такоуплашити
.
—
Е
,
да
!
?
—
Та
клевета
;
да
бом’е
да
је
клевета
!
Та
већ
само
то
;
што
је
казао
,
да
сам
употребио
Пентикостар
,
па
то
му
је
већ
прва
лаж
.
Није
Пентикостар
,
него
Часловац
,
мали
Часловац
!
И
то
још
и
није
онај
прави
Часловац
од
оних
из
Русије
послатих
,
него
други
неки
,
трукован
код
неког
Швабе
(
и
то
без
титли
,
без
титли
Сидо
,
)
који
,
управо
,
не
би
ни
смели
држати
ни
у
православној
порти
а
камоли
у
туторској
канцеларији
цркве
нашега
благочестија
!
Та
већ
само
је
за
то
заслужио
,
да
буде
обријан
,
што
увлачи
унијатске
књиге
у
православне
цркве
!
!
А
Часловац
је
његова
сопственост
,
он
га
је
купио
и
донео
.
Да
га
питам
ко
руши
православије
!
А
он
код
Владике
каже
,
да
је
Пентикостар
само
зато
,
што
је
то
већа
књига
па
к’о
вели
и
посљедице
морају
страшније
бити
!
—
Е
,
видиш
ти
само
лицемјера
једног
!
—
Е
,
то
сам
оћут’о
,
нисам
ништ
’
каз’о
.
Нисам
’
тео
да
га
пред
Екселенцијом
утерујем
у
лаж
,
па
да
кажем
,
да
је
Часловац
био
,
јер
би
се
тако
,
знаш
,
одао
и
призн’о
.
—
А
па
да
бо’ме
!
Добро
си
радио
!
—
Ал
’
да
ви’ш
шта
је
даље
радио
!
Да
ви’ш
амишага
његова
!
Па
није
му
доста
било
,
да
је
наш’о
какав
тако
од
словесног
створења
зуб
,
—
па
да
му
се
и
поверује
;
него
к’о
вели
,
сад
је
лепа
прилика
,
да
се
и
ја
наплатим
на
Спирину
конту
,
и
да
га
конечно
уничтожим
,
да
види
,
к’о
вели
,
Преосвештенство
,
како
сам
оштећен
,
—
па
дон’о
неки
-веее-лики
зуб
,
та
мал
’
те
неке
бити
колик
’
полак
шапурике
...
Неки
коњски
зуб
,
и
то
ваљ’да
од
оног
највећег
штајерског
коња
на
коме
Крањци
вандрују
е
еспапом
по
нашим
варошима
.
—
Коњски
зуб
!
...
Е
,
то
га
је
она
његова
бештија
навела
да
уради
;
нико
други
нег
’
баш
она
.
Ах
,
ко
да
је
гледам
и
слушам
!
Она
,
она
и
нико
други
!
Та
није
он
толико
ни
луд
ни
пакостан
!
Е
,
видиш
ти
само
ње
,
како
совјетује
...
к’о
неки
фишкал
—
—
Како
га
је
совјетовала
,
онако
у
мал
’
није
и
прош’о
!
—
—
Та
шта
говориш
?
!
—
У
мал
’
што
њему
не
оде
брада
!
—
Та
,
оно
,
знаш
...
—
вели
охрабрена
г-ђа
Сида
,
—
много
га
не
би
баш
ни
коштало
.
Ето
,
наш
би
,
га
Шаца
обриј’о
за
бадава
,
ако
ни
за
шта
друго
,
а
оно
за
оно
наше
старо
познанство
и
пријатељство
.
—
Ал
’
да
си
само
вид’ла
Његово
Преосвештенство
!
Остави
лепо
мене
па
уз’о
њега
на
миндрос
.
Те
ти
он
,
Бога
ми
,
држ’-не-дај
!
што
рекли
.
Једва
изн’о
читаву
кожу
.
—
Тако
је
то
,
—
трља
задовољно
руке
г-ђа
Сида
.
—
Ко
другом
јаму
копа
,
сам
у
њу
пада
,
говорила
је
увек
моја
покојна
мама
!
—
Ех
,
манимо
се
тога
!
Било
па
прошло
!
—
Право
кажеш
!
Боже
,
кад
прексутра
сретнем
у
порти
Персу
—
но
,
та
ће
ме
,
знам
,
појести
од
једа
и
пакости
.
А
баш
ћу
гледати
да
се
сретнем
ш
њоме
!
—
Него
,
рихтих
,
у
мал
’
нисам
заборавила
.
Имам
да
ти
јавим
једну
вест
коју
смо
добили
док
сте
ви
били
на
путу
.
Наш
Шаца
добио
онај
тал
.
Умрла
му
једна
стара
стрина
из
Итебеја
,
и
Шацо
тако
ербов’о
једно
лепо
насљедије
,
па
се
позива
преко
наше
Варошке
Куће
,
да
иде
да
га
узме
,
јер
он
је
једини
законити
и
најближи
насљедник
.
—-
Еее
,
Бог
да
јој
душу
прости
,
то
није
рђава
вест
.
—
Вид’о
ме
јуче
из
своје
официне
па
ми
притрч’о
да
ми
јави
,
а
ја
му
кажем
:
нек
причека
тебе
!
—
Сад
може
ићи
у
Беч
да
сврши
хирургију
...
Он
ће
остати
да
доброј
стрини
да
шест
недеља
и
да
се
венча
,
а
после
ће
ићи
да
штудира
хирургилук
.
—
То
је
све
лепо
,
ал
’
сватови
могу
тек
у
Априлу
да
буду
.
—
Па
добро
,
а
он
нек
да
стрини
и
пола
године
!
...
Далеко
је
,
ал
’
шта
му
знамо
...
него
прстен
—
—
Прстен
!
...
Па
добро
,
ето
,
вечерас
!
Шта
ту
још
имамо
да
чекамо
!
Нек
вечерас
буде
формална
прошевина
а
кроз
два
три
дана
и
прстен
.
Нек
оде
ко
по
Аркадију
.
И
њега
сам
се
сетио
па
путу
,
е
,
а
како
га
се
и
не
би
’
сетио
!
...
Наспело
ми
да
се
мало
провеселим
.
Није
шала
,
толико
већ
време
све
у
некој
неизвјесности
и
страху
;
како
сам
от’шо
,
а
како
се
враћам
из
Темишвара
!
!
После
кратког
времена
дође
Аркадија
и
био
је
задовољан
кад
је
чуо
да
је
све
добро
испало
благодарећи
његовој
досетци
;
а
још
је
задовољнији
био
,
кад
је
добио
шал
,
ботуше
и
стиву
лулу
;
а
најзадовољнији
је
био
,
кад
је
чуо
из
уста
поп-Спириних
,
да
ће
сутра
однети
сто
форинти
и
метнути
их
у
Швапску
Шпоркасу
на
име
Јеле
Аркадијине
ћерке
,
лепе
удаваче
.
После
једног
сахата
било
је
све
спремно
.
Аркадија
је
отишао
по
Шацу
и
однео
му
црвену
пошу
.
Затекао
га
је
у
дућану
баш
кад
је
Шаца
туцао
кудељно
семе
и
’
ранио
штиглице
и
канаринке
цвркућући
им
.
Шаца
је
био
сав
блажен
кад
је
чуо
за
шта
га
зову
.
Одмах
обуче
душанку
вишњеве
боје
,
веза
свилену
пошу
око
врата
,
а
према
томе
и
остало
одело
није
било
постидно
.
Тако
накићен
Шаца
,
као
сваког
празничног
дана
,
позвао
је
свога
принципала
а
овај
опет
позове
господина
Кипру
нотароша
а
Кипра
своју
супругу
.
Г
.
Кипра
ће
бити
на
руци
Шаци
својим
саветима
и
упутствима
односно
тала
и
за
то
га
је
паметно
било
и
позвати
.
Сви
пристадоше
радо
и
кренуше
се
од
принципала
г
.
нотарошу
а
од
овога
тетка-Макри
,
која
се
такође
свечано
обукла
,
а
одатле
девојачкој
кући
,
где
све
затекну
у
свечаном
оделу
.
Тетка
Макра
је
хтела
као
стара
жена
,
краћим
путем
,
између
башта
кроз
деру
—
која
је
у
Бачкој
и
Банату
од
вајкада
била
знак
великог
пријатељства
и
љубави
—
али
г
.
нотарош
и
г-ђа
нотарошевица
споменуше
да
је
овако
свечаније
а
и
званичније
.
Званични
део
прошевине
био
је
и
свршио
се
.
Г-ђа
Сида
је
изређала
све
поименце
шта
ће
Јула
у
ауштафирунг
донети
,
а
тетка
Макра
је
опет
изложила
уз
припомоћ
г
.
нотароша
стање
Шацине
масе
и
новога
наслеђа
,
напоменувши
да
је
Шаца
и
њен
једини
и
неоспорни
генерални
наследник
било
тестамента
не
било
.
—
А
све
то
—
заврши
тетка
Макра
,
—
ви
к’о
једни
учени
људи
к’о
на
прилику
господин
парок
,
можете
се
уверити
,
да
није
никаква
варанција
,
јербо
можете
у
грундупу
све
да
видите
и
уверите
се
.
