...-
Али
,
ти
ниси
ни
за
свирепство
без
кога
се
не
може
у
великом
свету
.
Тада
се
зачу
и
трећи
човек
,
онај
човек
који
је
Милоша
обузимао
целог
кад
би
се
домашио
пера
и
стихова
.
-
Ова
мучна
загонетка
коју
ти
живот
поставља
,
-
рече
му
он
,
-
јесте
вечита
драма
у
којој
се
крши
људски
род
.
Ти
си
толико
тражио
један
велики
предмет
.
Ето
ти
га
,
па
ради
.
Млади
песник
се
обрадова
овој
мисли
,
али
се
она
оба
гласа
насмејаше
подругљиво
.
-
Речи
су
воденица
без
брашна
.
Зар
писати
кад
треба
радити
?
Милош
обори
главу
.
Пред
његове
очи
се
појави
кисео
осмех
његовог
брата
.
Тај
осмех
паде
на
Зоркина
писма
.
Сва
три
она
човека
су
ћутала
.
Али
,
Милош
осети
у
дну
срца
да
се
решење
загонетке
налази
у
то
неколико
редова
,
написаних
Зоркиним
читким
рукописом
:
"
На
теби
је
сад
да
покажеш
колико
ме
волиш
;
ти
ћеш
ме
разумети
и
дати
ми
сву
своју
наклоност
.
"
Кремић
уздахну
.
Зашто
овај
уздах
у
моменту
кад
се
човек
решава
на
добро
дело
?
Је
ли
он
био
уздах
задовољства
или
уздах
за
откуп
доброте
?
Доле
,
далеко
испод
Милоша
,
белила
се
два
димњака
и
осмехивали
се
прозори
,
обојени
избледелом
плавом
бојом
.
Млади
човек
се
сети
старе
жене
,
која
је
дала
целу
себе
за
ту
кућу
и
њених
речи
.
-
Да
,
треба
трпети
!
-
понови
он
њене
речи
и
уздахну
још
једанпут
.
Али
,
овај
уздах
није
више
био
нејасан
.
Он
је
долазио
из
дубине
са
које
је
био
спао
тежак
терет
неодлучности
.
ГЛАВА
ОСМА
.
ЈАЧА
НЕГО
СМРТ
.
"
Крагујевац
,
2
.
јула
.
Драга
Зорка
,
тек
што
сам
се
скинуо
са
воза
,
осећам
потребу
да
се
с
тобом
поразговарам
,
бар
овако
преко
ове
карте
.
Јутро
је
.
Тек
четири
сата
.
Преко
пута
мене
на
пијаци
се
скупљају
надничари
с
мотикама
на
рамену
.
Време
је
дивно
за
путовање
.
Све
је
тако
весело
око
мене
,
а
ја
сам
сам
и
тужан
.
Сад
жалим
што
сам
се
кренуо
на
пут
.
Овде
се
нећу
задржавати
.
Чекам
пошту
па
да
се
одмах
кренем
.
Како
си
ти
?
Не
буди
невесела
,
моје
злато
.
Ја
ти
шаљем
хиљаду
слатких
пољубаца
,
и
волим
те
више
него
икад
,
ако
је
то
могућно
.
М
.
Пожега
,
3
.
јула
.
Мила
моја
мала
,
поздрављам
те
на
уласку
у
мој
округ
.
Већ
миришу
клеке
однекуд
.
Само
још
три
сата
,
па
ћу
бити
у
Ужицу
.
Моја
мајка
ће
се
обрадовати
много
.
Преда
мном
се
већ
оцртавају
ужичке
планине
,
суморне
и
фамилијарне
.
Путовао
сам
удобно
,
јер
није
било
много
путника
.
До
виђења
прексутра
.
Сутра
треба
да
се
одморим
.
ја
те
волим
и
грлим
нежно
.
Увек
твој
Милош
.
"
Ужице
,
5
.
јула
,
уторак
после
подне
,
1
сат
и
четврт
.
Моја
драга
Зоро
,
добар
дан
.
Одморио
сам
се
,
прошетао
по
вароши
,
прочитао
твоје
драго
писмо
,
које
је
јутрос
дошло
,
и
мислио
на
тебе
.
У
тим
мислима
ево
дошао
сам
у
своју
собу
,
да
ти
пишем
и
да
те
развеселим
.
Твоје
писмо
ме
је
јако
обрадовало
;
прочитао
сам
га
неколико
пута
,
и
још
толико
пута
пољубио
твоју
малу
фотографију
.
Моји
су
врло
добри
;
мајка
је
вечито
око
мене
;
старији
брат
је
престао
да
се
потсмева
мојим
песмама
;
деца
не
иду
у
школу
,
те
су
по
вас
дан
у
пољу
.
Мала
Добринка
већ
почиње
да
помаже
мајци
.
Уме
да
плете
чарапе
и
треби
боранију
.
Да
знаш
како
је
смешна
кад
припаше
мајчину
кецељу
,
уозбиљи
се
и
почне
да
ради
.
Прави
је
мајмун
.
Ја
је
непрестано
дирам
.
Ужице
ми
се
допада
више
него
што
сам
то
очекивао
.
Улице
су
чисте
и
праве
.
Нема
палата
као
у
Београду
,
али
ни
оних
чатрља
које
се
подижу
поред
тих
палата
.
Куће
су
просте
;
ипак
нису
турске
као
што
ти
мислиш
.
Томе
је
узрок
пожар
који
је
пре
четрдесет
година
уништио
главни
део
вароши
.
Тада
је
Ужице
још
радило
са
Босном
,
те
се
одмах
подигло
из
пепела
.
Још
само
понеки
ћепенак
,
на
којем
самарџије
куцају
у
самарице
,
опомиње
ме
да
је
Ужице
било
некад
турско
.
Али
сад
,
не
дај
Боже
да
се
деси
нешто
тако
,
моја
варош
би
остала
црно
згариште
,
а
ово
мало
мештана
што
се
још
овде
задржало
разишло
би
се
по
свијету
куд
су
отишли
и
други
њихови
рођаци
и
пријатељи
.
Некада
је
ова
гомила
мирних
кућа
била
наша
прва
варош
после
Београда
.
Ја
се
још
сећам
песме
којом
је
мајка
успављивала
децу
:
Ој
Ужице
,
мали
Цариграде
,
Док
бијаше
,
лијепо
ли
сијаше
!
Кроз
тебе
се
проћи
не
могаше
,
Од
дућана
и
од
базрђана
,
Од
ћошака
и
од
ћепенака
,
Од
зумбула
и
мирисног
ђула
,
Од
момака
и
од
ђевојака
.
Старији
Ужичани
се
сећају
са
слашћу
тога
доба
.
Турци
у
Ужицу
били
су
родом
одатле
,
богати
,
мирни
,
питоми
и
у
дослуку
с
хришћанима
.
Нарочито
се
њихове
жене
пазиле
.
Моја
баба-Манда
дружила
се
само
са
булама
и
с
њима
пила
ракију
из
ибрика
.
Турски
утицај
се
одржао
још
у
говору
и
карактеру
.
Језик
,
који
је
иначе
чист
као
суза
,
пун
је
турских
речи
.
Старији
Ужичани
су
код
куће
још
у
многоме
као
Турци
:
жене
их
дворе
,
једу
прстима
,
и
воле
да
се
размећу
.
Има
и
сад
примера
да
који
стари
мераклија
легне
жени
у
крило
,
и
док
му
она
шушка
по
глави
,
он
спава
.
Није
ретко
да
који
газда
шета
изјутра
по
дворишту
у
спаваћем
оделу
,
док
кирајџике
,
које
нису
из
места
,
кикоћу
се
и
пружају
прстом
на
њега
.
Воле
титуле
.
Кад
је
један
мој
земљак
добио
за
владиног
посланика
,
недељу
дана
је
стајао
пред
огледалом
,
лупао
се
по
прсима
и
понављао
:
"
Матковићу
,
краљев
посланиче
!
"
Жене
ретко
кад
излазе
саме
на
улицу
,
а
кад
изиђу
,
строго
пазе
да
коме
мушкарцу
не
пресеку
пут
.
Не
знам
да
ли
те
ово
занима
,
али
је
мени
све
то
тако
близу
и
пријатељски
,
да
ми
је
мило
да
ти
причам
о
томе
.
Ја
бих
био
потпуно
срећан
да
си
ти
још
овде
.
Али
,
ти
си
тако
далеко
...
далеко
иза
Сарића
Осоја
,
где
шум
бреза
ожалошћава
зелену
вегетацију
клека
и
купина
.
Па
ипак
,
ти
си
близу
,
ти
ме
чујеш
.
Хтео
бих
још
да
ти
пишем
,
али
је
и
ово
много
за
једно
писмо
.
У
мислима
,
ја
узимам
твоју
главу
обожавану
у
своје
руке
,
и
ја
је
стежем
на
уздрхтало
срце
.
Ја
љубим
твоје
трепавице
,
влажне
од
суза
;
драга
душо
,
не
буди
тужна
;
буди
весела
онако
као
што
си
кад
сам
ја
поред
тебе
.
Да
знаш
како
си
мила
кад
си
весела
!
Буди
радосна
,
моја
драгано
,
јер
је
наша
љубав
велика
.
Зоро
врло
вољена
,
моје
срце
ме
боли
,
врло
боли
,
ја
осећам
у
грудима
једну
дубоку
рану
.
