СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
КОЛО
ВИИИ
.
БР
.
256
.
Б
.
Б-ВИЋ
(
ТОДОР
Љ
.
ПОПОВИЋ
)
ГИЛА
ПРИПОВЕТКА
БЕОГРАД
1935
Штампарија
Драг
.
Поповића
Београд
,
Луја
Бартуа
бр
.
3
И
Освану
и
Петровдан
.
Устадох
сувише
рано
.
Бејах
пун
нестрпљења
,
те
се
не
могох
ни
тренутка
задржати
на
једном
месту
.
На
табли
,
што
виси
о
једном
стубу
при
самом
уласку
у
гимназију
,
прилепљена
је
још
пре
два
дана
објава
да
ће
се
на
Петровдан
раздавати
награде
добрим
ђацима
и
прочитати
ко
је
прешао
у
старији
разред
,
а
ко
је
остао
да
разред
сасвим
понавља
,
или
да
понавља
испит
из
кога
предмета
,
и
тако
даље
.
Што
се
тиче
лично
мене
,
о
награди
не
смедох
ни
мислити
,
већ
само
о
томе
да
ли
сам
уопште
прешао
из
петог
разреда
у
шести
,
или
сам
остао
да
поновим
испит
из
кога
предмета
.
Слабо
сам
се
учио
.
Још
у
другом
разреду
гимназије
наспе
ми
нешто
да
пишем
песме
и
приче
,
а
у
трећем
постигох
у
том
погледу
и
известан
успех
.
У
једном
дечјем
листу
који
сам
примао
,
изађе
једна
причица
смишљена
мојом
главом
и
написана
мојом
руком
.
То
ме
толико
одушеви
да
се
томе
послу
просто
сав
предадох
и
—
заборавих
школу
;
добијах
похвале
од
уредника
тога
листа
,
а
прекоре
и
од
наставника
и
од
оца
.
—
Ви
почињете
и
песмом
и
причом
.
Ценећи
досадањи
ваш
рад
,
изгледа
ми
да
ћете
и
у
једном
и
у
другом
правцу
имати
среће
.
Тако
ми
одговараше
уредник
дечјег
листа
у
коме
су
моји
радови
излазили
.
—
На
здравље
ти
,
синко
!
Ево
теби
двојка
,
пак
опет
певај
.
Прво
притегнут
’
опанке
и
научит
’
латинску
граматику
,
пак
онда
музе
.
Тако
ми
једном
рече
професор
латинског
језика
,
—
Ја
не
знам
,
дете
,
славе
ми
,
шта
ћу
с
тобом
.
Какве
песме
,
какве
комендије
.
Буди
Бог
с
нама
!
Гледај
ти
књигу
,
то
ја
теби
велим
!
Тако
ми
не
једном
говораше
отац
.
И
у
колико
ми
похвале
овог
уредника
дечјег
листа
ласкаху
,
у
толико
ми
више
прекори
наставника
,
а
нарочито
оца
задаваху
јада
.
Знао
сам
ја
и
сам
да
је
главно
школа
,
да
на
првом
месту
треба
добро
да
се
учим
,
па
тек
онда
да
пишем
песме
и
приче
.
Али
се
друкчије
није
могло
.
Нисам
могао
да
радим
онако
како
сам
разумевао
да
треба
да
радим
.
Стога
сам
тако
нестрпљиво
очекивао
тренутак
када
ће
се
у
великој
намештеној
и
украшеној
гимназијској
сали
пред
великим
бројем
забринутих
и
радозналих
родитеља
,
и
свима
ђацима
,
појавити
директор
и
својим
уздрхталим
слабим
гласом
прочитати
и
моје
име
,
и
...
Тај
тренутак
дође
,
и
ја
слушах
име
за
именом
:
„
прелази
“
,
„
понавља
“
,
„
губи
право
на
школу
...
“
Дође
ред
и
на
пети
разред
.
Чита
директор
,
и
казује
шта
је
с
којим
,
и
све
ближе
,
па
да
прочита
и
моје
име
.
Најзад
прочита
и
моје
име
и
...
чух
где
рече
:
„
Прелази
у
шести
разред
“
.
Скочих
низа
степенице
,
и
пун
среће
и
блаженства
нађох
се
пред
зградом
гимназијском
.
Ведар
,
топао
дан
,
сунце
сија
,
а
небо
трепти
у
светлости
.
Појурих
право
своме
стану
,
а
тамо
...
чека
момак
с
колима
:
послали
га
од
куће
за
мене
.
Покуповах
неке
ситнице
за
,
кућу
,
што
ми
отац
беше
по
момку
наручио
,
па
се
онда
опростих
са
газдарицом
,
старом
торокљивом
женом
;
седох
у
кола
,
момак
ошину
коње
,
и
они
полетеше
чистом
,
белом
калдрмом
,
коју
беше
киша
претпрошле
ноћи
опрала
.
Пројурисмо
ред
ониских
кућа
,
остависмо
и
последњу
пекарницу
са
лекаром
белим
од
брашна
и
с
плавом
кецељом
;
већ
се
више
није
чуо
ни
куцањ
чекића
у
оној
ковачници
на
крају
вароши
,
и
поље
чисто
,
зелено
,
заокружено
брдима
,
пуче
пред
нама
у
свој
својој
лепоти
.
Поред
пута
полузрело
класје
пшенично
таласа
ветрић
;
на
ливадама
ускупљена
сена
,
зелени
се
кукуруз
;
горе
по
брдима
шљиваци
,
а
иза
њих
беле
се
куће
.
Кочијаш
момчић
,
ако
је
старији
од
мене
две
три
године
,
али
ипак
ни
мало
већи
растом
од
мене
,
час
по
час
ошине
коње
,
па
се
онда
мени
окрене
и
заподева
разговор
од
сваке
руке
.
Пита
ме
за
школу
:
какве
науке
учим
,
шта
ћу
да
будем
кад
свршим
школу
,
и
тако
даље
.
То
ме
питаше
у
први
мах
;
а
кад
зађосмо
дубље
у
разговор
,
и
преграда
,
коју
он
као
да
замишљаше
у
први
мах
да
постоји
између
мене
и
њега
,
виде
да
не
постоји
—
а
и
ако
постоји
,
ипак
да
није
тако
висока
—
он
онда
окрену
други
разговор
.
Стаде
ме
испитивати
да
ли
са
мном
има
да
уче
и
женске
:
а
онда
окрену
разговор
о
девојкама
по
вароши
,
о
том
како
су
лепе
,
причаше
ми
како
је
не
знам
кад
и
где
видео
једну
да
ништа
лепше
у
свету
није
видео
.
—
Благо
теби
,
рече
ми
;
ти
с
њима
сваки
дан
.
Разуме
се
да
му
нисам
казао
истину
;
одговорих
му
тако
да
сам
га
у
поменутом
мишљењу
оставио
и
даље
.
Потреба
за
хвалисањем
у
том
погледу
,
тако
својствена
годинама
у
којима
ја
тада
бејах
,
као
да
доби
једну
од
најзгоднијих
прилика
да
се
покаже
у
свој
својој
сили
.
Потстакнут
овим
младићем
,
ја
му
стадох
причати
ствари
које
је
могла
само
моја
бујна
,
млада
машта
измислити
.
У
истини
од
свега
тога
не
беше
ништа
.
Било
је
може
бити
да
се
овда
онда
слика
какве
лепше
девојчице
урезала
мало
дубље
у
мојој
памети
,
али
још
ни
једној
се
ја
не
бејах
усудио
да
изразим
своје
осећаје
,
а
још
мање
сам
био
те
среће
да
чујем
од
које
девојчице
да
ме
воли
.
Међутим
,
како
му
тако
му
,
ја
напричах
овом
момку
доста
занимљивих
ствари
.
А
он
зинуо
,
гледа
у
мене
,
не
може
да
се
наслуша
тих
мојих
речи
;
гледа
ме
,
мери
ме
,
а
дизгине
опустио
,
те
коњи
газе
полако
и
лено
омахују
реповима
.
Уморих
се
и
ја
,
управо
наситих
измишљањем
тих
тако
милих
ми
слика
,
па
се
ућутах
за
тренутак
;
а
тек
ће
он
онда
започети
.
Добро
је
у
вароши
,
и
жестоко
ја
то
,
казује
опет
он
мени
;
и
вели
,
верује
у
све
оно
што
ја
њему
сада
испричах
;
али
,
што
он
тамо
у
селу
!
И
сад
он
отпоче
да
прича
,
а
ја
опет
да
слушам
.
А
он
како
лепо
причаше
!
Догађај
за
догађајем
,
слика
за
сликом
промицаше
пред
мојим
очима
.
Они
лузи
,
оне
дубравице
мога
лепог
места
рођења
,
што
ми
трепераху
вавек
пред
очима
,
као
нешто
најдраже
,
најлепше
,
којима
сад
пун
радости
иђах
,
низаху
се
преда
мном
у
све
дражеснијим
сликама
.
Он
ми
описиваше
свој
живот
на
селу
,
и
причаше
час
о
овој
час
о
оној
девојци
;
а
ја
га
слушах
и
почех
му
—
завидети
.
