ГОД
.
И
БИБЛИОТЕКА
ОДАБРАНИХ
РОМАНА
СВ
.
И
ЛЕГИЈА
СМРТИ
РОМАН
ИЗ
БАЛКАНСКОГ
РАТА
1912
/
1913
НАПИСАО
БРАНИСЛАВ
ЈУРИШИЋ
ПРВИ
ДЕО
ИЗДАЊЕ
КЊИЖ
.
СВ
:
Ф
.
ОГЊАНОВИЋА
У
Н
.
САДУ
ЦЕНА
СВЕСЦИ
10
ПОТУРА
Официри
љутито
повикаше
:
„
Смрт
шпијону
“
ПРВА
ГЛАВА
Неколико
чланова
тајнога
удружења
„
Уједињење
или
смрт
“
на
тајној
седници
или
Шпијон
у
орману
Дивна
је
београдска
ноћ
.
Месечина
је
мека
и
пријатна
.
Калимегдан
је
жив
,
а
главна
је
његова
тераса
пуна
публике
,
живе
,
немирне
београдске
публике
.
Месец
гледа
одозго
на
ту
нервозну
,
живу
расу
,
а
раван
сремска
и
банатска
,
која
се
на
месечини
види
,
тиха
је
и
снива
.
Раван
сремска
и
банатска
снива
...
Београд
није
тих
.
Јер
је
ноћ
,
јер
је
месечина
,
а
Београд
воли
ноћ
и
месечину
.
Пред
свима
је
каванама
пуно
публике
.
Ори
се
свирка
и
песма
.
То
је
ноћ
у
песми
.
У
баштици
железничке
станице
свирају
Цигани
и
пева
млад
тенор
,
необрађен
,
пуст
цигански
тенор
,
али
пева
из
срца
;
жиле
му
на
врату
набрекле
.
Хотел
Петроград
,
који
још
није
био
порушен
,
има
пун
врт
гостију
;
кад
Цигани
на
станици
престану
,
петроградски
Цигани
почну
,
а
онда
наставе
хармоникаши
у
врту
хотела
Солуна
.
Како
лепо
свирају
београдски
хармоникаши
!
Свирају
на
све
стране
.
Попни
се
трамвајем
са
железничке
станице
до
Славије
—
пред
Трајком
свирају
хармоникаши
.
Пођеш
ли
даље
,
пред
каваном
Босном
Цигани
,
па
све
тако
од
Савинца
и
Врачара
до
Палилуле
,
па
на
Дорћол
.
Дорћол
је
саз
у
музици
,
свира
се
и
пева
пред
Малим
Паризом
,
Црним
Орлом
,
Дарданелима
.
Теразије
су
живе
као
у
по
дана
.
Извиру
Београђани
као
из
земље
.
Куља
публика
.
Сви
су
ресторани
пуни
,
а
у
Москви
и
пред
њом
маса
публике
.
Ту
ти
је
официр
,
новинар
,
политичар
,
трговац
,
дипломата
;
ту
ти
је
пуно
лепих
жена
и
лепих
девојака
.
Оркестар
свира
,
а
публика
се
таласа
од
узбуђења
,
јер
свирку
воли
.
Таласају
се
обле
,
чежње
пуне
груди
лепе
женске
расе
београдске
.
За
једним
столом
седе
неколико
официра
,
коњичких
,
артиљераца
и
пешачких
.
Какви
красни
људи
,
каква
свежа
раса
!
Преко
пута
од
њиховога
је
стола
друштво
мађарских
Јевреја
,
које
је
дошло
да
види
Београд
.
Јеврејке
се
зажариле
у
лицу
,
очи
не
скидају
са
официра
,
а
коњичкога
капетана
Петра
Јуришића
очима
би
да
прогутају
.
Јевреји
,
ма
да
су
увек
галантни
и
стрпљиви
мужеви
,
нађоше
се
у
небраноме
грожђу
;
нуде
своје
даме
разним
понудама
и
посластицама
,
али
са
оном
посластицом
,
која
би
жељним
Јеврејкама
најслађа
била
,
понудити
их
,
на
жалост
,
не
могу
...
—
Море
,
Јуришићу
,
добаци
пешачки
капетан
Млађа
Јовановић
,
да
те
не
урекну
ове
Јеврејке
.
—
Немој
,
бре
,
да
се
замлаћујеш
.
Знаш
,
да
нам
сад
није
до
Јеврејки
,
одговори
Јуришић
.
—
Полако
,
полако
Јуришићу
,
рече
млади
артиљериски
мајор
,
погледавши
на
часовник
.
Само
полако
,
не
бери
бриге
;
све
ће
добро
бити
.
—
Брине
се
,
да
Стојанка
није
сретно
свршила
посао
,
добаци
иронично
млади
ал
дебели
и
доброћудни
генералштабни
потпуковник
Ђорђе
Миросављевић
.
Капетан
Јуришић
га
погледа
и
рече
:
—
У
њезину
моћ
ја
верујем
,
али
треба
да
знате
,
да
је
Пашић
грдно
препреден
.
У
осталом
,
ми
треба
полако
да
се
разилазимо
,
јер
поноћ
није
далеко
.
Официри
платише
,
па
се
,
по
двоје
,
упутише
на
разне
стране
,
али
се
,
мало
за
тим
,
нађоше
сви
у
пространоме
и
лепоме
,
осветљеном
салону
у
вили
госпође
Стојанке
на
Савинцу
.
Госпођа
је
Стојанка
млада
удовица
;
тек
јој
двадесет
и
шест
година
.
Дивна
је
то
Крагујевчанка
!
Снажна
је
телом
и
лепа
.
На
њезиноме
стасу
,
на
лицу
,
и
по
лепим
очима
види
се
,
да
је
у
њој
обновљен
тип
србијанске
жене
из
устанка
за
ослобођење
.
Прадеда
јој
је
у
време
устанка
био
кнез
.
Потомци
његови
су
трговци
.
Стојанка
је
домаће
српски
образована
.
Говори
француски
и
разуме
руски
.
Стално
чита
француски
„
Ле
Темпс
“
и
„
Рускоје
Слово
“
,
истакнуте
француске
и
руске
писце
у
оригиналу
и
дела
светскога
гласа
других
језика
у
преводима
.
Српски
су
јој
писци
ипак
најмилије
читање
,
а
краљевско
српско
народно
позориште
,
ма
да
је
била
у
бечкоме
Бургу
и
у
паришкој
Комедији
,
најмилије
је
њезино
позориште
.
Нарочито
,
од
како
је
остала
удовица
.
Смрт
је
мужевљева
потресла
до
дна
душе
;
и
кад
се
први
удар
стишао
,
она
је
почела
живити
само
за
оно
,
зашто
је
живио
њезин
Миливоје
.
Био
је
један
од
најистакнутијих
и
најродољубивијих
официра
.
Певао
је
песме
,
писао
је
родољубиве
читанке
за
војнике
,
био
је
скупљач
претплате
на
добре
књиге
и
листове
,
а
у
срцу
је
носио
цео
народ
свој
.
Кад
год
је
помислио
на
реч
Српство
,
или
кад
год
је
ту
звучну
реч
споменуо
,
пред
његовим
се
очима
јавило
њезино
целокупно
,
дубоко
значење
.
У
великој
је
народној
акцији
живо
учествовао
,
а
Стојанка
је
уз
њега
била
и
срцем
и
душом
.
Србијин
се
официрски
кор
не
бави
партијском
политиком
,
али
у
велико
ради
на
нацијоналној
ствари
.
У
томе
не
заостаје
иза
остале
интелигенције
,
него
јој
,
богме
,
и
предњачи
.
Наравно
,
рад
српских
официра
се
не
износи
у
јавности
на
тањиру
,
али
се
зна
,
да
су
они
,
живо
радили
на
спремању
догађаја
,
који
су
значили
слом
европске
Турске
.
Српски
су
официри
,
међу
осталим
,
предводили
комитске
чете
у
Турској
,
па
је
и
капетан
Миливоје
имао
своју
чету
.
То
је
била
једна
од
најсрчанијих
комитских
чета
,
која
је
силне
бојеве
издржала
и
силне
Арнауте
потукла
.
У
такој
једној
борби
Миливоје
је
погинуо
.
Кад
је
,
једне
ноћи
,
из
Београда
у
комитскоме
оделу
на
границу
полазио
,
Стојанка
га
је
са
сузама
испратила
.
То
је
било
први
пут
,
да
та
дивна
жена
сузу
пусти
,
кад
јој
војно
полази
,
да
ода
зла
брани
браћу
своју
заробљену
.
—
Ти
плачеш
,
Стојо
?
рекао
јој
је
.
Стојанка
је
утрла
сузе
,
загрлила
га
је
и
љубила
,
љубила
...
—
Ето
,
не
плачем
,
рече
,
а
очи
су
јој
биле
црвене
.
Нека
је
тешка
слутња
беше
савладала
.
А
никад
дотле
слутње
рђаве
имала
није
!
Миливој
је
весело
погледа
,
пољуби
,
рукова
се
јуначки
са
њом
и
рече
:
—
Буди
ми
здрава
!
Збогом
,
душо
!
То
су
јој
биле
последње
речи
његове
.
После
тога
дошли
су
гласови
црни
.
Чету
су
Арнаути
преварили
истицањем
беле
заставе
,
а
кад
су
се
четници
са
Миливојем
на
челу
приближили
,
плотун
невернички
је
опалио
.