—
Та
верујемо
,
верујемо
,
слатка
пријо
,
—
одговара
поп-Спира
,
—
та
кад
је
још
комшија
комшију
преварио
!
После
званичног
дела
,
пошто
је
уговорено
кога
дана
да
буде
прстен
,
настаде
весеље
.
За
час
се
искупило
друштво
из
комшилука
.
Нашли
су
и
Совру
гајдаша
.
Отпоче
игра
и
песма
и
здравице
,
и
ређа
се
једно
за
другим
наизменце
.
Све
је
весело
било
и
није
ни
мислило
на
одлазак
,
нит
’
би
се
ико
још
задуго
кренуо
и
кварио
друштво
,
да
није
обазриви
и
етикетни
принципал
први
устао
да
иде
,
и
приметио
веселим
и
расположеним
гостима
:
да
је
све
то
лепо
,
ал
’
да
ипак
треба
да
имају
призрења
према
поштованом
домаћину
који
се
целога
тога
дана
труцкао
у
колима
,
па
му
сад
треба
топле
постеље
и
укрепителна
сна
.
На
то
нико
није
имао
шта
да
примети
и
сви
се
кренуше
поред
свег
заустављања
гђа
Сидиног
.
Гајдаш
је
отпратио
најпре
г
.
нотароша
и
г-ђу
му
,
за
тим
тетка-Макру
,
и
на
послетку
и
принципала
и
принципаловицу
кући
.
А
Шаца
је
био
тако
раздраган
,
да
није
никако
могао
да
иде
одмах
кући
,
него
је
ударио
сокацима
,
пун
пунцат
најлепших
мисли
и
вечерашњих
лепих
слика
и
слатких
успомена
.
Иде
тако
задовољан
све
напред
из
сокака
у
сокак
,
па
мисли
,
како
је
сретан
и
пресретан
,
јер
му
је
вечерас
Јула
први
пут
казала
ти
Шандоре
,
а
и
он
њој
неколико
пута
ти
Јуло
,
па
и
једно
и
друго
удешавало
разговор
тако
,
само
да
се
што
чешће
могу
тикати
...
Иде
Шаца
тако
,
па
се
сећа
свега
што
је
вечерас
чуо
и
видео
и
доживео
.
Сећа
се
,
како
су
двапут
силазили
у
подрум
по
вино
и
он
и
Јула
.
—
„
Децо
,
нема
вина
;
донес’те
вина
!
Тата
је
жедан
,
а
и
гости
су
!
“
вели
раздрагани
домаћин
.
—
„
Севај
,
Тино
,
у
подрум
по
вино
,
“
додаје
г
.
Кипра
нотарош
,
а
Совра
гајдаш
запева
:
„
Сипај
,
Тино
,
кроз
кецељац
вино
!
“
А
они
као
послушна
деца
,
готови
су
да
послушају
,
па
он
узме
она
два
грдно
велика
бокала
,
а
Јула
чирак
са
лојаном
свећом
,
па
трче
доле
у
подрум
,
па
он
точи
а
она
му
светли
.
А
он
се
шали
с
њом
,
па
је
плаши
,
па
каже
да
ће
јој
угасити
свећу
и
отићи
а
њу
закључати
у
подрум
ако
га
не
пољуби
.
А
она
каже
,
да
би
умрла
од
страха
у
подруму
у
помрчини
онако
сама
,
па
волије
и
да
га
пољуби
,
него
да
у
тим
годинама
умре
од
страха
у
помрчини
.
А
он
је
онда
пита
:
а
боји
л
’
се
и
кад
је
с
њим
?
А
она
му
каже
:
да
се
онда
,
кад
је
уз
њега
,
не
боји
никога
на
свету
.
А
њему
мило
што
га
тако
држи
за
јунака
,
па
онда
,
он
њу
пољуби
,
а
она
се
мало
отима
па
му
каже
:
„
Срам
те
било
!
“
,
али
то
тако
меко
и
нежно
,
да
му
још
и
сад
звоне
у
глави
те
речи
.
И
он
јури
тако
право
,
а
све
мисли
на
вечерашње
слике
,
од
којих
је
једна
од
друге
све
лепша
и
пријатнија
,
докле
се
у
једаред
није
нашао
далеко
изван
села
,
чак
на
вашаришту
,
па
ту
се
тек
зачуђен
зауставио
,
и
питао
у
себи
:
откуд
он
чак
ту
?
!
За
тим
се
вратио
кући
,
легао
и
дуго
није
могао
ока
склопити
,
а
два
дана
још
после
тога
брујале
му
гајде
Совре
гајдаша
и
зујало
у
ушима
оно
Јулино
:
„
Срам
те
било
!
“
Сутра
дан
је
шегра
имао
муке
чистећи
браца-Шацине
чизме
.
Исто
су
тако
задовољни
били
и
они
у
поп-Спириној
кући
.
Поп
Спира
је
одмах
легао
,
а
г-ђа
Сида
остала
да
поспрема
после
тога
калабалука
.
А
тек
Јула
,
како
је
тек
она
сретна
и
задовољна
била
!
У
срећи
тој
својој
хтела
је
да
сви
буду
срећни
и
задовољни
,
па
се
пустила
у
разговор
са
Жужом
,
и
мило
јој
је
било
кад
јој
је
ова
похвалила
укус
и
рекла
да
јој
је
здраво
леп
господин
младожења
,
и
да
ће
пасовати
једно
за
друго
таман
као
поручено
.
А
Јули
мило
па
је
пита
:
Има
ли
да
кога
она
воли
,
и
да
ко
њу
воли
?
А
Жужа
јој
признаје
искрено
и
хвали
се
и
каже
:
да
је
многи
њих
воле
а
и
она
многе
њих
воли
,
ал
’
,
каже
Жужа
,
да
ни
један
није
тако
леп
к’о
фрајлин
младожења
,
нити
и
један
има
онаку
лепу
црвену
пошу
,
па
да
му
тако
лепо
стоји
к’о
фрајлином
ђувегији
.
Тако
су
ћеретале
све
док
није
Жужа
већ
мало
и
обезобразила
па
постала
и
сувише
интимна
,
и
док
нису
чуле
мамину
заповест
„
Ајд
’
леж’те
“
и
тек
онда
престаде
разговор
и
насташе
слатке
мисли
и
будна
сањања
под
јорганом
.
—
Ух
,
та
што
којом
срећом
није
летње
време
,
—
вели
госпођа
Сида
сва
срећна
склањајући
посуђе
и
тумарајући
још
по
соби
,
—
а
не
знам
шта
би
’
дала
,
да
је
сад
лето
,
па
да
смо
извели
гајдаша
у
авлију
или
пред
кућу
!
Та
мор’о
би
дувати
у
оне
гајде
да
се
чују
к’о
оно
велико
звоно
чак
до
последњи
’
салаша
,
макар
му
пукле
оне
његове
гајде
.
Ала
би
се
секирала
и
кидала
она
дебела
!
Еј
!
моје
радости
онда
!
Да
је
питам
сад
,
—
вели
г-ђа
Сида
отварајући
прозоре
да
се
промаје
соба
,
—
да
је
питам
:
кога
ће
то
да
обријају
!
Ил
’
мог
Спиру
ил
’
оног
њеног
што
довлачи
неке
Чифуцке
Часловце
у
нашу
цркву
и
вара
господина
Владику
!
...
Ајде
да
се
то
спава
!
...
Је
л
’
остало
још
штогођ
,
Боже
,
—
рече
и
стаде
разгледати
по
соби
.
—
Та
откуд
толика
запаљена
кандила
!
Гледај
само
чуда
шта
га
их
гору
!
У
свакој
соби
по
пола
туцета
кандила
к’о
на
Христовом
гробу
!
Та
погаси
та
кандила
,
Жужа
;
та
ако
је
поповска
кућа
,
нисмо
ваљ’да
,
спаије
од
Елеонске
Горе
!
...
Уф
,
не
знам
шта
би
’
дала
,
да
ми
је
само
знати
,
зна
ли
!
Што
није
лето
,
што
није
!
—
рече
мећући
шлофкапу
на
главу
.
У
осталом
та
јој
је
жеља
са
свим
излишна
била
,
јер
госпођа
Перса
је
још
то
исто
вече
—
кад
је
после
вечере
,
пошто
је
поп
Ћира
већ
легао
,
мерила
и
кројила
купљени
фланел
—
то
исто
вече
је
чула
од
Ерже
све
што
је
било
код
поп-Спириних
.
Јер
Жужа
и
Ержа
су
и
даље
лепо
живеле
међу
собом
(
не
хтевши
се
повести
за
својом
завађеном
госпоштином
)
и
састајале
се
на
сокаку
,
као
и
пре
свађе
своје
госпоштине
,
са
својим
хуланерским
капларима
,
а
свака
је
имала
свога
.
Једнога
су
оне
саме
међу
собом
звале
Затрацени
,
а
другога
Шецко-Једно
.
А
та
су
имена
они
добили
према
различитом
свом
темпераменту
.
Један
се
љутио
кад
је
видео
своју
Жужу
да
с
оним
другим
разговара
и
одмах
псовао
:
„
Затрацени
!
“
а
други
није
био
такав
,
него
коју
прво
нађе
Жужу
или
Ержу
,
а
он
вели
:
„
Шецко-једно
“
,
(
каже
да
му
је
све
једно
)
па
курише
.