Нека
тајна
туга
што
ја
нисам
тамо
,
што
ја
нисам
на
месту
његову
,
обузе
ми
душу
;
али
при
помисли
да
и
ја
идем
тамо
,
намах
се
расположих
.
И
кад
он
ухвати
за
дизгине
и
ошину
коње
,
ја
га
стадох
запиткивати
за
нека
објашњења
поводом
његова
причања
.
Беше
ми
необјашњиво
што
се
он
зауставља
највише
на
некој
Гили
,
девојци
,
која
,
колико
је
ја
познавах
,
не
заслуживаше
толике
пажње
његове
,
пажње
једног
таквог
момка
,
с
толиким
љубавним
успесима
,
какав
ми
се
он
према
овом
његову
казивању
учини
.
—
Па
није
бо
’
зна
шта
.
Гради
веђе
,
а
напред
јој
два
зуба
кварна
,
црна
.
Лудују
,
онако
само
,
момци
око
ње
,
рече
он
,
и
ошину
коње
.
Ућутасмо
обојица
.
Знам
ту
девојку
,
још
од
малена
.
Кућа
мога
оца
налази
се
на
једном
брежуљку
.
Доле
,
јужно
од
ње
,
тече
поточић
,
а
с
ону
страну
уздиже
се
опет
једна
мала
коса
.
По
њој
пукли
шљиваци
мога
оца
далеко
,
далеко
,
све
док
се
види
,
а
иза
тих
шљивака
има
неколико
кућа
.
Тамо
је
кућа
и
овог
момка
,
Симе
,
што
служи
код
нас
,
и
сад
тера
кола
.
Отац
му
умро
одавно
и
оставио
њега
,
Симу
,
и
Стеву
,
који
је
нешто
мало
,
годину
две
дана
,
старији
од
Симе
.
Мајка
им
се
одмах
преудала
,
онде
близу
,
за
неког
Марка
,
а
они
обојица
по
служби
тако
од
кад
их
знам
.
Ту
је
кућа
и
те
Гиле
.
Још
као
нали
,
када
сам
се
са
децом
оближњом
јурио
по
прашњавом
путу
,
брао
дудиње
,
и
друго
воће
,
деца
из
тога
краја
била
су
ми
некако
одвратна
.
Оне
дуге
просте
конопљане
кошуље
на
њима
,
њихова
прљава
тамна
лица
,
нечешљана
коса
,
туп
унезверен
поглед
при
појави
мојој
и
остале
деце
из
мога
суседства
,
све
то
стварало
је
у
мени
према
њима
осећај
,
да
не
речем
одвратности
,
али
тек
неку
тежњу
да
сам
што
даље
од
њих
.
Међу
том
децом
била
је
извесно
и
Гила
,
али
се
не
сећам
да
сам
је
тада
као
дете
био
запазио
.
Нарочито
нешто
језовито
долазило
ми
је
од
оне
куће
где
се
родила
Гила
.
И
кад
сам
са
оцем
или
с
мајком
пролазио
поред
те
куће
,
увек
ме
је
обузимала
нека
туга
помешана
са
страхом
.
Једне
вечери
,
једва
се
сећам
,
јер
сам
тада
био
врло
мали
,
пред
нашом
кућом
под
јабуком
,
на
којој
је
понело
лисје
да
жути
и
опада
,
стојала
је
моја
мајка
и
држала
моју
сестрицу
у
наручју
;
а
ја
сам
стајао
крај
ње
.
Отуд
иза
наших
шљивика
,
у
правцу
од
Гилине
куће
,
допирала
је
запевка
,
која
је
тужно
одлегала
селом
кроз
вечерњи
сутон
.
Тада
сам
од
мајке
чуо
да
је
Марисав
,
Гилин
отац
,
погинуо
у
рату
,
убили
га
Турци
,
и
да
то
Марија
,
његова
жена
и
Гилина
мајка
,
кука
.
Доцније
је
Марија
узела
у
кућу
неког
Стоиљка
,
који
дође
у
село
по
свом
дунђерском
,
каквом
ли
,
послу
,
а
казиваше
да
је
родом
из
једног
места
отуд
из
новоослобођених
крајева
.
Овај
Стоиљко
често
је
под
најам
радио
,
код
мога
оца
,
оправљао
на
кући
прозоре
и
врата
,
оправљао
стару
бурад
и
правио
нову
(
овим
последњим
као
да
се
више
занимао
него
ма
чим
другим
)
,
и
тада
,
када
је
он
радио
код
нас
,
сећам
се
да
сам
мучио
муку
над
мукама
.
Имао
је
он
,
Стоиљко
,
нечег
врло
отуђљивог
код
себе
;
све
ме
је
било
страх
од
њега
,
те
нисам
смео
никако
да
му
приђем
,
већ
сам
далеко
обилазио
.
Једно
време
када
сам
био
у
трећем
разреду
основне
школе
,
служио
је
код
мога
оца
син
тога
Стоиљка
а
пасторак
Маријин
(
име
сам
му
заборавио
)
;
био
га
довео
Стоиљко
са
собом
.
Чувао
је
овце
.
Једном
се
он
разболи
,
на
дође
да
га
замени
кћи
Маријина
од
првога
мужа
,
Лепосава
,
старија
сестра
Гилина
,
девојче
са
великим
црним
очима
,
које
сам
ја
издалека
радознало
посматрао
.
Она
је
умрла
ускоро
затим
,
—
чини
ми
се
да
ја
још
тада
нисам
био
ни
отишао
у
гимназију
.
Споменух
је
само
због
тога
што
на
неколико
дана
доцније
,
када
је
то
Лепосава
замењивала
тога
свога
,
како
да
кажем
,
брата
,
деси
се
ово
.
Један
мој
школски
друг
Михаило
—
чија
кућа
беше
тамо
чак
иза
куће
Гилине
,
и
који
је
волео
много
да
прича
и
да
се
хваста
—
једног
јутра
,
када
у
већој
групи
,
сустигнувши
се
,
иђасмо
са
торбицама
о
врату
у
школу
—
стаде
казивати
како
је
синоћ
прошао
поред
Стоиљкове
куће
,
па
му
Лепосава
причала
,
како
сам
ја
њу
и
Гилу
—
бајаги
оне
обе
замењивале
брата
—
ухватио
код
своје
куће
,
па
их
стао
вући
и
обарати
по
неком
сену
.
Не
знам
шта
би
и
како
би
,
тек
Мијаило
и
не
доврши
своје
причање
,
а
ја
скочих
к
њему
и
ћуших
га
тако
јако
да
му
фес
паде
с
главе
.
Осетих
да
ме
то
,
што
Михаило
ту
,
пред
друговима
,
изнесе
о
мени
,
понижава
.
Стидно
ми
беше
и
помислити
да
се
толико
ниско
спустим
да
се
чак
и
с
једном
Гилом
играм
и
забављам
.
То
ми
се
чињаше
тако
гадно
и
одвратно
као
што
ми
се
чињаху
гадни
и
одвратни
и
сви
моји
другови
,
који
често
и
са
пуним
устима
изговараху
име
Гилино
,
име
те
девојчице
,
према
којој
осећах
толико
одвратности
да
ми
чак
и
њено
име
беше
донекле
одвратно
.
Међутим
све
дотле
ја
Гилу
не
познавах
,
никад
је
не
видех
.
За
време
распуста
,
пре
него
што
ћу
поћи
у
гимназију
,
одлазно
сам
неколико
пута
заједно
с
говедаром
,
који
је
пасао
говеда
у
једном
чајиру
до
куће
Гилине
,
и
тада
сам
крај
плота
,
што
ограђује
њену
кућу
од
чајира
,
виђао
издаље
неку
децу
мога
узраста
.
Беше
их
и
мушких
и
женских
;
играху
се
и
забављаху
;
али
ја
им
не
прилазих
.
Наш
говедар
,
дечко
мојих
година
,
неколико
пута
казива
ми
да
и
мене
зову
да
се
играмо
;
али
ја
не
хтедох
отићи
к
њима
.
Међу
том
децом
била
је
и
Гила
.
Говедар
ми
је
показа
,
али
,
пошто
беше
још
деце
ту
,
и
пошто
беху
доста
далеко
,
не
могах
распознати
и
уочити
баш
која
је
она
.
-Једно
девојче
,
коме
лица
не
сагледах
,
са
разбарушеном
црном
косом
,
прљавом
кошуљом
,
и
кратком
искрзаном
сукњицом
по
дну
,
према
казивању
говедареву
,
као
да
беше
Гила
.
Доцније
за
време
распуста
између
другог
и
трећег
разреда
гимназије
,
кад
бејах
на
сабору
код
једне
оближње
цркве
,
паде
ми
у
очи
једна
девојка
или
боље
девојчица
у
свиленом
фистану
голубије
боје
са
једном
дречећом
мрљом
од
груди
па
нагоше
.
„
То
је
Гила
“
,
рече
ми
мајка
.
Загледах
је
добро
.
