П
.
КАРА-РАДОВАНОВИЋ
КРВАВИ
ЗЛОЧИН
У
БРАКУ
БЕЗ
ЉУБАВИ
...
„
БРАК
БЕЗ
ЉУБАВИ
КОЛЕВКА
ЈЕ
ДОМАћЕ
НЕСРЕЋЕ
...
“
ИЗДАЊЕ
КЊИЖАРЕ
АНТОНИЈА
П
.
ЂОРЂЕВИЋА
БЕОГРАД
ШТАМПА
Т
.
К
.
НАУМОВИЋА
У
ЗГРАДИ
КЛ
.
ЛУТРИЈЕ
1900
НЕКОЛИКО
РЕЧИ
НАПРЕД
Нема
готово
ни
једног
села
у
нашој
лепој
домовини
,
у
којем
се
не
би
могла
чути
по
која
жалосна
,
али
и
истинита
историја
каквог
страховитог
злочина
,
или
у
опште
каквог
немилог
догађаја
,
коме
је
био
узрок
несавесни
поступак
родитеља
при
женидби
и
удадби
своје
деце
.
—
И
,
ја
сам
у
овој
мојој
приповетци
испричао
један
страшан
злочин
,
који
је
последица
на
силу
и
без
љубави
везаног
брака
.
Последица
,
дакле
,
несавесног
поступка
једних
несрећних
родитеља
,
који
су
,
из
проклете
грамзивости
за
што
већим
имањем
,
на
силу
венчали
своју
јединчад
,
коју
су
после
због
тога
изгубили
на
један
ужасан
начин
,
који
је
у
овој
приповетци
испричан
.
Догађај
овај
није
измишљен
.
Он
је
истинит
.
Па
имајући
на
уму
чика
љубине
речи
:
Кад
истину
набелите
,
нарумените
и
окитите
,
она
је
онда
ружна
,
као
и
права
лаж
ја
сам
га
испричао
читаоцима
онако
,
како
је
текао
,
држећи
се
строго
истине
и
избегавајући
приповедачко
кинђурење
е
,
не
бих
ли
тиме
колико
толико
припомогао
,
да
се
онакви
жалосни
догађаји
не
би
више
дешавали
у
нашем
народу
.
Ви
,
који
имате
да
жените
и
да
удајете
,
будите
веома
пажљиви
у
томе
послу
,
јер
од
тога
зависи
срећа
ваше
деце
.
Ви
,
који
се
жените
и
ви
које
се
удајете
,
имајте
увак
па
уму
:
да
је
главни
основ
срећи
брачнога
живога
љубав
,
здравље
и
рад
.
Писац
.
Крвави
злочин
У
БРАКУ
ВЕЗ
ЉУБАВИ
У
питомој
ваљевској
посавини
,
а
у
селу
Дрену
,
на
гласу
је
био
газда
Живан
Ђурић
,
—
Познат
је
био
због
свога
великог
имаћа
,
а
боме
и
због
свога
зеленашлука
и
каишарлука
.
Своје
велико
имаће
стекао
је
као
и
сви
остали
зеленаши
и
каишари
—
дуплим
интересом
.
Газда
Живан
,
није
само
обрађивао
своје
велико
имаће
,
него
је
још
и
трговао
са
храном
,
стоком
и
кожама
.
Еле
,
како
,
тако
,
он
је
имао
и
прилично
готових
новапа
.
И
ако
је
газда
Живан
био
тако
имућан
,
он
се
ипак
сматрао
за
несрећног
човека
,
јер
му
је
његова
добра
Марица
,
тек
у
седамнаестој
години
брачног
живота
-—
тако
рећи
:
на
прагу
саме
старости
—
родила
кћер
,
која
је
на
крштењу
добила
име
Марија
,
али
су
је
од
милости
звали
—
Мара
.
Живана
и
Марицу
мучила
је
тешка
помисао
,
да
ће
се
угасити
свећа
мушке
лозе
Ђурића
.