—
Оне
су
се
свако
вече
налазиле
и
том
приликом
су
између
осталога
још
и
саопштавале
једна
другој
,
све
што
се
у
кући
једне
или
друге
казало
,
говорило
или
догодило
,
а
од
њих
су
опет
њихове
госпође
сазнавале
све
,
што
је
опет
био
трајни
узрок
вечитом
потпиривању
и
подгревању
једаред
већ
отпочетог
страшног
непријатељства
.
Па
је
тако
и
вечерас
,
поред
свега
посла
,
Жужа
од
времена
на
време
уграбила
прилику
и
излазила
с
пуним
бокалом
на
сокак
своме
каплару
Затрацену
и
Ержи
која
је
опет
била
са
својим
капларом
и
ту
казала
све
Ержи
шта
је
и
како
је
.
Ту
су
пред
кућом
пили
па
чак
и
играли
уз
свирку
која
се
лепо
чула
из
куће
.
Ержа
је
после
све
још
тога
вечера
реферисала
г-ђи
Перси
.
—
Пресело
им
,
да
Бог
да
,
—
вели
г-ђа
Перса
кад
је
саслушала
Ержин
реферат
.
—
Мож’те
сад
,
—
вели
уморна
од
силне
праске
и
већ
чисто
малаксала
и
саломљена
,
тако
да
је
већ
будила
сажаљење
,
—
мож’те
сад
ако
ћете
три
ноћи
,
кад
сте
натрефили
на
лудога
Ћиру
!
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ПЕТА
У
којој
су
описане
две
свадбе
,
најпре
Меланијина
а
после
Јулина
,
и
испричана
(
онако
узгред
)
два
малера
фрау-Габриелина
Пре
него
што
су
то
знали
и
сами
попови
знало
је
село
да
су
се
помирили
.
Фрау
Габриела
је
полетела
одмах
онога
часа
,
кад
их
је
видела
заједно
у
колима
и
јавила
свима
,
код
којих
је
свратила
,
да
се
поп
Ћира
измирио
с
поп-Спиром
,
па
сад
заједно
путују
,
да
купе
ствари
за
спрему
.
А
Спира
је
,
вели
она
,
повео
поп-Ћиру
о
свом
трошку
,
да
му
овај
густира
ствари
у
болти
;
што
купи
поп
Ћира
за
своју
Меланију
,
то
ће
исто
купити
и
поп
Спира
за
своју
Јулу
,
да
не
би
Меланија
која
има
„
немецко
васпитање
“
ни
у
чем
ноблија
изгледала
од
Јуле
.
И
она
и
она
друга
њена
,
фрау-Цвечкенмајерка
,
знале
су
и
колика
је
била
сума
(
три
стотинарке
)
коју
је
поп
Спира
дао
поп-Ћири
само
да
овај
одустане
од
тужбе
и
процеса
.
Све
су
то
знале
и
сваком
казале
фрау-Габриела
и
фрау-Цвечкенмајерка
,
а
ова
последња
,
дознала
је
,
као
бабица
,
још
и
то
,
да
ће
г-ђа
Перса
у
будуће
крштавати
унучиће
поп-Спирине
.
Међутим
,
поштовани
читаоци
,
који
су
и
до
сад
поклањали
вере
самом
писцу
и
ником
више
,
знаће
,
да
је
све
то
једна
измишљотина
и
да
се
ствар
са
свим
друкчије
развијала
.
Међу
поповима
је
,
истина
,
повраћен
неки
јадни
и
жалосни
status
quo
ante
,
али
га
попадије
нису
примиле
,
а
нису
га
примиле
свака
из
врло
појмљивих
разлога
.
Г-ђа
Перса
је
тако
близу
била
жељеном
часу
освете
,
а
осећала
се
у
праву
,
да
је
сада
била
као
громом
поражена
кад
је
чула
како
се
ствар
искренула
;
а
рана
,
коју
је
понела
на
души
,
зјапила
је
једнако
отворена
и
незалечена
.
И
како
се
онда
и
могло
захтевати
,
да
пружи
руку
или
чак
и
да
прими
руку
пружену
ради
измирења
,
па
ма
ту
руку
и
само
Његово
Преосвештенство
руководило
.
У
гневу
свом
,
шта
је
само
за
Господина
Владику
рекла
!
Поп
Ћира
је
побегао
чак
у
трећу
собу
од
страха
кад
је
чуо
бласфематичне
речи
гневне
попадије
своје
које
је
из
истога
узрока
и
сам
писац
навлаш
изоставио
.
Страшне
речи
!
Срећа
што
их
нико
даље
није
чуо
,
и
што
су
изушћене
у
другој
половини
деветнаестог
просвећеног
века
,
кад
нема
ни
инквизиција
ни
анатема
.
А
да
су
те
речи
биле
изушћене
против
католичког
бискупа
,
за
паповања
каквог
Инокентија
или
Урбана
,
—
г-ђа
Перса
би
била
,
извесно
,
исте
судбине
које
и
Дјевица
Орлеанска
.
—
А
г-ђа
Сида
опет
,
она
је
прешла
из
једне
крајности
у
другу
крајност
.
До
повратка
попова
с
пута
била
је
мекша
од
памука
и
мирољубива
,
а
чим
је
чула
,
како
се
ствар
свршила
,
одахнула
је
душом
и
осетила
шире
око
врата
.
Стидела
се
свога
дотадањег
страховања
и
хтела
је
да
се
наплати
за
сав
онај
претрпљени
страх
од
последњих
неколико
дана
,
па
и
она
,
ето
,
дакле
,
није
хтела
да
зна
ни
за
какво
измирење
,
и
ако
је
најлепше
мишљење
имала
о
Господину
Владици
,
чија
је
жеља
била
да
се
измирење
попова
распростре
на
обе
њихове
куће
.
Изненадна
та
срећа
повратила
јој
је
стару
храброст
и
стару
заједљивост
.
И
после
овога
,
г-ђа
Перса
је
мрзила
а
г-ђа
Сида
заједала
,
а
обе
су
се
журиле
,
да
што
боље
опреме
своје
удаваче
.
Чим
је
сутра
дан
свануло
г-ђа
Перса
се
договори
с
попом
да
у
идућу
Недељу
буде
прстен
а
после
Божића
свадба
.
Тако
ће
бар
вратити
г-ђи
Сиди
мило
за
драго
што
је
она
преухитрила
с
прошевином
и
прстеном
.
Тако
је
и
било
.
И
сада
настаде
живо
спремање
опреме
и
дарова
девојачких
у
чему
им
је
не
мале
услуге
учинила
и
фрау-Габриела
.
Фрау
Габриела
је
била
створена
за
таке
прилике
и
услуге
,
а
што
је
најлепше
било
код
ње
то
је
,
што
се
није
дала
дуго
молити
.
Долазила
је
често
и
незвана
.
Она
је
поваздан
била
по
туђим
кућама
.
Тек
сретне
тако
неку
на
сокаку
,
па
је
заустави
.
—
„
За
име
Бога
,
um
Gotes
vilen
,
госпоја
(
или
снашо
,
или
већ
каква
буде
сходна
титула
,
)
та
шта
сте
то
начинили
од
тако
красног
детета
(
или
фрајлице
)
?
!
Та
имате
л
’
ви
очи
?
!
...
Та
ви’те
само
;
лице
,
и
персона
,
и
штелунг
к’о
у
какве
принцезе
—
а
гледајте
само
,
какав
је
лајб
у
ове
хаљине
!
А
а
а
!
Изгледа
,
изгледа
к’о
накарада
каква
са
карневала
,
а
фрајлица
к’о
једна
принцеза
!
“
...
Па
онда
стане
намештати
и
трести
на
сред
сокака
ту
рђавим
лајбом
онакарађену
принцезу
...
„
Па
ко
ју
је
шио
?
...
Ко
,
зар
она
!
А
што
сте
њој
дали
кад
сав
свет
зна
да
она
не
зна
да
шије
.
Уф
,
уф
!
А
морам
ја
доћи
да
то
поправим
—
па
да
видите
како
ће
онда
изгледати
,
кад
ја
то
дотерам
!
“
—
Бадава
се
госпођа
мама
отима
и
вели
јој
:
„
Та
немојте
се
трудити
!
“
Габриела
само
виче
:
„
А
,
не
,
не
,
најн
,
најн
!
То
ће
да
буде
,
и
то
мора
да
буде
!
А
од
воље
вам
,
да
ми
дате
шта
буде
право
,
јер
ја
кад
се
каприцирам
,
ја
и
за
багателу
радим
,
ал
’
тек
ја
не
могу
да
трпим
,
да
у
том
месту
ди
ја
живим
и
машамодирам
,
иде
једна
тако
лепа
девојчица
(
па
је
пољуби
)
у
тако
,
али
тако
накарадним
и
унпасент
халинама
!
И’те
молим
вас
!
O
Jesus-Maria
!
So
šenes
kind
und
so
,
so
...
А
,
а
а
!
Само
један
јед
!
Ето
ви’те
,
већ
плаче
фрајлица
!
“
вели
Габриела
показујући
на
девојчицу
која
се
,
пошто
јој
је
фрау-Габриела
отворила
очи
,
сва
неутешна
и
несрећна
огледа
око
себе
.