Суво
лице
опаљено
сунцем
све
до
врата
,
а
врат
бео
,
те
се
познаје
докле
је
иначе
заклања
марама
радним
даном
;
косу
сплела
у
витице
и
ставила
напред
,
а
са
стране
,
близу
уха
,
заденула
цвет
.
На
ногама
јој
варошке
ципеле
.
Одвратна
и
јадна
учини
ми
се
појава
њена
.
Нашто
то
изигравање
с
варошким
оделом
и
уопште
оним
што
не
личи
.
„
Има
масу
,
објасни
мајка
;
она
ће
свога
оца
да
наследи
“
.
После
сам
често
слушао
младиће
из
суседних
кућа
где
помињу
Гилу
.
И
увек
ми
је
било
просто
неразумљиво
што
се
њој
даје
толико
важности
.
Међутим
судбина
хтеде
чак
и
то
да
ме
једна
жена
онде
из
суседства
,
неки
род
Гили
,
дирне
једном
приликом
за
Гилу
.
Планух
сав
од
љутине
,
али
насмејано
и
задовољно
лице
моје
мајке
нагна
ме
да
ћутим
.
„
Она
је
добра
девојка
“
,
рече
мајка
,
наднета
над
својим
радом
.
О
прошлом
Ускрсу
,
једног
дана
одох
да
нахраним
свиње
,
које
борављаху
у
шљивацима
преко
потока
тамо
на
оној
страни
где
је
Гилина
кућа
.
Враћајући
се
отуда
путем
сретох
једну
девојку
повезану
белом
марамом
,
развијену
,
крупну
,
као
угљен
црних
очију
и
густих
црних
обрва
.
Носи
чабар
на
чабрењаку
са
Стоиљком
,
—
она
напред
а
Стоиљко
остраг
.
„
Гила
“
,
помислих
у
себи
.
Назвах
Бога
,
а
она
ме
упита
:
„
Шта
радиш
?
“
и
зовну
ме
по
имену
.
Збуних
се
,
и
једва
јој
на
поздрав
одговорих
.
Кад
прође
поред
мене
,
загледах
је
још
једном
:
чиста
бела
кошуља
,
црно
јелече
,
крупна
,
развијена
,
—
девојка
и
по
.
Одмах
све
ово
саопштих
мајци
.
„
То
је
Гила
,
рече
ми
мајка
.
Израсла
много
добра
девојка
“
.
Ето
колико
сам
познавао
Гилу
и
шта
сам
о
њој
знао
,
о
тој
девојци
коју
ми
Сима
толико
пута
сада
помену
,
и
око
које
најлепше
и
најслађе
његове
приче
кружаху
.
И
док
ја
тако
у
мислима
прелазих
са
једне
успомене
на
другу
,
коњи
јураху
убијеним
насипом
.
Прођосмо
једно
село
,
прођосмо
и
друго
,
и
ево
нас
већ
на
домаку
куће
.
Раздваја
нас
само
једна
висораван
окићена
пшеничним
њивама
и
осамљеним
браницима
.
—
Што
си
се
ућутао
?
Да
ти
није
жао
вароши
?
упита
ме
Сима
.
—
Што
да
жалим
?
одговорих
му
.
Па
онда
,
сетивши
се
свега
што
сам
му
мало
час
напричао
,
додадох
брзо
:
—
Опет
ћу
се
вратити
.
—
Море
,
све
ћеш
ти
то
да
заборавиш
,
док
видиш
само
како
се
овамо
код
нас
живи
.
Оно
,
истина
,
у
вароши
је
све
лепше
,
код
нас
нема
онако
финих
девојака
,
али
опет
...
-
—
Зар
?
—
Видећеш
.
Кроз
неколико
дана
мора
да
се
жње
пшеница
,
а
има
много
.
Неће
моћи
да
се
пожње
за
неколико
дана
.
Па
има
и
да
пластимо
.
Код
нас
тек
сада
косе
ливаде
.
Јуче
смо
пластили
у
оној
ливади
код
„
Велике
ћуприје
“
.
Беше
неколико
девојака
,
а
ја
сам
.
Не
могу
да
се
одбраним
.
—
А
које
су
то
биле
?
Већ
ме
закопка
да
и
то
сазнам
.
Он
ми
именова
неколико
њих
.
Међу
њима
и
Гилу
.
—
Зар
и
она
ради
код
нас
?
—
Ради
у
замену
са
—
не
знам
којим
рече
;
—
па
газда
погодио
с
њим
ђутуре
,
те
и
она
дошла
.
—
Пита
за
тебе
,
—
окрете
се
опет
мени
након
краткога
ћутања
.
Кад
ће
,
вели
,
да
дође
тај
млади
газда
,
да
се
мало
потерамо
по
ових
врбаках
с
њим
.
Ја
јој
велим
да
си
ти
друго
;
друго
је
твоје
и
твоје
науке
.
Седне
он
,
велим
ја
њој
,
у
хлад
,
па
гледа
књигу
.
Хоће
он
много
да
ти
се
пече
на
сунцу
.
И
Сима
се
окрете
мени
испитујући
ме
очима
,
какав
утисак
остављају
код
мене
те
његове
речи
.
Мило
ми
беше
чути
ово
што
ми
он
каза
.
Ласкаше
ми
да
једна
девојка
мисли
и
говори
о
мени
,
нарочито
једна
таква
девојка
која
толике
момке
занима
,
једна
девојка
о
којој
ми
Сима
толико
причаше
.
„
Кад
ће
да
дође
тај
млади
газда
,
да
се
мало
потерамо
по
ових
врбаках
с
њим
...
“
понових
у
себи
.
А
доле
,
под
нашим
ногама
скоро
,
у
дољи
заокруженој
ониским
косама
,
по
којима
се
овде
онде
збили
густи
забрани
,
пукло
село
са
својим
богатим
њивама
и
ливадама
и
густим
воћњацима
,
између
којих
се
виде
беле
куће
.
Тражим
очима
своју
кућу
,
тражим
велики
гранати
орах
,
и
крај
њега
,
мало
потамнео
,
бео
димњак
.
„
Ено
је
“
,
шапћем
у
себи
пун
радости
.
Сунце
нагло
западу
;
већ
осећам
дах
свежег
поветарца
са
далеких
плавих
планина
,
што
се
свиле
на
ведром
обзорју
.
—
Ошини
боље
коње
!
Не
сија
нигде
тако
љупко
сунце
,
нигде
није
тако
слатко
очима
гледати
,
нигде
тако
топло
око
срца
као
у
својој
кући
,
у
месту
свога
рођења
.
Ту
је
ваздух
свежији
,
ту
срце
слободније
куца
,
ту
у
тим
зеленим
ливадама
,
у
густим
лузима
и
врбацима
,
у
оним
врбацима
што
се
пружили
пољем
с
једног
краја
на
други
,
поред
малих
поточића
што
орошавају
зелене
ливаде
,
све
тамо
до
дна
поља
где
се
,
састављени
у
речицу
,
губе
у
далекој
дубрави
.
ИИ
Кући
стигосмо
пре
заласка
сунчева
,
где
затекох
само
мајку
и
најмлађег
брата
Свету
.
—
Дош’о
бата
,
сине
!
казиваше
весело
мајка
Свети
,
који
тек
беше
напунио
трећу
годину
.
—
Бата
!
изговори
он
гледајући
ме
поиздаље
и
туђећи
се
од
мене
.
Доцније
дођоше
отац
и
брат
ми
Будимир
,
што
је
одмах
за
мном
,
који
чуваше
овце
.
Свега
два
брата
и
имам
.
Кад
им
казах
да
сам
прешао
у
шести
разред
,
сви
се
обрадоваше
,
нарочито
мајка
.
Отац
ваљда
не
хтеде
да
се
покаже
.
После
ми
казиваше
мајка
да
је
отац
био
љут
нарочито
ово
неколико
дана
,
љут
на
мене
,
што
се
,
вели
,
занимам
некаквим
беспослицама
;
па
ме
питаше
чим
се
то
занимам
.
Тицаше
се
оних
мојих
причица
и
песмица
,
те
се
стога
и
не
упуштах
ма
у
какво
објашњавање
,
јер
сам
знао
унапред
да
ме
неће
разумети
.
После
вечере
одмах
одох
да
спавам
.
Беху
ми
наместили
кревет
у
једној
соби
;
али
ја
не
хтедох
тамо
већ
казах
мајци
да
ми
простре
на
доксату
.
Ништа
лепше
но
лети
спавати
на
доксату
,
било
да
је
лепо
,
било
да
је
рђаво
време
.
Ако
захукће
ветар
и
удари
киша
,
прикупим
-топао
губер
око
себе
,
а
лисје
на
липи
,
што
је
пустила
гране
до
самог
доксата
,
шушти
те
ме
успављује
.
Ноћ
беше
ведра
и
тиха
.
Ветрић
,
на
мах
на
мах
,
што
би
само
затресао
лисје
на
дрвећу
.
Месец
се
високо
издигао
,
још
мало
па
да
зађе
за
стреху
.
У
даљини
се
чула
отегнута
песма
.
Брзо
заспах
.
Када
сам
сутрадан
устао
,
сви
,
изузев
малог
Свету
,
беху
устали
,
иако
се
ни
тога
дана
није
радило
у
пољу
.
