СРПСКА
КНЈИЖЕВНА
ЗАДРУГА
КОЛО
XXИИ
.
БР
.
148
.
ЈАКОВ
ИГНЈАТОВИЋ
.
ВАСА
РЕШПЕКТ
.
РОМАН
.
У
РЕДАКЦИЈИ
И
С
ПРЕДГОВОРОМ
.
Др
.
ЈОВАНА
СКЕРЛИЋА
.
БЕОГРАД
.
НОВА
ШТАМПАРИЈА
„
ДАВИДОВИЋ
“
-
ЛЈУБ
.
М
.
ДАВИДОВИЋА
.
1913
.
И
.
Знате
где
је
Св
.
Андреја
?
Св
.
Андреја
,
мала
варошица
,
лежи
на
десној
обали
Дунава
,
између
Будима
,
Вишеграда
и
Острогона
,
столица
најсилнијих
мађарских
краљева
Матије
Корвина
и
оца
великог
Лајоша
,
Роберта
,
и
острогонских
примас-
патријараха
.
Диван
предео
!
Пред
варошицом
„
мали
Дунав
“
,
то
јест
рукав
Дунава
;
пред
очима
плодним
селима
посејана
ада
;
преко
даље
„
велики
Дунав
“
,
а
тамо
опет
остатци
,
развалине
римског
каменитог
моста
за
прелазак
римских
легиона
.
За
леђи
варошице
и
с
лева
бока
све
сами
виногради
и
дивне
планине
,
које
се
са
вишеградским
шумама
сучељавају
.
Ту
краљ
Матија
и
други
краљеви
ловили
су
брзоноге
кошуте
и
јелене
.
Па
онда
она
лепа
долина
између
Св
.
Андреје
,
Помаза
и
Будима
,
као
амфитеатар
дивовски
,
а
у
суседству
древни
,
бели
Будим
-град
,
са
чувеним
купатилима
.
Преко
од
Будима
опет
Пешта
.
Кад
се
попнеш
на
врх
планине
Орловача
,
видиш
преко
плава
Дунава
модре
,
магловите
брегове
Ваца
,
а
од
стране
вишеградске
,
како
Дунав
савија
и
спеши
срцу
Угарске
.
Св
.
Андреја
,
Вишеград
,
Вишеград
,
Св
.
Андреја
,
то
су
сестра
и
брат
,
али
близанци
.
И
радост
и
жалост
су
делили
.
У
слави
видели
су
сувремене
дивове
,
у
жалости
заједно
су
стењали
и
судбу
оплакивали
.
После
славе
Роберта
и
Лајоша
насташе
бурна
времена
по
удову
Лајошеву
,
Јелисавету
,
ћер
босанског
краља
,
и
кад
дође
отимач
пре
стола
кнегиње
Марије
,
Карло
од
Драча
,
њега
убије
Форгач
,
и
у
Св
.
Андреји
у
латинском
манастиру
дух
испусти
.
Али
у
оно
доба
још
није
постојала
Св
.
Андреја
,
та
варошица
,
но
само
леп
предео
са
манастиром
.
ИИ
.
Још
мало
па
ће
бити
два
столећа
како
се
српски
народ
у
Србији
поче
кретати
да
би
се
од
турског
ига
ослободио
Патријарх
Чарнојевић
извуче
из
Србије
тридесет
и
седам
тисућа
породица
,
с
којима
се
у
Угарској
населио
.
Сви
који
су
се
иселили
задржали
су
веру
да
ће
се
својим
оружјем
,
а
помоћу
ћесарске
војске
,
опет
у
своју
драгу
стару
отаџбину
повратити
.
Оставили
су
Метохију
.
Стару
Србију
,
алем
камен
српске
круне
,
изнели
су
силно
благо
и
оружје
,
остала
је
најкраснија
српска
земља
пуста
,
ослабили
су
српски
народ
и
бацили
су
ослобођење
васцелог
Српства
за
које
столеће
назад
И
опет
се
нису
вратили
.
По
Угарској
раштркали
су
их
тамо
и
амо
.
Језгро
,
богаштина
,
бачена
је
у
Св
Андреју
,
Будим
и
околину
.
Патријарх
са
тисућама
Срба
оснује
варош
Св
.
Андреју
,
као
нов
Енеј
,
али
Троја
паде
,
а
српски
се
Рим
не
подиже
.
Патријарх
после
оде
и
стани
се
у
српском
Сиону
,
у
Карловци
,
али
вредни
Срби
у
Св
.
Андреји
за
кратко
време
сазидаше
куће
,
подигоше
седам
цркава
и
школу
,
све
са
красним
иметком
,
искоренише
планинске
шуме
и
створише
винограде
,
где
роди
салаксија
,
малвасија
и
нектар
,
прави
синови
дичне
Метохије
.
Трговина
поче
цвасти
.
Св
андрејски
патрицији
нису
лењи
,
они
су
познати
по
трговима
Липиске
и
Кракове
;
Пешта
купује
на
св
.
андрејској
пијаци
робу
,
Пешта
,
онда
још
слабачка
у
трговини
.
А
Св
.
Андрејац
поносит
,
у
кругу
породичном
,
у
храму
,
као
и
на
јавни
мести
,
поје
:
Ми
же
Сент-
Андрејци
,
цјелог
свјета
славни
!
Леп
предео
,
богаштина
,
лепо
вино
,
красна
вода
.
Шта
хоћеш
више
?
Сав
српски
жени
усредсредио
се
у
Св
.
Андреји
.
Св
.
Андреју
увек
су
звали
,
па
и
сад
зову
Сент
Андрејом
,
но
ништа
не
смета
што
је
први
слог
„
сент
“
,
јер
и
Сентомаш
је
„
сент
“
,
па
му
опет
ништа
не
фали
.
Дакле
нека
буде
:
„
Сент-Андреја
“
,
„
Сент-
Андрејци
“
.
И
паки
,
ми
же
Сент
Андрејци
,
цјелог
свјета
славни
.
И
доиста
,
могао
је
поносит
бити
Сент-Андрејац
.
Ту
ти
је
било
великих
трговаца
,
знаменитих
војника
,
чиновника
ваљаних
,
владика
и
екселенција
.
Само
по
гдекојег
да
споменемо
:
Ето
ти
два
владике
,
арадског
и
темишварског
,
два
Авакумовића
,
оба
„
екселенције
“
.
Ето
ти
„
фелдцајгмајстора
“
Радивојевића
,
бранитеља
Тиролске
против
Бонапарта
,
и
доцније
ломбардијског
„
командирендера
“
.
Ето
ти
другог
Радивојевића
,
који
се
са
шаком
Срба
против
тисућа
Турака
брани
,
и
кад
су
му
„
царски
“
„
слепе
фишеке
“
дали
,
и
кад
се
већ
пуцати
не
може
,
а
он
као
Леонида
или
Хајдук-Вељко
славно
пада
Јесте
ли
чули
за
младог
„
гренцхусарског
“
официра
Радобицког
,
коме
су
,
кад
је
постао
обрлаћман
,
сви
у
оно
доба
певали
:
Виват
,
виват
галант
,
Радобицки
оберлајтнант
,
и
који
је
доцније
у
битци
код
Ватрама
,
дваест
и
осам
година
млад
,
јуначан
потпуковник
,
на
челу
својих
уланских
ескадрона
на
душмана
јуришући
,
погинуо
:
пресече
га
топовско
ђуле
преко
пола
и
прекиде
као
Хајдук-Вељка
.
А
јеси
ли
чуо
када
је
код
Улме
,
код
капитулације
ђенерала
Мака
,
надвојвода
Фердинанд
д
’
Есте
са
тридесет
ескадрона
кроз
француску
војску
пројуришао
,
продерао
,
ко
је
у
тој
опасности
надвојводу
штитио
и
све
ударце
француских
коњаника
од
надвојводске
главе
„
испарирао
“
?
То
је
био
Живко
„
вахмајстор
“
,
прави
Сент-Андрејац
,
и
док
је
после
тога
живео
,
био
је
у
Будиму
код
надвојводе
довек
,
при
свакој
паради
у
његовој
ђенералштабској
свити
.
Па
шта
да
рекнемо
о
мајору
Авакумовићу
,
који
је
знао
на
флаути
и
хегедама
лепо
свирати
,
да
му
се
и
у
Италији
чудише
,
а
покрај
тога
био
је
изврстан
песник
,
тако
да
све
оне
красне
српске
љубавне
песме
које
су
пре
осамдесет
година
певане
,
од
њега
произлазе
.
Па
каквих
је
било
ту
још
ваљаних
људи
у
осталим
сталежима
!
ИИИ
.
Сент-
Андрејци
су
од
вајкада
врло
гостољубиви
.
Седам
цркава
,
свака
има
свој
„
храм
“
,
и
онда
онамо
долазе
господа
и
сељани
,
да
прославе
.
Особито
„
Храм
Преображенија
“
на
гласу
је
у
„
Преображенској
Цркви
“
,
и
многи
долазе
из
Пеште
и
Будима
.
Дођу
чак
из
доње
земље
,
Бачке
,
Баната
и
Србије
.