—
„
Утешите
се
,
фрајлице
,
нисте
ви
једина
коју
је
њена
слатка
мамица
упропастила
и
унесрећила
сас
таквом
једном
фушер-машамодом
!
А
,
и’те
молим
вас
...
само
један
јед
!
“
вели
и
одлази
даље
.
—
А
сутра
дан
,
тако
око
фруштука
,
метне
у
цегер
двоје
маказе
,
велике
и
мале
,
напрстак
и
још
неке
своје
алате
и
иде
право
на
обећано
место
.
И
што
би
могла
за
пола
дана
да
сврши
,
то
њој
траје
цео
дан
,
па
и
дан
и
по
.
Где
ради
ту
и
руча
и
вечера
,
јер
хтели
домаћи
или
не
хтели
,
морају
да
је
задрже
на
ручак
.
А
она
се
баш
много
и
не
цифра
.
Не
чека
,
што
кажу
,
да
је
два
пут
позову
;
јер
комшије
њене
не
памте
,
да
се
икад
пушио
оџак
на
њеној
кући
ни
зими
а
камо
ли
лети
.
Задржана
тако
она
би
остала
на
ручку
,
па
и
на
вечери
.
А
најрадије
је
јела
„
цвечкен-кнедле
“
;
лети
њих
а
зими
„
грундбирн-нудле
“
.
Кад
тога
има
она
онда
,
како
сама
вели
,
не
зна
шта
је
доста
.
Толико
навади
себи
у
тањир
,
да
не
види
онога
виз-а-ви
од
себе
;
па
једе
и
хвали
их
и
вели
:
како
само
у
тој
кући
радо
једе
„
цвечкен-кнедле
“
и
„
грундбирн-нудле
“
и
онда
не
зна
шта
је
доста
.
А
умела
је
некако
да
то
тако
удеси
,
да
на
крај
краја
буде
неопходна
у
многој
такој
кући
.
Испочетка
гунђа
до
душе
домаћица
и
мрзи
је
,
а
после
,
мало
по
мало
,
па
се
сви
у
кућу
прилично
навикну
на
њу
,
па
им
чудно
кад
је
позадуго
нема
.
„
Нема
нам
,
Боже
,
већ
одавно
фрау-Габриеле
;
шта
је
то
,
саш
њом
,
куд
се
,
Боже
,
дела
та
жена
?
!
“
запитаће
неко
од
укућана
.
Па
на
то
се
навикао
већ
и
њен
„
пинчика
“
,
—
једно
мало
,
бело
,
нервозно
и
пакосно
псетанце
са
плавом
машлијом
између
ушију
које
је
,
кад
је
блато
,
по
цео
дан
седело
на
прозору
и
лајало
на
мимопролазеће-
—
и
кога
је
она
или
водила
са
собом
кад
је
лепо
,
или
му
доносила
кући
пошто
су
у
многим
кућама
мрзили
кад
му
она
да
из
тањира
да
једе
,
а
пинчика
опет
био
је
тако
васпитан
и
паметан
,
да
никако
није
хтео
са
земље
да
једе
(
као
друга
његова
паорска
браћа
)
него
само
из
белог
порцуланског
тањира
.
И
то
нико
није
умео
да
цени
код
тог
створа
,
само
фрау
Габриела
,
јер
су
сви
држали
велике
,
рундове
,
жућове
,
гаџе
,
и
тако
даље
.
„
А
што
не
држите
„
пинчике
“
,
к’о
ја
што
држим
,
говорила
би
често
она
,
па
не
би
плаћали
штроф
кад
коме
откине
по
пола
дороца
ил
’
кабанице
.
Ја
мом
пинчики
,
само
кажем
кад
дођем
:
„
Пинчили
,
пинчили
“
!
а
он
,
шпицпуб
један
мали
,
само
шнуфује
и
кија
и
шмајхлује
сас
репом
.
“
Већ
није
био
таки
њен
мачак
„
Хер-Катер
“
назван
.
Он
се
никако
није
могао
да
прилагоди
таквом
животу
,
јер
је
,
као
и
сви
његова
рода
,
волео
миран
и
уредан
домаћи
живот
.
За
то
је
,
чим
је
стао
на
снагу
и
постао
,
тако
рећи
,
сам
свој
,
оставио
и
фрау-Габриелу
и
(
што
је
код
мачка
ретка
ствар
,
познавајући
конзервативизам
и
привезаност
мачијег
рода
ка
месту
свога
рођења
)
фрау-Габриелину
кућу
и
одомаћио
се
у
другој
једној
кући
,
где
су
с
њим
сви
задовољни
и
хвале
га
као
једног
вредног
члана
,
који
не
једе
бадава
,
него
који
зарађује
свој
хлеб
.
Постао
је
љубимац
бабин
и
неће
више
тај
ништа
да
зна
за
фрау-Габриелу
и
њен
авантурни
начин
живота
.
По
ваздан
седи
мирно
и
зажмиривши
преде
на
банку
и
прекида
предиво
само
онда
,
кад
чује
да
у
кујни
лупа
сатара
и
да
се
сече
месо
,
а
после
се
опет
враћа
своме
протектору
,
доброј
старици
,
на
банак
и
наставља
прекинуто
предиво
.
Но
кад
је
реч
о
настављању
прекинутог
предива
,
да
наставим
и
ја
прекинуто
приповедање
.
Фрау-Габриела
је
дакле
ово
дана
најчешће
свраћала
у
поп-Ћирину
кућу
.
Ту
је
помагала
и
ручала
а
тек
после
вечере
одлазила
.
Преко
ње
је
гђа
Перса
дознавала
многе
ствари
из
разговора
који
су
се
често
водили
.
—
А
чујете
л
’
,
—
запитаће
је
тако
једном
после
подне
одмах
по
Божићу
,
кад
је
рад
око
спреме
најживље
и
најжурније
отаљаван
,
—
кад
ће
се
она
њина
лорфа
удати
за
оног
гољу
?
Је
су
л
’
одредили
термин
за
сватове
?
—
Кажу
,
гнедиге
,
тамо
чак
око
Ђурђева
дана
.
—
Тхе
,
а
шта
зна
!
Што
кажу
:
само
нек
повеже
главу
девојка
!
А
шта
ће
!
Шта
би
јој
и
помогло
да
седи
па
да
чека
;
бо’ме
јој
барон
и
неће
доћи
,
нег
’
неко
тако
!
,
.
.
Нашла
шљука
прдавца
!
—
Каже
,
да
неће
овде
да
останеду
после
свадбе
.
—
Шта
,
неће
овде
да
отворе
берберницу
?
—
А
па
неће
,
каже
,
ни
да
отворе
берберницу
—
—
Него
?
—
Ваљда
ће
апотеку
!
—
додаде
пакосно
гђа
Перса
.
—
Ах
,
та
не
,
за
име
Бога
,
um
Gotes
vilen
;
ал
’
каже
гђа
Сида
,
да
ћеду
одмах
после
венчања
горе
,
у
Беч
да
путуједу
.
—
Ју
,
ју
,
ју
,
Боже
,
видиш
ти
ноблеса
:
ваљда
„
хохцајтсрајзе
“
!
?
—
Ах
,
та
не
,
гнедиге
,
него
да
штудира
хирургију
...
Знате
он
има
пола
цајгниса
из
Гимназије
.
—
Голим
грлом
у
јагоде
!
—
вели
заједљиво
гђа
Перса
.
—
А
са
чим
ће
!
Ваљда
ће
га
поп
Спира
о
свом
трошку
послати
!
—
И
бијаше
!
—
Та
ман’те
га
врагу
!
Није
тај
сирома
’
.
Све
некакви
„
ербшафти
“
.
Има
тај
новаца
!
Кажу
да
је
дупли
вирилац
.
—
Може
бити
!
...
Утјеха
!
—
рече
гђа
Перса
и
напрћи
уста
.
—
Каже
гђа
Сида
,
врати
ће
се
оданде
к’о
хирург
и
дентист
то
јест
„
цанарцт
“
,
јербо
има
,
знате
,
лаку
и
сигурну
руку
,
па
су
му
совјетовали
,
да
је
гријота
да
свој
талент
закопа
овде
у
овим
каљавим
селу
,
—
вели
фрау
Габриела
.
Ту
гђа
Перса
заћута
са
свим
.
Ваљ’да
се
сад
и
сама
уверила
,
да
може
и
то
да
буде
.
А
сем
тога
,
после
ових
података
,
добивених
од
фрау-Габриеле
беше
јој
,
кад
доведе
у
везу
с
оним
што
је
пре
неки
дан
чула
,
све
јасно
.
Онда
се
толико
наљутила
,
да
није
могла
хладно
ни
да
мисли
после
о
том
,
а
сада
,
како
се
за
чудо
слагаху
фрау-Габриелине
речи
са
ономадашњим
госпоја-Сидиним
,
и
како
их
лепо
објашњаваху
!
Још
пре
неколико
дана
нанесе
их
случај
те
прођоше
једна
поред
друге
баш
кад
су
излазили
с
јутрења
.
Госпођа
Сида
се
разговарала
с
гђом
Соком
гркињом
.
—
„
Ју
,
а
зар
ћете
моћи
да
пустите
дете
од
себе
у
свет
?
