—Ко
ће
то
вјеровати
—
вели
један
од
комшија
.
—
Што
не
би
вјеровао
?
—
јави
се
један
времешан
човјек
.
—
Нађе
се
свега
код
људи
:
и
добра
и
зла
!
Па
било
је
и
до
сада
,
ако
и
ријетко
,
тога
код
нас
...
А
Војкан
,
удовчина
,
накресан
,
па
...
би
што
му
драго
!
...
Удовчина
,
среће
ми
!
Ха
,
ха
!
—
А
,
може
бити
,
да
се
отац
свети
сину
—
уозбиљивши
се
,
вели
Павле
.
—
Чуј
и
ову
!
—
зачуди
се
Петар
.
—
Знам
ја
за
њу
—
насмија
се
они
времешни
човјек
.
—
На
твојој
сам
,
Павле
!
—
Па
кад
знаш
,
причај
,
да
те
слушам
!
—
жури
Павао
.
—
Де
ти
,
први
си
почео
...
—
Та
знамо
на
којој
сте
—
вели
један
од
комшија
,
радознао
да
чује
још
једном
.
—
Биће
оно
са
маћухом
?
—
Ха
,
ха
,
са
маћухом
,
а
да
како
!
—
једва
дочека
Павле
.
—
Ма
,
веле
,
да
није
био
крив
Радивој
.
—
То
са
својом
маћухом
,
другом
очевом
женом
?
—
приупита
онај
времешан
,
да
друштво
боље
разумије
...
—
А
да
,
са
својом
маћухом
—
настави
Павле
.
—
Али
како
рекох
,
веле
,
да
није
он
крив
.
Једне
ноћи
она
га
намамила
,
кад
Војкан
остаде
пијан
у
вароши
.
Било
те
ноћи
вријеме
,
грмљавина
,
киша
,
а
ђаво
жена
вели
Радивоју
:
-
„
Лези
уза
ме
,
страх
ме
од
времена
“
.
—
Их
!
—
закликта
једно
момче
.
-
Била
је
тучна
!
...
—
Причај
што
би
?
—
навали
њих
неколико
.
—
Што
би
?
...
Што
и
увијек
,
кад
је
слама
код
ватре
...
А
Бога
ми
,
она
је
била
ватра
...
А
њега
знате
,
чобанче
жељно
...
—
А
што
ће
отац
Војкан
?
—
Не
будали
!
...
Зар
треба
да
он
за
то
зна
?
...
Прелџије
устадоше
,
ватра
гасне
.
Испод
кабанице
,
мајка
Петрова
,
старица
,
леже
уз
ватру
,
застење
и
моли
сина
да
боље
наложи
:
—
Помете
ме
—
вели
.
С
друге
стране
ватре
трже
се
крмача
и
загрокта
.
До
њих
одмах
прежимљу
говеда
,
а
с
поља
удар
вјетра
бије
прелџије
у
леђа
и
дрма
расклиманим
вратима
.
Бацише
још
нешто
суварака
на
ватру
;
диже
се
пламен
.
—
Павле
,
знаш
што
—
отпоче
онај
времешни
човјек
,
а
сигурно
је
на
то
мислио
—
преотми
Цвијету
...
сада
ти
је
згода
...
—
Човјече
добар
,
одведе
је
опет
Радивој
...
—
Ко
вели
?
—
А
да
,
пошла
је
,
наговорили
је
...
—
Неће
задуго
,
вјера
ти
је
;
кад
се
оно
научи
бјежати
,
нико
већ
не
устави
...
А
ви
то
знате
...
Твоја
Цвијета
Павле
,
вјеруј
ти
овоме
брку
—
и
ухвати
се
за
њ
.
—
А
би
ли
је
,
Павле
,
узео
,
кад
се
већ
почела
по
хришћанску
крстити
?
—
нашали
се
Петар
.
—
Би
,
чисто
ти
кажем
:
волим
јој
!
-
Вратила
би
се
она
на
старо
...
као
душа
...
А
да
,
жена
!
...
—
Изгубили
би
једну
хришћанку
-
обрати
се
у
шали
Петар
једном
хришћанину
,
Војканову
комшији
.
—
И
јест
преко
броја
доста
!
—
одговори
Војканов
комшија
не
вадећи
луле
из
уста
.
Илија
одавна
премишља
,
да
вјенча
Раду
са
Божицом
.
Већ
је
вријеме
,
јер
Раде
ето
има
и
сина
и
сада
му
не
бране
вјенчања
.
А
и
попу
Врани
треба
угодити
,
бојати
га
се
је
;
додуше
на
суду
није
постигао
што
је
хтјео
,
суд
је
опростио
Раду
од
његове
тужбе
ради
суложништва
,
али
он
се
неће
сигурно
на
томе
уставити
,
осветиће
се
и
наћи
ће
за
то
коју
му
драго
излику
;
нису
утаман
стари
људи
говорили
:
„
чувај
се
турске
глобе
и
поповске
злобе
“
.
А
док
Раде
не
одведе
Божице
,
како
се
лијепо
слагао
са
попом
Враном
,
био
је
и
црковинар
и
чак
,
ради
њега
,
поздрављао
је
и
хришћане
,
гдјекад
са
„
Фаљен
Исус
“
,
што
није
прије
у
обичају
било
.
Друкчије
поп
не
би
био
рђав
човјек
,
да
се
разлогу
даде
:
ко
ће
цио
свијет
ставити
под
једну
капу
!
Гдје
је
то
?
Једне
вечери
,
кад
прелџије
одоше
,
вели
сину
:
—
Чуј
,
Раде
,
послушај
ме
!
—
Хоћу
...
—
Вјенчај
се
...
покори
се
попу
...
није
вајде
даље
завлачити
...
—
Не
браним
ја
—
насмија
се
Раде
,
па
,
уозбиљивши
се
,
настави
:
—
Не
знаш
ти
,
оче
,
како
је
сада
:
треба
да
одијелиш
од
мене
Божицу
за
какових
четрдесет
дана
и
више
...
па
ко
ће
је
замијенити
?
—
Ено
старе
,
хоће
вриједница
...
—Хоћу
,
за
потребу
је
—
јави
се
стара
.
—
Послушај
,
сине
!
—
Де
,
Раде
,
среће
ти
!
—
замоли
и
Божица
.
—
Па
добро
је
;
нећу
да
вам
хатора
штетим
...
Па
се
окрене
жени
:
—
Чујеш
,
Божица
!
Замјенићеш
коврљак
са
цурском
капом
,
хоћеш
вала
,
јер
попа—Врани
још
ти
ниси
моја
жена
!
...
Хоћеш
ли
,
а
?
—
Нећу
ли
...
—
насмија
се
на
њ
жена
му
.
Илија
пође
попу
Врани
сјутра
дан
и
вели
му
,
да
је
дошао
ради
синовљега
вјенчања
.
Поп
,
намргођен
,
потражи
књигу
.
Па
,
нашавши
је
,
скиде
наочаре
,
протаре
их
и
опет
натакне
.
—
Што
,
попе
,
тако
млад
обневиди
?
—
А
ко
ти
вели
,
да
ја
не
видим
—
љутит
ће
поп
.
—
Не
љути
се
...
ко
велим
тако
...
—
Ево
,
—
говори
поп
Вране
и
пише
у
књигу
:
-
биљежим
дан
раставе
од
сутра
до
треће
наповједи
.
Па
диже
главу
и
озбиљно
настави
:
—
Божица
нека
пође
својој
кући
,
нека
собом
понесе
и
дијете
у
гријеху
зачето
,
незаконито
.
—
Понијеће
га
...
—
слуша
пажљиво
стари
.
—
А
задњих
дана
нека
Раде
дође
к
мени
,
послаћу
га
бискупу
на
исповјед
;
самоме
пресвијетломе
дано
је
да
га
може
с
Богом
помирити
...
Што
мислиш
,
а
?
А
ви
радите
увијек
на
вашу
,
по
турску
...
А
што
ти
је
са
оном
несретницом
,
Цвијетом
?
Кажу
ми
да
иде
калуђеру
,
да
научи
њихово
„
Вјерују
“
...
А
,
што
су
мене
овдје
слали
?
...
Проклетство
!
—
Зашто
,
попе
,
проклетство
?
—
вели
Илија
.
-
Та
од
када
људи
памте
,
увијек
је
тако
било
...
Болан
,
попе
,
свака
је
вјера
од
Бога
...
Видиш
,
моја
мајка
била
је
хришћанка
,
а
ја
сам
кршћанин
...
како
ко
хоће
...
нема
силе
...
Цвијета
треба
да
превјери
,
друкчије
не
може
да
буде
,
треба
да
је
мужевље
вјере
!
...
Тако
је
од
памтивјека
!
...
—
Главу
треба
дати
за
своју
липу
виру
...
—
Да
,
главу
!
—
потврди
Илија
,
—
кад
је
потреба
или
инат
по
сриједи
...
—
Али
Цвијета
,
-
разуми
се
-
одабра
сама
Радивоја
...
па
ко
јој
што
може
?
...
—
Не
разумијеш
,
—
љути
се
поп
Вране
као
за
се
и
ућута
.
...
