ПРЕДГОВОР
У
овом
делу
језик
није
онај
исти
којим
сачинитељ
пише
,
него
онакав
истоветни
,
каковим
је
јунак
истог
дела
говорио
.
Зато
молим
,
да
се
одговорност
у
том
призренију
на
Милана
Наранџића
баци
.
У
Новом
Саду
,
у
октобру
1859
.
Сачинитељ
ПРВИ
ДЕО
ТРИДЕСЕТ
ГОДИНА
ИЗ
ЖИВОТА
МИЛАНА
НАРАНДжИЋА
И
Милан
Наранџић
често
је
своје
пријатеље
на
ручак
и
вечеру
звао
и
с
њима
је
при
добром
јелу
и
вину
веселе
часе
проводио
.
Питаћеш
ко
је
тај
Милан
Наранџић
?
То
је
један
човек
од
сиромашног
оца
и
матере
,
па
је
опет
себи
стекао
жену
са
великим
имањем
,
и
то
чрез
разне
странпутице
живота
.
Сад
му
је
мало
више
преко
триест
година
,
стаса
је
повишег
,
леђа
мало
унапред
гибнута
,
ноге
мало
кривије
;
образ
му
је
чист
и
дугуљаст
,
очи
зелене
,
глава
у
вр’у
нешто
замишљена
,
поглед
му
је
оштар
и
лукав
.
Носи
се
одвећ
чисто
,
био
је
на
своју
лепоту
сујетан
,
а
женски
је
пол
радо
имао
.
Није
му
оскудевало
ии
памети
ни
оштроумија
.
Кућа
му
је
пуна
.
Госпођа
,
премда
мало
старија
,
около
четрест
и
више
година
,
но
прилична
,
и
гостољубива
.
Сада
баш
није
била
код
куће
;
отишла
је
некуд
на
пут
.
Овом
приликом
његови
присни
другови
и
пријатељи
замолили
су
га
да
им
преповеди
његов
интересантан
живот
,
шта
је
преко
главе
преметнуо
док
је
дошао
до
садашњег
стања
;
а
Милан
доиста
,
за
удовољити
и
’
,
више
вечера
преповедао
им
је
при
чаши
вина
ил
’
чаја
.
Сви
су
га
слушали
са
највећим
удовољством
;
и
што
је
год
више
говорио
,
све
им
је
љубопитство
више
расло
.
Дакле
,
Милан
Наранџић
ово
преповеда
:
»
Ја
сам
се
родио
у
варошици
Н
.
год
.
182
.
,
и
то
у
:
цичој
зими
,
зато
и
јесам
тако
здрав
.
Мати
ми
је
била
родом
из
дољне
пургерске
класе
,
добра
,
но
мало
џандрљива
жена
;
отац
ми
је
био
поштен
кројачки
,
ил
’
баш
чисто
да
рекнем
,
шнајдерски
мајстор
.
Нек
ми
се
опрости
што
пре
матер
опомињем
,
јер
мати
ме
је
управо
овом
свету
поклонила
,
и
често
ми
је
у
детињству
крадом
,
да
отац
не
види
,
јести
давала
;
отац
,
пак
,
често
ми
је
апетит
са
дизгом
ил
’
рифом
покварио
.
После
рођења
прва
ми
је
била
та
срећа
,
што
су
ми
лепо
име
надали
.
Крстио
ме
је
Јова
берберин
,
и
као
човек
од
добра
вкуса
,
надао
ми
је
лепо
име
—
»
Милан
«
.
Многи
ће
мислити
,
да
то
у
животу
ништ
’
не
чини
ил
’
он
лепо
ил
’
ружно
име
имао
.
Није
тако
.
Познавао
сам
женски
’
које
су
мрзиле
на
имена
:
Јосиф
,
Јаков
,
Мојсија
,
Аврам
,
но
допадала
су
им
се
имена
:
Јулијус
,
Емил
итд
.
Моје
је
име
јошт
и
по
томе
срећно
било
,
што
сам
га
могао
двоструко
употребљавати
:
у
простијем
друштву
Милан
,
у
ноблијем
—
Емил
.
На
прве
године
мога
живота
не
могу
се
добро
опоменути
,
но
мати
моја
ми
је
говорила
,
да
сам
врло
леп
био
,
и
сви
су
њој
завидели
што
тако
дете
има
.
Отац
ми
је
био
љут
,
намрштен
човек
;
радио
је
цео
дан
као
црв
,
кад
са
једним
калфом
,
кад
и
без
калфе
;
мати
ми
се
тек
око
ручка
,
фруштука
и
са
децама
бавила
.
Кад
нас
је
троје
ситне
деце
у
недељу
обукла
,
изгледали
смо
као
из
вертепа
.
Кажу
да
сам
имао
криве
ноге
као
левче
,
ал
’
сам
онда
јошт
сукњу
носио
,
па
се
није
видило
.
Имао
сам
једну
велику
сестру
од
двадесет
,
ил
’
ваљда
и
више
,
година
.
Мати
је
радо
крадом
пецварила
,
а
особито
је
кафу
радо
пила
,
па
и
нама
је
давала
.
У
оно
доба
није
се
баш
у
свакој
кући
кафа
пила
,
а
код
занаџије
реткост
је
била
,
па
обично
мајстори
љутили
су
се
на
жене
,
када
су
кафу
пиле
.
И
отац
мој
у
највећу
је
јарост
дошао
,
када
је
матер
код
кафе
уфатио
.
Било
је
онда
сваког
белаја
.
Све
је
говорио
,
да
ће
му
кафа
кућу
упропастити
.
До
шесте
године
учио
ме
отац
код
куће
азбуки
,
и
мало
молити
се
,
па
онда
ме
послао
у
школу
.
Ту
се
сад
за
мене
нов
свет
родио
.
Већ
сам
онда
плундре
почео
носити
.
Ту
се
већ
започела
познанства
са
млогим
децама
.
Ту
ми
прохуја
једна
година
као
један
сан
.
Из
школе
па
кући
,
па
учи
лекцију
,
па
на
егзамен
пред
оца
.
Особито
знао
ми
је
отац
аритметику
врло
добро
и
почео
ме
у
њој
обучавати
.
Друга
деца
,
кад
није
било
школе
,
ишла
су
којекуд
,
а
ја
,
како
из
школе
,
а
оно
свуци
чизме
па
учи
.
Није
ми
дао
отац
да
дерем
чизме
,
а
,
као
мајстор
човек
,
није
могао
допустити
да
босоног
идем
.
Е
тако
сам
проводио
прве
године
мога
школовања
.
Отац
ми
је
начинио
торбу
за
књиге
,
која
се
звала
тека
,
па
на
дизги
обешена
висела
ми
је
као
патронташ
;
чизме
сам
имао
јаке
,
са
дуплованим
ђоном
,
који
је
био
са
јаким
ексерма
исцифран
;
плундре
грубе
,
јаке
,
хозентрогери
од
дизге
,
а
на
глави
капа
од
седам
ћошкова
,
од
манџестера
,
онаква
иста
у
каквој
Лутера
молују
.
Тако
сам
онда
изгледао
.
У
овом
школском
животу
није
се
ништ
’
тако
важно
догађало
.
Учио
сам
се
добро
,
рачунати
сам
знао
од
свију
моји
’
другова
најбољма
.
Но
једно
ме
је
највећма
мучило
.
Био
сам
увек
гладан
.
Код
куће
,
истина
,
имао
сам
дост
’
јести
;
лебац
је
,
истина
,
био
црн
,
ал
’
добар
;
но
све
је
то
мени
мало
било
.
Мати
ми
је
често
додавала
крадом
чанчић
резанаца
са
сиром
;
наравно
,
морао
сам
брзо
јести
да
ме
отац
не
уфати
;
не
једанпут
гушећи
се
са
резанци
нашао
ме
отац
,
и
песницом
по
врату
помагао
им
клизати
се
.
Но
до
једног
сата
опет
сам
био
гладан
.
Моји
другови
знали
су
зато
и
звали
ме
прождрљивим
.
Ако
ујутру
у
школи
,
пре
нег
’
што
ће
учитељ
доћи
,
моји
другови
,
који
свој
фруштук
не
могу
да
изеду
,
а
они
са
мном
у
погодбу
,
па
ми
даду
по
шест
,
по
десет
палица
,
па
тек
легнем
за
по
кифле
драговољно
.
Код
куће
,
’
осим
матере
,
на
руци
ми
је
била
мода
сестра
,
сека
Јула
.
Она
је
била
на
гласу
девојка
.
Поред
пенџера
пролазили
су
многи
гавалери
.
Ја
сам
морао
много
пута
на
страни
бити
,
да
њој
јавим
ко
иде
из
другог
ил
’
трећег
сокака
,
па
кад
јој
добар
глас
донесем
,
грошић
не
фали
.
Каткад
ме
је
,
опет
,
терала
да
код
куће
не
лармам
,
па
опет
грошић
.
Каткад
,
опет
,
морао
сам
стајати
на
врати
кујнски
,
да
нико
унутра
не
уђе
;
штавише
,
и
мојим
друговима
запретио
сам
онда
улазак
.