“
—
пита
је
Сока
гркиња
.
—
„
А
шта
знамо
,
—
вели
јој
гђа
Сида
;
—
кад
се
уда
,
онда
куд
муж
,
туд
,
што
кажу
,
и
жена
!
“
—
„
Та
да
бо’ме
,
а
шта
би
и
радили
два
берберина
у
једном
селу
!
вели
Сока
гркиња
.
И
један
па
нема
увек
посла
.
А
после
и
ови
што
су
били
солдати
,
и
они
обешењаци
научили
тамо
да
бријају
,
па
правиду
конкуренцију
.
“
—
„
А
,
неће
наш
Шандор
,
ако
Бог
да
,
бријати
никога
;
није
фала
Богу
спао
да
од
тога
живи
!
“
-
—
„
Него
?
“
пита
Сока
гркиња
.
—
„
Па
ићи
ће
у
Беч
да
штудира
хирургију
и
зубни
докторат
!
...
Да
намешћа
зубе
и
вилице
...
ако
коме
треба
фалишан
зуб
,
—
рекла
је
гђа-Сида
јаче
ударајући
гласом
на
последње
речи
,
баш
кад
је
гђа
Перса
пролазила
,
—
ту
ће
он
бити
мајстор
да
намести
!
“
То
је
онда
чула
гђа
Перса
и
одмах
убрзала
да
измакне
,
да
их
не
слуша
више
.
Била
је
тада
љута
целога
дана
.
Онда
је
држала
да
је
то
казано
само
онако
,
из
пакости
,
да
она
само
чује
и
да
се
једи
;
а
сад
је
лепо
видела
да
је
било
истине
у
томе
.
—
Хе
,
слатка
моја
фрау-Габријела
!
Лако
је
њој
сад
да
се
прдачи
!
—
рече
и
уздахну
гђа
Перса
.
—
Ах
,
Ћиро
,
Ћиро
!
Са
Пером
је
све
готово
било
.
Он
је
добио
за
ђакона
у
оближњој
вароши
Б
*
*
.
Најмио
је
и
леп
удобан
стан
и
већ
послао
сав
намештај
тамо
у
нови
стан
.
Фрау-Габриела
се
понудила
,
да
му
намести
кућу
,
јер
је
имала
за
то
укуса
,
па
јој
је
то
за
чудо
ишло
од
руке
.
Ту
ће
млада
бити
доведена
,
и
живеће
ту
као
млада
ђаконовица
,
јер
ће
се
Пера
одмах
после
свадбе
зађаконити
.
Место
је
по
вољи
свима
,
па
и
самој
Меланији
,
која
је
за
варош
и
створена
,
како
је
већ
толико
пута
рекла
фрау-Габриела
.
Давно
очекивани
и
жељени
дан
дошао
је
.
Дан
венчања
младенаца
,
првобрачног
женика
Петра
Петровића
и
девице
Меланије
ћери
поштованога
пароха
Кирила
Николајевича
био
је
и
прошао
.
Били
су
лепи
сватови
.
Сав
ноблес
тога
места
био
је
заступљен
.
Била
је
чак
и
варошка
музика
за
окретне
игре
,
а
ни
Совра
гајдаш
није
фалио
;
само
је
он
више
дувао
у
гајде
онима
у
кујни
и
у
авлији
,
него
онима
у
сали
.
Млада
је
била
лепа
,
блеђа
него
обично
а
младожења
стидљивији
него
иначе
.
Весеље
и
игранка
трајала
је
само
толико
,
колико
и
приличи
нобл-сватовима
,
то
јест
до
четири
сахата
по
подне
.
А
тада
је
стари
сват
наредио
да
се
прежу
коњи
.
Поседаше
или
боље
рећи
потрпаше
се
по
шесторо
седморо
у
кола
па
се
кренуше
у
Б
*
*
младожењиној
кући
.
Енђебуле
запеваше
,
заплака
са
гђа
Перса
а
и
млада
мало
,
бришући
сузе
шпицем
од
„
шнуфтикле
“
.
А
стари
сват
даде
знак
и
кола
полетеше
сокаком
и
за
час
се
нађоше
изван
села
.
Луди
коњи
и
још
луђи
кочијаши
,
па
настаде
једно
бесно
и
лудо
српско
утркивање
и
подвикивање
.
Коњи
се
згрануше
па
све
упропнице
скачу
а
женскадија
цичи
и
подвикује
од
силна
беса
Ијујујују
!
Било
је
и
превртања
и
испадања
из
кола
.
Најгоре
је
прошла
фрау-Габриела
,
која
се
повезла
као
енђебула
(
ма
да
је
то
било
против
њеног
принципа
,
јер
се
бојала
утркивања
и
називала
то
„
лудим
рацким
обичајем
и
пасијом
“
)
и
на
њену
несрећу
села
је
баш
у
она
кола
,
којима
је
кочијашио
један
,
који
је
радо
другима
извртао
кола
,
па
их
до
сад
многе
већ
тако
задужио
.
Још
пре
две
године
преврнуо
је
једноме
тако
кола
а
тај
се
опет
данас
стрефио
ту
и
био
тврдо
решен
,
да
му
се
,
после
толиког
вребања
,
освети
за
оно
преклањско
.
И
дала
му
се
прилика
.
Баш
кад
су
измакли
тако
за
једно
четврт
сахата
изван
села
потера
он
своје
коње
поред
фрау-Габриелиних
и
дохвати
левчом
левчу
од
тих
других
кола
али
их
не
преврну
него
само
гурну
и
она
одскочише
у
страну
.
А
фрау-Габриела
се
сва
занела
слушајући
курмахераје
накресанога
господина
Асесора
.
И
баш
кад
је
овај
изјављивао
,
да
је
готов
ради
ње
да
заборави
и
отера
и
своју
венчану
жену
и
њу
да
узме
—
дохвати
левча
од
оних
кола
њихову
левчу
и
фрау-Габриела
излете
из
кола
тако
лако
к’о
какав
лак
перјан
јастук
,
и
тако
постаде
невина
жртва
раније
мржње
.
Пала
је
јадница
и
дочекала
се
на
земљу
прилично
непристојно
.
„
Пази
фрајле
,
како
ђаволи
!
“
повикаше
из
других
кола
паори
кочијаши
.
Али
Габриелина
кола
одлетеше
за
осталим
колима
,
она
остаде
у
јендеку
,
а
г
.
Асесор
продужи
курисање
другој
једној
дами
,
јер
тако
је
био
пијан
,
да
није
ни
приметио
да
то
није
фрау-Габриела
!
Усред
те
несреће
још
је
то
срећа
била
,
што
се
све
догодило
тако
близу
села
,
па
се
фрау-Габриела
могла
бар
пешке
тихо
вратити
онамо
одакле
је
на
колима
онако
свечано
пошла
.
Вратила
се
страшно
љута
и
била
је
једнако
тако
љута
,
да
није
хтела
чак
ни
после
недељу
дана
да
иде
с
погачарима
у
Б
*
*
нити
је
хтела
да
прими
икакво
правдање
и
извињавање
.
Они
су
јој
се
сутра
дан
извињавали
,
да
у
оном
јурењу
и
утркивању
,
као
већ
у
сваким
сватовима
,
нису
ни
приметили
да
је
испала
.
Али
је
то
била
једна
врло
плитка
лаж
,
приметила
им
је
фрау-Габриела
,
јер
је
она
лепо
видела
,
како
јој
се
Цвечкенмајерка
смејала
к’о
луда
,
кад
је
њој
(
Габриели
)
пасирао
тај
малер
.
Тако
се
засмејала
,
да
је
формално
пала
госп
.
Перзекутору
у
крило
,
а
овај
је
,
к’о
један
фини
и
изображен
човек
,
задржао
,
да
и
она
не
испадне
из
кола
.
А
сем
тога
,
није
само
Цвечкенмајерка
видела
то
,
видели
су
то
и
многи
други
.
Јер
дуго
и
дуго
још
после
тога
,
кад
год
се
повела
реч
о
тим
сватовима
и
о
том
малеру
њеном
,
смејали
би
се
неетикетни
паори
и
сукали
задовољно
своје
велике
и
чупаве
паорске
бркове
и
у
смеју
би
само
додали
:
„
Е
,
е
,
оно
јој
је
баш
ваљало
,
и
фајн
било
!
“
То
никад
није
могла
да
заборави
фрау-Габриела
и
омрзнула
је
и
на
Цвечкенмајерку
и
на
гђа-Персу
и
на
све
у
кући
им
.
За
то
је
и
отишла
гђа-Сиди
,
прибила
се
сад
уз
ту
кућу
и
помагала
јој
свесрдно
око
спреме
дарова
и
свега
;
била
је
,
што
кажу
,
и
печена
и
кувана
код
поп-Спириних
.
Ту
је
,
тако
помажући
им
,
приповедала
многе
интересантне
и
гђа-Сиди
дотле
непознате
ствари
из
гђа-Персине
куће
.
Много
штошта
дознала
је
тек
тада
гђа
Сида
па
и
то
:
откад
је
управо
фрау-Габриела
омрзнула
на
фрау-Цвечкенмајерку
.
—
Није
то
било
,
милостива
,
—
вели
Габриела
,
—
тек
од
оних
сватова
кад
ми
је
то
пасирало
.