Већ
у
очи
Преображенија
многи
се
странци
показују
и
„
великолепно
бденије
“
посећују
.
Други
дан
,
то
јест
о
храму
,
бива
дупком
пуна
црква
.
Тако
једне
године
на
Преображеније
,
баш
6
августа
по
старом
,
стече
се
силан
народ
.
Дан
што
може
бити
леп
,
чисто
азурско
небо
,
топло
али
без
препеке
.
У
цркви
служи
се
света
летурђија
.
Црква
пуна
.
Који
онде
места
нема
,
тај
је
у
порти
,
и
онде
се
чује
служба
.
Један
младић
,
прави
Сент-Андрејац
,
у
порти
разгледа
плоче
што
мртве
покривају
.
Пред
врати
на
десно
једна
плоча
,
клекне
па
на
њој
чита
:
„
Здҍ
почиваеть
рабь
божій
С
...
О
...
,
поживе
Лҍть
87
,
г
.
17
...
“
Остало
изглађено
.
Један
„
Сербијанац
“
у
антерији
и
димлијама
стоји
до
њега
и
пита
га
ко
ту
лежи
.
—
Мој
дед
,
рече
,
живео
87
година
,
а
ја
Бог
зна
хоћу
л
’
половину
доживети
.
Он
је
дошао
из
Србије
са
оцем
,
под
Чарнојевићем
,
као
дете
,
са
још
два
брата
.
А
ко
сте
ви
?
—
Ја
сам
Јанаћ
Сарајлија
,
трговац
из
Београда
.
Дошао
сам
у
Пешту
трговине
ради
,
мало
код
Милоша
(
Тако
се
звао
у
Пешти
један
трговац
.
)
.
—
Па
где
сте
одсели
,
и
где
ћете
ручати
?
—
Тамо
у
биртији
.
—
Ви
сте
данас
мој
гост
.
—
Евала
!
Сад
јеванђеље
читају
,
прангије
пуцају
,
Србијанац
се
једнако
крсти
,
моли
се
Богу
.
После
службе
Сент-
Андрејци
„
фатају
“
госте
.
Ту
странац
не
сме
у
биртију
;
сваки
дочепа
једног
,
два
или
више
гостију
,
па
с
њима
својој
кући
.
Треба
и
то
знати
да
су
у
Сент-Андреји
најгоре
гостионице
,
јер
Сент-
Андрејци
од
гостионичара
госте
одмамљују
,
па
не
могу
на
крај
изићи
.
За
то
у
Сент-Андреји
у
биртији
ретко
да
има
добра
вина
.
Сад
гај
младић
доведе
Србијанца
у
једну
стародревну
кућу
,
недалеко
од
Преображенске
Цркве
.
Једна
стара
капија
с
бока
,
а
с
фронта
мала
ниска
врата
.
Кад
уђеш
,
басамак
доле
,
на
лево
два
басамака
горе
,
па
соба
,
па
опет
три
басамака
више
,
па
соба
:
нешто
ориентално-европски
.
Кућа
,
или
кућица
,
зидана
1700
године
.
—
Ето
видиш
,
ту
је
тај
живео
што
сам
му
плочу
читао
.
Кад
су
ушли
,
а
већ
ту
је
било
више
страних
гостију
.
Наш
младић
није
био
прави
домаћин
ове
куће
;
данас
је
и
он
гост
,
али
тек
кућа
му
је
дедовина
.
Његов
сродник
је
прави
домаћин
,
али
може
и
он
кога
хоће
довести
.
То
је
Влада
Огњан
.
Гости
се
представе
и
брзо
се
упознаду
.
Најлакше
је
тако
приликом
„
храма
“
упознати
се
.
Служе
шљиву
,
хлеб
и
ракију
,
па
ето
и
ручка
.
После
ручка
оду
да
виде
коло
у
порти
.
Опет
се
врате
,
приспе
време
вечери
.
Та
ће
раније
почети
и
свршити
се
,
јер
ће
бити
у
школи
бал
.
Баш
да
се
вечера
сврши
,
а
нашем
полу-домаћину
,
томе
младићу
који
је
Србијанца
довео
,
донесу
са
поште
писмо
.
Младић
тај
звао
се
Војко
Огњан
.
Чита
писмо
,
на
лицу
му
се
боја
мења
Пусти
писмо
на
сто
.
—
Дакле
умро
сиромах
Васа
!
—
Наш
Васа
!
Васа
Огњан
!
Васа
Решпект
!
Сви
од
родбине
зачуђени
;
читаш
на
једном
лицу
задовољство
,
на
другом
сажаљење
.
Странци
забленуто
гледе
.
Од
родбине
неко
рече
:
—
Нека
га
,
добро
једаред
што
је
скончао
!
Други
опет
:
—
Штета
!
Био
је
Mordkerl
!
,
јунак
!
Војко
уздахне
;
њему
је
најтеже
било
.
—
Сад
нећу
ићи
на
бал
.
Сви
спомени
његова
жалосна
жића
сабили
ми
се
у
главу
.
Ко
хоће
,
нек
иде
на
бал
;
ко
остане
,
томе
ћу
испричати
живот
тог
несрећника
,
ког
из
свег
срца
жалим
.
Неколико
њих
кажу
да
неће
ићи
на
бал
,
само
да
чују
какав
је
то
човек
.
Ту
остаде
и
Јанаћ
Сарајлија
.
ИВ
.
Када
се
разиђоше
који
хтедоше
на
бал
,
Војко
Огњан
овако
поче
причати
:
Васа
Огњан
,
или
Васа
Решпект
,
био
је
син
нашег
чика
Игње
Огњана-Решпекта
.
Које
што
сам
од
старијих
чуо
,
које
што
сам
видео
сам
,
све
ћу
вам
испричати
.
Пред
очи
ћу
вам
ставити
једну
жалосну
породичну
слику
.
Игња
Огњан
,
наш
чика
,
био
је
прави
Сент-Андрејац
.
Шта
је
био
?
Не
зна
се
шта
је
.
Рувета
није
имао
.
Имао
своју
кућу
и
винограде
и
од
тога
је
живео
.
И
могао
је
поштено
од
свог
иметка
живети
.
Имао
је
жену
Сару
и
сина
јединца
Васу
.
Неописано
добра
,
мекана
,
питома
жена
.
Чика
Игња
је
био
мало
жестоке
нарави
,
а
син
исти
на
њега
.
Чика
Игња
био
је
и
надрикњига
,
то
јест
нешто
је
читао
,
па
је
мислио
да
много
зна
.
Иначе
,
био
је
поштен
од
пете
до
главе
.
Био
је
истина
особењак
,
као
понајвише
њих
у
породици
његовој
што
су
били
.
Тако
на
пример
,
имао
је
једног
брата
од
стрица
који
се
по
други
пут
женио
,
па
кад
је
видео
да
она
синовима
од
првог
мужа
вуче
,
поче
је
гањати
,
али
кад
није
хтела
ићи
,
а
он
узе
њене
јастуке
и
перине
;
па
изиђе
пред
кућу
с
њима
,
на
пијацу
,
јер
ту
је
кућа
била
,
и
маказама
све
исече
.
Био
је
баш
први
дан
Духова
,
но
мало
је
ветар
дувао
,
па
раздувано
перје
тако
је
изгледало
канда
снег
пада
.
Јединца
сина
од
прве
жене
није
трпео
,
јер
га
је
држао
за
трошаџију
;
није
се
с
њиме
тридесет
година
,
до
смрти
,
разговарао
.
Давао
је
оном
кога
је
обегенисао
и
новаца
у
зајам
,
ма
да
је
тврд
био
,
и
то
без
обвезнице
,
и
много
му
је
новаца
пропало
.
И
покрај
свег
тога
није
се
ником
тужио
,
држећи
да
би
и
онако
временом
све
то
његов
син
упропастио
.
Када
је
умирао
,
није
се
хтео
ни
исповедити
,
ни
причестити
;
рекао
је
околини
да
није
у
животу
никога
преварио
,
па
му
није
до
те
нужде
.
Док
је
живео
,
ма
да
је
имао
више
кућа
,
лети
код
куће
најрадије
би
се
по
тавану
шетао
.
Економска
лозинка
била
му
је
:
што
год
купиш
,
то
је
јевтино
;
што
год
продајеш
,
то
је
скупо
.
Син
његов
,
док
му
је
отац
живео
,
био
је
раскошан
;
када
остаде
без
оца
,
штедљив
,
премда
је
и
госта
честито
угостио
,
као
год
и
гладног
нахранио
.
Он
би
рекао
:
„
Док
сам
имао
оца
,
имао
сам
ко
ми
тече
,
али
кад
га
немам
,
бар
то
морам
сачувати
што
ми
је
оставио
“
.
И
овај
је
у
женидби
првој
био
срећан
,
али
без
деце
;
у
другој
,
несрећан
.
Кад
је
самац
био
,
маст
је
на
фунту
куповао
,
и
кад
му
ко
пребаци
да
је
то
срамота
,
одговори
:
„
Када
имам
буре
масти
,
куварица
краде
по
вољи
,
а
одмах
се
не
позна
;
а
кад
је
мало
,
лакше
је
ухватити
“
.