То
је
рана
од
нашега
растанка
.
Она
ме
боли
,
али
то
је
сладак
бол
,
јер
долази
од
наше
љубави
.
Шаљем
ти
најслађе
пољупце
и
своје
најнежније
мисли
.
Твој
Мико
.
"
Ужице
,
8
.
јула
.
Хвала
ти
на
карти
коју
си
ми
послала
,
моја
драга
пријатељице
.
Колико
смо
пута
прошли
заједно
том
улицом
!
...
Ах
,
како
је
тешко
бити
без
тих
шетњи
.
Кад
гледам
ту
слику
и
мислим
на
Београд
,
чини
ми
се
да
је
то
нека
друга
земља
,
неки
други
свет
,
срећнији
од
нас
у
овој
малој
паланци
,
где
трава
расте
по
сокацима
.
Надам
се
да
ћеш
ми
скоро
писати
опширно
.
Прими
сву
моју
нежност
и
миловање
.
Твој
Милош
.
П
.
С
.
Надам
се
да
госпа
Селена
није
озбиљно
болесна
.
Не
брини
се
.
То
ће
проћи
.
Пиши
ми
.
Још
један
поздрав
и
пољубац
.
М
.
"
Ужице
,
10
.
јула
.
Твоје
кратко
писмо
јако
ме
је
забринуло
.
Сирота
госпа
Селена
,
како
тако
да
назебе
!
Била
је
увек
здрава
.
Шта
јој
би
наједанпут
да
падне
у
постељу
?
Али
,
не
треба
очајавати
.
Све
ће
то
проћи
за
дан
два
.
То
је
само
некакав
јачи
назеб
.
Надам
се
да
ћеш
ми
скоро
јавити
да
је
све
добро
.
И
ти
ћеш
бити
весела
,
је
ли
,
Зоро
?
Негуј
своју
мајку
,
али
чувај
и
саму
себе
,
да
се
много
не
умориш
,
па
да
се
и
ти
не
оболестиш
,
далеко
то
било
од
нас
-
како
то
каже
моја
мајка
!
Молим
те
,
извештавај
ме
што
чешће
о
стању
болести
и
не
плаши
се
.
Веома
те
воли
твој
Мико
.
"
Ужице
,
11
.
јула
.
Твоје
писмо
ме
је
запрепастило
.
Узимам
највеће
учешће
у
твом
огромном
болу
.
Како
се
све
мења
,
како
планови
пропадају
,
све
пролази
,
и
јуче
не
наличи
на
данас
.
Чувај
своје
здравље
,
које
ми
је
најскупље
на
земљи
.
Сви
моји
те
поздрављају
и
учествују
у
твојој
жалости
.
Буди
храбра
и
воли
ме
.
Сутра
писмом
опширно
.
Твој
М
.
"
"
Субота
,
17
.
јула
,
после
подне
.
Мила
моја
Зоро
,
данас
је
пазарни
дан
,
те
је
цела
варош
оживела
.
Има
ваздан
ствари
да
се
види
,
али
ја
више
волим
да
се
овако
заклоним
у
своју
собу
и
да
ти
пишем
.
Пишући
чини
ми
се
да
сам
заједно
с
тобом
,
тамо
иза
оних
сунцокрета
,
да
ме
милује
твој
заљубљен
поглед
,
и
да
сам
окружен
твојим
пријатељским
бригама
.
У
мислима
ја
се
теби
приближавам
и
љубим
ти
твоје
обрве
,
танке
и
црне
као
крила
у
ластавице
.
Ја
се
огледам
на
твојим
очима
,
мирним
као
воде
у
хладу
врба
мог
завичаја
;
и
ја
те
волим
целом
ватром
мога
врелог
срца
и
свом
поезијом
моје
душе
,
која
трепти
за
тобом
као
ваздух
изнад
усијаног
крша
,
што
се
бели
преда
мном
.
Нема
ничег
довољно
јаког
у
свету
да
уништи
моју
љубав
,
ни
да
је
смањи
.
Ја
те
волим
и
бићу
срећан
као
што
сам
досад
био
;
па
и
ако
ме
срећа
остави
једног
дана
,
ја
ћу
те
волети
исто
оволико
,
па
и
више
ако
је
могућно
.
Ја
верујем
у
тебе
као
пустињак
који
верује
у
свог
бога
;
ја
и
знам
да
ме
ти
волиш
,
јер
си
ми
дала
све
што
може
једна
жена
дати
љубљеном
човеку
.
Али
,
мени
то
још
није
довољно
,
ја
сам
незахвалан
,
ја
не
знам
границе
мојим
осећањима
,
јер
ја
те
волим
безгранично
,
а
ти
си
тако
далеко
од
мене
.
Све
друго
је
тако
мало
,
и
завичај
и
породица
,
и
живот
и
смрт
.
И
због
тога
што
си
далеко
од
мене
,
ја
жалим
и
оплакујем
срећу
која
је
прошла
,
дане
,
шетње
и
тренутке
кад
си
била
мом
срцу
најближа
.
Опрости
ми
што
те
буним
у
твоме
култу
мртвих
;
извини
ме
што
не
видим
твоју
црнину
,
јер
је
моја
љубав
бацила
вео
на
све
друго
што
ниси
ти
.
Да
,
ја
те
више
никад
не
могу
заборавити
и
тешко
ми
је
кад
те
знам
далеко
од
себе
.
Наслони
твоју
главу
,
моје
јање
ожалошћено
,
на
моје
груди
увек
широке
за
тебе
и
тако
уске
за
остали
свет
,
о
,
свете
мојих
мисли
,
о
,
моја
лепа
Дорћолко
,
коју
волим
више
него
своју
мајку
,
више
него
гроб
свога
оца
,
више
него
браћу
и
сестре
,
више
но
и
моје
песме
,
о
,
песмо
моје
младости
.
Поштуј
и
чувај
моју
љубав
,
воли
моје
осећаје
према
теби
који
испуњују
све
моје
срце
.
Да
ти
можеш
замислити
како
сам
ја
украсио
твоју
слику
у
моме
срцу
,
како
ја
брижљиво
чувам
спомене
наших
дана
и
ноћи
,
проведених
заједно
,
како
ја
поштујем
,
као
свети
путир
,
најмању
стварчицу
из
нашег
заједничког
живота
,
ти
би
се
поносила
сама
собом
и
нашом
љубављу
,
лепом
и
великом
,
какву
свет
још
не
познаје
.
Ја
пролазим
кроз
свој
завичај
као
странац
,
ја
посматрам
ова
брда
,
људе
и
ствари
,
некад
тако
дубоко
везане
за
мене
,
само
да
бих
ти
могао
писати
о
њима
.
Моја
душа
остала
је
у
Београду
,
моје
биће
је
расуто
по
обалама
Дунава
и
Саве
,
у
некалдрмисаној
Банатској
улици
,
тамо
"
где
је
био
жандарм
"
,
по
Јалији
,
Булбулдеру
,
по
бедемима
београдске
тврђаве
,
по
твојој
соби
,
око
тебе
,
по
твојим
очима
и
твоме
пријатељском
недру
.
Заборави
своју
црнину
ћерке
мислећи
на
мене
,
као
што
сам
ја
заборавио
све
што
ниси
ти
;
воли
ме
као
што
те
ја
волим
,
поштуј
нашу
љубав
као
што
је
ја
поштујем
,
залиј
њено
цвеће
својим
сузама
као
што
га
ја
заливам
сваког
јутра
и
вечера
,
те
цвета
бујно
и
крваво
,
о
,
цвете
мога
живота
,
о
,
душо
моје
душе
.
Ја
те
волим
толико
да
се
бојим
да
ти
ниси
способна
да
ме
довољно
волиш
.
Ох
,
не
!
То
није
истина
.
Ти
ме
волиш
...
ја
знам
како
ме
ти
волиш
.
Нећу
више
ни
о
чему
другом
да
ти
пишем
.
Нека
ово
писмо
говори
само
о
мојој
љубави
.
Пиши
ми
много
.
Загрли
ме
и
затишкај
ову
рану
коју
је
отворио
наш
растанак
,
пољуби
моје
чело
које
гори
као
у
грозници
,
и
моје
усне
тако
суве
.
Не
мисли
да
је
наша
љубав
против
црнине
;
не
презири
је
,
јер
ћеш
презрети
оно
што
је
најбоље
у
нама
.
Наша
љубав
јесте
награда
за
смрт
,
она
је
цена
нашега
живота
,
па
је
једина
лепа
ствар
нама
дата
у
овом
свету
тако
хладном
и
рђавом
.
Воли
ме
,
дакле
,
још
више
ти
,
тако
обучена
у
црне
хаљине
;
не
стежи
срце
које
куца
за
мном
чак
и
кад
га
покрива
црни
креп
,
и
украси
нашу
љубав
твојом
тугом
,
росним
цвећем
које
се
рађа
у
болу
.
Твој
Милош
.
"
Ужице
,
24
.
јула
.
Јуче
сам
примио
твоје
добро
писмо
,
драга
душо
,
и
тек
сам
те
јуче
разумео
како
треба
.
Опрости
ми
што
не
могах
задржати
бујицу
моје
љубави
,
те
наруших
твоју
црнину
.
Данас
те
волим
исто
толико
,
али
сам
много
присебнији
.
Ти
ћеш
се
зачудити
кад
ти
кажем
да
сам
јуче
тражио
од
мајке
благослов
за
наш
брак
.
