анђео
,
који
се
са
брега
залете
с
копљем
у
руци
право
Гојку
.
А
кад
дође
ближе
пусти
оштро
копље
,
и
оно
се
пребацивши
Гојка
,
који
на
мах
клече
,
преби
о
стеновит
шиљак
,
који
се
из
воде
издизао
.
Лабуд
страховито
захрза
,
а
Гојко
дочека
Анђела
мачем
,
и
његовом
крвљу
попрска
песак
и
камење
крај
воде
.
Савладавши
овога
,
Гојко
се
спремаше
да
продужи
борбу
са
другим
нападачима
.
Али
се
они
не
појавише
.
Само
се
са
друге
стране
реке
један
повећи
камен
одвали
и
одроњавајући
за
собом
земљу
и
потискујући
ситније
камење
падаше
ка
реци
Јасно
бејаше
,
да
је
одатле
заседа
на
мах
побегла
.
—
Беже
кукавице
,
—
јасно
рече
Гојко
—
кад
најгора
рђа
међу
њима
паде
.
Грче
лукави
,
то
ти
је
плата
за
услугу
,
што
си
поганом
туђину
учинио
,
и
зато
што
сам
испред
твога
копља
морао
клећи
!
Тако
—
Гојко
прекиде
реч
,
и
брзо
скочи
на
Лабуда
,
јер
спази
,
како
у
кланац
ступише
неки
коњаници
у
великом
трку
.
—
Помози
Боже
!
—
прошапта
Гојко
,
намаче
калпак
на
очи
,
прикупи
дизгине
Лабуду
,
па
га
ободе
.
Лабуд
силно
фркну
,
скочи
па
се
као
стрела
вину
.
—
Војвода
!
војвода
!
—
кликнуше
коњаници
познавши
Гојка
и
његовог
Лабуда
.
То
бејаху
поуздани
момци
,
које
је
опрезни
Исаија
у
последњем
часу
,
сумњајући
на
Тому
и
непознатога
му
Грка
,
послао
да
јуре
у
сусрет
Гојку
.
Њих
су
опазили
Анђелови
људи
,
те
се
,
поремећени
и
пропашћу
Анђеловом
,
склонише
дубље
не
кушајући
даљи
напад
.
Недалеко
од
Драме
а
близо
великог
моста
,
што
је
на
јужном
путу
за
морску
обалу
и
Крстопољ
,
била
је
стара
нека
црквица
,
посвећена
светом
Прокопу
,
истом
свецу
,
коме
је
посвећен
и
велики
храм
у
Драми
.
Стари
су
људи
говорили
да
се
сећају
како
им
је
причано
,
да
је
ова
црквица
управо
метропола
новије
драмске
цркве
.
До
црквице
је
била
капела
са
једном
одајицом
,
у
којој
је
становао
неки
осамдесетогодишњи
старац
,
свештеник
,
који
је
служио
у
црквици
.
Он
је
у
исто
доба
био
у
целој
ужој
околини
једина
човечја
прилика
,
јер
црквица
не
имаше
чак
ни
свога
клисара
.
Ту
је
Ана
чешће
долазила
на
вечерње
или
зором
на
јутрење
.
Један
пут
јој
Тома
Теологита
причаше
како
стари
свештеник
разбира
што
ње
у
последње
доба
нема
,
бојећи
се
да
је
није
што
и
у
чему
несвесно
увредио
.
То
је
души
Аниној
било
доста
.
Она
се
са
скупоценим
поклоном
,
који
се
састојао
из
једног
чисто
златног
путира
са
осталим
утварима
потребним
за
причешће
,
крете
да
походи
доброг
старца
и
да
буде
на
вечерњи
.
С
њом
пође
—
по
њеној
жељи
—
Мара
и
само
један
пратилац
,
стари
дворанин
Благоје
.
Тома
се
једва
одржао
,
да
се
не
изда
од
силне
радости
,
кад
је
видео
да
се
његов
план
до
краја
извршује
.
Он
пође
у
приличној
даљини
назорице
за
њима
,
а
кад
оне
са
својим
пратиоцем
ступише
већ
у
двориште
црквено
,
Тома
се
брзо
изгуби
у
шумарку
,
што
се
са
западне
стране
пута
пружаше
од
Драме
па