Цео
дан
провео
сам
у
шврљању
тамо
амо
по
имању
.
Обиђох
скоро
цело
имање
;
али
избегавах
да
пођем
тамо
оном
страном
,
где
је
Гилина
кућа
;
а
зашто
,
ни
сам
не
знам
.
Бојах
се
да
она
,
кад
ме
види
,
не
помисли
да
ја
већ
знам
да
је
она
питала
кад
ћу
да
дођем
,
па
сад
идем
те
јој
се
намећем
.
Пошто
тако
обиђох
све
што
ме
је
занимало
,
онда
се
обратих
књижници
очевој
,
која
према
његовим
приликама
и
околностима
беше
доста
богата
,
и
ту
наиђох
на
велики
број
књига
које
дотле
не
хтедох
читати
;
нарочито
новина
с
подлисцима
,
неких
старих
часописа
,
алманаха
,
календара
,
и
тако
даље
;
све
то
беше
пуно
врло
лепих
и
занимљивих
приповедака
и
песама
,
које
се
већим
делом
бављаху
љубављу
.
Имао
сам
муке
са
сређивањем
појединих
бројева
,
али
ми
се
после
мука
та
надокнађавала
уживањем
у
читању
.
И
тако
у
читању
проведох
скоро
пуна
три
дана
.
Тек
нешто
,
нешто
што
бих
послушао
:
отишао
те
нажео
мухар
теоцима
,
напојио
коње
,
нахранио
свиње
,
донео
тестију
воде
са
извора
што
је
одмах
онде
испод
куће
у
потоку
,
и
то
је
све
.
Донекле
уживах
у
таквом
животу
,
па
ме
онда
обузе
нека
сета
,
чамотиња
,
те
се
зажелех
друштва
.
Међутим
,
Сима
ме
непрестано
зваше
да
пођем
с
њим
у
поље
.
—
Немој
да
идеш
с
њим
,
светује
ме
мајка
.
Он
се
много
прођаволио
.
Може
да
те
наведе
на
неко
зло
.
—
Ко
мене
може
да
наведе
кад
ја
нећу
!
—
Ех
,
ко
!
Мислиш
да
ће
зло
само
да
изађе
,
па
да
ти
се
каже
где
је
?
Чувај
се
док
не
натрапаш
на
њ
...
Појмих
те
речи
мајчине
као
израз
њене
претеране
бриге
,
те
им
с
тога
и
не
обратих
пажње
и
не
узех
у
памет
.
Толико
само
да
је
не
бих
увредио
,
не
хтедох
отићи
са
Симом
,
већ
као
мало
љутито
одговорих
му
да
не
могу
;
али
тако
гласно
да
је
мајка
,
која
беше
у
кући
,
чула
.
—
Иди
!
Иди
!
рече
ми
мајка
,
бојећи
се
да
ме
не
увреди
.
Мене
само
страх
.
Али
ја
не
хтедох
ни
да
чујем
до
краја
,
већ
окренух
леђа
и
одох
у
собу
,
тамо
где
су
књиге
,
у
оној
другој
кући
где
је
и
доксат
;
залупих
врата
за
собом
,
седох
на
столицу
,
па
узех
једну
књигу
и
наставих
питати
оданде
где
сам
пре
тога
био
стао
.
То
је
било
тако
око
подне
;
а
пред
вече
кад
изађох
на
капију
,
камо
се
догоњаху
краве
и
овце
са
паше
да
се
помузу
,
Сима
,
који
у
тај
мах
догна
краве
и
волове
с
ливаде
,
ћутећи
махну
ми
главом
да
пођем
с
њим
.
—
Сутра
ћемо
да
пластимо
(
тога
дана
косили
су
косачи
)
;
а
и
виноград
,
онај
тамо
до
гробља
што
је
,
да
се
праши
.
Газда
ми
рече
да
одмах
,
чим
повежем
волове
,
идем
да
зовем
раднике
.
Чини
ми
се
да
ће
бити
и
она
...
Разумедох
која
,
али
ипак
упитах
.
Побојах
се
да
не
помисли
да
сам
ја
баш
озбиљну
пажњу
обратио
ономе
што
ми
оно
пре
,
успут
,
о
Гили
наказива
,
и
да
ја
једва
чекам
да
,
се
с
њом
састанем
.
—
Па
Гила
,
одговори
он
.
Што
,
зар
не
волиш
?
И
он
,
чисто
чудећи
се
,
упре
у
мене
своје
зеленкастоплаве
очи
.
—
Све
ми
једно
,
одговорих
прилично
равнодушно
,
ма
да
ми
не
беше
баш
свеједно
.
Занимаше
ме
та
Гила
,
те
сам
у
истини
жељно
очекивао
да
је
видим
:
да
видим
онако
изближе
ту
девојку
коју
тако
често
помиње
Сима
,
и
која
распитује
за
мене
кад
ћу
да
дођем
.
—
А
да
ли
знаш
извесно
да
ће
бити
и
она
?
упитах
га
после
кратког
ћутања
.
—
Само
док
јој
кажем
да
си
дошао
.
—
Што
то
?
-
—
Што
то
!
...
И
он
ме
насмејана
лица
зачуђено
гледаше
неколико
тренутака
,
а
онда
махну
главом
:
„
Еј
,
кад
не
знаш
!
Да
сам
ја
на
твоме
месту
!
“
Те
вечери
не
заспах
брзо
:
мислио
сам
о
сутрашњем
дану
,
и
о
ономе
што
ми
Сима
говораше
,
и
о
—
Гили
.
Збиља
,
ја
једва
чеках
да
је
видим
.
Преко
обичаја
устадох
рано
.
Сунце
тек
што
засветле
иза
брда
обраслог
гором
.
Лак
вео
од
сумаглице
лагано
се
повијаше
над
пољем
,
а
на
лисју
и
трави
блиста
роса
.
—
Баш
добро
те
си
устао
,
рече
ми
отац
.
Ја
ћу
данас
бити
спречен
послом
у
општини
(
био
је
председник
општински
)
,
те
нећу
моћи
да
надгледам
раднике
.
Стога
ћеш
ти
да
будеш
с
њима
.
Биће
их
на
два
места
.
Једни
ће
да
праше
виноград
,
а
други
да
пласте
.
Ти
ћеш
да
идеш
у
виноград
.
Гледај
да
до
ручка
сврше
тамо
,
па
онда
нека
сви
сиђу
да
пласте
,
како
би
се
сено
могло
још
данас
и
да
здене
.
—
Ама
,
шта
могу
ја
њима
.
Зар
ће
они
хтети
да
слушају
мене
?
понех
се
ја
сад
опет
устезати
.
Нисам
ја
то
,
рекох
,
научио
.
—
Што
?
Каква
наука
ту
има
?
Ти
имаш
само
да
пазиш
да
они
не
проводе
време
узалудно
.
Терај
да
раде
—
да
не
стоје
,
а
ако
ко
неће
да
ради
,
ти
ћеш
да
ми
кажеш
.
Можеш
понети
и
неку
књигу
са
собом
,
те
читај
.
Узми
коња
,
кобила
нека
је
ту
,
те
одјаши
,
па
га
припни
онде
крај
винограда
нека
пасе
.
Трудећи
се
да
сакријем
колико
ме
је
наредба
очева
у
ствари
обрадовала
,
узех
неке
ситнице
од
мајке
које
сам
са
собом
могао
понети
на
коњу
,
ујаших
гола
коња
,
и
замолих
мајку
да
ми
отвори
капију
.
—
Пази
се
!
рече
ми
мајка
затварајући
за
мном
капију
.
—
Море
,
остави
се
,
Бога
ти
!
Зар
сам
ја
дете
!
одговорих
,
па
џарнух
коња
петом
у
трбух
,
и
одјурих
прашњавим
сеоским
путем
сагињући
час
по
час
главу
да
ме
не
дохвати
која
грана
што
се
од
стабла
пустила
преко
плота
.
Прођох
неколико
кућа
окружених
мноштвом
омањих
зградица
.
Пси
лајаху
кроз
плот
,
па
излажаху
чак
и
на
пут
и
лајаху
испред
коња
;
но
коњ
као
да
беше
на
то
навикао
,
јер
се
не
трзаше
и
не
презаше
од
њих
,
већ
само
као
да
нарочито
сачека
једног
повеликог
пса
,
те
кад
му
дође
под
ногу
,
он
га
добро
лупи
.
Нададе
се
ужасно
урликање
и
лавеж
паса
,
а
ја
ободох
коња
,
и
зачас
се
нађох
на
отвореном
пољу
.
Донекле
ишао
сам
равницом
,
а
онда
окренух
уз
брдо
,
идући
покрај
њива
засејаних
пшеницом
која
беше
већ
прилично
зажукла
.
Роса
на
шибљикама
и
високој
трави
дохваташе
ми
обућу
на
ногама
.
Птице
цвркутаху
у
врховима
шумарка
,
ваздух
миран
,
а
сунце
се
полако
пење
ведрим
небом
.
У
винограду
већ
беше
неколико
радника
:
један
остарији
човек
са
женом
и
два
младића
,
сви
оданде
из
села
.
