ионако
много
,
много
,
нека
се
прореде
мало
!
...
—
Та
,
већ
,
људма
не
треба
ни
говорити
више
,
они
то
знају
и
сами
.
—
А
,
после
,
немојте
им
све
ни
кабулити
.
Будите
мало
оштрији
према
њима
!
...
—
Не
брини
!
...
Има
их
и
таквих
.
Илија
Срдан
из
Прњавора
први
ће
почети
!
...
Ако
ико
,
он
ће
први
од
нас
у
гору
.
Кућа
му
крај
друма
,
па
као
оно
дрво
украј
пута
:
која
год
кола
прођу
,
она
се
о
њега
очешу
.
Ономадне
одем
у
Прњавор
,
те
с
нађем
с
њим
,
па
ми
рече
:
„
Е
,
довде
дође
!
Ја
их
,
вала
,
више
не
могу
трпети
,
па
да
бих
знао
круну
попети
!
...
Док
само
чујеш
:
ја
отишао
у
гору
!
...
—
Додијало
човеку
!
—
Додијало
нам
свима
!
Не
можеш
сербез
вечерати
од
њих
!
Овде
смо
ти
на
ударцу
као
на
гујиној
рупи
.
А
удари
какав
голо
из
Босне
,
тражи
вечеру
,
тражи
постељу
,
па
,
богами
,
још
и
нешто
друго
!
Не
смеш
чељадета
у
кући
задржати
.
Разломи
ми
се
она
стара
мати
дворећи
их
.
Па
још
пас
пита
где
ми
је
жена
?
...
Пре
десет
дана
један
гола
уби
дете
у
Клењу
—
па
ником
ништа
!
...
Влашко
пашче
убијено
,
ко
ти
о
томе
води
рачуна
?
Он
тражи
да
преноћи
с
твојом
женом
,
а
ти
ако
погледаш
његову
булу
,
поздрави
се
са
својима
!
...
Па
онда
,
мало
им
је
све
то
него
,
кад
га
нахраниш
и
напојиш
,
још
те
бије
.
Вели
:
удри
га
што
те
је
нахранио
,
па
ће
те
други
пут
и
боље
нахранити
!
—
И
то
се
све
трпи
?
—
рече
Зека
,
а
образи
му
пламте
.
—
Трпи
се
.
Тешко
се
ратару
од
плуга
растати
!
Тешко
му
оставити
нејач
;
лакше
му
је
на
својим
леђима
понети
него
слушати
како
се
они
злопате
!
...
—
Па
зар
једнако
тако
?
—
упита
Зека
,
а
крв
му
јури
у
главу
.
—
Док
не
догори
!
—
рече
Катић
.
—
Али
кад
се
дигне
...
онда
ће
земља
прокукати
од
крви
,
али
се
ратар
неће
смирити
!
...
Неће
дати
ни
зеленој
травци
да
се
јави
—
згазиће
је
!
—
Кад
ће
то
бити
?
—
Кад
?
...
То
не
зна
нико
!
...
Ми
трчимо
те
припремимо
,
али
То
се
не
да
припремити
!
...
То
бива
наједаред
,
као
гром
...
И
,
кад
загрми
и
кад
удари
,
он
руши
све
у
корен
!
...
Али
,
иако
је
то
тако
страшно
,
опет
ће
скоро
бити
!
...
Мени
се
бар
тако
чини
!
...
И
кад
се
врисак
дуге
шаре
помеша
са
писком
нејачи
—
онда
тешко
не
само
Турчину
што
овуда
гази
него
тешко
и
самом
султану
у
Стамболу
!
...
Ја
вам
то
рекох
!
...
А
,
гле
!
...
већ
зора
!
...
Ја
идем
,
доћи
ћу
довече
...
Збогом
...
Ако
што
устребам
,
пошљи
...
И
брзо
се
поздрави
са
свима
,
па
оде
.
Зора
је
свитала
,
а
хајдуци
се
удубише
у
дубоке
мисли
...
6
.
КРУШКА
РАДИ
Прођоше
три
месеца
.
Насташе
дани
позне
јесени
.
Сури
облаци
више
се
и
не
дизаху
с
неба
;
дрва
оголела
,
једва
овде-онде
видиш
по
који
жут
листак
како
лелуја
тужан
и
усамљен
...
Крушка
је
седео
у
хану
крај
огњишта
.
Он
се
грдно
замислио
.
Кроз
главу
му
пролетаху
разне
мисли
...
Отпочео
је
посао
по
савету
Маринковом
.
Данас
је
позвао
Ивана
Миражџића
на
разговор
.
И
премишљао
је
шта
да
му
каже
и
како
да
га
саветује
...
Какве
ли
се
желе
не
рађаху
у
његовој
души
!
...
Једва
је
опазио
Ивана
кад
је
овај
у
хан
ушао
.
По
поздраву
заседоше
око
ватре
.
Крушка
рече
те
донеше
ракије
.
А
он
поста
домаћински
сладак
:
сваки
покрет
пратио
је
осмејком
пуним
милоште
.
—
Па
,
шта
ми
радиш
,
Иво
?
-
Хвала
богу
,
ага
.
—
Како
су
на
дому
?
—
Богу
хвала
.
—
Шта
ми
Лазо
ради
?
—
Добро
је
.
Оста
тамо
код
куће
,
теше
неке
паоце
и
лотре
...
А
шта
би
и
могао
радити
на
оваком
времену
,
кад
никуд
маћи
не
можеш
?
Чим
је
изустио
име
Лазарево
,
Турчин
се
претворио
у
саму
сласт
.
Поглед
му
је
сијао
неком
нежношћу
пуном
љубави
према
самом
имену
Лазаревом
.
—
Добар
ти
је
Лазо
,
бог
му
здравља
дао
!
...
Откад
памтим
,
онаког
дјечака
нијесам
видјео
!
...
Оно
се
види
да
ће
бити
кућаник
и
домаћин
.
Миран
,
послушан
,
поштује
старијега
...
Дина
ми
,
велим
ти
,
врло
сам
заволео
тога
дјечака
!
...
Турчин
је
знао
како
треба
говорити
с
родитељем
.
Није
се
ни
најмање
преварио
кад
се
надао
да
ће
тим
лепим
речима
задобити
Ивана
.
—
Вала
,
ага
,
није
што
је
мој
!
...
Ја
још
имам
деце
,
али
ми
он
баш
на
срцу
лежи
!
...
Некако
ми
је
одвојио
...
уме
заповедити
...
све
!
...
—
Па
,
види
се
,
Иво
,
брате
,
види
се
!
...
Ти
знаш
,
ја
,
кад
сам
дошао
,
не
имађах
познаника
,
тако
врљах
по
њивама
,
по
селу
,
ишао
сам
ти
,
бива
,
чак
и
у
коло
,
па
баш
га
тад
видјех
.
Е
,
брате
,
одвојио
је
од
друге
младежи
!
...
Не
знаш
како
сам
га
завољео
!
Иван
је
био
блажен
.
—
Гледам
ове
друге
...
Будибокснама
!
...
Ето
,
онај
кметов
...
па
онај
Шокчанићев
...
па
ето
ти
и
оног
Алексиног
несрећника
!
...
Сам
лопов
,
хајдук
!
...
Све
је
то
једна
сорта
,
као
да
је
од
једног
оца
.
Нема
ти
у
њима
искре
оне
душе
домаћинске
,
него
...
како
да
речем
...
све
је
,
брате
,
некако
хајдучко
...
—
Хвала
ти
,
драги
ага
,
што
тако
лепо
мислиш
о
мом
Лазару
...
Он
је
погрешио
што
је
пуцао
на
оног
несрећника
...
—
Је
ли
,
човјече
!
...
А
ко
не
би
пуцао
кад
му
однесу
оно
што
је
крваво
такао
?
...
Ја
не
знам
како
ти
судиш
,
али
ја
—
а
ја
сам
и
паметан
човјек
—
ја
бих
онако
исто
учинио
као
и
Лазар
!
...
Иван
само
слеже
раменима
,
али
му
је
душа
била
захвална
Турчину
...
И
оштро
око
Крушкино
смотри
то
...
—
То
баш
сведочи
да
ће
он
бити
прави
домаћин
—настави
Крушка
—
прави
правцати
домаћин
...
Маринко
ми
онда
исприча
све
што
је
било
,
а
ја
му
рекох
:
па
иди
,
болан
,
потражи
га
и
доведи
к
мени
.
Можда
ти
је
и
причао
...
—
Јест
,
причао
ми
је
.
Вели
,
био
сам
се
сав
охладио
,
ал̓
он
,
брате
,
некако
човечно
,
лепо
,
па
сам
плакао
као
мало
дете
...
—
Ха-ха-ха-ха
!
—
смејао
се
Крушка
—
јест
,
плакао
је
.
Ал̓
ја
сам
то
разумио
!
...