Капетан
Миливоје
био
је
погођен
.
Загрми
:
—
Пси
!
Испали
шест
револверских
метака
необичном
брзином
,
тројицу
обори
,
па
падне
мртав
.
Крв
његова
се
проли
по
земљи
,
проли
се
у
име
слободе
,
јер
слобода
на
балкану
из
крви
ниче
.
Стојанка
сузе
није
пустила
,
кад
над
Београд
делетише
два
врана
гаврана
,
да
јаве
,
како
су
јунаци
српски
на
превари
изгинули
.
Из
њезиних
је
само
лепих
очију
избио
страшан
,
неописано
страшан
поглед
.
Тај
неописиво
страшни
поглед
садржавао
је
у
себи
даљи
програм
њезинога
живота
.
—
Ја
ћу
те
осветити
,
рече
.
Мој
ће
живот
од
сад
бити
само
у
служби
освете
и
ослобођења
.
Ти
си
погинуо
за
слободу
;
ја
ћу
те
осветити
.
Из
освете
ће
нићи
слобода
.
Мој
је
живот
од
сад
живот
за
слободу
и
освету
.
У
служби
тој
мисли
она
је
постала
још
најревноснији
,
још
најоданији
и
још
омиљенији
члан
тајнога
удружења
»
Уједињење
или
смрт
«
.
Кад
је
Анђа
,
лепа
подсвојка
госпође
Стојанке
,
послужила
слатким
,
рече
јој
помајка
:
—
Иди
саде
,
Анђо
,
па
спавај
,
а
ја
ћу
господу
официре
кавом
послужити
.
За
тим
је
госпођа
Стојанка
испекла
добру
каву
и
на
сребрноме
послужавнику
послужила
официре
.
Пуковник
Ђорђе
,
сркнувши
каву
и
запаливши
цигарету
српског
специјалитета
,
рече
:
—
Но
,
Стојо
,
да
ли
си
била
?
—
Била
,
бога
ми
.
—
Па
?
Запита
нестрпељиво
капетан
Јуришић
.
—
Велику
сам
муку
имала
са
тим
човеком
.
—
Болан
,
да
није
што
год
осетио
,
запита
мајор
Жарко
.
—
Они
,
рече
Стојанка
паметно
,
заиста
нешто
слуте
,
али
ми
изгледа
,
да
не
знају
.
Слушајте
само
,
како
је
ствар
текла
.
Лепо
ме
је
примио
;
сели
смо
;
он
је
почео
разговор
о
обичним
стварима
.
Прешли
смо
за
тим
полако
на
политику
и
ослобођење
наше
браће
у
Турској
.
Ја
му
рекох
:
Господине
Пашићу
!
Турска
је
у
потпуноме
слому
...
—
Не
знам
,
рече
он
,
то
зна
онај
министар
,
како
се
зове
...
Миловановић
.
—
Ама
,
знаће
те
и
ви
то
,
господине
Пашићу
,
иако
моментано
нисте
министар
,
рекох
енергично
.
—
Јес
’
,
јес
’
,
у
потпуноме
слому
,
рече
он
.
—
Сад
је
време
,
наставих
,
да
је
балкански
народи
сруше
сасвим
...
—
Јес
’
,
јес
’
,
сад
је
време
,
рече
он
.
—
Сад
треба
,
наставих
,
да
се
сви
заложимо
за
ослобођење
наше
браће
.
—
Бога
ми
,
да
се
заложимо
,
упада
Пашић
и
глади
дугу
,
седу
браду
.
—
Али
то
,
господине
Пашићу
неће
ићи
без
балканског
савеза
.
—
Не
знам
,
одговори
,
то
ће
да
зна
онај
министар
...
како
се
зове
...
Милутиновић
...
—
Ама
оставте
ви
Милутиновића
,
нема
таког
министра
!
Кажем
вам
:
неће
ићи
без
балканског
савеза
.
—
Јес
’
,
јес
’
,
неће
да
иде
,
неће
да
иде
...
—
Грдно
ли
је
препреден
,
рече
капетан
Млађа
.
—
Требало
би
,
да
се
начини
балкански
савез
,
кажем
ја
,
а
он
сасвим
равнодушно
:
—
Треба
,
треба
да
се
начини
.
—
Ама
,
радили
се
што
на
савезу
?
упаднем
брзо
и
енергично
.
Мислила
сам
,
да
ће
га
то
питање
изненадити
и
збунити
.
—
Море
,
јок
,
тај
се
не
збуњује
,
рече
капетан
Јуришић
.
—
Па
шта
ти
одговори
?
запита
пуковник
Ђорђе
.
—
Ради
се
,
рече
,
ваљда
се
ради
;
можда
се
и
не
ради
,
а
требало
би
да
се
ради
;
добро
је
,
ако
се
ради
;
ако
ови
политичари
не
раде
,
штета
је
,
грдна
је
штета
.
Не
знам
,
онај
министар
Милутиновић
...
—
Ја
сам
га
гледала
,
па
му
рекох
:
Ама
,
господине
,
Пашићу
,
ви
то
треба
тек
да
знате
,
и
с
вама
разговара
једна
Српкиња
,
у
чије
родољубље
ви
не
сумњате
,
ви
са
њом
можете
отворено
говорити
.
—
Шта
ти
,
Стојо
,
на
то
рече
?
запита
пуковник
Ђорђе
.
—
Јес
’
,
јес
’
,
треба
отворено
говорити
,
рече
,
а
ја
га
даље
нисам
више
питала
.
Мени
је
било
доста
,
јер
сам
и
из
загонетних
његових
и
безначајних
одговора
стекла
уверење
,
да
ни
Пашић
ни
његови
пријатељи
нису
заборавили
на
велике
српске
дужности
.
Будите
уверени
,
браћо
,
да
је
балкански
савез
готов
и
да
су
наши
национални
идеали
пред
борбом
за
њихово
остварење
.
«
Уједињење
или
смрт
»
не
треба
више
да
стрепи
за
успех
,
јер
је
наша
нација
данас
потпуно
будна
.
«
Уједињење
или
смрт
»
и
од
сада
мора
опрезно
и
неприметно
радити
на
ствари
српске
нације
,
али
већ
данас
можемо
рачунати
,
да
је
све
сазрело
за
остварење
националнога
идејала
.
Уједињење
или
смрт
!
Красна
официрска
српска
раса
гледала
је
ову
жену
као
са
неком
побожношћу
;
официри
су
били
електрисани
њезиним
речима
,
и
ма
да
су
се
већ
једном
заклели
на
међусобну
верност
,
дограбише
и
укрстише
сабље
,
које
су
на
електричној
светлости
севале
као
љуте
змије
,
и
,
не
мислећи
да
ли
ће
их
ко
год
чути
,
кликнуше
:
—
Уједињење
или
смрт
!
—
Нека
мре
,
ко
хоће
да
живи
;
нек
,
живи
,
ко
хоће
да
мре
!
—
Смрт
непријатељу
!
После
ових
громких
речи
нешто
тресну
у
орману
,
који
се
брзо
отвори
.
Из
њега
испаде
човек
,
неописано
устрашен
.
—
Ко
си
?
—
Јој
,
господо
часници
...
—
Ко
си
?
Говори
,
бре
!
Шта
си
хтео
овде
?
—
Јој
,
господо
часници
...
јој
,
господо
ча-а-ас-ници
...
Јоој
!
Капетан
Млађа
грмну
:
—
Шпијон
непријатељске
државе
!
Официри
љутито
повикаше
:
—
Смрт
шпијону
!
Потргоше
у
трену
ока
револвере
.
Онај
се
грешник
сроза
на
земљу
и
у
самртноме
страху
и
готово
као
дивља
животиња
кукаше
:
„
Јооој
,
господо
часници
“
...
Његове
су
се
очи
помутиле
на
догледу
револверских
цеви
;
његови
живци
и
мишићи
су
на
мах
сасвим
попустили
;
свега
га
је
мука
спопала
.
И
таман
да
официри
опале
,
нађе
се
међу
њима
Стојанка
и
мирно
рече
:
—
Оружје
оставите
на
своје
место
!
Сад
несретника
не
треба
убијати
,
јер
он
прво
мора
да
каже
,
ко
га
је
послао
,
да
шпијонира
.
После
тога
ће
видити
,
како
се
суди
шпијонима
у
земљи
,
на
коју
аждаје
зијају
.
ДРУГА
ГЛАВА
Бегство
Недићеве
Нате
Београде
,
Београде
!
Ти
си
наш
велики
свет
!
Ти
си
наша
Пешта
,
Беч
,
Париз
,
Лондон
!
Ти
си
велики
свет
за
наше
у
Србији
и
за
наше
изван
ње
,
који
доживе
слом
у
животу
.
Београде
,
ти
си
свршетак
толиких
наших
романа
!
Колико
ли
си
примио
жена
,
које
су
поклизнуле
и
побегле
од
мужа
!
Колико
ли
си
примио
жена
,
које
мужа
нису
волеле
,
па
отишле
у
бели
свет
!
Колико
ли
си
,
Београде
,
примио
девојака
,
које
су
,
осетивши
сладост
живота
,
поклизле
и
отишле
у
нови
,
у
велики
наш
свет
,
да
живе
зар
животом
новим
!
Наши
,
кад
су
у
слому
,
тебе
потраже
,
јер
ти
си
за
њих
велики
свет
.