И
они
тек
што
беху
дошли
,
те
се
спремаху
да
отпочну
рад
.
Назвах
им
Бога
и
упитах
се
за
здравље
,
па
онда
одјаших
коња
и
принех
га
онде
крај
винограда
да
пасе
.
Не
потраја
дуго
,
а
дођоше
и
остали
радници
,
међу
којима
беху
и
две
девојке
;
али
она
—
Гила
—
не
дође
.
Што
ли
то
?
Расположење
у
којем
дотле
бејах
,
као
да
ме
сад
остави
.
Ја
бејах
толико
рад
њу
да
видим
да
се
видим
онако
изближе
с
том
девојком
која
,
по
причању
Симином
,
играше
прву
улогу
међу
девојкама
,
и
која
распитиваше
за
мене
:
ја
се
утврдо
надах
да
ћу
је
данас
видети
,
а
ње
нема
.
—
А
има
ли
још
који
да
дође
?
упитах
раднике
.
—
Што
питаш
?
Шта
ће
ти
више
?
Доста
смо
ти
и
ми
,
одговори
ми
Стана
Којина
,
доста
господска
појава
;
вита
,
висока
стаса
,
танких
извијених
обрва
,
црних
очију
,
и
доста
нежног
дугуљастог
лица
;
укратко
,
једна
лепа
девојка
.
То
ми
рече
,
па
саже
главу
за
послом
,
и
—
закикота
се
.
Удари
у
смех
и
она
друга
девојка
.
Удари
ми
нека
врелина
у
образе
,
мора
бити
да
сам
поруменио
.
Зашто
тај
смех
?
Да
ли
оне
не
погађају
моје
мисли
?
Осетих
још
већу
врелину
у
образима
.
—
Ја
се
не
шалим
,
већ
озбиљно
питам
,
рекох
као
мало
љутито
.
—
Шта
вам
је
,
за
Бога
,
те
се
смејете
сад
ту
ни
за
шта
!
рећи
ће
им
једна
остарија
жена
.
Човек
лепо
пита
а
оне
...
Има
,
има
,
окрете
се
мени
:
Злата
Маркова
и
Гила
Марина
.
Осташе
доле
у
ливади
да
пласте
.
—
Како
их
плашћење
нашло
сад
,
кад
још
није
ни
роса
спала
,
приметиће
један
остарији
човек
.
—
Заиста
,
то
нема
смисла
;
али
не
рекох
тако
зато
што
бејах
убеђен
да
сено
није
још
за
плашћење
,
већ
поглавито
зато
што
не
дођоше
овамо
,
те
да
једном
видим
ту
Гилу
.
„
Нема
смисла
“
,
понових
тоном
човека
који
се
у
тим
пословима
потпуно
разуме
.
—
Мислиле
да
ћеш
ти
тамо
доћи
,
опет
ће
Стана
Којина
,
чупкајући
траву
око
једног
чокота
.
И
опет
порумених
.
Она
као
да
завирује
на
дно
мога
срда
.
—
Иди
мало
до
њих
,
рече
ми
мало
после
.
—
Што
ћу
тамо
?
—
Помажи
им
да
пласте
.
—
Нека
,
није
потребно
.
Могу
и
овде
.
—
Право
велиш
.
Шта
вали
Стани
?
добаци
једна
жена
отуд
с
краја
.
Стана
саже
главу
,
а
ја
се
више
не
сећам
да
сам
после
још
који
пут
поруменио
у
сличном
случају
.
Брзо
се
упознадох
са
њима
и
са
свима
њиховим
шалама
,
те
бејах
равнодушан
,
то
јест
не
руменех
,
када
би
се
и
што
крупније
рекло
.
Девојке
се
међутим
просто
надметаху
с
момцима
ко
ће
шта
непристојније
рећи
.
Моје
присуство
као
да
не
утицаше
ни
најмање
на
њих
.
Као
да
им
беше
тешко
само
док
отпочеше
,
а
већ
после
...
Ја
сам
стајао
ту
крај
њих
и
слушао
.
И
,
за
чудо
,
и
ја
сам
ту
њихову
шалу
брзо
заволех
.
Стадох
се
заједно
с
њима
смејати
кад
би
ко
што
рекао
;
разуме
се
,
уздржавајући
се
од
учешћа
у
тој
шали
,
и
трудећи
се
колико
је
могуће
да
прикријем
колико
ми
је
по
вољи
кад
се
од
њих
ко
нашали
.
—
Еј
,
море
,
наслуша
се
ти
баш
добро
,
рећи
ће
ми
она
остарија
жена
,
што
оно
јутрос
прекори
Стану
кад
се
стаде
смејати
.
—
Шта
ћеш
?
Така
ти
је
ова
наша
сељачка
работа
.
—
Што-о
?
учини
Стана
отежући
оно
„
о
“
.
Их
,
Боже
,
већ
нема
!
Чудна
чуда
!
изговараше
,
мазећи
се
,
и
подиже
главу
онако
сагнута
,
па
ми
насмешена
лица
часом
погледа
право
у
очи
,
а
онда
саже
опет
главу
.
—
Мислиш
,
тамо
у
вароши
,
нема
да
се
шале
?
—
Нема
такве
шале
тамо
,
рекох
,
не
чекајући
ону
жену
да
одговори
Стани
.
—
Они
се
не
шале
тако
...
тако
—
хтедох
рећи
једну
реч
,
али
се
уздржах
;
бојах
се
да
их
не
увредим
.
—
Не
шале
се
,
рекох
,
тако
много
.
—
Они
истински
онако
,
промрмољи
једна
жена
,
не
дижући
главе
.
Прсну
смех
.
Насмејах
се
и
ја
.
И
тако
у
шали
,
па
већ
скоро
време
ручку
.
Навалише
,
те
опрашише
цео
виноград
;
било
је
пре
неколико
дана
опрашено
више
од
пола
.
У
то
Сима
изби
оздо
од
ливаде
.
—
’
Ај’те
,
да
се
руча
!
Радници
стадоше
прибирати
шта
је
ко
био
где
оставио
,
па
се
онда
кренуше
.
Ја
похитах
напред
са
Симом
.
—
А
што
ниси
ти
доле
?
прекори
ме
он
.
—
Море
,
да
не
кажу
...
Знаш
већ
.
—
Гледај
,
гледај
!
Чудна
ми
чуда
шта
ће
ко
да
каже
?
Шта
има
да
ти
каже
?
А
онда
,
пошто
поћута
мало
,
тек
ће
:
„
Еј
,
кад
не
умеш
!
“
Постиде
ме
тај
његов
прекор
.
Зар
ја
да
не
умем
?
—Ама
,
није
ни
овамо
баш
тако
рђаво
,
рекох
.
—
Шта
?
Стана
?
упита
изненађено
.
—
Па
није
ружна
.
Он
се
насмеја
.
—
Стан’те
,
што
бежите
?
чух
где
неко
викну
за
нама
.
Окренусмо
се
.
Стана
са
оном
другом
девојком
хиташе
за
нама
са
мотиком
и
вилама
на
рамену
.
Застадосмо
.
—
Не
ваља
ти
тај
млади
газда
,
рече
она
Сими
.
—
Не
ваљаш
ти
!
врати
јој
Сима
,
смејући
се
.
А
што
да
не
ваља
?
—
Много
стидљив
.
Ја
јој
на
то
погледах
право
,
право
у
очи
.
Погледа
и
она
мени
,
па
се
онда
наједанпут
закикота
,
поводећи
се
у
страну
...
Сиђосмо
у
ливаду
.
Пред
нама
пукли
откоси
далеко
,
далеко
.
То
нам
је
највећа
ливада
;
избаци
понекипут
преко
сто
омањих
пластова
,
а
по
десет
оних
великих
сена
.
Тамо
на
средини
ливаде
,
две
женске
купе
откосе
у
мале
гомилице
,
—
мравуљају
.
Ниже
доле
,
тамо
крај
потока
у
врбаку
,
стоје
повезани
волови
.
Сунце
жеже
,
нигде
облачка
.
Мирише
покошена
трава
тако
силно
,
да
просто
заноси
.
—
Хоћемо
ли
по
један
откос
?
упита
Стана
ону
другу
девојку
.
Она
одговори
да
хоће
.
—
’
Ајде
и
ти
,
господине
!
рече
мени
,
ударајући
с
осмехом
на
ову
реч
:
господине
!
—
Немам
виле
.
—
Има
,
има
,
одговори
Сима
.
Донео
сам
ја
.
И
он
отрча
ка
једном
јабукову
дрвету
,
што
је
при
крају
ливаде
,
те
донесе
двоје
виле
,
једне
за
мене
,
а
једне
за
себе
.
—
Донео
сам
ја
четворе
виле
.
Био
их
тамо
у
хладу
,
под
јабуком
,
још
двоје
.
Узех
виле
,
и
погледах
у
Стану
.
—
Умеш
ли
?
упита
ме
она
.
—
Што
да
не
умем
!
Зар
ту
треба
још
нека
наука
?
Пластио
сам
ја
још
мали
.