Не
треба
то
притужити
човјеку
него
лијепо
с
њим
.
Треба
га
најприје
раскравити
...
Иван
зинуо
у
Турчина
,
па
се
чуди
толикој
човечности
.
А
Крушка
,
видећи
да
је
дотерао
докле
је
хтео
,
само
се
осмехну
,
па
рече
:
—
А
шта
му
оно
изнијеше
у
селу
?
—
Махни
,
молим
те
!
—
рече
Иван
.
—
Рекоше
да
је
пуцао
на
Станка
због
девојке
...
—
Којешта
!
...
и
Турчин
слеже
раменима
...
—
Био
сам
се
поплашио
.
Ја
знам
,
чуо
сам
од
жена
да
је
он
бацио
око
на
ону
Севића
цуру
...
па
,
богами
,
свашта
сам
помислио
!
...
Али
,
хвала
богу
!
...
Турчин
је
то
и
чекао
.
—
Шта
рече
,
шта
?
...
Зар
он
воли
ону
девојку
?
—
Ја
га
нисам
питао
,
тако
ми
рекоше
.
—
Па
оно
је
добра
цура
.
—
Добра
.
—
Севап
би
их
било
саставити
!
—
рече
Турчин
,
а
очи
му
засијаше
неком
нежношћу
.
Ивану
оде
памет
.
Он
виде
да
Турчин
баш
воли
његовог
Лазара
.
—
Па
гледаћемо
...
—
А
,
то
мораш
учинити
!
...
Кад
се
дјеца
воле
,
нека
се
и
узму
.
Нема
већег
гријеха
него
раставити
мило
и
драго
!
...
То
мораш
учинити
...
И
кад
нијеси
учинио
ове
јесени
...
—
Та
ја
ћу
ових
месојеђа
—
свеједно
!
...
—
рече
Иван
.
—
А
баш
бих
желео
знати
да
ли
је
Лазар
милује
!
—
рече
Крушка
.
—
Знаш
шта
ћу
радити
!
Казаћу
Маринку
да
га
он
испита
...
Нико
то
не
умије
као
Маринко
!
...
Ви
вичете
па
тог
човјека
,
а
богами
,
то
је
један
добар
човјек
.
Ја
ћу
лијепо
казати
њему
;
па
кад
га
Маринко
узме
на
око
,
неће
га
моћи
слагати
!
...
—
Не
зна
,
не
зна
!
Питао
сам
га
ја
,
па
не
зна
...
—
Онда
нека
га
припита
.
И
,
онда
...
ала
ћемо
се
провеселити
!
—
рече
Крушка
,
а
очи
му
заводнише
.
—
Не
знаш
ти
,
Иване
,
брате
,
како
је
живјети
међу
људма
који
те
не
воле
!
...
Еј
,
како
бих
ја
волео
да
имам
кога
женити
ја
удавати
!
...
Самац
сам
ти
у
свијету
.
Никог
свога
до
бога
,
који
једини
види
моје
жеље
и
моје
срце
!
...
Све
бих
дао
да
ме
само
хоће
ови
свијет
разумјети
!
...
Ја
,
болан
,
ни
маленом
мравку
не
могу
зло
пожељети
,
а
толи
човјеку
,
створу
божјем
!
...
Па
саже
главу
и
уздахну
...
Ивану
се
готово
сажали
...
Помисли
:
заиста
му
је
тешко
...
И
рече
:
—
Немој
се
карити
,
драги
ага
,
немој
!
Људи
смо
,
па
погрешимо
.
Ми
смо
се
склањали
од
тебе
,
као
велимо
:
шта
ћеш
,
странски
је
човек
...
Можда
он
мрзи
кад
се
разговара
с
њим
...
Али
сад
не
брини
!
Ја
,
ја
!
(
и
ту
удари
гласом
)
ја
ћу
се
разговарати
с
људма
,
казаћу
им
како
си
ти
добар
човек
...
како
си
...
—
Немој
!
...
немој
,
Миражџићу
!
Ја
хоћу
да
они
сами
увиде
моје
човјештво
!
—
Море
,
остави
!
Много
ће
воде
Дрином
протећи
док
они
увиде
!
...
Остави
ти
то
мени
!
Јер
,
ево
,
да
ти
баш
кажем
праву
истину
!
...
Ја
ти
први
нисам
веровао
!
...
Ми
нисмо
научили
да
се
ви
,
Турци
,
на
нас
смешкате
;
па
кад
сам
те
првом
видео
како
си
сладак
,
а
ја
помислим
:
овај
добра
не
мисли
!
...
Бога
ми
!
...
А
сад
...
сад
ћу
ја
друкчије
и
другом
казати
.
Крушки
је
играло
срце
од
радости
,
али
се
он
савлада
.
—
Нећемо
о
том
говорити
!
...
Него
...
Лазар
је
мени
на
срцу
!
...
Хоћу
да
га
видим
срећна
и
весела
,
па
ћу
онда
и
ја
бити
весео
!
...
Хоћу
да
му
ја
просим
цуру
!
...
—
Не
браним
.
Колико
данас
јавићу
Севићу
—
рече
Иван
.
—
Најприје
пошљи
мени
Лазара
да
га
питам
.
Хоћу
да
знам
хоће
ли
то
њему
бити
по
вољи
?
—
Ја
шта
ће
,
море
!
—
Е
,
онда
хоћу
да
га
ја
обрадујем
!
...
Молим
те
,
учини
ми
то
добро
!
—
Хоћу
,
што
не
бих
!
Послаћу
га
чим
кући
одем
...
—
рече
Иван
и
диже
се
.
—
Сједи
,
сједи
.
Куд
журиш
?
—
Никуд
.
Ја
мислим
ти
имаш
каквог
посла
.
—
Немам
никаквог
.
Сједи
.
Жељан
сам
,
болан
,
лијепе
рјечи
с
људма
...
Сједи
!
...
Иван
седе
.
—
Вјере
ти
,
Иво
,
реци
ми
ко
је
,
онако
,
међу
вама
био
највише
мени
противан
?
—
поче
Турчин
и
упиљи
у
Ивана
.
—
Па
,
вала
готово
сви
!
Ето
,
и
ја
сам
ти
се
противио
.
—
Знам
,
знам
...
Али
,
онако
,
ко
је
то
као
први
почео
?
...
—
Оно
...
како
да
ти
кажем
...
не
знам
...
Чини
ми
се
попа
...
Њему
се
ниси
допао
.
Сећам
се
баш
једанпут
рече
:
„
Он
је
Турчин
,
а
Турчин
не
може
нама
добро
мислити
!
Ја
бих
волео
да
ме
он
турски
поздравља
”
.
Крушка
се
уједе
за
усне
...
али
се
насмеја
:
—Ха-ха-ха-ха
!
...
Добри
човјек
,
добри
попа
!
...
Није
право
мислио
!
...
—
То
се
види
—
рече
Иван
.
—
Ал̓
ја
се
не
љутим
иа
нега
.
Поздрави
га
и
реци
му
да
сам
ја
знао
да
је
то
његово
масло
,
ал̓
ја
се
не
срдим
.
Он
је
добар
човјек
и
ваљан
попа
.
И
ја
баш
волим
што
је
он
таки
.
Јер
кад
ме
позна
,
он
ће
друкчије
о
мени
зборити
...
А
реци
ми
како
кмет
Јова
?
—
Ко
?
...
Он
зар
?
...
Он
ти
мисли
онако
као
и
поп
...
Њих
два
као
да
су
ти
на
једном
срцу
лежали
...
неће
ти
они
један
без
другог
ништа
урадити
!
...
Али
,
не
брини
!
...
Док
им
ја
само
кажем
!
...
—
Да
ти
знаш
само
колико
то
мене
радује
што
се
тако
пазите
!
То
је
баш
лијепо
.
Једини
онај
пас
,
Алекса
,
што
вас
је
лагао
...
—
Жао
ми
је
Алексе
!
—
рече
Иван
.
—
Знаш
,
кад
га
видим
онако
расплетена
,
с
чибуком
у
рукама
,
да
бих
се
заплакао
!
...
Красан
је
то
човек
био
!
...
Боље
би
му
било
да
је
онога
удавио
док
је
још
жгепче
био
,
него
што
га
онако
обрука
и
оцрни
!
...
—
Вјере
ти
,
како
он
јако
?
—
Не
питај
!
...
Нико
да
га
види
!
Нит
му
ко
бога
назива
ни
прима
!
...
И
чини
ми
се
да
је
мало
шенуо
...
—
А
,
брате
,
био
пазити
на
свој
народ
!
...
—
Шта
ћеш
?
...
Ваљда
му
је
тако
суђено
!
...
А
,
богами
,
жао
ми
га
је
као
рођеног
брата
!
...
Шта
сам
ја
соли
и
хлеба
с
њим
појео
!
...
и
то
више
у
његовој
кући
него
у
својој
...