У
теби
се
српски
говори
као
и
у
селу
,
у
којем
је
лепа
девојка
поклизнула
,
а
у
теби
се
многи
и
многи
роман
копреном
покрива
.
Ти
,
Београде
,
не
питаш
ни
за
чије
историје
и
ни
за
чије
романе
;
ти
свесрдно
примаш
оне
,
који
су
пали
.
Београде
,
ти
си
место
свршених
и
почетих
романа
.
У
теби
се
српски
романи
свршавају
и
почињу
.
Твоји
портири
из
Прека
,
са
твоје
Предстраже
,
твоје
собарице
и
вице-собарице
,
твоје
куварице
,
твоји
тестераши
и
таљигаши
,
па
и
многа
твоја
господа
—
то
су
свршени
и
почети
романи
.
Нико
те
романе
још
није
написао
.
Београде
,
они
се
у
теби
и
свршавају
и
почињу
неописани
.
На
широкоме
раскршћу
код
Хотела
Славије
Београду
ударила
је
једна
средовечна
жена
Шумадијском
улицом
.
На
почетку
улице
срела
је
витког
,
високог
артиљеријског
официра
,
којем
учтиво
и
пријатељски
рече
:
—
Ама
молим
вас
,
господине
,
да
ли
би
ми
могли
рећи
,
где
је
кућа
госпође
Стојанке
.
Официр
је
погледа
са
нешто
неповерења
и
рече
:
—
Ви
сте
стрина
,
из
Бачке
?
—
Да
,
одговори
она
,
па
сам
рада
,
да
мало
одем
до
моје
,
госпође
,
да
је
видим
.
Већ
је
дуго
видила
нисам
.
—
А
ви
,
стрина
,
познајете
госпођу
Стојанку
?
—
Познајем
је
.
Кад
је
она
била
у
нашем
крају
,
била
је
код
нас
...
Тако
смо
ту
госпођу
сви
заволели
.
На
официровом
се
лицу
изгуби
после
тих
речи
оно
мало
неповерења
.
—
Ја
ћу
вас
,
стрина
,
одвести
мало
до
горе
,
па
ћу
вам
онда
показати
кућу
госпође
Стојанке
.
—
О
,
баш
вам
хвала
,
рече
стрина
и
пође
са
официром
уз
Шумадијску
улицу
.
Кад
је
Стојанка
видила
,
врло
се
обрадовала
,
и
пољубивши
је
у
руку
,
рече
радосно
:
—
О
,
драга
моја
стрина-Неранџа
,
како
се
радујем
,
што
вас
у
својој
кући
видим
.
Стрина
Неранџа
је
пољуби
у
образ
и
рече
:
—
Чедо
моје
,
и
ја
се
радујем
,
што
те
видим
тако
здраву
и
тако
лепу
.
Како
је
лепо
овде
код
тебе
!
Само
,
рано
моја
,
да
ниси
тако
самохрана
.
—
Шта
ћемо
,
стрина-Неранџа
,
рече
Стојанка
лако
уздахнувши
,
тако
је
бог
хтео
.
—
Његовим
се
наредбама
,
напомену
стрина-Неранџа
,
морамо
сви
повиновати
.
Све
се
,
чедо
моје
,
мора
стрпљиво
сносити
,
што
бог
нареди
.
Стрина-Неранџа
обриса
рупцем
две
крупне
сузе
.
Анђа
уђе
,
носећи
слатко
.
—
Анђо
,
рече
Стојанка
,
ово
је
наша
стрина-Неранџа
,
о
којој
сам
ти
причала
.
Анђа
остави
на
сточић
слатко
,
пољуби
стрина-Неранџу
у
руку
,
па
је
,
за
тим
,
послужи
слатким
.
—
То
је
,
чедо
,
твоја
Анђа
.
Како
је
,
рано
моја
,
чиста
и
лепа
!
Анђа
изнесе
слатко
.
—
Па
како
су
на
дому
?
запита
Стојанка
.
—
Поздравили
су
те
,
чедо
моје
...
—
А
моја
лепа
Ната
?
Шта
ради
моја
лепотица
?
Стрина-Неранџи
наново
почеше
сузе
да
избијају
.
—
Стрина-Неранџа
,
зашто
,
болан
,
плачете
?
рече
Стојанка
уозбиљивши
се
.
—
Није
,
чедо
,
добро
,
није
добро
...
—
Шта
је
,
стрина-Неранџа
?
Кажите
ми
,
стрина-Неранџа
!
—
Зато
сам
,
чедо
моје
,
и
дошла
к
теби
.
А
коме
ћу
у
Београд
,
ако
теби
нећу
.
Јао
,
чедо
моје
,
није
добро
,
није
добро
...
Стојанка
јој
примаче
своју
столицу
.
—
Да
није
болесна
?
запита
брижно
.
—
Јао
,
чедо
моје
,
нема
је
...
—
Нема
је
!
рече
Стојанка
изненађено
.
—
Већ
недељу
дана
,
чедо
моје
...
Стрина
Неранџа
поче
горко
плакати
.
—
А
где
је
моја
лепотица
?
питаше
Стојанка
.
Шта
је
то
било
?
Како
да
је
нема
већ
недељу
дана
?
Стрина-Неранџа
уздахну
тешко
.
—
Све
ћу
ти
рећи
,
рече
утирући
сузе
,
од
тебе
немам
шта
да
кријем
.
Била
си
у
нашој
кући
само
три
дана
,
али
си
нам
омилила
и
постала
,
рано
моја
,
наша
.
Теби
ћу
све
рећи
.
—
Говорите
стрина-Неранџа
,
са
мном
као
са
кћери
рођеном
.
—
Ти
знаш
,
чедо
моје
,
настави
стрина-Неранџа
,
да
смо
је
требали
удати
у
ону
газдачку
кућу
у
Сентомашу
;
али
неће
,
па
неће
.
—
Није
хтела
!
—
Допала
се
и
момку
и
родитељима
,
али
она
неће
,
па
неће
.
Питам
је
:
„
Нато
,
чедо
моје
,
па
зашто
нећеш
?
Видиш
,
то
су
људи
уредни
и
имућни
,
кућа
им
је
на
лепоме
гласу
,
сермија
им
је
велика
,
а
момку
нема
замерке
“
.
А
она
:
„
нећу
!
“
Својеглава
је
,
рано
моја
,
својеглава
од
детињства
свог
.
—
Зар
Ната
својеглава
?
Моја
лепа
Ната
својеглава
?
зачуди
се
Стојанка
.
—
Лепа
,
чедо
,
ал
тврда
глава
шајкашка
.
—
Па
за
кога
је
она
хтела
?
Да
није
каквог
момка
у
селу
волела
?
—
Нисмо
ми
ништа
,
рано
,
о
томе
знали
,
кад
чујемо
,
да
њу
воле
општински
писар
Пера
.
Чујемо
ми
то
,
а
не
верујемо
;
ал
ево
ти
једнога
дана
Пере
У
кућу
...
—
Да
проси
?
—
Тражи
Нату
,
а
ми
се
зачудисмо
.
Кажемо
му
:
„
Хвала
теби
,
који
си
се
сетио
наше
Нате
,
а
даћемо
ти
одговор
,
кад
се
са
девојком
разговоримо
.
“
Рачунамо
,
неће
Ната
хтети
за
њега
ни
да
чује
;
ал
смо
се
преварили
.
—
Хоће
за
Перу
писара
?
—
„
Хоћу
“
па
„
хоћу
“
...
А
где
би
је
ми
дали
за
њега
,
кад
пије
,
и
само
пије
.
Каже
мој
:
„
3а
сваког
другог
,
ал
за
ту
те
пијаницу
не
дам
“
.
„
Па
шта
му
фали
?
“
каже
она
.
„
Не
фали
му
ништа
,
ал
пије
и
ноћу
пева
по
селу
.
“
На
том
би
се
тако
и
свршило
,
да
није
зло
искрсло
.
Јадио
моје
дете
...
јадно
моје
дете
...
—
Па
шта
је
било
?
—
Није
,
чедо
,
добро
било
.
Чуло
се
у
селу
,
да
је
Пера
преварио
,
па
су
је
спевали
у
песму
.
Знаш
,
рано
,
код
нас
у
селу
одмах
спевају
.
А
кад
је
онај
мој
чуо
,
у
мало
је
није
убио
...
једва
сам
је
отела
...
—
О
,
о
,
о
,
зашто
децу
бијете
?
—
Е
,
шта
ћеш
,
чедо
,
тако
је
код
нас
.
—
Богме
,
чика
Аца
то
није
требао
радити
.
Нарочито
кад
је
знао
,
да
је
својеглава
.
—
Камо
лепе
среће
,
рано
,
да
је
није
онако
душмански
истукао
;
не
би
данас
до
овога
дошло
.
Стрина-Неранџа
тихо
плакаше
.
За
тим
,
бришући
полако
сузе
,
говораше
и
опет
плачући
:
—
Устанем
,
рано
,
ујутру
,
устанем
,
чедо
,
одем
у
њезин
вајат
,
и
сва
се
охладим
.
Нема
је
,
рано
,
постеља
хладна
...
Стрина-Неранџа
се
поче
гушити
у
сузама
.
—
Нема
је
,
нигде
је
нема
...
Питали
смо
и
распитивали
...
нико
ништа
не
зна
...
нико
моје
чедо
ни
видио
није
...