Још
пре
,
још
много
пре
,
гнедиге
.
А
зар
вам
нису
то
казали
?
Зар
нисте
то
,
милостива
,
знали
?
Од
онда
још
ја
њу
не
миришем
,
кад
смо
биле
обадве
у
Темишвару
,
па
кад
јој
умро
муж
,
и
кад
сам
видила
,
како
је
флегматиш
и
’
ладна
била
к’о
да
је
умро
какав
перзекутор
а
не
њен
супруг
!
Кажем
вам
,
слатка
,
ништ
’
ал
’
ништа
;
ни
несвестице
,
ништ
’
,
ништ
’
!
Само
мало
суза
,
па
и
то
тек
форме
ради
,
да
може
извадити
шнуфтиклу
и
через
кијавице
,
коју
је
срећом
у
то
време
добила
!
...
Па
зар
она
супруга
!
Она
!
Она
!
!
—
Та
шта
говорите
,
—
вели
гђа
Сида
удубљена
у
посао
па
и
не
слушајући
је
баш
.
—
Нећу
да
се
фалим
(
јер
то
није
мој
обичај
)
ал
’
требали
сте
у
такој
прилици
—
кад
је
,
то
јест
,
мој
супруг
умро
—
мене
да
видите
.
Да
шта
!
—
Та
и’те
,
молим
вас
!
—
рече
гђа
Сида
зевајући
и
чудећи
се
.
—
Е
,
то
је
било
штогођ
вредно
за
видити
!
Ту
је
она
требала
да
дође
,
да
мене
види
!
А
тако
сам
,
онако
...
знате
баш
расположена
била
тога
дана
за
жалост
,
—
да
вам
не
умем
каз‘ти
...
А
госпоје
око
мене
па
све
кажеду
:
Та
умирите
се
,
ал
’
дођите
к
себи
,
фрау-Габриела
!
Само
забадава
себе
упропашћујете
!
...
Њега
,
кажеду
,
не
можете
те
не
можете
подићи
—
а
коме
то
све
шкоди
,
него
опет
вама
!
“
А
ја
им
кажем
:
„
Нико
не
зна
и
не
верује
шта
сам
ја
саш
њим
изгубила
!
“
А
оне
кажеду
:
„
Верујемо
,
слатка
,
и
саме
смо
таке
!
“
А
ја
,
слатка
,
ништ
’
не
знам
за
себе
,
већ
фурт
падам
из
једне
несвестице
у
другу
!
Али
фурт
,
фурт
,
из
једне
у
другу
!
Ал
’
то
тако
страшно
,
да
је
морала
једна
да
понесе
са
собом
флашу
са
сирћетом
,
па
све
ми
међеду
под
нос
,
па
онда
,
знате
,
дођем
к’о
мало
к
себи
!
...
—
О
,
о
,
о
!
Јадна
фрау-Габриела
!
Јадна
жена
!
—
Ту
је
требала
да
буде
,
па
да
види
,
лоћка
једна
,
како
се
жали
супруг
и
муж
.
Ал
’
то
је
,
знате
,
тако
ишло
,
ал
’
тако
—
да
сам
се
сутра
и
ја
сама
,
сама
сам
се
себи
чудила
и
комплиментирала
и
гратулирала
,
како
сам
ја
то
била
трауриг
.
Знате
,
по
некад
то
за
чудо
иде
од
руке
!
!
!
И
још
хтеде
фрау-Габриела
приповедати
о
својој
жалости
,
али
је
сујеверна
гђа
Сида
прекиде
и
окрену
разговор
на
другу
страну
,
и
фрау-Габриела
настави
посао
.
Посао
је
из
дана
у
дан
све
више
одмицао
.
А
шта
је
чуда
спремљено
било
не
смем
чисто
ни
да
ређам
,
јер
се
бојим
,
да
ми
нико
неће
веровати
,
а
после
и
да
изређам
сад
овде
све
те
ствари
,
било
би
много
и
ова
Глава
изгледала
би
као
какав
трговачки
ценовник
.
Никад
ваљ’да
ни
једна
попина
ћерка
није
била
тако
опремљена
као
Јула
попина
.
Колико
ће
то
кола
требати
,
да
све
то
крену
,
сам
ће
Бог
знати
.
Јер
гђа
Сида
је
и
сама
дан
ноћ
радила
и
спремила
је
свега
толико
много
,
да
младенцима
неће
требати
бар
за
првих
двадесет
година
ни
стварчице
у
кући
да
купе
.
Шта
је
само
фачли
,
капица
и
бенкица
спремила
!
И
све
ово
није
ни
увела
у
инвентар
„
ауфштафирунга
“
него
је
само
спремила
и
задржала
у
свом
орману
нек
се
нађе
кад
устреба
.
Самих
фачли
је
предосторожна
гђа
Сида
,
која
је
увек
била
оптимиста
,
дала
исхекловати
неких
седамдесет
рифи
,
а
према
овоме
могу
читаоци
судити
шта
је
и
колико
је
свега
другог
било
,
тако
да
није
нужно
ни
ређати
све
.
Доста
што
ћу
вам
рећи
,
да
је
Шандор
(
тако
су
звали
Шацу
сви
од
прошевине
у
кући
)
потпуно
задовољан
био
,
кад
му
је
показан
био
тачан
списак
свију
ствари
,
и
кад
му
је
још
примећено
,
да
ће
кроз
недељу
дана
примити
и
оно
што
није
инвентарисано
,
али
је
у
целој
овој
ствари
ипак
најглавније
,
а
то
је
саму
лепу
Јулијану
.
А
ту
је
,
тек
што
није
,
још
који
дан
.
Ближи
се
Ђурђев
Дан
,
дан
венчања
Јуле
и
Шандора
.
И
са
часницима
је
већ
готово
.
А
часници
су
таки
људи
,
да
се
Шандор
може
само
поносити
кад
погледа
,
међ
какву
је
господу
доспео
.
Стари
сват
ће
бити
г
.
Кипра
нотарош
,
кум
г
.
Доктор
(
Шацин
будући
колега
)
,
а
девер
ће
бити
један
јурат
из
Старога
Бечеја
,
који
је
нешто
запео
на
егзаменима
па
сада
к’о
неки
патвариста
практицира
код
неког
фишкала
.
По
мало
практицира
а
почешће
иде
у
лов
на
шљуке
,
или
поваздан
пеца
на
Тиси
или
у
риту
на
глисту
караше
и
другу
рибу
,
и
носи
за
шеширом
велико
перо
од
чапље
,
а
чим
изађе
изван
вароши
а
он
одмах
скида
чизме
па
их
меће
на
штап
.
Он
је
Шацин
друг
из
детињства
,
кроз
све
основне
и
пола
латинских
школа
,
па
су
се
још
онда
договорили
и
задали
један
другом
веру
,
да
један
другоме
буде
девер
;
то
јест
,
ономе
који
се
први
ожени
,
да
онај
други
буде
девер
.
Дође
и
дан
свадбе
и
венчања
.
Освануо
је
лепи
Ђурђев
дан
.
Цела
поп-Спирина
авлија
мирише
од
силна
јоргована
,
а
сво
село
окићено
селеном
,
јоргованима
и
врбовим
гранчицама
јер
је
празник
.
У
поп-Спириној
се
кући
формално
спало
с
ногу
од
ово
неколико
дана
.
Поп
Спира
је
био
стари
Србенда
.
Кад
је
требало
одрешити
кесу
и
показати
се
шта
је
попина
кућа
,
није
жалио
.
„
Нек
иде
,
за
то
је
и
течено
!
рекао
би
.
Нису
сваки
дан
сватови
!
Ако
немам
ја
,
имаће
Лоринц
чивутин
!
“
И
као
год
што
је
тражио
да
је
код
парохијана
тога
дана
свачега
изобиља
,
тако
је
и
он
на
дан
Јулине
свадбе
свачега
спремио
.
Био
је
један
од
облигатних
поштовалаца
Доситијевих
,
и
ако
га
је
мало
читао
;
али
се
ипак
у
том
није
слагао
с
њим
,
што
је
овај
викао
на
трошкове
,
свирке
,
игру
,
пијанку
и
весеље
,
и
замерао
му
,
што
је
он
(
Доситеј
)
,
иначе
тако
учен
и
паметан
човек
—
тако
писао
и
говорио
о
српским
сватовима
и
другим
веселим
и
лепим
обичајима
.
„
Није
се
женио
никад
—
извињавао
би
га
поп-Спира
,
—
па
му
није
ни
замерити
,
што
је
тако
пис’о
.
Док
сам
ја
жив
,
биће
овако
и
у
мојој
кући
и
у
селу
!
“
И
доиста
је
спремљено
свега
и
свачега
.
Велика
соба
и
две
побочне
биле
су
испражњене
и
сав
намештај
однет
у
шупу
а
собе
остале
празне
да
се
на
Ђурђев
дан
напуне
столовима
пуним
свакога
пића
и
сваке
ђаконије
.
Старо
вино
у
подруму
прегледано
је
и
одређено
да
се
точи
докле
и
један
из
весеља
тражио
буде
.
А
веселиће
се
целога
дана
и
сву
ноћ
,
јер
младенци
остају
у
кући
а
тек
после
неколико
недеља
се
крећу
на
пут
,
на
Шацине
науке
.