И
тако
је
ишла
реч
час
о
једном
час
о
другом
.
Крушка
је
распитивао
,
а
Иван
у
простодушности
својој
причао
је
и
оно
што
је
за
казивање
и
оно
што
није
.
Кад
се
Крушка
уверио
да
је
оно
истина
што
му
је
Маринко
причао
,
кад
је
видео
да
су
то
све
људи
простосрдачни
,
али
и
поносити
,
он
беше
начисто
са
својим
планом
.
—
Па
,
дела
,
Иво
,
брате
,
разговори
се
с
људма
.
Кажи
им
да
ја
нисам
тако
рђав
човјек
као
што
су
мислили
.
—
Не
брини
!
...
Сад
ја
идем
попу
.
Све
ћу
му
ја
лепо
испричати
—
рече
Иван
и
устаде
.
—
Слободно
му
реци
да
се
ја
на
њега
не
љутим
!
...
—
Ама
,
остави
ти
то
,
драги
ага
!
...
Није
мени
мајка
језик
испредала
;
умем
и
ја
казати
шта
мислим
!
...
Видећеш
како
ћемо
се
ми
здружити
и
бити
добри
пријатељи
!
...
Ја
ти
велим
,
док
ти
само
видиш
какви
су
људи
ти
Црнобарци
—
неће
ти
пасти
на
ум
да
нас
оставиш
.
—
Ја
бих
се
волио
разумријети
овдје
с
вама
!
...
—
Збогом
,
драги
ага
!
Крушка
му
пружи
руку
:
—
Збогом
,
Иво
,
брате
!
...
Али
не
заборави
да
се
са
Севићем
разговориш
!
—
Како
да
заборавим
!
...
Још
данас
идем
!
...
—
Знаш
,
ти
си
га
родио
,
али
ми
је
на
срцу
!
—
Хвала
ти
!
...
Збогом
!
—
Збогом
пошао
!
...
Иван
оде
раздраган
.
Путем
је
премишљао
о
речима
Крушкиним
.
Нему
се
чинило
да
је
мало
и
хришћана
тако
душевних
као
што
је
Крушка
.
„
А
...
измирићу
га
ја
!
...
Док
само
испричам
попу
и
Јови
како
је
то
сладак
човек
!
...
Богами
смо
се
огрешили
о
њега
!
...
Па
,
још
како
се
брине
о
моме
Лазару
!
...
А
,
вала
,
и
јесте
Лазар
момак
на
своме
месту
!
...
Па
још
какав
је
то
кућанин
!
...
Ето
,
ја
!
Ја
не
бих
пуцао
на
Алексу
ни
за
како
благо
овога
света
;
али
он
,
чово
,
хоће
да
убије
за
своје
!
...
Право
има
,
алал
му
вера
!
...
”
Турчин
је
стојао
на
прагу
и
гледао
за
Иваном
све
дотле
док
не
замаче
у
луг
.
Онда
се
врати
у
одају
,
наручи
да
му
донесу
каву
,
па
,
пуштајући
густе
димове
,
ствараше
у
оним
колутима
лепу
слику
...
—
Хајде
,
хајде
,
Црна
Баро
!
...
—
смешкао
се
он
.
—
Иде
вријема
и
носи
вас
мени
на
пешкеш
!
...
Очи
ће
вами
искакати
од
мојега
благослова
!
...
Ја
вам
доносим
такога
мира
да
вас
после
ни
бог
неће
моћи
измирити
...
Дошао
је
курјак
до
оваца
...
7
.
РАСЦЕП
Иван
стиже
дома
.
Био
је
весео
и
расположен
.
Радујући
се
што
му
посао
иде
тако
за
руком
,
он
се
стаде
шалити
с
децом
што
му
на
сусрет
изидоше
,
а
шалио
се
обично
издевајући
им
имена
.
—
Еј
,
ти
шврћо
!
...
А
што
си
босоног
,
море
?
...
Што
те
није
мати̓
обула
,
а
?
...
Видиш
како
је
Чупа
обу
вена
;
а
Чупа
,
док
се
само
убрише
,
биће
девојка
од
тог
света
!
...
И
,
минувши
мимо
децу
,
уђе
у
кућу
.
—
А
где
је
Лазар
?
—
упита
своју
жену
Крсманију
.
—
Не
знам
,
тамо
је
у
авлији
.
—
Зовни
га
.
Замало
дође
Лазар
.
Он
га
погледа
лепим
,
умиљатим
погледом
,
па
рече
:
—
Лазо
,
синко
!
Отиди
један
час
до
субаше
,
звао
те
нешто
.
—
Добро
,
бабо
.
И
Лазар
се
окрете
да
пође
,
али
га
он
задржа
.
—
Стани-де
!
—
рече
.
Лазар
стаде
и
погледа
га
.
—
Је
л̓
,
море
?
—
Шта
,
бабо
?
—
А
,
лој
ли
ти
детињи
,
ти
тако
зар
?
...
А
?
...
Лазар
не
рече
ништа
,
само
обори
главу
,
јер
разумеде
поглед
очев
.
—
Ха-ха-ха-ха
!
...
Гледај
ти
,
молим
те
!
Хоће
човек
да
се
жени
,
а
овамо
крије
од
оца
!
...
А
знаш
ли
ти
да
сам
ја
то
давно
чуо
,
а
?
...
Не
знаш
!
...
Чуо
сам
ја
,
али
нећу
казати
од
кога
...
Него
хајд
,
хајд
!
...
Видећемо
и
то
!
...
Лазар
изиде
.
Срце
му
је
играло
од
радости
...
Да
је
могао
,
он
би
летео
кроз
голе
лужњаке
.
Па
му
се
чинило
да
се
и
она
оголела
дрва
смешкају
на
њега
.
У
радости
мало
те
не
заборави
увратити
се
попи
.
Био
већ
и
прошао
његову
кућу
.
Онда
се
врати
,
уђе
у
авлију
,
па
затим
у
кућу
.
Попа
је
седео
са
кмет
-
Јовом
крај
ватре
.
Лазар
скиде
капу
и
приђе
им
руци
.
—
Жив
био
,
Лазо
!
—
рече
попа
.
—
А
које
добро
?
—
Молио
те
бабо
,
ако
ниси
у
послу
каквом
,
да
одеш
један
час
до
њега
,
нешто
важно
хоће
да
ти
каже
.
—
Добро
,
Лазо
,
добро
.
Лазар
их
опет
пољуби
у
руку
,
па
скоро
касом
оде
Крушки
...
—
И
тако
,
сад
видиш
—
настави
попа
разговор
који
им
Лазар
баше
пресекао
—
да
ће
бити
оно
што
сам
ти
онда
још
казао
...
Ја
се
и
сад
сећам
Станка
,
као
да
ми
је
пред
очима
!
...
Не
може
човек
онако
планути
за
бан-бадава
.
Јеси
видео
како
се
он
у
часу
преобрази
:
од
детета
поста
човек
!
...
Кмет
је
ћутао
.
—
Још
оног
вечера
мислио
сам
свашта
—
настави
попа
.
—
Сву
ноћ
нисам
могао
тренути
.
„
Море
,
да
ми
не
огрешисмо
душу
?
—
мислио
сам
.
Онда
ми
опет
дође
друго
у
главу
...
оно
како
се
Алекса
пренеразио
...
све
...
И
,
онда
опет
помислим
:
ко
зна
!
...
Да
си
само
видео
Алексу
онога
дана
кад
сам
детету
молитву
читао
!
...
Знаш
ли
да
се
чак
ја
хтедох
заплакати
,
ја
који
сам
тврд
на
сузи
!
...
Није
то
лако
гледати
матора
човека
како
плаче
.
—
Јесте
!
...
Јесте
!
...
Знаш
ли
каки
је
био
пред
судницом
кад
оно
хтеде
заклати
Маринка
?
...
—
Додијало
,
брате
,
човеку
!
...
Није
то
лако
!
...
Он
није
њишта
крив
Та
,
ми
смо
С
њиме
младовали
,
били
чобани
...
па
никад
,
никад
„
зурке
”
туђе
тај
човек
не
узе
...
—
Тако
је
...
—
рече
кмет
.
—
Е
,
али
,
шта
ћеш
?
Нашло
се
,
брате
,
код
њега
...
Баш
да
смо
га
и
хтели
бранити
,
не
би
га
одбранили
.
Попа
се
замисли
...
Ватра
је
пуцкарала
на
огњишту
...
—
Хоћеш
ићи
Ивану
?
—
упита
га
кмет
после
дужег
ћутања
.
—
Можемо
.
Хајдемо
заједно
.
—
Хајдемо
...
Попа
се
диже
,
огрте
свој
„
ресаник
”
и
узе
дреновачу
.
—
Стојо
!
—
рече
попадији
.
—
Ако
ме
ко
устражи
,
кажи
нека
очека
,
ако
буде
што
нужно
,
пошљи
Ивановој
кући
,
тамо
ћу
бити
.