И
он
,
као
прави
оца
син
дао
је
таван
још
лепше
оправити
,
прозор
тавански
гледа
на
сокак
,
над
’
њим
красна
пупчаста
стрејица
,
као
глориолета
,
а
он
намести
испод
ње
столицу
,
седне
,
па
чита
,
а
овамо
гледи
у
паузи
ко
сокаком
пролази
.
Понајвише
би
читао
дела
о
социалним
питањима
,
о
источном
питању
,
о
великој
Србији
која
се
има
саградити
;
био
је
ужасан
српски
шовениста
;
па
онда
читао
би
радо
брошире
финансијске
,
особито
о
аустријским
финансијама
,
о
могућном
државном
банкротству
.
Кад
би
га
каква
цифра
финансијска
у
брошири
пекла
,
устао
би
,
па
би
се
шетао
по
тавану
тамо
амо
,
као
мачак
,
прави
таванородни
син
свога
оца
.
Али
је
био
поштен
,
ма
да
жесток
;
слагао
није
никад
,
а
то
ће
много
рећи
.
Доста
то
,
од
родбине
сваки
му
је
био
више
мање
особењак
.
В
.
Чика
Игња
,
кад
му
се
што
допало
,
имао
је
обичај
на
то
рећи
:
„
решпект
“
.
Ако
му
се
није
допало
,
и
онда
„
решпект
“
;
ако
се
ражљутио
,
или
подсмејавао
,
и
онда
„
решпект
“
.
Тај
„
решпект
“
залепио
се
за
њега
,
и
место
Игње
Огњана
постаде
Игња
„
Решпект
“
.
Кад
је
синак
Васа
почео
ићи
у
школу
,
њега
деца
назваше
Васа
„
Решпект
“
,
и
тај
до
смрти
остаде
.
Ја
сам
као
дете
нешто
врло
мало
познавао
чика
Игњу
Решпекта
.
Умро
је
годину
две
после
мог
оца
;
био
сам
онда
још
дете
.
Кад
ми
је
отац
умро
,
тек
сам
наступио
у
шесту
годину
.
Мог
покојног
оца
никад
нећу
заборавити
.
Мати
ми
је
пре
умрла
.
Оцу
ми
је
било
преко
седамдесет
година
.
У
очи
оног
дана
када
ће
умрети
,
уђем
к
њему
по
обичају
унутра
,
да
му
ноге
чешкам
.
Он
је
у
кревету
лежао
,
и
најволео
је
да
га
ја
прочешкам
.
А
ја
,
чешкајући
га
,
гледао
бих
му
у
очи
хоће
ли
ми
крајцару
дати
,
јер
увек
сам
крајцару
или
две
за
то
добио
.
Мој
отац
дозове
ме
к
себи
,
до
главе
му
станем
,
а
он
сиромах
метне
ми
суву
руку
на
главу
и
рече
:
—
Само
ми
је
жао
што
не
знам
коме
ћу
тебе
,
сироче
,
оставити
.
Те
ми
се
речи
ужљебиле
у
мозак
,
нити
ћу
их
икад
заборавити
.
Отац
заспи
,
уђе
газдарица
и
изведе
ме
ван
.
У
јутру
пробудим
се
,
чујем
жубор
,
ларму
;
обуку
ме
,
уведу
ме
у
другу
собу
,
'
а
мој
сиромах
отац
лежи
мртав
,
већ
и
обучен
.
Гледим
га
,
лице
му
се
смеши
,
Бог
зна
какве
је
муке
у
том
смешењу
,
на
смрти
,
у
ропцу
,
претрпео
!
Али
то
смешење
никад
нећу
заборавити
;
чини
ми
се
канда
се
на
мене
смешио
.
И
то
хладно
смешење
остаде
ми
,
као
сироти
,
вечита
утеха
.
Кад
су
га
укопавали
,
ишао
сам
и
ја
за
сандуком
,
али
право
за
сандуком
,
но
нисам
плакао
,
нисам
осећао
значај
те
смрти
;
то
сам
осетио
доцније
.
После
укопа
,
одведу
ме
код
чика
Игње
,
и
даду
ми
кафе
с
кифлом
.
Ја
сам
је
слатко
појео
.
Сутра
сам
тек
осећао
бољу
,
и
то
детињу
.
Одведоше
ме
тутору
,
у
другу
кућу
;
из
наше
куће
разносили
су
све
,
што
је
ко
хтео
.
Колико
се
сећам
,
чика
Игња
био
је
жустар
,
окретан
старац
.
Васа
већ
онда
није
био
код
куће
,
већ
је
био
катана
,
„
хусар
“
.
Па
како
постаде
хусар
?
Кажу
овако
:
Отац
му
је
био
престрог
,
Васа
опет
жив
деран
.
За
најмању
ситнарију
га
тукао
.
Ако
учитељ
каже
да
није
знао
лекцију
,
а
он
удри
по
Васи
;
ако
се
игра
,
ако
се
туче
с
децом
,
опет
туци
по
Васи
.
Кад
се
већ
сазнало
да
га
ма
зашта
туче
,
лукава
деца
ишла
су
оцу
на
тужбу
,
ма
да
их
није
тукао
.
„
Васа
ме
је
тукао
“
,
то
је
доста
,
па
Васа
извуче
фуру
.
И
то
тукао
би
га
страшно
.
Када
се
чика
Игња
ражљути
,
он
га
узме
обема
рукама
за
уши
и
за
главу
,
дигне
га
у
висину
,
па
га
пусти
као
јаје
.
Срећан
Васа
ако
се
онда
може
подићи
и
побећи
.
Онда
побегне
на
таван
,
а
тетка
Сара
,
мати
његова
,
одмах
врата
закључа
,
да
га
отац
не
може
гонити
.
Једаред
у
шкрипу
побегне
и
попне
се
на
грану
на
дуд
;
отац
за
њим
,
зове
га
доле
,
прети
му
:
неће
да
сиђе
;
отац
узме
пушку
,
плаши
га
да
ће
га
убити
ако
не
сиђе
:
Васа
не
силази
;
мати
га
моли
,
отац
га
светује
да
сиђе
:
аја
,
неће
!
Напослетку
,
отац
да
матери
реч
да
га
неће
тући
,
и
на
материну
реч
сиђе
.
Мати
га
је
увек
бранила
,
али
она
не
поживи
дуго
,
умре
.
Сад
настадоше
по
Васу
тешка
времена
,
Васа
тера
своје
,
а
отац
своје
.
ВИ
.
Васа
постаде
већ
повећи
.
Васа
се
није
рђаво
учио
,
и
рад
је
даље
учити
.
Отац
рад
би
га
учити
,
али
тако
да
иде
у
богословију
,
а
после
опет
у
калуђере
,
да
постане
владика
,
екселенција
.
Треба
знати
да
су
Сент-
Андрејци
своје
синове
радо
давали
у
калуђере
,
да
постану
владике
,
у
солдате
,
да
постану
ђенерали
;
ако
се
то
покида
,
онда
за
адвокате
и
трговце
.
Чика
Игња
страшно
је
мрзио
адвокате
.
Увек
би
сину
говорио
:
„
Хоћеш
ваљда
да
будеш
адвокат
?
Од
тог
неће
ништа
бити
!
То
су
варалице
!
Има
их
као
кусих
паса
“
.
Када
је
видео
да
се
два
пса
кољу
,
рекао
би
:
„
Гле
како
алегирају
“
.
Кад
је
питао
Васу
хоће
ли
у
калуђере
да
постане
владика
,
он
је
казао
да
воли
бити
хусар
него
владика
.
И
већ
од
дванаест
година
деран
треба
на
што
да
се
одважи
,
да
не
буде
од
њега
клуподер
.
Али
Васа
неће
да
буде
друго
него
хусар
.
Ту
чика
Игњи
ни
битка
не
помаже
.
Док
је
мати
живела
,
донде
је
још
све
добро
ишло
:
Васа
је
имао
заштите
.
До
душе
,
сирота
мати
јако
га
је
мазила
,
што
строгом
оцу
није
ишло
у
рачун
.
Мати
му
крадом
додавала
што
за
децу
није
,
као
новац
,
и
научио
се
коцкати
,
па
после
и
картати
.
Почео
је
од
„
фрише
фире
“
,
па
ће
доцније
дотерати
до
„
макау
“
.
Већ
у
детињству
су
му
решиле
судбу
две
крајности
:
претерана
строгост
очева
и
материно
мажење
.
Измеђ
њих
ће
сад
као
измеђ
Сциле
и
Харивде
бродити
,
но
хоће
ли
добра
пристаништа
наћи
,
видећемо
.
Боље
је
да
је
отац
мало
попустљивији
био
,
а
мати
оштрија
.
После
материне
смрти
отац
је
држао
газдарицу
,
—
а
да
шта
ће
?
—
а
покрај
газдарице
једну
малу
девојчицу
,
Аницу
,
једно
сироче
две
године
од
Васе
млађе
.
Газдарица
,
Софија
стара
,
није
баш
у
вољи
имала
Васу
,
јер
се
у
ћуди
много
са
оцем
слагала
,
па
доказивала
све
,
и
због
ње
је
много
пута
био
Васа
лупан
.
Аница
,
пак
,
држала
је
Васи
страну
,
и
увек
му
сваку
опасност
доказивала
.
Увек
би
плакала
кад
отац
Васу
туче
.
Искрена
,
добра
душа
!
Васа
је
у
битке
тако
већ
огуглао
да
је
напослетку
примао
их
као
свакидашњи
хлебац
.
Деца
му
се
ругала
:
„
решпект
“
.
Био
је
врло
куражан
,
па
кад
му
ко
то
рече
,
а
он
јуриши
на
шегрте
и
ђаке
,
ма
их
колико
било
.
У
нужди
и
камењем
се
помагао
.
Већ
из
далека
је
на
сокаку
познао
ко
ће
га
задиркивати
,
па
већ
иде
да
га
туче
пре
него
што
ће
му
викнути
:
„
решпект
“
.
Тако
једаред
види
из
далека
једног
који
му
обично
„
решпект
“
подвикиваше
.
Васа
је
на
сокаку
,
а
отац
му
стоји
код
капијских
врата
,
раскречио
ноге
,
па
пуши
,
и
гледи
дерана
.
Васа
види
оца
,
приђе
к
њему
па
рече
:
—
Отац
.
—
Шта
ћеш
?
—
Видиш
оног
онамо
?
—
Па
онда
?
—
Па
онда
,
туци
ме
најпре
.
—
Зашто
?
—
’
Оћу
оног
тамо
да
тучем
,
па
волем
напред
бити
бивен
,
јер
ћеш
ме
и
онако
после
тући
.
—
А
зашто
да
га
тучеш
?
—
Чућеш
,
викнуће
ми
:
„
решпект
“
.
Отац
га
ухвати
за
кику
,
продрма
га
и
заошија
унутра
.
Васа
,
ако
и
јесте
био
несташан
и
много
пута
казну
заслужио
,
ипак
свет
га
је
држао
за
много
горег
него
што
јесте
.
Држали
га
за
најневаљалије
дериште
у
вароши
.
Кад
је
који
отац
корео
своје
дете
,
увек
би
рекао
:
„
Бићеш
као
Васа
Решпектов
“
.
Све
неваљалство
је
у
њему
сабијено
,
тако
су
ми-слили
,
и
никад
неће
бити
добар
,
већ
је
рођен
рђав
.
Родитељи
су
деци
забрањивали
с
њиме
дружити
се
,
напослетку
се
и
сама
деца
испред
њега
уклањала
,
да
већ
ни
друштва
ни
друга
није
имао
.
Нема
више
материнске
руке
,
отац
неутолив
;
ником
се
не
може
изјадиковати
,
јер
никог
нема
;
ништа
му
се
не
верује
,
ма
најистинитије
што
рекао
.
Тако
је
био
већ
као
дете
презрен
и
сам
себи
остављен
.
Није
чудо
што
је
све
гори
дивљак
бивао
.
Само
једина
Аница
имала
је
саучешћа
.
Она
је
плакала
кад
би
он
патио
.
Кад
га
газдарица
глађу
казни
,
она
сирота
откида
од
својих
уста
,
или
мало
невидимке
на
страну
метне
са
сиром
резанаца
,
пите
,
меса
,
па
му
крадом
у
качару
однесе
,
и
ту
,
у
једном
већем
бурету
сакривен
,
Васа
једе
.
Аница
стоји
код
бурета
,
на
једно
уво
слуша
полуокренута
вратима
да
не
изненади
газдарица
,
па
опет
гледи
како
Васа
једе
.
Сваки
залогај
Васин
чини
јој
се
да
га
она
прогутала
,
кад
види
како
Васа
слатко
једе
.
Када
је
крај
,
Васа
се
извуче
из
бурета
,
а
Аница
га
детињски
загрли
и
пољуби
,
па
,
заруменив
се
,
с
влажним
очима
из
качаре
истрчи
.
Бог
зна
како
осећање
Аницу
Васи
веже
!
И
она
је
сироче
,
те
како
сироче
.
У
гладној
години
,
у
оравској
вармеђи
,
жупанији
где
се
тако
снажни
словачки
момци
и
девојке
рађају
,
а
жита
није
ни
видети
,
јер
су
саме
горе
;
у
гладној
години
,
кад
ни
кромпир
није
родио
,
људи
и
деца
су
од
глади
умирали
.
Спусти
се
од
горе
,
реком
Вагом
,
у
Дунав
једна
лађа
,
и
доплови
до
Пеште
.
У
тој
су
лађи
премрле
од
глади
словачке
породице
.
Ту
су
сад
на
баиру
децу
куповали
и
продавали
.
То
јест
,
куповали
су
и
продавали
не
онако
баш
као
робље
,
као
на
пример
у
Африци
,
но
сасвим
по
модерно-хришћанском
начину
.
Словаци
моле
да
се
смилују
на
децу
и
да
их
узму
„
под
своје
“
.
Милосрдни
људи
узму
их
,
који
мушко
који
женско
,
па
још
родитељу
даду
по
форинт-два
„
као
бакшиш
“
.
Тако
је
покојна
тетка
Сара
баш
онда
у
Пешти
на
вашару
била
,
и
видевши
код
дунавског
баира
како
децу
носе
,
смилује
се
и
она
и
узме
једно
девојче
од
пет
година
,
да
за
њ
два
форинта
и
однесе
кући
.
Чика
Игња
није
се
томе
противио
.
Шта
више
узео
је
као
неку
срећу
,
као
аманет
.
Дете
се
звало
Ханка
,
но
после
постаде
Аница
.
То
је
ова
наша
Аница
,
добра
душа
.
ВИИ
.
Васа
је
већ
свршио
код
куће
„
славеносербске
школе
“
и
прву
латинску
.
То
је
могао
у
Сент-Андреји
изучити
.
Мразовића
граматику
знао
је
у
прсте
.
Но
на
страну
све
те
школске
књиге
,
Васа
је
најволео
читати
српске
јуначке
песме
,
из
неких
старих
„
собранија
“
.
Што
је
год
читао
о
јунацима
,
све
је
држао
да
се
баш
то
тако
збило
,
ма
да
је
на
немогућност
наличило
.
Како
сече
Арапе
Краљевић
Марко
,
јунаштво
Страхињ-бана
,
—
то
Васа
не
би
допустио
да
је
могло
бити
друкчије
.
Те
виле
српских
јунака
,
те
су
живеле
и
живе
остале
.
Оне
Осијанске
слике
где
српски
јунак
,
кад
му
је
врућина
,
ишчупа
с
кореном
читаву
јелу
из
земље
,
па
на
коњу
јездећи
држи
јелу
у
руци
,
а
сунчани
зраци
кроз
лишће
на
токе
му
падају
,
—
то
је
све
тако
било
,
као
год
и
оно
кад
се
Марко
буздованом
у
облаке
хита
.
У
недељу
или
о
„
храму
“
тражи
слепца
да
му
пева
јуначке
песме
,
и
онда
би
се
тако
заблејао
у
њега
,
и
дао
би
му
последњу
крајцару
.
Онда
би
му
се
представљали
џиновски
ликови
,
и
тек
би
презирао
садашњи
мекушан
нараштај
.
Но
сад
треба
даље
да
иде
у
школу
.
Сад
се
тек
зноји
чика
Игња
шта
ће
с
њиме
.
Ако
га
да
у
школу
даље
,
могао
би
временом
постати
адвокат
,
а
то
је
смрт
за
чика
Игњу
.
Неће
у
богословију
,
а
неће
ни
докторију
;
па
кад
већ
сад
неће
,
у
толико
ће
мање
хтети
кад
већ
време
томе
дође
Није
га
рад
за
шегрта
дати
,
јер
има
толико
да
као
јединац
,
ма
ништа
не
имао
,
може
живети
,
и
то
од
„
грунта
“
.
Предомисли
се
:
даће
га
годину-две
дана
на
пробу
.
Да
га
у
Будим
у
латинске
школе
.
Кад
је
већ
опремљен
отишао
,
нико
није
за
њим
жалио
тако
као
Аница
.
Кад
је
чула
да
ће
у
Будим
,
једнако
је
плакала
.
Васа
је
био
у
Будиму
код
једног
имућног
касапина
на
„
косту
и
квартиру
“
.
Чика
Игња
је
хтео
да
је
на
добром
месту
,
где
неће
гладовати
,
да
Васа
не
може
рећи
:
„
Не
могу
учити
од
глади
“
.
Васа
ништа
не
учи
,
већ
се
коцка
и
карта
.
После
опет
иде
са
касапским
шегртима
где
волове
туку
,
у
„
битонгу
“
,
и
каткад
је
и
он
помагао
штрангу
вући
.
Коме
се
ђаку
касапски
живот
до
падне
,
тај
или
неће
више
бити
ђак
,
или
је
рђав
ђак
.
Јако
је
пофалио
чика
Игња
што
је
сина
код
касапина
дао
у
„
кост
“
.
Боље
да
га
је
дао
код
свештеника
,
али
овако
од
„
владичества
“
нема
ништа
.
Касапски
је
занат
за
ђаче
јако
примамљив
.
Има
у
себи
тај
занат
нешто
јуначко
,
швалересно
.
Па
момци
здрави
,
јаки
,
„
феш
“
;
кад
опаше
белу
кецељу
па
сече
месо
,
обнажене
мишице
му
све
играју
,
па
кад
метне
девојци
у
котарицу
месо
,
она
сва
дркће
од
радости
.
Васа
је
имао
у
родбини
касапа
,
па
се
већ
од
детињства
навикао
на
касапницу
.
Овде
је
сад
господарев
син
већ
касапски
шегрт
,
и
његов
парњак
,
и
овај
га
свуд
води
.
Васа
прве
године
добије
„
другу
класу
“
и
мора
школу
„
повторити
“
.
Кад
то
чује
чика
Игња
,
ражљути
се
и
закључи
да
га
више
у
школу
не
да
,
но
да
га
код
куће
задржи
.
Васин
газда
,
касапин
,
намоли
оца
да
га
још
за
једну
годину
остави
на
проби
.
Отац
се
реши
и
на
то
.
Друге
године
Васа
иде
опет
у
ту
исту
школу
,
али
не
напредује
.
Не
иде
му
у
главу
латински
нипошто
.
Већ
је
момчић
,
па
крадом
иде
са
газдиним
сином
на
„
музику
“
.
Зна
већ
добро
играти
.
Газда
има
красну
велику
ћерку
,
образи
да
јој
пукну
.
Васа
,
место
да
иде
у
школу
,
остане
код
куће
па
с
фрајлом
игра
полку
:
он
звижди
а
фрајла
пева
.
Газда
га
је
здраво
волео
,
био
је
жив
деран
.
Газда
је
имао
још
једну
млађу
ћерку
,
тако
око
десет
година
,
па
не
би
бранио
да
га
да
отац
за
касапа
,
могао
би
му
бити
зет
,
фајн
момчић
,
а
јединац
.
Прође
Васи
и
та
година
,
школу
опет
није
свршио
.
Кад
то
чује
чика
Игња
,
ражљути
се
;
оде
сам
директору
да
запита
за
сина
.
Носио
је
обично
чакшире
у
чизмама
и
доламицу
,
али
кад
иде
у
Будим
,
то
јест
кад
би
се
свечано
обукао
,
онда
панталоне
,
зелен
,
дугачак
капут
од
„
трајдрота
“
,
и
цилиндар-шешир
с
широким
ободом
,
доле
узан
горе
широк
.
Кад
дође
директору
,
а
овај
исприча
да
његов
син
ништа
не
учи
,
да
је
увек
у
„
битонзи
“
где
волове
туку
,
и
већ
коље
овце
,
но
боље
ће
бити
ако
га
на
занат
да
.
Чика
Игња
се
упрепастио
.
Две
године
изгубити
,
две
године
трошити
,
па
узалуд
!
Доведе
Васу
кући
са
великом
натегом
истуче
га
,
јер
се
Васа
већ
отимао
,
и
закључи
да
мора
код
куће
остати
и
економ
бити
.
Чика
Игња
је
тај
мах
последњи
пут
Васу
тукао
.
Васа
је
донекле
оца
слушао
,
али
кад
одједаред
реши
се
и
каже
оцу
да
би
рад
бити
касапин
.
Отац
неће
да
зна
за
то
,
и
нападне
на
Васу
да
га
туче
.
Васа
се
отме
из
шака
и
побегне
,
не
зна
се
куда
.
Свуд
га
траже
,
нема
га
.
Отац
жалостан
,
озлојеђен
.
Само
је
Аница
знала
за
њега
куд
побеже
,
јер
му
је
она
још
онај
дан
нешто
хаљина
додала
.
ВИИИ
.
Васа
је
побегао
у
Будим
,
управо
своме
газди
,
и
јави
му
да
је
рад
код
њега
остати
као
шегрт
.
Газда
га
драговољно
прими
,
премда
није
допуштењем
очиним
,
но
он
ће
то
,
мисли
се
,
код
оца
уредити
.
Отац
га
свуд
тражи
;
оде
у
Будим
,
нађе
га
код
газде
,
зове
га
кући
.
Васа
се
поплаши
,
но
неће
кући
,
већ
побеже
и
сакри
се
у
касапницу
.
Отац
сад
не
зна
где
је
.
Газда
моли
оца
да
га
код
њега
остави
,
но
он
се
не
да
ни
осолити
,
већ
науми
тражити
,
курентирати
,
сина
.
Оде
у
варошку
кућу
и
ствар
пријави
,
но
узалуд
.
Онај
исти
дан
газдин
један
момак
,
„
понкнехт
“
,
због
неке
кривње
добије
дванаест
палица
.
То
је
момка
јако
осрамотило
,
ражали
му
се
,
па
,
не
рекавши
газди
ни
речи
,
оде
у
Пешту
у
„
вербскоманду
“
и
врбује
се
за
катану
.
Још
онај
дан
начује
то
Васа
,
и
сутра
дан
оде
и
он
у
„
вербскоманду
“
да
се
врбује
за
хусара
.
Био
је
у
шеснаестој
години
,
и
мера
му
је
била
таман
као
што
треба
.
Приме
га
.
Отац
,
љутит
,
иде
кући
,
заборавио
је
у
„
вербскоманди
“
тражити
га
.
Мислио
је
,
вратиће
се
доцније
газди
,
или
ће
кући
доћи
.
Кад
се
чика
Игња
кући
вратио
,
чека
три
четири
недеље
,
месеце
чека
,
но
Васе
нема
.
Бог
зна
где
је
већ
Васа
!
Чика
Игња
доцније
чује
да
је
његов
Васа
катана
,
прави
хусар
.
Дошао
је
један
момак
кући
на
„
урлауб
“
од
те
исте
регименте
,
и
све
му
испричао
.
Чика
Игња
падне
у
,
велику
жалост
.
Није
шала
,
изгубити
добру
жену
,
тетка
Сару
,
сад
опет
јединца
.
Јер
бадава
,
како
је
Васа
постао
хусар
,
прави
је
блудни
син
,
изгубљен
син
,
за
чика
Игњу
,
нити
хоће
више
да
зна
за
њ
.
Сад
се
тек
чика
Игња
дао
на
дешперат
.
Постао
је
прави
мизантроп
.
Пре
тога
трезвен
човек
,
а
сад
се
пропио
.
Није
трпео
друге
људе
већ
мизантропе
,
као
што
је
и
он
.
Газдарица
и
Аница
служе
га
.
Газдарица
још
већма
ватру
потпирује
,
грди
Васу
,
и
гледи
како
би
Аницу
истисла
,
јер
она
једнако
за
Васом
плаче
.
Но
чика
Игња
не
да
Анице
,
она
му
је
сад
као
рањеница
.
Најрадије
примао
је
старог
Јову
Дениколу
,
бесног
немеша
,
племића
.
Ужасног
изгледа
старац
,
ужасан
пијанац
.
Седе
куждраве
косе
,
очи
крваве
,
седе
брчетине
спуштене
;
велика
коштуњава
људина
,
канда
га
сад
гледам
.
Кад
се
њих
двоје
састану
,
онда
да
чујеш
дивана
!
Долазе
један
другом
на
вино
,
па
се
теше
.
Деникола
теши
чика-Игњу
:
„
Видиш
,
вели
,
и
ја
сам
био
хусар
,
па
још
и
на
робији
;
па
још
сам
ту
,
поштен
човек
“
.
Деникола
је
у
фурији
убио
човека
,
ни
сам
не
знајући
из
какве
накане
,
и
би
осуђен
на
много
година
робије
.
Кад
чика
Игња
дође
к
њему
,
а
он
изнесе
вина
.
Чика
Игња
пије
из
чаше
,
а
Деникола
из
зеленог
бокала
од
две
оке
;
тај
бокал
је
још
од
његовог
оца
остао
,
на
њему
је
изрезано
:
„
Stephanus
de
Никола
nobilis
,
anno
1804
“
.
Када
се
Деникола
разузури
,
а
он
натегне
бокал
,
па
онда
узме
стару
кустуру
и
на
сокаку
пред
кућом
сече
дуд
,
псује
,
а
деца
све
беже
испред
њега
.
Кад
опет
код
Игње
Решпекта
дође
Деникола
,
онда
се
тек
започне
важан
разговор
:
како
је
било
некада
и
како
је
сада
.
—
Какав
је
сад
магистрат
,
а
какав
је
био
некада
!
вели
чика
Игња
.
Негда
су
били
сенатори
као
јунаци
,
ишли
су
у
седнице
у
оперваженој
долами
,
са
самур-калпаком
,
па
златан
појас
,
тако
као
што
се
још
наши
стари
на
контрафама
нацртани
виде
;
а
сада
носе
фрак
,
калајисан
шешир
,
ноге
као
забодене
две
тачке
,
прави
шнајдери
.
Па
какви
су
онда
судови
били
строги
!
Тако
,
почупале
се
две
женске
,
и
једна
оној
другој
витицу
из
главе
ишчупала
,
и
процес
није
дуго
трајао
,
ни
три
дана
,
па
каква
праведна
,
строга
осуда
!
Будући
су
обадве
криве
биле
,
досуђено
би
да
се
у
записник
стави
укор
изречен
обадвема
,
а
витица
да
буде
зашивена
за
лист
протокола
,
под
истим
бројем
,
и
тако
да
се
метне
у
архиву
на
сахрану
,
на
вечиту
срамоту
те
две
бештије
,
а
не
као
што
сад
суде
ти
шнајдери
.
Као
што
смо
чули
ових
дана
за
онај
процес
због
пите
,
где
су
две
господске
куће
због
тога
десет
година
процес
терале
.
Једна
госпођа
дала
у
симиџиницу
питу
баклаву
,
а
и
друга
таку
исту
;
тепсије
су
једнаке
,
пите
једнаке
,
па
симиџија
,
враћајући
им
,
промени
пите
.
Ту
сад
једна
госпа
„
с
увредителним
речма
“
пошље
другој
питу
;
увреда
не
само
пите
,
него
и
ко
је
правио
,
и
ко
ће
је
јести
,
те
изиђе
отуда
процес
повреде
поштења
,
и
после
десет
година
једва
се
сад
сврши
,
и
те
пите
,
као
што
кажу
,
с
процесом
коштале
су
хиљаду
форината
.
Тако
чика
Игња
постаде
све
већма
заједљив
.
Од
сад
тек
на
свашта
је
казао
:
„
решпект
“
.
Тако
и
старој
газдарици
,
која
је
циљала
на
удадбу
,
рекао
је
:
„
решпект
“
.
У
том
његовом
заједању
тако
је
дотерао
,
те
га
се
сви
бојаху
,
особито
кад
је
са
Дениколом
у
компанији
,
па
ако
су
га
и
прозвали
Решпект
,
сад
су
тек
од
њега
имали
решпекта
.
Чика
Игња
,
што
старији
,
све
несноснији
.
Једаред
је
љут
,
заједљив
,
други
пут
опет
подсмешљив
Ако
ко
више
троши
него
што
му
је
доходак
и
прави
дугове
,
тог
испрескаче
и
прориче
му
пропаст
,
а
сам
себе
уздиже
што
није
ником
дужан
,
и
вели
да
никог
није
преварио
.
Кад
би
му
ко
опет
пребацио
да
има
неваљалог
сина
,
да
не
види
трн
у
свом
оку
,
одговорио
би
да
је
он
сина
на
добро
упућивао
,
да
га
је
доста
тукао
и
да
му
је
очинска
савест
сасвим
умирена
,
и
није
крив
што
му
се
такав
син
родио
.
Чика
Игња
могао
је
свог
сина
искупити
,
новаца
је
имао
,
знао
је
и
где
му
је
регимента
,
но
није
хтео
;
јер
,
у
оно
доба
,
ко
се
тако
врбовао
,
и
рођени
отац
држао
га
је
за
блудног
сина
,
па
кад
би
га
баш
искупио
,
ко
би
сад
код
куће
с
њим
владао
!
Могло
би
доћи
да
син
оца
још
туче
.
Па
чим
се
у
свом
дешперату
јоште
бавио
?
Мало
надгледао
економију
,
па
читао
је
књиге
,
особито
што
се
тиче
Русије
и
Србије
.
Није
ни
чудо
,
цела
породица
је
шовенистична
,
то
јест
свој
народ
у
звезде
кује
,
и
све
се
нада
великој
будућности
,
но
увек
и
све
редом
смрт
превари
.
Чика
Игња
читао
је
књигу
о
„
Наваринској
битци
“
,
о
Црном
Ђорђу
,
о
Милошу
Обреновићу
.
Радо
би
слушао
о
Чарапићу
и
Хајдук-Вељку
;
руског
цара
Николу
обожавао
је
,
и
на
дан
Св
.
Николе
увек
би
испио
чашу
и
„
у
здравље
свесилњејшег
императора
Николаја
“
и
у
здравље
свију
баћушака
,
да
добију
Цариград
,
да
подигну
крст
на
цркви
Св
.
Софије
,
а
Србима
да
даду
Босну
и
Херцеговину
и
Призрен
—
„
даже
до
морја
“
.
У
соби
у
челу
висила
је
икона
патрона
Св
.
Стевана
,
а
пред
овим
опет
висило
је
велико
сребрно
кандило
,
и
кад
се
год
на
пут
спремао
,
очитао
би
пред
великомучеником
молитву
,
прекрстио
би
се
и
икону
пољубио
.
И
онда
је
куражно
ма
куд
ишао
.
Код
кревета
његовог
над
главом
висио
је
у
оквиру
рукопис
његовог
оца
,
једно
писмо
,
и
то
из
великог
поштовања
спомена
очиног
.
Даље
на
зиду
висиле
су
контрафе
„
Винтер
,
Фрилинг
,
Сомер
и
Хербст
“
и
један
велики
„
кводлибет
“
на
ком
се
могло
видети
много
чудотворних
фигура
.
—
Ето
такав
вам
је
био
мој
чика
Игња
Решпект
,
и
сад
смо
се
мало
дуже
забавили
,
а
ја
не
могох
још
свршити
.
Него
ако
изволите
који
дан
опет
овде
гости
бити
,
ако
вас
даље
интересира
,
верујте
занимљиво
је
познати
живот
тог
особењака
Васе
Решпекта
.
И
ви
,
брате
из
Србије
,
остан’те
овде
као
гост
код
нас
,
да
знате
код
куће
испричати
шта
се
овде
збива
.
—
Бе
аферим
,
слушао
бих
те
три
ноћи
.
Хоћу
,
вала
,
код
вас
остати
,
да
чујем
хоће
л
’
тај
Васо
делија
постати
.
—
Дакле
,
сутра
ћемо
продужити
.
ИX
.
Сутра
опет
млади
домаћин
овако
даље
приповеда
:
—
Тако
пролазе
дани
и
месеци
чика
Игњи
;
прођу
и
две
године
,
све
у
друштву
Дениколе
и
подобне
братије
.
Тако
прођу
две
године
.
Ја
могох
имати
тако
седам
година
.
Било
је
баш
Преображеније
као
јуче
;
ту
се
баш
у
овој
кући
,
овде
,
родбина
састала
,
и
страни
гости
,
баш
тако
као
јуче
,
па
кад
почеше
наздрављати
,
клопну
неко
на
врата
,
кад
оно
уђе
један
млад
хусар
,
у
потпуној
униформи
,
чаков
бео
на
глави
,
и
поздрави
:
„
Добар
дан
!
На
здравље
ручак
!
“
То
је
био
Васа
Решпект
!
Сви
се
гости
убезекнуше
.
—
Ето
вам
Васе
у
госте
.
Хоћете
л
’
ме
примити
,
нећете
л
’
се
стидити
вашег
рода
!
Нисам
ником
зла
учинио
,
рече
гост
.
Збуњени
га
гледају
.
Домаћинов
син
,
у
оно
доба
тако
млад
као
ја
сада
,
приступи
му
,
ухвати
га
за
руку
,
и
каже
му
:
—
Седи
,
Васо
,
добро
дош’о
!
Ти
си
наш
;
ако
се
отац
на
те
срдио
,
не
срдимо
се
ми
.
У
колико
се
могу
опоменути
,
био
је
јако
угледан
,
висок
,
танак
,
вицкаст
,
све
светло
на
њему
.
Он
седне
,
и
прво
спомене
како
га
отац
к
себи
није
пустио
,
како
је
најпре
отишао
код
чича
Дениколе
да
овај
за
њега
моли
да
му
отац
опрости
.
Деникола
је
оцу
отишао
и
јавио
,
али
отац
неће
нипошто
,
не
прашта
.
Каже
да
му
је
кућу
осрамотио
и
стару
његову
главу
.
Деникола
му
је
претио
да
ће
га
он
сам
довести
онамо
,
али
отац
је
казао
да
неће
ни
њега
пустити
.
И
Деникола
кад
је
њега
онамо
одвео
,
чика
је
већ
врата
и
капију
забравио
,
па
вичу
да
се
отвори
.
Газдарица
љутито
одговара
да
се
данас
више
ником
не
отвара
.
Треба
знати
да
је
у
оно
доба
Угарска
давала
годишње
у
„
царску
војску
“
само
36
.
000
регрута
,
више
ништа
;
комплетовање
бивало
је
путем
добровољаца
,
и
хватали
су
на
силу
бећаре
и
светске
битанге
ма
откуда
;
добровољно
су
ишли
протерани
и
непротерани
ђаци
,
ексцесивне
калфе
или
иначе
у
животу
утешњени
,
увређени
,
ожалошћени
момци
.
Регрути
су
били
сами
сељаци
,
паори
.
Ко
је
добровољно
или
самовољно
у
војнике
стао
,
а
иначе
од
добре
је
куће
,
ту
би
се
кућа
,
породица
,
држала
осрамоћена
;
такав
„
самовољац
“
је
блудни
син
,
и
као
солдат
прави
изгубљени
син
,
enfant
perdu
.
Таки
су
обично
бесни
били
,
и
од
њих
би
зазирали
.
Сад
почнемо
испитивати
га
како
је
постао
солдат
.
Донесу
му
јела
,
па
једе
и
прича
.
Каже
како
је
стао
:
добио
је
десет
форината
„
хандгелт
“
,
па
онда
га
бацише
у
„
транспортсхаус
“
,
одатле
опет
у
региментски
„
депо
“
,
па
онда
учи
се
јахати
,
екзерцирати
.
Знао
је
читати
и
писати
,
и
рачунати
,
и
сад
тако
млад
,
па
већ
је
каплар
постао
.
Васа
Решпект
већ
је
каплар
.
Сад
је
добио
„
урлауб
“
да
посети
свој
завичај
и
да
моли
оца
за
опроштење
.
Он
је
својим
стањем
задовољан
,
и
кад
ислужи
може
опет
што
бити
од
њега
.
То
јест
,
вели
он
,
ако
рата
не
буде
;
али
ако
рат
какав
букне
,
онда
ће
остати
,
куд
пукне
да
пукне
,
јер
војевао
би
радо
.
„
Урлауб
“
само
три
дана
траје
,
па
мора
натраг
,
па
онда
ће
опет
с
региментом
у
Пешту
марширати
„
у
логор
“
.
На
мене
дерана
Васа
је
велики
утисак
учинио
.
Нисам
очи
с
њега
скинуо
.
Он
то
примети
,
после
ручка
дигне
ме
у
крило
,
и
каже
ми
:
„
Је
л
’
,
баћо
,
и
ти
ћеш
бити
хусар
?
Немој
бити
„
цивил
“
.
“
Већ
онда
сам
га
волео
,
ма
да
су
га
сви
мрзили
.
Бадава
,
мени
је
већ
онда
као
јунак
изгледао
.
Неки
су
на
њега
попреко
гледали
.
Од
моје
родбине
један
је
главом
махао
,
није
му
се
цела
његова
та
историја
допадала
.
Толико
се
само
још
опомињем
да
су
неки
од
родбине
оцу
ишли
да
га
приволе
да
му
опрости
.
Отац
није
на
то
пристао
.
Васа
је
ожалошћен
што
га
отац
не
прима
,
но
одарен
од
родбине
врати
се
регименти
.
Чика
Игња
сузе
рони
што
има
неваљала
сина
.
Сам
се
исповеда
пред
целим
светом
да
му
је
син
неваљао
,
да
од
њега
ништа
неће
бити
,
да
ће
на
послетку
до
вешала
доћи
.
Чика
Игња
поштен
је
човек
,
па
кад
он
сам
то
каже
,
свет
му
верује
;
па
већ
сваки
у
напред
Васу
за
неваљалца
држи
,
нити
га
може
ко
одбранити
.
Васа
је
већ
осуђен
,
прокажен
,
проклет
.
Нема
никог
у
вароши
који
добра
о
њему
мисли
,
и
ако
није
ником
зла
учинио
;
шта
више
,
и
ако
га
добро
не
познају
,
и
то
зато
јер
је
у
детињству
био
не
знам
овакав
онакав
,
и
што
га
отац
проклиње
.
Чика
Игња
све
дешператнији
бива
,
и
по
две
недеље
не
обрије
се
.
Сваки
дан
опада
.
Толико
имање
,
мисли
се
,
а
нема
добра
наследника
,
нити
радости
под
старост
да
види
вредна
сина
и
веселу
унучад
.
Мисли
се
на
кога
ће
све
то
оставити
.
Има
два
брата
рођена
,
а
браће
од
стрица
и
полусестара
ваздан
.
Као
год
што
је
сам
он
особењак
,
тако
су
му
и
браћа
;
само
сваки
у
другој
форми
.
Чика
Игњин
отац
био
је
имућан
човек
,
и
својим
синовима
је
леп
иметак
оставио
Чика
Игња
био
је
најстарији
,
и
као
слеме
куће
.
Млађи
до
њега
исплаћен
је
,
и
„
све
школе
“
је
изучио
.
Најмлађи
је
,
које
у
новцу
,
које
у
„
грунту
“
,
удовољен
.
Средњи
,
„
високоучени
“
брат
,
већ
свршивши
све
школе
,
дошао
је
кући
,
и
рад
је
да
ступи
у
„
варошку
службу
“
,
код
магистрата
„
слободне
,
привилегирате
,
короналне
вароши
сент-
андрејске
“
,
као
трећи
„
почастан
“
виценотар
,
или
подбележник
.
Страшна
служба
!
И
доиста
у
Сент-Андреји
теже
је
било
то
постати
,
него
ли
у
свету
,
на
страни
,
нешто
више
,
јер
је
овде
била
велика
конкуренција
.
Тај
средњи
брат
,
Јоса
Огњан
,
најпре
још
као
јурат
потрошио
је
имање
своје
,
које
је
прилично
било
,
и
иште
се
код
магистрата
за
„
почасног
“
виценотара
.
Глава
што
може
бити
добра
,
—
али
не
доби
,
буде
одбијен
.
Душевним
и
телесним
врлинама
обдарен
младић
то
к
срцу
прими
;
огорчен
,
опрости
се
од
својих
,
и
закуне
се
никад
у
своју
варош
више
неступити
.
Са
Сципиона
речма
:
ingrata
patria
,
non
habebis
ossa
mea
,
оставио
је
своју
Сент-Андреју
,
и
доиста
одржао
је
реч
,
није
се
никад
више
вратио
,
као
год
и
многи
други
њени
синови
.
Овај
брат
дође
у
Будим
,
без
иметка
,
без
познанства
.
Сродне
душе
,
особито
у
нужди
,
нађу
се
,
познају
се
.
Не
може
ни
овде
одмах
службу
да
нађе
,
но
на
срећу
узме
собу
у
једној
кући
где
је
седела
и
свој
дућан
имала
једна
најзнаменитија
,
најлепша
„
машамода
“
.
Ова
„
машамода
“
узме
га
на
„
кост
“
,
поче
га
потпомагати
,
и
као
што
је
имала
додира
са
већим
кућама
,
буде
извор
његове
среће
.
Потпомагала
га
и
новцем
,
могло
јој
бити
.
Упозна
се
наш
Јоса
са
једном
знаменитом
и
„
зјело
“
богатом
породицом
.
Чланови
те
породице
у
Русији
код
„
гарде
“
служе
.
Он
оде
у
Русију
,
у
Петроград
.
Пре
него
што
ће
отпутовати
,
да
пријатељици
реч
,
ако
се
срећно
врати
,
одмах
ће
је
за
вечитог
друга
узети
.
Јоса
се
бавио
око
пет
година
у
Петрограду
,
и
то
покрај
те
породице
као
„
дворски
гост
“
.
Онда
је
још
Александар
И
царовао
.
Јоса
је
био
отворена
глава
,
добар
играч
,
па
у
додиру
том
стекао
је
неку
неописану
дипломатску
углађеност
.
Красан
му
се
изглед
ту
отворио
,
нудили
га
службом
;
изгледи
по
њега
изредни
.
Сваку
понуду
одбија
,
није
рад
своју
отаџбину
,
своју
пријатељицу
оставити
,
за
то
добром
„
баћушки
“
који
онде
ваљане
људе
примерно
одликује
,
на
свему
захвали
Пун
знања
и
искуства
врати
се
натраг
,
и
буде
одмах
лепом
службом
у
Будиму
одликован
Како
се
вратио
и
службу
добио
,
одмах
је
узео
своју
пријатељицу
за
жену
;
премда
су
му
понуђавали
„
прве
богате
“
партије
,
он
је
остао
својој
пријатељици
веран
,
и
живели
су
чак
у
дубоку
старост
,
обоје
,
посредни
,
да
им
јединац
не
умре
и
породица
данке
омрчи
.
Као
сад
да
су
ми
пред
очима
кад
се
на
променади
шећу
.
Она
мајестетична
дама
,
он
такођер
;
чакшире
беле
у
финим
виксованим
„
штифлама
“
,
без
напршњака
,
бела
кравата
,
обријано
фино
лице
,
ход
лаган
,
господствен
,
прави
дипломатски
изглед
;
па
пребачени
преко
леве
руке
госпојин
шал
.
Баш
сви
су
за
њима
гледали
.
Дипломат
човек
,
из
Метернихове
школе
.
Његове
колеге
су
га
јако
решпектовале
,
живео
је
на
већој
нози
,
што
’
но
кажу
.
Кућа
му
је
у
сред
града
,
на
кат
,
мраморни
басамаци
,
мраморни
бунар
у
свакој
кујни
,
красно
обиталиште
,
леп
салон
,
у
једној
соби
слике
од
првих
европских
сликара
,
у
другој
соби
тропско
цвеће
,
па
у
трећој
опет
саме
тице
,
канарине
,
папагаји
.
У
позоришту
је
његова
ложа
прва
до
командујућег
ђенерала
.
Кад
о
Божићу
у
цркву
дође
,
његова
бунда
од
куне
што
је
из
Русије
донео
,
све
очи
к
себи
привлачи
.
Тако
скупоцених
имао
је
три
.
Најмлађи
брат
Игњин
,
Стеван
,
и
то
је
био
особењак
,
али
у
жалосној
форми
.
Прохујао
је
мале
школе
,
па
даље
није
хтео
,
али
га
отац
није
дао
учити
,
но
остаде
код
куће
,
покрај
Игње
.
Кад
је
Стева
момак
био
,
проводио
је
своје
дане
у
лудо
.
Није
ништа
радио
.
Био
је
леп
,
образи
су
му
били
фини
,
нежни
као
у
какве
девојке
,
и
то
му
је
шкодило
.
Девојке
су
грамзиле
за
њим
.
Изредан
играч
,
понајвише
је
време
у
женском
друштву
проводио
;
обичаји
су
му
женски
,
мекушни
.
Кад
се
хтеде
женити
,
оно
јагма
за
њим
;
свака
је
мислила
:
благо
оној
која
ће
га
добити
;
чика
Игња
није
био
леп
,
нити
се
за
њега
грабиле
.
Стева
,
кад
се
жени
,
наравно
да
се
мора
оженити
себи
равном
,
то
јест
кокетом
.
И
доиста
,
оженио
се
лепом
девојком
,
добром
играчицом
,
кокетом
,
све
као
што
је
он
,
и
тако
немарљивом
газдарицом
као
што
је
он
.
Таман
пар
људи
кућу
да
упропасти
!
Игранке
,
балови
,
светковине
,
шале
,
то
је
био
њихов
посао
,
а
код
куће
,
све
се
наопако
промеће
.
Сва
три
брата
један
с
другим
нису
говорили
.
Узрок
је
томе
,
као
обично
,
деоба
.
X
.
Васина
регимента
одмаршира
у
Пешту
у
„
логор
“
.
После
„
логора
“
та
регимента
не
врати
се
на
пређашње
место
,
а
то
је
било
далеко
,
већ
добије
друго
ближе
место
за
штаб
,
и
Васа
дође
са
својим
ескадроном
у
једно
село
,
сасвим
близу
Будима
,
на
штацију
.
Сад
улучи
прилику
,
па
иште
„
урлауб
“
на
неколико
дана
у
Будим
и
добије
га
.
Дође
у
Будим
и
представи
се
свом
чика
Јоси
.
Живог
изгледа
,
„
феш
“
,
млад
каплар
допадне
се
стрицу
;
задржи
га
као
госта
,
каже
му
да
кад
год
дође
на
„
урлауб
“
,
да
остане
код
њега
у
квартиру
,
да
се
добро
влада
,
а
он
Не
за
њега
распитивати
и
,
ако
заслужи
,
преко
пријатеља
„
командирендера
“
препоруку
израдити
.
Тако
је
Васа
више
пута
у
Будим
долазио
.
Једаред
чује
да
му
је
отац
умро
.
Сиромах
чика
Игња
доиста
из
дешперата
умре
.
Васа
то
јави
свом
обрштару
,
каже
да
има
после
оца
наследити
.
Регимента
по
реду
заузме
се
за
њега
,
пише
магистрату
,
и
пита
за
наследнике
.
Магистрат
одговори
да
је
Игња
Огњан
умро
без
тестамента
,
а
оставио
је
после
себе
јединог
сина
Васу
Огњана
.
Па
још
у
поруци
и
то
дода
:
„
да
је
оставио
сина
који
је
већ
у
детињству
због
неваљалства
од
оца
прогнан
,
да
је
то
целој
вароши
познато
,
и
да
је
непоправим
“
.
Када
то
Васа
чује
,
крв
да
му
се
смрзне
.
Баш
судба
га
гони
.
Шта
је
могао
он
магистрату
сметати
?
Има
такових
људи
које
судба
од
постанка
гони
,
и
готово
људи
их
нагнају
да
буду
рђави
.
Тако
Васа
од
постанка
нема
мира
:
гонио
га
отац
,
гони
га
цео
свет
.
Отуда
увукла
му
се
у
црте
лица
нека
необична
озбиљност
,
истесана
туга
и
огорчење
.
Никад
од
како
га
знам
не
видех
да
се
насмејао
.
Шта
!
Ни
да
се
насмешио
!
То
се
у
регименти
,
а
нарочито
у
његовом
ескадрону
,
прочуло
.
Како
би
најмање
што
фалио
,
одмах
би
га
претпостављени
укорио
да
је
окорео
тврдо-главица
и
„
непоправим
“
,
баш
и
да
није
тако
било
.
То
је
Васу
јако
болело
.
Већ
у
младости
навукао
је
неку
црту
дешперата
;
у
том
дешперату
дао
се
кад
и
кад
и
на
пиће
и
на
карте
.
Од
његове
регименте
доћи
ће
једно
одељење
у
Будим
,
на
„
фајерпикету
“
.
У
том
је
одељењу
и
Васа
Решпект
.
Сад
је
Васа
Решпект
у
Будиму
.
Посети
каткад
стрица
.
Овај
га
добро
прима
,
и
по
некад
обдари
га
.
У
граду
је
седео
гроф
К
.
,
„
зјело
“
богат
.
Имао
је
тај
гроф
једну
лепу
собарицу
да
јој
је
пара
требало
тражити
.
Била
је
од
јаке
куће
,
али
у
првом
васпитању
поклизнуто
.
Од
степена
до
степена
,
од
куће
до
куће
,
из
руке
у
руку
,
дошла
је
до
садашњег
стања
.
Иначе
није
јој
ништа
фалило
,
само
што
је
носила
титулу
„
собарица
“
.
Васа
начини
познанство
с
том
собарицом
.
Звала
се
Матилда
.
Васа
и
Матилда
,
каплар
и
собарица
,
кад
се
шећу
,
изгледају
као
два
пеливана
.
Васа
мисли
да
је
срећан
,
добио
друга
у
свом
очајању
,
и
доиста
,
дао
би
живот
за
њу
.
Боље
би
било
да
није
дошао
на
„
фајерпикету
“
,
да
није
никад
Матилду
видео
!
Матилди
се
добро
води
.
Васи
додаје
новаца
.
Васа
не
пита
откуд
тај
новац
;
шта
се
то
кога
тиче
.
Васу
је
обузела
страст
картања
,
која
је
толикима
имање
,
здравље
,
част
и
живот
одузела
.
Отпутује
гроф
са
породицом
у
купатило
.
Остане
код
куће
стара
грофица
његова
мати
,
са
пар
чељади
,
и
са
Матилдом
.
Грофова
породица
имала
је
много
злата
и
драгог
камења
у
великој
вредности
,
и
то
у
последњој
соби
.
Матилда
наиђе
на
кључ
који
све
то
отвара
,
извади
драго
камење
,
покида
шкрињицу
у
чем
је
све
то
лежало
;
још
на
врати
истави
браве
,
да
се
чини
канда
је
ко
на
силу
ушао
и
покрао
.
Грофица
је
нешто
глува
била
,
а
ноћу
је
учињено
.
У
ту
собу
чељад
нису
одлазила
.
Сутра
дан
још
је
било
толико
времена
,
те
драга
оде
Васи
,
и
замоли
га
да
он
то
чува
.
Васа
прими
све
то
на
сахрану
.
А
како
не
би
примио
младић
од
двадесет
година
такво
што
на
сахрану
из
руку
такве
виле
Равијојле
,
такве
Сирене
!
Матилда
још
онај
дан
јави
старој
грофици
да
је
брава
од
собе
где
се
драгоцености
чувају
откинута
и
обијена
.
Кад
онамо
грофица
,
има
шта
видети
:
обијена
,
скрхана
шкриња
,
а
драгоцености
нестале
.
Подиже
ларму
,
дођу
од
полиције
,
позатварају
чељад
.
Чељад
засведочише
алиби
,
то
јест
да
ону
ноћ
нису
ни
спавали
код
куће
;
пусте
их
,
а
сумња
паде
на
Матилду
,
и
затворе
је
.
Паде
сумња
и
на
Васу
,
јер
се
готово
сваки
дан
онде
у
кући
показивао
.
Матилда
заплашена
баци
кривицу
на
Васу
,
то
јест
изрече
могућност
такву
Затворе
и
Васу
.
Из
Матилдиног
изрека
,
и
подударних
околности
,
а
можда
што
се
сам
Васа
није
знао
или
није
хтео
бранити
,
осуђен
би
Васа
Решпект
на
дванаест
година
робије
.
Васа
Решпект
је
осуђен
,
издржао
своју
казну
,
и
умро
.
И
то
дело
остало
је
као
психолошка
загонетка
код
свију
који
су
га
познавали
.
Може
бити
да
је
невин
.
Силна
љубав
према
Матилди
начинила
га
жртвом
за
спасење
Матилде
.
Васа
је
био
од
тог
калибра
да
је
то
могуће
.
Васу
мало
су
још
у
вароши
познавали
.
Матилдин
бурно
прохујан
досадањи
живот
налик
је
да
је
Матилда
тај
злочин
учинила
и
на
Васу
бацила
.
Тај
злочин
је
у
вароши
велику
узрујаност
проузроковао
.
Публика
већином
кривицу
баца
на
Матилду
.
Пред
моралним
судом
ствар
та
није
ни
дан
данашњи
на
чисто
.
Доста
то
,
Васа
постаде
робијаш
.
Па
робијаш
без
оца
и
мајке
,
без
брата
и
сестре
,