Она
се
обрадовала
и
пристала
одмах
.
Док
ја
ово
пишем
,
у
моју
собу
допиру
гласови
наших
сусетки
.
То
моја
мајка
даје
част
за
нашу
веридбу
.
Мој
брат
старији
се
зачудио
,
али
се
није
противио
.
Они
ће
ти
сви
писати
сутра
.
Ја
остајем
овде
до
половине
августа
.
Тада
треба
да
ме
војна
комисија
прегледа
и
последњи
пут
.
Изгледа
ми
да
отуд
нећемо
имати
никаквих
сметњи
.
Чим
се
то
сврши
,
ја
ћу
доћи
у
Београд
и
потражити
какво
место
у
државној
служби
.
Дакле
,
до
скорог
виђења
,
драга
женице
.
Ти
си
већ
пред
Богом
моја
жена
,
а
тада
ћеш
бити
и
пред
људима
.
Ти
си
ме
умела
увек
разумети
.
Твоја
љубав
је
била
моћна
и
победила
је
све
препреке
.
Отсад
се
све
мења
.
Између
нас
нема
ништа
што
нас
раставља
.
Само
нас
смрт
може
раставити
.
Ах
,
ја
те
толико
волим
да
ми
се
чини
да
ни
смрт
није
довољно
јака
да
нас
растави
.
Ми
ћемо
се
поново
састати
,
је
ли
?
...
Остати
увек
једно
поред
другог
и
делити
добро
и
зло
наше
судбине
.
Кроз
отворен
прозор
ја
видим
плаво
небо
тако
ведро
и
весело
,
и
мени
се
чини
да
ће
наша
судбина
отсад
бити
тако
ведра
и
насмејана
.
Ја
тражим
од
тебе
само
љубав
.
Не
мисли
да
је
то
мало
.
Дајући
ми
сву
твоју
наклоност
,
ти
се
цела
предајеш
мени
.
Моја
воља
биће
твоја
,
моју
срећу
,
моју
несрећу
ти
ћеш
подносити
са
мном
.
Знај
да
мој
живот
неће
бити
весео
увек
,
али
твој
задатак
биће
да
га
развеселиш
.
Здраво
сам
што
и
теби
желим
.
Овамо
нема
великих
новости
.
Да
,
рећи
ћу
ти
,
почео
сам
да
мислим
о
једној
драми
.
Материјал
ми
даје
наша
љубав
.
У
њој
сам
запазио
неколико
важних
момената
,
који
се
,
повезани
једном
идејом
,
фатално
привлаче
у
једну
целину
.
Покушаћу
да
почнем
.
Ствар
је
врло
тешка
.
Треба
доста
рутине
,
занатства
,
добрих
детаља
и
сигурног
стила
.
Али
,
шта
ме
стаје
да
покушам
!
Извини
што
морам
да
прекинем
ово
писмо
.
Комшинке
ме
непрестано
зову
да
им
причам
о
теби
.
Ја
те
волим
.
Твој
Милош
"
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
.
МЕЛАНХОЛИЈА
.
Задовољство
да
се
учини
једно
добро
дело
-
које
је
Кремић
осетио
кад
је
својој
драгани
понудио
своје
име
-
није
трајало
дуго
.
Млади
човек
је
још
довољно
волео
себе
самог
да
ова
биљка
једне
више
љубави
ухвати
корена
у
његовој
души
.
Хиљаде
разних
ситница
обичног
живота
,
тако
напуњеног
себичношћу
и
бригом
за
што
бољи
комад
хлеба
,
низале
се
пред
њим
и
квариле
му
благе
мисли
љубави
за
ближњег
.
Милош
је
несвесно
упоређивао
шта
су
други
радили
у
овим
приликама
,
испадао
особењак
у
својим
очима
и
сумњао
у
будућност
која
га
је
чекала
.
Све
је
било
против
његовог
решења
:
његове
године
,
зарада
,
дужност
да
помогне
старијем
брату
који
је
узео
на
се
цео
терет
њихове
куће
,
навике
,
па
и
сама
природа
.
-
Шта
ће
бити
после
десет
година
?
-
питао
се
он
.
-
Хоћу
ли
је
ја
и
тада
волети
?
Кад
се
већ
почне
са
питањима
шта
ће
бити
после
десет
година
,
човек
заборавља
на
најобичнију
ситницу
,
пад
с
трамваја
или
други
несрећни
случај
,
који
се
сутра
може
десити
и
покварити
све
планове
.
Његова
машта
тежи
да
продре
до
краја
помрчине
и
зауставља
се
тек
на
амбису
који
се
,
пре
а
после
,
појављује
у
тим
мислима
.
-
Свет
ће
се
загледати
кад
нас
види
руку
под
руку
.
Шта
ће
рећи
ова
мала
паланка
,
коју
не
потреса
никаква
страст
и
која
у
тим
приликама
не
допушта
никакву
измену
,
већ
тражи
да
се
ради
онако
како
је
од
оца
остануло
сину
.
Људи
ће
се
прћити
,
а
жене
ће
правити
гласне
примедбе
.
Свет
неће
хтети
да
разуме
шта
се
крије
у
нашим
срцима
.
Кремић
је
често
пута
говорио
да
га
се
не
тиче
тај
свет
,
чији
се
бич
зове
рекла-казала
,
али
је
сада
признавао
себи
да
није
говорио
искрено
.
Да
,
он
је
сада
ишао
и
даље
,
и
видео
да
много
штошта
што
је
радио
и
што
ради
било
је
не
због
овог
одређеног
пријатеља
и
познаника
,
већ
због
тог
света
,
због
те
гомиле
људи
који
нису
сви
пријатни
и
мили
,
али
који
тако
у
гомили
чине
нешто
заједничко
,
једну
целину
,
што
је
већа
ма
од
кога
појединца
и
заслужује
да
се
за
њу
ради
,
да
се
према
њеном
мишљењу
управља
и
према
њеној
вољи
повија
.
-
Наш
брак
ће
бити
објава
рата
целом
овом
свету
који
уме
тако
свирепо
да
бије
својим
бичем
.
Хоће
ли
Зорка
бити
срећнија
у
тој
борби
него
овако
,
мирна
и
повучена
у
свој
стан
на
крају
вароши
и
живота
?
Хоћу
ли
ја
моћи
издржати
ово
тешко
искушење
у
које
нас
ставља
наша
љубав
?
Нећемо
ли
ми
бити
као
два
зликовца
,
везана
за
један
ланац
,
који
се
најзад
омрзну
?
Док
се
млади
човек
борио
са
овим
мислима
,
доскора
тако
далеким
од
њега
,
његов
изгубљен
поглед
прелетао
је
ужички
пејзаж
,
суров
и
тежак
као
његов
дотадањи
живот
.
Оне
дугачке
улице
са
исквареном
калдрмом
,
по
којој
се
сијају
још
баре
од
последње
кише
,
ове
куће
сазидане
просто
и
практички
,
баште
по
којима
расте
боранија
и
празилук
,
и
ово
сунце
које
клизи
по
хоризонту
,
натмурено
и
сажаљиво
,
дефиловали
су
поред
њега
,
а
заједно
с
њима
и
његово
детињство
и
све
тамне
слике
његове
прошлости
.
Он
је
видео
себе
као
дечка
,
који
после
мршаве
вечере
буљи
над
књигом
пред
чкиљавом
лампицом
,
обешеном
о
зиду
;
сећао
се
себе
и
у
најсрећнијим
часовима
школског
живота
,
часовима
школског
излета
,
кад
се
морао
да
крије
у
какав
врбљак
да
поједе
парче
проје
и
сира
,
које
му
је
мајка
спремила
,
док
су
његовим
друговима
доносили
момци
пуне
корпе
печења
и
колача
.
На
ум
му
долазиле
београдске
ашчинице
,
у
којима
је
започео
престонички
живот
поред
прљавог
штампарског
шегрта
и
са
ђувечом
,
у
који
је
замакао
своје
црне
нокте
чокалија
из
Магарева
.
Ти
тренуци
су
били
свирепо
тешки
,
али
их
је
он
подносио
,
јер
га
је
помагала
и
тешила
зелена
нада
да
ће
то
све
једном
проћи
,
и
он
ће
постати
свој
човек
.
Како
је
он
тада
замишљао
свој
улазак
у
државну
службу
,
напредовање
у
њој
,
своју
бећарску
собу
,
тренутак
кад
се
човек
решава
на
женидбу
и
своју
вереницу
,
која
је
требала
да
му
помогне
да
учини
још
последњи
корак
у
оно
што
је
називао
живот
.
Тај
живот
...
то
су
били
широки
хоризонти
,
вечито
обасјани
сунцем
,
где
су
воде
тихе
и
где
се
живи
срећно
као
у
оним
римским
вртовима
које
је
виђао
по
анзихтскартама
,
пуним
сенке
од
кипариса
и
опојних
мириса
,
који
се
дижу
из
белих
мермерних
урни
.
И
сад
,
кад
му
је
требало
мало
,
још
годину
две
стрпљења
,
па
да
оствари
тај
сан
,
зар
да
се
врати
натраг
у
скомрачење
,
у
горку
сиротињу
,
у
свет
презрених
и
гладних
,
у
црну
оскудицу
,
која
је
још
гора
него
што
је
била
његова
,
јер
је
без
наде
,
јер
је
вечита
.