И
упутише
се
кући
Ивановој
.
Обојица
су
ћутали
као
неми
...
Пролазећи
поред
куће
Алексине
,
видеше
га
пред
кућом
гологлав
где
стоји
;
дигао
главу
па
се
загледао
у
небо
,
а
ветар
се
игра
са
његовим
седим
власима
.
Кмет
Јова
затресе
тужно
главом
.
—
Боље
би
било
да
је
умро
!
—
Боље
!
—
рече
поп
.
—
Тешко
њему
!
...
Чини
ми
се
да
је
и
памећу
померио
.
—
Сиромах
!
—
рече
поп
.
И
минуше
мимо
кућу
.
А
на
срце
као
да
им
се
навали
нека
стена
...
Иван
их
дочека
смешкајући
се
.
—
Ама
,
као
да
сам
поручио
за
обојицу
!
...
—
Ево
нас
,
вала
!
—
рече
попа
здравећи
се
.
Чељад
што
беше
ту
приђе
им
руци
.
—
Деде
,
седите
!
—
рече
Иван
.
—
Децо
!
Донесите
мало
ракије
.
И
заседоше
.
Принеше
им
тиквицу
тесна
грла
.
Него
,
да
рекнем
коју
и
о
томе
како
су
пили
наши
дедови
.
Мачва
није
богата
виноградима
.
Вина
си
могао
наћи
врло
ретко
,
а
ретко
се
и
тражило
:
само
у
причест
и
кад
ко
умре
што
га
прелију
.
Међутим
,
Мачва
је
обиловала
у
јабуковим
и
шљивовим
воћима
.
И
ракија
и
јабуковача
мачванска
беху
тада
на
гласу
.
Ниједна
кућа
без
тих
пића
није
била
.
Нико
из
куће
није
отишао
а
да
га
не
услуже
једним
или
другим
пићем
.
Јабуковача
се
пила
вргом
,
чутуром
—
ко
је
шта
имао
—
а
ракија
тиквицом
,
којој
је
грло
тако
тесно
да
једва
кап
прође
.
Требало
је
човеку
добрих
два-три
минута
натегнути
док
прогута
један
гутљај
.
Попа
наже
,
па
кад
одујми
,
пружи
кмету
.
—
Ово
ти
ваља
!
...
Добра
ракија
,
не
да
се
доста
пити
,
али
је
и
суд
према
њој
!
...
—
Хе-хе-хе
!
...
—
смејао
се
Иван
.
—
Право
велиш
,
попо
,
—
рече
кмет
,
пошто
одујми
—
не
би
ваљало
да
је
тиква
ширега
грла
.
—
Не
знам
,
то
мој
Лазар
ујдурисао
.
Он
ти
је
мајстор
око
тога
.
—
Па
шта
ми
радиш
?
—
упита
поп
,
пошто
мало
поћуташе
.
—
А
шта
ћу
радити
?
—
рече
Иван
.
—
Ова
киша
не
да
напоље
.
Него
ти
овде
седим
с
децом
и
разговарам
.
Јуче
комисмо
мало
кукуруза
,
па
данас
—
ето
...
Ишао
сам
мало
до
субаше
.
—
До
субаше
?
—
пресече
га
поп
.
—
Ја
,
звао
ме
.
—
А
што
те
звао
?
—
Ништа
,
разговарали
се
...
Море
,
па
оно
је
неки
добар
човек
,
бога
ми
!
...
Нисам
знао
,
али
баш
добар
човек
!
—
Е
?
—
рече
поп
и
покупи
обрве
.
—
Кажем
ти
,
разговара
ти
,
брате
,
о
свему
и
свачему
као
да
није
Турчин
.
Ето
,
са
мном
је
говорио
и
о
теби
и
о
Јови
...
—
А
шта
је
говорио
?
—
запита
поп
,
али
преко
срца
...
—
Вели
:
добар
вам
је
онај
поп
.
Красан
човек
!
Ја
онаког
попа
нисам
видео
,
не
памтим
!
...
А
и
кмет
!
...
Не
знаш
ти
,
вели
,
Иване
,
како
се
мени
допала
та
два
човека
.
Ово
што
је
све
овако
добро
у
Црној
Бари
,
то
су
они
учинили
.
Паметни
људи
,
па
то
ти
је
!
Док
је
Иван
говорио
,
кмет
погледа
попа
и
виде
да
му
не
годи
Иванов
говор
.
Заусти
нешто
да
рекне
,
али
га
поглед
попов
задржа
...
Иван
је
у
својој
наивности
причао
све
што
је
с
Турчином
разговарао
,
па
је
—
као
кад
некога
хвалимо
—
мало
и
претерао
.
Дизао
је
Турчина
у
девето
небо
.
—
Красан
човек
!
Сладак
човек
!
Ето
,
Маринко
!
Ти
знаш
колико
смо
ми
на
Маринка
викали
.
А
он
за
Маринка
вели
да
је
то
баш
добар
човек
.
„
Мало
је
,
вели
,
„
прилен
,
али
добар
,
поштен
...
”
И
онако
...
њему
су
сви
Црнобарци
красни
људи
...
Једино
врчи
на
Алексу
,
њега
не
мари
.
Неће
да
чује
речи
о
њему
!
...
Попу
прекипе
.
—
Славе
ти
,
Иване
,
зар
си
ти
мене
зато
звао
?
—
Па
ја
...
Што
се
,
брате
,
џаба
туђимо
од
човека
!
...
Да
је
он
онако
каки
...
што
прави
смутњу
,
ја
бих
први
окренуо
главу
од
њега
!
...
Али
добар
човек
!
...
Чак
,
ето
,
и
мени
говори
како
би
волео
да
оженим
Лазара
!
...
Ја
само
стао
па
се
каменим
!
...
Вели
:
„
Оно
је
прави
кућаник
!
...
Ти
би
то
пропустио
,
али
он
гине
за
своје
!
...
”
Богами
,
тако
воли
Лазара
као
да
му
је
на
срцу
лежао
.
Ни
поп
ни
кмет
ништа
не
рекоше
.
—
Него
...
знате
ли
шта
?
—
Шта
?
—
упита
кмет
.
—
Да
се
вас
двојица
измирите
с
њим
.
—
Нисмо
се
ни
свађали
—
рече
поп
суво
.
—
Знам
.
Али
је
он
чуо
...
—
Шта
је
чуо
?
—
Као
да
вас
двојица
врчите
на
њега
.
—
А
ко
му
је
то
казао
?
—
Не
знам
;
али
,
вели
,
врло
му
жао
.
Он
вас
воли
и
волео
би
да
је
с
вама
у
лепој
љубави
...
Поп
се
загледа
у
Ивана
.
—
Да
му
ти
ниси
казао
да
ми
мрзимо
на
њега
?
Иван
погледа
попа
,
па
се
чисто
трже
:
—
Бог
с
тобом
,
попо
!
...
Прекрсти
се
ти
!
...
Како
бих
ја
то
њему
могао
казати
!
...
Слага
Иван
,
јер
се
запрепасти
од
погледа
поповог
.
—
Па
ко
би
му
други
и
могао
казати
?
—
рече
поп
озбиљно
.
—
Па
зар
баш
ја
?
—
рече
Иван
,
а
подузе
га
као
неки
стид
,
јер
је
он
,
као
што
знамо
,
и
казао
Турчину
.
—
Него
...
манимо
то
,
он
је
—
добар
човек
...
—
Добар
човек
,
добар
човек
!
...
Јест
,
добар
,
али
својим
Турцима
!
...
А
тешко
теби
када
те
он
воли
!
...
Него
,
упамти
ово
,
Иване
!
...
Сва
Црна
Бара
,
сви
ви
,
моји
пријатељи
,
љубите
се
колико
хоћете
с
њим
—
ја
нећу
!
...
Ја
никад
не
верујем
у
добро
од
Турчина
...
И
кад
бих
видео
овим
својим
старим
очима
—
ја
опет
не
бих
веровао
!
Рекао
бих
:
старе
очи
,
па
ме
варају
!
...
А
сад
,
кад
си
се
примио
да
донесеш
поруку
Крушкину
мени
,
однеси
и
моју
њему
!
...
Збогом
!
Поп
је
дрхтао
од
једа
.
Он
би
волео
да
је
не
знам
шта
изгубио
него
што
је
ово
чуо
...
—
Али
,
седи
,
попо
!
Седи
,
Јово
!
...
—
викао
је
Иван
,
јер
се
и
поп
и
кмет
беху
дигли
да
иду
.
—
Шта
ћемо
ти
?
...
Ми
смо
свршили
разговор
за
који
си
нас
позвао
!
—
рече
кмет
.
—
Нисам
ја
зато
звао
!
...
То
је
било
онако
уз
реч
.
Ја
сам
вас
звао
да
разговарамо
о
прошевини
.