—
Их
,
па
и
са
мном
!
А
ја
сам
заборавила
.
Пластио
сам
одиста
једном
и
с
њом
,
баш
пре
него
што
ћу
отићи
у
гимназију
.
Имао
сам
тада
мале
лаке
виле
,
један
наш
слуга
начинио
их
нарочито
за
мене
.
Тада
сам
се
утркивао
у
плашћењу
са
Станом
,
која
беше
мојих
година
,
а
девојке
које
плашћаху
заједно
с
нама
,
задиркиваху
нас
,
онако
мале
,
како
ћемо
да
се
узмемо
.
—
’
Ајде
,
почињи
!
Један
,
два
,
трп
!
Ко
брже
!
викну
Стана
.
Појурисмо
сви
четворо
,
ја
,
Сима
,
Стана
,
и
она
друга
девојка
,
сви
једно
до
другог
.
На
средини
ливаде
сусретосмо
оне
две
женске
.
Једна
од
њих
беше
мало
заостала
;
отресаше
неку
боцу
са
сукње
.
Ова
што
иђаше
напред
девојка
плавих
обрва
и
очију
,
са
малом
подигнутом
брадицом
,
промрмољи
нешто
,
поздрави
се
,
шта
ли
,
па
оде
даље
купећи
откосе
.
Беше
то
Злата
Маркова
.
Она
друга
,
то
је
Гила
,
помислих
у
себи
.
Откоси
иђаху
право
к
њој
,
а
она
још
непрестано
сагнута
отреса
боцу
,
те
јој
се
лице
не
може
да
види
.
Дођосмо
већ
до
ње
,
а
она
,
још
не
диже
главу
;
још
се
занима
оном
боцом
.
Сима
се
нагна
,
те
право
на
њу
.
Она
се
брзо
исправи
—
и
ја
зачас
сагледах
два
црна
ока
.
Лако
и
окретно
она
потеже
ону
боцу
на
Симу
.
—
Деее
!
...
рече
му
онако
по
мушки
,
и
поскочи
неколико
корачаји
у
страну
од
њега
;
а
онда
приђе
,
те
се
рукова
са
мном
.
Онако
као
што
би
лопов
погледао
у
неку
ствар
коју
хоће
да
украде
,
тако
ја
поново
погледах
у
њу
,
Гилу
.
Она
гледаше
у
мене
,
—
гледаше
својим
као
угљен
црним
очима
,
испод
својих
дугих
црних
трепавица
.
—
’
Ајде
да
истерамо
до
краја
,
позва
ме
Стана
,
која
беше
већ
прилично
одмакла
,
—
’
Ајде
,
позва
ме
Сима
,
—
’
Ајде
,
ако
ћеш
са
мном
,
—
да
истерамо
по
један
откос
тамо
до
оног
дрвета
.
Тамо
ће
и
да
се
руча
.
Куд
ћеш
с
њима
тамо
на
крај
ливаде
!
позва
ме
Гила
,
али
тихо
,
скоро
шапћући
,
по
свој
прилици
у
намери
да
оно
троје
не
чује
,
и
упре
у
мене
очи
,
а
на
крајевима
усана
заигра
јој
осмех
.
Није
истина
,
лепо
остављати
друштво
,
али
ја
оставих
њих
,
па
пођох
са
Гилом
.
Оно
троје
заграја
,
„
Нашао
је
сад
боље
друштво
“
,
чух
где
рече
Стана
Сими
и
оној
другој
девојци
,
али
тако
гласно
да
и
ја
чујем
;
а
онда
ми
прекорно
довикну
:
„
Добро
!
Добро
!
“
Не
одазвах
јој
се
ни
једном
речју
,
већ
наставих
купити
откосе
напоредо
с
Гилом
.
—
Криво
јој
,
прошапута
Гила
.
—
Марим
ја
,
и
нехотице
ми
се
оте
са
усана
.
Гила
ћуташе
и
пажљиво
купљаше
сено
напоредо
са
мном
,
пазећи
да
не
изостане
,
а
опет
и
мене
да
не
остави
за
собом
.
Тако
смо
неко
време
напоредо
радили
,
ћутећи
.
Најзад
,
један
од
радника
,
отуд
испод
јабуке
,
повика
:
—
Еј
,
ви
,
море
!
’
Ај’те
да
се
руча
.
Има
времена
после
,
па
пластите
.
У
исто
време
приметих
да
неко
трчи
за
мном
.
Беше
то
Стана
.
Стигавши
нас
,
она
рече
:
—
’
Ајде
!
и
удари
ме
дланом
по
леђима
.
’
Ајд
’
,
остави
,
па
после
,
додаде
,
и
отрча
преко
откоса
.
—
’
Ај’те
ви
!
сад
ћемо
нас
двоје
,
одговори
јој
Гила
,
и
погледа
у
мене
.
Погледи
нам
се
сусретоше
,
и
ја
видех
где
јој
и
сад
заигра
онај
малопрешњи
осмех
на
крајевима
усана
.
—
Кад
си
дошо
?
упитаће
ме
мало
после
.
—
На
Петровдан
.
—
Па
где
си
био
ово
дана
?
Она
се
тако
слободно
и
тако
усрдно
разговараше
са
мном
,
као
да
се
познајемо
не
знам
од
када
.
Почех
се
осећати
некако
пријатно
,
некако
мило
крај
ње
.
Покуписмо
откосе
до
иа
крај
,
па
одосмо
да
ручамо
.
За
ручком
ми
нађоше
,
(
да
ли
случајно
?
)
место
до
Гиле
.
После
ручка
,
сунце
припекло
,
просто
све
да
сагори
.
Али
,
пошто
поседесмо
мало
,
све
се
опет
диже
на
посао
;
и
,
ма
да
сунце
сипаше
своје
вреле
,
зраке
,
шала
,
смех
и
кикот
почеше
наново
.
Ја
однекуда
расположен
као
и
остали
,
па
послујем
напоредо
с
њима
.
—
Ама
,
нешто
се
много
провреднио
овај
наш
млади
газда
приметиће
једна
остарија
жена
.
—
Што
?
...
Не
ради
другом
,
већ
себи
,
одговори
јој
Гила
,
која
купљаше
откосе
поред
мене
.
—
А
што
ти
одговараш
уместо
њега
?
примети
један
момак
.
Она
ћуташе
.
Почеше
је
задиркивати
за
мене
.
Она
,
ма
да
им
иначе
другу
шалу
брзо
одшаљиваше
,
сада
ћуташе
.
—
Море
,
ко
ће
сад
с
њима
!
говораше
Стана
,
али
без
смеха
,
без
оне
јутрошње
веселости
и
расположења
.
Шала
опет
поче
бивати
све
дубља
и
дрскија
.
И
,
као
јутрос
,
она
утицаше
врло
пријатно
на
мене
,
и
чињаше
ми
ово
друштво
пријатнијим
и
са
једном
дражи
више
.
Ја
радо
слушах
када
ко
из
друштва
задиркиваше
мене
и
Гилу
,
и
падаше
ми
слатко
и
најдрскија
шала
у
том
погледу
.
Али
ми
криво
падаше
кад
се
Гила
тако
шаљаше
с
другим
момцима
.
Према
мени
се
све
као
нешто
устручава
...
.
Пошто
измравуљасмо
откосе
,
отпочесмо
да
градимо
пластове
,
подељени
у
четири
чете
,
да
видимо
која
ће
бити
највреднија
.
Ја
дођох
у
ону
у
којој
беше
Гила
!
—
Ама
,
њих
двоје
опет
заједно
,
рећи
ће
Стана
.
—
Што
?
...
Да
ти
није
криво
?
упита
је
једна
жена
,
—
Што
да
ми
је
криво
?
Ваља
да
сам
масаџика
,
па
да
се
надам
да
ме
узме
,
да
будем
госпођа
!
Хо
,
хо
,
хо
!
...
И
она
удари
у
неки
подругљив
смех
.
Ја
и
Гила
ћутасмо
.
Пошто
наметасмо
десетак
мравуљака
,
требало
је
да
се
гази
.
Ја
ускочих
на
један
пласт
,
али
,
кад
бејах
већ
на
њему
,
подиђе
ме
одједном
неки
стид
.
Зашто
?
Ко
би
то
могао
погодити
?
Ја
узех
пазити
на
сваки
свој
покрет
,
и
трудих
се
да
сваки
издржи
оцену
Гилину
.
Да
ли
сам
тако
на
пласту
,
стојећи
и
газећи
унаоколо
,
стварао
пријатну
слику
у
њеним
очима
,
—
у
њеном
срцу
?
Сећам
се
само
,
баш
у
исти
мах
кад
се
попех
на
пласт
,
да
Гила
дође
с
још
једном
пласком
сена
,
и
да
је
баци
на
мене
;
ја
скочих
с
пласта
и
појурих
за
њом
,
а
она
утече
,
упредајући
набораном
вуненом
сукњом
и
вијући
снагом
.
Кад
дође
ред
на
други
пласт
да
се
гази
,
испе
се
она
.
Њој
то
стајаше
врло
лепо
.