Пред
ноћ
,
тога
истога
дана
,
Илија
испрати
невјесту
с
унучићем
к
њеној
кући
у
окрајни
комшилук
,
а
кад
се
поврати
,
вели
му
Раде
наоко
весео
:
—
У
здравље
попа—Вране
,
чини
ми
се
,
да
сам
се
данас
тек
замомчио
!
...
Настајних
дана
Раде
ради
у
кући
и
на
пољу
за
се
и
за
жену
,
жао
му
да
се
родитељи
превећ
труде
,
а
и
осјећа
гдјекад
потребу
да
се
замори
,
јер
,
заморивши
се
радом
преко
дана
,
лакше
му
пролазе
дуге
ноћи
.
Пође
погдјекад
у
окрајни
комшилук
да
види
сина
и
жену
,
али
са
женом
не
разговара
на
сами
.
Божица
га
се
клони
:
одлучила
је
тврдо
прије
вјенчања
не
упасти
у
гријех
...
А
чисто
жао
јој
је
Раде
,
познаје
га
,
и
у
очима
види
пламен
жеље
за
њеним
животом
,
тешко
јој
је
,
али
поп—Вранину
налогу
треба
се
покорити
.
А
једнога
поподнева
,
кад
је
Раде
затече
код
сеоскога
бунара
,
таман
на
ономе
мјесту
,
од
куда
је
оне
ноћи
поведе
у
колибицу
-
с
малим
те
се
не
подврже
његовој
вољи
,
бијаше
насрнуо
на
њу
,
као
да
му
није
жена
.
Али
Божица
са
сузним
очима
задњега
часа
замоли
га
да
је
пусти
:
—
Све
ћеш
покварити
,
—
вели
му
—
а
послије
биће
нам
слађе
!
—
и
насмија
се
на
њ
лаким
осмијејком
,
и
погледа
га
питомим
,
умиљатим
погледом
,
што
учини
те
мушка
воља
клону
,
и
пустивши
је
на
миру
,
поврати
се
кући
.
Али
путем
премишљајући
дође
му
да
овај
испоснички
посао
и
ситан
је
и
неприродан
,
нешто
што
нема
друге
сврхе
,
већ
да
удовољи
вољи
попа
Вране
.
А
поп
Вране
,
свештеник
је
,
па
тражи
туђих
жена
,
а
њему
се
брани
његова
и
ничија
већ
његова
-
и
он
је
њезин
једини
господар
...
...
Једне
ноћи
у
сну
сни
Машу
и
чисто
отупи
од
сласти
,
па
,
кад
се
диже
,
упути
се
равно
ка
њеној
кући
.
Тражи
је
уоколо
и
неће
да
уђе
у
кућу
,
запрта
су
врата
,
па
не
зна
што
би
одговорио
,
ако
нађе
у
њој
човјека
јој
Марка
,
те
га
запита
,
рашта
је
дошао
.
Застајкујући
,
хода
неко
вријеме
путем
поред
кућа
и
враћа
се
.
Па
стаде
у
двоумице
би
ли
ушао
.
Али
од
некуд
надође
жупников
слуга
и
вели
му
:
—
Што
ти
,
Раде
,
ту
чекаш
?
—
И
насмија
се
на
њ
.
Раде
се
трже
,
и
стидећи
се
,
поврати
се
кући
.
А
слуга
одмах
јави
попу
Врани
,
да
је
,
таман
код
кућних
врата
Маркових
,
видио
Раду
и
упитао
га
што
ондје
ради
,
он
не
одговори
,
већ
,
застидевши
се
,
подви
реп
и
оде
.
—
Биће
,
врза
се
око
Маше
—
опази
поп
Вране
.
—
Не
треба
да
се
он
врза
око
ње
...
Она
за
њим
пристаје
,
гдје
хоћеш
—
увјерава
слуга
.
—
Не
будали
,
свијет
више
говори
него
је
...
и
мене
потварају
с
њоме
,
а
праведна
је
...
—
Чудо
Божје
,
што
она
вас
неће
...
—
Јеси
ли
јој
говорио
?
—
И
прекјуче
,
кад
је
Марко
пошао
у
варош
,
велим
ја
њој
,
таман
како
сте
ме
ви
учили
.
—
Господар
воли
те
—
рекох
—
као
душу
,
чисто
црче
за
тобом
.
И
канио
се
једне
жене
ради
тебе
...
—
А
она
?
—
Смије
се
...
—
Биће
штогођ
рекла
...
—
Јест
,
али
нећу
да
Вам
кажем
,
биће
Вам
жао
...
—
Реци
!
—
Ја
јој
напоменух
Раду
...
а
она
се
издаде
и
вели
:
„
Волим
му
као
очима
у
глави
...
па
може
што
хоће
“
...
—
А
моме
господару
?
—
„
Не
волим
му
-
вели
-
није
он
за
ме
“
.
—
Што
?
—
„
Куљав
је
“
—
одговори
.
—
Па
што
га
вараш
?
—
„
Докона
“
-
вели
-
и
пуче
од
смијеха
.
Поп
Вране
,
од
када
чобани
пронијеше
глас
,
да
су
Раду
видјели
са
Машом
у
јари
ноћу
,
страсније
чезне
за
њом
.
Сили
се
,
да
је
из
себе
истисне
;
чак
другу
жену
тражи
,
да
је
њоме
замијени
,
али
све
залуду
,
она
му
се
увријежила
у
мождане
,
закачила
га
и
никако
да
јој
се
отме
...
Већ
и
клапци
из
комшилука
знаду
да
за
Машом
лудује
,
вребају
на
њ
скривени
иза
дрвета
,
а
сумњајући
да
би
она
могла
к
њему
ноћу
ићи
,
пењу
се
на
високи
бријест
,
што
је
прама
жупниковој
кући
,
и
као
мачке
-
преже
...
А
Маша
,
ђаво
,
једнако
га
дражи
.
По
слуги
поручује
му
,
да
је
чека
у
огради
иза
цркве
,
доћи
ће
на
урочено
мјесто
око
двије
три
уре
ноћи
.
Поп
Вране
згури
се
до
зида
,
чучи
...
ишчекује
...
а
комшијски
клапци
особитим
договорним
звиждуком
разговарају
.
Поп
Вране
,
у
страственом
заносу
,
не
мари
за
звиждуке
,
већ
чека
...
А
кад
год
чује
чији
бат
путем
,
или
нешто
што
бакти
,
дрхће
од
узбуђења
...
А
мјесец
излази
и
три
уре
већ
минуше
...
Сутра
дан
поп
Вране
љутит
,
неће
да
одговори
Маши
,
кад
му
у
путу
назове
„
фаљен
Исус
“
,
а
нарочито
тога
дана
срета
је
више
пута
.
Али
други
дан
,
пред
подне
,
смијући
се
,
бане
Маша
у
кућу
к
њему
и
вели
му
:
—
Што
сте
се
на
мене
љутили
?
—
па
га
погледа
умиљатим
,
плавим
очима
.
Поп
Вране
навлаш
мргоди
се
,
али
,
кад
га
она
ухвати
за
дебелу
руку
и
поглади
је
,
једнако
га
гледајући
у
очи
,
под
утиском
њена
погледа
долази
мекши
и
,
очито
дирнут
,
наједном
,
испод
наочара
,
набухле
мутне
очи
оживу
и
његова
рука
диже
се
и
клоне
на
њено
раме
.
А
слуга
,
подучен
,
излази
из
куће
.
Али
Маша
пође
за
њим
,
и
на
поласку
,
гласно
поздравља
попа
и
умиљато
се
смије
...
Треће
недјеље
наповједи
,
иза
велике
мисе
,
Раде
се
наврати
попу
Врани
по
цедуљу
,
да
пође
у
град
пресвијетломе
бискупу
на
исповјед
.
Поп—Врани
жури
се
,
огладнио
је
;
и
слуга
Иво
већ
на
сто
носи
.
—
Дошао
си
—
вели
му
и
ублиједи
од
узбуђења
.
—
Живине
!
Могао
си
чекати
,
па
по
кршћански
урадити
...
—
Нисам
имао
када
,
прекида
Раде
и
насмија
се
—
а
вала
,
попе
,
нијесам
живина
!
...
бесвјесно
испрсивши
се
надхвати
га
цијелом
главом
и
,
не
тренувши
капцима
,
оштро
у
очи
погледа
га
.
Поп
Вране
збунио
се
и
тражи
перо
по
столу
,
чисто
пренеражен
,
јер
није
вичан
таковим
одговорима
;
сједе
и
написа
цедуљу
,
пишући
снађе
се
и
пружајући
му
цедуљу
,
љутит
,
хтједе
да
Раду
оштро
у
очи
погледа
,
али
Раде
,
још
увријеђен
првом
бесједом
,
не
марећи
за
њ
и
одлазећи
вели
мирно
:
—
Имаш
право
,
попе
,
и
јесмо
живине
...
Али
да
је
на
моју
,
вјера
ти
и
Бог
,
не
би
ти
овако
јашио
на
нама
!
...