Рад
сам
запросити
Севића
девојку
за
Лазара
...
Седите
,
људи
!
...
Баш
сте
на
крај
срца
!
...
Ја
нисам
ништа
ружно
мислио
.
У
тај
пар
бахну
кнез
Сима
.
—
Попо
,
зову
те
кући
да
читаш
једну
молитву
.
—
Добро
,
ето
ме
.
Збогом
,
Иване
!
—
Али
седи
мало
,
човече
.
А
поп
изиде
из
куће
...
Иван
окупи
кмета
да
остане
,
али
овај
не
хтеде
за
живу
главу
после
попа
остати
,
него
се
и
он
поздрави
...
Иван
оста
сам
.
Неки
га
стид
обујмио
.
Сад
му
се
учинило
да
је
одиста
непоштено
што
је
онако
Турчину
о
попу
и
кмету
казао
...
Све
док
поп
не
поче
говорити
,
он
је
мислио
да
чини
велико
дело
...
А
сад
,
сад
је
и
нему
то
све
изгледало
ружно
.
И
ухвативши
се
за
перчин
,
цикну
:
—
Будало
матора
!
Оседео
си
,
а
ништа
не
знаш
!
...
Расположење
,
добра
воља
...
све
то
прође
...
и
оста
нешто
тешко
као
стена
на
грудма
...
Поп
и
кмет
иђаху
ћутећи
.
Опет
видеше
Алексу
пред
кућом
,
видеше
како
се
низ
расплетене
косе
његове
вода
слева
.
Поп
више
за
себе
,
али
опет
толико
гласно
да
је
и
кмет
могао
чути
—
рече
:
—
Овај
то
не
би
никад
учинио
.
Преко
његових
усана
никад
не
би
прешла
тајна
!
...
А
ми
тако
учинисмо
с
њим
!
...
8
.
ТВРДОГЛАВСТВО
Чудне
мисли
обујмиле
Ивана
.
С
једне
стране
стид
што
је
тако
поступио
,
с
друге
стране
,
опет
,
прво
обећање
што
је
дао
Турчину
да
тако
на
јалово
прође
...
А
није
му
се
хтело
да
вара
Турчина
,
не
стога
што
га
се
бојао
,
него
стога
што
му
се
учинило
да
много
важи
у
очима
његовим
,
па
је
хтео
и
да
надаље
у
важности
остане
.
А
они
,
ето
ти
сад
!
...
Једна
попова
реч
расквари
све
!
...
„
Што
је
таки
?
—
Мислио
је
Иван
.
—
Ја
сам
мислио
да
је
он
паметан
човек
,
а
оно
,
ето
ти
сад
!
...
Да
бар
хоће
да
разговара
!
Па
кад
бих
му
ја
казао
:
како
је
то
човек
коме
одистине
лежи
на
срцу
наше
добро
и
наша
љубав
—
он
би
видео
да
је
тако
.
Али
шта
ћеш
му
,
кад
неће
ни
да
те
чује
чим
Турчина
споменеш
!
...
”
И
баш
му
беше
жао
на
попа
.
Онаки
човек
,
као
Крушка
што
је
,
баш
би
се
сложио
с
попом
.
И
њих
два
могли
би
много
добра
учинити
Црној
Бари
...
Овако
,
ако
њих
два
ударе
један
на
другог
,
онда
,
богами
,
неће
ништа
ваљати
...
„
Ама
,
што
је
таки
!
—
рече
он
скоро
гласно
.
—
Па
и
онај
кмет
!
Оно
се
успролетало
уз
попа
,
па
сад
теже
ти
је
са
њим
разговарати
него
с
попом
!
...
Како
ме
само
погледа
кад
га
хтедох
задржати
!
...
Из
очију
сам
му
читао
као
да
хоће
да
ми
рекне
:
а
и
ти
си
ми
отишао
Турцима
!
”
И
опет
га
обузе
као
неки
стид
.
Он
је
осећао
да
има
греха
на
души
,
али
је
хтео
да
то
сам
пред
собом
оправда
.
„
Ја
јесам
разговарао
с
Турчином
,
па
и
казао
му
да
поп
и
кмет
врче
на
њега
,
али
то
је
био
само
разговор
...
А
после
,
и
Крушка
је
добар
човек
...
Па
се
ухватио
за
ту
мисао
да
је
Турчин
добар
човек
...
Мислио
је
,
веровао
да
им
он
ништа
зато
неће
...
Па
опет
,
опет
нешто
га
је
пекло
на
души
;
неко
чудновато
,
непријатно
осећање
обујмило
га
...
Да
му
је
да
побегне
од
самог
себе
,
да
му
је
бар
с
ким
да
рекне
коју
искрену
...
И
,
као
наручен
,
дође
му
Маринко
.
Пошао
од
куће
,
па
се
увратио
.
Лице
му
се
смешкало
,
јер
је
видео
Ивана
кад
се
од
Крушке
враћао
.
—
Помоз̓
бог
,
Иво
!
У
овом
тренутку
Иван
се
зарадова
.
Он
скочи
са
столице
:
—
Бог
ти
помогао
!
—
Ја
се
мало
свратих
да
видим
шта
радиш
...
—
Баш
си
добро
учинио
,
седи
...
—
рече
он
...
Баш
сам
се
осамио
.
У
свакој
другој
прилици
он
би
био
хладан
према
Маринку
,
али
данас
он
је
морао
ма
с
ким
разговарати
.
А
с
ким
се
и
могао
разговарати
лепо
о
Турчину
ако
не
с
Маринком
?
Маринко
седе
.
—
А
где
је
Лазар
?
—
упита
он
.
—
Отишао
је
до
субаше
,
звао
га
.
—
Ако
,
ако
...
Добар
је
то
човек
.
Бар
Црна
Бара
није
за
бољег
сазнала
!
—
Добар
јест
,
ама
није
свима
!
—
избрбља
Иван
.
Маринко
упиљи
у
њ
.
—
А
коме
то
није
?
Иван
махну
руком
.
—
Мани
се
,
славе
ти
!
...
Али
се
варао
Иван
у
рачуну
ако
је
мислио
од
Маринка
нешто
затајати
.
Тај
брат
не
одступа
лако
,
само
ако
је
нањушио
какву
тајну
.
Он
ће
јуришати
док
је
не
прокљуви
,
па
да
би
га
ти
јуриши
и
главе
стали
...
—
Тако
ти
часног
крста
,
Иване
,
коме
то
субаша
није
добар
?
—
стаде
преклињати
Ивана
,
а
упиљио
тако
у
њ
да
му
ниједан
мишић
на
лицу
није
могао
мрднути
да
он
не
опази
.
—
Море
,
мани
!
—
рече
опет
Иван
.
—
Што
мани
?
...
Што
ми
,
болан
,
не
кажеш
?
Иван
је
ћутао
.
Њега
опет
стаде
гристи
савест
.
Кад
виде
Маринко
да
Иван
неће
да
каже
,
онда
се
реши
да
напомене
.
—
Баш
нећеш
да
кажеш
?
—
Али
...
—
поче
Иван
.
Не
мораш
...
Ја
знам
и
сам
.
Хоћеш
да
ти
кажем
?
...
Је
ли
,
то
су
поп
и
кмет
,
а
?
...
А
Иван
се
устумарао
с
погледом
.
—
Је
л̓
?
—
Та
...
јесте
,
они
су
...
—
А
шта
им
је
криво
?
—
Тхе
...
—
Јеси
чуо
,
Иване
!
Што
јест
,
јест
!
Али
кад
дође
коса
до
бруса
—
морам
рећи
,
па
да
бих
цркао
!
...
Шта
мисле
ти
људи
?
...
Нека
се
они
,
брате
,
играју
са
својим
главама
,
а
не
с
нашим
!
...
Мрзе
Турке
!
...
Па
,
лепо
,
нико
их
и
не
воли
!
...
Ко
их
волио
,
у
кући
му
били
!
...
Зар
ти
мислиш
да
ја
облећем
око
Турака
што
су
ми
шили
?
...
Дабогда
они
били
мили
богу
колико
мени
,
али
мора
се
,
брате
!
Ја
се
не
могу
с
њима
борити
!
Па
кад
то
не
могу
,
могу
му
се
мало
умилити
;
а
умиљато
јагње
и
две
мајке
сиса
!
...
А
Крушка
?
...
Крушка
,
брате
,
као
да
није
Турчин
!
Ето
,
реци
и
сам
!
—
Готово
,
вала
...
—
потврди
Иван
.
—
Зар
није
он
најчовечније
радио
с
нама
?
—
Јесте
,
није
вајде
,
јесте
!
—
Ето
,
разговарао
си
с
њим
.
Је
ли
да
је
то
сладак
човек
?
—
Јесте
.
—
Је
ли
да
нам
свима
добра
жели
?
—
Свима
.
