товарјош
се
једном
љутну
и
прекрете
,
предњи
точак
удари
о
велики
камен
и
кола
са
шкрипом
стадоше
,
као
кад
какав
голем
терет
с
висине
падне
на
земљу
.
Разјарени
голотрби
домаћин
тек
сад
притрча
полумртвим
вочићима
и
поче
их
ударати
дреновим
прутем
по
леђима
,
по
глави
,
по
губицама
.
После
као
да
му
се
то
учини
мало
,
те
их
узе
бити
ногама
по
очима
по
устима
,
куд
стигне
.
Кукавни
вочићи
,
са
затегнутим
јармом
око
врата
,
скоро
већ
удављени
,
покушавали
су
још
да
склоне
главу
куд
год
на
страну
од
удараца
,
а
кад
ни
то
нису
могли
,
они
само
зажмурише
,
предајући
се
тако
гркој
судбини
својој
.
Међутим
свирепи
домаћин
није
више
био
вочиће
да
му
пођу
,
зли
да
их
натера
да
устану
,
не
,
они
су
лежали
,
а
главе
су
им
биле
тако
заврнуте
натраг
,
да
од
устајања
није
могло
бити
ни
помена
док
се
прво
не
искошкају
,
а
кад
би
се
искошкали
,
они
би
и
сами
устали
,
не
без
боја
,
но
и
без
ружне
речи
.
Њих
је
дакле
њин
домаћин
био
сад
да
их
казни
,
и
ко
зна
докле
би
их
тако
ударао
,
да
голотрбом
арслану
не
приђе
онај
исти
чичица
у
олињалом
ћурчету
,
ухвати
га
за
руку
и
рече
:
Цео
овај
призор
гледао
је
мајор
Тоша
и
у
томе
се
чисто
бејаше
занео
.
И
несвесно
је
сравњивао
себе
с
оним
немоћним
вочићима
.
Њему
је
тако
добро
било
познато
оно
страшно
душевно
стање
,
кад
осетиш
своју
потпуну
немоћ
и
знаш
да
не
можеш
даље
,
а
над
тобом
стоје
са
стиснутим
песницама
и
траже
да
вучеш
даље
,
да
непрестано
идеш
напред
.
Тошу
је
толико
био
занео
овај
призор
да
није
ништа
чуо
шта
му
госпођа
говори
.
Међутим
она
је
већ
по
други
пут
стављала
питање
на
које
ни
сад
не
доби
одговора
.
—
Тошо
!
—
продера
се
Мона
,
и
што
год
може
лупи
о
патос
својом
малом
,
округластом
ножицом
,
утегнутом
у
плитке
ципелице
од
црна
сатина
.
Тоша
се
трже
и
окрете
жени
;
његове
очи
сусретоше
се
са
живим
,
немирним
очима
Мониним
и
она
га
чисто
пресече
срдитим
,
муњевитим
погледом
.
Подуже
га
је
мерила
очима
,
после
климну
главом
.
—
Међер
,
од
тебе
никад
ништа
!
Како
који
дан
ти
си
све
гори
.
Шта
си
сад
толико
бленуо
!
—
Шта
сам
бленуо
!
Загледао
се
нешто
.
Чуда
,
боже
,
па
шта
је
!
—
узе
се
правдати
Тоша
,
но
госпођа
га
пресече
:
-
Какви
су
то
републиканци
код
вас
у
академији
,
какве
су
то
тајне
дружине
!
Тоша
зину
!
Какви
републиканци
,
какве
тајне
дружине
?
Мона
га
опет
пресече
:
—
Јес
,
јес
,
какви
републиканци
,
какве
тајне
дружине
?
—
то
и
ја
питам
.
Дакле
?
!
Каква
је
то
разузданост
у
омладини
?
Ноћни
,
тајни
састанци
,
бунтовнички
планови
,
читаве
завере
!
—
Ја
то
сад
први
пут
чујем
од
тебе
—
рече
Тоша
,
изненађен
овом
новошћу
.
—
Сад
први
пут
чујеш
!
А
за
што
да
тек
сад
први
пут
чујеш
ствар
која
ти
се
под
носом
дешава
?
Шта
сте
ви
,
ако
смемо
питати
?
Професор
у
академији
(
Тоша
је
предавао
један
од
споредних
предмета
у
војној
академији
,
свега
2
часа
недељно
)
.
Па
за
што
да
ви
професори
не
знате
шта
раде
ваши
рођени
ђаци
?
И
како
ја
то
да
знам
,
а
ти
да
не
знаш
?
Ви
нисте
никакви
професори
,
никакви
,
па
квит
—
срдила
се
Мона
.
—
А
ко
зна
да
ли
то
баш
и
постоји
—
примети
Тоша
.
—
Да
ли
постоји
!
Постоји
,
постоји
,
господине
мој
,
те
још
како
постоји
.
Па
какве
се
разбојничке
ствари
тамо
врше
!
Ономад
су
на
свом
тајном
састанку
истакли
књажеву
слику
у
природној
величини
.
За
тим
су
прилазили
редом
и
сваки
је
забо
слици
у
груди
по
један
оштар
нож
.
После
је
слика
свечано
спаљена
,
уз
певање
некакве
страшне
бунтовничке
химне
слободи
.
Ја
,
мој
господине
!
А
ви
ништа
то
не
знате
!
Ливреисани
слуга
полако
отвори
врата
,
стаде
смерно
пред
Мону
,
и
не
гледајући
Тошу
,
пружи
јој
на
сребрном
послужавнику
мало
,
миришљаво
писамце
,
с
великим
,
златним
монограмом
на
завоју
,
као
што
је
у
то
доба
била
мода
код
отмених
особа
.
Мона
се
маши
руком
немарно
и
полако
,
узе
писмо
,
отвори
га
и
узе
га
читати
.
Очи
јој
се
разиграше
,
лице
оживе
;
по
свему
се
видело
да
је
писмо
пробудило
у
њој
живо
интересовање
.
Пошто
је
дочитала
до
краја
,
она
још
једном
подиже
поглед
и
још
једном
прелети
очима
преко
писма
.
За
тим
скочи
живо
,
као
девојчица
од
16
година
,
дохвати
мужа
за
десно
раме
,
окрете
га
и
рече
живо
:
—
Лево
кругом
,
марш
,
хајд
,
„
пашол
,
“
одлази
,
сад
ће
гости
почети
да
ми
долазе
.
Говорећи
то
она
догура
мужа
до
врата
и
он
оде
.
Кад
остаде
сама
,
Мона
диже
са
стола
писмо
које
мало
час
доби
,
још
га
једном
загледа
,
после
га
сави
и
мету
у
џеп
.
—
Дакле
решила
се
да
дође
!
То
је
као
да
је
већ
и
пристала
,
јер
да
се
не
мисли
предати
не
би
ни
долазила
—
мислила
је
Мона
у
себи
.
За
тим
додаде
гласно
:
„
Ето
ти
женска
постојанства
“
!
и
гласно
се
насмеја
.
„
Знала
сам
ја
то
.
“
-
рече
она
с
очевидним
задовољством
.
Мона
се
враћаш
из
кујне
,
где
је
била
да
обиђе
да
ли
је
све
спремно
за
јаузн
,
кад
пред
капијом
стадоше
господска
,
затворена
кола
запрегнута
с
два
красна
белца
.
Млад
,
отресит
и
чисто
обучен
кочијаш
слете
с
козла
и
отвори
врата
на
колима
,
из
којих
се
појави
млада
женска
,
стасита
,
лепа
и
укусно
одевена
.
Кочијаш
отвори
капију
,
женска
ступи
у
авлију
.
Мона
с
осмејком
на
устима
изађе
пред
гошћу
,
загрлише
се
и
слатко
ижљубише
.
—
Једва
једном
!
Не
знаш
како
се
радујем
!
А
видећеш
,
благосиљаћеш
овај
дан
—
рече
Мона
срдачно
.
-
Рачунала
сам
да
од
проста
познанства
не
може
бити
никакве
штете
—
рече
гошћа
предусретљиво
.
Мона
уведе
гошћу
прво
у
велики
салон
;
после
се
предомисли
:
—
Хајдмо
у
мој
будоар
,
ту
ћемо
бити
комотније
.
—
Мона
загледа
свој
мали
бриљантски
сахат
.
—
Имамо
још
читава
два
часа
.
Можемо
се
на
тенане
сите
наразговарати
.
У
томе
уђоше
у
будоар
.
То
је
била
мала
,
веома
укусно
намештена
собица
,
пуна
свакојаких
скупоцених
ситница
,
које
тако
лепо
красе
одају
својом
разноликошћу
.
—
Све
је
ово
од
њега
,
ово
су
махом
његови
поклони
;
не
знаш
како
је
нежан
и
пажљив
у
тим
стварима
.
Кад
примети
да
ти
се
нешто
допада
,
набавиће
ти
па
ма
шта
коштало
.
Такав
је
био
спрам
мене
,
а
наравно
,
спрам
тебе
ће
бити
још
нежнији
—
рече
Мона
указујући
гошћи
место
где
ће
сести
—-
Раскомоти
се
,
скини
рукавице
,
врућина
је
,
а
била
би
и
штета
да
стоји
покривена
овака
красна
ручица
—
рече
Мона
,
пљескајући
гошћу
по
десној
руци
пуначкој
,
облој
,
дивној
,
као
најлепша
рука
на
каквој
старинској
грчкој
статуи
.