нигде
је
нема
...
моје
Нате
нигде
нема
...
—
Да
ли
сте
власти
одмах
пријавили
?
—
Све
смо
учинили
,
па
ништа
...
као
да
ми
је
дете
у
земљу
пропало
...
—
А
Пера
писар
?
—
Он
је
у
селу
...
—
Да
ли
он
што
не
зна
?
—
Не
зна
,
чедо
.
Питали
смо
га
,
да
нам
поштено
каже
,
али
смо
видили
,
да
и
он
не
зна
,
и
да
је
и
њему
жао
.
Стојанка
уздахну
и
вртећи
главом
рече
:
—
Натице
...
Натице
...
—
Па
да
ти
кажем
,
чедо
,
настави
стрина-Неранџа
искрено
и
поверљиво
,
немој
замерити
,
били
смо
и
код
врачаре
,
и
она
је
бацала
карте
,
па
каже
:
„
Нигде
није
на
другом
месту
него
у
Београду
,
идите
тамо
и
тражите
је
.
“
Па
сам
дошла
рано
,
код
тебекана
,
а
код
кога
ћу
у
Београд
,
ако
код
тебе
нећу
.
ТРЕЋА
ГЛАВА
Тајанствена
вест
о
доласку
шпијуна
стране
државе
Већ
је
једанаест
а
Боривој
Радојковић
шеф
полиције
још
је
у
својој
канцеларији
.
Млад
је
то
и
вредан
човек
,
а
своју
тешку
службу
необично
воли
.
Проучио
је
најбоље
полиције
светске
и
све
своје
искуство
ставио
је
на
службу
својој
отачбини
.
Тешка
је
врло
тешка
служба
његова
.
Србија
је
земља
,
која
има
много
непријатеља
,
а
Београд
је
врзино
коло
од
њиховога
тајнога
рада
.
Непријатељи
,
који
Србију
хоће
да
прогутају
,
раде
испод
земље
,
и
тај
рад
треба
пронаћи
,
пратити
,
и
кад
наступи
потреба
осујетити
или
уништити
.
Боривојева
је
служба
тешка
и
родољубива
,
и
он
се
није
спремао
за
њу
само
проучавањем
страних
полиција
,
него
је
проучавао
и
сам
себе
,
како
би
био
што
јачи
и
што
врснији
за
своју
службу
.
Неговао
је
своје
тело
;
није
употребљавао
алкохол
и
душевно
се
стално
усавршавао
.
Тежио
је
да
живи
животом
чистим
,
и
чувао
се
,
да
у
животу
не
учини
какву
тешку
фалинку
.
С
тога
је
имао
доста
успеха
у
раду
и
обично
је
брзо
улазио
у
тајне
непријатељскога
рада
против
Србије
.
Вечерас
је
опет
размишљао
о
једном
загонетном
случају
.
Седи
за
столом
и
мисли
.
Погледа
две
дописнице
.
Остави
их
;
устане
;
шета
;
врати
се
за
сто
и
прегледа
дописнице
.
Зврји
телефон
.
—
Хало
!
—
Хало
!
—
Јесте
ви
,
господин
Боривоје
?
—
Јесам
.
Нађе
ли
му
где
год
траг
?
—
Све
сам
главније
каване
прошао
.
Нигде
нисам
видео
никаквог
сумњивог
странца
.
—
Да
ли
си
био
у
орфеуму
на
Булевару
?
—
Нема
ни
тамо
.
—
Добро
.
Сутра
ћеш
добити
потпунији
налог
.
Сад
иди
кући
поред
Булевара
и
кажи
Радаковићу
,
да
не
прати
више
онога
немца
,
јер
сам
добио
поуздан
извештај
,
да
није
официр
,
него
да
је
заиста
фабрикант
.
Кад
је
Бора
затворио
телефон
,
поче
,
да
мисли
,
како
ће
сутра
свом
најбољем
детективу
Мирковићу
дати
потпунији
налог
.
То
бити
мора
;
то
тражи
интерес
земље
.
Али
како
?
Како
ће
се
то
из
земље
до
ујутру
створити
?
Бора
поче
опет
да
се
по
соби
шета
.
„
Ама
“
поче
да
размишља
„
ко
ми
је
само
послао
те
карте
?
Она
?
Да
није
она
?
Није
она
...
Није
,
није
.
Заборавила
ме
је
.
Није
ме
ни
волела
...
Она
је
само
замишљала
,
да
ме
воли
.
И
сад
је
све
прошло
...
Она
је
отишла
и
заборавила
ме
.
Девојке
не
љубе
;
оне
само
мисле
да
љубе
...
“
Леже
на
диван
и
заклопи
очи
рукама
.
Очи
су
биле
затворене
,
али
се
пред
њима
ређала
слика
за
сликом
.
...
Враћа
се
из
Париза
у
отачбину
.
Почиње
завидну
каријеру
.
Стиче
глас
и
уважење
.
И
онда
се
срета
са
њом
.
Она
му
се
допала
.
И
он
се
њој
допао
.
Она
га
је
волела
.
„
Ах
“
говори
сам
у
себи
„
волела
,
волела
...
Није
волела
,
јер
девојке
не
волу
;
оне
хоће
да
се
удаду
...
“
Устане
,
шета
се
,
леже
на
диван
,
заклапа
очи
;
а
слике
се
наново
ређају
.
...
Иду
у
Топчидер
,
пењу
се
у
Кошутњак
,
у
пуној
срећи
лете
по
ливадама
и
беру
пољско
цвеће
.
Она
је
понела
собом
велику
киту
цвећа
;
рекла
је
,
да
ће
је
осушити
и
чувати
.
„
Да
ли
је
још
чува
?
“
мишљаше
.
„
Не
чува
,
не
чува
.
Ко
зна
,
да
се
већ
није
удала
,
и
сад
се
можда
смеје
оном
,
што
је
мислила
,
да
је
љубав
према
мени
...
Прекинуо
сам
све
,
кад
сам
рекао
,
да
је
волим
само
као
пријатељицу
.
Она
је
отишла
,
отишла
...
нема
је
више
...
ја
сам
је
волео
као
пријатељицу
...
кита
цвећа
...
тога
цвећа
више
нема
...
ако
га
још
и
има
,
цвеће
се
осушило
...
тако
се
све
суши
...
све
се
суши
...
и
љубав
се
осуши
“
...
Устаде
брзо
,
исправи
се
.
Помисли
:
опет
собом
не
владам
.
Напрегао
је
све
силе
,
да
овлада
собом
.
Он
се
стално
веџба
у
владању
самим
собом
.
Поче
опет
да
мисли
,
да
се
нешто
решава
.
Решио
се
.
Приђе
телефону
.
—
Хало
.
—
Овде
је
централа
.
—
Молим
Коларца
.
После
мале
почивке
:
—
Овде
је
Коларац
.
—
Да
ли
је
још
тамо
Недељко
Лазаревић
?
—
У
сали
је
на
концерту
.
Ко
га
тражи
?
—
Моли
га
један
пријатељ
,
да
дође
на
телефон
.
После
мале
почивке
:
—
А
ти
си
?
Јеси
ли
у
канцеларији
?
—
Јесам
.
—
Зар
још
радиш
!
Их
,
будало
једна
,
иструнућеш
у
канцеларији
!
Дођи
болан
,
мало
на
концерат
...
Чујеш
ли
музику
?
—
Чујем
.
—
Да
мало
оставим
телефон
,
да
слушаш
.
После
мале
почивке
:
—
Дивна
музика
!
—
А
ти
трунеш
у
канцеларији
!
Та
неће
Србија
пропасти
...
—
Дођи
мало
,
ако
можеш
.
—
Само
ако
што
важно
требаш
.
—
Па
гледај
,
да
дођеш
.
—
Мало
доцније
.
Слушај
још
мало
музику
.
Чујеш
ли
„
Продану
невесту
“
...
После
једнога
се
минута
телефон
затвори
.
Бора
остаде
сам
у
канцеларији
.
„
Како
је
она
волела
Сметанину
оперу
!
...
Ах
,
да
све
то
оставим
...
Све
је
прошло
...
Није
она
то
тако
тешко
поднела
.
Ја
јој
ништа
нисам
обећавао
,
никакве
наде
давао
...
Прекинуо
сам
,
јер
је
тако
морало
бити
.
Ја
сам
је
само
као
сестру
волео
,
а
она
је
само
мислила
,
да
ме
воли
...
ја
сам
је
само
као
сестру
волео
“
.
.
Лазаревић
није
дуго
чекао
,
него
пође
,
а
са
намером
да
се
Коларцу
брзо
врати
.
„
Мора
да
је
нешто
важно
“
мишљаше
„
није
заслужио
,
да
му
будем
на
руци
,
али
посигурно
није
ствар
његова
него
национална
“
.
Кад
се
са
Бором
поздравио
,
запита
га
:
—
Но
,
шта
је
?
—
Да
видиш
,
рече
Бора
и
предаде
му
прву
дописницу
.
Лазаревић
погледа
.
Не
види
се
место
,
јер
је
бачена
у
воз
.
На
карти
пише
:
„
Много
видим
и
много
слушам
.
Ја
сам
у
непријатељској
чељусти
,
која
на
вас
зија
.
Општи
интерес
тражи
,
да
ти
се
по
некад
јавим
.
Временом
ћеш
се
уверити
,
да
ти
пише
народни
пријатељ
“
.