—
Као
да
је
одрастао
с
нама
.
—
Вала
баш
!
—
А
поп
и
кмет
дигли
се
против
њега
?
—
Јест
.
—
Само
њима
није
право
!
...
А
зашто
?
–
Не
знам
.
—
Тешко
нама
кад
имамо
таке
старешине
!
—
завапи
Маринко
.
—
Тешко
нама
!
...
Зар
им
је
,
болан
брајко
,
мало
оне
човечности
!
Кога
нападе
?
Где
то
Турчин
насрну
на
кућу
или
чељаде
чије
у
Црној
Бари
?
Где
?
Откад
је
он
у
Црној
Бари
,
ми
агујемо
.
Даш
богу
божје
,
цару
царево
,
аги
десетак
,
па
накривиш
капу
!
...
Зар
није
?
—
Јесте
.
—
Јесте
,
јесте
!
А
то
је
све
Крушка
!
...
Онај
Крушка
што
га
грде
наш
поп
и
кмет
—
људи
што
су
оматорили
па
излапили
!
...
Него
,
Иво
,
брате
,
њих
не
смемо
слушати
.
Они
ће
нас
одвући
у
пропаст
!
...
И
Маринко
окрете
причати
о
другим
субашама
,
о
пакостима
што
их
починише
које
они
које
други
Турци
по
њихним
селима
.
Сравни
све
то
с
Црном
Баром
,
па
диже
Крушку
у
небо
.
Онда
поче
говорити
о
Лазаревој
кривици
:
—
Да
је
то
био
други
који
Турчин
—
тешко
твоме
Лазару
!
...
Мислиш
марио
би
он
!
...
Он
би
пустио
Станка
да
чини
што
му
душа
жели
.
Још
би
рекао
:
„
Марим
ја
!
Нека
се
убијају
пси
ђаурски
!
...
”
Али
овај
не
даде
...
Знаш
ли
шта
вели
:
„
Ја
ћу
да
сатрем
они
лоповски
измет
да
ми
не
погани
овако
добро
село
!
...
”
Не
може
он
да
гледа
неваљала
човека
.
Па
,
ето
,
колико
само
пази
твога
Лазу
!
Лаза
је
дете
,
а
он
га
призива
к
себи
па
га
учи
и
саветује
да
се
добро
и
поштено
влада
!
...
Па
ти
још
не
знаш
све
!
...
Онога
дана
кад
је
Лаза
пуцао
на
онога
лопова
па
побегао
у
шуму
,
он
дозва
мене
па
ми
рече
:
„
Иди
,
вели
,
нађи
ми
тога
дечка
.
Он
ће
страдати
од
оног
зликовца
ако
га
где
у
шуми
нађе
...
И
ја
сам
сву
ноћ
драгу
тумарао
по
шуми
док
сам
га
нашао
.
Тако
је
то
,
мој
Иване
!
...
Он
је
пријатељ
и
теби
и
твојој
кући
;
ти
не
смеш
пљунути
на
љубав
његову
!
...
Иван
сагао
главу
па
се
замислио
...
Маринкове
речи
урезиваше
му
се
у
срце
.
Он
је
осећао
да
су
оне
истините
.
Веровао
је
да
му
је
Турчин
пријатељ
који
је
много
за
његову
кућу
учинио
...
Па
опет
,
опет
!
...
Ови
људи
с
којима
је
он
одрастао
,
онај
Добри
поп
сместа
је
постајао
страшан
чим
му
споменеш
Турчина
.
Он
се
није
могао
с
њиме
помирити
!
...
Али
,
опет
...
Крушка
...
Зар
Маринко
нема
право
?
...
Зар
Крушка
није
њему
учинио
више
добра
него
сви
Црнобарци
скупа
?
...
И
сад
,
он
да
окрене
главу
од
њега
,
да
одбије
његову
љубав
,
коју
му
онако
свесрдно
нуди
?
...
Не
,
не
,
ни
то
не
може
!
...
Па
се
избезумио
и
распаметио
!
...
Не
зна
куда
би
пре
!
...
На
једној
страни
детињство
,
младост
,
век
...
а
на
другој
пријатељство
,
пријатељство
искрено
,
срдачно
...
Што
би
год
хтео
одгурнути
,
не
може
.
Боли
...
И
једно
и
друго
улегало
се
дубоко
у
срце
,
па
и
кад
би
хтео
које
ишчупати
,
би
ли
могао
а
да
срце
не
повреди
?
...
Маринко
га
је
гледао
.
Његово
око
као
да
му
је
у
срце
продирало
.
Он
је
видео
борбу
,
ужасну
борбу
...
Стојао
је
ту
,
као
ђаво
да
му
не
да
поћи
добрим
путем
.
Као
мачка
миша
,
тако
је
он
њега
гледао
мислећи
:
ломи
се
ти
,
ломи
,
али
мој
си
!
...
Иван
се
диже
.
—
Куда
ћеш
?
—
упита
Маринко
.
Он
не
рече
ништа
него
стаде
ходати
по
кући
.
Маринко
се
реши
да
му
још
коју
добаци
.
—
А
,
богами
—
рече
он
—
ја
не
знам
каки
су
то
пријатељи
.
Шта
би
хтели
они
?
Зар
човеку
који
ти
је
толико
добро
учинио
да
не
смеш
рећи
ни
хвала
?
...
О
,
ва
им̓
оца
!
...
Ја
,
брате
,
не
бих
тако
радио
!
Ја
бих
им
рекао
:
браћа
смо
,
живели
смо
лепо
и
живећемо
.
Али
овај
је
човек
мени
учинио
толику
љубав
да
се
ја
не
смем
њега
одрећи
!
...
Иван
наједанпут
стаде
,
окрете
се
Маринку
и
погледа
му
право
у
очи
.
—
Али
,
ја
сам
субаши
обећао
да
ћу
га
измирити
с
њима
!
...
Ја
од
срамоте
не
смем
човека
у
очи
погледати
!
...
—
Ти
смеш
!
...
Ти
си
баш
свесрдно
радио
на
томе
,
али
,
кад
они
неће
—
шта
ћеш
?
...
—
Али
ко
му
сме
на
очи
!
Ја
му
баш
рекох
:
„
Остави
ти
,
то
је
моја
брига
!
...
”
А
оно
,
ето
сад
!
—
јекну
очајно
Иван
.
У
Маринку
се
јави
звер
.
Срце
му
залупа
од
радости
што
му
дође
тако
на
згоду
.
—
Ето
,
и
ти
се
још
заносиш
!
Ти
њих
мораш
слушати
,
па
да
би
ти
рекли
и
у
ватру
и
у
воду
,
а
они
тебе
неће
ни
онде
где
се
тиче
твога
образа
и
твога
седог
перчина
!
...
Еј
,
мој
Иване
,
тешко
теби
!
...
Докле
ћеш
,
болан
,
бити
луд
?
...
Зар
ти
мислиш
да
ћеш
кадгод
бити
прав
њима
двојици
?
...
Тешко
теби
!
...
Од
данас
они
те
више
неће
призвати
у
своје
друштво
!
...
Не
смеш
ти
волети
оно
што
они
не
воле
!
...
Ивана
као
да
неко
опрљи
кључалом
водом
.
Он
осети
колико
су
истините
Маринкове
речи
.
Знао
је
попа
колико
уме
да
мрзи
.
Он
виде
очима
провалију
која
их
дели
...
Али
се
стаде
противити
.
—
Шта
?
—
рече
он
.
—
Зар
би
они
могли
тако
учинити
са
мном
?
...
—
Ха-ха-ха
!
...
—
насмеја
се
Маринко
.
—
Боже
,
ал̓
си
дете
!
...
Пре
ће
они
,
болан
,
позвати
оног
лопова
Алексу
у
своје
друштво
него
тебе
.
Пре
ће
се
с
њим
сашаптавати
него
што
би
на
те
и
помислили
!
...
Зар
их
не
знаш
?
...
Истина
,
сама
истина
,
Маринко
је
говорио
истину
!
...
И
њему
посташе
наједанпут
и
поп
и
кмет
као
неки
туђи
људи
,
људи
грабљиви
,
лакоми
,
који
грабе
само
за
себе
,
који
не
воде
бриге
ни
о
чему
доли
само
о
себи
и
својим
ћефовима
...
И
изидоше
му
оба
из
воље
.
Чудио
се
само
како
је
могао
волети
такве
себичњаке
!
...
Осећао
је
како
је
у
праву
да
и
он
на
своју
руку
ради
.
И
веровао
је
да
ће
он
својим
радом
више
учинити
за
годину
него
они
од
свога
постанка
.
Већ
се
решио
.
—
И
зар
не
знаш
...
—
поче
Маринко
.
Он
махну
руком
и
пресече
га
:
—
Знам
!
...
Имаш
право
...
Ја
сам
био
будала
!
...
А
они
.
.
право
су
имали
!