Гошћа
се
још
не
беше
ни
наместила
на
маленој
софи
,
кад
се
наједанпут
из
даљине
зачу
јака
тутњава
кола
,
која
је
долазила
све
ближе
и
ближе
,
док
се
најпосле
не
заустави
пред
самом
кућом
.
—
Ово
ће
јамачно
неко
теби
.
Ко
ли
ће
то
бити
у
ово
доба
—
рече
гошћа
радознало
.
Но
Мона
јој
ништа
не
одговори
.
Сву
њену
пажњу
бејаше
прогутала
ова
треска
кола
пред
кућом
.
—
Је
ли
могуће
да
је
он
!
Од
куда
тако
рано
?
Да
л
’
је
дознао
да
је
она
овде
,
или
долази
случајно
другим
каквим
послом
?
—
Све
ово
прелете
Мони
у
тренутку
кроз
главу
,
јер
по
лупи
кола
и
ударању
коњских
копита
она
познаде
да
су
ово
кнежева
кола
што
стадоше
пред
кућу
.
Она
притрча
прозору
,
и
доиста
угледа
пред
кућом
кнежева
кола
с
четири
гардиста
који
га
беху
допратили
.
—
Јес
,
он
је
—
рече
Мона
гошћи
,
која
такође
заусти
да
нешто
рекне
,
али
немаде
кад
,
јер
баш
у
тај
мах
врата
на
дворани
ширимице
се
отворише
,
а
лакеј
гласно
узвикну
:
Његова
Светлост
кнез
Мутимир
.
Врата
на
будоару
била
су
отворена
и
кнез
,
како
ступи
у
дворану
,
угледа
домаћицу
и
гошћу
у
будоару
,
а
угледаше
и
оне
њега
.
Кнез
се
поче
још
с
врата
извињавати
што
је
бануо
тако
рано
и
изненадно
.
Домаћица
изађе
пред
њега
,
прими
га
срдачно
и
поведе
право
у
будоар
где
га
гошћа
дочека
на
ногама
.
—
Немам
потребе
да
вас
представљам
,
јамачно
се
познајете
—
рече
Мона
.
И
кнез
и
гошћа
поклонише
се
.
—
Ту
ретку
срећу
,
да
познам
госпођу
лично
,
имао
сам
на
нашем
последњем
,
скромном
дворском
балу
—
рече
кнез
,
пружајући
руку
госпођи
,
с
којом
се
срдачно
рукова
.
—
Морам
вас
понова
молити
за
извињење
—
рече
кнез
,
седајући
на
округлу
,
кадивену
столицу
.
—
Али
ту
нема
мога
греха
.
Има
у
животу
поступака
,
када
човек
не
може
да
буде
сам
свој
господар
.
Има
особа
које
тако
моћно
утичу
на
своју
околину
,
да
све
потчињавају
својој
вољи
,
и
ту
здрави
и
читави
људи
раде
после
као
лутке
на
дроту
.
Има
тренутака
,
када
се
у
мени
нешто
јавља
,
што
је
јаче
од
мене
самога
.
Госпођа
ми
јамачно
неће
замерити
за
моју
искреност
,
кад
рекнем
да
ме
је
свемоћ
њене
лепоте
амо
довела
,
.
Мона
се
умеша
:
—
Мој
је
брат
велики
каваљер
спрам
дама
.
Ти
му
,
Лепшо
,
нећеш
замерити
,
баш
ако
где
год
и
претера
.
—
О
,
не
!
Напротив
,
у
овом
случају
моје
су
речи
далеко
заостале
иза
мојих
осећаја
.
Ја
опет
апелујем
на
госпођину
великодушност
да
ме
извини
за
моју
искреност
.
Али
ово
је
факт
,
госпођа
је
прошла
поред
двора
,
ја
сам
с
прозора
видео
њена
кола
и
познао
их
по
оним
красним
белцима
.
То
је
било
довољно
да
ми
одузме
душевни
мир
,
ја
више
нисам
имао
ни
тренутка
спокојства
,
вукла
ме
нека
неодољива
снага
да
дођем
амо
,
и
ја
сам
одмах
наредио
да
се
преже
.
Можда
с
моје
стране
није
тактично
што
одмах
издајем
пред
госпођом
све
слабе
стране
мога
срца
.
Ми
мушки
и
иначе
смо
увек
обезоружани
спрам
женске
лепоте
,
још
кад
издамо
све
слабости
своје
,
онда
смо
,
у
најкраћем
року
,
прости
робови
ваши
—
рече
кнез
,
пратећи
свој
говор
лаким
осмејком
.
—
Јес
,
јес
,
робови
,
прави
робова
!
Сироти
ви
!
Ах
,
како
вас
жалим
—
рече
Мона
,
намештајући
завесу
на
једном
прозору
,
а
затим
се
окрете
својој
гошћи
.
-
Драга
Лепшо
,
предајем
ти
,
ево
,
у
аманет
овога
нашег
најновијег
роба
.
Буди
му
милостивна
—
рече
Мона
с
ђаволским
осмејком
,
затим
се
окрете
кнезу
:
—
Збиља
,
уздам
се
,
да
вам
неће
бити
дуго
време
овако
у
двоје
,
док
ја
за
тренутак
отпаднем
до
у
кујну
.
Домаћица
изађе
,
а
кнез
и
лепа
гошћа
остадоше
сами
.
Она
је
ћутала
и
хладила
се
својом
лепезом
.
Кнез
устаде
,
приђе
госпођи
и
намести
столицу
управо
спрам
ње
,
једва
на
корак
растојања
од
њених
колена
.
—
Ако
дозволите
,
драга
госпођо
,
бићу
веома
срећан
да
седнем
тако
близу
,
како
ћу
осећати
дах
ваше
божанствено
душе
.
-
Ви
сте
веома
галантни
,
господару
.
То
је
сувише
части
и
пажње
за
једну
обичну
грађанку
—
рече
Лепша
.
-
Реците
за
једнога
небеснога
анђела
—
прошапута
кнез
узбуђено
и
маши
се
оберучке
да
ухвати
Лепшу
за
руку
.
Pardon
!
—
прошапута
,
Лепша
и
вештим
покретом
склони
од
кнеза
своју
белу
,
лепу
,
разголићену
руку
.
Лепосава
,
из
милоште
прозвана
Лепша
,
говорила
је
истину
,
кад
је
рекла
да
је
обична
грађанка
.
Кћи
богатога
звониградског
трговца
,
доцније
супруга
једнога
од
бољих
адвоката
,
она
је
сада
већ
од
две
године
била
удовица
,
у
целом-Звониграду
чувена
са
своје
ванредне
лепоте
,
као
и
са
отмена
понашања
,
такта
и
поштења
.
Кнез
Мутимир
упознао
се
с
њоме
,
као
што
мало
час
и
сам
рече
,
на
последњем
дворском
балу
,
где
јој
је
одмах
указао
и
нарочиту
почаст
.
Три
пута
узастопце
играо
је
он
с
њом
те
вечери
,
што
је
одмах
пало
у
очи
свима
присутним
гостима
.
Сутрадан
већ
се
о
томе
шапутало
по
целом
граду
,
а
ни
сам
кнез
није
ћутао
!
После
овога
бала
кнез
је
у
више
прилика
отворено
износио
своје
симпатије
за
Лепшу
.
По
његовом
уверавању
то
је
била
најлепша
женска
у
Звониграду
и
једна
,
од
првих
дама
звониградских
,
која
је
потпуно
европски
образована
.
Али
ни
на
томе
није
застало
.
Било
их
је
који
су
уверавали
да
су
се
од
кнеза
чуле
чак
и
тако
крупне
речи
,
да
би
он
с
том
женом
могао
бити
потпуно
срећан
,
па
да
се
неби
много
предомишљао
баш
и
јавно
пред
законом
да
споји
своју
личну
судбу
с
њеном
судбом
.
Истините
или
измишљене
,
ове
су
речи
кнежеве
брујале
по
целом
граду
,
те
их
је
Лепша
морала
чути
.
А
како
је
све
ово
утицало
на
њену
младу
душу
—
лако
је
разумети
.
Као
озбиљна
жена
,
она
је
покушавала
да
се
брани
од
лаковерна
примања
таквих
гласова
.
Она
се
чак
и
сама
пред
собом
исповедала
да
су
то
само
„
каприци
“
и
тренутни
прохтеви
кнежеви
.
Али
док
су
њена
уста
говорила
„
све
је
ово
ништа
,
“
у
њеном
срцу
никла
је
нада
,
која
је
неком
неизмерном
сладошћу
запојила
цело
биће
њено
.
У
потаји
,
тако
рећи
кришом
и
од
себе
саме
,
Лепша
је
сањала
о
кнезу
Мутимиру
и
његовој
љубави
и
била
је
сретна
.
Такво
је
било
Лепшино
душевно
стање
кад
је
добила
прво
писмо
којим
је
гђа
Мона
позива
да
и
она
—
Лепша
—
долази
на
јаузне
и
да
постане
члан
овога
„
женског
клуба
“
,
где
се
време
тако
пријатно
проводи
.
Лепша
се
учтиво
захвали
на
пажњи
,
али
одбије
понуду
.
Но
енергична
Мона
није
се
дала
сузбити
,
писала
је
писмо
за
писмом
,
у
сваком
писму
износила
је
све
нове
и
нове
примаме
за
Лепшу
,
отворила
је
с
њом
читав
философски
диспут
и
бомбардала
је
писмима
све
дотле
,
док
Лепша
најпосле
није
пристала
.
Главни
разлог
њеном
попуштању
био
је
тај
,
што
је
знала
да
ће
ту
имати
прилике
да
чешће
буде
с
кнезом
,
али
она
никад
не
би
то
признала
ни
пред
самом
собом
и
искрено
је
веровала
т
.
ј
.
искрено
се
варала
да
је
попустила
за
љубав
Мони
.
Међутим
Мона
је
била
начисто
да
долазак
Лепшин
у
њену
кућу
значи
предаја
кнезу
Мутимиру
.
Кнез
Мутимир
имао
је
до
сад
неколико
љубавних
историја
—
неке
од
њих
и
ми
смо
видели
напред
али
још
никад
до
сад
он
није
осећао
ово
што
је
осећао
сад
,
ово
је
била
његова
прва
истинска
љубав
и
ово
што
је
говорио
,
говорио
је
са
срца
.
Кад
се
Лепша
изви
и
недаде
кнезу
да
је
ухвати
за
руку
,
Мутимир
устаде
,
стаде
близу
до
Лепше
и
рече
јој
озбиљно
:
—
Лепшо
!
...
Зашто
се
отимате
?
!
Зар
ви
не
осећате
да
је
провиђење
спојило
наша
срца
?
!
Па
зар
може
слаба
човечија
снага
да
раскине
и
раздвоји
оно
,
што
је
спојила
и
сјединила
свемоћ
вишњега
Бога
!
...
Лепшо
,
дајте
ми
руку
и
реците
ми
да
ћете
бити
моја
од
сад
па
до
века
.
Кнез
је
изговорио
ове
речи
у
највећој
озбиљности
,
а
при
томе
је
непрестано
нетремице
гледао
Лепши
право
у
очи
,
док
је
она
измицала
погледом
и
избегавала
да
јој
се
очи
не
сретну
с
кнежевим
.
Кад
кнез
заврши
овај
свој
узвик
,
Лепша
на
један
пут
осети
да
ово
није
обично
љубавно
ћаскање
;
она
устаде
нагло
и
за
један
корак
одмаче
се
од
кнеза
.
—
Господару
,
ви
ме
доводите
у
голему
забуну
!
...
Ја
не
знам
шта
да
мислим
—
рече
Лепша
збуњена
.
Кнез
јој
на
то
примети
да
она
ту
управо
и
нема
шта
да
мисли
,
пошто
је
он
сам
довољно
већ
мислио
о
томе
.
О
чему
би
она
имала
да
мисли
и
зашто
је
он
преклиње
срећом
и
лепотом
њеном
да
му
одмах
истину
у
очи
каже
,
то
је
ова
једна
једина
ствар
:
је
ли
њено
срце
слободно
и
има
ли
каквих
симпатија
спрам
њега
(
кнеза
)
?
Али
тек
што
изусти
ово
питање
,
Мутимир
се
предомисли
и
постави
га
другчије
.
Са
склопљеним
рукама
он
је
замоли
и
закле
да
му
отворено
и
искрено
каже
,
има
ли
кога
на
свету
који
би
јој
у
овом
тренутку
био
ближи
к
срцу
но
он
,
Мутимир
.
И
то
наравно
као
мушкарац
,
као
муж
да
јој
је
ближи
к
срцу
,
остављајући
на
страну
рођачке
,
породичне
везе
и
осећаје
,
као
што
је
на
прилику
осећај
детињске
љубави
спрам
родитеља
и
друго
.
Лепши
је
већ
било
лакше
да
одговори
на
оно
питање
;
она
погледа
кнеза
право
у
очи
и
двапут
му
рече
да
нема
.
Он
дочепа
њену
руку
и
обасу
је
пољупцима
.
Лепша
се
није
отимала
.
У
њеним
мислима
и
осећајима
беше
се
извршила
некаква
промена
,
коју
ни
сама
није
разумевала
.
Она
се
на
једаред
осети
слободна
пред
овим
човеком
и
могла
је
сасвим
мирно
говорити
о
започетој
ствари
,
као
да
се
све
то
тицало
каква
најобичнија
догађаја
,
који
се
и
не
односи
на
њу
.
У
разговору
кнез
јој
бејаше
рекао
да
је
она
слободна
жена
,
да
може
слободно
располагати
собом
и
да
нема
зашта
презати
од
његове
љубави
.
Лепша
сад
на
то
одговори
мирно
,
да
би
све
то
било
тако
да
није
једне
околности
,
која
целој
ствари
даје
други
облик
,
а
околност
је
ова
,
кнез
није
обичан
човек
,
но
глава
државе
.
Према
томе
он
нема
својих
личних
ствари
за
које
би
могао
рећи
да
се
не
тичу
државе
.
Најмање
се
то
може
рећи
о
његовој
женидби
.
Сви
владалачки
бракови
чисто
су
политичке
природе
.
Свој
узвишен
положај
над
свима
другим
грађанима
у
држави
,
владаоци
плаћају
скупом
жртвом
—
морају
се
добровољно
одрећи
ових
права
,
које
има
и
последњи
међу
њиним
грађанима
:
владалац
се
не
сме
женити
по
срцу
,
ту
одлучује
прост
политички
рачун
,
и
владар
је
дужан
да
савије
руке
око
оне
особе
,
коју
истакне
пред
њега
државни
разлог
.
Док
је
Лепша
ово
говорила
,
кнежево
лице
постајало
је
све
мрачније
и
тужније
;
његове
сјајне
очи
помутише
се
;
он
се
ћутећки
окрете
зиду
и
на
хладан
камен
наслови
своју
врелу
главу
.
Лепша
крадимице
баци
поглед
на
њега
и
виде
га
како
на
махове
уздиже
рамена
и
стреса
се
.
„
Или
плаче
,
или
дубоко
уздише
“
—
помисли
она
у
себи
и
на
један
пут
би
јој
га
тако
жао
,
тако
неисказано
жао
,
да
би
у
ток
тренутку
била
готова
на
све
,
само
да
њега
утеши
.
Стотине
најлуђих
планова
навали
јој
у
главу
.
Она
је
била
готова
да
скочи
,
да
загрли
ово
младо
,
овако
свеже
,
овако
чисто
створење
,
да
се
стопи
с
њим
у
једну
нераздвојну
целину
,
да
му
се
преда
сва
,
да
за
навек
свеже
с
њим
и
своју
младост
и
своју
срећу
,
сав
живот
свој
.
Наста
кратко
ћутање
.
Кнез
је
стајао
наслоњен
на
зид
,
с
прекрштеним
рукама
,
с
главом
утиснутом
међу
стегнуте
мишице
.
Лепша
је
седела
на
дивану
,
обузета
читавим
ројем
изукрштаних
мисли
.
На
један
пут
Мутимир
одскочи
од
зида
и
пође
по
соби
круним
корацима
.
Гледајући
непрестано
у
патос
,
он
отпоче
живо
говорити
,
као
да
се
с
ким
препире
:
Јес
,
ви
имате
право
.
То
тако
јесте
,
и
то
тако
бива
,
али
то
не
мора
тако
бити
,
нити
је
паметно
што
увек
тако
бива
.
С
каквим
правом
траже
од
владаоца
да
угушује
у
себи
најплеменитије
осећаје
и
да
ради
против
природе
?
Да
би
био
добар
владалац
од
њега
прво
траже
да
престане
бити
човек
,
да
не
осећа
као
човек
,
или
да
се
претвара
и
крије
своје
осећаје
.
Зар
то
није
безумно
?
И
каква
је
вајда
од
свега
тога
?
Која
је
то
држава
,
којој
су
у
деветнајестом
веку
помогле
женидбе
њених
владара
?
Некад
је
то
и
вредило
,
данас
не
...
—
Па
опет
све
владалачке
женидбе
и
данас
су
чисто
политичке
женидбе
—
примети
Лепша
полако
...
—
Моја
неће
бити
таква
!
—
викну
кнез
Мутимир
.
Никад
,
никад
!
Ја
бих
пре
у
свет
утекао
,
но
што
бих
пристао
да
из
државних
разлога
узмем
жену
коју
не
могу
волети
.
Кнез
стаде
пред
Лепшу
,
ућута
и
тако
је
нетремице
гледао
у
њу
за
неки
тренутак
.
То
је
био
мек
,
топао
,
нежан
поглед
,
који
из
срца
потиче
и
у
срце
утиче
.
Лепша
није
дизала
очи
да
види
тај
поглед
,
али
она
га
је
осећала
,
осећала
је
како
јој
се
у
срце
лије
и
по
целом
телу
струји
,
као
најслађа
медовина
.
—
А
за
тебе
,
за
тебе
,
Лепшо
,
лепото
моја
,
за
тебе
анђеле
,
рају
,
мило
срце
моје
,
за
тебе
бих
дао
круну
,
царевину
,
Александрову
царевину
,
сто
круна
,
сто
царевина
,
цео
свет
,
сву
вечност
,
цело
блаженство
,
све
,
све
,
све
...
Кнежеве
се
речи
изгубише
и
утопише
у
жарким
пољупцима
,
изумреше
на
врелим
уснама
,
што
се
као
усијано
железо
упише
у
меку
,
белу
кожу
на
облим
плећима
,
пуначким
грудима
и
једрим
,
наливеним
,
образима
Лепшиним
,
по
којима
за
часак
нашараше
читав
низ
црвених
и
модрих
колутова
.
У
првим
наступима
прве
истинске
љубави
,
у
души
бујна
и
ватрена
младића
наступају
ненадне
и
чудне
промене
,
којима
би
тешко
и
највештији
психолог
могао
ухватити
краја
и
рачуна
.
Час
је
све
мртво
и
клонуло
,
час
опет
све
кључа
,
буни
се
,
скаче
,
устаје
,
пршти
и
пресипа
се
од
препуности
снаге
и
живота
;
час
је
све
ледено
,
намрзнуто
,
а
час
опет
све
букти
у
живом
пламену
.
Ове
су
промене
ненадне
,
нагле
,
бујне
и
неодољиве
.
Све
је
немоћно
да
се
противу
њих
бори
.
Оваке
су
промене
нарочито
силовите
у
души
снажних
и
већ
но
самој
природи
бујних
младића
,
код
којих
грко
искуство
и
сурови
ударци
живота
још
нису
успели
да
расхладе
нов
вулкан
прве
истинске
љубави
.
У
таком
се
стању
налазио
кнез
Мутимир
.
У
сред
мирна
,
управо
философска
разговора
о
дужностима
владарским
,
он
на
један
пут
пређе
на
ватрено
заклињање
шта
би
све
дао
за
Лепшину
љубав
,
а
у
сред
ове
заклетве
,
он
се
наједаред
рину
на
Лепшу
,
с
неописаном
снагом
,
и
с
бруталношћу
слепе
,
неодољиве
страсти
,
дохвати
је
преко
среде
.
Он
склопи
око
ње
своје
снажне
,
младе
мишице
,
као
две
челичне
полуге
и
стиште
је
у
наручја
тако
,
да
се
њој
чинило
сад
ће
јој
поломити
сва
ребра
која
су
се
доиста
и
повијала
под
страховитом
стегом
његових
железних
руку
.
Држећи
је
тако
одигнуту
од
земље
,
да
је
патос
једва
прстима
додиривала
,
он
је
обасу
пољупцима
којима
је
тешко
наћи
права
имена
.
То
нису
били
врели
пољупци
,
но
усијани
печати
,
који
су
с
беснилом
падали
,
не
питајући
куда
и
не
питајући
како
.
По
глави
,
по
коси
,
по
затиљку
,
по
голом
телу
,
по
хаљини
ови
су
се
пољупци
низали
тако
брутално
,
да
је
Лепша
била
сваког
часа
готова
,
да
гласно
јаукне
од
бола
.
Кнез
је
Мутимир
личио
на
ону
ужасну
матер
из
народне
приче
,
која
од
неодољиве
милоште
свако
своје
дете
у
наручју
удави
.
У
животу
често
има
случајева
кад
је
нападај
тако
јак
и
неодољив
,
да
нападнута
особа
не
сме
ни
да
помисли
на
одбрану
.
Њој
изгледа
безумна
и
сама
помисао
на
какав
отпор
,
она
види
само
један
излаз
,
само
једну
могућност
:
да
се
потчини
,
да
се
преда
потпунце
и
неповратно
.
Тај
осећај
често
се
јавља
у
једној
најобичнијој
појави
у
животу
—
намериш
се
на
каква
сувише
снажна
човека
,
он
те
стегне
за
руку
,
на
једаред
осетиш
да
је
ту
сваки
отпор
већ
у
напред
искључен
и
немогућан
,
свака
је
одбрана
бесмислена
и
теби
само
остаје
да
рекнеш
:
„
молим
те
пусти
.
“
У
таком
се
положју
налазила
сад
Лепша
.
Кнежев
напад
био
је
тако
неодољиво
снажан
,
да
је
Лепша
одмах
клонула
и
предала
се
целим
телом
.
Као
ружица
,
којој
преко
половине
прекршиш
стабљику
,
так
се
и
Лепша
одмах
преви
и
приљуби
,
управо
целом
тежином
тела
паде
и
припи
се
уз
младо
и
снажно
тело
Мутимирово
.
А
ова
близина
,
овај
непосредни
додир
два
подједнако
млада
,
подједнако
бујна
,
подједнаком
љубавном
ватром
загрејана
тела
,
само
су
још
више
распаљивали
безумну
страст
Мутимирову
.
Узбуђена
,
сва
у
жеравици
,
Лепша
је
убрзано
дисала
,
а
срце
јој
је
,
као
челичан
чекић
,
ударало
о
забрекле
груди
.
Врео
дах
Лепшин
био
је
Мутимира
управо
у
лице
,
и
то
га
је
заносило
и
опијало
.
Он
је
осећао
лупање
њенога
срца
тако
близу
,
да
на
махове
није
могао
разазнати
да
ли
је
то
њено
или
његово
рођено
срце
.
Ова
лепа
жена
створила
је
око
себе
неку
чудну
,
заношљиву
атмосверу
,
која
би
се
могла
назвати
атмосвера
љубави
и
лепоте
,
атмосвера
испуњена
неким
чудним
,
специфичним
мирисом
,
који
би
се
могао
назвати
мирис
чисте
женске
душе
...
Цео
умотан
у
ту
атмосверу
,
опијен
свемоћним
дахом
женске
лепоте
,
распаљен
жаром
срдачне
љубави
занесен
,
изгубљен
у
облаку
и
диму
разбуктане
пожуде
—
кнез
Мутимир
није
више
био
обичан
човек
,
но
оличење
најразузданије
страсти
.
Он
није
више
знао
за
себе
,
он
није
знао
за
свет
око
себе
,
он
у
том
тренутку
није
могао
јасно
дати
себи
рачуна
чак
ни
о
томе
:
шта
је
,
која
је
то
коју
он
држи
у
своме
наручју
?
Њега
је
до
последња
живчана
кончића
потресао
само
један
осећај
,
прождирала
га
само
једна
жудња
и
растрзала
га
само
једна
једина
,
неодољива
,
несавладљива
потреба
,
да
ону
,
коју
држи
у
наручју
,
утисне
у
своје
груди
,
да
је
стопи
са
својим
срцем
,
да
се
с
њом
слије
у
једну
нераздвојну
целину
,
да
њоме
овлада
,
да
је
има
...
.
Под
утицајем
ове
неодољиве
силе
,
кнез
Мутимир
једним
напором
диже
Лепшу
,
као
лако
перце
,
у
два
крока
пренесе
је
преко
собе
,
но
у
који
мах
хтеде
да
је
спусти
на
сниски
отоман
у
углу
,
њена
хаљина
запе
о
наслоњачу
и
трже
натраг
,
кнез
посрте
и
,
заједно
са
својим
драгим
теретом
паде
на
кадивени
отоман
...
.
И
сама
опијена
страшћу
,
Лепша
је
,
неко
време
мирно
ћутала
,
не
дајући
ни
најмања
отпора
безумној
страсти
Мутимировој
.
На
један
пут
она
као
да
поче
појимати
шта
се
дешава
око
ње
и
покуша
да
устане
,
да
се
отме
.
Испод
њених
ногу
,
крај
отомана
,
стајао
је
велики
долап
,
с
пуно
ситница
на
њему
.
У
копрцању
,
Лепша
одупре
ногом
у
тај
орман
и
једним
снажним
потиском
помаче
на
више
цео
отоман
,
али
у
томе
и
сама
склизну
с
отомана
и
пала
би
управо
главачки
на
патос
,
да
је
Мутимир
не
задржа
.
Но
у
томе
он
и
сам
посрте
напред
,
колена
му
се
омакоше
с
глатког
отомана
и
они
обоје-падоше
на
меку
простирку
,
крај
отомана
.
Ту
,
на
патосу
,
међу
комађем
полупаних
шоља
,
које
су
попадале
с
ормана
,
при
отвореним
вратима
на
будоару
,
у
соби
на
којој
је
један
прозор
стајао
отворен
и
с
подигнутим
завесама
,
уз
шкрипу
кола
,
тутњаву
фијакера
и
гласан
разговор
,
који
се
разговетно
чуо
с
улице
,
на
прагу
дворане
која
је
стајала
отворена
и
у
коју
је
домаћица
могла
сваки
час
ући
,
задувани
,
разбарушени
,
зајапурени
,
с
погужваним
хаљинама
,
уз
брутално
суљање
по
патосу
—
крунисана
глава
кнез
Мутимир
и
лепа
удовица
,
чедна
Лепша
,
о
чијим
су
врлинама
била
пуна
уста
свију
Звониграђана
,
испили
су
први
пехар
своје
младе
и
ведре
љубавне
среће
,
која
их
је
доцније
неодступно
и
верно
пратила
кроз
цео
низ
година
.
—
Јесте
ли
се
споразумели
?
То
код
мене
мора
бити
брзо
,
ја
не
волем
дуго
дипломатисање
—
чу
се
из
дворане
весео
и
шаљив
глас
домаћичин
,
која
се
враћаше
из
кујне
,
где
је
издала
последње
наредбе
за
јаузн
.
Она
застаде
за
тренутак
у
сали
да
загледа
у
саксији
свој
красни
фикус
,
који
јој
од
неког
доба
беше
нешто
клонуо
.
Бришући
широке
,
зелене
,
чисто
лаковане
,
листове
овога
лепог
дрвета
,
Мона
продужи
:
—
Које
сте
се
јаде
ућутали
?
Зар
сте
тако
брзо
казали
једно
другом
све
што
имате
!
Или
се
ваљда
још
„
штелујете
“
,
снебивате
,
стиде
се
деца
!
Само
што
ја
нећу
да
знам
за
те
ваше
керефеке
.
Код
мене
све
мора
ићи
...
При
овој
речи
Мона
крочи
у
будоар
и
наједан
пут
она
занеми
од
чуда
,
и
,
крајње
задивљена
,
заустави
се
на
прагу
од
будоара
.
Један
поглед
био
јој
је
доваљан
да
види
шта
се
десило
.
Никакве
двоумице
није
могло
бити
.
На
будоару
,
на
кнезу
,
на
Лепши
,
видели
су
се
јасно
трагови
мало
час
одигране
љубавне
сцене
.
Кнежев
ужурбани
покушај
да
те
трагове
склони
није
имао
никаква
успеха
.
Лепша
је
седела
на
отоману
,
у
пола
окренута
зиду
,
са
шакама
на
дицу
.
Кнез
је
стајао
мало
даље
код
прозора
и
кад
се
Мона
појави
,
он
се
окрете
њој
.
-
А
.
а
.
.
а
.
.
а
.
.
!
Тако
дакле
!
Тако
!
.
.
поче
Мона
.
Но
кнез
је
пресече
.
Он
јој
притрча
и
оберучке
узе
њену
десну
руку
и
обасу
је
пољупцима
.
—
Моја
мила
сестрице
,
ти
се
не
срдиш
?
је
ли
да
се
не
срдиш
?
Ти
нам
не
замераш
?
Ја
сам
свему
крив
!
Лудило
!
Ја
сам
био
у
правом
лудилу
—
Све
ово
изговорио
је
кнез
скоро
шапатом
и
нагласком
који
моли
и
уједно
се
мази
.
За
тим
додаде
,
шапћући
Мони
на
ухо
:
-
Она
се
сирота
бранила
.
Тако
се
отимала
!
Но
моја
је
снага
била
џиновска
—
као
код
свију
лудака
.
Показујући
главом
на
Лепшу
.
Мутимир
повуче
Мону
за
руку
и
рече
јој
полако
:
—
Иди
је
разговори
.
Молим
те
иди
!
Охрабри
је
,
реци
јој
да
то
није
ништа
.
Док
је
кнез
Мутимир
ово
говорио
,
Мона
га
је
мерила
од
главе
до
пете
,
погледала
је
час
у
њега
,
час
у
Лепшу
,
и
,
осмејкујући
се
ђаволасто
,
вртела
је
главом
,
по
мало
као
да
се
чуди
,
а
по
мало
као
да
прети
Мутимиру
.
Сад
диже
десни
кажипут
,
припрети
кнезу
,
шљисну
га
по
једром
,
још
зажареном
образу
,
за
тим
га
оберучке
узе
за
рамена
и
полако
изгура
у
салу
.
—
Хајд
тамо
,
па
чекај
,
ветропировићу
један
—
рече
Мона
бајаги
прекорно
,
затварајући
врата
за
њим
.
Кад
остаде
сама
с
Лепшом
у
соби
,
Мона
јој
приђе
.
Лепша
је
још
седела
ћутећки
и
држала
главу
у
шакама
.
Мона
је
узе
за
руку
и
повуче
да
јој
скине
шаке
с
очију
.
У
тај
мах
Лепша
поче
јецати
.
—
Е
,
де
,
де
!
Чуда
боже
!
Свет
ће
пропасти
!
Бојим
се
бићеш
сама
!
Фалиће
ти
у
нашем
друштву
.
Хајде
прођи
се
ћорава
посла
,
па
ходи
овамо
у
спаваћу
собу
те
се
уми
,
или
се
бар
избриши
мокрим
пешкиром
.
Лепша
ништа
не
одговори
на
ове
речи
Монине
:
она
се
само
пљесну
шакама
по
глави
и
рече
као
за
себе
:
—
„
Боже
,
шта
ми
би
!
“
—
Боже
,
Лепшо
,
зрела
жена
,
а
овамо
говориш
као
каква
десетогодишња
шипарица
.
Шта
ти
би
!
Би
ти
оно
што
би
сутра
било
и
мени
,
и
другој
,
и
трећој
,
и
свакој
,
која
би
се
нашла
у
сличној
прилици
.
И
шта
је
то
било
тако
необично
!
Млада
жена
подала
се
младом
,
лепом
човеку
.
Па
још
уз
то
жена
удовица
,
а
младић
кнез
!
Та
то
би
опростио
и
најстрожији
светитељ
,
који
никад
није
окушао
од
забрањена
плода
.
И
ти
се
ту
још
вајкаш
!
Хајд
прођи
се
будалаштине
,
па
реци
благословен
час
кад
си
прешла
овај
праг
и
ушла
у
наше
друштво
.
Каквога
витеза
имаш
!
Као
јелен
у
гори
.
Завидеће
ти
цео
Звониград
,
цела
Балканија
-
рече
Мона
убедљиво
.
Лепша
диже
главу
и
сузним
,
помућеним
очима
гледала
је
Мону
нетрепљући
.
Мона
је
помилова
по
образима
:
„
Циганче
моје
!
Па
сад
си
ми
,
снаха
,
рђо
једна
;
сад
треба
дар
заови
,
него
шта
мислиш
,
кад
сам
однеговала
онакога
брата
сокола
—
рече
она
шалећи
се
.
—
Но
чек
да
седнем
овде
до
тебе
да
ми
испричаш
како
је
то
било
.
Куку
,
колико
ли
је
ово
сахати
?
рече
Мона
седајући
крај
Лешне
на
отоман
и
вадећи
часовник
.
„
Ћути
,
добро
је
,
још
нема
три
.
Још
ми
можеш
бар
укратко
испричати
“
...
.
За
тренутак
Мона
ућута
,
после
додаде
:
-
Него
знаш
шта
,
Лепшо
,
што
јес
,
јес
,
за
цело
сте
пишкин
деца
!
Оно
има
,
има
брзо
;
знам
нешто
мало
и
ја
како
се
иде
на
јуриш
,
али
ово
је
све
превазишло
.
Кад
пре
уграбисте
,
часан
вас
убио
!
...
То
ми
сад
код
вас
да
дођемо
у
школу
!
То
је
заслуга
мога
брата
!
Но
право
има
.
То
је
право
јуначки
,
мушки
!
Види
се
Косанића
крв
!
Сад
га
тек
признајем
за
права
брата
.
Лепша
мету
Мони
руку
на
уста
:
—
Молим
те
,
слатка
моја
,
немој
ми
сад
говорити
о
томе
.
Други
пут
!
Остави
ме
сад
!
Погледај
!
—
Она
узе
.
Монину
руку
,
завуче
је
себи
у
недра
и
мету
на
срце
.
—
Осећаш
ли
?
И
збиља
,
Лепши
је
још
лупало
срце
тако
јако
,
мислиш
сад
ће
искочити
.
„
Јадниче
моје
“
,
—
рече
Мона
с
материнском
нежношћу
.
Но
у
тај
мах
она
угледа
читав
низ
црвених
и
модрих
колутова
,
којима
је
Лепша
била
покривена
но
грудима
,
по
затиљку
,
по
раменима
,
врату
и
по
образима
.
—
Јао
,
ала
те
је
тај
изгризао
,
сортицу
ли
му
његову
—
рече
Мона
смејајући
се
.
—
Па
он
те
болан
живу
изео
,
ишарао
те
као
да
су
те
дивљаци
тетовирали
.
Лепша
скочи
:
—
Куку
мени
!
—
рече
она
и
притрча
великом
огледалу
у
углу
.
Углачано
,
сјајно
белгиско
стакло
живо
и
јасно
показа
сав
вештачки
молерски
рад
Мутимиров
,
који
по
белој
кожи
Лепшиној
бејаху
исписали
његови
ситни
зуби
и
усијане
усне
.
—
Јао
тешко
мени
!
—
рече
Лепша
усплахирено
,
намичући
журно
мараму
на
врат
.
Јао
,
слатка
моја
,
ја
овако
нагрђена
нисам
ти
никуд
пристала
,
но
да
мало
доведем
у
ред
одело
па
да
бежим
одавде
да
ме
не
затекну
други
гости
...
Али
како
ћу
за
лице
!
Шта
ћу
ту
?
Имаш
ли
какав
црни
вео
да
се
покријем
?
Молим
те
помози
сад
.
Куку
мени
затећиће
ме
ко
!
—
јадала
се
Лепша
,
трчкарајући
по
будоару
збуњено
,
не
знајући
управо
чиме
да
почне
и
шта
да
чини
.
Но
Мона
је
умири
.
Лепша
не
треба
ничега
да
се
плаши
,
јер
ће
гости
почети
да
долазе
тек
око
4
часа
,
а
сад
је
јаком
три
.
Мона
зна
све
шта
треба
,
и
она
ће
све
,
свршити
.