Стигоше
сватови
са
младожењом
.
Диван
је
био
Шандор
ђувегија
,
прави
газдачки
син
,
а
укусно
одело
показиваше
да
је
свршио
нешто
латинских
школа
.
На
њему
богато
и
укусно
одело
.
И
душанка
и
прслук
и
чакшире
све
од
бела
танка
штофа
и
све
раскошно
ишарано
плавим
гајтаном
.
На
прслуку
неких
тридесет
ситних
сребрних
пуцета
,
око
врата
свилена
црвена
поша
а
на
њој
златом
извезен
српски
грб
,
извезла
га
је
његова
Јула
мислећи
непрестано
на
њега
.
Испод
до
пола
откопчаног
прслука
види
се
танка
бела
кошуља
од
српског
платна
златом
извезена
с
преда
а
то
му
ја
извезла
и
послала
његова
сестра
Јана
из
диштрикта
.
На
ногама
лаковане
чизмице
са
златном
ружицом
и
кваслом
а
на
глави
шешир
са
струком
ковиља
,
које
се
расцветало
на
топлом
ђурђевском
сунцу
па
заклонило
ђувегији
сав
шешир
.
А
за
младожењиним
колима
сијасет
кола
.
Из
саме
Бачке
је
дошло
скелом
синоћ
девет
и
јутрос
седам
кола
родбине
Шацине
,
а
сувим
опет
толико
.
Закрчила
кола
сокак
и
онако
пун
радознала
и
позвана
и
непозвана
света
.
Свирају
гајде
,
играју
кола
у
авлији
неколико
и
дуж
сокака
двапут
толико
.
Излазе
из
куће
помагачице
,
рођаке
младине
и
младожењине
,
деле
рузмарине
сватима
а
танке
пешкире
коњима
,
па
и
коњима
мило
,
и
они
удесили
па
играју
уз
гајде
,
а
најлепше
играју
коњи
Раде
Карабаша
.
У
одаји
,
где
се
опрема
млада
,
журба
;
сваки
час
улазе
и
излазе
оданде
.
Кад
се
Шаца
скиде
с
кола
и
пође
у
кућу
запеваше
девојке
Бачванке
,
све
родбина
Шацина
:
„
Оправ
’
се
,
оправ
’
,
брате
Шандоре
!
Да
ми
идемо
по
твоју
љубу
,
По
твоју
љубу
,
по
нашег
слугу
;
Тебе
да
љуби
,
а
нас
да
служи
!
“
—
Хооо
!
—
дочекује
га
Јулина
родбина
.
—
Извол’те
,
извол’те
.
„
Сниска
стреја
,
висок
ђувегија
!
“
—
веле
му
и
уводе
га
и
послужују
његову
родбину
,
доводе
свирца
и
заиграше
коло
у
ходнику
очекујућ
,
да
изведу
младу
,
око
које
се
скупило
сијасет
другарица
и
рођака
,
које
јој
у
силној
ревности
и
услужности
више
сметају
него
што
помажу
.
Из
одаје
се
чује
сватовска
песма
,
што
је
певају
девојке
,
кад
невесту
чешљају
;
чује
се
песма
:
„
Док
стане
туђа
плести
па
клети
,
И
туђа
рука
косу
крзати
,
А
ти
ћеш
,
Јуло
,
онда
плакати
,
Онда
ћеш
своју
спомињат
’
мајку
:
Ој
мајко
моја
,
ој
него
моја
!
“
—
Ајд
’
девере
,
ајд
’
златан
прстене
!
—
викну
једно
лепушкасто
весело
лице
кроз
отшкринута
врата
на
младиној
одаји
.
Девер
се
пусти
одмах
из
кола
и
оде
по
младу
.
И
на
њему
лепо
одело
а
за
шеширом
му
велико
чапљино
перо
,
као
што
и
приличи
јурату
.
Изведоше
и
младу
и
доведоше
је
до
кола
у
која
беху
најлепши
и
најбешњи
коњи
упрегнути
.
И
млада
беше
дивна
.
Плаве
очи
као
небо
Ђурђевскога
дана
,
а
поглед
јој
свечан
и
диван
као
данашњи
сватовски
дан
.
И
док
су
рођаке
још
нешто
шушкале
и
опремале
око
Јуле
код
кола
и
тражиле
још
неке
хорнодле
и
пчиоде
,
енђебуле
и
паорске
девојке
запеваше
кроз
сузе
ону
тужну
песму
:
Не
јадај
јаде
,
Јуло
девојко
,
Не
јадај
јаде
,
не
рони
суза
!
Сутра
ће
т
’
мајка
већма
жалити
Док
твоје
друге
на
воду
пођу
,
На
воду
пођу
под
пенџер
дођу
Па
позоведу
Јулу
девојку
:
„
Ајде
на
воду
,
Јуло
девојко
,
Ајде
на
воду
воде
донети
!
“
Какав
ће
мајка
одговор
дати
:
Или
ће
рећи
:
от’шла
је
Јула
?
Или
ће
рећи
:
донела
ј
’
воде
?
Или
ће
рећи
:
заспала
Јула
?
...
Твоја
ће
мајка
пред
двор
изаћи
,
Пред
двор
изаћи
па
беседити
:
„
Понес’те
,
друге
,
Јулине
суде
,
Моја
је
Јула
воде
донела
,
Воде
донела
—
ал
’
туђој
мајци
,
Ни
Јуле
младе
,
ни
воде
’
ладне
!
“
И
одједаред
засузише
очи
и
старом
и
младом
а
највише
другарицама
Јулиним
.
Оне
се
смеју
а
сузе
им
теку
низ
њихова
бела
лица
.
Заплака
се
и
Јула
,
и
гђа
Сида
и
баба
Макра
;
сви
бришу
и
нос
и
очи
.
А
Нића
боктер
—
у
чизмама
и
ћурдији
са
гајтанима
и
рузмарином
—
теши
девојке
па
им
каже
:
—
Та
што
плачете
!
Та
до’ће
ред
и
на
вас
!
Нек
плачу
бабе
и
старци
,
што
им
се
то
више
не
може
стрефити
,
а
ви
до
први
’
кукуруза
!
Остало
је
,
фала
Богу
,
још
ђувегија
!
А
девојке
се
онда
смеју
кроз
плач
.
Млада
се
попе
у
кола
и
седе
уз
девера
.
Стари
сват
нареди
да
се
крећу
.
Запуцаше
бичеви
и
кола
полетеше
једна
за
другим
и
једна
поред
других
.
Лудо
и
бесно
полетеше
тако
,
да
се
све
живо
склањало
са
сокака
и
кокошке
и
гуске
све
полете
у
крај
кад
прођоше
сила
и
сватови
на
силним
колима
и
с
многим
паорским
момцима
на
коњима
.
Као
ветар
пролете
улицом
и
за
час
нестаде
и
кола
и
коња
и
момака
и
девојака
;
и
цвеће
и
перје
и
ковиље
,
све
се
изгуби
за
час
у
даљини
.
У
последњим
најпаметније
тераним
колима
седе
две
прије
,
гђа
Сида
и
тетка
Макра
обе
у
свиленим
хаљинама
,
гђа
Сида
у
неком
капижону
какав
писац
давно
није
видео
ни
на
старим
контрафама
,
а
тетка
Макра
у
свиленој
махрами
,
—
седе
па
плачу
и
теше
се
узајамно
обадве
.
Ништа
не
говоре
,
него
само
лију
и
бришу
сузе
;
таман
једне
обришу
,
а
друге
стигну
.
—
Та
немојте
плакати
,
пријо
,
—
теши
је
прија
Макра
,
—
ето
и
мене
сте
расплакали
,
а
ја
сам
баш
тврда
срца
;
та
то
мора
бити
.
Једаред
и
то
мора
да
бидне
!
—
Хеее
,
е
,
слатка
пријо
,
—
вајка
се
прија
Сида
.
—
Ето
,
и
ми
смо
се
,
што
кажу
,
удале
,
па
шта
нам
је
фалило
.
Остале
смо
здраве
и
читаве
,
фала
Богу
.
Па
...
тако
и
они
...
—
Јао
,
лако
је
вама
,
пријо
,
тако
диванити
;
ви
не
удајете
!
...
,
Ал
’
како
је
мени
!
...
одранила
је
,
што
кажу
,
од
малена
...
па
сад
...
—
па
се
опет
заплака
прија
Сида
.
—
Па
не
иде
Турчину
,
него
опет
,
што
кажу
,
у
кристијанску
и
комшинску
фамилију
!
—
теши
је
прија
Макра
.
—
Е
,
слатка
пријо
,
та
како
да
не
плачем
од
радости
!
?
И
обе
прије
заплакаше
се
сад
опет
од
радости
.
Сврши
се
венчање
и
сватови
се
вратише
,
заобишавши
далеко
унаоколо
,
вратише
се
још
бешње
но
што
су
отишли
.
Ухвати
се
у
коло
и
звано
и
незвано
;
млађи
играју
а
старији
се
обређују
шљивовицом
(
која
је
Јулиних
година
)
,
а
Нића
боктер
и
пије
и
игра
.
Отпоче
ручак
.