Моја
сека
имала
је
неки
бели
пра
’
у
једној
кутици
,
па
кад
се
са
неком
водом
умивала
и
праом
трла
,
а
ја
сам
децу
јурио
из
кујне
:
»
Напоље
,
децо
,
мојој
секи
није
се
још
образ
осушио
!
«
—
Деца
изиђу
,
а
ја
за
ову
услугу
од
моје
секе
опет
грошић
.
Сви
су
фалили
моју
секу
да
је
лепа
;
мати
да
изађе
из
коже
од
радости
,
кад
чује
да
јој
је
кћи
нобл
.
Ал
’
све
то
оцу
није
се
допадало
.
Не
једанпут
сека
Јула
бегала
је
испред
очиног
рифа
,
и
то
понајвише
због
тога
што
хоће
шешир
да
носи
и
даје
се
од
гавалера
фрајлом
титулирати
.
У
то
доба
тек
велике
госпође
и
фрајле
носиле
су
шешире
,
и
шешир
био
је
у
тако
великом
почитању
,
да
су
се
даме
давале
у
шеширу
портретирати
.
Колико
је
пути
било
кавге
у
нашој
кући
због
шешира
!
Отац
не
да
,
мати
брани
кћер
.
»
Мани
се
ти
тога
,
она
све
слути
на
господство
,
ваља
да
јој
је
суђено
;
та
колико
су
већ
њи
’
којекакви
’
срећнима
постале
,
па
зашто
не
би
и
наша
Јулка
,
којој
пара
у
вароши
нема
?
«
Овако
је
моја
мати
мислела
,
ал
’
друкчије
отац
.
Он
како
види
шешир
,
одма
’
с
њим
у
ватру
,
а
мати
и
Јулка
не
дај
,
те
је
одма
’
русвај
готов
.
Ја
сам
онда
највећма
страдао
,
па
гледао
сам
одма
’
како
ћу
се
тавана
дочепати
,
па
онда
нити
ручка
нити
вечере
,
јер
се
све
разишло
куд
које
:
отац
у
меану
,
мати
на
ужину
код
тете
Јеле
,
а
сека
к
другарици
једној
,
која
је
седела
баш
до
куће
виценотароша
Марковића
,
а
ја
остаде
без
јела
,
па
гладуј
.
Тако
смо
ми
у
нашој
кући
живили
.
У
школи
имао
сам
већ
много
искрени
’
другова
.
Особито
Бранко
Орлић
,
Светозар
Цифрић
и
Љубомир
Рудић
.
Да
почнем
од
последњег
.
Он
је
био
син
једног
свештеника
;
оштре
памети
деран
,
и
добар
друг
.
Цифрић
је
био
мог
кума
Јове
берберина
син
,
чист
деран
,
но
мало
и
кавгаџија
.
Бранко
је
био
син
не
знам
чији
;
нисам
му
познавао
ни
оца
ни
матере
.
Знам
да
је
од
добре
куће
,
јер
премда
је
у
туђим
рукама
био
,
опет
није
у
ничему
оскудевао
.
Сваки
дан
ми
је
донео
у
школу
на
фруштук
једну
кифлу
,
без
да
је
изискивао
да
ми
удари
шест
;
штавише
бранио
ме
против
нападача
када
се
случило
,
да
сам
најпре
изео
земичку
,
а
нисам
хтео
лећи
;
он
је
сваког
слабијег
против
јачег
бранио
,
па
и
мене
ма
против
петорице
бранио
је
.
Осим
ове
тројице
,
који
су
ми
били
најбољи
другови
,
имао
сам
још
њи
’
неколико
,
с
којима
сам
се
у
течају
живота
састајао
и
проводио
.
Но
морам
исповедити
,
да
ми
је
Бранко
најбољи
био
,
премда
сам
га
не
једанпут
увредио
.
Он
се
добро
учио
,
и
ја
добро
.
Једанпут
у
класификацији
он
је
био
други
,
пре
свагда
први
,
а
ја
први
.
Тетак
ми
је
био
учитељ
,
па
је
пазио
на
мене
.
Бранко
од
једа
и
жалости
није
хтео
кући
ићи
,
због
тога
што
је
деградират
,
па
су
га
сви
ђаци
као
пандури
морали
силом
кући
довести
.
Од
овог
доба
сви
су
га
за
неког
немирног
дерана
држали
који
ил
’
ће
пропасти
ил
’
ће
продерати
.
Сваки
је
казао
:
»
Ово
је
чудно
дете
,
богзна
шта
ће
јошт
од
њега
бити
,
—
добро
ил
’
зло
.
«
Када
је
био
четвртак
,
ил
’
вторник
,
ил
’
недеља
,
онда
ми
,
мали
ђаци
,
скупили
смо
се
,
па
једни
ил
’
у
шуму
на
млеко
код
једне
добре
сељанке
,
или
да
се
с
ким
—
тим
бијемо
.
Ја
сам
увек
са
другима
на
млеко
ишао
,
само
не
са
Бранком
,
Светозаром
и
Љубомиром
,
јер
ови
су
свуд
кавге
заметали
,
и
то
на
уштрб
Бранка
,
јер
је
он
увек
последњи
на
мегдану
остао
,
па
не
једанпут
је
био
жртва
своји
’
побратима
.
Ја
се
нисам
смео
тући
,
јер
када
сам
донео
кући
искршен
капут
,
ил
’
олињане
кордованске
чизме
,
ту
је
риф
имао
посла
.
Тако
сам
ја
проводио
моје
време
,
и
дошло
је
већ
време
,
да
се
судба
реши
:
ил
’
на
занат
,
ил
’
у
школу
.
Већ
сам
био
једанаест
година
стар
,
и
свршио
сам
прву
латинску
школу
.
Моја
мати
желела
је
да
учим
даље
,
па
да
свршим
филозофију
.
Мислела
је
биће
од
мене
поп
,
па
никад
боље
.
Она
је
сама
била
сиромашног
попа
кћи
,
но
опет
задовољна
са
својим
детињством
,
што
је
човеку
идеал
,
и
само
је
на
то
ишла
да
ја
попом
постанем
.
И
доиста
,
по
наваждењу
моје
матере
,
решио
сам
се
попом
постати
.
Но
како
ћу
даље
у
школу
?
Мој
отац
све
у
кавги
са
матером
и
секом
Јулом
.
Сирома
’
,
цео
дан
ради
,
па
нит
’
се
шије
нит
’
пара
,
једва
може
живити
,
без
да
се
задужи
и
пропадне
.
Које
кавга
због
шешира
,
које
због
кафе
,
приузрокова
да
мој
отац
,
дан
на
дан
све
љући
,
па
све
слабији
,
поче
малаксати
;
дође
једна
грозница
,
и
после
четрнаест
дана
и
умре
.
Премда
је
дизга
и
риф
његова
наука
била
,
и
на
мени
је
не
једанпут
мера
од
њи
’
узета
,
опет
жао
ми
је
било
за
мојим
оцем
,
јер
поред
све
битке
млого
добра
сам
се
од
њега
научио
.
На
самртној
постељи
лежи
,
па
мене
дозива
:
»
Нек
дође
мој
Милан
!
«
»
Сине
мој
,
Милане
!
«
—
рече
ми
отац
—
»
видиш
,
ја
сам
сирома
’
човек
;
живио
сам
тешком
мојом
муком
и
вас
сам
’
ранио
.
Од
оне
твоје
сестре
Јуле
,
праве
полутанке
,
неће
ништ
’
бити
;
она
се
дала
на
шешире
,
а
ја
,
сирома
’
,
са
вами
осталима
живио
сам
танко
,
само
да
могу
поштено
живити
.
Матер
почитуј
,
ал
’
кад
будеш
старији
,
сљедуј
моме
савету
,
јер
је
мати
сасвим
за
Јулом
заузета
,
па
за
тебе
и
другу
моју
младу
децу
неће
се
млого
старати
,
јер
је
и
она
са
кафом
мозак
попила
.
Слушај
ме
што
ћу
ти
рећи
:
Куд
год
пођеш
,
иди
равним
путем
.
Предузми
себи
раван
пут
.
Немој
после
ни
на
десно
ни
на
лево
;
кад
с
пута
сврнеш
,
губићеш
времена
,
уморићеш
се
,
задоцнићеш
се
,
па
ћеш
изгубити
твој
циљ
.
Нећу
да
ти
кажем
:
буди
ово
или
оно
,
но
што
си
предузмеш
,
к
томе
напред
терај
јер
како
натрашке
ил
’
на
страну
пођеш
,
доћи
ће
вече
живота
,
па
покајаћеш
се
.
«
Јошт
је
хтео
,
сирома
’
,
даље
говорити
,
но
мука
га
спопаде
и
умре
.
Ја
сам
јошт
био
дете
,
па
ми
се
те
речи
опет
срца
коснуле
;
упамтио
сам
их
,
плакао
сам
,
био
сам
на
укопу
;
после
укопа
одведу
ме
код
Јове
берберина
,
мога
кума
,
дали
ми
велику
порцију
кафе
,
па
сам
опет
све
за
магновење
заборавио
.