Јутром
рано
Раде
се
опрема
у
град
;
мајка
му
ставља
у
торбу
пшеничну
погачу
и
неколико
комада
планинскога
сира
,
да
присмочи
у
путу
,
прегршт
ораха
и
комад
благословене
свијеће
,
да
га
од
зла
брани
,
и
на
прави
пут
приведе
.
Пунећи
торбу
стара
га
свјетује
,
а
отац
Илија
само
пуши
и
слуша
...
—
Пусти
крају
,
мајко
...
не
брини
се
...
Знам
ја
шта
је
град
...
био
сам
два
мјесеца
солдат
...
—
Не
мари
,
сине
,
мајчин
савјет
није
нигде
на
одмет
...
—
говори
Смиљана
својим
сувим
,
тихим
гласом
.
Раде
,
упртивши
торбу
,
пољуби
се
с
њима
и
вели
им
:
—
Навратићу
се
к
жени
,
да
видим
сина
прије
него
пођем
...
и
чујеш
,
најо
,
пази
и
ти
на
њ
,
док
се
повратим
!
—
и
оде
.
Родитељи
остадоше
замишљени
,
као
да
о
нечему
премишљају
.
Стара
наједном
изнебуха
упита
Илију
:
—
Што
мислиш
кад
ће
се
повратити
?
—
Тек
је
пошао
—
одврати
мирно
Илија
.
А
жао
му
кућних
и
пољских
послова
:
ето
осјечене
су
му
обе
руке
,
док
се
од
куће
отрже
снага
:
Раде
и
невјеста
.
Али
која
вајда
,
кад
друкчије
не
може
бити
?
...
У
граду
Раде
се
лако
снашао
.
Упитао
за
бискупову
палачу
,
а
кад
му
показаше
,
сјети
се
,
да
он
,
понешто
бискупа
и
познаје
,
ако
је
то
онај
исти
што
је
отраг
пет
шест
година
,
док
је
он
још
клапцем
био
,
обилазио
цркве
ради
кризме
.
Сјећа
се
,
као
да
је
данас
било
,
како
се
село
,
а
понајвише
онај
чопорак
око
цркве
,
узврпољио
да
бискупа
лијепо
причека
.
Изишао
је
преда
њ
начелник
,
газда
Јово
,
и
ако
је
тада
са
попом
Враном
био
као
лук
и
очи
,
како
је
он
слушао
од
људи
на
прелу
.
А
сјећа
се
добро
,
био
неко
пронио
селом
глас
,
да
бискуп
носи
селу
један
замашит
дар
од
велике
користи
.
Истога
дана
,
сеоски
капетан
,
с
новим
пешкиром
око
главе
,
и
дугим
чибуком
у
руци
,
обилазећи
куће
потврђиваше
ту
вијест
,
али
ни
он
није
знао
,
или
не
хтједе
да
каже
,
у
чему
је
баш
тај
дар
.
А
била
је
она
година
рђава
,
двовјерна
;
раније
мислило
се
биће
плодна
,
те
послије
издаде
.
Између
два
круха
,
кад
једнога
нестајаше
,
а
другоме
не
бијаше
се
надати
,
људи
се
забринуше
;
било
је
мушка
,
што
,
да
одоле
гладу
,
стављаху
испод
паса
плочу
,
а
женскиње
испод
прегаче
и
,
чврсто
утегнути
,
путем
ходаху
.
И
жељаху
неки
просена
сијерчана
круха
као
мане
Божје
...
Све
се
село
скупило
,
да
бискупа
причека
и
,
на
догледу
градских
кола
,
стаде
праска
прангија
и
пушака
.
Арамбаша
предводи
рондаре
,
окићене
заставама
,
а
капетан
кућне
старјешине
.
Бискуп
се
указа
и
благосиља
.
Са
цесте
пјешачи
до
цркве
и
врцем
у
њу
улази
,
за
њим
нагрне
и
мушко
и
женско
.
Сједе
на
„
полтрону
“
,
што
је
поп
Вране
посудио
у
вароши
нарочито
за
њ
,
донесоше
је
два
сељака
пазећи
на
њу
путем
са
поштовањем
и
страхом
,
да
се
не
поквари
,
и
смјестише
на
одређено
мјесто
.
Бискуп
са
поп—Враном
очата
неколико
пригодних
молитава
,
и
за
тим
наступи
проповјед
.
Раде
се
сјећа
како
чељад
у
цркви
уприје
поглед
у
бискупову
прилику
на
великоме
отару
;
у
одбљеску
воштаница
,
у
ишараном
,
злаћаном
светачном
одијелу
са
митром
на
глави
—
бискупова
прилика
чисто
задиви
Раду
,
и
прије
но
ће
бискуп
проговорити
,
хвата
га
језа
,
као
да
од
нечега
страхује
...
Али
док
проговори
,
Раду
прође
и
дивљење
и
језа
:
глас
не
одговара
угојеној
прилици
:
танак
је
и
неразговијетан
и
на
махове
га
издаје
;
у
попа
Врана
љепши
је
и
снажнији
него
у
старјешине
му
.
Бискуп
проповједа
и
свјетује
,
и
најпослије
вели
:
—
Зафалан
сам
вам
од
срца
,
пољубљени
кршћани
,
јер
знам
да
су
и
ваше
молитве
помогле
код
свемогућега
Бога
,
те
издравих
од
тешке
болести
;
па
особито
ми
је
мило
,
што
сам
ухватио
згоду
,
те
могу
да
вам
узвратим
„
мило
за
драго
“
...
Носим
вам
,
дјецо
моја
пољубљена
,
један
големи
бесцјени
дар
—
дар
који
ће
обвеселити
и
богата
и
сиромаха
,
и
старо
и
младо
...
—
И
престаде
часом
,
да
одуши
.
Раде
и
чељад
у
цркви
претворили
се
у
уво
...
Бискуп
настави
:
—
Био
сам
у
Риму
и
свети
отац
папа
удостојио
се
по
мени
послати
вам
свој
очински
благослов
.
—
Клекните
!
—
повика
поп
Вране
.
Чељад
махом
послуша
и
скрушено
прими
папински
,
очински
благослов
...
Кад
народ
изиђе
из
цркве
,
сјећа
се
Раде
,
стриц
Петар
,
подругуша
,
вели
капетану
пред
црквом
:
—
Ето
,
капетане
,
то
ти
је
тај
големи
муштулук
!
...
—
Не
будали
,
Петре
—
одговори
капетан
—
нису
људи
врчи
...
Даће
пресвијетли
на
одласку
,
видићеш
.
—
Прими
и
мој
дијел
!
—
руга
се
стриц
Петар
.
...
Али
Раде
не
видје
бискупа
.
Уведоше
га
у
тријем
големе
бискупове
палаче
...
Диви
се
пространости
и
висини
,
а
од
сијасет
врата
чисто
се
смео
,
не
зна
куд
да
крене
...
Чека
...
И
премишља
о
којечему
,
дође
му
мисао
,
те
му
се
учини
да
су
бискупови
дворови
тако
велики
,
да
би
у
њих
све
село
стати
могло
:
и
чељад
,
и
благо
,
и
пића
...
и
још
би
остало
докона
мјеста
.
—
Што
му
служи
толика
кућетина
?
А
све
удешено
,
ишарано
...
нагрђено
лијепо
,
брате
!
—
диви
се
,
чуди
,
и
—
чека
.
Отварају
се
и
затварају
понека
врата
:
попови
и
лацмани
излазе
и
улазе
и
мимо
њ
пролазе
,
као
да
им
се
некамо
жури
...
А
с
улице
чује
се
људски
жагор
,
као
жагор
ждралова
за
мутна
времена
...
Изнебуха
приђе
к
њему
неки
свештеник
,
окошћаст
,
мутних
,
набухлих
очију
,
са
наочарима
као
и
поп—Вране
.
Ништа
не
говори
,
као
да
је
нијем
,
већ
му
истрже
из
руку
цедуљу
,
прође
очима
преко
ње
,
па
,
сажевши
се
,
на
колину
написа
нешто
на
њој
с
друге
стране
,
поврати
му
је
и
хтједе
да
пође
.
—
Што
ћу
с
њоме
?
—
упита
Раде
.
—
Знаш
за
црикву
„
швете
Марије
“
—
одговори
свештеник
у
хитњи
и
тога
часа
некамо
одмагли
.
„
Швета
Марија
“
остаде
у
ушима
Ради
и
путем
оно
„
швета
“
зуји
му
у
ушима
.
Лутајући
по
граду
напокон
нађе
цркву
,
у
једној
тијесној
,
загушеној
улици
и
—
уђе
.
Разгледа
се
по
цркви
и
застајкује
.
На
великоме
олтару
служи
неки
свештеник
:
по
банцима
клече
старице
и
жене
,
звонце
куца
и
погдјекад
зачеста
;
запаљене
свијеће
просипљу
блиједу
свјетлост
по
цркви
,
но
не
могу
да
освоје
таму
по
угловима
,
а
на
високим
прозорима
тек
се
назире
јутрања
свјетлост
дана
,
као
да
окљева
да
уђе
...
Раде
држи
цедуљу
у
руци
и
показа
је
једноме
свештенику
,
што
хтједе
да
из
цркве
изиђе
.
Свештеник
је
узе
,
прочита
и
поведе
Раду
ка
исповједници
.
Треном
исповједи
га
и
огари
цедуљу
.
-
Биће
да
је
на
њој
посвједочио
-
помисли
Раде
,
кад
му
је
повратио
.
...
Изишавши
из
цркве
,
ходајући
по
граду
,
чудио
се
,
што
га
поп
Врана
чини
да
дангуби
и
баца
га
у
неразложити
трошак
и
бригу
,
кад
овај
поп
,
што
га
исповједи
,
плаховити
је
од
њега
,
чињаше
му
се
да
се
љути
,
што
га
буни
и
једва
чекаше
да
из
цркве
изиђе
.
-
Беспослице
!
-
помисли
и
сврне
у
крчму
,
да
се
заложи
.
Послије
,
напивши
се
здрава
,
приморскога
вина
,
скита
се
по
граду
,
јер
је
прерано
поћи
на
жељезничку
стацију
.
Наумио
је
тако
,
да
прекрати
један
дио
пута
прије
ће
кући
,
а
и
заморен
је
толиким
ходањем
и
несаном
.
Закрета
из
улице
у
улицу
,
сјећајући
се
мјеста
гдје
је
застајкавао
и
ходао
,
док
је
два
мјесеца
војником
био
.
Ходајући
нађе
се
наједном
у
једној
тијесној
,
прљавој
улици
;
сјети
се
да
ту
наставају
„
гријешнице
“
,
како
их
варошани
зову
.
Хтједе
да
се
поврати
,
али
радозналост
,
да
их
по
дану
види
,
превлада
,
и
крене
даље
...
Био
је
кроз
оно
два
мјесеца
,
у
друштву
,
три
пута
овдје
,
у
овој
улици
.
Између
друштва
било
их
је
те
се
преварише
,
све
сеоски
момци
,
тежачке
руке
,
чак
ожењени
:
потрошише
у
ништа
круну
,
и
љуте
се
и
веле
:
„
Пусти
,
болан
,
лацманска
посла
!
“
И
један
од
њих
пљуну
преда
се
.
А
Раде
бијаше
те
вечери
чисто
весео
,
што
је
могао
да
издржи
,
и
шалио
се
са
друштвом
,
као
нигда
дотада
.
Те
вечери
било
је
чудо
свијета
у
улици
;
понајвише
некаква
прљава
,
аљкава
чељад
чекаше
пред
вратима
,
погађајући
се
с
женскињама
;
ценкају
се
као
на
сајму
...
Одјевенији
улазе
махом
,
а
редари
понекога
од
њих
,
боље
одјевена
—
чисто
је
то
видио
на
своје
очи
—
поздрављају
по
војничку
,
почитањем
,
као
он
своје
старјешине
,
и
између
гомиле
чине
им
пута
,
све
до
у
кућу
.
-
Таман
као
подводнице
што
раде
с
нашим
женама
у
вароши
-
опази
тада
Раде
и
са
друштвом
слатко
се
смијао
.
-
И
жандара
овдје
као
међу
празовима
!
—
надода
неко
из
друштва
,
и
запјевавши
пожурише
из
улице
.
Сада
је
улица
,
с
малим
,
празна
,
и
већ
се
у
њу
сутон
увлачи
.
Раде
бесвјесно
погледа
нада
се
,
да
види
гдје
је
сунце
;
али
ко
да
га
одавде
угледа
,
између
ових
високих
кућа
?
У
то
иза
њега
неко
запјева
,
окрене
се
и
запази
једно
женскиње
,
разбарушених
коса
,
надлакћено
на
прозору
.
—
Момче
,
би
ли
се
оженио
?
—
упита
га
храпавим
гласом
.
—
Танак
јој
глас
као
у
свраке
!
—
помисли
Раде
,
не
осврћући
се
већ
на
њу
.
Пожури
,
да
из
прљавих
,
тамних
улица
изиђе
,
као
да
се
сунца
зажелио
.
—
Како
је
то
друкчије
код
куће
,
—
идући
ка
стацији
размишља
путем
.
У
памети
сине
му
и
кућа
и
дијете
и
Божица
...
Уморан
,
бесанан
,
ње
се
зажелио
и
слаткога
сна
.
А
испаван
,
чио
,
своје
планине
и
страствене
Маше
.
—
Лијепо
ти
је
заморену
опочинути
,
огладњелу
најести
се
,
озеблу
огрејати
се
...
а
жељну
љубити
...
премишљаше
осјећајући
сласт
у
животу
,
задовољан
и
весео
Раде
,
гледајући
кроз
прозор
на
замичуће
,
у
хитњи
,
винограде
,
поља
и
дрвета
...
А
жељезница
тутњавом
јури
ка
његовоме
крају
...
Илија
пође
попу
Врани
и
плати
за
вјенчање
Радино
,
талијер
и
три
форинта
глобе
;
равна
три
форинта
,
-
остаде
му
у
глави
-
један
петокрунаш
и
сувише
круну
.
Илија
се
примири
након
тога
.
Али
мало
времена
иза
Радина
вјенчања
законитим
путем
,
једнога
љетњега
поподнева
,
одбјеже
Цвијета
по
други
пут
од
Радивоја
,
понесе
собом
свој
цурски
ковчег
,
покупивши
у
њ
све
своје
,
што
је
Радивоју
у
прћију
донијела
.
Илија
хтједе
да
кћер
врне
Радивоју
,
али
се
она
приљуби
уз
Раду
и
не
миче
се
стопе
од
њега
;
с
њиме
и
у
поље
иде
.
Раде
је
пита
рашта
опет
одбјегну
свога
човјека
.
—
Не
питај
,
брацо
,
—
одговара
Цвијета
.
—
Од
кад
сам
с
њиме
и
у
кући
му
,
и
на
сунце
сам
замрзила
...
Радивој
долазио
неколико
пута
по
њу
,
моли
и
пријети
,
и
,
опао
у
лицу
,
пристаје
уза
њу
,
али
Цвијета
ћути
,
као
да
је
нијема
,
и
неће
да
га
погледа
.
Радивоју
дотужи
па
пође
у
свијет
,
на
радњу
.
Он
из
села
,
а
Павле
у
кућу
са
пријатељима
по
Цвијету
.
Али
неће
је
одмах
водити
својој
кући
:
викла
је
бјежати
,
па
би
могла
и
њега
одбјегнути
:
тежа
је
и
живља
Илијина
кућа
,
а
он
потанко
живи
.
Чекаће
црквене
наповједи
и
лијепо
се
по
закону
вјенчати
.
—
Ето
,
вала
Богу
,
све
се
лијепо
свршило
!
—
мисли
Илија
—
а
година
нагрђено
понијела
,
не
треба
већ
овако
;
пригни
шију
,
па
мирно
зиму
чекај
!
И
срце
му
увијек
заигра
,
кад
јутром
погледа
своја
дозријела
жита
,
што
се
у
сунцу
прелијевају
у
модричасто
зеленим
бојама
,
од
пшеничне
јарке
до
тамније
ражене
;
и
поље
прострло
се
као
море
,
по
њему
разбацане
,
окићене
главице
,
а
по
дну
њега
цвијетне
ливаде
,
над
којима
страже
поређани
јабланови
;
поред
њих
ријека
љети
не
хучи
,
већ
жамори
,
као
да
с
неким
шапори
.
И
мирише
поље
,
превлачено
модричастом
јутарњом
измаглицом
,
дозријелим
плодом
што
се
земљи
сагиба
,
а
над
њим
ћути
још
сјеном
обастријета
литичаста
планина
...
...
Једнога
од
тих
дана
завади
се
Војкан
Вујић
са
Илијиним
братом
,
Петром
,
ради
штете
у
пољу
,
и
Војкан
тужи
Петра
опћини
у
варошу
,
а
опћина
га
осуди
на
накнаду
штете
и
на
двије
круне
у
име
глобе
.
То
силно
Петра
расрди
и
он
запријети
Војкану
,
да
ће
се
осветити
.
Одмах
сјутра
дан
пође
у
град
одвјетнику
,
да
заправда
Војкана
за
двије
кварте
кукуруза
,
које
му
је
од
зимус
Војкан
остао
дужан
,
за
изор
на
његова
вола
—
и
остави
пуномоћ
одвјетнику
.
Усред
пољских
радња
дођоше
позови
,
и
оба
,
Војкан
и
Петар
,
упутише
се
заједно
у
варош
.
Путем
разговарају
о
доброј
години
;
већ
жање
се
,
и
Петар
Војкану
нуди
,
кад
своје
оврше
,
за
вршидбу
свога
коња
.
Путем
сунце
жеже
.
По
пољу
жетеоци
и
жетелице
жањући
попјевају
,
и
доље
,
негдје
на
пољскоме
путу
,
шкрипају
сеоска
кола
.
—
Данас
бих
био
и
ја
жео
—
вели
Војкан
,
——
вријеме
је
...
—
И
изнебуха
,
као
да
му
је
тога
часа
на
памет
дошло
,
вели
:
—
Да
се
нагодимо
,
Петре
!
Што
ћемо
на
суду
?
Дао
сам
ти
двије
кварте
,
а
давао
сам
ти
и
оне
друге
двије
,
али
не
хтједе
их
ти
примити
,
велиш
:
није
се
осушио
кукуруз
како
ваља
...
Добро
,
брате
,
даћу
ти
двије
кварте
сада
најбољега
,
кад
је
најскупљи
...
Дођи
по
њ
,
кад
хоћеш
!
...
—
Нећу
ја
тамо
,
—
одговори
Петар
.
—
Ко
вели
да
си
давао
двије
кварте
?
Пусти
,
болан
,
—
мило
за
драго
!
Друкчије
што
хоћеш
;
али
овај
пут
ваља
да
иде
по
закону
;
и
ти
си
тражио
штету
по
закону
,
је
ли
поштено
?
—
Али
биће
трошкова
?
...
—
Пашће
на
онога
који
изгуби
...
А
да
би
и
хтјео
да
пустим
,
не
могу
,
дао
сам
у
руке
адвоката
...
—
Што
?
Та
неће
,
среће
ти
,
адвокат
ради
тога
доћи
?
—
Не
знам
...
видићеш
—
и
насмија
се
,
па
пожури
да
први
у
суд
уђе
.
На
расправу
дошао
одвјетник
из
града
.
Пође
у
читаоницу
,
да
попије
каву
и
поздрави
кога
знанца
.
Али
,
не
нашавши
никога
,
погледа
на
сат
и
пође
у
суд
.
Поздрави
се
са
суцем
и
сједе
.
—
Мали
посао
—
вели
,
—
свршићемо
брзо
.
Послужник
призовну
странке
.
Војкан
,
угледавши
одвјетника
,
збуни
се
,
помисли
:
—
Залуду
је
свака
одбрана
;
кад
је
одвјетник
ту
,
не
вриједе
најбољи
разлози
.
-
Зар
ће
ради
мене
судац
њему
иштетити
хатора
?
-
Помисли
:
А
,
да
,
врана
врани
не
копа
очију
!
Ипак
вели
суцу
:
—
Дао
сам
му
двије
кварте
,
а
послије
давао
сам
му
остало
,
али
не
хтједе
доћи
по
њих
:
имам
свједока
који
ће
посвједочити
.
—
Је
ли
тако
?
—
упита
судац
Петра
.
—
Јест
по
његову
рачуну
,
али
није
по
мојему
...
Дао
је
двије
,
а
куд
ће
оно
остало
?
——
насмија
се
Петар
.
—
Дао
бих
ти
био
и
оне
двије
...
—
Видите
:
сам
вели
,
дао
бих
ти
био
...
Да
си
дао
,
не
бих
те
тужио
!
...
Одвјетник
,
као
шалећи
се
,
говори
са
судцем
:
а
у
неке
преврну
,
па
му
каза
неколико
бесједа
на
италијанском
језику
.
Војкан
протрне
.
Мора
да
судац
рђаво
нешто
пише
,
жури
му
се
,
перо
му
лети
по
хартији
...
Судац
изрече
осуду
:
-
Војкан
се
осуђује
да
има
да
исплати
Петру
дванаест
круна
за
кукуруз
и
на
исплату
парничких
трошкова
—
равних
четрдесет
и
осам
круна
.
Одвјетничке
пристојбе
судац
је
преполовио
,
узевши
у
обзир
да
није
дошао
само
за
овај
посао
.
Излазећи
из
суда
,
вели
Петар
Војкану
:
—
Јесам
ли
те
намјестио
,
а
?
То
ти
је
за
ону
штету
у
пољу
!
—
Не
мари
,
болан
...
Гонићемо
се
још
—
одговори
Војкан
.
Петар
причека
одвјетника
док
из
суда
изиђе
,
па
,
дочекавши
га
,
вели
му
:
—
Чините
молбу
за
рубачину
...
—
Чекај
,
човјече
,
—
одговори
одвјетник
-
платиће
...
—
Знам
ја
њега
,
с
првом
чашом
вина
заборавиће
...
чините
ви
,
нећете
се
преварити
...
Војкан
се
врати
из
вароша
кући
,
по
навади
,
пијан
.
Те
вечери
грди
дјецу
и
псује
Петра
а
сутра
дан
кад
се
растријезнио
,
није
пошао
да
жање
,
већ
ћутке
пође
у
варош
.
Моли
новаца
од
газда—Јова
,
али
газда
вели
:
—
Давао
сам
ти
док
сам
имао
на
што
...
И
на
лијепи
начин
,
отправи
га
из
дућана
.
А
Петар
,
док
мину
рок
,
пожури
у
град
к
одвјетнику
.
—
Чините
молбу
за
рубачину
-
вели
му
-
али
не
заборавите
—
препоручи
—
да
у
молби
наведете
,
да
рубач
порубано
одмах
собом
поведе
,
јер
друкчије
с
њиме
нигда
крају
...
Одвјетник
изврши
своју
,
према
Петровој
жељи
,
па
усред
пољских
послова
дође
у
село
рубач
,
с
наваљеном
на
глави
царском
капом
до
ушију
,
и
узе
собом
једнога
рондара
.
Људи
по
гувнима
врху
,
па
и
Војкана
нађе
гдје
врше
.
Рубач
му
каза
рашта
је
дошао
и
колика
је
свота
.
—
Не
мари
—
прогунђа
Војкан
,
—
пиши
,
како
знаш
...
—
Порубано
повешћу
собом
...
—
Таман
!
...
и
право
је
...
По
закону
!
—
Ајде
,
да
видим
што
имаш
.
Војкан
га
поведе
у
кућу
.
Рубач
се
разгледа
,
завири
гдјегдје
.
—
Овдје
нема
ништа
—
вели
.
-
Куд
ти
је
благо
?
—
Крупно
?
—
А
да
!
...
—
Крупно
није
моје
,
а
ти
ради
што
хоћеш
...
—
Да
видим
.
Војкан
изиђе
из
куће
и
поведе
рубача
иза
гувна
у
ограду
.
Под
големим
храстом
,
гдје
стока
пландује
,
показа
на
вола
и
краву
.
—
Порубаћу
ти
краву
,
—
вели
рубач
и
повешћу
је
собом
.
—
Гони
ти
...
али
,
вељу
ти
,
није
моја
.
Крава
је
Илије
Смиљанића
,
дао
ми
је
на
по
...
—
А
чији
је
во
?
—
Петров
,
дао
ми
га
на
изор
...
и
ради
њега
,
вук
га
заклао
,
одсјече
ми
главу
,
а
за
ништа
!
Рубач
нареди
рондару
да
поведе
краву
.
—
Илијина
је
-
вељу
ти
...
—
Не
мари
...
У
то
бане
Илија
и
Петар
;
неки
клапац
каза
им
да
је
рубач
у
Војкана
.
—
Моја
је
крава
—
вели
Илија
,
—
зна
све
село
...
-
Имаш
ли
карту
од
суда
?
...
Па
разгледавши
краву
,
вели
:
—
Нема
на
њој
никакве
биљеге
...
—
Нема
,
али
има
свједока
...
—
Не
ваља
ти
—
одсјече
рубач
уозбиљивши
се
—
ја
је
гоним
по
закону
,
а
ти
ме
тужи
гдје
хоћеш
!
Можеш
,
ако
је
твоја
...
Тражи
путем
закона
...
—
Има
он
својих
оваца
,
—
опази
Илија
—
право
је
да
њих
одагнаш
...
—
Овце
су
на
паши
—
јави
се
Петар
.
—
Гони
ти
краву
!
—
Не
могу
ја
чекати
,
док
овце
с
паше
дођу
—
закључи
рубач
и
погна
краву
.
Илија
,
преријечивши
се
ради
краве
с
братом
Петром
,
поврати
се
кући
.
У
сутон
,
на
гувну
,
посавјетова
се
са
најбољим
својим
комшијом
.
Комшија
вели
:
—
Продаће
ти
је
,
ако
адвоката
не
нађеш
.
Илији
жао
краве
,
његова
је
,
дао
је
лани
стеону
Војкану
на
по
,
добра
је
;
ако
је
изгуби
,
изгубиће
с
њоме
и
њен
пород
за
напредак
.
-
Није
друге
;
треба
наћи
адвоката
,
да
одбраниш
своје
!
“
-
помисли
и
пође
у
град
,
да
га
потражи
,
кад
га
у
вароши
нема
.
...
Након
мало
времена
би
уречена
расправа
и
позвани
Илијини
свједоци
.
Уочи
тога
дана
,
пред
ноћ
,
из
града
стигоше
у
варош
оба
одвјетника
.
Пођоше
у
штионицу
,
гдје
нађоше
обично
друштво
,
које
се
ту
сваке
вечери
састајало
.
У
дворани
силно
је
вруће
,
лампе
горе
,
а
прозори
затворени
као
усред
зиме
.
Невикао
тешко
да
поднесе
такову
врућини
,
кад
се
напољу
може
да
ужива
блага
,
ведра
,
загорска
љетња
ноћ
,
—
Скухаћемо
се
!
-
вели
Петров
одвјетник
Пилић
-
староме
знанцу
газда—Јову
,
који
читаше
новине
,
и
поздрави
се
с
њиме
.
—
Има
неко
вријеме
те
вас
чешће
видимо
...
Мило
ми
је
!
—
отпоздрави
газда
...
—
Али
јесте
ли
читали
?
—
упита
га
под
утиском
новинарскога
чланка
,
што
га
је
тога
часа
читао
.
—
Али
,
да
како
,
да
сте
га
Ви
читали
-
Ви
који
пратите
политику
,
један
од
бољих
наших
домољуба
и
првака
најмоћније
странке
.
—
Дакле
,
читали
сте
?
За
бога
милога
,
јесте
видјели
,
што
Мађари
раде
од
наше
браће
,
јадних
Словака
...
И
то
вам
је
витешки
народ
!
—
Читао
сам
:
хоће
да
их
силом
помађаре
...
То
они
раде
и
са
Србима
и
с
другим
народностима
,
а
,
кад
би
могли
,
и
с
нама
би
...
—
Па
је
ли
то
право
?
Срамота
!
—
љути
се
газда
.
—
Срамота
,
разумије
се
...
Потписали
смо
неки
дан
протест
у
име
цијелога
народа
—
прича
одвјетник
.
Послаћемо
га
свима
опћинама
.
Доћи
ће
и
на
вас
...
—
Какова
срамота
?
—
умијеша
се
у
разговор
Илијин
одвјетник
.
—
Они
иду
за
својим
циљем
,
а
тај
је
очит
:
хоће
да
помађаре
све
што
није
мађарско
,
па
да
тако
створе
једну
велику
мађарску
државу
...
—
Па
зар
је
то
поштено
?
Дакле
,
на
рачун
других
да
постанеш
великим
!
—
чуди
се
газда
.
—
То
је
друга
ствар
...
Наравно
да
они
не
бирају
средства
.
А
ко
их
у
животу
бира
,
кад
му
је
до
тога
да
постигне
оно
за
чим
тежи
?
—
Опрости
,
драги
колего
,
али
ипак
,
за
постићи
поштени
циљ
требају
поштена
средства
...
Морал
треба
да
царује
нада
свим
и
свугдје
...
—
Морал
?
—
прекида
га
Илијин
одвјетник
—
Једна
лијепа
ријеч
!
—
Морал
,
да
како
,
мој
драги
докторе
—
потврди
газда
Јово
и
посегне
за
новинама
.
—
Чујте
,
молим
вас
...
—
и
стаде
да
чита
,
како
иза
толиких
прогона
има
још
жртава
.
—
Најпослије
од
мађарских
судова
била
су
осуђена
два
учитеља
на
неколико
мјесеци
затвора
ради
свога
домољубља
—
очито
ради
свога
домољубља
!
—
нагласи
узрујан
газда
-
па
не
могу
да
схватим
како
се
то
може
бранити
?
...
Помислите
:
два
сиромашна
учитеља
,
-
помислите
,
докторе
,
на
њихову
јадну
породицу
,
дјецу
...
коса
се
диже
...
а
ви
као
да
их
извињавате
?
—
Ја
?
—
чуди
се
доктор
—
опростите
,
ја
их
само
разумијем
...
и
,
накренувши
главу
и
преклијештивши
језик
између
зуба
,
насмија
се
на
друштво
,
погледавши
кришом
на
газда—Јову
.
И
настави
:
—
Па
оно
што
Мађари
раде
са
Словацима
,
раде
и
други
,
кад
им
само
треба
...
Ено
вам
Хрватске
!
Што
тамо
не
раде
такозвани
мађарони
!
—
И
то
је
велико
зло
!
—
прекиде
га
газда
.
—
А
ко
вели
да
није
?
И
у
свој
Хрватској
нико
се
не
нађе
од
Хрвата
и
Срба
,
да
усред
бијелога
дана
убије
онога
тирјанина
и
ослободи
свој
народ
...
Кукавице
смо
!
—
Пустимо
политику
—
прекиде
Петров
одвјетник
-
учинимо
партију
преферанса
!
-
Било
би
и
вријеме
—
опази
један
од
играча
с
другога
стола
—
али
пријатељ
Јово
има
зашто
да
се
узрујава
...
и
ја
сам
пратио
цијелу
ствар
.
—
Пусти
,
Бога
ти
!
—
прекиде
га
друг
у
игри
—
пази
на
карте
,
ето
и
сада
си
погријешио
...
Пусти
беспослице
!
...
...
Сјутра
дан
у
девет
сати
расправља
се
у
Илијиној
парби
пред
судом
.
Одвјетник
Петров
пристаде
,
пошто
су
испитани
Илијини
свједоци
,
да
је
крава
Илијина
,
те
је
суд
њему
и
досуди
,
а
трошкове
свали
на
Петра
.
Трошкови
големи
,
јер
одвјетници
,
-
да
се
већ
једном
парбеници
опамете
,
—
тако
рекоше
на
суду
,
—
затражише
потпуну
накнаду
за
дангубу
,
дневнице
и
за
преваљени
пут
око
четрдесет
километара
,
свега
скупа
сто
и
шездесет
круна
.
—
Равних
четрдесет
талијера
!
—
рачунаше
Војкан
и
,
кад
изађоше
из
суда
,
премишљајући
о
големим
трошковима
,
вели
Петру
:
—
Опалило
и
тебе
,
баш
јуначки
;
умирио
нас
закон
!
—
Платићеш
ти
све
ово
!
—
смије
се
Петар
,
смијехом
што
шамар
носи
,
али
издржа
.
-
Платићеш
,
вељу
ти
!
...
—
Порубај
ме
за
прво
и
за
ово
!
—
јари
га
Војкан
.
—
А
могао
си
главне
...
већ
враг
не
да
!
...
Боље
дати
адвокатима
...
Оперушаше
нас
до
Бога
!
...
Порубај
ме
!
—
Не
бој
се
,
наћи
ћу
ја
што
да
одведем
;
а
нећу
ти
оставити
луга
на
огњишту
...
А
чије
су
овце
,
а
?
—
Ха
,
овце
!
Фук
је
мени
за
њих
!
...
Овце
продао
,
брате
;
доћи
ће
још
данас
човјек
по
њих
;
као
велим
:
боље
имати
паре
у
руци
,
него
чекати
рубача
,
па
опет
,
знаш
,
могао
би
вук
доћи
...
Ха
,
ха
!
Могао
би
узети
ми
твога
вола
,
што
си
ми
га
дао
на
изор
,
узми
га
!
—
А
кућу
,
земље
,
ливаде
?
—
љути
се
Петар
.
—
И
то
је
мени
фук
!
—
одговара
Војкан
.
—
Знаш
чије
је
то
!
Газда—Јове
,
болан
,
као
и
што
је
и
твоје
његово
...
Једнаки
смо
,
брате
!
...
Илија
,
задовољан
,
преко
обичаја
сврне
у
крчму
и
наручи
по
литра
вина
,
понуди
пуном
чашом
брата
Петра
,
који
онога
часа
уђе
,
али
Петар
вели
:
—
Не
могу
!
—
и
не
хтједе
узети
.
—
Ја
бих
из
твоје
руке
пио
,
па
да
је
отров
—
вели
Илија
—
брат
си
ми
!
Петар
улије
за
се
литру
и
сједе
даље
од
брата
.
—
Што
се
срдиш
?
—
опет
ће
Илија
.
Знао
си
да
је
моја
крава
,
ниси
марио
гонити
је
...
Могли
смо
као
браћа
...
—
Нека
,
болан
,
знам
ја
што
си
ти
и
твоја
питома
бесједа
;
какова
браћа
?
Гори
си
ти
по
мене
од
икаква
душманина
...
—
Оставимо
то
,
ето
,
нека
буде
како
ти
хоћеш
...
Има
кривице
и
код
мене
,
да
,
али
пусти
трошкови
адвокатима
...
—
Нека
,
болан
,
пусти
...
платиће
луди
влахо
...
А
да
што
би
они
без
нас
?
Пусти
крају
,
биће
њима
још
посла
...
—
Ради
како
знаш
,
али
мога
не
пуштам
—
истрча
се
Илија
.
—
Не
пуштам
ни
паре
!
—
Ха
,
разумијем
,
зато
малоприје
удари
у
питоме
бесједе
...
Вала
ти
,
брате
!
Треба
ти
пара
,
а
?
Хоћеш
ли
?
—
и
диже
се
иза
стола
.
—
Тражим
моје
—
вели
Илија
и
,
плативши
рачун
,
изиђе
из
крчме
.
Петар
за
инат
неће
да
плати
досуђене
Илији
трошкове
,
а
Илија
не
попушта
.
Залуду
Раде
тражи
згоду
,
да
их
измири
,
чак
предлаже
да
трошкове
преполове
,
само
да
је
мир
;
али
отац
неће
,
већ
-
по
закону
,
а
Петар
одговара
:
—
Кад
ћеш
по
закону
,
гонићемо
се
.
Знам
да
ми
неће
бити
добра
,
али
ниси
ни
ти
на
закон
сио
...
Па
нека
једу
адвокати
,
родила
је
година
!
Јесен
прође
у
парбљењу
међу
браћом
и
Војканом
.
Ради
срце
пуца
,
кад
год
отац
пође
у
варош
.
Тога
дана
ради
и
за
њ
,
али
која
корист
,
зна
он
куда
ово
води
.
Друкчије
би
он
радио
,
да
се
њега
пита
,
али
зар
смије
он
да
оцу
у
чему
приговори
;
док
је
жив
,
господар
је
да
ради
што
хоће
.
Под
зиму
дође
рубач
у
село
и
отјера
Петрова
вола
за
Илијине
парбене
трошкове
.
Петар
не
хтједе
да
га
откупи
,
док
није
во
имао
да
пође
на
дражбу
.
Тада
тек
на
суду
подмири
брата
Илију
-
и
примирише
се
.
Али
људи
,
што
му
добро
знају
за
ћуд
,
веле
,
неће
за
дуго
бити
миран
.
...
И
пољски
су
се
послови
посвршавали
,
љетина
опремила
и
у
кућу
санијела
,
духан
предао
на
вагу
и
с
тим
новцима
подмирују
сељаци
трговце
у
варошу
и
плаћају
порез
,
задовољни
,
што
ова
зима
обећаје
да
ће
бити
ситија
од
осталих
.
...
На
три
дана
пред
Бадњи
дан
Илија
опрема
се
у
приморје
,
по
божићње
вино
.
Тога
јутра
Ради
беше
жао
оца
.
Студено
је
,
а
већ
има
неколико
дана
што
се
вријеме
мути
и
непостојано
је
,
сигурно
премијениће
на
горе
,
јер
је
земан
томе
.
—
Не
иди
,
оче
!
—
вели
му
Раде
пред
кућом
самарећи
коња
.
—
Поћи
ћу
ја
с
друштвом
,
млађи
сам
...
—
Не
будали
,
што
ти
на
ум
пада
?
...
Гдје
је
то
?
Ти
ћеш
ићи
,
кад
мене
већ
не
буде
;
а
да
,
док
не
будем
могао
ићи
,
већ
као
да
ме
и
нема
.
—
Могли
би
купити
вина
овдје
у
вароши
...
и
трошак
је
мањи
—
опази
Раде
.
—
Таман
си
погодио
!
.
.
Газдинско
,
грађено
вино
за
Божић
,
е
,
јеси
ми
га
ти
!
...
Не
будали
!
Хоће
се
да
је
божићње
вино
оно
негдашње
,
нашко
,
што
самар
њиме
по
године
мирише
,
а
чисто
и
бистро
као
детиња
суза
...
а
такова
нема
,
већ
у
питомоме
приморју
...
Илија
оде
.
Понио
је
собом
пуну
торбу
којекаквих
стварчица
:
скленицу
масла
,
прегршт
уштипака
,
угојену
пилицу
,
неколико
пачица
,
духана
и
шест
јаја
,
с
тиме
ће
даривати
кума
Марина
,
дјецу
му
и
жену
.
Марин
ће
одвратити
вјенцем
смокава
,
ракијом
и
којом
јабуком
и
наранчом
.
Док
се
дохватио
планине
,
чини
му
се
да
је
већ
у
приморју
,
да
разговара
са
Марином
.
Дуго
је
што
се
с
њиме
познаје
и
што
од
њега
божићње
вино
купује
,
још
од
земана
,
кад
му
се
отац
одметнуо
у
хајдуке
.
Отада
дере
сваке
године
планину
,
гази
истим
путем
и
безмало
срета
у
путу
једно
друштво
;
и
кад
с
врха
крајних
брда
угледа
мора
,
осјећа
се
некако
пространијим
,
и
увијек
низбрдицом
заојка
бар
у
по
гласа
.
Кум
Марин
испржиће
на
тави
морских
рибица
,
што
би
рекао
:
стотину
појео
би
их
у
залогају
,
а
кад
тамо
,
пребирући
једну
по
једну
,
сит
се
наједеш
...
и
остане
их
за
сутра
;
а
како
се
за
њима
слатко
пије
!
...
У
јутро
пако
прије
ракије
,
чисте
како
је
лоза
дала
,
узме
се
неколико
смокава
,
слатких
као
мед
...
...
Али
Илија
не
нађе
Марина
у
животу
,
већ
друштво
прими
у
кућу
удовица
му
,
Антица
,
у
црно
завита
.
Лијепо
их
причека
и
,
посједавши
друштво
за
сто
,
донесе
им
пун
врч
вина
.
Али
тек
што
људи
испише
прву
чашу
за
покој
Маринове
душе
,
удовица
зажали
и
стаде
да
нариче
за
покојником
:
—
Марине
,
душо
,
ди
си
сада
ти
?
...
Ево
твојих
влахов
,
ево
ти
кума
Илије
,
донио
је
уштипков
,
масла
и
шест
јајов
...
Чујеш
ли
,
Марине
,
душо
?
...
Илији
бијаше
жао
Марина
,
који
га
је
толико
година
пријатељски
дочекивао
у
својој
кући
,
и
чињаше
му
се
онога
дана
,
да
га
види
пред
собом
,
обријаних
бркова
,
окошчаста
,
у
тијесним
гаћама
,
дугих
,
нажуљаних
руку
.
На
сам
Бадњи
дан
у
јутро
заржа
Илијин
коњ
испред
кућних
врата
.
Раде
изиђе
и
,
док
запази
свога
дората
,
неосамарена
,
гола
,
који
по
други
пут
заржа
,
кад
угледа
Раду
,
замагли
му
се
испред
очију
и
чисто
тога
часа
крв
му
наврије
у
главу
и
,
предосјећајући
несрећу
,
затвори
за
собом
врата
,
да
коња
макне
с
мајчиних
и
жениних
очију
.
Али
Смиљана
чу
ржање
и
пође
за
Радом
.
Мајка
и
син
се
згледаше
.
—
Несрећа
,
Раде
!
...
Ноћас
о
њему
снивах
,
не
хтједох
говорити
...
—
Да
ће
Бог
,
те
и
није
...
Превалио
негдје
коњ
,
па
дотрчао
кући
,
додијао
му
труд
,
глад
...
што
ли
?
...
—
Жури
,
синко
,
пред
оца
,
не
часи
ни
часа
...
-
Да
Бог
,
те
био
сретан
сусрет
!
...
али
...
-
и
Смиљана
зајеца
...
Ради
жена
дода
кабаницу
и
са
стопе
пође
.
Гази
снијег
до
гљежања
а
поврх
кућа
упопријечи
,
да
што
брже
на
планински
пут
избије
.
Кад
дође
на
коњски
пут
,
што
попријеко
дере
планином
и
води
ка
шљемену
,
пожури
још
боље
.
Али
нигдје
никога
уоколо
,
свугдје
снијег
и
гола
дрвета
,
што
се
на
леду
грче
,
као
да
љуту
студен
осјећају
.
Угледа
у
снијегу
коњске
трагове
.
-
То
је
доратова
стопа
-
помисли
-
рекао
бих
да
му
се
није
журило
,
судећи
по
бацању
стопа
у
снијегу
...
Идући
даље
,
опазивши
људске
стопе
,
устави
се
на
савијутку
прама
чопорку
кућа
,
што
с
лијева
леже
у
снијегу
.
Не
продире
из
њих
дим
,
не
навија
се
над
крововима
,
нејак
је
да
кроз
снијег
продре
,
као
да
је
у
тим
кућицама
утрнула
се
ватра
и
већ
нема
у
њима
живота
.
Часом
премишљаше
,
па
скрене
и
,
трагом
једноступа
у
снијегу
,
пође
ка
кућама
.
Дошавши
до
њих
,
ослушкује
и
,
чувши
у
једној
пред
њим
на
ошкринута
врата
разговор
и
пуцкетање
наложених
дрва
,
уђе
и
назове
:
добро
јутро
!
Чељад
у
кући
прихвати
поздрав
;
неко
од
људи
поодмакне
се
,
да
дошљак
к
ватри
приђе
,
а
једно
женско
дода
му
столицу
.
—
Раде
Илијин
!
—
рече
један
од
људи
најближи
ватри
.
-
Главом
ја
-
одговори
Раде
,
упознавши
у
диму
по
бесједи
свога
племештака
,
што
с
оцем
бјеше
по
вино
пошао
,
и
упита
га
:
—
Што
бје
од
Илије
?
—
Што
и
од
осталих
-
одговори
племештак
—
Кијамет
!
—
Казуј
,
болан
!
...
—
Казивао
сам
овим
добрим
људима
што
знадох
...
-
Али
ево
никако
—
преврну
разговор
—
да
ми
се
угрију
ова
два
прста
на
руци
!
—
и
примаче
их
ближе
к
пламену
.
—
Однио
му
лед
два
прста
!
—
вели
кућни
старјешина
—
а
бојим
се
изгубиће
их
,
замрзла
у
њима
крв
,
као
срж
у
одсјечену
дрвету
!
—
А
зар
Илија
није
дошао
кући
?
—
упита
Радин
племештак
једнако
гријући
своја
два
залеђена
прста
.
—
Није
...
па
пођох
му
на
сусрет
.
—
Са
срећом
!
—
зажели
старјешина
.
—
А
бијасте
ли
заједно
?
—
упита
Раде
.
—
Казуј
,
имена
ти
!
—
А
да
,
упутисмо
се
из
приморја
лицем
на
Туцин
дан
нас
двојица
,
а
у
путу
стигосмо
тројицу
из
другога
села
,
те
неки
дио
пута
бијасмо
заједно
.
Разговарали
и
шалили
се
...
као
угријало
Божје
вино
,
било
га
и
сувише
.
Илија
је
био
напит
,
али
није
био
пијан
...
А
и
вријеме
,
брате
,
угодило
,
да
Бог
поможе
...
И
подржа
тако
,
све
док
бијасмо
на
догледу
мору
...
Него
по
подне
превријеми
на
час
,
али
,
ето
,
нема
још
зла
...
још
се
може
...
Пада
ли
,
пада
...
и
учеста
снијег
.
Али
под
ноћ
на
једном
сасу
пушавица
,
као
брашном
из
пуне
вреће
...
Но
све
ништа
,
да
не
духну
вјетар
,
студен
бије
у
образ
као
ледом
...
И
спустила
се
ноћ
,
не
видиш
пред
очима
друго
до
бијела
...
Језива
,
брате
,
ноћ
,
мјесец
зашао
,
а
од
звијезда
нема
вајде
.
У
очи
бије
снијег
,
а
над
главама
крше
се
гране
.
Али
што
да
ти
причам
:
мећава
у
планини
!
—
Прави
кијамет
!
...
Није
друге
,
већ
гини
...
У
томе
изгубисмо
се
,
не
чујеш
свога
бакта
,
ништа
,
уши
запушио
пусти
вјетар
!
...
Мени
стргао
вјетар
капу
с
главе
,
а
спао
ми
опанак
...
Не
смијем
се
слећи
,
остаћу
у
снијегу
-
помислим
-
и
пожурих
бос
...
Кад
изиђосмо
,
биће
на
врх
,
ђаво
би
знао
—
оте
бура
по
све
;
удар
вјетра
превали
товар
са
Илијина
коња
,
Илија
се
устави
.
Ја
га
стигох
.
„
Рђав
сустиг
,
брате
!
“
-
вели
ми
.
-
„
Помози
!
“
А
вјетар
носи
му
глас
Бог
зна
камо
...
—
Бог
те
не
убио
!
—
велим
ја
—
видиш
да
гинемо
!
...
Тргох
нож
и
пресјекох
...
Свали
се
товар
у
снијег
,
његов
коњ
потрча
,
мој
,
натоварен
,
нагну
за
њим
...
Ја
пожурих
и
у
томе
изгубих
Илију
...
Срећом
,
набасах
на
шипражје
,
а
видим
,
не
може
се
даље
—
ко
ће
сили
одољети
?
-
па
се
заклоних
ту
,
чучим
огрнут
и
тако
дочеках
зору
...
И
ево
ме
сада
овдје
...
И
не
бијаше
зла
,
људи
,
да
не
однесе
лед
ова
два
прста
...
Ево
никако
не
моту
да
их
скупим
...
—
А
отац
ми
?
—
Не
знам
...
Биће
се
и
он
негдје
склонио
...
Није
далеко
одавде
,
јер
онако
,
судећи
по
ходу
,
мора
да
смо
били
на
помољ
кућама
...
Раде
се
нагло
диже
.
—
Куда
ћеш
?
—
упита
старјешина
.
—
Идем
...
—
Де
ти
...
Раде
изиђе
на
коњски
пут
и
пође
даље
.
Идући
узбрдицом
,
сам
,
у
пустоши
слути
у
себи
зло
по
оца
.
Стеже
га
у
грудима
,
и
на
махове
,
премишљајући
,
чисто
претрне
;
устави
се
и
гледа
уоколо
.
У
двоумици
је
.
Што
да
ради
?
Већ
је
попео
се
с
малим
до
на
врх
бријега
...
Би
ли
даље
пошао
?
Али
опазивши
под
врхом
,
над
собом
,
да
се
нешто
у
снијегу
црни
,
као
голем
поваљени
пањ
,
пође
напријед
.
Сада
је
већ
близу
.
Упире
очима
и
распознаје
:
На
ивици
пута
клечи
,
с
прислоњеном
главом
на
пуној
мјешини
,
згрбљен
човјек
,
као
да
се
пред
олтаром
моли
,
глава
му
покривена
кабаницом
,
а
њени
скути
натрпани
салеђеним
снијегом
.
Раде
осјети
,
да
му
срце
за
час
као
престаде
куцати
;
па
онда
учестало
куцање
,
као
да
ће
да
искочи
...
Али
,
прибравши
у
се
снагу
,
разабра
се
и
одгрне
кабаницу
са
човјекове
главе
.
—
Оче
!
—
јави
се
и
ухвативши
га
за
руку
хтједе
да
га
придигне
,
али
осјети
да
је
хладна
,
укочена
.
Претрнувши
од
тога
додира
:
—
Оче
!
—
понови
јаче
.
—
Па
обазријевши
се
уоколо
,
скиде
са
себе
своју
кабаницу
и
покри
њоме
салеђени
очев
живот
и
полети
натраг
ка
ономе
комшилуку
кућа
,
од
куд
бијаше
дошао
.
Уђе
у
кућу
нагло
и
вели
:
—
Људи
,
погибе
ми
отац
...
помозите
!
—
Погибе
зар
?
—
приупита
племештак
.
Мушки
из
куће
похиташе
са
Радом
.
За
њима
нагнуше
и
други
из
комшилука
.
Журе
се
и
ћуте
:
Раде
је
пред
њима
,
води
их
ка
мјесту
.
И
,
дошавши
,
поредаше
се
око
мрца
и
гледају
у
његов
замрзао
живот
,
покривен
топлом
,
вуненом
кабаницом
.
Неко
се
сјети
,
па
скрши
неколико
сухих
грана
са
замрзлих
голих
дрвета
поред
пута
и
—
наложи
.
Чељад
се
окупи
око
ватре
.
Старјешина
,
заогрнут
кабаницом
и
с
омотаним
пешкиром
око
главе
,
вели
Ради
:
-
—
Узми
,
болан
,
своју
кабаницу
са
оца
,
огрни
се
њоме
:
њега
већ
нико
не
загрија
!
...
Раде
не
хтједе
,
већ
,
као
да
је
обезумио
,
гледа
у
чељад
и
некамо
у
простор
сњежана
дана
.
Али
старјешина
диже
је
са
мртваца
,
заогрне
га
њоме
и
к
ватри
га
приведе
.
Раде
се
загледа
у
весео
пламен
,
и
као
да
се
,
тек
тога
часа
,
свега
сјетио
,
очи
му
засузише
,
и
учесташе
сузе
,
и
котрљају
се
низ
образе
...
Људи
код
ватре
напунише
луле
,
пале
и
разговарају
.
—
Гледај
!
—
опази
један
вријеменит
човјек
,
гледајући
на
мјешине
причвршћене
уз
самар
—
мора
да
је
коњ
превалио
усред
пута
,
па
је
покојник
вукао
товар
крају
...
Гледајте
траг
у
снијегу
...
И
о
томе
разговарају
неко
вријеме
.
Па
се
најпослије
сјетише
и
договарају
се
што
треба
да
се
уради
.
—
Веле
,
—
каже
старјешина
-
да
закон
не
да
у
мрца
дирати
,
док
комисија
не
дође
...
Треба
да
неко
у
варош
пође
!
...
Обећавши
му
штогођ
,
послаше
једнога
од
сиромашнијих
људи
у
варош
ка
опћини
.
—
Треба
направити
од
сијенскога
коља
носила
—
сјети
се
онај
временити
човјек
.
—
А
да
,
да
треба
!
—
потврдише
други
-
И
требају
пријечнице
и
клинови
за
учврстити
носила
...
—
Да
како
да
треба
!
...
—
Али
има
још
једна
—
опази
старјешина
—
требаће
наложити
велику
ватру
око
мртваца
,
да
омекша
...
Што
мислиш
,
укочио
се
,
а
око
њега
све
смрзло
...
Не
попушта
ово
вријеме
тако
лако
:
видићеш
муке
,
док
га
испружимо
...
—
Да
,
да
треба
!
—
потврђују
остали
.
Раду
,
слушајући
разговор
,
сузе
облише
.
Поглед
му
бесвјесно
замиче
на
згрбљена
оца
.
Мртав
је
и
леден
као
и
она
голема
литица
поврх
њега
;
нестаде
га
са
овога
свијета
...
И
тога
часа
осјети
око
себе
празан
,
пуст
простор
,
и
у
томе
простору
уоколо
као
да
нема
ничега
жива
осим
њега
.
Као
да
се
одијелио
од
свега
свијета
,
и
,
као
никада
досада
,
у
топлим
сузама
сазна
и
осјети
у
себи
своје
биство
и
моћ
живота
.
ИИ
ДИО
Неколико
дана
иза
Илијине
смрти
,
газда
Јово
пошаље
Ради
позов
у
коме
га
опомињаше
на
исплату
дуга
.
Те
позове
разашиљао
је
газда
обично
дужницима
кад
је
хтео
да
дуг
чим
прије
од
њих
утјера
,
а
садржином
,
обликом
и
самом
хартијом
сличили
су
ти
позови
судбенима