Кад
би
тако
са
својим
мислима
дошао
до
краја
и
осетио
нужност
да
раскине
све
што
га
везује
са
Зорком
,
пред
њим
би
се
раширио
таман
амбис
,
пун
језе
и
смрти
,
и
из
те
језовите
помрчине
подигао
би
се
благ
спектр
његове
драгане
,
оне
Зорке
која
му
се
урезала
у
душу
оног
пролетњег
дана
кад
јој
је
поклонио
једну
ружу
,
говорио
о
новцу
и
први
пут
се
посвађао
са
њеном
мајком
.
У
белој
хаљини
од
ланеног
платна
,
с
главом
нагнутом
унапред
,
њена
мека
кестењаста
коса
,
забачена
устрану
,
купала
је
њено
сјајно
чело
.
Блага
и
дубока
ватра
је
избијала
из
њених
очију
,
а
њен
поглед
који
се
није
видео
просипао
је
светлост
по
њеним
бледим
образима
.
Две
тамне
црте
сенчиле
су
кутове
њених
уста
и
откривале
болећив
осмех
њеног
срца
.
Крупна
румена
ружа
пресијавала
се
у
крв
,
расцветавала
се
на
њеним
још
неразвијеним
грудима
и
бацала
црвену
светлост
на
њен
врат
и
подбрадак
.
Она
га
је
посматрала
,
тако
блага
и
бела
,
и
сањала
један
сан
.
-
Ох
,
није
могућно
,
ја
не
могу
покварити
сан
ове
жене
,
-
говорио
је
Милош
у
себи
.
-
Он
је
праведна
накнада
за
њен
промашен
живот
.
Али
је
занос
опет
трајао
до
прве
појаве
стварности
.
Био
је
довољан
осмех
каквог
огорченог
бећара
на
брак
или
каква
мудра
мисао
,
прочитана
у
коме
дневном
листу
:
"
Човек
тако
воли
...
Уноси
целог
себе
у
тај
осећај
.
Кити
љубљену
жену
најлепшим
украсима
своје
маште
.
Али
,
ускоро
љубав
прелази
у
навику
,
тело
се
умара
,
душу
обузима
разочарење
,
човек
негодује
,
па
се
чак
и
гади
,
а
жена
-
ђинђува
која
се
замишљала
да
је
идол
-
пада
са
свог
амвона
ниско
,
сасвим
ниско
.
"
Тако
је
млади
човек
ишао
из
једне
крајности
у
другу
.
Преломи
су
били
врло
нагли
.
Он
је
патио
.
Никоме
није
смео
да
говори
своју
муку
,
која
га
је
гризла
као
отров
и
освајала
из
дана
у
дан
.
Како
су
му
били
дуги
дани
,
једући
тако
самог
себе
и
живећи
у
овој
мирној
паланци
.
коју
ништа
није
трзало
из
њеног
мртвачког
сна
!
Уморним
оком
он
је
посматрао
кржљаве
клеке
расуте
по
Забучју
,
слушао
тихо
отицање
Ђетиње
преко
плићака
у
каљав
сплет
непоткресаних
врба
,
и
тражио
смисла
белим
стазама
које
су
се
из
вароши
пеле
у
брда
и
губиле
се
у
густој
шуми
шичурака
и
глогова
.
Ова
тешка
тишина
је
владала
преко
целог
дана
у
вароши
;
све
је
изгледало
као
заспало
,
као
помрло
.
Увече
,
један
наранџаст
пламен
сине
кроз
улице
;
сијалице
се
запале
и
ова
гробница
живих
људи
се
претстави
још
мртвија
према
хладној
електричној
светлости
.
-Шта
ли
сад
она
ради
?
-
питао
се
Милош
.
-
Тако
сама
...
у
оне
три
велике
собе
?
У
свирепој
борби
његових
мисли
,
ова
паланка
,
клеке
,
непотресане
врбе
,
стазе
по
брдима
и
ови
људи
који
пролазе
поред
њега
замрли
и
једнолики
,
чинили
су
се
Кремићу
да
су
се
нарочито
скупили
око
њега
да
га
муче
.
У
том
тренутку
он
је
желео
највише
да
буде
поред
Зорке
да
јој
метне
руку
на
раме
,
загледа
се
у
њене
добре
очи
и
запита
је
шта
да
ради
.
Тек
је
био
месец
дана
откако
су
се
растали
,
а
њему
се
чинила
читава
вечност
.
Далеко
од
Зоркиних
нежности
,
младом
човеку
је
изгледало
као
да
је
у
изгнанству
.
Цео
овај
месец
дана
није
му
вредео
једног
минута
проведеног
поред
његове
драгане
.
Недостајало
му
је
нешто
што
му
је
било
најпријатније
у
животу
.
Материнске
бриге
и
чар
родне
земље
су
биле
далеко
од
тога
да
му
задовоље
ту
празнину
.
Јер
навике
потпуне
љубави
држе
душу
и
чула
под
јармом
исто
тако
свирепим
као
и
навике
на
алкохол
и
коцку
.
Милош
је
патио
свирепо
.
Он
је
изазивао
слику
своје
драгане
.
Или
још
чешће
,
њен
бледи
лик
га
је
посећивао
сам
,
непозван
и
привучен
инстинктом
његове
задовољене
страсти
.
Тек
што
би
изјутра
отворио
очи
,
већ
су
се
његове
мисли
ројиле
тамо
далеко
,
у
Банатској
улици
,
над
оном
великом
кућом
и
Зоркином
собом
.
И
најмања
ситница
у
животу
се
утискивала
у
његово
срце
и
изазивала
му
упоређења
са
животом
проведеним
поред
његове
драгане
.
Цео
његов
дух
се
уносио
у
ту
мисао
,
испуњену
успоменама
,
на
преживеле
нежности
,
и
постепено
ју
је
претварао
у
фикс-идеју
.
Најтеже
је
било
увече
.
Варош
опусти
још
у
први
мрак
.
На
Милошево
срце
стровали
се
црна
тежина
планинске
ноћи
.
Како
су
му
изгледале
дуге
ове
ноћи
кад
је
легао
увек
с
истом
фикс-идејом
и
узалуд
се
борио
да
уништи
покретљивост
свога
духа
у
слаткој
несвести
сна
.
Тек
што
му
сан
додирне
трепавице
,
а
једна
појединост
из
живота
проведеног
поред
драгане
искрсне
му
пред
очи
,
и
млади
човек
се
преда
сав
мислима
и
маштању
.
Већ
петли
увелико
певају
по
околним
двориштима
,
а
често
пута
зора
забели
на
прозорима
кад
се
сан
смилује
и
затвори
му
уморне
очи
.
У
овим
мукама
,
које
су
претиле
целом
његовом
бићу
,
његова
природа
се
узбуни
против
њега
самог
и
он
се
запита
:
-
Па
шта
је
та
жена
?
У
чему
је
она
другојачија
од
осталих
?
Ако
је
лепа
,
још
има
лепих
жена
;
ако
је
добра
,
она
није
једина
добра
жена
на
свету
.
Шта
је
ово
са
мном
?
Јесам
ли
ја
толико
остарео
да
сам
постао
роб
једне
навике
?
Али
би
Милош
одмах
осетио
да
он
не
воли
ову
жену
што
је
лепа
,
добра
,
племенита
или
паметна
.
Могао
је
много
штошта
наћи
ан
њој
што
би
се
могло
поправити
.
Него
ју
је
он
волео
такву
каква
је
,
волео
је
што
је
осећао
да
је
она
његова
,
да
њему
припада
,
да
је
један
део
њега
самога
.
Поред
тога
,
он
је
осећао
да
њему
не
недостаје
толико
Зорка
колико
њихови
састанци
,
заједничке
шетње
,
које
су
чинили
сваки
дан
,
поверљиви
разговори
о
породичним
бригама
,
планирање
будућности
и
све
оне
ситне
нежности
којима
заљубљена
бића
обасипају
једно
друго
.
У
овим
моментима
чаме
,
Кремић
је
најрадије
бежао
ван
вароши
,
у
шуму
,
и
ту
,
изваљен
на
модру
увек
влажну
маховину
и
главом
наслоњен
на
чворнат
корен
какве
букве
,
проводио
је
по
неколико
часова
гледајући
како
између
врхова
дрвета
облаци
језде
један
преко
другога
.
Ови
часови
проведени
у
тишини
природе
умиривали
су
буру
коју
је
незасићена
љубав
уносила
у
његово
срце
,
и
уверавали
га
да
је
потребно
да
води
више
рачуна
о
себи
и
свом
здрављу
.
Његова
мука
је
била
тешка
и
болна
,
да
је
морао
затражити
лека
.
Рад
,
у
извесним
тренуцима
,
забавља
човека
и
умањује
јалову
борбу
мисли
.
Рад
који
се
воли
јесте
илузија
да
се
човек
приближује
жељеном
циљу
.
Милош
је
то
и
тражио
:
да
осети
како
иде
напред
к
ономе
што
му
је
потребно
,
к
ономе
што
тражи
цела
његова
душа
,
те
се
сав
баци
на
посао
,
на
рад
око
своје
драме
.
Испрва
је
мислио
да
напише
драму
само
у
једном
чину
.
Али
,
његово
срце
,
набијено
патњом
и
љубављу
,
давало
му
је
материјал
који
се
измицао
уском
обиму
једног
чина
.