...
—
А
!
...
—
рече
Маринко
подсмевајући
се
.
—
Не
смеј
се
!
Људи
смо
,
па
грешимо
.
Од
данас
ме
неће
нико
вући
за
нос
!
...
Не
да
се
Иван
!
—
Право
имаш
.
Сад
ми
говориш
паметно
.
Иван
дође
до
ћошка
,
узе
штап
што
ту
беше
прислоњен
,
па
рече
:
—
Хајдемо
Крушки
.
9
.
ПРОШЕВИНА
Маринку
је
играло
срце
од
радости
.
Он
је
чисто
видео
ону
одлучност
на
лицу
Иванову
.
Премишљао
је
само
о
томе
како
и
шта
да
ради
,
те
да
се
Иван
више
не
врати
својим
старим
друговима
...
Састављао
је
много
планова
,
али
му
ниједан
није
био
баш
сасвим
подесан
.
Међутим
,
Иван
се
беше
већ
решио
.
У
души
својој
он
је
наскоро
био
раскрстио
.
Он
не
могаше
бољег
пријатеља
себи
наћи
од
човека
који
је
толико
пријатељ
сину
његовом
...
Стигоше
пред
хан
.
Крушка
беше
у
одаји
с
Лазаром
.
Чим
чу
да
су
Иван
и
Маринко
ту
,
он
чисто
радостан
потрча
пред
њих
.
—
А
...
дошли
сте
!
...
Ја
мало
сједох
овдје
с
Лазом
.
Маринко
намигну
на
њ
...
Турчин
разумеде
и
насмеја
се
.
—
А
...
с
Лазом
,
са
ђувегијом
...
ако
,
ако
...
—
церекао
се
Маринко
.
—
Јест
,
богме
,
с
ђувегијом
!
—
рече
Крушка
.
—
Зар
то
није
момак
као
гром
?
Ја
чикам
цуру
да
каже
нећу
!
—
рече
Крушка
и
потапша
Лазара
по
плећима
.
Иван
се
хтеде
заплакати
од
радости
,
видећи
како
Крушка
мази
његовог
Лазара
.
—
Деде
,
сједите
људи
!
—
рече
Крушка
,
показујући
на
диван
.
—
Ево
и
духана
...
—
То
ти
мени
дај
,
драги
ага
,
Иван
ти
слабо
мари
за
то
—
рече
Маринко
топећи
се
сав
од
смеја
.
—
Зар
не
пушиш
?
—
Не
палим
.
Лазар
хтеде
отићи
.
—
Нека
,
Лазо
,
немој
ићи
.
Ту
ти
је
сад
и
отац
,
па
да
разговарамо
.
Лазар
обори
бајаги
главу
.
—
Ево
шта
,
Иво
.
Баш
сад
разговарам
с
њиме
и
питам
га
би
ли
се
женио
.
—
Па
шта
вели
?
—
пита
Иван
.
—
Шта
ће
рећи
—
смешкао
се
Турчин
—
шта
би
ти
рекао
да
си
у
његовијем
годинама
?
...
Хоће
да
се
жени
,
ето
шта
!
Маринко
се
зацену
од
смеја
,
а
Лазар
се
окренуо
па
гледа
кроз
прозорчић
напоље
.
—
А
је
ли
бегенисао
цуру
?
—
Сигуран
сам
да
јесте
!
Ха-ха-ха
!
—
зацену
се
Маринко
.
—
А
коју
?
—
упита
Иван
градећи
се
да
не
зна
.
—
Ех
,
да
ли
знаш
коју
?
—
рече
Крушка
.
—
Најљепшу
цуру
у
Црној
Бари
.
Зар
може
овако
добар
момак
волети
рђаву
дјевојку
?
...
Јелицу
Милошеву
хоће
он
.
Иван
се
осмехну
.
Он
је
давно
знао
да
Лазар
воли
Јелицу
.
—
Па
добро
,
добро
—
рече
он
.
—
3нам
добро
,
добро
.
Ма
хоће
ли
што
бити
од
прошевине
?
—
пита
Крушка
.
—
Да
видимо
.
Ваљда
ће
бити
!
—
Немој
тако
говорити
!
—
уозбиљи
се
Крушка
.
—
Реци
наједанпут
:
хоћеш
ли
или
нећеш
?
...
Ево
,
ја
ћу
питати
Севића
за
девојку
.
—
Што
?
—
уозбиљи
се
Иван
.
—
Зар
га
ја
не
смем
питати
?
...
Чега
би
се
ја
стидео
?
...
И
чим
би
он
мене
застидео
?
...
—
Ничим
,
вала
!
—
рече
Маринко
.
—
Ако
је
на
породицу
,
имаш
више
задруге
од
њега
;
ако
је
на
богатство
—
бољи
си
од
њега
!
...
—
Тако
је
!
—
рече
Крушка
.
—
Ти
си
још
и
новчан
—
додаде
Маринко
.
—
Онда
ја
ћу
сам
ићи
њему
.
—
Тако
и
треба
.
Ја
се
само
мало
нашалих
,
као
велим
:
да
кренем
ствар
...
Знаш
,
младежи
није
до
чекања
!
...
Да
је
то
за
ме
и
за
те
—
онда
би
се
могло
и
очекати
,
али
...
—
Па
опет
пре
месојеђа
не
може
бити
ништа
,
сад
је
пост
—
рече
Иван
.
—
Само
нека
се
сврши
прошевина
,
колико
да
се
зна
!
—
рече
Крушка
.
—
Добро
.
Ја
ћу
још
данас
ићи
Милошу
...
—
Тако
вала
,
тако
вала
!
...
Па
онда
ћеш
ваљда
и
мене
позвати
на
прошевину
?
—
А
...
хоћу
,
хоћу
!
—
А
ту
ће
сигурно
бити
и
поп
и
кмет
...
Турчин
застаде
.
Погледа
у
Ивана
,
па
кад
виде
како
му
се
чело
набра
,
упита
:
—
Шта
ти
је
?
Иван
не
рече
ништа
.
—
Збиља
,
шта
ти
је
?
—
Ништа
,
драги
ага
,
ништа
!
—
рече
Маринко
.
—
Мало
се
споречкао
с
попом
и
кметом
...
али
,
ништа
...
И
Маринко
опет
намигну
на
Турчина
.
—
А
што
?
—
Па
...
ништа
...
он
им
говорио
тамо
о
теби
,
па
...
—
Па
?
...
—
Па
...
не
знам
.
Ето
,
нека
ти
он
каже
...
—
Шта
је
то
било
,
Иване
?
—
Било
!
...
Не
можеш
им
ништа
доказати
кад
неће
да
те
чују
.
—
Ама
то
је
због
мене
било
?
Иван
потврди
главом
.
—
Па
ништа
!
...
Немој
се
ти
толико
карити
!
—
рече
Турчин
,
бајаги
храбрећи
га
.
—
Знао
сам
ја
то
!
...
Него
,
хвала
теби
на
лијепој
љубави
,
хвала
ти
као
брату
рођеном
...
А
они
...
тхе
!
...
Шта
ту
ја
могу
?
...
Доћи
ће
,
ваљда
,
кадгод
и
мој
дан
!
...
Што
рекло
оно
сироче
:
умријеће
и
моја
наја
,
најешћу
се
и
ја
погаче
!
...
Тако
и
ја
!
...
Доћи
ће
њима
црни
дани
,
па
ће
онда
Крушка
добар
бити
!
...
Него
,
шта
веле
,
вјере
ти
?
...
Ради
чега
то
они
неће
?
—
Неће
,
брате
,
што
си
Турчин
!
—
Ха-ха-ха-ха
!
...
—
стаде
се
смејати
Крушка
.
—
Лијепо
,
лијепо
!
...
Зар
је
само
њима
дато
да
буду
добри
људи
?
...
Видјећемо
!
...
—
Баш
сам
им
свесрдно
говорио
...
—
Вјерујем
ја
теби
.
—
Али
не
помаже
...
—
И
не
треба
...
—
рече
Крушка
,
градећи
се
хладан
,
иако
му
образе
обузимаше
црвен
...
—
Него
,
оставимо
се
тога
...
ја
знам
,
они
ме
мрзе
.
Је
л̓
?
—
Јест
—
рече
Иван
.
—
Много
ме
мрзе
?
—
Много
.
—
А
и
бог
и
људи
виде
да
ме
само
џабе
мрзе
...
То
види
сваки
коме
је
бог
дао
два
ока
да
може
видјети
...
—
Тако
је
.
Турчин
се
насмеши
,
па
рече
:
—
Оставимо
се
сад
тога
разговора
...
—
Али
ти
треба
да
знаш
све
!
—
рече
Иван
.
—
Знам
доста
.
Знам
да
су
ми
они
душмани
и
да
раде
против
мене
;
знам
да
си
ми
ти
пријатељ
.