Моја
мати
и
сестра
Јула
плакале
су
при
укопу
јако
.
Сестра
Јула
обнезнанила
се
,
тако
да
је
виценотарош
са
матером
морао
држати
док
је
себи
дошла
.
Два
три
дана
,
па
прође
сва
жалост
,
а
моја
сека
Јула
,
у
црним
хаљинама
и
црном
шеширу
,
на
њему
црна
фиранта
или
вал
;
свуд
се
показује
,
сваки
је
сажаљује
,
а
мене
сиромака
нико
.
Шта
ћу
сад
?
Моја
сека
Јула
тера
ме
да
идем
на
занат
;
каже
да
се
немам
откуд
школовати
.
Већ
сам
био
једанаест
година
,
и
јошт
три
месеца
,
па
морам
ил
’
даље
у
школу
,
ил
’
у
шегртлук
.
Шта
ћу
сад
?
Мати
је
имала
вољу
да
се
и
даље
учим
,
но
није
било
средства
томе
,
ал
’
сека
Јула
једнако
наваљује
да
се
из
куће
чистим
,
и
ја
и
сви
осим
матере
,
само
да
је
она
комотнија
.
Ја
сам
се
бојао
шегртлука
као
ђаво
крста
;
осећао
сам
у
себи
,
да
сам
за
што
веће
рођен
.
Смилује
се
на
мене
,
на
препоруку
једног
свештеника
,
неки
господин
К
.
у
вароши
П
.
те
ме
узме
к
себи
.
Ту
је
било
школа
свакојаки
’
.
Мој
принципал
био
је
имућан
удовац
,
имао
је
кућу
и
новаца
доста
,
но
при
свем
том
није
био
подашан
.
После
жене
није
остало
деце
;
зато
је
издржавао
јошт
троје
деце
од
овоје
сестре
,
и
то
једну
девојчицу
—
именом
Лауру
—
около
10
година
стару
,
а
мушка
деца
се
звала
један
Татомир
,
а
други
Велимир
Мркајлов
,
стари
између
12
—
14
година
.
Ишли
су
оба
у
школу
.
Имали
смо
једну
куварку
и
једну
млађу
слушкињу
:
прва
се
звала
Рези
,
а
друга
Лизи
.
Можете
си
сад
лако
претставити
,
какова
је
ово
била
менажерија
у
једној
кући
,
гди
праве
госпође
нема
.
Господар
ретко
је
био
по
дана
код
куће
,
но
како
осам
сати
ујутру
,
а
он
од
куће
;
тако
исто
одма
’
после
ручка
.
Изван
школе
морао
сам
и
ја
код
куће
послуживати
,
намешћати
астал
на
подне
и
вечери
,
ићи
у
дућан
за
пиринач
и
друге
ситнице
,
па
кад
сам
добро
послуживао
,
било
је
онда
дост
’
вечере
.
Господар
није
код
куће
вечеравао
.
Но
и
било
је
за
вечером
ината
;
вечера
је
слаба
била
.
Кад
сам
господарове
хаљине
и
чизме
уредно
чистио
,
добио
сам
увече
већу
порцију
нег
’
остали
.
Но
све
је
то
мени
мало
било
;
стара
моја
болест
,
глад
,
и
сад
ме
једнако
мучила
.
Тужили
су
се
,
да
сам
изем
толико
леба
као
сви
други
.
Од
моји
’
другова
било
је
њи
’
неколико
који
су
у
истој
вароши
са
мном
у
школу
ишли
,
међу
овима
и
Бранко
,
и
Љубомир
,
и
Светозар
.
У
ђачком
животу
најгоре
су
биле
мале
школе
,
прва
,
друга
,
трећа
,
четврта
латинска
.
Оне
су
биле
прави
пургаторијум
за
мале
ђаке
.
Ове
године
могу
се
узети
за
ђачки
шегртлук
.
У
оно
доба
у
тим
школама
тукли
су
ђаке
,
кад
лекцију
нису
знали
.
Имао
сам
професора
врло
љутог
.
Био
је
сув
,
болешљив
,
па
за
багателу
у
јарост
дође
.
Код
куће
мало
сам
имао
часа
учити
се
,
јер
сам
послуживати
морао
,
па
ујутру
ил
’
после
подне
,
кад
идем
у
школу
,
а
мени
срце
куца
како
ћу
пред
шедатора
изићи
.
Знате
ли
каква
је
то
страшна
звер
један
шедатор
?
Он
је
у
школи
солгабиров
.
Од
они
’
који
се
најбоље
уче
избирају
се
;
осим
тога
,
морају
бити
строги
.
Сваки
шедатор
имао
је
под
својом
командом
пет-шест
лошији
’
ђака
,
који
су
морали
у
школи
,
пре
нег
’
што
професор
дође
,
сву
лекцију
на
изуст
казати
,
па
ако
знаду
,
оно
се
забележи
на
једном
великом
за
то
приправљеном
папиру
,
да
је
знао
;
ако
ли
не
зна
,
било
је
знака
и
за
то
.
Незнања
знак
био
је
Н
.
Кад
ко
није
био
у
школи
,
онда
опет
знак
:
О
.
Професор
,
кад
уђе
у
школу
,
после
обичне
молитве
,
баци
поглед
на
шеде
,
пак
тешко
оном
који
има
Н
.
,
па
га
изазове
на
егзамен
.
Тако
једанпут
за
неке
дводневне
празнике
задата
нам
је
била
нека
велика
и
тешка
лекција
;
кад
дођемо
у
школу
,
а
оно
у
шедама
сијасет
Н
.
Ту
је
и
моје
било
.
Шта
ћемо
сад
?
Зачне
професор
од
првога
који
има
Н
.
—
не
зна
ништа
;
хајд
’
лези
.
Други
,
трећи
—
тако
исто
.
Дође
ред
на
Светозара
Цифрића
;
не
зна
ништа
,
лези
!
Сад
опет
Љубомир
Рудић
;
не
зна
,
лези
!
Сад
опет
ред
на
Бранка
Орлића
.
Забуни
се
,
не
зна
ништа
,
лези
,
—
но
овај
неће
да
легне
.
Као
год
међу
људма
,
тако
исто
н
међу
децама
налазе
се
различите
ћуди
и
карактери
.
Доброг
срца
деца
жале
свог
страдајућег
друга
;
друга
,
опет
,
радују
се
.
Који
из
освете
,
који
из
зависти
,
који
да
се
умиле
професору
,
сами
свог
друга
обарају
.
Професор
заповеди
ђацима
да
га
оборе
.
Бранко
са
стиснутим
вилицама
и
готовом
песницом
дочека
нападаче
,
но
,
побеђен
,
морао
је
дупловану
порцију
издржати
.
Већ
сам
видио
да
ће
и
на
мене
ред
доћи
.
Срце
ми
једнако
куцало
,
и
доиста
изове
професор
мене
.
Ја
сирома
’
с
највећом
резигнацијом
и
понизношћу
,
са
спушћеном
главом
изиђем
напоље
,
па
,
без
да
чекам
да
ме
егзаминира
,
налазио
сам
за
пробитачније
к
оном
месту
упутити
се
,
на
којем
се
егзекуција
држи
,
па
,
прекрстивши
се
,
да
ми
сви
свеци
буду
у
помоћи
,
легнем
.
Професор
,
видећи
моју
понизност
,
каже
да
устанем
,
и
опрости
ми
,
и
тако
ја
сретно
испливам
без
беде
.
Млоги
су
од
ђака
на
мене
због
тога
негодовали
,
држали
су
да
немам
куража
,
но
то
ме
није
ништ
’
пекло
.
Цифрића
и
Бранка
та
је
ствар
јако
коснула
;
Цифрић
није
више
хтео
у
школу
доћи
,
но
одма
’
се
ангажира
за
берберског
шегрта
;
Бранко
није
могао
тако
лако
оставити
школу
,
јер
му
код
куће
’
нису
дали
,
но
зарекао
се
да
ће
отсад
још
мање
учити
.
Но
морам
вам
и
о
Бранку
преповедати
,
и
то
од
почетка
до
краја
,
јер
је
његов
живот
везан
био
са
мојим
.
Били
смо
земљаци
и
другови
,
па
тако
мој
живот
је
поред
његовог
,
а
његов
поред
мога
интересант
.
Бранко
,
као
што
сам
већ
споменуо
,
био
је
од
добре
куће
,
тојест
имао
је
нешто
имања
.
Остао
је
врло
рано
без
оца
и
матере
,
није
их
ни
познавао
.
Имао
је
браће
и
сестре
,
но
он
је
био
најмлађи
.
Сестре
се
поудаваше
,
браћа
се
оженише
,
а
он
дође
под
туторство
једног
ближег
сродника
,
коме
га
је
отац
на
самрти
поверио
.
Овај
сродник
био
је
у
већем
неком
званију
и
у
великој
чести
,
и
то
баш
у
тој
вароши
,
гди
сам
се
и
ја
учио
.
Овај
Бранков
тутор
,
видећи
отвореног
изгледа
дерана
,
надежду
је
добио
,
да
ће
човека
од
њега
искресати
.
Но
Бранко
и
његов
тутор
били
су
као
оцило
и
кремен
.
У
нечем
могао
је
тутор
успети
,
у
нечем
пак
никако
.
И
тутор
је
био
неки
особити
човек
.
Строг
је
био
преко
мере
,
но
честит
.
Луксус
никакав
трпио
није
;
премда
је
у
знатном
званију
био
,
носио
се
ипак
просто
;
рукавице
и
фрак
није
никад
носио
.
Од
његови
’
њему
потчињени
’
писара
онај
који
је
фризирату
косу
и
штруфне
на
чакшире
носио
—
није
се
могао
код
њега
скрасити
.
Што
се
живота
домаћег
тиче
,
живио
је
шпартански
.
Није
никад
зими
у
топлој
себи
спавао
,
па
и
мој
Бранко
морао
је
,
док
је
гођ
код
њега
био
,
поред
смрзнутог
пенџера
зими
спавати
.
Сад
се
тек
нашао
мој
Бранко
у
шкрипу
.
Премда
је
имао
свој
годишњи
доходак
,
опет
морао
је
намешћати
астал
,
као
и
ја
одовуд
.
Како
се
смркнуло
,
на
њега
нема
одма
’
,
тешко
њему
.
Морао
је
ићи
у
гимнастику
и
фехтшул
,
па
једнако
премећати
се
и
бости
;
код
куће
,
опет
,
често
је
морао
у
подруму
винске
фртаљчиће
дизати
.
Сваки
се
чудио
таковом
поступању
,
будући
тутор
је
био
могућан
,
а
и
Бранко
имао
је
толико
,
да
се
могао
комотније
издржавати
.
У
највећој
зими
морао
је
без
рукавица
ићи
,
а
на
леђа
танка
јака
од
јапунџета
туторовог
,
на
глави
летња
капа
.
Кревет
му
је
био
тврд
:
једна
сламњача
,
под
главом
кожни
јастук
и
једно
ћебе
.
Фруштука
и
ужине
нема
,
само
ручак
и
вечеру
.
Никад
крајцаре
није
добио
;
све
што
му
је
преко
нуждно
било
,
у
руку
му
се
дало
.
Када
су
питали
тутора
зашт
’
тако
строго
с
њиме
поступа
,
одговорио
је
исти
:
»
Хоћу
и
душом
и
телом
да
буде
човек
прави
;
имање
и
новац
не
чини
човека
срећним
,
штавише
и
нестану
,
па
шта
ће
онда
онај
који
се
на
друго
што
поуздати
не
може
?
Кад
му
је
душа
проста
и
чиста
,
а
тело
на
сваку
околност
склонито
,
онда
ће
све
буре
светске
лако
прекужити
,
па
пре
ил
’
после
наћи
ће
за
се
право
пристаниште
.
Ко
је
мекушан
,
боље
да
га
нема
,
јер
мекан
човек
сваком
је
злу
,
и
телесном
и
душевном
,
подложнији
него
други
«
.
Ово
је
било
,
дакле
,
његово
начело
.
А
,
Бранку
често
је
давао
овај
савет
:
»
На
ништа
не
буди
лаком
,
не
буди
ласкатељ
,
улизица
,
немој
отимати
,
боље
ти
дај
,
милост
немој
од
никог
искати
ни
примати
,
јер
онда
ниси
достојан
бити
човеком
.
Немој
бити
клеветник
,
чини
што
више
можеш
добра
,
па
кад
си
већ
такав
,
а
ти
не
дај
се
од
никог
газити
.
«
Ето
такав
је
био
живот
мога
друга
Бранка
,
нити
му
је
који
од
другова
стање
његово
завидио
.
Сви
ми
познати
његови
бегали
смо
,
како
смо
гди
на
сокаку
Бранковог
тутора
опазили
.
То
му
се
једно
могло
завидети
,
што
је
код
тутора
сијасет
књига
имао
,
па
је
могао
читати
шта
гођ
хоће
.
Сад
оставимо
Бранка
мало
на
страну
.
Да
видимо
како
сам
ја
живио
.
Код
куће
послушан
сам
био
.
Најрадије
сам
слушао
куварку
.
Она
је
била
права
госпођа
;
носила
се
лепо
као
ма
која
госпођа
;
било
је
ту
и
шешира
и
вала
.
Она
се
само
звала
виршофтерком
,
а
ја
сам
ју
звао
милостивом
госпођом
,
па
онда
јести
доста
.
Лизику
сам
звао
фрајла
Лизи
,
па
кад
ми
је
год
дугме
фалило
ил
’
сам
подеран
био
,
све
је
она
то
испрешивала
.
Татомир
,
Велимир
и
Лаура
били
су
сродници
,
па
им
је
млого
лакше
ишло
.
Но
међу
собом
су
се
често
кошкали
,
па
сам
онда
дошао
у
најгоре
положење
,
јер
нисам
знао
коме
ћу
страну
држати
,
а
сваки
ме
је
хтео
придобити
.
Ако
је
који
од
њи
’
из
шпајза
што
развукао
,
а
г-ђа
Реза
одма
’
мене
на
егзамен
,
ко
је
узео
,
јер
ако
не
издам
ко
је
,
онда
зло
,
држи
мене
за
злодјеја
,
па
онда
гладуј
.
А
опет
нисам
рад
ни
моју
братију
издавати
,
јер
сам
участвовао
у
свачему
са
њима
.
Ја
сам
међу
њима
био
неутралан
,
премда
сам
од
сваког
хасне
имао
.
Био
сам
на
услуги
сваком
,
па
ме
оставили
на
миру
,
но
међу
собом
били
су
несложни
,
па
сваки
час
један
против
другог
какву
денунцијацију
г-ђи
Рези
предаје
.
Кад
су
се
на
мени
кола
имала
сломити
,
онда
је
Татомир
све
на
себе
узео
,
и
ја
од
белаја
опрошћен
.
Што
се
кујне
и
стомака
тиче
,
ту
сам
био
већ
фала
богу
задовољан
,
но
немам
хаљина
;
почеле
се
већ
дерати
,
а
мати
и
сека
ништ
’
не
шиљу
.
Сад
је
требало
да
си
мало
капитала
стечем
,
но
како
?
Од
принципала
никад
ништ
’
;
доста
што
ми
и
то
чини
.
Кад
и
кад
добијао
сам
по
коју
крајцару
,
тако
кад
сам
за
њом
на
пијацу
ишао
,
да
јој
што
преватим
.
Најбоље
ме
је
плаћала
,
кад
сам
јој
купус
гацао
;
онда
десетак
,
и
то
сребрн
,
не
фали
.
Но
шта
је
све
то
помагало
,
кад
сам
био
лаком
,
па
како
преко
пијаце
пређем
,
па
видим
што
за
јело
,
одма
’
све
потрошим
.
Мислио
сам
се
дуго
:
како
ћу
ја
што
заштедети
моћи
?
Напослетку
ово
смислим
.
Купио
сам
од
црепа
малу
шпоркасу
,
која
на
глави
има
разрезану
као
уста
рупицу
.
У
ову
касу
дакле
треба
да
бацим
сваку
крајцару
која
ми
до
руке
дође
,
па
кад
буде
пуна
,
разбићу
је
и
извадити
суму
од
два
форинта
.
Но
ко
ће
држати
ту
касу
?
Ја
?
Пробао
сам
,
па
ми
није
дао
враг
мира
,
но
како
који
грошић
унутри
,
а
ја
с
ножем
у
рупу
,
па
грошић
уз
њега
спусти
се
у
шаку
.
Кад
после
покаја
’
се
,
па
дам
Лизи
да
чува
касу
,
и
тако
ја
опет
опоравим
се
.
Како
коју
крајцару
,
а
ја
унутра
,
но
,
додуше
,
слабо
се
пунило
.
Мислим
се
како
би
до
мало
више
пара
дош’о
.
Татомир
је
имао
млого
свилени
’
буба
или
црви
,
пак
сваки
пут
ми
дао
по
једног
црва
када
сам
год
дудова
лишћа
донео
и
’
ранио
их
.
При
чишћењу
млоги
се
цркнути
сваки
дан
налазили
,
а
ја
поред
цркнути
’
метнем
на
страну
по
којег
живог
на
мој
рачун
,
па
их
назначим
пред
Татомиром
у
листи
усопших
.
У
оно
доба
куповали
су
ђаци
једног
свиленог
црва
за
крајцару
шајна
,
који
је
велики
био
,
већ
да
се
умота
,
и
за
две
.
Ја
сам
мустровао
моје
црве
,
па
продавао
,
по
крајцару
по
две
;
понеки
господски
син
дао
је
за
шареног
и
грошић
.
Ето
новаца
.
Но
и
требало
ми
,
јер
су
ми
ђонови
,
поред
свију
педесет
ексера
,
већ
издерани
били
.