Газећи
лако
и
окретно
,
она
узе
представљати
како
су
неки
Маџар
и
Маџарица
играли
на
једној
свадби
онде
у
селу
,
кад
се
женио
не
знам
ко
.
Ухвати
се
за
сукњу
,
па
упреде
,
упреде
,
па
се
онда
окрете
око
себе
и
,
као
занета
покретом
,
скочи
са
пласта
и
право
на
мене
.
Прихватих
је
да
не
падне
:
у
наручју
—
у
рукама
/
на
мишицама
,
на
грудима
—
осетих
њену
младу
,
једру
,
пуну
снагу
,
а
крај
од
махраме
којом
се
беше
повезала
,
дохвати
ме
по
лицу
и
по
устима
.
—
Оно
се
двоје
љуби
!
чух
где
Стана
нагло
довикну
осталима
,
па
се
усиљено
закикота
.
Ја
се
збуних
.
Погледах
око
себе
,
и
видех
све
где
се
смеше
и
гледају
право
у
нас
.
Гила
,
као
да
ништа
није
било
,
продужи
ћутећи
доносити
мравуљке
.
Не
смедох
да
јој
погледам
у
очи
,
већ
се
полако
уклоних
у
хлад
.
Стојећи
ту
у
хладу
,
минут
ми
се
учини
читавим
сахатом
.
Хтедох
да
се
покажем
љут
на
такву
шалу
Станину
,
хтедох
тиме
да
докажем
свима
како
у
ствари
није
било
ничега
,
као
што
и
није
.
(
Међутим
осећао
сам
да
је
баш
у
ствари
било
одиста
нечега
.
)
Али
као
да
ме
нико
не
разумеде
.
—
Седи
,
море
,
ту
у
хладу
,
када
ти
је
дао
Бог
!
рече
ми
једна
остарија
жена
,
уморна
,
што
јој
се
познаваше
и
по
гласу
.
Би
ми
необично
криво
.
Ја
очекивах
да
ће
ко
од
радника
приметити
да
више
не
радим
,
и
да
ће
ме
упитати
зашто
сам
се
наљутио
и
уклонио
,
на
да
му
ја
кажем
,
а
они
онда
сви
да
навале
на
мене
да
ме
одљуте
,
и
ја
опет
да
отпочнем
пластити
,
опет
да
сам
у
том
друштву
,
...
у
друштву
Гилином
.
Али
они
као
и
да
не
мишљаху
на
то
.
А
ја
попустити
нисам
хтео
нипошто
.
Бејах
тврдоглав
до
зла
Бога
,
те
кад
ка
коју
страну
кренем
,
тешко
ми
се
после
враћати
.
Ја
остадох
на
свом
месту
.
Очи
ми
се
,
међутим
,
отимљу
за
њом
,
и
видим
где
моје
место
крај
ње
заузе
један
висок
плав
момак
,
друг
мој
из
основне
школе
,
али
по
годинама
нешто
мало
старији
од
мене
;
она
се
сад
с
њим
шали
,
на
њега
пласке
баца
,
с
њим
се
јури
и
за
чудо
—
на
мене
главе
не
окреће
...
У
то
стиже
време
ужини
,
и
Сима
,
који
се
по
ручку
беше
вратио
кући
,
дође
и
донесе
јело
.
Искуписмо
се
сви
под
јабуку
,
и
ту
у
хладу
поседасмо
.
Сима
ми
се
загледа
у
очи
.
—
Што
си
љут
?
—
Нисам
...
И
ја
се
потрудих
,
те
се
усиљено
насмеших
.
—
Јеси
,
јеси
.
Познајем
ја
.
А
ко
те
то
наљутио
?
...
Он
се
окрете
радницима
и
погледа
у
све
њих
...
Је
ли
,
море
,
што
сте
наљутили
човека
?
—
Море
,
није
ме
нико
наљутио
.
Шта
се
заносиш
сад
ту
?
осекох
се
ја
на
њ
.
Беше
ми
криво
што
нико
сем
њега
не
обрати
пажње
на
то
да
сам
љут
.
—
Ах
,
што
не
знам
.
...
Да
ниси
ти
,
ђаволе
?
окрете
се
Стани
.
—
Ја
!
учини
Стана
,
ишчуђујући
се
.
Што
ја
њега
да
љутим
?
И
на
томе
се
сврши
разговор
.
Пошто
ужинасмо
,
радници
легоше
да
се
одморе
.
Леже
и
Гила
,
и
испружи
се
као
и
остали
.
Упитах
Симу
хоће
ли
да
се
враћа
сад
одмах
кући
:
хтедох
и
сам
да
идем
кући
,
те
да
тиме
дам
на
знање
свима
колико
сам
љут
;
али
Сима
ми
одговори
да
неће
,
већ
хоће
да
застане
,
те
да
помогне
,
како
би
се
све
површило
.
Онда
ми
се
поново
загледа
у
лице
,
и
као
да
опази
шта
ми
се
у
души
збива
,
те
ме
опет
стаде
испитивати
шта
ми
је
,
и
ко
ме
је
то
наљутио
.
Дуго
се
уздржавах
,
али
му
напослетку
ипак
казах
све
од
почетка
до
краја
—
разуме
се
,
трудећи
се
да
прикријем
своје
праве
,
најтајније
осећаје
.
Он
се
веома
зачуди
.
—
Их
,
ала
си
ти
неки
...
Зар
за
то
да
се
наљутиш
?
И
не
само
он
,
већ
готово
и
сви
радници
погледаше
ме
зачуђено
,
и
стадоше
ми
објашњавати
како
је
то
била
само
шала
,
и
како
ми
није
нико
ништа
ружно
рекао
.
Што
,
ако
је
баш
ко
и
рекао
да
сам
пољубио
Гилу
?
Зар
је
то
ружно
?
—
И
то
је
све
ова
;
свему
је
томе
она
крива
,
рече
Сима
и
гурну
мало
Гилу
песницом
у
кук
.
Гила
се
исправи
и
седе
.
—
Што
ја
?
...
Што
сам
ја
крива
?
упита
и
зачуђено
погледа
у
њега
,
па
онда
у
мене
.
Мој
се
поглед
сукоби
с
њеним
,
и
то
први
пут
од
онда
када
оно
скочи
са
пласта
на
мене
.
Погледасмо
се
,
и
за
час
јој
лицем
пређе
осмех
који
ми
се
учини
заносан
:
очи
засветлише
јаче
,
оне
њене
црне
очи
са
нечим
тамним
,
тајанственим
око
себе
.
Ја
оборих
очи
.
Дигох
се
и
одох
,
те
узех
коња
...
Кад
стигох
на
ливаду
,
сунце
већ
беше
зашло
.
Свежа
хладовина
спушташе
се
озго
са
планине
.
На
ливади
затекох
оца
.
Он
нешто
љутито
викаше
.
Једно
сено
не
беше
како
ваља
зденуто
,
већ
накриво
.
Онај
што
га
је
денуо
правдаше
се
да
је
сено
ровито
,
још
свеже
,
па
му
се
не
може
рачун
да
ухвати
.
Сима
и
још
један
превлачаху
пластове
.
Настаде
журба
какве
ја
данас
не
видех
.
Једни
дену
,
једни
избацују
,
једни
опет
уређују
већ
зденута
сена
.
Нико
не
стоји
.
Отац
ми
рече
да
је
време
да
идем
кући
.
Узјаших
коња
и
одох
.
Јашући
,
у
мислима
,
одједном
,
кад
већ
хтедох
да
зађем
у
село
,
чух
песму
доле
у
пољу
.
Зауставих
коња
и
стадох
слушати
.
Певаху
песму
„
Лепа
Пава
“
,
која
се
тада
највише
певаше
.
Гласови
женски
,
девојачки
,
познаје
се
где
иду
из
пуна
срца
.
Кад
дођоше
на
оно
:
„
Лепи
Раде
,
шта
ћеш
дати
за
ме
?
“
чух
уместо
„
Раде
“
моје
име
.
Претворих
се
сав
у
ухо
и
чух
даље
:
„
Лепа
Гиле
,
даћу
себе
за
те
“
.
Па
онда
цика
,
врисак
,
кикот
.
Неко
од
мушких
узвикну
:
„
Иии
...
ју
!
“
и
засвира
свирајка
.
Затим
се
диже
жагор
,
галама
;
песма
девојачка
,
свирајка
,
узвици
,
све
се
то
измешало
,
да
не
могу
ништа
да
разаберем
.
Несвесно
ударих
коња
,
и
одјездих
кући
.
Код
куће
,
крај
ватре
,
затекох
и
мајку
љутиту
.
Спрема
вечеру
и
грди
,
псује
нешто
за
свој
рачун
.
Оне
проклете
ћурке
...
на
гуске
несрећне
...
Једно
пиле
опет
...
а
врашки
прасићи
...
Све
то
исприча
она
мени
док
још
и
не
седох
,
а
затим
ме
једно
за
другим
питаше
:
јесам
ли
и
ја
помагао
,
јесам
ли
се
уморио
,
како
ми
се
свиде
ови
сељачки
момци
и
девојке
,
и
јесам
ли
могао
да
изађем
на
крај
с
њима
?