И
,
веруј
,
више
волим
твоју
љубав
него
што
се
плашим
њихова
непријатељства
.
Него
,
ја
!
...
Па
кад
ћеш
разговарати
са
Севићем
?
—
Колико
данас
.
—
Али
иди
одмах
.
Немој
оклијевати
...
—
Добро
.
Идем
из
ових
стопа
—
рече
Иван
.
Па
се
диже
и
оде
Севића
кући
...
Тамо
га
дочекаше
лепо
.
Милош
Севић
био
је
човек
добар
,
благ
,
миран
.
У
свима
сеоским
пословима
био
је
вазда
тамо
где
су
били
паметнији
људи
,
као
поп
,
кмет
и
други
.
У
својој
кући
био
је
у
пуном
смислу
речи
домаћин
.
Ту
је
он
дизао
и
обарао
по
своме
нахођењу
У
кући
му
је
био
ред
као
у
кошници
.
Свако
чељаде
знало
је
и
радило
свој
посао
,
а
он
је
био
господар
.
Мислио
је
да
је
у
његовој
кући
свака
његова
реч
светиња
—
па
је
тако
и
било
.
Једном
речи
:
прави
домаћин
свога
времена
.
Кад
је
Иван
стигао
,
Милош
не
беше
код
куће
.
Отишао
неким
послом
до
Шокчанића
.
Међутим
,
кућани
потрчаше
сви
да
услуже
госта
онако
како
се
само
пожелети
може
.
Иван
седе
да
га
причека
.
И
није
га
дуго
чекао
.
Милош
дође
готово
одмах
по
доласку
његовом
.
После
поздрава
седоше
и
поведоше
разговор
о
рђавом
времену
,
о
јабуковачи
и
казану
.
Разговор
је
текао
прилично
.
Затим
Иван
окрете
на
општинске
ствари
.
Спомену
кмета
и
попа
,
онда
субашу
и
како
је
он
човечан
.
—
Не
знаш
ти
,
Милошу
,
како
је
то
добар
човек
,
ама
као
да
се
родио
у
Црној
Бари
.
Милош
је
—
као
што
рекох
—
у
тим
стварима
пуштао
сваког
преда
се
.
Он
је
веровао
да
је
сваки
од
њега
паметнији
,
па
и
Иван
.
И
одобравао
му
је
све
што
рекне
.
Иван
се
готово
раздрага
:
„
Ето
,
што
је
човек
—
мислио
је
он
—
прави
човек
!
Зна
,
брате
,
прљило
га
,
па
зна
!
Где
ли
си
сад
,
попе
,
да
чујеш
како
паметан
човек
разговара
!
...
А
није
као
ти
!
...
„
Он
је
Турчин
,
а
Турчин
је
наш
душманин
...
”
Ето
,
видиш
,
ово
је
прост
човек
,
али
зна
!
...
А
морам
се
с
њим
опријатељити
,
па
да
би
не
знам
шта
било
!
...
”
—
Шта
?
—
Нешто
бих
те
као
човек
упитао
.
—
Шта
?
—
Ја
,
брате
мој
,
имам
сина
за
женидбу
,
сокола
!
...
А
твоја
је
кћи
стигла
за
удају
.
Шта
велиш
да
ми
ту
децу
саставимо
?
—
Па
.
.
ето
...
—
слеже
Милош
раменима
.
—
Севап
би
било
.
А
,
после
,
и
они
се
радо
гледе
.
—
Не
браним
...
—
рече
Милош
.
—
Па
кад
велиш
да
дођем
?
—
Кад
је
теби
драго
.
—
Онда
ето
ме
сутра
с
просцима
.
—
Добро
ми
дошао
свакад
.
—
Е
,
баш
се
радујем
!
...
Знаш
,
богу
хвала
,
ми
се
пазимо
од
детињства
.
Одавно
сам
на
то
мислио
,
гледећи
како
деца
расту
!
...
—
Ваљда
је
и
бог
тако
рекао
...
—
Рекао
је
,
рекао
...
Још
су
мало
поседели
,
па
се
Иван
диже
кући
да
се
спреми
и
сазове
просиоце
...
Милош
дозва
жену
у
собу
,
па
јој
рече
да
је
обећао
Јелицу
за
Лазара
.
Крунију
нешто
такну
,
она
побледе
.
—
Па
кад
ће
то
?
...
—
Сутра
навече
долазе
просиоци
.
Гледај
те
спреми
све
што
треба
.
А
и
њој
кажи
...
Крунија
изида
из
собе
,
бледа
као
мртвац
.
Она
се
сети
како
јој
је
Јелица
говорила
о
Станку
...
Боже
,
што
ти
је
срце
материно
!
Мада
је
знала
да
треба
чинити
само
оно
што
домаћин
жели
,
да
треба
волети
оно
што
он
воли
—
опет
јој
се
у
души
нешто
закува
.
Она
одједанпут
омрзе
и
Ивана
и
Лазара
,
и
сву
кућу
...
Они
јој
се
учинише
као
људи
осим
света
...
Готово
и
она
,
заједно
с
Јелицом
,
да
поверује
да
ону
крађу
није
учинио
Станко
,
него
да
је
Лазар
тамо
собом
новце
закопао
...
Јелица
је
била
у
авлији
.
Она
изиде
у
авлију
,
виде
је
тамо
на
дрвљанику
где
слаже
нарамак
да
у
кућу
носи
.
—
Јело
!
—
викну
она
.
—
Чујем
,
нано
.
—
Дела
,
однеси
та
дрва
,
па
дођи
у
вајат
,
рано
.
—
Ето
ме
,
нано
,
ето
.
Крунија
уђе
у
вајат
и
стаде
се
освртати
.
Замало
дође
и
Јелица
.
Видећи
мајку
бледу
,
њу
нешто
проледи
.
—
Што
си
ме
звала
,
нано
?
...
Крунија
ушепртљи
:
—
Овај
...
а
где
ти
је
она
пређа
што
ти
дадох
неки
дан
да
оставиш
?
—
Ево
је
у
сандуку
,
нано
,
—
рече
Јелица
чудећи
се
.
И
пође
сандуку
да
извади
пређу
.
—
А
...
јест
,
јест
!
...
Знам
!
...
Нека
,
нека
,
немој
вадити
!
Јелица
,
видећи
како
се
ушепртљила
,
приђе
ближе
и
,
загледа
јој
се
у
очи
...
—
Мајко
!
...
—
рече
она
и
сва
задрхта
.
—
Ти
нешто
страшно
кријеш
од
мене
!
...
Шта
је
?
...
—
Јесте
,
рано
моја
,
страшно
!
—
А
шта
је
?
Крунији
беше
тешко
да
јој
каже
.
—
Казуј
,
мајко
!
Казуј
,
не
мучи
ме
!
...
И
она
склопи
руке
.
—
Тебе
просе
!
—
рече
Крунија
.
Њој
се
окрете
вајат
око
главе
...
Али
се
брзо
прибра
па
рече
:
—
Просе
?
...
А
ко
то
?
—
Иван
Миражџић
,
за
Лазара
!
...
И
отац
те
даје
...
Мени
рече
да
се
спремамо
и
да
теби
јавим
!
...
И
сад
знаш
шта
је
...
ето
ти
!
...
У
Јелицу
као
да
уђе
неки
бес
...
Она
стеже
обе
шаке
у
песнице
,
диже
руке
нада
се
и
рече
оштро
:
—
Ја
нећу
!
...
Крунија
није
веровала
својим
ушима
.
Није
могућно
да
јој
је
кћи
казала
:
нећу
.
Тога
чуда
још
није
било
у
свету
.
—
Шта
рече
,
несрећнице
?
!
—
Нећу
!
—
рече
Јелица
упорно
.
А
у
очима
се
огледала
сталност
,
која
је
говорила
више
од
сваке
речи
.
Крунија
седе
на
креветац
.
Она
још
није
ни
појмила
;
није
могла
појмити
све
то
што
је
дошло
ненадно
,
као
гром
из
ведра
неба
.
Обе
ћутаху
.
Крунија
се
загледала
у
усне
Јеличине
,
које
су
играле
од
љутине
...
Она
као
да
дође
к
себи
,
јер
устаде
,
узе
Јелицу
за
руку
,
па
,
грцајући
,
рече
:
—
Иди
!
...
бежи
!
...
—
Што
?
...
—
Убиће
те
!
—
Бабо
?
—
Јест
он
!
...
Бежи
,
несрећнице
!
Јелица
је
опет
погледа
у
очи
и
рече
отворено
:
—
Нећу
!
—
Али
...
убиће
те
!
—
Нек̓
убије
!
...
Ти
мислиш
бојим
се
ја
смрти
?
...
Јок
!
...
Зашто
да
се
бојим
?
...
Ваљда
ће
ми
бити
жао
онога
живота
што
га
нећу
провести
с
Лазаром
?
(
Она
рече
отворено
:
