...Ја
сам
морао
рећи
!
—
Морао
?
...
А
ко
те
терао
?
...
—
Онај
коме
се
може
.
—
Турчин
?
—
Он
...
—
А
што
?
—
Не
знам
...
Ни
данас
не
знам
.
—
Дај
ми
мало
воде
!
—
рече
Алекса
.
—
Даћу
,
али
да
ми
кажеш
нешто
.
—
Шта
?
—
Где
је
Станко
и
дружина
?
Алекса
пусти
кашику
у
лонац
и
погледа
га
страшним
погледом
.
Али
Маринко
му
је
гледао
правце
у
зеницу
.
—
Кажи
...
кажи
!
—
То
нећеш
никад
дознати
!
—
Хоћу
!
—
Нећеш
,
велим
!
—
Ха-ха-ха
!
...
—
насмеја
се
Маринко
.
—
Па
лепо
!
...
Ако
нећу
дознати
,
и
не
морам
!
...
Дај
то
овамо
!
Па
му
оте
лонац
из
руку
и
пође
.
—
А
воде
?
—
Кад
кажеш
где
је
Станко
!
—
рече
и
затвори
врата
.
Горило
је
грло
Алексино
од
оне
слане
рибе
и
пасуља
.
Као
да
је
неко
жара
насуо
.
Наједанпут
га
обузе
јака
ватра
,
обујми
му
главу
,
жиле
на
брекоше
а
крв
поче
струјати
нагло
,
бесно
.
Он
осети
жеђ
,
ужасну
жеђ
...
Памет
га
поче
остављати
,
и
он
се
сруши
са
степеница
у
ону
каљугу
...
—
Воде
!
...
Воде
!
—
рикао
је
.
—
Хоћеш
казати
?
—
пита
споља
Маринко
.
—
Нећу
!
Наједаред
све
заћута
...
Он
скочи
као
помаман
и
стаде
викати
:
—
Мучите
ме
!
...
Убијте
ме
!
...
Сеците
ми
парче
по
парче
меса
са
тела
мога
—
нећу
казати
!
...
Гадови
!
...
Гадови
!
...
И
онда
стаде
газити
и
табати
по
оном
блату
...
Удари
руком
по
влажном
зиду
...
Кад
осети
влажну
руку
,
он
је
принесе
својим
сувим
уснама
и
окваси
их
.
И
он
стаде
купити
влагу
са
зида
...
Кап
по
кап
узимао
је
на
руку
,
па
је
с
руке
уснама
узимао
.
Али
то
му
још
више
раздражи
жеђ
...
Осећао
је
у
себи
читаво
огњиште
које
треба
загасити
...
Он
стаде
чупати
косе
и
дерати
одело
на
себи
...
Затим
леже
у
блато
и
стаде
се
ваљати
...
Осећао
је
како
блато
хлади
његово
врело
тело
...
Онда
осети
како
му
нешто
хладно
мили
по
кожи
...
Затим
му
се
учини
да
се
руши
и
ломи
таваница
над
њим
...
И
он
угледа
небо
облачно
,
тамно
...
И
као
паде
плаха
киша
и
она
му
ороси
лице
...
И
капи
се
слеваху
у
грло
његово
...
И
те
капи
појише
га
,
хладише
,
и
као
би
му
доста
,
али
он
не
може
више
маћи
...
А
оне
се
улеваху
најпре
полако
,
кап
по
кап
,
а
после
бујицом
...
И
он
осети
како
га
вода
гуши
.
Хтео
би
да
се
отме
,
али
не
може
...
И
он
поче
да
се
напреже
,
али
му
се
ниједан
мишић
не
помаче
...
Он
изгуби
свест
...
19
.
ПОЧИЊЕ
ОСВЕТА
Онога
часа
кад
су
Алексу
бацили
у
подрумче
и
кад
се
Крушка
са
Иваном
и
Маринком
врати
у
своју
одају
,
промоли
се
иза
шумице
,
што
је
близу
хана
,
Девина
глава
...
Он
попрети
руком
,
па
се
онда
,
прикрадајући
,
докопа
шуме
.
Кипео
је
гневом
.
„
О
,
где
хоће
да
сатру
човека
ни
крива
ни
дужна
!
...
Ал̓
,
неће
...
Ту
је
бог
,
стари
пријатељ
!
...
”
Па
окрете
журно
дну
села
.
Упутио
се
поповој
кући
.
„
Прво
да
њему
јавим
,
па
ћу
онда
потражити
Станка
...
”
Али
срете
попу
.
—
Акобогда
ти
?
—
Теби
.
—
Шта
је
?
—
рече
попа
пренеражен
,
видећи
како
изгледа
.
—
Није
добро
...
Алексу
бацише
у
тамницу
,
у
подрум
под
ханом
...
—
Кад
?
—
Сад
...
Ја
идем
отуд
.
Страшне
му
муке
спремају
...
Чуо
сам
шта
су
говорили
...
Маринко
ће
га
мучити
.
.
—
Па
?
...
—
Јављам
ти
да
знаш
,
па
се
разговори
с
људима
шта
нам
треба
радити
...
Јер
што
је
данас
било
с
њим
,
биће
сутра
с
тобом
...
с
Јовом
...
и
другим
лудима
...
А
ја
идем
Станку
.
—
А
где
је
он
?
—
Они
су
сви
на
Подинама
...
Ту
је
и
харамбаша
.
Дошли
су
пре
неколико
дана
.
Идем
да
кажем
:
више
се
не
може
трпети
...
Па
кад
њима
то
кажем
,
онда
идем
Катићу
,
Стојану
,
проти
Николи
...
Свима
ћу
им
рећи
да
нама
није
вајда
од
њиховог
сашаптавања
,
него
,
ако
ће
што
чинити
,
нека
почињу
!
...
Збогом
,
попо
!
И
окрете
се
назад
,
па
се
упути
Подинама
...
Ишао
је
нагло
.
Зној
му
се
слеваше
низ
лице
...
Издалека
је
чуо
потмули
жубор
Дрине
и
ишао
му
ближе
.
Одједном
стаде
и
загракта
.
Из
луга
му
се
одазваше
.
Он
пође
неколико
корака
кад
искрсну
човек
преда
њ
.
—
Ти
си
Дево
?
—
Ја
,
Јоване
.
Је
ли
ту
харамбаша
?
—
Ту
је
...
Дева
се
упути
к
њему
.
Харамбаша
и
дружина
засели
по
зеленој
трави
,
Дева
виде
да
им
је
својим
грактањем
прекинуо
какву
лепу
шалу
Заврзанову
.
Кад
га
видеше
,
сви
се
дигоше
на
ноге
—
Помаже
вам
бог
!
—
рече
Дева
.
—
Бог
ти
помогао
!
—
загрме
са
свију
страна
.
—
Шта
ти
је
?
—
упита
харамбаша
,
видећи
његово
снуждено
лице
.
—
Зло
.
—
Зло
?
!
—
повикаше
сви
.
—
Зло
,
Станко
!
Оца
ти
отоич
бацише
у
тамницу
.
То
дође
ненадно
.
Станко
му
дође
,
али
посрте
,
јер
му
се
смрче
пред
очима
...
Хтеде
нешто
рећи
,
али
му
се
свеза
језик
...
—
Како
?
Зашто
?
—
заграјаше
са
свију
страна
.
Дева
исприча
све
,
од
самога
почетка
.
—
Па
каква
му
је
то
тамница
?
—
пита
харамбаша
.
—
Ја
сам
једаред
само
завирио
!
—
рече
Дева
.
—
То
је
таки
јад
да
и
саме
гује
беже
одатле
...
—
Харамбашо
!
—
рече
Суреп
—
да
избављамо
човека
!
—
Јест
,
јест
,
да
га
избавимо
!
—
повикаше
са
свију
страна
.
—
Да
идемо
сви
!
...
—
Сви
нећете
!
...
Нису
вредни
да
на
њих
крећем
сву
моју
чету
!
...
Је
ли
,
Дево
,
колико
Турчин
има
пандура
?
—
Десет
.
—
Десет
и
два
дванаест
...
четрнаест
...
добро
!
—
рачунао
је
харамбаша
.
—
Онда
нека
пође
Суреп
...
Илија
...
Станко
...
Зека
...
Јован
и
Јовица
...
То
ће
бити
доста
...
—
Доста
!
—
јекну
Станко
.
—
Ја
ћу
им
сам
дати
посла
!
Поклаћу
их
као
јагањце
!
...
—
Лакше
,
Станко
,
лакше
!
—
рече
харамбаша
.
—
Ти
заборављаш
да
са
угурсузима
посла
имаш
!
...
Да
су
то
јунаци
,
ја
бих
послао
тебе
и
још
двојицу
,
али
то
су
угурсузи
...
Сурепе
!
Ходи
овамо
!
Суреп
му
приђе
и
он
му
стаде
лагано
наређивати
шта
све
да
ради
:
—
Прво
иди
попу
,
па
се
с
њим
споразуми
...
Дева
и
Заврзан
нека
све
добро
разгледају
,
јер
од
њих
не
треба
гласник
да
изиде
...
Нико
од
њихових
не
сме
причати
шта
је
било
!
...
Можеш
их
помлатити
,
можеш
их
и
мени
довести
—
то
ми
је
свеједно
!
...
То
што
учиниш
—
учињено
је
...
—
Добро
,
харамбашо
!
—
На
Станка
ми
пази
!
Он
је
жесток
.
Не
дај
му
да
налети
!
...
—
Добро
.
—
Спремај
се
!
—
викну
харамбаша
.
И
док
длан
о
длан
,
све
је
било
готово
.
—
Дево
!
—
Чујем
,
Срећко
.
—
Попа
ми
поздрави
...
и
...
пазите
...
—
Не
брини
...
Збогом
!
—
Збогом
!
—
рече
харамбаша
.
—
Овде
ћемо
се
видети
.
Окорамише
дуге
шаре
,
па
се
кренуше
.
Заврзан
је
поигравао
...
—
Станко
!
—
рече
он
.
—
Баш
ми
је
срце
на
мери
што
и
мене
харамбаша
одреди
!
...
Не
знаш
како
волем
што
ћу
једаред
изблиза
видети
твога
Крушку
!
...
Станко
је
ћутао
.
У
њега
беше
ушло
сто
бесова
.
Чинило
му
се
да
миле
а
не
ходе
,
па
је
одмицао
испред
свију
.
—
Станко
!
—
викну
га
Суреп
.
—
Шта
је
?
—
Лакше
.
—
Ја
!
...
Лако
је
вама
!
...
Можете
ако
хоћете
и
одспавати
мало
,
али
мени
није
лако
!
Да
бог
дао
крила
имам
,
ја
бих
одлетео
тамо
!
...
Јер
тамо
је
мој
отац
,
и
лежи
ни
крив
ни
дужан
!
...
Можда
га
муче
свакојаким
мукама
ти
бездушници
!
Ја
морам
журити
!
...
—
Па
немој
ти
тако
.
—
Не
пристајте
ми
на
муку
.
У
мени
крв
кључа
од
беснила
...
Ја
на
очи
не
видим
од
муке
...
Ако
хоћете
,
пожурите
;
ако
ли
нећете
,
ја
идем
сам
!
...
—
Па
ми
смо
и
пошли
тамо
!
Не
брини
!
...
Твога
ћемо
оца
ишчупати
!
—
рече
Суреп
.
Кад
стигоше
до
Стараче
,
Суреп
заповеди
да
стану
.
Онда
зовну
Деву
на
страну
,
па
се
стаде
нешто
с
њим
разговарати
.
Затим
Дева
оде
.
—
Је
ли
,
Сурепе
,
а
шта
ми
чекамо
овде
?
—
упита
Заврзан
.
—
Што
треба
—
рече
Суреп
кратко
.
—
Добро
.
Али
нама
треба
много
штошта
.
Суреп
само
слеже
раменима
.
Са
Станка
је
ђаво
кожу
дерао
.
Он
не
могаше
појмити
то
његово
очекивање
.
Љут
као
рис
,
само
је
по
преко
погледао
свакога
ко
би
му
ма
једну
речцу
проговорио
.
Ноћ
се
спусти
на
земљу
.
Беше
то
тиха
,
летња
ноћ
без
месечине
.
Из
луга
се
чула
песмица
птичија
;
ветрић
је
шушкао
по
лишћу
као
мали
лопов
...
Око
Станка
се
земља
окретала
.
Већ
му
прекипе
.
Цикну
и
баци
Сурепу
ове
речи
:
—
Ти
седи
...
може
ти
се
,
а
ја
идем
!
—
Ти
нећеш
ићи
!
—
Ко
ми
то
брани
?
—
Твоја
заклетва
...
Заклео
си
се
на
хлебу
и
соли
да
ћеш
слушати
заповести
старијега
.
—
Али
...
—
Он
је
знао
шта
је
заповедио
.
Ти
само
можеш
покварити
сав
посао
!
...
Кад
човек
нешто
ради
,
он
треба
да
ради
паметно
...
После
се
не
вреди
кајати
...
Седи
!
И
Станко
се
спусти
.
Једва
у
неке
ето
Деве
.
Суреп
му
изиде
на
сусрет
.
—
Шта
је
?
—
Добро
је
.
Тамо
су
код
субаше
.
—
Сви
?
—
Сем
Лазара
.
—
А
поп
?
—
Он
се
нада
.
Припремио
је
све
што
треба
.
Суреп
се
окрену
дружини
и
више
шапатом
рече
:
—
Полази
!
Станку
као
да
неко
скиде
терет
с
душе
...
Хајдуци
већ
беху
на
ногама
.
—
Пази
!
Опрезно
само
!
...
Илија
!
Ти
ћеш
заићи
од
честе
са
Девом
и
Јовицом
,
а
Станко
,
Зека
и
Јован
ће
са
мном
.
Само
полако
...
Кад
дођете
пред
сами
хан
,
ви
станите
.
Нека
нико
ништа
не
почиње
док
ја
не
заповедим
.
И
кренуше
се
...
У
Крушкиној
одаји
горео
је
жижак
.
Крушка
је
био
врло
узнемирен
...
Опет
га
беху
спопали
они
чудни
снови
...
Зато
је
и
позвао
Ивана
и
Маринка
да
седе
с
њим
.
Сви
су
били
као
у
неком
полусну
.
Пандури
су
спавали
у
хану
крај
огњишта
.
Напољу
је
пиркао
ветрић
и
гонио
суво
лишће
...
Крушки
пале
трепавице
као
да
му
је
неко
брег
на
њих
навалио
.
Он
се
намести
и
заспа
...
И
тек
што
је
уснуо
,
а
јави
му
се
Станко
с
четом
,
стоји
на
прагу
и
погледа
страшним
погледом
...
Хтеде
дрекнути
,
али
му
се
реч
узе
...
Станко
са
Сурепом
,
Зеком
и
Јованом
беше
на
прагу
...
Турчин
протре
очи
.
Мислио
је
да
сања
,
али
то
беше
грозна
јава
.
—
Да
се
нико
није
макнуо
!
—
грмео
је
Станко
,
а
око
му
сева
као
муња
.
—
Јесте
ли
повезали
оне
у
кући
?
—
пита
Суреп
.
—
Та
мани
их
!
—
одговори
Заврзан
.
—
Вредни
неки
Турци
!
...
Ево
,
сами
се
вежу
!
...
Па
се
грохотом
насмеја
.
А
тај
смех
одјекну
некако
страшно
у
души
Крушкиној
.
Станко
уђе
у
собу
са
голим
јатаганом
у
рукама
.
Погледа
оштро
Турчина
,
па
грмну
:
—
Везуј
се
!
И
не
знајући
шта
чини
,
Турчин
се
стаде
распасивати
.
Иван
и
Маринко
окаменили
се
на
месту
.
Станко
погледа
Маринка
,
па
му
рече
:
—
Помози
твоме
Крушки
,
вежи
га
!
...
И
Маринко
послушно
,
као
снаша
,
приђе
и
стаде
везивати
Крушку
.
—
Боље
стегни
!
Маринко
притеже
.
—
Душмански
!
—
цикну
Станко
.
Маринко
удари
коленом
Крушку
међу
плећке
.
Плећа
улегоше
,
а
прса
одскочише
...
Појас
утону
у
мишице
.
Крушка
беше
модар
као
чивит
.
—
Тако
!
...
А
сад
,
газда
-
Ивана
.
Маринко
приђе
па
притеже
и
Ивана
као
и
Крушку
.
Кад
се
то
сврши
,
Станко
приђе
Турчину
и
изврте
га
као
какву
кладу
,
исто
онако
као
што
је
некад
сањао
.
Онда
се
наже
нада
њ
.
—
Је
ли
,
Турчине
,
где
ми
је
отац
?
Зашкрипа
нешто
у
грудима
Крушкиним
.
Он
заусти
да
рекне
,
али
не
може
.
Станко
заману
ножем
.
—
Где
је
,
одговарај
!
—
У
подруму
...
—
простења
Крушка
.
Суреп
викну
:
—
У
подрум
идите
па
изведите
Алексу
!
Заврзан
и
Јовица
поскочише
као
јелени
...
Кад
отворише
подрум
,
видеше
Алексу
где
лежи
усред
оне
каље
.
Руке
му
окрвављене
,
одело
поцепано
а
међу
прстима
,
улепљеним
блатом
,
седи
праменови
косе
његове
...
Изнеше
га
напоље
.
Старац
је
лежао
непомично
.
—
Заврзан
се
наже
нада
њ
.
—
Шта
је
?
—
упита
Јовица
.
—
Још
дише
...
У
тај
мах
Станко
истрча
из
хана
.
—
Где
је
,
где
је
?
—
Ево
га
!
—
рече
Заврзан
.
Станко
паде
по
старини
.
Љубио
му
је
смежурано
,
каљаво
лице
и
руке
.
Старац
поче
долазити
к
себи
.
—
Воде
...
—
шапутао
је
.
Потрчаше
да
воде
донесу
.
Суреп
рече
Јовици
:
—
Ходи
и
пази
на
ове
!
...
А
он
приђе
,
узе
врг
,
па
стаде
Алексу
водом
кропити
...
Наслони
му
затим
врг
на
опечене
усне
и
пусти
неколико
капи
...
Као
миље
неко
разасу
се
живот
по
снази
Алексиној
.
Он
се
опре
рукама
,
али
још
беше
малаксао
.
—
Воде
!
...
Воде
!
...
—
Не
смемо
му
много
давати
,
то
би
га
убило
!
—
рече
Суреп
и
пусти
још
неколико
капи
на
његове
суве
усне
...
Онда
се
окрете
Заврзану
:
—
Понеси
Алексу
!
—
рече
му
.
Зора
је
свитала
.
Месец
у
последњој
четврти
тек
избио
и
оборио
своје
рошчиће
земљи
.
Свежина
се
дизала
и
будила
све
живо
...
Хајдуци
су
журно
одмицали
.
Од
неколико
пушака
начинише
носила
,
на
којима
су
Алексу
носили
.
Станко
је
ишао
поред
оца
,
гледећи
и
пратећи
жедним
погледом
сваки
покрет
његов
...
Алексу
прилично
оживе
свежина
.
Он
затражи
да
га
спусте
,
па
онда
поиска
воде
...
Суреп
му
даде
,
али
само
један
гутљај
.
—
Немојте
ме
мучити
...
Изгорех
!
Суреп
ништа
не
одговори
,
али
му
више
не
даде
.
Заврзан
погледа
нада
се
:
—
Господе
,
да
лепа
дана
!
...
Али
,
лов
је
још
лепши
.
Је
ли
,
Сурепе
,
харамбаша
ће
се
више
обрадовати
оној
тикви
ћелавој
(
и
ту
показа
на
Крушкину
главу
)
него
да
му
носимо
од
злата
јабуку
.
Суреп
махну
главом
у
знак
одобравања
.
—
А
већ
за
Станка
и
да
не
говорим
!
...
—
Данас
је
мој
дан
!
—
рече
Станко
,
а
очи
су
му
севале
од
задовољства
.
—
Само
да
ми
би
наћи
још
онога
!
...
Њему
,
њему
да
ми
је
да
се
светим
!
...
Он
не
би
умро
како
се
умире
!
...
Сав
страх
мора
најпре
осетити
!
...
И
приђе
заробљеницима
,
које
је
Зека
гонио
.
—
Па
,
Иване
Миражџићу
!
—
рече
јетко
.
—
Шта
сад
велиш
?
...
Ето
ти
сад
и
твога
Крушке
и
твога
Маринка
...
Кажи
им
нека
дигну
потеру
!
Зар
под
седу
косу
да
се
обрукаш
?
...
Срамота
!
...
Иван
оборио
главу
.
Сад
тек
беше
му
јасно
колики
је
грех
учинио
;
сад
је
тек
потпуно
осетио
колико
је
велика
мржња
коју
је
на
се
навукао
!
...
Реч
му
се
узела
.
Није
му
жао
било
седе
главе
,
та
он
се
и
онако
доста
наживео
,
али
му
је
жао
оне
његове
нејачи
,
што
ће
она
ни
крива
ни
дужна
испаштати
грехе
његове
.
Напреже
снагу
па
рече
:
—
Станко
!
...
Богом
ти
проста
моја
глава
!
...
Али
...
немој
се
светити
!
...
Оно
што
је
тамо
...
није
криво
ништа
...
—
Онај
је
овде
био
крив
,
је
л̓
?
—
упита
Станко
и
показа
на
Алексу
.
—
Бог
ће
питати
!
—
Ама
док
до
бога
дођеш
,
хоћу
да
те
питам
ја
...
—
јекну
Станко
и
поче
дрхтати
.
—
Ја
сад
с
тобом
хоћу
да
говорим
!
...
Упамти
,
Иване
!
И
кад
бих
могао
да
ти
најстрашније
речи
добацим
у
лице
на
твоме
последњем
часу
,
опет
је
то
мало
према
греху
који
си
ти
учинио
!
Иван
завеза
.
Он
је
видео
пред
собом
разљућена
риса
.
Очи
су
Станкове
муњом
палиле
...
Дан
је
све
више
освајао
.
Сунце
је
пробијало
кроз
густо
лишће
и
већ
се
осећала
топлина
зрака
његових
.
Наједанпут
стадоше
.
Заврзан
залаја
и
одазва
му
се
лавеж
.
Онда
неколико
оружаних
хајдука
изиде
им
у
сусрет
.
—
А
...
уловисте
их
?
—
упита
Ногић
.
—
Уловисмо
!
—
рече
Заврзан
.
—
И
ма
колико
да
су
били
љути
ови
пси
,
падоше
нам
у
клопку
и
не
регнуше
!
...
—
Хајде
,
хајде
,
чека
харамбаша
.
И
дођоше
на
место
.
Харамбаша
и
дружина
поздравише
их
весело
.
Зека
привеза
ону
тројицу
за
један
танковијаст
јасен
,
а
Алексу
принеше
оној
клади
на
којој
је
седео
харамбаша
.
Срећко
се
наже
над
Алексом
.
—
Јеси
ли
жив
,
брате
?
—
упита
га
он
.
—
Жив
сам
...
Воде
!
...
Срећко
потеже
своју
чутуру
.
—
На
,
напиј
се
!
...
Ово
ће
те
окрепити
...
И
Алекса
повуче
два-три
гутљаја
из
чутуре
...
—
Можеш
ли
устати
?
—
Ако
могнеш
...
Станко
притрча
и
придржа
га
...
Страшно
је
изгледало
измучено
лице
Алексино
...
—
Намести
га
овде
,
поред
мене
...
—
рече
харамбаша
.
Посадише
Алексу
на
кладу
...
И
он
,
наслоњен
на
харамбашу
,
погледа
она
три
несрећника
...
—
Сад
ми
испричајте
све
како
је
било
.
Деде
ти
,
Илија
!
И
Заврзан
поче
причати
све
до
ситница
.
Кад
би
готов
,
харамбаша
рече
:
—
Право
ми
је
!
Све
је
добро
било
!
...
А
сад
?
...
Шта
ћемо
сад
?
—
Да
их
побијемо
!
—
рече
Станко
.
—
Да
им
судимо
!
—
рече
Суреп
.
—
Да
им
судимо
!
—
заграјаше
са
свију
страна
.
—
Зеко
!
—
рече
харамбаша
.
—
Одреши
их
и
приведи
овамо
...
У
млађега
поговора
нема
.
Хајдуци
се
окупише
око
храмбаше
све
по
реду
и
по
старешинству
.
Зека
их
приведе
.
—
Турчине
!
—
рече
харамбаша
.
—
Ти
си
овде
пред
судом
осветника
...
Ми
знамо
твоја
дела
.
Ти
си
постављен
за
старешину
у
Црној
Бари
?
Крушка
је
ћутао
.
—
Немој
ћутати
!
—
рече
харамбаша
.
—
Ти
си
постављен
за
старешину
ономе
народу
.
А
старешина
у
једном
селу
,
то
је
исто
што
и
старешина
у
једном
дому
.
Је
ли
тако
?
—
Па
шта
сам
скривио
?
—
упита
Крушка
.
—
Завађао
си
народ
.
—
Јок
ја
.
—
Јеси
.
—
Сад
сам
у
твојим
рукама
—
можеш
ме
натјерати
да
признам
,
али
нијесам
.
Све
је
бјежало
од
мене
.
Једини
ови
Маринко
и
ови
Иван
што
беше
онако
људи
према
мени
.
Ја
сам
у
овој
Црној
Бари
био
жељан
људи
и
лијепе
ријечи
...
Све
ме
је
гледало
попријеко
...
Ја
рекнем
ријеч
,
а
они
оборе
главе
...
Шта
сам
могао
ја
квара
учинити
?
...
Реци
,
Иване
!
...
Реци
,
Маринко
!
Хајдуци
су
ћутали
.
Иван
и
Маринко
исто
тако
.
—
Ја
сам
био
мученик
!
—
настави
Крушка
.
—
Да
сам
пао
у
постељу
,
нико
ми
се
живи
не
би
нашао
!
...
Сироче
од
малена
,
ја
не
знадох
ни
за
оца
ни
за
мајку
.
И
онда
...
ја
завађао
!
...
Ко
се
с
ким
завадио
?
...
Опет
нико
речи
.
Крушка
се
окуражи
.
Помисли
да
ће
их
и
расплакати
,
па
настави
:
—
А
бог
је
и
мене
створио
као
и
друге
,
као
вас
.
И
ја
сам
човек
,
који
срце
има
...
Зар
ја
немам
својијех
јада
,
зар
ја
немам
суза
и
зар
ми
не
треба
нико
пред
ким
бих
се
могао
изјадати
и
заплакати
?
...
Реците
!
...
Зар
вас
нијесу
јади
у
гору
натјерали
?
...
Зар
нијесте
то
због
срчанијех
бола
учинили
?
...
Па
кад
је
тако
,
онда
шта
сам
ја
крив
?
—
Не
би
био
ништа
кад
би
тако
било
.
Али
није
тако
.
—
Тако
је
.
—
Дево
!
Ходи
овамо
!
—
рече
харамбаша
.
Дева
приђе
.
—
Чуо
си
шта
Турчин
рече
?
—
Чуо
сам
,
али
Турчин
лаже
!
...
Крушка
га
погледа
убезекнут
,
а
Маринко
и
Иван
пребледеше
као
смрт
.
—
Ови
је
луд
...
Он
бунара
којешта
!
—
рече
Крушка
.
—
Ха-ха-ха
!
—
насмеја
се
Дева
.
—
Јест
,
ваша
ме
сила
научила
да
бунарам
,
али
ја
нисам
луд
!
Нисам
луд
већ
и
зато
што
сам
ти
од
твога
доласка
сваку
стопу
пратио
.
Ти
ниси
могао
клањати
твоју
молитву
,
а
да
те
моје
око
не
смотри
!
...
И
онда
стаде
причати
све
што
знамо
.
Сваки
договор
с
Маринком
,
Иваном
и
Лазаром
,
сваку
речцу
,
сваку
намеру
њихову
...
Ноге
заклецаше
под
Турчином
.
Он
се
запрепасти
кад
чу
да
овај
човек
зна
све
,
сваку
и
најмању
помисао
његову
...
Дева
је
говорио
речито
,
отворено
.
Хајдуци
зинули
од
чуда
,
запрепастили
се
!
...
—
Тако
је
,
Турчине
!
—
завршавао
је
Дева
своју
оптужбу
.
—
Тако
је
!
И
хоћеш
ли
да
знаш
ко
ти
је
омео
све
твоје
намере
?
...
Ја
,
Турчине
!
Ја
и
онај
поп
,
који
је
као
орао
лебдео
над
Црном
Баром
и
није
дао
људма
да
падну
у
твоје
замке
!
...
Деде
,
реци
да
није
тако
!
...
Турчин
се
сруши
као
громом
погођен
.
Из
Девине
приче
видело
се
да
су
главни
кривци
Крушка
и
Маринко
.
Међутим
,
Иван
је
био
оружје
у
њиховим
непоштедим
рукама
...
Он
је
невољно
запао
у
клопку
,
из
које
се
после
није
могао
искобељати
...
Харамбаша
се
замисли
,
хајдуци
су
ћутали
.
—
Браћо
!
—
рече
Срећко
после
дужег
размишљања
...
Велите
да
се
Турчин
и
Маринко
убију
?
—
Велимо
!
...
—
загрме
са
свију
страна
.
—
И
то
одмах
!
—
додаде
Станко
.
—
Јест
,
одмах
...
Теби
су
највише
пакости
учинили
,
теби
их
дајем
!
...
Узми
двојицу-тројицу
,
па
их
води
тамо
у
шуму
...
—
А
Миражџић
?
—
И
њему
ћемо
судити
.
—
Зар
без
мене
?
—
упита
Станко
.
—
Чекаћемо
те
.
Станко
зовну
Зеку
и
Заврзана
.
—
Потерајте
ова
два
Турчина
!
—
рече
он
с
неком
грозничавом
радошћу
.
Очи
су
му
севале
као
у
мачке
...
Ни
Крушка
ни
Маринко
не
могоше
ићи
.
Али
се
Заврзан
и
томе
досети
.
—
Знаш
шта
,
Станко
?
—
рече
он
.
—
Пошто
ови
не
могу
ићи
,
то
да
свршимо
с
њима
овде
.
И
ороз
на
његовој
пушки
кврцну
.
Тај
нејаки
звук
ороза
јекну
страшно
.
И
Маринко
и
Крушка
пренуше
и
скочише
.
—
Ићи
ћемо
!
—
рекоше
обојица
у
глас
.
—
А
...
ићи
ћете
!
...
—
насмеја
се
Заврзан
.
—
Онда
,
друга
ствар
.
Ја
као
човек
велим
:
ако
не
можете
,
да
вас
не
мучимо
.
Али
већ
кад
можете
,
онда
...
да
се
иде
...
Хајде
,
Машо
кућо
,
хајде
полако
...
Сад
бар
можеш
бити
сербез
.
Тамо
има
пуно
Турака
,
можеш
их
се
надворити
до
миле
ласти
...
Пођоше
...
Кроз
густо
лишће
пробијаху
сунчеви
зраци
.
Хиљадама
бубица
милело
је
по
земљи
и
пролетало
око
глава
њихових
.
А
у
Станку
је
кипело
.
Он
је
смишљао
муке
.
Он
је
хтео
да
их
натера
да
осете
шта
губе
,
да
осете
сву
страхоту
смрти
.
Душа
му
је
у
коталац
потезала
од
силних
жеља
...
Међутим
,
то
је
Заврзан
вршио
да
би
се
нашалио
.
—
Видиш
,
газда
Крушко
,
како
лепо
сунце
сија
.
Бадава
!
...
Што
бог
да
,
он
да
!
Ето
,
ова
бубица
!
...
Видиш
како
мили
.
А
она
је
срећнија
од
човека
...
Шта
је
теби
вајде
сад
од
свега
твога
господства
.
Ништа
!
...
Мреш
од
страха
кад
помислиш
шта
ће
од
тебе
бити
за
тренутак-два
...
А
ми
се
на
то
научили
,
па
свеједно
...
И
кад
нема
какве
потере
,
ја
заседе
,
ја
се
лепо
убетежим
.
И
Маринко
и
Крушка
ћутаху
...
Само
си
им
на
лицу
видео
како
бледе
,
црвене
и
модре
...
Заврзан
осети
нешто
тешко
на
души
.
Готово
се
застиде
што
брбља
тако
с
људима
којима
смрт
над
главом
стоји
.
И
наста
тајац
.
Чуло
се
само
суво
грање
како
пуца
под
ногама
.
Наједаред
Станко
диже
главу
па
рече
:
—
Стој
!
Његов
глас
одјекну
дубравом
.
Он
следи
срж
у
костима
и
Крушки
и
Маринку
.
Колена
им
клецнуше
и
они
седоше
.
—
Овде
ћемо
...
Ево
овај
храст
.
Ту
ћемо
нашег
потурицу
подићи
...
Маринка
поче
остављати
памет
.
Крушки
изиде
сан
на
очи
.
Њему
се
учини
да
је
баш
ово
дрво
у
сну
видео
.
Хтеде
замолити
да
га
уклоне
одавде
,
али
му
се
реч
узе
.
—
Деде
,
Заврзане
!
...
Деде
,
побратиме
!
...
На
посао
!
И
ови
приђоше
ближе
.
—
Немој
тако
!
...
Прво
ћемо
Маринка
обесити
,
па
ћу
онда
ја
с
Турчином
свршити
рачун
.
И
он
се
маши
први
Маринка
,
те
му
одреши
руке
,
али
у
исти
мах
од
појаса
направи
омчу
,
па
му
је
натаче
на
врат
.
—
Тако
...
А
сад
,
устај
!
...
Онај
страшан
поглед
диже
Маринка
.
Он
је
бленуо
сад
у
једног
,
сад
у
другог
.
Станко
га
поведе
и
доведе
до
храста
.
Круна
храстова
беше
доста
ниска
...
—
Заврзане
!
...
Ал̓
не
!
Ја
ћу
се
препети
!
...
Морам
то
својом
руком
учинити
.
Бог
би
ме
убио
кад
бих
коме
другом
дао
!
...
Успуза
се
уз
дрво
,
па
се
спусти
ближе
оном
граном
.
Цупну
два-трипут
ногом
да
види
је
ли
довољно
јака
,
па
викну
:
—
Приведите
га
ближе
!
Маринко
се
наједанпут
освести
.
Он
виде
шта
га
чека
и
стаде
се
отимати
.
Али
га
стегоше
чврсте
Зекине
мишице
.
Он
стаде
уједати
...
—
Та
дај
га
овамо
!
...
—
рече
Заврзан
,
па
га
докопа
по
средини
и
принесе
ближе
дрвету
.
Маринко
се
дерао
из
свега
гласа
.
—
Шта
је
?
...
Шта
се
дереш
?
—
рече
Станко
.
—
Док
си
гасио
огњишта
и
мучио
јадне
старце
,
смејао
си
се
,
погана
веро
,
а
сад
се
дереш
!
...
Шта
ти
је
?
—
Не
допада
му
се
дрво
!
—
рече
Заврзан
.
—
Него
,
држи
крај
!
...
И
добаци
Станку
онај
други
крај
појаса
.
—
Придигните
га
мало
!
—
рече
Станко
.
Зека
,
онако
висок
,
диже
га
сасвим
до
гране
.
И
Станко
привеза
појас
за
грану
...
—
Сад
пуштај
!
...
—
рече
он
.
Пустише
.
Маринко
се
копрцну
два-трипут
,
очи
му
искочише
,
а
језик
испаде
из
уста
.
Станко
погледа
Крушку
.
—
Јеси
видео
,
Турчине
?
Али
Крушка
ни
да
би
речи
.
—
Е
,
сад
је
на
тебе
ред
.
Право
је
да
твој
Маша
види
шта
ће
и
с
тобом
бити
!
—
рече
он
,
па
сиђе
с
дрвета
.
—
Хоћемо
ли
и
њега
вешати
?
—
упита
Заврзан
.
—
Њега
нећемо
.
Њега
ћемо
клати
.
И
приђе
,
завали
му
главу
па
потеже
јатаган
.
Баци
поглед
на
Маринка
,
па
рече
:
—
Гледај
,
Маринко
!
...
Ево
шта
чиним
од
Крушке
!
И
задену
јатаган
у
грло
...
Млаз
криви
шикну
...
Нож
се
зари
још
дубља
...
Онда
отури
главу
Турчинову
.
Нож
обриса
о
његово
руво
,
па
га
метну
у
цагрије
...
Па
диже
главу
и
скиде
капу
.
—
Господе
!
...
Хвала
ти
на
овом
лепом
дару
!
...
Али
,
Господе
,
дај
ми
да
докусурим
моју
освету
!
...
Ово
је
само
почетак
...
Метну
капу
на
главу
,
па
се
окрете
друговима
:
—
Хајде
да
судимо
Ивану
!
...
20
.
ОСВЕТНИЦИ
Хајдуци
су
немо
ћутали
кад
ови
стигоше
.
—
Свршисте
ли
?
—
упита
харамбаша
.
—
Свршисмо
—
рече
Станко
.
—
Онда
седите
.
Они
поседаше
.
—
Е
,
Станко
,
дете
моје
,
—
рече
харамбаша
—
главне
ти
кривце
предадосмо
...
—
А
...
оно
нису
главни
!
—
рече
Станко
.
—
Сви
су
они
главни
!
...
—
Ти
си
озлојеђен
,
па
ти
се
тако
чини
—
рече
мирно
харамбаша
—
али
ми
мислимо
друкчије
.
—
Шта
друкчије
?
—
цикну
Станко
и
скочи
,
а
око
му
сева
.
—
Нећеш
,
ваљда
,
рећи
да
Иван
Миражџић
није
крив
?
—
То
нећу
.
Али
велим
да
није
крив
колико
она
двојица
.
—
Он
је
још
кривљи
!
Он
им
је
у
свему
ишао
на
руку
.
Он
је
завађао
народ
...
Он
је
срамотио
свуда
оног
мученика
,
оца
мога
!
...
Ја
хоћу
да
се
он
убије
!
—
Лакше
,
младићу
!
Бујна
је
крв
твоја
!
Послушај
људе
старије
!
...
Ту
сам
ја
,
ту
је
Ногић
,
Суреп
,
Дева
и
толики
људи
!
Доста
је
Ивану
нека
се
врати
у
село
па
нека
га
прстом
показују
као
турску
улизицу
...
На
Станку
заигра
месо
.
—
Реци
да
скинем
капу
,
па
да
му
се
лепо
замолим
да
ми
опрости
!
...
—
Ти
знаш
да
ти
ја
то
нећу
рећи
.
Али
од
тебе
није
лепо
што
људе
не
слушаш
!
...
—
Зар
толика
непочинства
његова
...
—
Он
ће
за
њих
испаштати
.
Зар
му
може
горе
бити
него
кад
му
поштени
људи
леђа
окрећу
?
...
То
је
горе
и
од
саме
смрти
...
Је
л̓
тако
,
браћо
?
—
Тако
је
!
—
Онда
нека
буде
као
што
рекох
.
Станку
би
као
да
му
неко
опали
шамар
.
Он
је
мислио
да
Ивану
нема
права
више
нико
судити
до
он
.
Зато
се
испречи
пред
харамбашу
,
погледа
га
мрко
,
па
рече
:
—
Ја
ти
то
не
вермам
!
—
Онда
ниси
наш
друг
!
—
рече
оштро
харамбаша
.
—
И
нисам
.
И
зато
ћу
му
сад
судити
!
—
рече
па
потеже
пиштољ
.
Сину
Срећково
црно
око
,
па
му
заустави
руку
.
—
Кад
Срећко
нешто
рекне
,
оно
остаје
као
свето
!
...
Пиштољ
за
појас
,
па
пут
за
уши
!
...
Кад
будеш
почео
на
своју
руку
,
чини
шта
знаш
,
али
на
моје
име
...
убићу
те
!
...
Хајдуци
скочише
око
Станка
...
—
Добро
,
харамбашо
!
До
данас
сам
био
твој
,
а
од
данас
свој
.
Поштујем
ти
реч
,
јер
поштујем
твоју
со
и
твој
хлеб
...
Остави
пиштољ
за
пас
,
па
се
окрете
дружини
:
—
Браћо
!
Праштајте
со
и
хлеб
!
...
Ако
има
међу
вама
који
љути
осветник
,
нека
пође
са
мном
.
Ја
бијем
док
не
затрем
.
Јован
и
Јовица
приђоше
му
.
—
Шта
,
зар
вас
двојица
?
—
упиташе
хајдуци
.
—
Јест
.
Заврзан
се
почеша
иза
врата
па
приђе
и
он
Станку
.
—
Зар
и
ти
.
Заврзане
?
!
—
Ја
!
...
Джумбуса
ради
...
—
Харамбашо
!
...
Шта
чиниш
ти
?
—
упита
Ногић
.
—
Ко
хоће
да
иде
—
нека
иде
!
...
Ја
тражим
послушност
!
Ако
је
и
теби
криво
—
иди
!
...
—
Није
ми
криво
.
Али
Станко
...
—
Ја
сто
пута
размислим
,
а
једанпут
радим
!
—
рече
мирно
харамбаша
.
—
Ја
знам
зашто
остављам
живот
Ивану
...
—
Па
што
му
поклањаш
живот
?
—
упита
Станко
јетко
.
—
Ти
си
младић
.
Твоје
је
срце
бујно
.
Ти
не
можеш
ни
видети
даље
од
носа
.
А
ако
се
по
срцу
поведеш
,
пре
ћеш
учинити
зло
но
добро
...
Дева
се
умеша
:
—
Слушај
,
Станко
!
Срећко
зна
шта
чини
.
Ово
што
је
урадио
паметно
је
,
ја
ти
кажем
!
Станку
су
играле
усне
.
—
О
,
боже
!
...
Да
ли
сам
ја
полудео
,
што
ли
?
—
рикну
он
.
—
Зар
овај
нечовек
починио
толика
неваљалства
,
па
му
још
дати
да
живи
!
...
Збогом
,
харамбашо
!
,
.
.
Хвала
ти
на
очинској
пажњи
!
...
Хвала
ти
на
хлебу
и
соли
!
...
Али
...
ја
не
мислим
тако
!
...
Овде
си
ти
старешина
.
Овај
је
овде
под
твојим
окриљем
—
нека
носи
данас
главу
...
Али
сутра
,
прекосутра
,
до
мога
издисаја
—
он
је
мој
!
...
Збогом
!
...
Па
скиде
капу
и
приђе
Срећковој
руци
.
—
Опрости
,
увредио
сам
те
,
а
ти
си
ми
оно
што
и
онај
онде
,
па
би
ме
убила
и
једна
твоја
зла
помисао
!
Опрости
!
—
Нека
ти
је
богом
просто
!
Ти
си
достојан
да
чету
водиш
,
али
си
бујан
,
врло
бујан
!
...
—
Богу
сам
се
заклео
,
харамбашо
.
И
пољубише
се
.
—
Браћо
!
—
окрете
се
хајдуцима
.
—
Збогом
ко
остаје
!
Праштајте
!
...
Онда
приђе
оцу
па
,
љубећи
га
у
руку
,
кроз
сузе
рече
:
—
Бабо
!
Поздрави
ми
мајку
!
...
Радите
како
вас
бог
учи
,
али
ја
свога
крова
нећу
видети
док
не
испуним
своју
заклетву
.
Збогом
!
...
А
пролазећи
поред
Ивана
,
погледа
га
мрко
,
тако
да
се
овоме
осекоше
ноге
.
—
Тешко
твоме
дому
,
Иване
Миражџићу
!
...
Хајдуци
се
здравише
са
Заврзаном
,
Јованом
и
Јовицом
.
Заврзан
се
правдао
друговима
.
—
Шта
ћете
;
али
,
ђаво
га
знао
,
волим
Станка
!
Волим
га
што
не
мирује
...
Његова
памет
смишља
само
како
ће
коме
главу
скинути
.
А
ја
се
острвио
,
па
да
ми
је
да
послујем
!
...
А
осим
тога
имам
ти
и
ја
неких
својих
рачуна
,
па
кад
је
дружина
овако
добра
,
да
их
бар
пречистим
...
Збогом
,
Сурепе
!
Тебе
ми
је
онако
понајвише
жао
;
жао
ми
твога
разговора
!
...
Смех
се
захори
.
Суреп
само
диже
леву
обрву
и
развуче
усне
...
—
Заврзан
—
Заврзан
—
рече
он
.
—
Збогом
пошли
!
...
Нека
вам
је
просто
!
...
Изљубише
се
,
изгрлише
,
као
да
су
на
једном
срцу
лежали
.
—
Даће
бог
,
ваљда
,
да
се
опет
здружимо
!
...
—
повикаше
хајдуци
.
—
Хоће
!
...
—
рече
Станко
.
—
Чим
земаљска
правда
помири
небо
и
земљу
,
ето
нас
!
А
сад
—
збогом
!
Заврзан
је
певушио
:
Чим
се
гора
заодене
листом
,
А
земљица
травом
и
цвијетом
И
кад
стигне
јагње
за
пециво
.
Притегоше
упрте
,
па
се
одвојише
.
Густи
луг
их
брзо
сакри
од
њихових
другова
...
Хајдуци
уздахнуше
дубоко
и
оборише
главе
.
—
Као
да
ми
рођени
одоше
!
—
рече
Ногић
...
Остало
је
ћутало
као
немо
...
Само
је
ветрић
немирно
шушкао
по
зеленом
лишћу
...
Сунце
је
пекло
и
кроз
густо
лишће
.
Плавило
небесно
готово
побледело
од
његовог
сјаја
...
Издалека
је
допирао
шум
таласа
валовите
Дрине
.
Хајдуци
су
ишли
ћутећи
.
И
сами
разговорни
Заврзан
повукао
се
у
се
па
премишља
.
Наједаред
ће
запитати
Јовица
:
—
Па
куд
мислимо
сада
?
—
Хајдемо
у
Парашницу
—
рече
Станко
.
—
Парашница
је
згодна
за
хајдука
као
колевка
за
детенце
.
А
после
тога
,
ту
нам
је
и
Црна
Бара
и
Рача
...
Свакад
ћемо
моћи
видети
сваки
турски
буљук
.
—
Да
седнемо
мало
—
рече
Латковић
.
—
Неће
згорег
бити
да
се
мало
поразговоримо
о
свему
што
нам
ваља
чинити
.
Јер
,
као
год
што
Станко
жели
да
се
поткусури
са
својима
,
тако
бих
и
ја
желео
наплатити
своју
вересију
.
—
Збиља
—
рече
Станко
,
седајући
у
један
сеновит
хлад
—
ја
још
не
знам
зашто
се
ви
одметнусте
у
гору
.
—
А
нико
се
не
одмеће
од
бела
босиљка
—
рече
Латковић
.
—
Мени
је
тешко
опричати
,
ето
Јовице
.
А
Јовица
саже
главу
.
—
Ево
шта
је
!
—
рече
Заврзан
.
—
Био
је
у
њиховом
селу
субаша
неки
Ибро
.
Јовица
је
имао
сестру
на
удају
,
а
Јован
,
опет
,
био
момак
за
женидбу
,
па
као
комшијске
куће
...
Знали
се
од
детињства
,
па
се
и
запазили
.
Јован
,
дакле
,
хтео
узети
Спасенију
,
сестру
Јовичину
.
Али
,
не
лези
ђаволе
!
Турчин
ти
једном
смотри
девојку
,
па
нареди
својим
пандурима
те
је
једнога
дана
докопају
и
одвуку
њему
...
И
шта
је
даље
било
,
не
вреди
ни
да
казујем
...
знаш
већ
...
У
Станка
сенуше
очи
.
Њему
дођоше
неке
страшне
мисли
у
главу
.
—
Па
шта
је
било
с
Турчином
?
—
цикну
он
.
—
Побегао
је
у
град
.
Од
тог
доба
нигде
га
нема
,
као
да
је
у
земљу
пропао
!
—
рече
Заврзан
.
—
Ја
бих
отишао
у
град
!
—
рече
Станко
.
—
И
ми
смо
хтели
,
али
не
даде
харамбаша
...
Зато
ти
се
данас
придружисмо
.
Ево
ти
и
наших
руку
и
наших
глава
!
...
Води
нас
где
хоћеш
,
само
да
се
осветимо
,
да
осветимо
и
њу
!
...
—
рече
Јовица
.
—
А
шта
је
с
њом
било
?
—
Збиља
,
шта
је
било
?
—
упита
Станко
.
—
Ћути
!
—
рече
Заврзан
.
—
Обесила
се
...
Станко
скочи
:
—
Браћо
!
—
рече
он
.
—
Светићемо
се
!
Тешко
и
крсту
и
не
крсту
ко
је
погане
душе
!
Господе
,
Створитељу
!
Дај
ми
моћи
да
одржим
моју
реч
!
...
—
А
ти
,
Заврзане
,
каква
тебе
невоља
у
гору
натера
?
—
Ја
...
ја
сам
пошао
онако
,
друштва
ради
!
...
Мрзило
ме
седети
као
баба
у
запећку
,
голих
шака
.
Велим
,
идем
овамо
,
међу
људе
,
шâт
буде
боље
!
...
И
,
да
видиш
,
боље
овако
!
Пре
сам
гледао
како
Турци
бију
,
убијају
и
отимају
—
сад
опет
гледају
и
Срби
и
Турци
како
то
Заврзан
лепо
оправља
,
као
да
је
сто
година
тај
занат
учио
!
...
—
Разговоре
наш
!
Сто
си
ми
пута
бригу
растерао
!
...
—
рече
Лактовић
и
загрли
га
.
—
Остави
се
тога
,
Клемпо
!
...
Него
,
да
бирамо
харамбашу
.
—
Шта
да
бирамо
!
—
рече
Јовица
.
—
Ето
Станка
.
—
Али
ја
не
знам
...
—
Па
ако
не
знаш
,
договорићемо
се
!
—
прекиде
га
Заврзан
.
—
Ваљда
је
Срећко
знао
све
кад
је
у
гору
дошао
?
...
Јок
!
...
Него
...
невоља
га
свему
научила
.
—
Тако
је
!
—
рекоше
Јован
и
Јовица
.
—
Добро
,
онда
се
примам
.
—
Сад
доста
.
Читати
нам
ништа
немој
,
јер
све
знамо
!
—
рече
опет
Заврзан
.
—
Нисам
то
ни
мислио
.
Мислио
сам
да
се
кренемо
Парашници
...
—
Да
се
кренемо
.
—
Харамбашо
!
—
рече
Заврзан
Станку
.
—
Видиш
колишно
нас
је
...
А
бог
ми
је
сведок
да
ће
многа
турска
мајка
од
нас
пропиштати
!
—
И
ја
мислим
!
—
рече
Станко
,
па
опучи
корачати
...
Шумом
је
одјекивао
пуцањ
сувога
грања
...
21
.
ПАРАШНИЦА
Данас
човек
не
би
ни
познао
негдашњу
Парашницу
.
Да
нас
су
ту
њиве
и
ливаде
плодне
као
Мисир
;
али
негда
ту
беше
густа
шума
.
То
згодно
место
,
баш
на
самом
ушћу
Дрине
у
Саву
,
вазда
су
поседали
хајдуци
и
устаници
.
Ту
им
беше
жива
згода
,
јер
им
ниједан
Турчин
што
је
у
Босну
или
из
Босне
ишао
,
није
могао
промаћи
.
Кад
је
устанак
букнуо
,
Зека
Селаковић
,
познати
под
именом
„
Голи
син
Зека
Буљубаша
”
,
ту
је
имао
свој
стални
стан
са
својим
„
голаћима
”
.
Ту
се
створила
читава
чаршија
,
и
доскора
,
па
и
данас
,
стари
људи
зову
Парашницу
„
касаба
”
,
што
значи
варошица
.
За
име
Парашница
свезана
је
и
једна
причица
.
Био
је
некад
некакав
џин
,
па
заволео
сестру
рођену
и
хтео
се
њоме
оженити
.
Пошто
се
то
сматрало
као
грех
и
никако
се
није
могло
допустити
,
то
рекну
џину
да
ће
му
тек
тако
бити
одобрено
да
се
сетром
ожени
ако
прокопа
корито
води
из
Дрине
у
Саву
.
Он
пристане
и
почне
копати
.
Али
се
наједаред
спусти
тако
густа
магла
да
он
није
видео
куд
копа
него
је
кривудао
тамо-амо
;
на
неким
местима
састављао
је
сам
прокоп
.
Видећи
да
од
његовог
посла
ништа
нема
,
он
се
мане
и
прокопа
и
сестре
.
И
дан
дањи
стоје
ту
удолине
,
које
изгледају
као
водено
корито
,
али
само
донекле
,
јер
нису
доведене
до
Саве
.
Били
су
заранци
кад
Станко
с
дружином
стиже
у
Парашницу
.
Од
воде
је
пиркао
свеж
поветарац
,
те
им
хладио
врела
чела
и
сушио
зној
.
—
Уја
!
—
рече
Станко
.
Хајдуци
стадоше
.
Он
им
рече
те
одрешише
торбе
.
—
Овде
ћемо
становати
.
Дрини
и
Сави
на
погледу
.
Гледаћемо
да
нам
нико
не
промакне
.
А
сад
да
се
мало
презалогајимо
.
Јовица
извади
из
торбе
хлебац
и
нешто
смока
,
те
заседоше
.
—
Вала
,
више
сам
ти
жедан
него
гладан
—
рече
Заврзан
.
—
Него
,
морам
сићи
до
обале
да
извор
ископам
.
И
,
пошто
једоше
,
он
се
прекрсти
и
устаде
,
па
,
узевши
тикву
,
оде
на
обалу
.
Није
много
прошло
а
он
се
врати
носећи
воде
.
—
Хладна
је
као
лед
ледени
.
Ама
сам
сместа
нашао
извор
,
нисам
трипут
руком
заграбио
.
Хајдуци
се
напише
хладне
воде
,
па
се
налактише
и
предадоше
сваки
својим
мислима
.
Вече
се
спуштало
лагано
као
смрт
.
Сутон
је
оцртавао
предмете
у
даљини
.
Мало-помало
па
оста
пред
очима
њиховим
само
бела
водена
пруга
...
Небо
се
осуло
звездама
,
ветрић
пирка
и
шушти
по
зеленом
лишћу
,
а
тамо
далеко
,
далеко
чује
се
лавеж
паса
...
Хајдуци
уснуше
,
само
Станко
не
.
Он
се
загледао
у
небесна
свештила
што
лебде
у
плавоме
зраку
над
њим
,
лебде
и
жмиркају
некако
сетно
,
као
сироче
коме
сан
на
трепавице
наваљује
.
И
као
да
би
му
много
казале
те
звезде
,
али
су
неме
,
или
бар
за
њега
неме
.
Он
се
диже
на
ноге
,
скиде
капу
,
па
се
стаде
молити
богу
:
—
Господе
,
Творче
наш
,
—
шапутао
је
—
да
ли
сам
право
радио
?
...
Ти
,
Господе
,
упути
мене
да
вршим
правду
твоју
!
...
и
опет
погледа
нада
се
.
А
звезде
трепте
мирно
,
лениво
...
Он
осети
нешто
тешко
на
души
.
Неки
глас
прошапта
му
:
—
Ти
не
смеш
вршити
дела
божја
!
Он
даје
живот
,
он
га
и
узима
...
Али
други
глас
загрме
:
—
Ја
сам
правда
божја
!
Није
све
лепо
што
је
право
;
али
што
је
право
и
богу
је
драго
!
...
И
та
грмљавина
угуши
онај
шапат
.
То
га
мало
разведри
.
Он
готово
гласно
говораше
са
собом
:
—
Ја
сам
био
добар
човек
,
миран
,
поштен
.
,
.
А
њима
легло
на
срце
да
ме
убију
и
осрамоте
мртва
,
и
да
осрамоте
онај
дом
,
и
све
моје
до
седмог
колена
...
Ја
не
дам
!
...
Бог
је
дао
мени
све
ово
што
је
у
мени
;
па
што
је
давао
кад
је
знао
да
не
ваља
!
...
Па
стаде
ходати
тамо-амо
...
Ветрић
му
је
хладио
врелу
главу
...
Али
нека
нелагодност
притисла
му
тело
,
грло
му
се
сушило
...
Он
узе
тикву
,
просу
воду
из
ње
па
се
диже
извору
да
се
умије
и
напије
...
И
,
дошав
на
извор
,
уми
се
и
напи
,
па
га
разгали
она
хладна
вода
...
Седе
на
ову
зелену
издан
на
обали
,
па
се
занесе
...
Вода
је
хуком
жуборила
испод
ногу
његових
,
а
тај
му
је
жубор
годио
души
.
Он
се
подними
на
лакат
и
загледа
у
ону
белину
...
Месец
се
појави
и
осветли
водену
површину
.
Он
је
назирао
играње
таласа
у
вртлозима
...
И
допаде
му
се
све
то
.
Та
,
то
ври
бесно
као
у
души
његовој
...
Ови
таласи
,
кад
им
други
на
дођу
,
постају
бесни
и
силни
,
руше
и
обарају
све
што
је
пред
њима
...
Је
ли
то
вола
њихова
?
...
Није
!
Нагна
их
јача
сила
...
—
Па
тако
је
исто
и
код
мене
...
Да
сам
могао
мирно
лежати
у
свом
гнезду
,
ја
не
бих
никога
дарнуо
,
као
што
ми
то
није
деда
ни
отац
чинио
...
Али
су
ме
истисли
из
гнезда
мога
,
и
ја
,
својом
снагом
,
рушим
и
обарам
све
пред
собом
,
све
што
могу
,
исто
као
и
онај
талас
!
...
И
осети
као
да
му
спаде
терет
с
душе
.
Осети
да
је
у
праву
вратити
истом
мером
свима
који
га
задужише
.
Опет
погледа
нада
се
,
и
опет
виде
трепераве
звезде
;
али
му
се
учини
да
га
сад
јасније
гледају
,
да
не
жмиркају
више
...
—
Па
ја
бих
убио
себе
кад
не
бих
убио
Лазара
!
...
Па
оног
Ивана
!
...
Ја
не
знам
,
али
ови
су
наши
деца
кад
веле
:
„
Опростити
му
треба
!
...
”
Коме
?
...
Зар
зликовцу
?
...
Па
ти
му
твојим
опроштајем
дајеш
права
да
и
даље
зло
чини
!
...
Не
,
не
!
...
Бог
нека
прашта
,
а
човек
нека
се
свети
!
...
Вода
је
жуборила
.
Он
се
предао
својим
осећањима
,
па
га
то
уљушка
као
у
бешици
—
он
заспа
...
Широка
,
велика
равница
прострла
се
пред
њим
,
али
ту
равницу
Турци
притиснули
...
А
њих
неколико
против
толике
силе
.
Питају
се
очима
:
шта
ће
?
Он
погледа
и
виде
међу
Турцима
Лазара
...
Ускипе
све
у
њему
,
и
он
рече
дружини
:
„
Хајдете
!
...
Ако
нећете
ви
,
ја
идем
сам
!
”
...
И
јурну
тамо
...
Осврте
се
,
као
,
а
за
њим
јуре
Зека
,
Заврзан
,
Јован
,
Јовица
,
Суреп
,
и
сви
...
„
Да
их
помлатимо
!
”
—
виче
Зека
.
„
Да
правимо
џумбус
!
”
вели
Заврзан
...
А
Јован
и
Јовица
заједнички
држе
један
колац
,
дигли
га
увис
,
те
се
лепо
види
обријана
глава
.
„
Сад
нам
је
право
,
па
макар
обе
главе
погубили
,
кад
смо
ову
на
коцу
видели
!
”
—
веле
обојица
углас
и
смешкају
се
...
И
као
Лазар
га
смотри
,
потеже
да
побегне
,
али
га
он
ухвати
,
извуче
у
пољану
,
па
пред
свима
Турцима
одсече
му
главу
и
котурну
се
трипут
њом
...
И
онда
започе
борба
,
страшна
,
крвава
...
Само
се
чуо
Заврзанов
глас
где
довикује
Сурепа
:
„
Та
реци
једну
!
...
Говори
,
не
онемио
!
...
Видиш
како
ја
правим
џумбус
!
”
Наједанпут
осети
како
засече
оштар
нож
у
снагу
његову
.
Он
јурну
,
смлави
Турчина
пред
собом
,
али
клону
,
и
,
као
,
изгуби
свест
...
Кад
мало
себи
дође
,
осети
он
неку
влажну
руку
на
своме
челу
,
погледа
нада
се
и
виде
Јелицу
,
лепу
као
месечину
,
у
белу
руву
,
где
над
њим
сузе
лије
...
„
Јеси
жив
,
господару
мој
?
”
—
упита
га
својим
звучним
гласом
.
Таман
да
одговори
,
а
пуче
пушка
...
Он
се
трже
...
Чуо
је
разговор
...
Скочи
и
потрча
дружини
.
У
сусрет
му
је
журио
Јовица
.
—
Шта
је
то
?
—
упита
он
.
—
Дружина
нам
расте
,
харамбашо
.
—
Које
?
—
Суреп
,
Зека
,
Ногић
,
Крајчин
...
ево
их
,
траже
те
.
Њему
заигра
срце
.
Брзо
приђе
.
—
Ево
га
!
—
виче
Заврзан
.
—
Знао
сам
ја
да
Суреп
мене
мора
наћи
!
—
Добро
ми
дошли
!
—
рече
Станко
.
—
Боље
нашли
!
Па
је
стадоше
љубити
.
—
Отуд
ви
?
—
Ово
је
по
договору
.
Сутра
ће
их
још
двадесет
овде
осванути
—
рече
Ногић
.
—
Харамбаша
је
поделио
дружину
:
половину
одведе
он
,
а
половину
посла
овамо
,
теби
.
Још
ће
која
чета
требати
...
Србија
се
побунила
,
сад
бију
Турке
.
Он
с
четом
оде
на
Јадар
,
да
Турке
причекује
.
Станко
баци
капу
увис
.
—
Господе
!
...
Хвала
ти
на
твоме
дару
!
...
Ногићу
!
...
Ево
ти
чете
!
...
Води
нас
све
куда
ти
душа
жели
...
—
А
...
јок
!
...
Харамбаша
рече
:
Станко
је
добар
,
нека
он
буде
харамбаша
!
—
Тако
је
—
рече
Суреп
.
—
Онда
добро
!
Али
ви
знате
да
ја
хоћу
да
се
осветим
!
...
Ја
се
морам
осветити
!
...
Јер
,
браћо
,
мени
се
чини
да
би
ме
бог
убио
кад
бих
Лазара
у
животу
оставио
!
...
На
то
му
нико
ништа
не
одговори
.
—
Дакле
,
пристајете
?
—
Пристајемо
!
—
У
добри
час
!
—
рече
он
.
Зора
је
забелела
.
Исток
се
почео
руменити
...
Хајдуци
се
спустише
на
росну
траву
.
—
Јесте
уморни
?
—
упита
Станко
.
—
Нисмо
.
—
А
од
чега
би
и
били
уморни
?
—
рече
Заврзан
.
—
Сигурно
су
воденице
вукли
!
...
Румен
на
истоку
освајаше
све
више
и
више
;
мало-помало
па
се
и
предмети
могаше
разликовати
;
из
села
се
чује
петлова
песма
,
цвркут
птичји
узавре
да
се
разлегала
дубрава
...
Зека
стао
па
се
загледао
у
босанске
планине
...
—
Шта
је
?
...
Што
си
се
замислио
,
побратиме
?
—
упита
Станко
.
—
Ништа
,
побратиме
...
Ко
се
не
би
загледао
у
земљу
која
га
је
однијала
!
...
Чини
ми
се
да
гледам
своје
раскопано
огњиште
.
.
И
ако
би
икад
био
старешина
,
овдје
бих
становао
!
...
Све
ми
је
оку
на
погледу
...
И
...
и
још
...
никад
не
бих
сметнуо
с
ума
да
ми
се
ваља
светити
!
...
Ово
се
мјесто
зове
Парашница
?
—
Јест
,
Парашница
.
—
Лијепо
мјесто
.
Овдје
ми
је
нека
лакота
на
души
...
—
Дела
,
спавајте
један
сан
—
рече
Станко
овима
што
дођоше
.
—
А
док
ви
спавате
,
ми
ћемо
збринути
мало
ручка
.
Јоване
,
Јовице
!
Отидите
те
нађите
које
јагње
...
У
млађега
поговора
нема
.
Окорамише
шаре
па
одоше
.
—
Ама
,
ја
бих
нешто
с
тобом
говорио
...
—
рече
Ногић
.
—
Носим
ти
једну
поруку
од
харамбаше
.
—
Какву
?
—
То
ти
могу
насамо
казати
.
—
Онда
ходи
.
И
одвојише
се
од
дружине
.
Ногић
му
исприча
тада
све
потанко
о
устанку
у
Шумадији
и
ваљевској
нахији
;
рече
му
како
се
и
први
људи
у
Мачви
,
као
трговац
Чупић
из
Ноћаја
,
прота
Смиљанић
из
Белотића
,
Катић
из
Глоговца
,
Илија
Срдан
из
Прњавора
и
још
многи
,
многи
данас
договорише
да
дижу
устанак
у
овоме
крају
.
—
Харамбаша
ме
дозва
—
настави
Ногић
—
и
подели
дружину
;
нас
,
Мачване
,
посла
за
тобом
,
а
половину
одведе
у
њихов
крај
да
дижу
људе
на
оружје
.
„
Поздрави
ми
—
вели
—
Станка
;
нека
и
он
ово
исто
чини
;
нека
ми
чува
Дрину
,
јер
нема
дана
кад
по
који
турски
буљук
Дрину
не
пређе
да
овамо
чини
чуда
и
покоре
!
И
сутра
увече
нека
оде
Катићу
—
а
то
је
вечерас
—
тамо
ће
наћи
све
наше
људе
,
па
нека
се
с
њима
договори
.
”
То
ти
је
поздрав
од
харамбаше
.
—
А
куд
је
он
отишао
?
—
упита
Станко
.
—
Он
је
отишао
у
сокоску
нахију
да
тамо
то
исто
чини
.
—
Добро
.
Вечерас
ћемо
заједно
Катићу
.
Повешћу
још
побратима
Зеку
и
Сурепа
.
Како
се
договоримо
,
онако
ћемо
и
чинити
.
Кад
се
врати
,
дружина
поспала
.
Заврзан
је
ложио
ватру
и
спремао
ражњеве
за
јагањце
.
—
Ето
,
вала
—
рече
он
кад
виде
Станка
и
Ногића
—
колико
да
не
седим
беспослен
.
—
Добро
је
—
рече
Станко
.
—
Него
,
Ногићу
,
иди
и
ти
мало
прилези
док
печење
не
буде
готово
.
Ногић
се
спусти
крај
другова
и
заспа
као
заклан
.
Заврзан
је
брбљао
:
—
Вала
,
Станко
...
опрости
...
хтедох
рећи
:
харамбашо
...
волим
ти
ово
што
нам
ови
наши
дођоше
него
бог
зна
шта
.
И
,
чини
ми
се
,
највише
волим
због
Сурепа
!
Ђаво
један
!
...
Тако
заметне
шалу
да
пукнеш
од
смеха
!
...
А
уме
,
као
што
знаш
,
да
приповеда
,
па
кад
се
накани
—
не
проговори
недељу
дана
...
Али
га
Станко
није
слушао
.
Друго
је
њега
тиштало
.
Срећко
баци
на
њ
толику
бригу
;
а
да
ли
ће
он
умети
одговорити
,
да
ли
ће
моћи
испунити
наде
које
су
на
њега
пале
?
И
,
сем
тога
,
још
нешто
му
је
душу
таштало
.
Као
да
је
очекивао
нешто
,
слутило
му
се
да
данашњи
дан
неће
мирно
проћи
;
као
да
ће
бити
нечега
што
дубоко
задире
у
његов
живот
...
Наједаред
зачу
грактање
.
Он
прену
.
Прену
и
Заврзан
.
Грактање
се
зачу
опет
.
—
Одговори
!
—
рече
он
Заврзану
.
Заврзан
загракта
.
Хајдуци
се
тргоше
из
сна
.
—
Шта
је
?
—
Неко
нас
тражи
—
рече
Станко
.
И
наста
тајац
...
Минути
су
пролазили
као
вечност
.
Станку
је
лупало
срце
...
Са
стране
се
размаче
шибље
и
промоли
се
Девина
глава
.
—
Ту
сте
?
—
упита
он
.
—
Ту
смо
—
рече
Станко
,
а
глас
му
је
дрхтао
.
—
Које
добро
?
—
Па
није
баш
ни
добро
...
22
.
ОКРШАЈ
Узе
Станка
за
руку
,
па
га
одведе
сасвим
на
страну
.
—
Шта
је
,
побогу
?
!
—
Ти
си
јуче
имао
право
.
Оног
пса
,
Ивана
,
требало
је
убити
!
—
Шта
је
опет
учинио
?
—
рече
Станко
.
И
спреми
се
да
чује
најцрње
гласе
.
—
Још
није
ништа
,
а
ако
бог
да
,
ти
му
нећеш
дати
ни
учинити
!
—
Па
реци
једном
!
—
Кад
га
Срећко
пусти
јуче
,
он
се
диже
кући
.
Ја
се
лагано
пришуњам
,
па
за
њим
.
Пред
ханом
га
сачека
Лазар
,
који
јуче
не
беше
код
куће
него
у
чаршији
,
па
је
тек
стигао
и
пошао
да
га
тражи
.
Мислили
су
да
их
нико
не
гледа
,
јер
Лазар
беше
сам
,
па
ти
се
расплакаше
и
једва
кренуше
кући
.
Ја
полако
за
њима
.
Ноћ
се
спустила
.
Ја
се
ушуњам
у
авлију
,
па
под
пенџер
...
Говорили
су
много
,
али
ово
је
најгневније
.
Јутрос
је
Лазар
отишао
у
град
да
доведе
војске
,
да
ти
на
кућу
нападну
.
Кућу
ће
ти
запалити
и
побити
све
живо
.
То
су
наумили
и
попу
и
Јови
...
Кад
сам
видео
Лазара
да
коња
појаха
,
ја
се
кретох
овамо
;
знао
сам
да
си
овде
.
—
Станко
се
тресао
као
у
грозници
.
—
Сто
живота
да
имају
и
они
и
Турци
—
вала
им
под
земљу
!
...
Па
се
окрете
од
Деве
.
У
тај
пар
искрснуше
пред
њим
Јован
и
Јовица
.
Сваки
упртио
по
јагње
.
—
Пуштајте
јагањце
!
—
рече
заповеднички
Станко
.
—
Што
?
...
—
Пуштајте
!
...
Најпре
треба
поклати
курјаке
!
...
Јован
и
Јовица
пустише
јагањце
.
Хајдуци
се
убезекнуше
,
јер
Станко
беше
страшан
.
—
Опремај
се
!
—
рече
он
.
И
док
длан
о
длан
,
све
беше
готово
.
—
Дево
!
—
викну
Станко
.
Али
Деве
беше
нестало
.
—
Нема
га
!
—
рече
Ногић
.
—
Онда
,
полази
!
—
Куда
?
—
У
Црну
Бару
...
Узе
пушку
,
прогледа
ороз
и
кашилук
па
крете
;
хајдуци
за
њим
...
Сунце
се
појави
велико
,
сјајно
и
румено
.
Заврзан
скиде
капу
и
прекрсти
се
:
—
Боже
помози
!
—
рече
он
.
Сви
учинише
то
исто
.
—
Оваквог
ти
харамбашу
волим
—
рече
Заврзан
—
што
не
излежава
.
Јуче
харамбаша
,
данас
прави
окршај
!
...
Што
смо
хајдуци
ако
зулумћари
од
нас
не
пропиште
?
...
А
је
л̓
,
харамбашо
?
—
Шта
?
...
—
упита
Станко
,
а
усне
стискао
да