Неколико
главних
појединости
,
које
је
запазио
у
своме
болу
,
оживљавали
су
му
склоп
радње
једне
велике
драме
,
у
којој
се
жртвовала
два
људска
срца
,
и
она
мисао
да
је
живот
загонетка
која
убија
,
онај
сфинкс
који
му
се
појавио
пре
неколико
дана
на
каменитој
тераси
,
обасјавала
му
је
цео
догађај
ватром
једне
идеје
.
Кремићу
је
било
тешко
започети
,
а
после
је
већ
ишло
.
Он
је
био
од
оних
бића
која
вреде
више
него
што
се
о
њима
мисли
,
бића
која
под
својом
скромношћу
крију
дубоку
душу
и
силину
стваралачког
дара
.
Ови
људи
пролазе
живот
са
лицем
врло
тихим
.
Ништа
на
њима
не
свраћа
пажњу
околине
.
Свет
их
сматра
готово
за
неосетљиве
.
Тек
кад
успеју
,
њихова
околина
отвори
очи
,
изненади
се
појавом
ових
људи
који
су
дотле
тако
мирно
пролазили
не
свраћајући
пажњу
никога
,
и
сагледа
лепоту
њихове
душе
,
неокаљану
и
светлу
,
као
што
је
лепота
планине
покривене
снегом
.
Ту
ледену
лепоту
потреса
немирна
осетљивост
срца
,
као
земљотреси
вулканске
пределе
.
Они
раде
на
штедећи
себе
,
предајући
се
цели
своме
послу
,
поштујући
бол
и
не
стидећи
се
својих
суза
.
Нахрањен
лектиром
,
животом
,
запажањима
,
сталним
размишљањима
,
и
загрејан
топлином
мисли
која
га
је
одушевљавала
,
млади
песник
,
озбиљан
и
тужан
у
исти
мах
,
био
се
пресавио
на
старински
сто
њихове
велике
собе
и
писао
.
Жуте
завесе
на
прозорима
су
га
одвајале
од
осталог
света
и
садашњег
момента
,
а
његова
машта
,
раскошна
и
крилата
,
преносила
га
са
целом
његовом
љубављу
у
свет
мисли
,
осећаја
и
илузија
.
Сиви
табаци
просте
нешпартане
хартије
,
купљене
у
истој
књижари
где
је
некад
куповао
буквар
и
копирајуће
слике
,
посташе
му
дуго
тражена
исповедаоница
.
По
њима
је
цичало
перо
,
као
дете
које
се
заценило
од
дуго
задржаваног
плача
,
рило
по
души
и
срцу
,
раздирало
ожиљке
,
отварало
зарасле
ране
,
стављало
мелем
на
скорашње
болове
и
бележило
на
ову
сиву
хартију
,
можда
и
против
Милошеве
воље
све
што
је
досад
осетио
,
па
и
оно
што
је
тако
брижљиво
крио
од
страних
људи
,
познаника
,
другова
,
браће
,
родитеља
,
своје
драгане
,
па
и
себе
самога
.
Капља
по
капља
црног
мастила
падала
је
на
ове
неисписане
табаке
,
и
стварала
матицу
филтроване
речитости
.
Реч
је
вукла
реч
.
Једна
личност
је
изазивала
другу
.
Његова
мисао
,
која
се
у
обичним
разговорима
отимала
његовим
уснама
,
послушно
се
предавала
шиљатом
перу
и
изражавала
се
,
тачно
и
јасно
у
дијалозима
драмских
јунака
.
Али
,
овог
расположења
није
увек
било
.
На
Милоша
су
нападали
,
као
јато
чавки
тренуци
црних
сумњичења
у
себе
самог
,
разнолика
разочарења
,
техничке
тешкоће
и
мучне
малодушности
.
Требало
је
знати
меру
речи
,
казати
онолико
колико
је
потребно
писац
да
каже
,
а
упутити
глумца
да
допуни
и
гледаоца
да
осети
.
Требало
је
наћи
ваздан
ситних
трошкова
,
да
личности
излазе
на
бину
по
логици
ситуације
,
а
не
по
команди
редитеља
.
Морала
се
једна
личност
из
живота
допуњавати
другом
сличном
,
да
би
тип
испао
потпун
.
Требало
је
премазати
много
штошта
,
да
се
личности
не
познаду
саме
између
гледалаца
.
У
тим
тренуцима
муке
и
малодушности
,
перо
је
висило
над
хартијом
суво
и
без
покрета
.
Међутим
,
требало
је
продужити
.
Да
,
требало
је
продужити
не
због
хонорара
у
изгледу
ни
због
таште
славе
да
се
име
штампа
у
новинама
,
већ
је
требало
продужити
што
нека
тајанствена
сила
,
усађена
у
душу
,
није
дала
назад
,
није
допуштала
одмор
и
гонила
је
напред
,
као
уморног
војника
што
подиже
марш
на
јуриш
и
гони
га
у
смрт
или
победу
.
Тада
је
требало
покренути
целу
вољу
,
натерати
главу
да
се
веже
за
игру
замишљених
лутака
,
љутином
цигаре
казнити
груди
што
траже
одмор
и
присилити
перо
да
се
повлачи
по
хартији
,
па
ма
писало
шта
било
.
Мисли
су
испадале
бледе
,
речи
незаокругљене
,
разговори
натегнути
,
али
се
перо
постепено
загревало
,
мисао
поново
капала
кроз
капље
мастила
,
срце
падало
у
нервни
занос
и
,
на
Милошево
чуђење
,
појава
испадала
добра
,
а
често
боље
него
да
ју
је
написао
кад
је
био
најбоље
воље
за
писање
.
Тада
је
он
,
једним
немим
гестом
,
сам
себи
стезао
руку
и
честитао
.
ГЛАВА
ДЕСЕТА
НАПРЕД
ПА
ШТА
БИЛО
!
-
Не
,
немој
,
мајко
,
назепшћеш
!
...
Да
нисам
шта
заборавио
?
-
замишљено
рече
Милош
и
окрену
се
око
себе
.
-
Само
до
капије
.
Није
хладно
...
Поштар
је
однио
куфер
.
Кључеви
су
код
тебе
?
Мајка
и
син
изиђоше
из
собе
,
повучени
свако
у
своје
мисли
.
У
великом
претсобљу
хркала
су
два
млађа
брата
.
Старински
часовник
је
избијао
секунде
стрпљиво
и
успављујући
.
Према
прозору
се
сијао
кров
приземне
куће
у
дворишту
,
опран
од
кише
.
Споља
је
долазио
хук
воде
.
-
Веља
ће
се
сутра
вратити
из
среза
?
-
упита
Милош
у
пола
гласа
,
да
не
би
пробудио
децу
.
-
Да
,
сутра
.
Бога
ми
ће
се
намучити
.
Откуд
баш
ноћас
да
удари
ова
киша
?
-
одговори
мајка
и
уздахну
.
Милош
не
рече
ништа
.
Било
је
време
да
се
иде
.
Он
се
окрете
по
претсобљу
,
загледа
још
једном
старински
часовник
,
који
је
висио
изнад
огњишта
на
свод
,
велики
дрвени
кревет
,
у
којем
су
спавале
две
зајапурене
дечје
главе
,
и
слику
једне
црномањасте
девојке
чудно
обучене
,
која
је
била
прилепљена
на
дувар
,
слику
са
колача
што
је
купљен
на
последњем
вашару
.
Обузимало
га
неко
наивно
расположење
;
није
му
се
ишло
из
ове
куће
,
где
је
све
познавао
и
разумевао
,
где
је
све
било
његово
,
блиско
,
вољено
.
На
црквеном
торњу
изби
тупо
два
сата
.
-
Да
пробудим
дјецу
да
се
поздравиш
?
-
упита
га
мајка
.
-
Биће
им
жао
да
тако
одеш
.
-
Не
,
не
,
боље
нек
спавају
.
Ево
ти
ово
ситнице
,
па
им
подели
као
походњу
,
-
одговори
Кремић
суморно
и
пође
да
сиђе
,
али
се
заустави
пред
степеницама
,
приђе
кревету
и
наже
се
над
браћом
.
Једна
суза
се
скотрља
са
његовог
ока
и
паде
на
Борков
образ
.
Дечко
се
буновно
диже
,
погледа
око
себе
унезверено
,
па
се
опет
спусти
у
постељу
и
продужи
да
спава
.
Кад
мајка
отвори
врата
са
степеница
удари
свеж
и
мокар
мирис
на
расквашену
земљу
.
Киша
је
лила
као
из
кабла
.
Све
околне
стреје
певале
су
некакву
песму
,
невеселу
као
одлазак
.
-
Заврни
јаку
.
Биће
ти
хладно
,
-
рече
му
мајка
промењеним
гласом
.
-
Па
пиши
ми
...
не
заборави
ме
.
Поздрави
вјереницу
и
кажи
јој
да
ми
пише
и
она
.
Не
чекај
,
дијете
,
да
ти
ја
увијек
говорим
.
Видиш
да
не
видим
добро
;
нарочито
кад
пишем
,
очи
ми
засјену
.
А
дјецу
је
тешко
ухватити
...
или
су
у
школи
или
у
игри
.
Милошу
се
стеже
срце
.
Осети
како
му
плач
пуни
гушу
.
Али
се
савлада
,
да
не
би
расплакао
мајку
и
рече
:
-
Теби
је
зима
.
Што
ниси
обукла
што
топлије
?
...