Лепша
само
нека
се
умије
и
мало
дотера
фризуру
.
Сад
је
настало
спремање
.
Мона
је
повраћала
ред
и
спремала
што
треба
,
а
узгред
је
запиткивала
Лепшу
све
којешта
,
пецкала
је
и
давала
јој
познати
да
су
сад
њих
две
једнаке
.
Док
су
две
жене
овако
поправљале
оно
што
је
кнез
Мутимир
поломио
и
развашарио
у
својој
љубавној
битци
,
из
сале
се
чула
шкрипа
кнежевих
корака
и
осећао
се
мирис
од
дуванског
дима
.
Кнез
је
прво
дуго
ходао
и
пушио
.
После
приђе
прозору
и
узе
прстима
добошарити
у
окно
.
Кад
му
се
и
то
досадило
,
он
се
завали
у
наслоњачу
,
узе
на
крило
велики
албум
и
тако
је
преметао
слике
,
а
уз
то
и
певушио
.
Певао
је
некакву
талијанску
љубавну
романцу
,
и
то
прво
тихо
и
нечујно
,
па
после
све
јале
и
јаче
,
тако
,
да
се
његово
певање
сад
и
у
будоару
већ
јасно
чуло
.
Мона
сврати
Лепши
пажњу
на
ово
:
—
Чујеш
ли
га
!
Мило
детету
,
сркнуло
љубавна
нектара
,
раздрагало
се
,
па
му
се
сад
пева
.
То
је
твоја
заслуга
,
Лепшо
.
Треба
да
се
поносиш
што
можеш
усрећити
једнога
владара
,
уз
то
једног
овако
красна
млада
човека
.
Не
чекајући
одговор
од
Лепше
,
Мона
полако
отшкрину
врата
од
сале
,
промили
главу
и
рече
кнезу
:
—
Певаш
,
певаш
,
обешењаче
један
!
Али
чекај
само
,
показаћу
ја
теби
како
се
у
туђој
кући
залуђују
и
маме
младе
женске
.
—
Кривац
сам
,
с
обореном
и
пепелом
посутом
главом
чекам
достојну
казну
.
Но
како
би
било
свирепо
да
сестра
својеручно
казни
брата
свога
,
предлажем
да
се
извршење
казне
повери
твојој
бајној
гошћи
,
сестрице
моја
.
А
?
а
?
Прима
ли
се
мој
предлог
?
—
рече
кнез
кроз
смех
јасним
,
веселим
гласом
,
гласом
на
коме
се
познавало
да
потиче
из
груди
сретна
,
радосна
и
раздрагана
човека
.
—
Добро
,
добро
!
Платићеш
ти
мени
све
то
—
рече
Мона
расположено
и
опет
увуче
главу
унутра
.
После
десетак
минута
,
Мона
опет
отвори
врата
на
будоару
и
викну
кнеза
.
—
Лепша
мора
кући
и
то
је
твоја
кривица
,
необуздани
нестрпељивче
мој
.
Хајд
сад
тамо
,
(
Мона
показа
главом
на
Лепшу
)
хајд
сад
тамо
па
лепо
пољуби
руку
и
моли
за
опроштај
.
Ја
ћу
изаћи
за
један
тренут
,
да
видим
јесу
ли
спремљена
Лепшина
кола
,
а
ти
сад
памет
у
главу
—
она
му
припрети
прстом
.
—
Главом
да
се
ниси
шалио
!
Мона
изађе
,
кнез
и
Лепша
опет
остадоше
сами
.
Она
је
гледала
у
врхове
својих
рукавица
,
које
је
баш
тада
навлачила
.
Мутимир
јој
приђе
лаганим
корацима
.
—
Лепшо
,
лепото
моја
!
Ти
се
не
срдиш
на
ме
?
Лепша
не
подиже
очи
и
не
одговори
ништа
,
али
главом
даде
знак
да
се
не
срди
.
—
Смем
ли
?
—
упита
кнез
и
маши
јој
се
за
руку
!
Лепша
ни
сада
не
одговори
ништа
,
њен
поглед
и
сада
оста
оборен
,
али
она
мирно
пусти
да
је
кнез
ухвати
за
руку
,
коју
он
обасу
пољупцима
.
—
Смем
ли
рачунати
на
неизмерну
срећу
,
да
је
Лепша
од
сад
само
моја
,
као
што
сам
ја
тврдо
решен
,
да
од
сад
будем
само
њен
?
Лепша
даде
главом
знак
одобравања
,
ала
одмах
за
тим
рече
полако
:
—
Много
обричете
!
Ја
мој
завет
могу
испунити
,
али
ви
ваш
не
.
—
Ох
,
не
говори
ми
само
то
!
И
хоћу
,
и
могу
,
и
нема
те
силе
на
свету
која
би
ме
у
томе
могла
омести
—
рече
Мутимир
живо
.
Кнез
хтеде
понова
да
се
изгуби
у
читавом
потоку
ласкавих
речи
,
али
Лепша
га
пресече
:
—
Ја
морам
хитати
!
Кнез
је
загрли
око
паса
.
—
Ја
ћу
ти
писати
,
ја
ћу
наћи
начина
да
будемо
у
непрекидној
вези
.
Ми
се
морамо
виђати
,
састајати
,
бити
заједно
—
ти
мораш
бити
моја
!
—
Сметња
ће
бити
,
али
ми
ћемо
победоносно
изаћи
из
свију
тешкоћа
.
Време
и
стрпљење
биће
наши
савезници
.
На
дворани
шкрипнуше
врата
;
Мона
се
враћала
;
Мутимир
и
Лепша
загрлише
се
и
спојише
своје
вреле
усне
у
дуг
,
дуг
,
неисказано
сладак
пољубац
.
—
Је
ли
све
у
реду
?
—
упита
Мона
с
врата
.
—
Све
!
све
,
—
одговори
кнез
.
—
Хајде
сада
,
мила
моја
—
рече
Мона
Лепши
.
Лешна
крочи
.
Мутимир
је
опет
ухвати
за
руку
и
ижљуби
врхове
њених
прстију
,
још
је
једном
привуче
к
себи
,
њине
усне
опет
се
спојише
у
сладострасан
пољубац
.
-
Доста
већ
!
—
рече
Мона
,
и
узев
Лепшу
под
руку
поведе
је
напред
.
Кнез
Мутимир
испрати
их
до
врата
од
дворане
.
Мутимир
је
с
нестрпљењем
чекао
да
се
Мона
врати
.
Одмах
је
салете
запиткивати
:
оде
ли
Лепша
?
како
оде
?
шта
вели
?
како
је
расположена
?
срди
ли
се
на
њега
?
криви
ли
га
за
силовање
?
—
у
опште
,
кнез
се
интересовао
свима
ситницама
које
су
се
тицале
Лепше
.
Но
кад
он
помену
реч
„
силовање
“
,
Мона
се
грохотом
засмеја
.
—
Еј
,
моје
невино
полетарче
!
—
рече
Мона
милујући
кнеза
по
глави
.
—
Зар
ти
збиља
мислиш
да
и
ту
може
бити
неког
силовања
.
Та
од
кад
је
света
и
века
,
болан
,
још
ни
једна
удовица
никад
није
била
силована
.
А
овде
,
у
овоме
твом
случају
,
да
ниси
ти
на
време
похитао
да
се
сам
одазовеш
,
бојим
се
да
наша
чедна
Лепша
не
би
тебе
силовала
!
Мутимира
као
да
је
вређало
ово
багателисање
,
с
којим
је
Мона
говорила
о
Лепшиној
чедности
.
Он
покуша
да
бране
своју
нову
драгану
.
Позивао
се
на
то
како
звониградске
торокуше
никога
не
штеде
,
па
опет
зато
о
Лепши
нису
могле
ништа
изнети
ружно
.
Напротив
,
о
њој
влада
уверење
да
је
поштена
жена
.
Мока
се
осмејкивала
.
Ни
она
не
оспорава
Лепши
ниједну
врлину
,
то
је
и
чедна
и
поштена
,
и
у
сваком
погледу
узорита
жена
али
опет
за
то
пет
минута
било
јој
је
довољно
да
у
туђој
кући
чији
праг
прелази
први
пут
у
веку
,
подлегне
човеку
,
с
којим
је
дотле
само
два
три
пут
говорила
.
То
је
оно
чувено
грађанско
поштење
звониградских
чедних
дама
.
Она
—
Мона
—
није
тако
сретна
да
је
звониграђани
истичу
као
узор
чедности
.
На
против
,
било
је
једно
доба
кад
су
је
звониградске
лапараче
градиле
и
кусом
и
репатом
.
Но
опет
за
то
,
она
се
по
карактеру
не
би
никад
мењала
са
таквим
светитељкама
,
као
што
је
Лепша
.
Она
—
Мона
—
не
парадира
својом
чедношћу
,
ал
опет
за
то
она
би
могла
показати
какве
и
какве
људе
,
који
су
узалуд
месецима
око
ње
чепали
.
Али
код
чедних
светитељака
то
иде
друкчије
;
њима
је
доста
и
пет
минута
!
Кнез
се
поче
џапати
.
Мона
је
неправедна
кад
толико
пребацује
Лепши
тих
пет
минута
.
Она
се
сирота
доиста
одупирала
.
Ако
има
кривице
онда
је
крив
он
.