Кад
је
Лазаревић
прочитао
,
помисли
:
„
Она
“
...
Он
је
све
знао
,
јер
је
био
њезин
побратим
.
Он
је
због
прекида
осудио
Бору
,
са
којим
би
прекинуо
све
везе
,
да
их
није
спајао
рад
на
народноме
делу
.
Но
он
је
,
уза
све
то
,
стално
у
срцу
велику
тугу
носио
.
Узе
другу
карту
и
прочита
.
Исти
рукопис
,
али
није
њезин
.
У
карти
стоји
:
„
Доћи
ће
ти
човек
.
Добар
је
Србин
.
Казаће
ти
.
Ти
ми
дајеш
реч
:
да
ћеш
га
саслушати
,
да
га
нећеш
питати
,
ко
је
и
шта
је
и
ко
га
шиље
и
да
ћеш
га
пустити
непраћена
твојим
људима
.
Кад
дође
,
рећи
ће
ти
„
Vale
Caesar
morituri
te
salutant
!
“
и
кад
му
ти
исто
одговориш
,
дао
си
реч
.
Ти
држиш
на
реч
.
“
Лазаревић
предаде
Бори
обе
карте
.
За
тим
се
окрете
у
страну
.
Био
је
некад
осетљив
,
па
му
сузе
ударише
на
очи
,
јер
је
осетио
,
да
је
писала
она
.
За
тим
силом
поврати
сузе
натраг
,
окрену
се
Бори
,
па
тужнији
него
до
сад
и
са
мало
промуклим
гласом
рече
:
—
Па
беше
ли
тај
човек
?
—
Ама
,
шта
мислиш
,
ко
је
писао
те
карте
?
одговори
му
Бора
.
—
То
је
споредна
ствар
.
Писао
је
неки
добар
Србин
.
—
Мушко
,
мислиш
?
—
Па
,
наравно
.
Зар
не
видиш
рукопис
.
Бора
уздахну
,
али
није
знао
,
да
је
уздахнуо
.
Лазаревића
,
на
то
,
нешто
заболе
на
срцу
.
—
Беше
ли
,
дакле
,
тај
човек
?
—
Био
је
јутрос
,
одговори
Бора
,
а
мучно
му
беше
,
што
Лазаревић
није
хтео
говорити
о
картама
.
Видио
је
,
да
овај
слути
,
ко
је
карте
писао
.
—
Па
шта
је
било
?
Причај
ми
.
—
Јутрос
ми
се
пријави
стар
господин
,
којега
одмах
примим
.
Нешто
је
погурен
,
има
мале
проницаве
очи
,
кратку
рејаву
браду
.
Чисто
се
нешто
лекнух
од
тога
човека
,
не
знам
,
ко
је
и
шта
је
,
али
је
на
мене
учинио
утисак
рођеног
револуционара
.
—
Кад
ти
је
говорио
,
а
говорио
је
одрешито
српски
,
држао
је
шешир
у
десној
руци
и
њиме
пратио
свој
говор
,
рече
Лазаревић
.
—
Ти
знаш
,
ко
је
то
?
рече
радосно
Бора
.
—
Не
знам
.
Причај
даље
...
—
Кад
уђе
,
право
мени
пође
.
Стаде
пред
мене
,
дрско
ме
погледа
и
рече
:
„
Ти
си
Бора
Радојковић
?
“
Потврдим
.
Онда
он
рече
:
„
Vale
Caesar
morituri
te
salutant
!
“
Ја
се
размишљах
,
да
ли
да
поновим
те
речи
,
или
да
га
натерам
,
да
ми
све
призна
.
Одлучим
се
ипак
,
да
дам
поштену
реч
,
па
и
сам
изустим
ту
латинску
реченицу
.
Он
онда
узе
шешир
у
леву
руку
,
пружи
ми
десницу
и
ми
се
руковасмо
.
„
Сине
“
рече
ми
„
можда
ћеш
чути
све
,
а
можда
и
нећеш
.
О
мени
сада
знај
толико
,
да
ми
је
отац
четрдесет
осме
погинуо
.
Сад
прелазим
на
ствар
.
Овамо
је
дошао
издајник
.
Врло
је
опасан
и
спрема
неко
зло
.
Средњег
је
раста
,
немирна
је
кретања
,
има
засекотину
на
образу
.
Чини
,
сине
,
своју
дужност
и
спречи
зло
.
Ухвати
га
и
сазнај
од
њега
непријатељски
план
,
а
онда
га
можеш
убити
!
“
После
тога
ми
пружи
руку
,
погледа
ми
оштро
у
очи
,
рече
„
збогом
,
сине
“
и
оде
.
Лазаревић
се
замисли
.
—
Па
шта
си
учинио
?
Запита
после
мале
почивке
.
—
Не
могу
нигде
да
га
нађем
:
Шта
ти
мислиш
о
свему
томе
?
—
Не
могу
ништа
тачно
да
ти
кажем
.
У
осталом
,
разговараћемо
о
том
још
.
—
Сутра
?
—
Прексутра
.
—
Зар
не
би
боље
било
сутра
?
—
Путујем
ујутру
брзим
возом
.
Радојловићу
удари
нешто
крви
у
образе
.
—
Надам
се
,
рече
Лазаревић
,
да
не
постоји
интересовање
,
камо
путујем
,
и
да
,
према
томе
,
нећу
бити
праћен
.
Но
ако
баш
мора
бити
,
да
будем
праћен
,
онда
би
добро
било
,
да
се
мисија
повери
каквој
дами
,
јер
је
то
најпријатнија
пратња
.
—
Ти
знаш
,
да
даме
нису
у
служби
...
—
Коме
ти
то
?
У
осталом
буди
ми
здрав
и
весео
.
Лаку
ноћ
!
—
Зашто
ми
не
рече
,
ко
је
писао
карте
?
—
Не
знам
.
Лаку
ноћ
!
—
Лаку
ноћ
!
ЧЕТВРТА
ГЛАВА
Песма
сеоскога
славуја
Ноћ
је
.
Село
се
умирило
.
Село
спава
.
Куће
спавају
.
Равница
спава
.
Багрен
мирише
.
Ноћ
је
.
Село
не
спава
.
Равница
не
спава
.
И
ноћ
има
живот
.
Село
живи
ноћу
.
Равница
ноћу
живи
.
Ноћ
говори
.
Говор
ноћи
меша
се
са
лавежом
паса
.
Пси
ноћу
друкчије
лају
него
дању
.
Говор
се
ноћи
меша
са
звонењем
звонцади
на
овновима
.
Звонцад
ноћу
друкчије
звоне
.
Ноћ
живи
и
говори
.
Живот
ноћи
осећају
живци
узбуђени
.
Говор
ноћи
,
тајанствени
говор
ноћи
разуме
машта
разгрејана
,
душа
узнемирена
.
Има
душа
узнемирених
.
Има
српских
душа
много
узнемирених
.
Багрен
мирише
.
Мирис
се
багрема
меша
са
животом
ноћи
,
са
говором
ноћи
.
Пријатна
ноћ
на
багрем
мирише
.
Песма
се
чује
.
Песма
се
чује
у
последњем
шору
.
У
последњем
шору
песма
се
чује
и
багрем
мирише
.
То
у
ноћи
пева
писар
Пера
.
То
је
онај
писар
Пера
,
што
је
преварио
Недићеву
Нату
.
Није
писар
Пера
преварио
Недићеву
Нату
;
он
је
Нату
волео
...
И
Недићева
Ната
писара
Перу
волела
је
...
Писар
Пера
пева
у
ноћи
...
Битанга
!
Лола
!
Пијаница
!
Швалер
!
У
ноћи
пева
писар
Пера
...
Сеоски
славуј
...
У
ноћи
славуј
пева
.
Багрен
мирише
.
Ноћ
ромори
.
У
последњем
шору
песма
се
чује
.
У
последњем
шору
песма
се
губи
.
Песма
се
у
поље
разлива
.
Багрен
и
пољско
цвеће
у
пољу
мирише
.
Пољска
ноћ
мирише
багреном
и
пољским
цвећем
.
Пољем
пева
сеоски
славуј
.
Битанга
!
Лола
!
Пијаница
!
Швалер
!
Пољем
пева
сеоски
славуј
:
Збогом
ми
остај
,
село
и
песмо
у
теби
!
Битангу
никад
више
видит
не
ћеш
,
јер
немаш
више
Недићеве
Нате
.
Ни
песму
моју
више
чути
не
ћеш
,
јер
немаш
више
Недићеве
Нате
.
Волео
сам
те
,
Нато
,
и
срцем
и
душом
,
а
љубав
своју
дала
си
мени
,
дала
си
мени
,
Недићева
Нато
.
Када
си
била
у
вајату
сама
,
да
ли
се
сећаш
,
да
ли
се
сећаш
Недићева
Нато
,
ах
,
да
ли
се
сећаш
...
Ја
ћу
се
увек
сећати
,
Нато
,
јер
љубав
права
никад
не
гине
.
И
миловања
најслађег
на
смрти
сетићу
се
ја
.
Зашто
си
отишла
,
душо
,
зашто
те
нема
,
Недићева
Нато
?
Зар
за
то
љубав
даде
,
да
ми
одлетиш
незнано
,
далеко
,
далеко
...
Сад
онај
,
који
знаде
сладост
пољупца
твога
,
у
свет
је
пош’о
,
да
те
тражи
,
у
свет
је
пош’о
да
те
тражи
...
И
пита
поноћ
нему
:
где
ли
си
Нато
ти
?
И
пита
багрема
мирис
:
кам
оде
моја
Ната
?
И
пита
пољскога
цвећа
мирис
:
да
л
’
туда
прође
Натица
моја
слатка
?
А
поноћ
нема
одговора
не
да
.
Миришу
багрем
и
пољско
цвеће
.
А
поноћ
нема
одговора
не
да
...
ПЕТА
ГЛАВА
Капетан
краљеве
гарде
Жарко
Белимарковић
ступа
у
„
Уједињење
или
смрт
“
.
Тајно
удружење
„
Уједињење
или
смрт
“
беше
раширено
у
целоме
официрском
кору
,
па
је
обухватило
и
широке
слојеве
грађанства
по
целој
Србији
,
али
у
њему
још
не
беше
ни
један
од
официра
краљеве
гарде
.
Било
је
потребно
,
да
у
„
Уједињењу
“
буде
и
дворских
официра
,
али
је
такођер
било
потребно
,
да
двор
пре
времена
не
сазна
за
ту
патриотску
организацију
.
У
двору
би
се
,
може
бити
,
могло
криво
схватити
организовање
официра
и
грађана
,
па
је
,
на
једној
седници
„
Уједињења
“
,
било
решено
,
да
се
двор
,
односно
млади
наследник
престола
,
обавести
тек
кад
ствар
за
то
сазре
.
Требало
је
с
тога
у
официрима
краљеве
гарде
наћи
најпоузданијег
и
поверити
му
све
,
а
од
њега
узети
реч
,
да
ће
о
свему
ћутати
,
ако
и
не
буде
склон
,
да
у
„
Уједињење
“
ступи
.
Изабран
је
капетан
краљеве
гарде
Жарко
Белимарковић
,
а
капетану
је
Јуришићу
поверено
било
,
да
Белимарковића
за
„
Уједињење
“
задобије
.
Оба
су
пријатељи
из
детињства
,
оба
су
били
у
једној
класи
Војне
академије
,
а
заједно
су
провели
две
године
у
француској
војсци
на
студијама
.
Белимарковић
је
био
храбар
и
частан
официр
и
због
своје
чистоте
карактера
био
је
поштован
како
у
официрском
кору
тако
и
у
двору
.
Уживао
је
нарочито
поверење
наследника
престола
Александра
.
Капетан
Јуришић
се
споразумео
са
Белимарковићем
,
да
једно
вече
проведе
у
Топчидеру
,
јер
жели
са
њим
нешто
поверљиво
да
разговара
.
Белимарковић
му
је
дао
реч
,
да
ће
о
свему
ћутати
.
—
Да
ли
ти
је
,
Белимарковићу
,
познато
,
да
се
нешто
спрема
?
запита
га
Јуришић
за
време
вечере
.
Белимарковић
га
погледа
мало
изненађено
,
испи
чашу
киселе
воде
(
он
не
пије
алкохолна
пића
)
и
рече
:
—
Ја
Јуришићу
не
знам
готово
ништа
;
знам
за
рад
Народне
одбране
,
знам
за
неке
омладинске
организације
,
а
у
двору
се
говорка
,
али
тек
само
говорка
,
да
има
нешто
међу
официрима
.
—
Не
знају
ништа
?
—
Не
знају
,
али
се
живо
интересују
.
—
У
своје
време
ће
бити
и
Александар
обавештен
;
за
сад
ћеш
само
ти
сазнати
.
—
Има
,
дакле
,
ипак
нешто
на
ствари
.
—
Има
,
одговори
Јуришић
.
—
Говори
се
,
да
је
образовано
„
Уједињење
или
смрт
“
.
—
Истина
је
.
Побијај
те
вести
свугди
,
али
знај
да
друштво
постоји
.
—
Чисто
официрска
организација
?
—
Официри
,
грађани
и
омладина
,
одговори
Јуришић
и
запали
цигарету
.
—
Није
ли
то
мало
опасно
увлачити
грађане
у
официрске
организације
?
—
Није
,
Белимарковићу
.
Члан
„
Уједињења
“
зна
само
за
једнога
члана
,
за
остале
чланове
не
зна
.
—
А
управа
?
—
Ни
цела
управа
се
,
за
сад
,
међу
собом
не
зна
.
—
Па
ипак
мора
бити
неког
средишта
.
Ко
држи
конце
у
својим
рукама
.
—
Поуздано
лице
.
—
Генерал
Божа
Јанковић
?
—
Не
.
—
Па
ко
?
—
Жена
...
—
Жена
!
Која
?
—
Стојанка
.
Белимарковић
махну
главом
два
три
пута
и
са
осмејком
рече
:
—
Сад
нешто
разумем
.
—
Била
је
код
Александра
,
рече
Јуришић
,
и
говорила
о
нашим
националним
задацима
.
—
Ти
дакле
,
Јуришићу
,
знаш
за
ту
посету
?
—
Знам
.
Зато
је
ишла
,
да
се
дође
до
тачнога
сазнања
о
престолонаследниковим
националним
уверењима
.
—
Па
зар
ви
нисте
знали
,
колико
је
он
велики
Србин
?
—
Знали
смо
,
али
није
било
довољно
.
После
мале
почивке
рече
Белимарковић
:
—
И
према
томе
„
Уједињење
“
нема
тежњи
,
које
се
односе
на
унутрашњу
политику
?
—
Не
.
Ти
,
у
осталом
,
Белимарковићу
добро
знаш
,
да
се
српски
официр
не
бави
политиком
.
Ти
знаш
,
да
српски
официр
има
само
један
идеал
,
а
тај
је
народно
ослобођење
.
Шта
да
ти
причам
Маркове
конаке
,
кад
све
знаш
.
Кад
смо
упали
у
Двор
и
убили
Александра
и
Драгу
,
уништили
смо
их
,
јер
смо
се
уверили
,
да
последњи
Обреновић
неће
извршити
заветну
мисао
.
Довели
смо
Карађорђевића
,
верујући
,
да
у
Петру
није
изумро
Петар
Мрконић
.
Испрва
је
изгледало
,
да
смо
се
преварили
,
али
смо
се
,
за
тим
,
почели
полагано
уверавати
,
да
старац
далеко
гледа
.
Ми
знамо
,
колико
је
тога
старог
Србина
болело
,
што
су
му
за
време
анексионе
кризе
руке
биле
везане
,
а
анексиону
кризу
нисмо
заборавили
,
и
она
је
била
извор
„
Уједињења
“
.
Наш
силни
национални
инстинкт
за
одржањем
родио
је
„
Уједињење
“
.
—
Мило
ми
је
,
рече
Белимарковић
,
што
у
вас
постоји
вера
у
краља
,
но
ви
сте
ваљда
и
зато
створили
организацију
,
да
државнике
,
у
које
,
можда
,
немате
довољно
вере
,
морално
присилите
на
акцију
...
ШЕСТА
ГЛАВА
Уједињење
или
смрт
!
или
Душевна
револуција
у
Србији
(
Слика
из
1908
.
год
.
)
Министар
иностраних
дела
др
.
Милован
Миловановић
је
ушао
у
предсобље
свога
кабинета
лагано
и
одмерено
,
послужитељ
Светозар
прихватио
му
је
шешир
и
штап
,
и
министар
је
,
за
тим
,
ушао
у
свој
кабинет
и
сео
у
наслоњачу
.
Кад
му
се
јавио
секретар
,
министар
му
рече
,
да
му
доцније
реферише
о
дешифрованим
депешама
и
да
га
неко
време
остави
самог
.
Министар
,
оставши
сам
,
није
ништа
писао
,
него
размишљао
.
Био
је
хладнокрван
као
и
увек
,
али
је
борба
у
његовој
души
била
велика
и
тешка
.
Спољашња
је
политика
Србије
била
у
његовим
рукама
,
и
на
њему
је
лежала
велика
одговорност
због
крупних
догађаја
,
који
ће
за
два
дана
наступити
.
Аустро-Угарска
ће
прогласити
анексију
Босне
и
Херцеговине
!
То
је
само
мали
број
политичара
знао
,
а
у
Србији
је
знао
само
др
.
Миловановић
,
Двор
и
још
два
три
крупна
политичара
.
Дру
Миловановићу
је
то
,
на
месец
дана
раније
,
саопштио
руски
министар
иностраних
дела
Извољски
.
Србија
није
знала
,
да
предстоји
анексија
,
и
у
томе
је
лежала
велика
опасност
.
Др
.
Миловановић
је
Србију
знао
врло
добро
.
Знао
је
он
и
познавао
ту
чудновату
земљу
.
Европа
је
,
истина
,
Србију
подаништавала
,
јер
је
није
добро
познавала
,
али
је
др
.
Миловановић
знао
,
да
Србија
није
само
земља
министарских
криза
,
унутрашњих
гложења
,
земља
,
у
којој
се
у
мирно
доба
,
и
на
звезде
лаје
,
него
да
је
то
држава
,
која
има
своју
дубоку
садржину
.
Ни
рођена
браћа
нису
Србију
добро
познавала
,
јер
је
на
њихов
појам
о
њој
много
утицала
жута
штампа
,
која
је
са
сасвим
одређеном
непријатељском
намером
Србијин
углед
у
свету
систематски
рушили
.
Др
.
Миловановић
,
знајући
,
колико
је
патриотизам
у
Србији
развијен
,
са
сигурношћу
је
рачунао
,
да
ће
се
цела
земља
,
кад
сазна
за
анексију
,
за
неколико
сахата
запалити
као
сумпорно
море
.
А
о
анаксији
се
није
смело
народу
раније
јавити
!
Извољски
,
пре
но
што
је
дру
Миловановићу
саопштио
,
да
ће
се
извршити
анексија
,
тражио
је
и
добио
од
њега
и
реч
,
да
то
неће
у
земљи
раније
објављивати
.
„
Шта
ће
све
бити
“
мишљаше
др
.
Миловановић
„
кад
земља
сазна
.
Како
ће
се
земља
одржати
у
миру
?
Ја
,
у
осталом
,
морам
бити
хладан
,
савршено
хладан
,
не
смем
равнотежу
изгубити
.
Ништа
се
учинити
не
може
,
и
треба
гледати
,
да
се
барем
ово
парче
слободе
сачува
.
“
Ништа
се
учинити
не
може
!
Тако
је
изгледало
,
јер
је
цела
Европа
била
за
мир
,
а
нарочито
Русија
.
Аустро-угарски
министар
иностраних
дела
гроф
Ерентал
изабрао
је
врло
згодно
време
.
Био
је
сигуран
од
међународних
заплета
,
и
са
великом
је
вероватношћу
рачунао
,
да
ће
Србија
,
под
силним
притиском
великих
сила
морати
да
остане
мирна
.
„
Међународна
је
ситуација
“
говораше
др
.
Миловановић
сам
собом
„
неописано
по
нас
неповољна
“
.
.
Светозар
уђе
у
кабинет
министров
.
—
Господин
је
Пашић
,
рече
,
јавио
телефоном
,
да
ће
доћи
.
После
кратког
времена
дође
Никола
Пашић
,
који
ма
да
тада
не
беше
министар
иностраних
дела
имађаше
великога
утицаја
на
Србијину
спољашњу
политику
.
Др
.
Миловановић
је
био
будна
глава
,
али
се
у
тешким
приликама
,
саветовао
са
Пашићем
,
и
многа
је
његова
одлука
произишла
из
тих
саветовања
.
Пашић
је
,
наравно
,
био
међу
оним
политичарима
,
који
су
знали
,
да
ће
анексија
бити
проглашена
.
—
Никола
,
рече
му
Миловановић
,
кад
он
дође
и
седе
за
министров
сто
,
дакле
прекосутра
.
Пашић
поглади
дугу
,
сасвим
проседу
браду
и
рече
:
—
Како
мислиш
и
кад
мислиш
,
Миловане
,
да
објавиш
?
—
Нисам
још
на
чисто
.
Ја
мислим
да
већ
сутра
после
подне
можемо
пустити
глас
.
Око
подне
ће
за
јамачно
доћи
пресбироу
депеша
из
Беча
,
па
да
је
дамо
новинама
.
Пашић
,
после
малога
размишљања
,
рече
:
—
Може
и
тако
.
„
Како
мислиш
и
кад
мислиш
,
Миловане
,
да
објавиш
?
“
—
А
кад
„
Политика
“
,
рече
Миловановић
,
објави
у
нарочитом
издању
,
шта
онда
?
Пашић
ћуташе
и
размишљаше
.
—
Имадеш
ли
ти
,
запита
Миловановић
,
каквих
вести
из
Русије
?
—
Данас
и
јуче
никаквих
.
—
Та
,
рече
Миловановић
,
шта
би
и
те
вести
помогле
.
Поручено
је
,
да
се
ћути
и
да
се
чека
.
Мучна
ситуација
!
—
Мучна
,
бога
ми
,
додаде
Пашић
.
—
Ратовати
,
рече
Миловановић
,
не
можемо
.
Војску
тек
спремамо
за
велике
задатке
,
а
и
да
нам
је
наоружање
сасвим
готово
,
не
би
нам
много
помогло
.
Велике
силе
хоће
мир
.
Почети
рат
било
би
врло
рискантно
.
Посигурно
би
довели
Србију
у
питање
,
а
ја
држим
,
да
ми
,
кад
је
већ
тако
,
морамо
настати
,
да
бар
Србију
спасемо
.
Пашић
га
је
слушао
пажљиво
,
па
после
мале
почивке
рече
:
—
Имаш
,
Миловане
,
право
и
немаш
.
Србију
,
нема
сумње
,
треба
очувати
,
но
шта
ће
Србија
оваква
,
каква
је
данас
,
овако
,
како
је
ода
свију
страна
затворена
.
Потребна
је
Србија
врсна
за
велике
националне
задатке
.
Па
мислиш
,
Пашићу
,
да
би
се
ипак
могло
рескирати
?
—
Ја
видим
,
одговори
Пашић
,
да
је
твоје
гледиште
тачно
,
да
смо
тек
на
половини
наоружања
,
да
би
сва
Европа
била
против
нас
,
и
да
на
Русију
никако
не
би
могли
рачунати
,
али
ме
неки
силан
инстинкт
гони
,
да
помишљам
и
на
рескир
.
—
Никола
,
рече
Миловановић
са
лаким
осмехом
,
у
теби
још
није
изумро
револуционар
.
Спољашњи
те
свет
држи
за
великог
рачунџију
,
али
ми
,
који
смо
ти
близу
,
видимо
,
како
ти
се
очас
јави
стари
занос
.
Ми
,
мој
Никола
,
морамо
гледати
,
да
Србију
сачувамо
.
—
Кад
си
био
код
краља
?
запита
Пашић
после
неколико
тренутака
.
—
Синоћ
,
одговори
Миловановић
.
Знаш
,
код
кога
сам
управо
био
?
Пашић
га
погледа
радознало
.
—
Код
Петра
Мрконића
сам
био
,
рече
Миловановић
јаче
но
што
обично
говори
.
—
Тешко
,
много
је
тешко
време
настало
,
упаде
,
преко
обичаја
Пашић
,
који
је
одмах
схватио
,
шта
Миловановић
хоће
да
каже
.
—
Не
може
,
да
спава
,
настави
Миловановић
.
А
види
,
да
су
моји
назори
највише
за
примање
!
Петар
Мрконић
,
наравно
,
склон
је
на
велики
рескир
,
али
разум
,
разум
мора
да
господари
.
Хладан
,
стрпљив
,
владар
од
великога
самопрегоревања
мора
данас
да
потисне
Петра
Мрконића
.
То
је
врло
тешка
борба
,
али
ту
је
категорички
императив
великих
сила
.
—
Врло
је
незгодан
и
његов
положај
,
рече
Пашић
.
—
Нема
сумње
,
одговори
Миловановић
.
Али
незгодан
је
и
положај
нас
свију
.
Та
зар
ја
не
замишљам
и
не
желим
Србију
велику
и
силну
.
Но
сад
,
сад
морамо
приклонити
главу
,
да
се
одржи
и
ова
данашња
.
А
будућност
нам
нико
не
може
одузети
.
На
наоружању
морамо
радити
удвострученом
снагом
,
а
за
нас
угодан
међународни
заплет
није
далеко
.
Русија
,
Француска
и
Енглеска
све
се
јаче
зближују
,
Италија
у
Тројном
Савезу
није
никада
довољно
поуздана
,
а
анексија
ће
Русију
и
Аустро-Угарску
неоспорно
довести
у
врло
хладне
односе
.
У
тој
компликацији
лежи
наша
будућност
.
И
владар
то
увиђа
,
али
га
је
тешко
помирити
са
неизбежним
потребама
.
Петар
се
Мрконић
бори
са
старим
,
искусним
владаром
,
и
гвоздена
дипломатска
логика
ће
победити
Петра
Мрконића
,
али
ће
ваљда
ипак
доћи
време
,
када
ће
старац
стати
пред
народ
у
пози
Петра
Мрконића
.
Пашић
је
гладио
браду
,
и
његово
се
хладно
,
рачунско
лице
раздрагало
на
пророчке
речи
дра
Миловановића
...
Сутра
дан
око
четири
сахата
„
Политика
“
је
нарочитим
издањем
објавила
,
да
ће
се
дан
за
тим
,
у
Бечу
,
прогласити
анексија
.
Око
шест
сахата
већ
је
био
пред
Народним
позориштем
и
око
споменика
кнезу
Михајлу
велики
народни
збор
.
Београд
је
већ
цео
био
узаврио
.
Сутра
је
дан
врила
цела
Србија
.
Сумпоровита
се
земља
запалила
.
Димило
се
и
пламтило
...
Цела
је
земља
,
колико
је
грло
носило
,
протестовала
против
анексије
.
И
тако
је
трајало
скоро
пола
године
дана
.
„
Рат
...
рат
!
,
.
.
“
Рат
није
давала
Европа
!
све
велике
силе
су
енергично
говориле
влади
:
„
Ратовати
не
смете
!
“
Народ
је
хтео
рат
,
из
земље
је
извирала
силна
жеља
за
ратом
,
а
влада
је
ту
жељу
морала
гушити
.
Европа
и
влада
су
је
најзад
угушили
и
народ
се
,
после
пола
године
,
морао
умирити
.
Но
оно
,
што
је
трајало
пола
године
,
то
је
била
велика
душевна
револуција
земље
Србије
.
Душа
је
Србијина
и
иначе
револуционарна
,
али
је
анексиона
криза
до
дна
револуционисала
.
Анексиона
је
криза
била
велика
политичка
врућица
,
која
је
Србијину
душу
прочистила
и
спремила
за
велике
задатке
.
Анексиона
је
криза
увод
у
Кумановску
битку
.
Она
је
била
преображај
,
а
преображај
је
био
потребан
,
да
се
продре
чак
на
Адрију
.
Народ
је
анексију
сматрао
за
ново
Косово
,
и
,
после
тога
,
почео
се
утрострученом
снагом
спремати
—
да
старо
Косово
освети
.
У
томе
раду
на
прибирању
и
организовању
снаге
народне
постало
је
по
мало
,
а
,
за
тим
,
се
силно
развило
тајно
патриотско
удружење
„
Уједињење
или
смрт
“
.
Видило
се
,
да
се
на
националноме
делу
мора
радити
и
јавно
и
тајно
,
а
нарочито
тајно
.
Још
за
време
анексионе
кризе
људи
су
увидили
,
да
треба
начинити
силно
удружење
,
које
ће
обухватити
целу
земљу
и
које
ће
радити
на
ослобођењу
.
То
удружење
ће
бити
озарено
зрацима
великог
народног
идеала
,
и
,
ма
да
се
на
више
страна
на
њега
помишљало
и
о
њему
говорило
,
камен
темељац
му
је
ударен
једне
вечери
у
салону
госпође
Стојанке
.
Она
и
њезин
капетан
су
у
својем
дому
примили
и
неговали
„
Уједињење
.
“
Кад
је
коначно
закључено
,
да
се
удружење
у
живот
приведе
,
Стојанка
је
кликнула
:
„
Уједињење
или
смрт
!
“
Присутни
официри
,
укрстивши
сабље
,
то
су
поновили
.
О
начелима
„
Уједињења
“
још
ће
бити
речи
у
овоме
роману
.
СЕДМА
ГЛАВА
Кукурикање
мајоровога
петла
Кад
је
млади
петао
мајора
Здравка
први
пут
прокукурикао
,
мајор
је
давао
вечеру
.
Мајор
Здравко
више
воли
петлове
и
кокошке
него
Београд
.
Мајор
Здравко
воли
своје
Ваљево
и
своју
економију
тамо
,
али
га
озбиљност
службе
задржава
у
Београду
.
Министру
треба
,
и
министар
га
је
преместио
у
Београд
.
И
у
Београду
мајор
Здравко
има
свој
живинарник
.
Он
воли
петлове
,
кокошке
и
пилиће
,
и
они
су
део
његове
домаће
среће
.
Кад
се
мајор
Здравко
врати
са
тешке
службе
у
министарству
,
одлази
,
да
покупи
нова
јаја
.
На
свако
јаје
бележи
дан
,
у
који
је
снесено
.
Мајор
Здравко
сам
насађује
квочке
;
ту
је
,
кад
се
јаја
стану
лећи
;
мале
пилиће
храни
и
негује
.
Мајору
су
Здравку
пилићи
радост
велика
.
Он
се
у
њихов
развој
,
њихово
напредовање
сав
уживи
;
млади
се
лепи
петао
развија
из
душе
његове
.
Кад
му
је
један
од
омиљених
његових
петлова
први
пут
прокукурикао
,
мајор
је
давао
вечеру
,
а
на
вечери
је
био
и
Лазаревић
.
Лазаревић
се
обрадовао
,
кад
је
добио
позив
на
ту
вечеру
,
јер
је
волео
мајора
Здравка
,
што
је
у
њему
гледао
идеалан
тип
српског
официра
.
Мајор
је
Здравко
био
неуморан
у
послу
у
министарству
,
он
је
често
пута
и
ноћу
радио
,
њему
су
тада
увек
у
ушима
звониле
министарске
речи
„
спремајмо
се
,
само
се
неуморно
спремајмо
“
,
и
он
је
давао
министарству
све
,
што
је
могао
дати
:
и
издржљивост
у
раду
,
добру
вољу
,
велико
осећање
,
дужност
и
крајњу
поверљивост
.
Изван
министарства
он
није
ништа
знао
,
није
знао
ништа
ни
према
жени
ни
према
друговима
и
пријатељима
.
Мајор
Здравко
је
био
тврди
камен
,
који
ништа
није
знао
и
од
којега
се
ништа
није
могло
чути
.
Мајор
Здравко
није
волео
само
живину
,
него
је
држао
псе
,
мачке
,
телад
и
ждребад
,
и
сејао
је
ротквице
.
Пса
Цула
је
необично
волео
,
а
тај
пас
Цуле
потиче
од
једне
љуте
сељачке
кучке
из
околине
Ваљева
.
Цуле
је
љут
и
добар
,
љут
је
на
странце
и
непознате
,
а
најбољи
је
према
својем
мајору
.
Ни
с
ким
се
он
толико
не
разуме
као
са
мајором
.
Кад
он
само
једном
мајора
погледи
(
тај
дивљи
опасни
Цуле
!
)
колико
има
само
душе
и
разумевања
у
томе
погледу
!
Мачку
Жижу
и
Цицана
мајор
много
воли
.
Жижа
је
сасвим
црна
,
добра
и
бојажљива
мачка
,
а
Цицан
је
охол
и
поносит
и
ретко
умиљат
(
он
врло
,
врло
ретко
преде
)
;
али
кад
мајор
куда
оде
,
па
се
ноћу
враћа
,
Цицан
увек
пред
њега
далеко
истрчи
.
Како
мајор
Здравко
воли
коње
и
телад
,
он
је
много
у
штали
,
и
често
се
пута
сав
на
шталски
ваздух
осећа
.
Он
воли
ту
атмосферу
,
а
и
са
друштвом
у
шталама
запосленим
,
са
војницима
и
сеизима
,
он
је
сасвим
интиман
.
Они
га
поштују
и
воле
,
и
садржина
је
њихове
интимности
међусобно
разумевање
,
поштовање
и
урођене
међусобне
симпатије
.
Сахатима
мајор
,
често
пута
,
са
њима
разговара
,
а
ти
су
му
разговори
мили
као
и
рад
у
министарству
и
спремању
земље
за
крупне
догађаје
.
Војници
и
сеизи
имају
родитеље
,
наравно
сељаке
и
сељанке
,
и
они
често
долазе
.
Добри
су
то
знанци
мајорови
,
они
му
кажу
„
ти
“
и
„
Здравко
“
и
код
њега
у
кући
су
они
при
ручку
за
заједничком
породичном
трпезом
.
Мајор
Здравко
са
њима
са
таким
интересовањем
разговара
као
да
ради
реферат
о
стиглој
муницији
за
топове
из
француске
или
о
успешноме
прављењу
бездимнога
барута
у
Обилићеву
.
Мајор
Здравко
има
,
наравно
,
и
мајорицу
.
Мајорица
Мара
враг
је
жена
и
мајору
Здравку
готово
никад
не
да
мира
.
Мајорица
је
Мара
велики
враг
.
Она
,
дабогме
,
није
увек
била
мајорица
,
и
кад
је
оно
често
залазила
у
улицу
,
где
је
Здравко
становао
,
кад
је
оно
писала
и
нека
намирисана
писамца
,
Здравко
је
тек
био
поручник
.
Мара
је
била
и
као
девојка
велики
(
дозволите
израз
!
)
мангуп
,
али
и
мангуп-девојке
имају
срце
,
а
и
срце
мангуп
девојке
често
пута
јаче
закуца
баш
за
мирним
човеком
.
Мајорица
Мара
има
лепо
тело
,
може
се
рећи
,
да
је
и
лепа
,
а
утврђено
је
,
да
је
интересантна
.
Носи
велике
шешире
,
изгледа
,
да
врани
трепавице
,
а
омиљене
су
јој
беле
ципеле
.
Мајорица
је
Мара
каћиперка
,
немирна
,
несташна
каћиперка
.
То
,
наравно
,
треба
на
свој
начин
разумети
.
Не
задиркује
она
само
мајора
Здравка
,
она
ни
једном
рођаку
,
рођаци
и
добром
познанику
не
да
мира
,
па
толико
пута
задиркује
и
саме
сеизе
.
А
како
,
на
пример
,
рођацима
не
да
мира
?
Ето
тако
:
пише
им
писма
.
Дођи
ту
и
ту
,
пред
Моску
или
у
посластичарницу
Димићеву
,
закити
се
са
сунцокретом
,
ја
ћу
те
чекати
,
ја
те
волим
,
и
казаћу
ти
се
,
ко
сам
.
Онај
бог
зна
шта
уобрази
,
прикачи
сунцокрет
,
па
се
упути
у
својој
важној
мисији
,
а
Мара
мајорица
и
њезина
синовица
витка
Сокица
(
мангуп
као
и
њезина
стрина
)
у
близини
се
шетају
и
посматрају
,
како
су
човека
натовариле
.
Онај
грешник
узнемирено
звера
на
све
стране
,
и
већ
постаје
савршено
нервозан
,
што
нема
те
тајанствене
у
њега
заљубљене
.
Писали
су
тако
и
мајору
Здравку
у
министарство
,
али
никад
нису
биле
сретне
да
им
наиђе
на
лепак
.
Онда
су
му
претресле
све
џепове
,
да
виде
,
где
је
писмо
;
али
га
никад
нису
нашле
,
јер
је
те
будалаштине
мајор
свакако
уништавао