Треба
да
се
пожурим
.
Поздрави
Веља
,
и
децу
...
Борка
,
Николу
и
малу
Добринку
.
Млади
човек
хтеде
рећи
још
нешто
слатко
,
нешто
што
умањава
бол
,
али
се
не
сети
ничега
паметног
,
те
се
саже
и
притисну
топао
пољубац
на
мајчину
руку
.
Она
му
узе
главу
у
своје
руке
и
пољуби
га
у
образ
.
Још
један
пољубац
у
образ
и
руку
,
и
све
би
свршено
.
Милош
се
нађе
насред
улице
.
Није
се
смео
окретати
.
Бојао
се
да
се
још
више
не
разнежи
и
одложи
пут
.
Тек
кад
дође
на
дно
улице
,
он
се
окрете
.
Далеко
,
у
мраку
,
у
киши
,
где
се
беласала
два
димњака
,
назирала
се
једна
прилика
.
Остатак
неке
светлости
,
која
није
долазила
ни
откуда
,
обасјавао
је
њену
порхетску
реклу
и
жуто
остарело
лице
.
Кремић
убрза
кораке
и
покуша
отурити
мисао
која
га
је
сад
свега
обузимала
:
-
Куд
ћу
поново
?
...
Шта
ће
бити
са
мном
...
с
нама
?
...
Докле
ћу
се
потуцати
по
туђим
крововима
и
тражити
неге
код
туђе
мајке
?
...
Шта
ће
мени
Београд
,
она
очајна
борба
толиких
као
што
сам
ја
?
Зар
није
боље
остати
овде
и
радити
међу
својима
колико
се
може
и
како
се
може
?
Али
,
он
се
отимао
овој
мисли
,
корачао
брзо
и
гледао
да
је
забашури
,
мислећи
како
ће
изгледати
његов
први
састанак
са
Зорком
.
И
млади
човек
је
све
више
одмицао
од
те
мале
куће
са
три
прозора
обојена
избледелом
плавом
бојом
,
и
од
оне
прилике
у
порхетској
рекли
која
је
стајала
као
окамењена
у
киши
и
мраку
.
Ноћ
је
било
још
дубока
.
Оштра
хладноћа
,
која
је
долазила
из
кише
,
ледила
је
суморан
пејзаж
.
Из
црне
атмосфере
је
пљуштала
вода
,
пресијавајући
се
на
уличној
светлости
.
Куће
су
се
сагибале
под
теретом
воде
и
изгледале
још
сиротније
и
јадније
.
По
рђавој
калдрми
се
правиле
дубоке
баре
.
Електричне
сијалице
,
на
грубим
стубовима
од
необојеног
дрвета
,
обвијале
су
се
маглом
од
капљица
и
тињале
ружичастом
светлошћу
.
Тајанствена
тишина
је
владала
у
овој
кишовитој
ноћи
упркос
струјању
олука
и
капању
стреја
.
Два
бледа
лампиона
означавала
су
главну
гостионицу
у
вароши
,
где
је
требало
сачекати
пошту
.
Пред
њом
је
киснуо
избушен
чадор
,
који
су
момци
заборавили
да
скупе
.
На
тротоару
се
није
видело
живе
душе
.
Даље
,
у
брду
,
виделе
су
се
још
неколике
сијалице
,
чија
је
светлост
,
врло
бледа
,
дрхтала
као
да
се
хтела
угасити
на
киши
.
Горе
,
сасвим
горе
,
небо
је
било
црно
као
бездан
.
Тек
с
времена
на
време
,
запарала
би
ову
црнину
једна
муња
,
једна
од
оних
кратких
муња
које
не
грме
,
и
више
главе
Милошеве
би
се
указао
стеновит
венац
Забучја
,
диваљ
и
осенчен
непровидним
падинама
,
до
којих
светлост
није
допирала
.
Кафана
је
зјапила
пуста
.
Прљаве
и
поцепане
новине
су
висиле
за
вратима
,
обешене
о
штапове
.
У
келнерају
је
спавала
јадна
чупава
глава
.
Лопте
и
такови
су
стајали
на
билијару
онако
како
су
их
оставили
они
који
су
последњи
играли
ове
вечери
.
Из
трпезарије
,
заклоњене
кратким
завесама
,
чуло
се
звецкање
сребра
и
чешљање
карата
.
Кремић
пође
тамо
да
прекрати
време
,
али
се
сети
да
играчима
можда
не
би
било
право
,
па
се
предомисли
,
примаче
столицу
ка
улазу
у
кафану
и
загледа
у
кишу
,
која
је
падала
равномерно
и
ревносно
као
да
никад
неће
престати
.
Милош
је
стрпљиво
чекао
пошту
.
Већ
је
више
мислио
на
Зорку
.
Али
,
радост
што
ће
видети
своју
драгану
и
жалост
што
оставља
кућу
сударале
су
се
у
његовом
срцу
,
те
га
правили
равнодушним
према
свему
.
У
томе
тренутку
било
му
је
свеједно
да
пође
што
раније
или
да
се
врати
кући
,
па
се
чак
не
би
ни
противио
да
вечито
остане
тако
слушајући
меланхоличан
топот
времена
по
општинској
калдрми
.
У
том
се
зачу
и
тутањ
незграпних
поштанских
кола
.
Сиви
покисли
арњеви
се
појавише
иза
једног
угла
и
уставише
пред
механом
.
У
колима
је
већ
било
путника
.
Они
се
збише
и
начинише
места
младом
човеку
.
Овај
се
неспретно
увуче
унутра
наслони
главу
на
куфер
,
који
је
поштар
био
метнуо
у
шараге
,
и
кола
се
кренуше
.
Поред
њега
прође
Стара
пијаца
,
са
каменом
чесмом
коју
је
подигао
опанчарски
еснаф
,
Два
Пања
,
Реалка
,
Црква
,
рабатне
куће
по
вароши
,
и
већ
се
указа
Царина
,
крај
Ужица
.
Колико
је
млади
човек
желео
да
дође
тај
тренутак
кад
ће
се
кренути
својој
драгани
!
Сад
пак
кад
је
ово
време
дошло
,
он
је
равнодушно
гледао
измицање
овог
места
које
га
је
дотле
задржавало
,
и
није
веровао
да
ће
за
два
дана
бити
у
Београду
,
сићи
на
онај
исти
перон
који
је
оставио
у
сузама
,
и
загрлити
толико
жељену
жену
ону
исту
која
је
тада
,
у
циметастој
хаљини
,
очајнички
трчала
за
возом
.
Кола
су
ишла
полако
уз
брдо
,
али
стално
напред
.
Већ
су
били
изишли
из
Ужица
,
прошли
Ајдучко
Гробље
,
где
на
једном
споменику
пише
:
"
Погину
од
зликовачке
жандармске
руке
"
,
и
већ
се
примицали
Трешњици
,
последњем
ужичком
брду
на
овом
путу
.
Киша
је
почела
да
престаје
.
Поред
пута
су
струјали
мутни
потоци
у
виду
малих
водопада
.
Са
истока
је
свитало
.
Око
кочијаша
и
коњских
глава
постепено
се
ширило
видело
.
Поред
пута
су
се
све
јасније
указивали
телеграфски
диреци
,
шипражје
,
плотови
,
вратнице
,
скривене
сељачке
кућице
,
шљиваци
пуни
плавог
воћа
,
а
за
њима
се
пружале
жуте
кукурузне
њиве
и
видела
се
разнолика
брда
,
иза
којих
се
дизали
сиви
праменови
магле
и
обећавали
леп
дан
.
С
лишћа
је
још
капала
вода
и
бућкала
у
блато
на
путу
.
Овде
онде
сретали
су
се
сељаци
како
иду
боси
по
путу
,
а
опанке
и
чарапе
држе
под
пазухом
.
Окисли
ситни
планински
коњчићи
,
с
дугачком
длаком
и
оптерећени
с
обе
стране
својих
пупастих
трбуха
,
склањали
су
се
с
пута
пошти
и
замишљено
махали
главом
.
Са
ведрином
у
природи
разведравала
се
и
Милошева
душа
.
Певушио
је
,
разговарао
се
са
сапутницима
,
дирао
кочијаша
и
псовао
рабаџије
који
се
нису
хтели
склонити
с
пута
окислим
арњевима
званичних
кола
.
Већ
су
били
прошли
Пожегу
,
кад
Милош
извади
последње
писмо
Зоркино
и
стаде
га
читати
,
мада
га
је
досад
био
већ
неколико
пута
прочитао
.
"
Мој
драги
,
-
писала
му
она
,
-
хоћу
да
ти
напишем
још
ово
неколико
речи
пре
него
што
се
вратиш
у
Београд
.
Надам
се
да
ће
те
оно
затећи
још
код
своје
куће
.
Јутрос
сам
примила
твоју
карту
.
Хвала
ти
по
сто
пута
.
Али
,
ја
већ
не
умем
да
ти
пишем
,
толико
се
радујем
што
ћу
те
поново
видети
.
Тражила
сам
собу
за
тебе
,
и
надам
се
да
да
сам
нашла
једну
како
треба
.
Очекујем
још
једну
карту
од
тебе
где
ћеш
ми
јавити
дан
и
час
твог
доласка
,
да
би
се
твоја
газдарица
знала
управљати
,
и
да
бих
ти
ја
изишла
на
станицу
у
сусрет
.
Соба
је
врло
лепа
са
засебним
улазом
,
окренута
Дунаву
,
ах
,
тамо
где
смо
толико
пута
излазили
заједно
у
шетњу
.
Надам
се
да
ћеш
бити
задовољан
.
Ево
ти
адресе
:
Таковска
улица
број
42
,
код
госпође
Нешић
.
Соба
стаје
30
динара
.
Ако
хоћеш
доручак
,
онда
још
6
динара
.
Друге
појединости
казаћу
ти
између
пољубаца
.
Ја
ћу
гледати
на
сваки
начин
да
изиђем
на
станицу
.
Ако
дођеш
возом
у
четири
сата
,
онда
ћемо
остати
заједно
на
вечери
.
Но
,
не
мари
,
можеш
доћи
и
изјутра
,
ја
ћу
поранити
.
Ох
,
ја
не
могу
ништа
више
да
кажем
.
Луда
сам
од
среће
што
ћу
те
видети
поново
.
Знаш
ли
ти
добро
колико
те
волим
?
Хвала
на
марами
коју
ми
је
послала
твоја
сестрица
.
Да
знаш
како
ми
је
било
мило
кад
сам
је
примила
!
Како
бих
ја
стегла
на
срце
ту
девојчицу
и
волела
је
,
јер
је
она
од
твоје
крви
!
Како
их
ја
волим
,
њих
све
,
твоју
целу
фамилију
драгу
!
Како
бих
ја
хтела
да
их
видим
,
да
су
ме
они
већ
примили
међу
се
,
да
бих
им
показала
колико
их
ја
волим
.
Да
знаш
како
ми
је
јутрошња
карта
пријала
где
ми
кажеш
да
ме
они
воле
.
Ох
,
ја
хоћу
да
ме
твоји
воле
,
ја
то
хоћу
.
Кад
би
само
заборавили
да
сам
ја
старија
од
тебе
!
Мико
,
кажи
им
да
ми
то
опросте
,
ја
те
молим
.
Ја
нисам
крива
и
ја
то
не
могу
поправити
.
Сад
ти
шаљем
жеље
за
срећна
пута
;
пољупце
ћеш
наћи
у
својој
новој
соби
.
Твоја
искрена
Зорка
"
П
.
С
.
Ти
можеш
знати
да
сам
омршала
од
све
жалости
коју
сам
имала
,
и
нећеш
се
зачудити
кад
ме
такву
видиш
.
Јуче
сам
била
код
мог
доктора
.
Дао
ми
је
добрих
савета
.
Нарочито
ми
је
препоручио
да
штедим
снагу
.
До
виђења
,
мој
анђеле
.
З
.
Милош
је
читао
ово
писмо
и
у
себи
понављао
да
је
ова
љубав
најлепше
што
му
је
живот
дао
.
И
ова
жена
,
код
које
је
љубав
загосподарила
целим
њеним
бићем
,
воли
га
онако
како
је
он
желео
да
се
воли
.
Али
,
млади
човек
није
био
задовољан
сам
собом
,
и
сад
,
кад
се
примицао
жуђеном
циљу
,
где
га
чека
љубљена
жена
раширених
руку
,
он
се
осећао
много
мање
срећан
него
оног
дана
кад
му
је
та
иста
жена
упола
обећала
први
састанак
.
Пут
је
био
заморан
и
дугачак
.
Кола
су
силазила
с
једног
брда
на
друго
.
Сунце
које
је
обасјало
после
кише
почело
је
досађивати
.
Куфер
је
жуљио
главу
.
Кремића
ја
хватао
путнички
полусан
с
часа
на
час
,
после
кога
се
млади
човек
будио
још
уморнији
.
Око
осам
часова
увече
стигли
су
у
Крагујевац
.
Милош
није
хтео
коначити
,
већ
је
продужио
пут
ноћним
возом
.
Уморан
од
вожње
у
неудобним
поштанским
колима
,
заспао
је
одмах
после
Лапова
.
Већ
је
било
увелико
свануло
кад
се
пробудио
.
Око
њега
сасвим
други
предео
.
Није
било
више
дивних
ужичких
брда
обраслих
у
шуму
и
бујад
,
ни
расутих
села
где
се
сељаци
довикују
с
брда
на
брдо
,
ни
посних
њива
где
мршава
стока
криви
леђа
орући
камен
и
прљушу
.
Воз
је
јурио
кроз
таласасте
равнице
Шумадије
.
Унаоколо
је
било
све
обрађено
и
питомо
.
Огромне
њиве
бујног
кукуруза
таласале
се
око
железничке
пруге
као
надошле
простране
воде
.
Подмлађена
трава
у
ливадама
одисала
је
пољским
мирисима
.
Из
рогоза
се
дизала
магла
.
Живе
ограде
,
начињене
од
ситног
багрења
,
биле
су
се
уресиле
сребрним
ђерданима
росе
.
С
времена
на
време
угледало
би
се
какво
богато
ушорено
село
,
где
се
јасно
распознавала
школа
и
судница
.
Овде
онде
видели
су
се
радници
,
људи
и
жене
,
који
су
остављали
рад
и
зачуђено
гледали
у
ватрена
кола
што
су
хуктала
пред
њима
.
Поред
сваког
сумњичења
које
га
је
мучило
,
Милош
је
осећао
струјање
једног
пријатног
нестрпљења
да
се
што
пре
примакне
своме
циљу
.
Он
је
видео
јасно
да
је
близу
Београда
,
познавао
је
тај
рогоз
из
кога
се
диже
јутрења
пара
,
те
заспале
споредне
станице
,
вијадукт
који
је
водио
преко
једног
амбиса
,
воћњак
на
једном
купастом
брегу
,
где
су
висиле
крушке
поцрвенеле
и
позлаћене
јесењу
,
две
беле
стене
између
којих
је
једва
промицао
воз
;
он
је
познавао
и
то
сунце
које
је
сијало
изнад
једне
групе
окресаних
растова
,
господственије
,
много
господственије
него
у
његовом
голом
завичају
.
Млади
човек
је
поздрављао
осмехом
ове
крушке
,
стене
,
вијадукт
и
ово
господствено
сунце
богатих
крајева
,
јер
су
га
они
уверавали
да
је
све
ближе
Београду
.
Већ
се
појави
Авала
,
у
чијој
јесењој
голишавости
се
показивао
разорен
Порчин
град
,
за
њом
се
појавише
бели
пармаци
ограде
у
Кошутњаку
,
па
онда
срне
,
Топчидер
с
хладовитим
уређеним
стазама
,
шећерна
фабрика
.
Воз
писну
и
уђе
у
београдску
станицу
.
Кремић
се
пожури
и
скочи
на
перон
.
Носачи
који
су
улазили
у
вагоне
и
путници
с
врха
воза
сметаху
му
да
прегледа
цео
перон
.
Он
се
обазирао
око
себе
.
Али
,
није
видео
никога
.
Изненадно
крај
једног
гвозденог
стуба
он
се
обре
пред
једном
женском
приликом
.
-Мико
!
Два
блага
ока
су
га
гледала
испод
великог
црног
вела
,
опточеног
на
крајевима
.
Милош
је
зачуђено
гледао
тај
црни
вео
,
хаљине
и
шешир
жалости
,
и
питао
се
откуда
те
очи
да
падну
у
ту
црнину
.
-Мико
!
-
још
је
звонио
Зоркин
глас
.
Кремић
је
био
спремио
читаву
беседу
,
лепо
изабране
речи
као
у
песми
,
којима
ће
поздравити
своју
вереницу
,
али
овај
призор
дубоке
црнине
га
збуни
,
и
он
промуца
:
-Како
си
црна
,
Зорка
!
Али
се
брзо
трже
,
спусти
ствари
,
које
је
држао
у
руци
,
на
калдрму
,
и
загрли
своју
драгану
нежно
и
болећиво
.
Јеси
ли
много
уморан
,
Мико
?
-
упита
га
она
,
и
једна
суза
заблиста
у
њеном
оку
.
Један
носач
узе
сам
Милошеве
ствари
и
упита
услужно
:
-
Треба
ли
фијакер
?
Млади
човек
није
испуштао
руку
своје
веренице
и
ишао
је
напред
кроз
свет
,
не
познавајући
никога
и
не
чујући
ништа
.
Замало
још
,
па
се
пред
њим
почеше
низати
неједнаке
београдске
куће
,
и
коњи
каскаху
стрмим
,
рђаво
калдрмисаним
улицама
.
ДЕО
ЧЕТВРТИ
.
Хоћу
у
твом
срцу
,
после
тамних
јада
,
Да
оставим
једну
носталгију
дугу
:
Па
све
када
прође
,
да
се
сећаш
тада
Са
болом
на
срећу
,
с
радошћу
на
тугу
.
ЈОВАН
ДУЧИЋ
.
ГЛАВА
ПРВА
.
У
ХОДНИКУ
.
Начелник
је
примао
од
10
до
12
часова
,
али
је
већ
било
прошло
једанаест
,
а
нико
од
публике
која
је
чекала
није
био
примљен
.
Послужитељ
који
је
стајао
пред
његовим
вратима
,
мршав
старац
,
чист
као
нов
марјаш
,
а
озбиљан
као
митрополит
,
презриво
је
мерио
очима
ужурбани
свет
и
одговарао
званично
на
сва
питања
:
-
Начелник
не
прима
.
Има
један
господин
.
Не
познајем
га
.
Сигурно
је
нешто
важно
.
Већ
сам
им
двапут
доносио
кафе
.
Милошу
је
било
свеједно
да
ли
ће
бити
примљен
пре
а
после
,
па
је
стрпљиво
шетао
кроз
дугачак
,
мрачан
ходник
,
који
је
служио
за
чекаоницу
,
и
размишљао
шта
ће
рећи
кад
га
пусте
унутра
.
С
начелником
се
познао
на
једном
патриотском
збору
,
те
је
мислио
да
је
најбоље
да
се
њему
обрати
за
службу
.
То
је
био
човек
из
народа
,
без
велике
школске
спреме
,
али
учтив
,
пажљив
и
приступачан
.
Својом
вредноћом
је
постигао
да
накнади
оно
што
му
школа
није
дала
и
постане
стручњак
у
царинским
пословима
,
а
бистрином
умео
је
да
се
начини
потребан
и
прокрчи
себи
пут
.
Овај
тихи
човек
,
који
је
склапао
суве
ставове
царинске
тарифе
,
интересовао
се
и
осталим
врстама
јавног
рада
,
узимао
је
живог
учешћа
у
политици
,
и
,
на
Кремићево
велико
изненађење
,
познавао
је
његове
стихове
и
знао
начинити
неколико
паметних
опажања
.
-
Пишите
...
пишите
,
господине
Кремићу
,
-
говорио
је
он
младом
песнику
.
Ви
умете
да
пишете
искрено
и
из
срца
.
Ви
знате
за
шта
живите
.
Јер
то
је
све
што
нам
од
живота
остаје
,
по
неколико
тренутака
песничког
заноса
.
Видећете
како
је
све
друго
ништа
,
државна
служба
и
удобно
канабе
,
пуна
плата
и
орден
Белог
Орла
.
Не
малакшите
,
не
очајавајте
;
признање
једном
мора
доћи
.
А
шта
вас
се
тиче
,
најзад
,
шта
мисли
овај
или
онај
.
У
гомили
која
не
пише
има
много
људи
који
трпе
исти
бол
;
они
ће
вас
разумети
,
и
њихова
захвалност
биће
ваша
најбоља
награда
.
Светлост
је
долазила
у
ходник
само
с
једног
прозора
,
који
се
савио
у
дну
,
напрскао
и
замрљан
.
Ваздух
је
био
неизветрен
,
пун
прашине
.
Из
канцеларија
је
ударао
задах
на
стару
хартију
и
буђу
.
У
тами
,
која
је
господарила
овим
ходником
,
једва
су
се
назирале
замишљене
главе
што
су
џеџале
пред
начелниковим
вратима
.
С
часа
на
час
затандркало
би
електрично
звоно
.
Мршави
чича
би
загледао
лено
у
нумеру
,
па
кад
би
видео
да
то
не
звони
начелник
,
поправио
би
своју
митрополитску
озбиљност
,
и
,
као
доајен
послужитеља
,
отсечно
би
наредио
једном
од
својих
колега
,
који
су
пушили
у
врху
ходника
,
да
види
шта
има
.
Један
блед
секретар
,
с
похабаним
канцелариским
капутом
,
лено
се
вукао
кроз
ходник
и
правио
лице
као
да
га
уби
посао
;
а
свежањ
аката
који
је
држао
на
прсима
говорио
је
уплашеној
публици
:
-С
пута
!
Не
сметајте
господина
у
званичном
послу
.
Врата
од
архиве
су
била
широм
отворена
.
Густ
облак
од
дуванског
дима
је
лебдео
изнад
сагнутих
глава
,
које
су
нешто
писале
стегнутих
зуба
и
празних
очију
.
Свуда
је
почивала
канцелариска
тишина
,
свечана
и
досадна
,
али
се
Милошу
чинило
да
чује
туп
бат
неке
зарђале
машинерије
,
која
лупа
и
окреће
се
а
не
израђује
ништа
,
достојанствене
и
троме
машинерије
која
се
зове
државна
служба
.
Већ
је
било
прошло
три
године
откако
се
Кремић
био
одвојио
од
ових
мрачних
година
,
озбиљних
послужитеља
,
секретарских
величина
и
ове
зарђале
државне
машинерије
чији
се
рад
своди
на
пуњење
архиве
и
пијење
кафе
.
Он
је
шетао
кроз
тај
ходник
,
загледао
пресавијен
табак
хартије
који
је
држао
у
џепу
,
очекивао
да
начелник
почне
да
прима
,
али
још
није
могао
да
верује
да
је
он
дошао
поново
ту
да
тражи
,
да
моли
да
га
приме
у
те
неизветрене
канцеларије
,
да
се
помеша
у
ту
гомилу
празних
глава
,
да
убија
време
пијући
кафу
и
испуњавајући
бескорисне
обрасце
,
све
ради
тога
да
би
једног
дана
могао
пролазити
кроз
тај
ходник
,
пун
плашљиве
публике
,
лено
,
са
изгледом
човека
кога
дави
тежак
званичан
посао
,
и
са
актима
пред
собом
који
ће
говорити
:
-
С
пута
!
...
Не
сметајте
господина
у
званичном
послу
.
Али
,
тај
неизветрени
ваздух
и
задах
на
стару
хартију
увлачио
се
у
његове
груди
као
неки
опојан
дим
.
Млади
човек
се
навикавао
на
митрополитску
главу
начелникова
послужитеља
.
Почињао
да
поштује
рад
практиканата
у
архиви
.
Осећао
сву
величину
одговорности
која
лежи
на
државним
чиновницима
што
завијају
зелене
табаке
,
преврћу
дебеле
ишпартане
књиге
и
објашњавају
се
нешто
између
себе
,
поверљиво
и
озбиљно
.
Већ
је
заборављао
шта
се
догађа
напољу
,
да
ли
је
лепо
време
и
има
ли
кога
код
Москве
.
Пред
њим
се
губио
Београд
,
са
неједнаким
кућама
и
стрмим
улицама
,
а
појављивала
једна
фиктивна
варош
,
која
је
престоница
,
центар
државне
власти
,
и
за
овом
вароши
простирала
се
земља
Србија
,
тако
исто
фиктивна
,
без
ичега
другог
до
граница
појединих
округова
и
црвених
тачака
које
су
претстављале
седишта
државних
власти
.
Изнад
те
шарене
земље
је
лупала
трошна
и
достојанствена
машинерија
државне
службе
,
и
млади
човек
је
пажљиво
обилазио
намрштене
послужитеље
,
загледао
се
у
празне
очи
практиканата
у
архиви
и
склањао
се
са
страхопоштовањем
с
пута
секретаровим
актима
.
Онај
господин
који
се
толико
био
задржао
код
начелника
,
сув
,
дуг
,
уковрчене
браде
и
задовољна
лица
,
изиђе
из
канцеларије
.
Публика
се
начети
око
врата
.
-
Одби
!
-
љутио
се
послужитељ
.
И
стока
се
по
реду
лиже
.
Како
се
ти
зовеш
?
Електрично
звоно
зазвони
кратко
и
енергично
.
Начелник
поче
да
прима
.
Пре
него
што
је
ма
ко
могао
ући
,
послужитељ
је
улазио
најпре
,
клањао
се
до
земље
,
питао
да
ли
може
пустити
тога
и
тога
,
и
овај
рад
понављао
са
сваком
посетницом
.
Посао
око
примања
се
удвајао
тиме
.
Али
,
шта
то
мари
!
Послужитељи
тако
дају
цену
сваком
акту
својих
газда
и
подижу
једну
врсту
култа
око
њихове
посвећене
персоне
.
-
Шта
је
ново
,
г
.
Кремићу
?
-
упита
начелник
младога
човека
кад
га
најзад
пустише
унутра
.
Милош
се
збуни
.
Весео
изглед
начелникове
собе
,
ружичаст
намештај
покривен
пиротским
ћилимима
,
зелена
електрична
лампа
на
столу
,
скептичан
осмех
око
начелникових
усана
,
краљев
портрет
у
масивном
позлаћеном
раму
и
блиставо
сунце
које
је
испуњавало
собу
,
све
је
то
било
тако
далеко
од
оног
дугог
мрачног
ходника
који
је
мирисао
на
буђу
и
стару
хартију
да
се
Кремић
морао
да
прибере
.
Начелник
је
стајао
иза
стола
,
наслонивши
своју
велику
сељачку
руку
на
гомилу
аката
.
Риђа
брада
му
је
расла
у
нереду
и
сенчила
му
горка
уста
.
Изнад
намрштених
обрва
издизао
се
меснат
енергичан
нос
.
Проређена
коса
на
темену
пресавијала
се
на
млазу
сунца
које
је
шибало
са
прозора
.
-
Шта
ради
г
.
Стајић
?
-
упита
га
поново
начелник
и
загледа
се
у
Милоша
својим
шиљастим
и
проницавим
очима
.
-
Ја
нисам
више
у
Препороду
,
-
одговори
Милош
,
па
продужи
брзо
и
не
довршавајући
реченице
,
као
да
се
бојао
да
не
изгуби
кураж
и
прећути
оно
што
је
хтео
рећи
.
-
Због
тога
сам
и
дошао
,
господин
-
начелниче
...
Ви
ме
познајете
...
И
молим
вас
да
ми
нађете
једно
место
у
вашем
министарству
.
Знате
ја
...
Начелник
није
то
очекивао
.
Његов
скептичан
осмех
се
појача
,