И
ако
Мона
то
осуђује
,
-онда
она
управо
њега
осуђује
.
Но
Мона
се
није
дала
ни
опепелити
оваким
разлозима
.
О
њему
—
кнезу
—
овде
не
може
бити
ни
речи
.
Он
је
мушко
и
његово
је
право
,
ако
хоће
и
дужност
,
да
пада
на
сваки
цвет
који
му
се
допадне
,
да
пије
сладости
живота
свуда
,
где
год
их
нађе
.
Иначе
он
би
био
шоња
,
мама
,
а
она
баш
таве
људе
мрзи
.
Она
то
право
не
пориче
ни
женскима
,
али
,
наравно
,
само
донекле
.
Она
појми
и
шта
је
страст
;
она
разуме
и
шта
је
занос
,
али
бадава
,
ваља
говорити
истину
:
пет
минута
у
сличним
приликама
и
готово
с
потпуно
непознатим
човеком
,
било
би
мало
и
за
обичну
јавну
женскињу
,
а
за
чедну
Лепшу
то
је
било
доста
.
И
Мона
то
не
говори
из
какве
пакости
боже
сачувај
!
Кнез
најбоље
зна
да
Мона
воле
Лепшу
;
она
му
је
прво
и
свратила
пажњу
на
њу
и
највише
се
заузимала
да
се
он
с
Лепшом
саживи
,
али
што
је
претерано
,
претерано
.
Најпосле
она
не
замера
Лепши
за
њену
слабост
,
али
кад
зна
да
је
таква
,
шта
се
онда
бајаги
пући
,
шта
се
дури
и
издваја
?
што
се
гради
боља
но
што
је
,
за
што
се
онолико
устезала
да
почне
долазити
њој
—
Мони
—
у
посету
;
за
што
је
било
нужно
водити
,
читаве
месеце
формалне
дипломатске
преговоре
,
док
се
успело
да
обећа
долазити
на
јаузне
;
за
што
је
најпосле
Мона
морала
ићи
њој
у
посету
два
пут
,
и
то
ићи
прва
,
док
се
милостивна
једва
једном
одлучила
,
да
благонаклоно
врати
визиту
.
Јес
,
зашто
су
биле
нужне
све
те
параде
,
сва
та
комендија
,
кад
се
цела
ствар
имала
завршити
овим
чиме
се
и
завршила
:
лупањем
шоља
и
ваљањем
по
патосу
?
Зар
то
није
притворство
?
Зар
то
није
ружна
дволичност
и
покушај
да
се
пред
светом
прода
скупље
но
што
вреди
,
да
се
прода
под
оно
што
није
у
ствари
?
И
на
што
је
све
то
?
Да
је
Лепша
дошла
и
рекла
:
имаш
брата
кнеза
,
леп
човек
,
допада
ми
се
,
буди
ми
на
руци
да
се
с
њиме
ближе
познам
—
њен
поступак
био
би
и
природан
и
оправдан
.
Она
јој
тада
не
би
ништа
замерила
.
Али
неће
Лепша
то
!
Рећи
отворено
:
„
тога
и
тога
волим
“
,
за
њу
је
то
и
сувише
просто
.
Она
се
бави
знате
само
вишом
политиком
.
Пред
светом
хоће
да
је
светитељка
,
а
овамо
у
мраку
да
бира
младиће
као
гниле
крушке
.
Рада
би
да
седи
на
две
столице
,
па
је
сад
између
столица
села
на
земљу
.
Тако
увек
пролазе
шерети
,
који
траже
ћара
на
обадве
стране
.
Дабогме
!
Хоће
жена
и
да
има
кнеза
милосника
,
и
опет
сва
чаршија
да
јој
виче
:
„
Ох
како
је
то
поштена
и
чедна
жена
!
“
А
кад
се
обоје
хоће
—
онда
се
обично
овако
пролази
.
И
нехотице
дигне
се
барјак
на
сред
улице
,
па
сад
она
нека
шапуће
.
Јемственик
је
прошивен
—
сад
може
тражити
сведоке
како
је
чедна
.
Шта
ћемо
,
сажаљевам
рђав
случај
,
ал
тако
је
кад
неко
има
повластицу
на
чедност
и
светитељство
.
Но
како
у
томе
има
и
твоје
заслуге
,
то
си
ти
за
данашњицу
заслужио
благодарност
целог
нашег
клуба
,
и
ја
ћу
колико
данас
предложити
да
те
бирамо
за
нашег
почасног
члана
—
смејала
се
Мона
,
тапшући
кнеза
по
образу
.
Но
Мутимиру
као
да
није
годио
тај
цинизам
Монин
.
Он
је
Лепшу
истински
волео
и
ово
вучење
по
блату
њенога
имена
,
осећао
је
као
своју
рођену
увреду
.
Он
пребаци
Мони
,
да
није
требала
ни
звати
Лепшу
к
себи
,
кад
тако
зло
о
њој
мисли
.
Такав
је
суд
неправедан
.
Лепша
то
није
ничим
заслужила
.
У
осталом
,
ма
се
шта
говорило
,
она
опет
зато
остаје
узорита
жена
.
Најпосле
,
Мона
би
требала
бар
за
његову
љубав
да
штеди
Лепшу
,
кад
зна
да
њему
не
може
бити
пријатно
кад
се
у
његовом
присуству
тако
што
говори
о
жени
коју
он
воли
.
Кнез
је
говорио
још
дуго
,
говорио
је
с
ватром
и
осећајем
,
све
у
заштиту
Лепшину
.
Али
Мона
је
преко
свега
тога
прелазила
с
подругљивим
осмејцима
.
Што
је
кнез
више
бранио
Лепшу
,
Мона
ју
је
све
више
нападала
,
сипајући
на
њу
најтеже
прекоре
,
пуне
пакосне
заједљивости
и
јетких
пецкања
.
У
Мони
се
беше
пробудио
осећај
старе
,
дуго
презиране
каћиперке
,
којој
се
дала
прилика
да
се
једном
освети
свима
тим
чедним
и
поштеним
женама
,
што
су
се
толико
над
њом
натресале
,
а
сад
их
,
ево
,
где
се
ваљају
по
прашини
у
коју
она
неће
ни
својом
ципелом
да
згази
.
Она
је
осећала
неко
демонско
задовољство
да
види
како
се
изједначују
с
њом
,
како
чак
силазе
ниже
испод
ње
—
оне
исте
даме
које
су
јој
још
јуче
прекорно
истицане
као
узор
и
пример
,
и
којима
цео
Звониград
скида
капу
,
као
идеалима
женска
поштења
.
У
туђем
паду
она
је
гледала
своје
рођено
уздизање
.
Годило
јој
је
да
види
око
себе
и
да
може
назвати
својим
другама
оне
,
које
код
публике
важе
као
представнице
чедности
.
На
кнежеву
примедбу
,
да
би
требала
да
,
штеди
Лепшу
већ
с
тога
,
што
је
то
жена
коју
он
воле
и
поштује
,
Мона
је
узвикнула
,
да
таква
осетљивост
кнежева
нема
места
.
Шта
се
он
боји
?
Ваљда
не
мисли
,
да
ће
га
Лепша
оставити
с
тога
што
може
чути
да
се
о
њој
у
кругу
кнежеве
родбине
рђаво
мисли
:
—
Oh
!
pas
de
danger
,
mon
petit
.
(
ах
!
не
бој
се
,
роде
)
.
То
се
више
не
може
ни
мотком
отерати
!
Та
то
је
сад
за
тебе
,
наравно
,
само
за
тебе
,
обична
динаруша
!
Таквих
можеш
наћи
на
сваки
прст
по
две
.
Лак
је
то
еспап
који
се
цео
пазари
за
пет
минута
.
И
нека
не
мисли
кнез
да
је
то
каква
случајност
,
да
се
то
чудним
стицајем
околности
десило
само
с
Лепшом
.
Такве
су
и
све
остале
„
светитељке
“
звониградске
.
У
Баварској
довољно
је
обећати
само
да
ћеш
се
оженити
њоме
,
па
да
добијеш
сваку
девојку
.
У
Балканији
се
то
исто
постиже
уверавањем
да
нико
неће
знати
.
Кад
би
могао
уверити
само
да
нико
никад
неће
чути
не
би
се
очувало
ни
од
сто
пет
,
све
би
остало
подлегло
—
тврдила
је
Мона
с
дрским
цинизмом
и
непоколебљивом
самоувереношћу
.
Кнез
је
у
неколико
признавао
да
Мона
има
право
.
Али
код
њега
су
преовлађивали
нежнији
осећаји
.
Занесен
за
Лепшом
,
он
није
дао
да
се
она
једначи
с
обичним
сокачким
закачаљкама
.
Кад
Мона
потера
и
даље
у
том
правцу
,
он
скочи
,
дочепа
капу
и
викну
:
„
Збогом
!
“
Но
Мона
га
заустави
.
Она
се
смејала
његовој
осетљивости
,
прорицала
му
је
да
ће
доћи
један
дан
када
ће
о
женама
стећи
друкчије
уверење
.
Тада
ће
увидети
да
је
она
Мона
имала
право
.
А
сада
неће
више
говорити
о
томе
.
Односно
Лепше
резултат
је
постигнут
и
то
је
за
сад
доста
.
Кнез
остаде
,
али
се
по
њему
видело
да
није
најбоље
расположен
!