Поседало
све
и
запремило
неких
пет
столова
,
два
„
на
глагол
“
а
три
„
на
покој
“
постављених
у
кући
и
у
авлији
.
Сам
ручак
нећу
описивати
,
јер
признајем
,
да
је
лепше
и
лакше
бити
позван
на
ручак
него
га
описивати
.
Напоменућу
само
то
,
да
је
гђа
Сида
учинила
све
што
мржња
и
љубав
једне
домаћице
учинити
може
(
мржња
према
гђа
Перси
и
љубав
према
гостима
и
сватовима
)
,
да
ствар
испадне
што
лепше
.
Распитала
се
била
тачно
до
ситница
:
шта
је
и
како
је
било
код
гђа-Персиних
,
па
је
гледала
да
свега
и
више
и
боље
буде
код
ње
,
и
кола
и
коња
,
и
пешкира
и
гајдаша
,
и
постављених
столова
и
јела
и
пића
.
„
Србскии
куваръ
,
trudomъ
Ieroteя
Draganovića
obštežiteljnoga
m
.
Krušedola
ieromonaha
,
sabranъ
i
dovoljnimъ
iskustvomъ
pravilno
ispitan
“
проучаван
је
и
прелиставан
једнако
и
тако
је
данашњи
сјајан
и
обилан
ручак
,
којега
су
сви
гости
и
пулгери
па
и
беамтери
до
неба
хвалили
,
био
резултат
удружене
теорије
и
праксе
,
—
теорије
јеромонаха
Крушедолског
Јеротеја
и
праксе
гђа-Сидине
.
За
време
ручка
је
било
и
неколико
здравица
.
После
ручка
настаде
опет
играње
.
Старији
и
не
устадоше
од
стола
а
омладина
се
ухвати
у
коло
.
Свирало
је
пет
гајдаша
;
два
у
собама
,
два
у
пространој
авлији
а
један
на
сокаку
пред
кућом
.
(
Био
је
и
шести
,
али
је
он
већ
до
подне
тако
пијан
био
,
да
су
га
одвели
у
шупу
да
се
испава
,
а
око
гајди
му
се
сад
деца
отимају
,
вуку
их
по
авлији
и
дувају
у
њих
)
.
После
подне
се
слегао
силан
свет
Јули
попиној
у
сватове
,
тако
,
да
је
ко
хтео
,
могао
је
комотно
покрасти
сво
село
.
Кога
ти
ту
све
није
било
,
и
ко
ти
се
су
није
напио
и
наиграо
тога
дана
!
Дошла
је
чак
и
поп-Ћирина
Ержа
,
незвана
ал
’
из
весно
послана
.
И
њу
увукоше
са
сокака
у
авлију
у
коло
и
ако
се
као
отимала
мало
и
викала
:
„
нем
тудом
,
и
не
знам
ништа
!
“
и
тражила
да
је
пусте
у
кујну
да
помаже
Жужи
.
Све
јој
то
не
поможе
,
увукоше
је
измеђ
у
Ниђе
боктера
и
Проке
плајаша
.
Ержа
се
стиди
али
игра
и
једнако
се
извињава
Проки
:
да
не
зна
ништа
,
а
Прока
јој
одговара
подскочицом
:
„
Ја
сам
мала
,
не
знам
ништа
,
Метите
ме
код
огњишта
,
Ди
кувари
ватру
пире
А
на
мене
руке
шире
!
Ију-ју
,
ију-ју
!
“
Игра
коло
,
звецкају
сабље
хуланера
Рушњака
и
дукати
на
врату
паорских
девојака
,
а
цицане
паорске
сукње
све
се
чисто
ломе
;
охрабрила
се
и
Ержа
,
па
тресе
и
везе
до
Ниће
боктера
,
па
распалила
и
њега
те
јој
и
овај
рече
своју
:
„
Тако
тако
до
недеље
Ма
остала
без
кецеље
.
И-ју-ијују
!
“
Коло
се
ширило
па
је
све
веће
и
веће
.
Сред
великог
Нићиног
кола
,
ухватило
се
друго
мање
,
у
које
се
похватале
неке
трговачке
калфице
и
неке
фрајле
у
шеширима
.
Зову
их
ови
из
великог
кола
,
они
се
лепо
захваљују
али
неће
,
изгледа
очевидно
к’о
да
хоће
да
су
одвојени
к’о
зејтин
над
водом
.
То
увреди
Нићу
који
је
био
већ
у
том
стању
кад
је
човек
искрен
,
а
и
иначе
је
био
ово
његов
дан
,
па
поче
:
„
Сиђи
,
Боже
,
с
небеса
,
Па
да
видиш
чудеса
:
Како
ћифте
воде
коло
А
паори
у
наоколо
!
“
Поред
Нићиног
великог
паорског
кола
,
и
у
њему
оног
ћифтанског
малог
,
ухватило
се
још
једно
треће
опет
паорско
.
У
њега
увукоше
и
неке
Швабе
из
другог
краја
села
,
а
међу
њима
и
Сепла
сувачара
и
жену
му
Бетику
и
ћерку
Кредлу
.
Сепл
је
из
поштовања
према
поп-Спири
,
као
лојалан
Шваба
и
мештанин
,
донео
младенцима
торту
на
презент
.
Унели
су
је
торжаствено
;
најпре
је
ишла
Кредла
са
тортом
,
за
њом
Бетика
са
великим
штајерским
амбрелом
а
за
њом
кривоноги
Сепл
са
тешком
лулекањом
и
са
отромбољеном
доњом
усном
.
—
Извињавао
се
Сепл
да
не
зна
српски
ни
говорити
а
камо
ли
играти
,
—
све
му
то
не
поможе
!
Игра
Шваба
ако
му
се
и
не
игра
!
Гледа
га
Нића
боктер
из
оног
другог
кола
,
гледа
и
Сепла
и
Сепловицу
и
друге
Швабе
и
Швабице
како
смешно
играју
па
отпоче
:
„
Игра
Шваба
и
Швабица
А
на
Шваби
кабаница
;
Боље
игра
кабаница
,
Него
Шваба
и
Швабица
!
“
Игра
коло
,
брује
гајде
,
а
дечурлија
трчи
око
кола
или
вија
једно
друго
и
провлачи
се
између
играча
и
играчица
,
бацају
шешире
у
коло
и
шорају
их
оданде
напоље
,
или
се
купе
око
ватре
где
стоји
Аркадија
црквењак
и
његов
помоћник
(
негда
најглупљи
ђак
у
школи
,
коме
је
стари
учитељ
прорицао
,
да
од
њега
неће
бити
никад
ништа
и
да
неће
видети
од
њега
асне
ни
црква
ни
општина
,
па
се
преварио
,
јер
,
ето
,
овај
дотерао
до
помоћника
на
звонари
)
и
пале
црквене
прангије
.
Накупила
се
деца
па
чекају
да
Аркадија
испали
једну
прангију
.
Али
ће
мало
подуже
чекати
,
јер
га
је
фрау-Габриела
замолила
да
не
пуца
док
је
она
у
авлији
,
јер
каже
,
да
има
врло
хаглих
уши
.
—
Је
л
’
те
,
не
ћеду
пуцати
канони
?
—
пита
фрау-Габриела
.
—
Неће
,
неће
,
госпоја
.
—
Молићу
вас
,
даклем
!
...
Ал
’
ви
се
,
је
л
’
те
,
не
шалите
,
је
л
’
те
...
не
,
не
,
немојте
дизати
ту
штанглу
!
—
викну
фрау-Габриела
и
запуши
брзо
своје
хаглих
уши
.
—
Знате
,
страшно
сам
нервез
!
—
Нећу
,
нећу
,
госпоја
,
како
би
’
ја
!
—
смеје
се
Аркадија
.
—
Бићу
вам
јако
обвезана
!
—
благодари
му
фрау-Габриела
која
је
такође
била
у
сватовима
као
и
њена
од
скора
непријатељица
фрау-Цвечкенмајерка
и
час
се
унутра
а
час
у
авлији
налазила
.
Фрау-Габриела
је
била
на
ручку
и
тамо
се
лепо
унтерхалтовала
.
Била
је
ванредно
расположена
курисањем
једнога
старога
штуцера
тамо
унутри
.
Није
хтела
,
а
ни
могла
да
да
одговора
на
једно
његово
питање
врло
деликатне
природе
,
па
је
онако
раздрагана
изашла
у
авлију
сва
румена
и
зајапурена
па
се
хладила
танком
шнуфтиклом
.
На
лицу
јој
неко
блаженство
а
уста
у
пола
отворена
,
па
к’о
да
полако
пири
на
нешто
,
онако
к’о
у
домаћице
која
сече
онога
часа
из
рерне
извађени
врућ
куглоф
,
који
јој
је
испао
ванредно
добар
,
па
се
пуши
и
иде
пријатна
пара
и
мирис
од
њега
устима
домаћице
и
она
осећа
и
на
целом
лицу
показује
неописану
сладост
и
милину
од
тога
.
Тако
је
и
фрау
Габриела
осећала
неко
задовољство
и
онако
раздрагана
изашла
у
авлију
,
па
као
свако
сретно
створење
,
готова
била
да
загрли
цео
свет
.
Хтела
је
да
покаже
свету
,
да
се
не
туђи
од