Од
свакидашњег
прихода
половину
метао
сам
у
касу
,
половину
пак
задржао
,
да
могу
и
с
другим
чим
шпекулирати
.
Шта
сам
,
дакле
,
радио
?
Са
неколико
крајцара
ишао
сам
међу
шпилере
,
међу
децу
,
која
се
за
новце
пецкају
.
Добијем
данас
грошић
,
два
,
сутра
грошић
,
два
,
ето
берићета
!
Половину
у
касу
,
половину
опет
за
пецкање
.
Тако
,
дакле
,
које
црви
свилени
,
које
пецкање
било
ми
је
на
такву
хасну
,
да
сам
се
са
чизмама
снабдео
и
,
што
’
но
кажу
,
закрпио
.
Сад
сам
већ
био
на
ногама
:
имао
сам
пет
форинти
шајна
!
Колико
је
труда
коштало
,
док
сам
ја
до
њи
’
дошао
!
Сад
ми
је
већ
лакше
и
до
сто
доћи
.
Кад
сам
већ
пет
форинти
имао
,
мислим
се
шта
ћу
сад
с
њима
.
Долазе
опет
сваки
дан
нове
крајцаре
и
грошићи
;
шта
ћу
сад
,
опет
,
с
овима
?
Било
је
ђака
,
моји
’
саученика
,
и
то
од
добри
’
кућа
,
који
су
своје
ситне
ствари
продавали
ил
’
залагали
.
Знали
су
да
већ
имам
коју
крајцару
,
па
одма
’
к
мени
.
Један
ми
доноси
дугмета
,
други
пруслук
,
трећи
панталоне
старе
,
четврти
перорезник
,
и
то
хоћу
ли
у
залогу
или
у
продају
.
Тако
сам
ја
живио
,
одевао
се
.
Тако
свршим
ја
прву
,
другу
итд
.
до
седме
латинске
школе
.
Моја
мати
је
међутим
умрла
,
а
сека
Јула
отишла
некуд
за
виршофтерку
,
остала
деца
расејала
се
којекуд
.
Ја
сам
се
тако
са
мојим
трудом
издржавао
,
ал
’
у
науци
нисам
могао
велики
успех
правити
.
Професори
моји
сами
су
увидели
,
да
ни
откуд
ништ
’
немам
,
па
су
ми
млого
којешта
за
то
време
кроз
прсте
прогледали
.
Доста
то
,
да
сам
ја
већ
шест
латински
’
школа
свршио
,
и
сваки
који
је
моју
сиротињу
познавао
,
чудио
се
моме
дару
,
како
сам
могао
тако
лепо
са
мојим
силама
препливати
.
Није
ни
шала
била
,
кажем
,
шест
латински
’
школа
свршио
сам
сопственим
силама
.
Сваки
је
казао
:
»
Овај
ће
далеко
дотерати
!
«
Од
моји
’
другова
млоги
су
судби
подлегли
.
Млоги
су
од
њих
отишли
у
пургаторијум
у
шегртлук
.
Љубомир
Рудић
једва
је
пету
школу
свршио
,
па
је
отишао
у
препарандију
,
у
Сомбор
.
Бранко
,
сирома
’
,
он
је
међу
свима
највише
издржати
морао
.
Строг
тутор
никуд
му
није
дао
ићи
,
цео
дан
,
горе
нег
’
какав
надничар
ради
,
мучи
се
,
иди
у
школу
.
Доиста
,
сви
су
га
сажаљевали
,
ал
’
он
је
већ
огуглао
,
па
судби
својој
предавши
се
,
дао
се
на
читање
.
Ту
је
текар
добио
неку
туђинску
нарав
.
Ако
сам
га
датом
приликом
куд
у
каково
наше
друштво
увести
хтео
,
одма
се
откинуо
,
па
кући
.
Шта
ћу
са
дивљаком
да
радим
?
Дивљак
он
,
дивљак
његов
тутор
.
У
школи
био
је
Бранко
у
неким
наукама
изредан
,
а
у
неким
,
опет
,
ни
запети
.
Но
професори
имали
су
призренија
прама
његови
’
остали
’
својства
,
па
га
нису
ни
најмање
силовали
на
оно
на
што
вољу
имао
није
.
Премда
је
код
куће
не
само
силом
,
него
и
од
своје
воље
млого
учио
,
и
то
све
неке
изванредне
ствари
,
ал
’
у
школи
сви
су
говорили
,
да
јошт
бољи
ђак
би
могао
бити
.
Једне
године
,
када
смо
у
пету
латинску
школу
пошли
,
не
знам
због
чега
,
Бранко
задоцнио
се
о
четири
недеље
.
Кад
се
уписао
,
ал
’
професор
трећи
дан
каже
му
,
да
се
за
после
подне
преправи
за
све
оно
из
ауктора
,
што
је
за
то
време
пренебрегнуо
.
Бранко
не
зна
како
ће
испливати
;
не
руча
,
мучи
се
,
премеће
листове
,
па
шта
јуначка
срећа
донесе
.
Требало
је
да
научи
цео
један
лист
из
Цицероновог
слова
pro
Archia
poëta
.
Кад
у
школу
,
ал
’
професор
одма
’
Бранка
за
перчин
.
Бранко
почне
то
слово
и
сретно
доврши
премда
не
од
речи
до
речи
,
но
смисао
цео
је
истумачио
.
Професор
је
мислио
,
да
ће
Бранко
као
папагај
,
као
млоги
други
ђаци
,
неколико
реда
одерати
,
па
добро
.
Ал
’
кад
то
види
,
рече
Бранку
:
»
Синко
!
ако
то
код
тебе
тако
устраје
,
бићеш
ваљан
човек
«
.
Кад
то
чује
Бранко
,
зарадова
се
,
јер
је
мислио
пре
подна
,
да
ће
избрисан
бити
,
па
како
је
сад
добро
испало
!
Па
кад
је
видио
,
да
баш
не
мора
за
школу
учити
колико
може
,
а
он
тек
онолико
колико
је
доста
.
Сад
оставимо
на
страну
ти
’
шест
школа
;
да
видимо
шта
ће
отсад
бити
,
и
онако
те
ђачког
шегртлука
године
биле
су
за
нас
само
мученије
.
ИИ
Сад
је
већ
за
мене
и
моје
другове
нов
свет
настао
.
Седма
школа
,
није
то
шала
била
у
оно
доба
!
У
школи
зову
ђака
професори
»
доминацио
вестра
«
;
кад
говори
лекцију
,
седи
на
столици
;
ако
не
зна
,
ништ
’
не
буде
псован
;
у
кафану
,
свуд
куд
му
се
год
допада
може
слободно
ићи
.
То
је
живот
!
Сад
ми
је
већ
отворен
пут
да
постанем
господином
.
Могу
ићи
у
богословију
и
постати
свештеником
,
могу
постати
натарошем
,
ишпаном
итд
.
Какве
надежде
,
какве
фантазије
нису
ми
се
по
глави
врзле
!
У
седмој
школи
,
у
Пешти
,
та
то
је
живот
!
Преко
двеста
ђака
различите
коже
и
длаке
,
од
свију
страна
.
Па
тај
слободан
живот
!
Млади
,
стари
ђаци
,
све
то
измешано
.
Ту
је
било
свршени
’
препаранда
,
отпуштени
’
солдата
,
свршени
’
богослова
,
та
богзна
какви
’
ту
није
било
!
Карловачки
ђаци
добро
су
се
учили
,
и
били
су
понајвише
свршени
богослови
,
и
обично
изгледали
маторији
од
остали
’
.
Већ
издалека
су
се
могли
познати
по
дугачким
капутима
.
С
моје
стране
већ
сам
могао
на
крај
излазити
са
мојим
животом
.
Мој
досадашњи
принципал
давао
ми
је
кост
и
квартир
,
а
осим
тога
учио
сам
малу
децу
,
или
у
ђачком
језику
речено
,
држао
сам
кондиције
.
Истина
,
нисам
морао
више
астал
намешћати
,
но
морао
сам
мом
принципалу
у
његовим
пословима
,
које
је
он
кшефтом
називао
,
на
руку
ићи
.
Тај
његов
кшефт
састојао
се
у
том
,
да
је
новце
узајмљивао
на
велики
интерес
;
обично
су
га
звали
»
вухерером
«
.
Да
,
на
пример
,
пет
стотина
форинти
на
три
месеца
,
а
интереса
од
тога
је
за
то
време
шесет
ф
.
,
па
куд
ће
боље
!
Ја
сам
му
у
његовим
кшефтовима
био
као
курир
,
и
није
ми
на
штету
било
.
У
празно
време
у
грчкој
,
чивутској
,
и
богзна
каквим
каванама
,
упознао
сам
се
са
различите
сорте
људма
:
са
вухерерима
,
сензалима
,
па
сам
се
од
њи
’
доста
научио
,
тако
да
за
кратко
време
не
би
ме
ни
ђаво
преварио
.
Знао
сам
већ
како
се
препарира
,
ако
ко
хоће
банкротом
да
постане
;
како
се
женидбе
и
удадбе
чрез
сензарију
и
профит
праве
.
И
ове
то
већ
у
мојој
седамнаестој
години
!
Новац
је
падао
,
па
сам
се
већ
почео
носити
као
каков
гавалер
.
Зими
капут
од
тифла
,
па
онда
кришпин
,
лети
квекер
,
беле
чакшире
,
лагирате
ципеле
,
па
шпацирај
се
тамо
амо
.
То
је
био
живот
!
У
оно
доба
у
П
...
био
је
хаупквартир
српски
’
ђака
у
Крајцгасе
,
баш
гди
је
Пантеон
.
Неколико
коракљаји
оданде
на
ћошку
симиџиница
.
Мала
ниска
кућица
на
ћошку
,
увече
јако
осветљена
.
Ту
ти
је
било
пуно
ђака
,
трговачки
’
калфа
;
ту
се
частило
,
пило
,
певало
.
Колико
је
ђачки
’
генерација
та
мала
кућа
видела
,
колико
и
’
је
преживила
!
Колико
има
знатни
’
људи
,
који
су
овде
као
ђаци
бермет
пили
,
ћајије
јели
!
Ту
сам
се
и
ја
ћајијама
не
једанпут
осветио
.
Но
када
сам
се
већ
држао
за
ноблијег
,
пренебрегао
сам
ову
кућу
,
која
је
толико
славни
’
ђака
угостила
,
па
ми
је
за
ту
неверност
и
данас
жао
.
У
школи
,
истина
,
нисам
био
од
најбољи
’
ђака
,
ал
’
опет
сам
знао
толико
,
да
се
могу
до
идуће
класе
довући
.
Имао
сам
млого
ситни
’
кшефтова
,
па
сам
у
њима
време
изгубио
.
А
и
онако
нашто
би
ми
биле
оне
метафизике
,
кад
нисам
рад
хале
водити
.
Ја
тек
хоћу
да
постанем
господин
и
до
лаког
живота
да
дођем
.
Мој
Бранко
једнако
своје
тера
;
у
школу
мора
уредно
ићи
,
а
изван
школе
учи
опет
друго
што
.
Ми
остали
идемо
већ
и
по
балови
,
и
други
мести
гди
се
веселити
можемо
,
као
у
пиваре
итд
.
,
ал
’
Бранко
не
зна
о
том
ништа
.
Тако
је
био
у
свима
тим
стварма
невин
као
мало
дете
,
а
већ
младић
од
17
година
!
Ми
му
густирамо
наш
начин
живота
;
он
се
чини
невешт
.
Особито
бегао
је
од
женски
’
.
Није
му
дозвољено
било
у
никакву
кућу
ићи
гди
су
женске
.
Кад
је
на
сокаку
идући
какву
женску
видио
,
која
је
своју
главу
кроз
пенџер
промолила
,
а
он
одма
’
на
страну
.
Идући
у
цркву
,
ако
се
мало
задоцнио
,
већ
није
смео
дубље
унутра
,
но
код
први
’
врата
се
завукао
.
Што
се
наука
тиче
,
у
метафизики
ни
запети
,
но
увек
би
га
човек
код
куће
видио
поред
Плутарха
,
Ксенофонта
,
Јулија
Цезара
,
Вегецијуса
,
Клаузевица
;
Плутарха
је
готово
на
изуст
знао
.
Некада
,
замишљен
,
рекао
би
:
»
Шта
ће
од
нас
бити
?
Још
која
година
па
смо
прешли
двадесет
,
а
Наполеон
је
већ
од
24
славан
ђенерал
био
!
«
»
Та
иди
,
молим
те
,
шта
ђеду
нами
Наполеони
!
Дај
ти
мени
да
ја
дођем
само
до
бакара
и
малог
господства
,
па
на
част
ти
друго
!
«
»
Ја
,
опет
,
не
браним
ни
најмање
за
новац
;
ја
хоћу
тако
да
живим
,
да
се
и
после
моје
смрти
зна
да
сам
живио
.
«
Бадава
је
било
и
речи
просипати
,
јер
му
се
није
могло
избити
све
то
из
главе
.
Тако
смо
ми
досад
живели
.
Но
скоро
ће
једна
велика
промена
настати
.
Код
куће
код
мог
принципала
сасвим
је
друкчије
изгледало
,
него
када
сам
у
кућу
први
пут
ушао
.
Лауре
већ
код
куће
није
било
.
Дали
је
пре
две
године
у
воспитаније
у
неки
институт
.
Лиза
се
удала
за
једног
фелдвебла
.
И
онако
Реза
није
ју
могла
трпети
.
Татомир
и
Велимир
већ
су
људи
;
један
је
јуриста
,
други
у
осмој
школи
.
Мој
принципал
тера
своје
кшефтове
,
а
ја
поред
њега
живим
као
фиршт
.
Реза
је
била
глава
целе
куће
,
а
ја
као
вицегазда
.
Каква
разлика
између
сада
и
пре
шест
година
!
Онда
са
сепетком
за
госпођом
милостивом
,
Резом
,
а
сада
комотно
на
канапету
пружен
,
чекам
да
ми
се
донесе
црна
кафа
после
ручка
,
па
тек
пред
вече
са
Резом
испод
руке
у
шетњу
.
Говело
ми
се
са
свију
страна
.
Јела
,
која
радо
једем
,
кувају
се
често
.
Вечера
,
премда
принципала
код
куће
нема
,
боља
је
нег
’
ручак
.
Ако
ме
што
заболе
,
одма
’
дај
умшлоге
,
теја
,
богзна
шта
јошт
.
Госпођу
Резу
тек
сам
просто
Резом
звао
.
Пекла
се
јако
о
мени
,
а
то
све
зато
,
што
сам
и
ја
њој
био
у
свачему
наклоњен
,
једном
речи
,
што
смо
се
врло
добро
слагали
.
Но
није
дуго
ова
срећа
трајала
.
Велимир
почео
ме
пред
принципалом
денунцирати
,
да
се
ја
са
Резом
шетам
,
да
ми
она
у
свему
гове
,
да
се
јако
на
вечеру
троши
.
У
почетку
принципал
није
веровао
,
после
чинио
се
као
да
кроз
прсте
гледи
,
по
на
послетку
хака
нам
дође
један
бал
.
Реза
са
мном
оде
инкогнито
на
бал
.
То
примети
Велимир
,
па
принципала
внимателним
учини
.
Уђе
у
Резину
собу
,
с
неким
другим
кључем
је
отвори
,
а
Резе
нема
,
а
моје
пресвучене
хаљине
онде
.
Не
треба
више
.
Кад
ујутру
инкогнито
кући
дођемо
,
а
оно
врата
изнутра
затворена
.
Шта
ћемо
сад
?
Верна
Резина
слушкиња
;
дотрчи
,
па
јави
како
се
то
догодило
.
Кад
ал
’
наједанпут
отварају
се
врата
,
—
ето
мога
принципала
пред
нама
,
са
разрогаченим
очима
.
А
ми
у
балном
оделу
стојимо
пред
њим
,
канда
какову
оперу
претстављамо
.
Ја
у
фраку
,
црним
панталонама
,
сав
прашан
,
кришпин
о
полу
рамена
виси
.
Реза
у
роза
хаљинама
са
мало
поремећеним
венцом
на
глави
,
тек
што
отвори
уста
да
проговори
,
ал
’
је
предвари
принципал
:
»
Ви
,
Резо
,
идите
ми
јошт
данас
из
куће
;
сит
сам
вас
већ
.
Што
јошт
имате
примити
,
одма
’
ћете
добити
.
«
Па
онда
окрене
се
к
мени
:
»
А
и
Ви
такођер
чистите
јошт
данас
«
.
Са
тим
окрете
се
,
па
у
своју
собу
;
нити
ту
времена
каквој
ескузацији
.
Велимир
је
већ
наредбу
од
свог
ујака
добио
шта
да
чини
.
И
тако
,
видећи
да
се
нема
куда
,
оставим
кућу
тај
исти
дан
;
а
тако
исто
и
Реза
.
Жао
ми
је
било
оставити
Татомира
,
јер
сам
с
њим
добро
живио
.
Реза
се
није
у
вароши
станила
,
но
сутрадан
оде
у
своју
отаџбину
у
варош
М
.
да
посјети
своје
сродне
;
новаца
је
прилично
имала
.
Сирота
Реза
!
Како
је
невино
страдала
!
Невино
велим
,
јер
поред
свег
тога
што
ми
се
обећала
да
ће
се
скоро
вратити
,
није
се
више
вратила
,
но
одма’се
удала
за
неког
ишпана
;
а
да
није
била
,
тојест
,
да
је
мене
волела
,
а
она
би
ми
остала
верна
,
па
би
се
натраг
вратила
.
Ја
сам
имао
нешто
мало
новаца
,
и
хаљина
,
па
сам
мислио
,
поред
тога
и
поред
кондиције
опет
неће
ми
ништ
’
фалити
.
Но
мој
принципал
отишао
је
свуд
гди
сам
кондиције
имао
,
па
ме
тако
оцрнио
,
да
су
ми
сутрадан
сви
отказали
.
Шта
ћу
сад
?
За
једно
магновење
,
за
месец
два
дана
могу
се
одржати
,
ал
’
како
ћу
после
?
Дођем
у
квартир
к
једном
од
моји
’
другова
,
и
то
у
Крајцгасе
.
То
је
био
Пера
Здравковић
.
Њему
је
новац
био
сасвим
ишчезао
,
па
тако
исто
и
другима
који
су
к
њему
долазили
.
Почео
сам
да
кшефтујем
с
њима
:
коме
сам
узајмљивао
без
залоге
,
коме
поред
залоге
;
од
гдекојег
и
куповао
сам
хаљине
.
Код
нас
је
сад
соба
изгледала
као
какав
тандлмарк
;
ђака
пуно
,
хаљина
пуно
.
Какви
’
фела
ђака
ту
није
било
!
Има
ли
лепшег
живота
нег
’
ђаком
бити
?
!
Како
се
радо
опомињу
и
старци
ђачког
живота
!
То
је
особити
неки
живот
,
особита
појезија
живота
!
Но
нису
ни
сви
ђаци
једнаки
;
и
ту
има
свакојаки
’
,
као
и
у
другим
класама
.
Било
је
ђака
који
су
од
куће
слабо
или
никако
снабдевени
били
.
Наравно
,
овима
се
најгоре
водило
.
Слабо
одевени
,
кост
танак
,
ако
какове
кондиције
имају
,
јошт
бож-помози
.
Ови
су
изгледали
понизни
,
сваком
услужни
,
па
тек
друге
ил
’
треће
године
видило
се
какве
су
длаке
.
Било
је
ђака
који
су
прилично
снабдевени
,
од
никог
не
зависе
,
и
понајвише
гледали
су
после
свршени
’
наука
у
какву
службу
доћи
,
као
варошки
виценотар
,
вицефишкал
.
Ретко
који
од
ови
’
да
је
у
богословију
ишао
.
У
друштву
ретко
су
били
ексцежџије
.
Било
је
ђака
који
су
од
сиромашне
куће
,
ал
’
одког
тог
велике
су
стипендије
вукли
,
лекцију
своју
увек
су
знали
,
лено
су
се
носили
,
долазили
су
у
ђачка
друштва
,
ал
’
само
зато
да
виде
шта
ови
раде
.
Од
ове
класе
било
је
поједини
’
који
су
се
на
сокаку
устручавали
од
они
’
који
су
раскалашнији
били
и
мало
небрижљиво
се
носили
.
Од
ови
’
млоги
су
већ
докучили
знатне
позиције
у
животу
,
но
они
сами
су
остали
незнатни
.
С
овима
није
се
нико
радо
дружио
.
Било
је
ђака
од
богати
’
кућа
;
ти
су
се
са
сиромашним
ђацима
добро
слагали
,
с
њима
су
живили
и
проводили
,
браћу
своју
су
потпомагали
,
били
су
ексцесивни
,
но
у
доцнијем
животу
солидни
,
понајвише
добро
су
се
оженили
и
економију
јаку
водили
.
Носили
су
се
каткад
изредно
,
грофски
,
каткад
,
опет
,
као
они
под
првом
нумером
.
Било
је
ђака
који
су
увек
лекцију
добро
знали
,
високоучено
лице
показивали
,
никад
ништа
нису
уживали
,
но
само
су
критизирали
:
овај
ил
’
онај
је
овакав
ил
’
онакав
.
Ти
јаше
на
облацима
без
седла
и
мамуза
;
ретко
који
пропадне
међу
њима
,
ал
’
као
обични
људи
скончају
се
.
Било
је
,
још
,
ђака
који
су
у
млогоме
изванредни
били
.
Мало
знали
што
се
у
школи
учи
,
а
изван
тога
више
нег
’
сами
професори
.
Они
никад
нису
учили
оно
што
им
се
налаже
,
но
напротив
шта
им
се
запрећује
.
Једни
од
њиови
’
другова
држе
и
’
за
фантасте
,
други
,
опет
,
обожавају
и
’
.
Од
ови
’
један
се
убија
ил
’
га
убију
,
други
полуди
,
трећи
постане
великим
човеком
.
Ове
су
главне
сорте
ђака
.
Има
и
друге
потсорте
;
има
који
из
једне
класе
,
у
другу
прелази
;
има
издајице
,
који
свом
другу
врат
ломе
;
има
велики
’
карактера
.
Овако
различите
сорте
ђаци
мешали
су
се
са
мном
.
Узајмим
коме
новаца
,
ту
је
одма
’
част
:
пива
,
вина
,
шта
ко
хоће
.
Ја
мој
интерес
напред
сам
извукао
,
ал
’
како
ћу
са
капиталом
,
од
кога
залоге
немам
?
Донекле
је
добро
ишло
.
Сваки
коме
узајмим
води
ме
на
вечеру
,
—
по
нас
неколико
,
да
нам
је
весела
мајка
!
Једне
сорте
ђаци
заједно
су
држали
;
ако
је
један
од
њи
’
новаца
имао
,
благо
сваком
.
Тако
је
то
после
редом
ишло
.
Нашло
се
међу
њима
који
су
саможиви
били
,
себе
и
своју
крајцару
сакривали
,
а
браћу
своју
издавали
;
те
су
звали
филистерима
или
ћифтама
.
Тако
сам
мало
помало
животарио
,
и
могу
казати
задовољно
,
најзадовољније
досада
у
животу
.
Жао
ми
је
било
само
Бранка
,
што
неће
ил
’
не
сме
у
наше
друштво
да
ступи
.
Но
предузео
сам
си
ма
како
га
задобити
за
наше
друштво
.
Али
како
?
Са
јелом
и
пићем
нема
ништа
.
Само
да
ми
га
је
једанпут
домамити
к
мени
насамо
.
Одем
једаред
к
њему
са
Татомиром
;
код
њега
,
сам
је
он
код
куће
.
Ту
га
одма
’
заокупим
,
да
дође
к
мени
да
види
моју
трговину
,
да
види
како
ја
живим
.
Наведемо
га
да
дође
.
Кад
он
види
моју
болту
,
зачуди
се
;
мислио
је
да
је
у
каквом
чивутском
дућану
.
»
Видиш
«
,
речем
му
ја
,
»
ово
сам
ја
стекао
,
а
ти
поред
твог
Наполеона
и
Плутарха
ниси
кадар
ни
један
дан
поред
твог
труда
живити
«
.
»
Па
добро
,
шта
да
радим
,
да
и
ја
независно
живити
могу
?
«
запита
Бранко
.
»
Е
,
држ
;
кондиције
,
тргуј
као
и
ми
«
,
рече
један
већ
приличио
бркат
друг
.
»
Дајте
ми
,
дакле
,
кондиције
и
ја
хоћу
да
будем
независан
«
,
повиче
Бранко
.
»
Ако
хоћеш
,
сутра
ћеш
добити
једну
,
за
кост
и
квартир
,
код
једног
ковача
«
,
одговори
пређашњи
.
»
Ето
ти
руке
—
рече
Бранко
—-
од
сутра
сам
независан
«
.
Сви
се
на
то
зарадују
,
па
одма
’
с
њим
у
пивару
једну
гди
је
музика
свирала
.
Он
је
отсад
већ
наш
регрут
.
Он
је
весело
с
нама
ишао
,
премда
је
све
шта
ће
се
с
њим
стати
њему
ново
.
Сви
познати
скупише
се
као
на
чудо
каково
,
и
сваки
се
новом
регруту
радовао
.
Сад
је
ступио
у
наш
круг
,
морамо
га
инсталирати
.
Како
је
сад
било
нашем
Бранку
међу
толиким
људма
?
Цигани
ватрено
свирају
,
чаше
се
куцају
.
Бранко
једну-две
попио
,
па
му
се
очи
засветлише
;
гледа
амо
тамо
,
види
женска
лица
,
музика
га
очарава
,
не
зна
ни
сам
шта
се
с
њим
стало
.
Тако
све
траје
до
поноћи
.
Бранку
мало
позли
,
изведу
га
напоље
,
па
опет
га
уведу
,
па
је
све
добро
.
Ништа
,
он
је
већ
отсад
наш
.
Није
научен
био
на
ту
буну
.
Оданде
смо
га
водили
»
Код
два
пиштоља
«
.
Ту
опет
весели
се
,
па
оданде
сви
скупа
у
мој
квартир
.
Ту
опет
до
зоре
,
па
онда
који
кући
,
који
пак
код
мене
.
Бранко
и
јошт
двојица
код
мене
остану
.
Када
смо
се
пробудили
,
било
је
скоро
подне
.
Бранко
замишљен
на
кревету
седи
;
питам
га
шта
је
забринут
,
ваљда
се
већ
покајао
,
ил
’
се
боји
свог
тутора
.
»
Не
бојим
га
се
,
нит
’
сам
се
покајао
,
но
водите
ме
тамо
гди
је
та
кондиција
,
јер
ја
већ
кући
више
не
могу
«
.
Знао
сам
му
нарав
,
па
га
нисам
хтео
више
затракивати
,
него
кажем
Просићу
,
који
му
је
кондицију
обрекао
,
да
га
води
онамо
.
Овај
га
одведе
,
и
Бранко
остане
онде
.
Хаљина
,
осим
на
себи
,
није
имао
.
Шта
ћемо
сад
?
Од
тутора
искати
?
Тај
ако
дозна
,
тешко
мени
.
Бранко
пише
тутору
,
да
се
ништ
’
не
брине
за
њега
,
он
је
на
добром
месту
,
хоће
да
је
независан
,
хоће
сам
да
се
издржава
,
и
благодари
му
на
досадашњој
неги
.
Тутор
га
поче
свуд
тражити
.
Шиљао
је
своје
људе
,
да
га
вребају
;
од
другова
сваки
се
чини
невешт
,
а
полицаја
у
оно
доба
није
било
да
га
могу
тражити
.
Но
нашао
се
један
издајица
,
и
то
од
они
’
ђака
који
су
се
за
високоучене
држали
,
и
изјави
да
га
овим
и
оним
сокаком
сваки
дан
около
једанаест
сата
пре
подне
виде
.
Тутор
пошаље
вребача
,
овај
напипа
гди
седи
и
јави
му
.
Сутрадан
ујутру
рано
тутор
онамо
,
и
нађе
га
.
Псује
га
—
не
вреди
ништ
’
,
моли
га
—
ни
толико
.
Он
хоће
да
је
независан
;
ако
му
се
буде
зло
водити
,
обратиће
се
опет
на
њега
.
Шта
ће
с
њим
?
—
пошље
му
хаљине
и
остави
га
на
миру
.
Не
прође
две-три
недеље
дана
,
а
Бранков
тутор
се
нагло
разболе
и
умре
.
Био
сам
са
Бранком
на
укопу
.
Први
и
последњи
пут
видио
сам
овде
Бранка
плакати
.
Добије
новог
тутора
,
који
се
само
за
свој
џеп
бринуо
,
па
нит
је
докучио
правац
,
по
којем
Бранко
корача
;
почео
га
гонити
,
називао
га
лудом
и
фантастом
,
да
од
њега
неће
ништ
’
бити
,
и
претио
му
да
ће
му
сваку
помоћ
одвући
,
ако
му
се
у
свачему
Бранко
не
подвргне
.
Он
хоће
да
га
беамтером
начини
;
Бранко
не
да
се
ни
осолити
.
Сад
остане
сам
себи
остављен
.
Но
он
поред
мене
,
са
мном
заједно
,
излазио
је
добро
на
крај
.
Живили
смо
задовољно
.
Кад
ал
’
на
једанпут
изгуби
Бранко
кондицију
.
Посвади
се
са
својим
принципалом
.
Није
се
могао
онде
слагати
,
јер
на
таквом
месту
мора
бити
ђак
врло
понизан
,
често
мора
ласкати
,
а
често
и
неугодност
какову
поднети
.
То
већ
није
било
по
програму
Бранковом
ког
је
од
свог
тутора
наследио
,
пак
првом
приликом
незгоде
оставио
је
место
своје
задобивене
независности
,
да
опет
ново
тражи
.
Он
дође
к
мени
.
Што
смо
имали
то
смо
заједно
са
Здравковићем
делили
.
Ђаци
који
су
нам
дужни
били
,
од
части
почеше
се
сакривати
.
Шта
ћемо
сад
?
Ту
нема
ексекуције
ни
персоналареста
.
Но
имали
смо
доста
ствари
,
па
сад
смо
почели
ми
залагати
и
продавати
.
Данас
чакшире
,
сутра
капут
,
па
ни
бригеша
.
Цео
посао
нам
је
био
најпре
у
школу
,
из
школе
кући
,
па
онда
хандлуј
.
После
подне
опет
у
школу
,
из
школе
кући
,
па
у
пивару
.
Пасија
је
била
видети
ту
трговину
.
Та
три
сокака
,
Крајцгасе
,
Сербенгасе
и
Бастајгасе
,
ту
су
хандлови
све
врили
,
јер
је
ту
највише
ђака
било
.
Особито
у
време
вашара
и
вакације
најбоље
су
кшефтове
правили
.
Како
је
који
хандлов
у
авлију
ушао
и
повикао
:
»
Хандле
!
«
—
одма
’
сам
га
по
гласу
познао
који
је
.
Били
су
њи
’
преко
двадесет
који
су
од
мене
куповали
.
Ђаци
су
мени
доносили
њи’ове
ствари
,
јер
сам
и
’
ја
скупље
продати
умео
.
Како
сам
видио
какве
чакшире
,
знао
сам
напред
шта
ће
хандлов
за
њи
’
дати
.
Но
опет
крајцаре
нисам
фалио
.
Ал
’
ме
хандлови
и
решпектирали
;
куд
год
сам
пролазио
,
свуд
су
ми
капу
скидали
;
ил
’
ако
су
ме
из
далека
видели
,
а
они
окрену
к
мени
главу
па
вичу
:
»
Хандле
«
.
Већ
ме
то
и
женирало
јако
.
Кад
и
кад
мислио
сам
се
:
шта
ће
са
мном
бити
,
ако
нестане
еспапа
,
а
дужници
ми
не
плате
дугове
?
Кондиције
нисам
имао
,
а
већ
не
би
и
’
рад
ни
имати
;
већ
сам
се
одучио
.
Па
већ
долази
крај
године
,
школа
ће
бити
завршена
,
па
што
бог
да
.
И
доиста
,
достигнемо
и
крај
школске
године
,
и
ја
и
Бранко
,
и
остали
.
Бранко
већ
се
научио
на
наш
живот
;
ишао
је
у
пивару
као
год
и
ми
,
и
,
шта
више
—
заљубио
се
.
Гди
смо
ми
седили
,
у
истој
кући
седио
је
један
господин
,
около
триест
година
стар
,
леп
пун
изражаја
образ
,
држање
господско
.
Госпођа
му
је
била
идеал
лепоте
.
Такав
образ
тек
Рафаел
могао
би
смислити
.
Стас
благородан
,
образ
дугуљаст
,
млечан
,
очи
као
небо
плаветне
,
на
уснама
јој
се
лепота
распучила
,
као
у
пркос
образу
да
покаже
беле
зубе
,
за
којима
се
сакрива
красноречив
језик
,
да
излије
сву
милост
срца
.
Једва
је
имала
дваест
година
.
Имали
су
једно
красно
мушко
дете
од
две
године
Даље
су
имали
једну
слушкињу
врло
малу
ал
’
здепасту
девојку
од
дваест
година
.
Он
је
давао
лекције
у
француском
и
енглеском
језику
,
био
је
шпрахмајстер
.
Код
куће
је
ретко
био
,
само
на
подне
;
ноћу
после
дванаест
долазио
је
кући
.
Госпођа
по
цео
дан
седила
би
код
пенџера
једног
,
поред
женског
посла
,
и
гледала
је
шта
ми
ђаци
радимо
.
Особито
видио
се
јој
интересантан
тај
вашар
код
мене
.
Ђаци
који
су
к
мени
долазили
и
стихове
знали
правити
,
опевали
су
је
у
стихови
.
Ако
је
кроз
пенџер
каквог
ђака
замолила
да
јој
пошље
из
наше
собе
дете
,
сваки
је
радо
трчао
,
по
вољи
јој
учинити
,
само
да
може
од
ње
један
признателан
,
милостив
поглед
добити
.
Бранко
је
,
само
кад
школе
није
било
,
по
читав
дан
седио
на
столици
,
прекопута
госпођином
пенџеру
,
књигу
у
руци
,
па
мало
у
књигу
,
мало
на
пенџер
.
Мало
дете
,
Алфонз
се
звало
,
сваки
час
је
к
њему
отрчавало
и
с
њим
се
играло
.
Бранко
је
ово
дете
врло
радо
имао
.
Мати
је
то
приметила
.
Једанпут
дете
не
да
Бранку
мира
,
но
вуче
га
за
руку
к
њима
у
собу
.
Бранко
неће
,
дете
плаче
;
тад
мати
сама
понуди
га
да
уђе
.
Бранко
је
остао
онде
више
од
једног
сата
и
разговарао
се
.
Када
је
натраг
дошао
,
очи
му
се
светлиле
,
стидљив
румен
му
образ
обузео
,
није
ништ
’
хтео
да
говори
,
па
онда
постао
је
врло
замишљен
.
Он
се
заљубио
.
Ето
дивљака
у
окови
.
Опет
и
отсада
седио
је
на
столици
својој
и
пиљио
тамо
,
но
дозвољено
му
је
било
онамо
и
у
собу
ићи
,
што
је
он
често
и
чинио
.
Сваки
је
завидио
Бранковој
срећи
,
па
и
ја
сам
.
Ја
сам
већ
од
почетка
истој
дами
већ
велике
комплименте
правио
,
и
млого
пута
се