управо
,
мало
га
је
интересовало
све
што
је
Мона
даље
говорила
.
Да
би
га
више
заинтересовала
,
Мона
окрете
други
разговор
.
Каза
му
новост
о
тајној
републиканској
дружини
,
којој
као
да
се
ушло
у
траг
.
Што
је
најопасније
,
изгледа
као
да
та
опасна
секта
има
својих
присталица
чак
и
међу
војском
.
Кнеза
ово
заиста
заинтересова
.
Он
поче
запиткивати
за
појединости
,
но
ту
је
и
Мона
слабо
што
знала
.
Мона
је
потегла
овај
разговор
да
би
задржала
кнеза
на
јаузну
,
али
он
никако
није
хтео
остати
.
Правдао
се
да
мора
одмах
ићи
војном
министру
да
чује
шта
он
зна
о
тој
тајанственој
дружини
.
Кад
прве
гошће
почеше
долазити
,
он
се
извини
и
оде
,
с
тврдим
обећањем
да
ће
ово
накнадити
идући
пут
.
Гошће
су
почеле
долазити
Мони
око
4
часа
по
подне
,
а
у
4½
већ
су
све
биле
на
окупу
.
Она
их
је
по
гомилицама
намештала
у
дворани
и
будоару
—
Уверена
сам
да
од
кад
је
Балканије
и
од
кад
је
скупова
у
њој
,
никад
ни
један
мушки
скуп
није
доживео
да
му
се
цигло
за
по
сахата
искупе
сви
чланови
као
ово
сад
код
нас
.
Колико
смо
ми
жене
ту
у
уредности
умакле
—
заврши
Мона
свој
говор
.
—
Па
зато
ја
и
предлажем
и
војујем
да
се
женске
у
политичким
правима
изједначи
с
мушкињем
.
Тек
тада
ако
би
их
ми
жене
могле
научити
реду
и
уредности
—
примети
госпођа
професорка
с
Више
Женске
Школе
,
одлична
особа
позната
у
Звониграду
са
свог
заузимања
за
женску
еманципацију
.
Друштво
се
беше
разбило
на
гомилице
и
у
свакој
гомилици
водио
се
жив
разговор
.
По
дужности
добре
домаћице
,
Мона
је
ревносно
обилазила
гомилицу
за
гомилицом
,
код
сваке
се
заустављала
,
свакој
би
по
нешто
рекла
:
где
где
што
шаљиво
,
где
где
што
озбиљно
и
философски
.
Разговори
су
били
разнолики
,
али
после
по
часа
они
се
некако
сами
собом
изједначише
.
Све
гомилице
без
изузетка
говориле
су
о
текућим
дневним
питањима
,
а
понегде
се
већ
шапутало
чак
и
о
најновијем
догађају
Звониградском
—
о
Лепшином
састанку
с
кнезом
Мутимиром
.
Знале
су
се
чак
и
неке
појединости
са
тога
састанка
,
тако
,
да
се
и
сама
Мона
чисто
чудила
.
Та
она
није
управо
ником
ништа
говорила
.
А
и
како
би
!
То
не
би
било
лепо
да
она
износи
шта
се
код
ње
десило
,
кад
је
сама
дозвала
Лепшу
и
обећала
јој
сигурност
као
у
сопственој
кући
.
И
она
збиља
није
готово
ништа
ни
говорила
.
Госпођи
протиници
рекла
је
:
„
Ах
,
какву
сам
визиту
данас
имала
.
.
“
—
на
то
је
преврнула
очи
,
саставила
три
прста
,
пољубила
их
и
додала
:
„
не
роди
мати
.
“
Госпођи
Софији
,
бив
.
министарки
казала
је
:
„
Ја
данас
дупло
треба
да
частим
;
управо
треба
да
части
мој
братац
.
Ми
смо
данас
имали
фамилијарну
радост
.
“
Госпођи
Ловимук
,
управитељици
Више
Женске
Школе
,
као
својој
присној
пријатељици
,
наговестила
је
мало
разговетније
:
„
Е
моја
слатка
,
ми
стара
гарда
одосмо
ти
у
пензију
!
Младеж
нас
задену
за
појас
!
Данас
сам
имала
необичну
посету
—
Лепша
Стевићева
и
мој
братац
.
Па
док
ја
изађох
у
кујну
да
надгледам
јаузн
,
деца
омлатише
забрањен
плод
.
За
пет
минута
,
рођена
моја
!
А
?
шта
велиш
?
!
Ништа
од
нас
,
је
ли
?
Ми
то
,
црнице
,
нисмо
умеле
!
“
Госпођи
Поли
Ђокичиној
рекла
је
:
„
Од
сад
ћемо
имати
у
нашем
друштву
једну
нову
чланицу
.
Остала
би
и
данас
да
јој
се
,
случајно
,
није
десила
нека
мала
неприлика
...
Мона
се
смејала
.
Заинтересована
,
Пола
упита
:
каква
неприлика
,
што
јој
се
десило
?
—
Развио
јој
се
пупак
—
рече
Мона
,
смејући
се
грохотом
.
Најпосле
,
госпођу
Мицу
Мона
је
одвела
у
будоар
показала
јој
полупане
ствари
са
ормана
и
само
додала
:
„
Погледај
!
сестро
рођена
.
.
Ово
ми
је
спомен
од
Лепше
и
мога
браце
.
“
Ето
,
то
је
све
што
је
Мона
рекла
!
Као
што
се
види
,
дакле
,
она
управо
није
ништа
казала
,
с
тога
се
и
чудила
како
ови
њени
гости
,
ђаволи
,
све
погађају
,
као
да
су
,
боже
прости
,
кроз
рупицу
гледали
.
Мона
их
је
карала
и
претила
им
,
да
тако
што
не
износе
из
њене
куће
.
—
Јух
!
часан
вас
убио
,
одкуд
вам
све
те
ђаволиштине
падају
на
памет
.
Немојте
се
главом
шалити
да
тако
што
износите
из
моје
куће
.
Што
је
Мона
више
наваљивала
на
своје
гошће
да
не
претресају
Лепшу
,
то
се
о
Лепши
све
више
говорило
.
Ни
једна
гошћа
није
знала
све
шта
је
било
,
али
је
свака
знала
по
нешто
.
Ти
одломци
били
су
брижљиво
прикупљени
,
свака
гошћа
похитала
је
да
каже
шта
зна
,
свака
друга
приложила
је
по
свој
камичак
и
зграда
је
била
готова
,
док
удариш
длан
о
длан
.
Око
6
часова
,
једанајест
особа
,
скупљених
код
Моне
на
јаузн
,
већ
су
знале
цео
догађај
о
Лепши
.
Те
исте
вечери
знао
га
је
цео
Звониград
,
а
сутра
и
цела
Балканија
.
Тако
је
благотворна
улога
коју
врше
ове
женске
јаузне
.
Око
5
часова
почело
је
послуживање
.
На
огромним
послужавницима
послуга
донесе
млеко
,
црну
каву
,
скоруп
,
масло
,
чоколаду
,
слаткише
,
неколико
врста
колачића
за
умакање
,
а
оделито
од
тога
било
је
и
разних
лимунада
и
слатких
сокова
од
малина
,
јагода
и
других
плодова
.
Најпосле
долазили
су
разноврсни
слатки
ликери
,
а
за
особе
с
бољим
апетитом
,
нарочито
за
мушкарце
,
спремљено
је
било
шунке
,
саламе
,
сува
језика
,
разних
сирева
—
у
опште
,
потпун
господски
бифе
.
Код
Моне
је
био
уведен
овакав
ред
:
послужи
се
само
једанпут
,
а
за
тим
се
сва
пива
и
јестива
сместе
на
дугачак
сто
,
где
према
потреби
ко
хоће
прилази
и
служи
се
.
Пошто
је
догађај
о
Лепши
исцрпно
био
претресен
и
свестрано
процењен
,
ово
поштовано
друштво
почело
је
поступно
прелазити
на
друге
разговоре
.
Уз
звецкарање
кашичица
,
куцање
чаша
и
шоља
и
чангрљање
ножева
,
отпочети
су
разговори
,
казивања
,
па
и
препирке
скоро
о
свима
најважнијим
дневним
питањима
.
Подељена
у
гомилице
,
које
су
се
непрестано
мењале
и
бивале
час
мање
час
веће
,
према
занимљивости
покренутог
питања
,
гошће
су
износиле
на
ову
берзу
женског
торокања
сваковрсну
робу
женских
речи
и
сплетака
,
новости
и
гласова
,
и
што
је
која
имала
више
од
тога
еспапа
,
у
толико
јој
је
био
већи
глас
и
углед
међу
дружином
.
Али
у
маси
простих
интрига
и
празних
разговора
,
ту
се
по
некад
јављала
и
по
каква
ствар
од
озбиљна
значаја
.
Ту
су
се
по
некад
могле
чути
чак
и
највеће
и
најважније
политичке
или
приватне
тајне
.
Тако
је
и
овом
приликом
госпођа
Ловимук
,
ревносна
обожатељка
државника
Растислава
и
његове
политике
,
забринуто
причала
о
покушајима
које
чине
звониградски
конзервативци
,
да
придобију
кнеза
на
своју
руку
,
а
Растиславу
да
поткопају
углед
и
поверење
,
које
је
до