Како
Гила
?
Задиркује
ли
ме
?
Ђаво
је
она
—
Гила
—
да
јој
нема
равне
.
Стана
алакача
само
,
алака
онако
у
ветар
.
Али
Гила
!
Оно
ти
је
ђаво
над
ђаволима
.
Све
то
она
изговори
,
и
не
давши
ми
да
једну
реч
рекнем
.
Сама
питаше
,
сама
одговараше
.
—
Море
,
шта
се
тиче
мене
Гила
и
Стана
ђаво
и
враг
!
Гледам
ја
своја
посла
,
рекох
јој
трудећи
се
да
ме
глас
не
изда
.
—
Право
велиш
,
лепо
моје
,
паметно
дете
.
Њему
ће
мајка
да
испроси
из
вароши
девојку
,
да
се
зна
што
је
,
а
не
као
ове
сељачке
што
не
умеју
ни
уста
честито
да
отворе
.
Ћутах
,
мислећи
на
Гилу
...
После
вечере
искупише
се
сви
радници
који
су
данас
у
пољу
радили
.
Ништа
то
што
их
је
цео
дан
пекла
звезда
у
теме
,
а
ноге
и
руке
и
цела
снага
биле
непрестано
у
највећем
напрезању
.
Засвира
свирајка
и
наста
игра
,
после
оноликог
рада
данашњег
,
после
оноликих
напора
.
И
то
скоро
сваки
дан
тако
!
...
Боже
мој
,
рад
бих
био
знати
од
чега
ли
си
ти
створио
нашег
сељака
?
...
Ја
сам
седео
на
својем
месту
и
посматрао
играче
.
Али
ми
се
поглед
отимаше
њој
,
Гили
.
Тражих
је
у
колу
по
белој
кошуљи
и
њеној
белој
махрами
,
и
спазих
је
.
Играше
до
оног
момка
што
се
данас
,
кад
се
ја
оно
повукох
,
настави
шалити
и
разговарати
с
њом
.
Играју
,
па
једно
у
друго
час
по
час
погледају
,
па
онда
оборе
очи
.
Мене
као
да
и
не
бејаше
на
свету
.
Престадох
дисати
,
и
нетренимице
стадох
гледати
у
њих
двоје
,
као
занет
,
изгубљен
.
Беше
то
неки
Алекса
,
мој
школски
друг
:
заједно
смо
свршили
школу
овде
у
селу
,
па
он
остао
да
ради
земљу
.
Беше
сироче
,
без
оца
и
без
мајке
,
без
игде
икога
.
Међутим
,
иза
оца
му
заостаде
прилично
имање
,
скоро
као
наше
.
Један
његов
рођак
који
му
је
и
старалац
,
узео
га
к
себи
,
те
му
ради
имање
,
и
чува
га
док
не
стане
на
ноге
и
не
ожени
се
,
те
да
може
сам
за
се
.
Но
тај
његов
рођак
,
у
колико
сам
могао
сазнати
,
злоупотребљавао
је
свој
положај
и
према
Алекси
и
према
његову
имању
.
Да
је
по
Алексином
имању
,
Алекса
би
имао
само
да
седи
а
имање
само
да
га
издржава
.
Међутим
,
он
је
код
тога
свог
рођака
био
просто
један
слуга
онако
као
код
нас
Сима
.
Пре
неки
дан
,
на
пример
,
радио
Сима
код
тога
његова
рођака
,
па
он
,
Алекса
,
дошао
данас
да
врати
.
Сећам
се
кад
смо
ступили
у
први
разред
основне
школе
(
Алекса
је
,
напоменуо
сам
већ
,
био
старији
од
мене
скоро
две
године
)
,
једва
да
беше
од
мене
нешто
мало
развијенији
.
Тада
када
смо
се
рвали
,
он
ме
је
обарао
.
Међутим
,
кад
бесмо
у
трећем
разреду
,
ја
сам
га
бацао
као
ништа
.
„
Да
ја
имам
твоју
негу
,
и
ја
бих
може
бити
био
тако
јак
“
,
сећам
се
лепо
где
ми
је
тада
једном
приликом
рекао
,
и
то
таквим
тоном
,
да
ми
га
је
било
жао
,
и
да
сам
се
просто
кајао
што
сам
према
њему
своју
снагу
показао
тада
.
Али
сада
ми
ништа
од
свега
тога
не
падаше
на
памет
.
Гледајући
у
њега
,
стадох
ценити
—
његову
лепоту
.
Беше
ми
чудновато
како
досад
нисам
приметио
да
је
он
један
леп
младић
,
заиста
леп
,
и
леп
упркос
томе
што
бих
ја
сад
волео
да
је
он
ружан
,
и
то
врло
ружан
...
У
том
свирајка
преста
,
коло
се
пусти
,
и
ја
спазих
где
се
Гила
и
он
нешто
поверљиво
разговарају
.
Он
јој
говори
и
смеши
се
,
а
она
гледа
преда
се
.
С
највећом
пажњом
,
расејано
према
свему
осталом
,
пратио
сам
им
сваки
покрет
.
У
томе
ми
једна
рука
паде
на
раме
.
Сав
се
стресох
,
дигох
главу
и
погледах
.
Беше
то
Сима
.
—
У
шта
си
се
загледао
?
—
Ни
у
шта
,
одговорих
.
Гледам
овај
свет
,
и
не
могу
довољно
да
му
се
начудим
.
После
оноликог
рада
данашњег
,
и
њему
је
опет
до
игре
...
Хтедох
да
се
пред
њим
учиним
равнодушан
.
—
Што
не
играш
?
—
Мрзи
ме
,
одговорих
зловољно
;
а
и
оцу
знам
да
не
би
било
право
.
—
„
Ајде
!
’
Ајде
!
рече
он
и
повуче
ме
.
—
Остави
ме
!
осекох
се
љутито
.
Он
ме
замишљено
посматраше
неколико
тренутака
,
а
онда
се
уклони
и
оде
опет
међу
играче
.
Најзад
,
пошто
свирач
одсвира
још
једно
коло
,
по
молби
Алексиној
,
који
га
и
поведе
—
до
њега
играше
Гила
—
преста
свирајка
,
преста
и
коло
.
—
Да
се
иде
!
Време
је
да
се
спава
!
Стадоше
купити
шта
је
ко
где
оставио
.
Она
,
Гила
,
приђе
к
мени
.
Беше
оставила
котарицу
са
плетивом
онде
на
клупи
где
сам
ја
седео
.
—
Хоћеш
да
идеш
?
упитах
је
.
Бесмо
подаље
од
осталих
.
—
Хоћу
!
Што
?
...
Ваљада
ћу
да
останем
овде
код
тебе
!
рече
она
полако
и
загледа
ми
се
право
у
очи
с
оним
својим
осмехом
на
уснама
.
Погледах
и
ја
њу
,
погледах
јој
право
у
очи
;
бејах
храбрији
него
ли
оно
данас
,
ваљада
што
је
мрак
;
и
као
да
ми
мало
одумину
од
онога
што
се
беше
почело
да
бере
.
—
Што
,
па
баш
и
да
останеш
!
Шта
би
ти
било
?
прогура
ми
се
кроз
грло
.
Она
ме
погледа
добро
у
очи
,
осмехну
се
,
па
се
онда
стидљиво
уви
у
стасу
и
окрену
лице
у
страну
.
Радници
кренуше
.
—
Лаку
ноћ
!
рече
ми
и
пође
;
а
кад
се
измаче
неколико
корачаји
,
она
се
окрену
и
погледа
ме
још
једном
—
ја
видех
у
ноћи
њено
лице
,
њене
очи
обасјане
лампом
—
а
онда
се
изгуби
тамо
на
капији
међу
осталим
радницима
.
Одоше
.
Ћурличе
свирајка
,
чује
се
смех
,
шала
.
Отуда
иза
брда
у
густој
тами
помаља
се
месец
румен
као
крв
.
Одох
на
доксат
;
свукох
се
и
легох
.
Легох
,
али
не
заспах
,
и
ако
бејах
уморан
.
Гила
ми
непрестано
у
памети
:
непрестано
видим
њена
два
црна
ока
и
онај
осмех
што
јој
за
час
пређе
лице
и
као
мало
застане
на
крајевима
њених
усана
и
ту
задрхти
,
па
се
онда
сасвим
изгуби
,
—
непрестано
то
пред
мојим
очима
.
Међутим
,
узалуд
се
трудим
да
створим
целу
слику
,
да
цело
њено
лице
,
целу
њу
замислим
!
Не
могу
да
се
сетим
каква
изгледа
!
И
мамим
слику
за
сликом
полако
,
опрезно
,
онако
као
што
бих
јој
се
крао
на
састанак
где
год
у
лугу
;
све
сам
јој
ближе
—
јабука
на
грани
све
ми
је
ближе
,
ближе
;
таман
да
је
ухватим
руком
,
а
грана
ми
се
отргне
...
Тако
и
с
њеном
сликом
.
Иде
представа
за
представом
,
и
сад
ће
...
сад
ће
...
И
,
као
одблесак
сунца
са
огледала
,
осетим