—
Али
је
ипак
Мара
била
велика
радост
у
газда
Живановој
кући
.
У
имућној
кући
газда
Живановој
,
Мара
је
негована
како
се
то
могу
неговати
само
јединице
имућних
родитеља
.
Мари
је
седамнаест
година
.
Стаса
је
средњег
,
косе
смеђе
и
бујне
,
обрва
такође
смеђих
;
очију
плавих
као
небо
,
носа
подужег
,
на
крају
мало
кукастог
,
уста
умерених
,
а
усница
румених
као
зреле
јагоде
;
образа
пуначких
,
једрих
и
румених
.
Еле
,
све
су
ово
били
знаци
њезина
необична
здравља
.
Као
јединица
имућних
родитеља
,
Мара
се
лепо
носила
.
Вазда
је
имала
чисту
и
готово
увек
нову
одећу
.
Сукњу
је
носила
од
лепе
домаће
тканине
—
рукотворина
њезине
мајке
—
опшивену
сомотом
,
фарбе
,
зване
„
бело
вино
“
и
с
белим
чипкама
.
Носила
је
вазда
дивну
кошуљу
са
узаним
порупчићима
,
па
онда
чоано
јелече
,
на
прсима
изрезано
и
златом
вежено
.
Око
пуног
и
белог
врата
,
звекетао
је
ђердан
од
крупних
златних
новаца
с
једним
крстићем
,
који
је
висио
на
средини
ђердана
и
куцао
је
по
прсима
.
Опасивала
се
лепом
шареном
тканицом
.
На
ногама
је
носила
чарапе
ишаране
разнобојном
вуницом
и
„
штифлете
“
с
високим
„
опсецима
“
—
потпетицама
.
Своју
дугу
и
бујну
косу
,
држала
је
обавијену
око
главе
’
исто
као
варошке
девојке
—
помодарке
.
Мара
је
учила
четири
разреда
основне
школе
,
па
—
зар
—
што
је
била
јединица
,
отац
је
не
хте
давати
да
се
даље
школује
,
јер
би
морала
ићи
далеко
од
куће
,
а
родитељи
то
нису
могли
поднети
.
Отац
јој
је
куповао
разне
књиге
,
а
она
је
радо
читала
,
због
чега
је
постала
слободнија
и
говорљивија
.
Мара
је
својом
лепотом
и
богатом
ношњом
надмашила
све
своје
другарице
и
вршњакиње
у
своме
селу
,
па
чак
и
у
околини
.
Зато
и
није
никакво
чудо
,
што
око
ње
облетаху
скоро
сви
момци
из
околине
.
Кад
се
Мара
ухвати
у
коло
,
момчад
се
отимаше
,
ко
ће
пре
до
ње
.
Има
девојака
,
које
би
уживале
,
да
се
момци
око
њих
јагме
,
али
Мара
на
то
није
много
марила
.
Њој
та
момачка
пажња
није
била
у
вољи
,
па
за
то
се
често
пуштала
из
кола
,
или
није
никако
ни
играла
.
Оно
,
право
рећи
,
није
она
баш
све
момке
мрзела
;
не
,
чак
је
и
волела
једнога
,
а
тај
је
био
Јова
Илић
из
Трстенице
.
У
њега
се
она
загледала
још
првих
дана
,
кад
је
код
њезина
оца
почео
радити
као
кириџија
,
носећи
му
храну
на
својим
колима
на
Забреж
.
И
Јова
је
необично
леп
младић
.
—
Тада
му
је
било
24
године
.
У
лицу
је
црномањаст
,
округлих
и
једрих
образа
,
очију
крупних
и
црних
као
трњине
;
носа
правилна
,
уста
умерених
,
косе
црне
и
лепих
црних
брчића
,
на
крају
упредених
.
Син
је
сиромашних
родитеља
,
који
већ
нису
у
животу
.
После
њихове
смрти
,
Јови
је
остало
само
два
дана
орања
,
једна
кућица
с
малом
окућницом
и
два
јака
вола
.
Сем
тога
,
имао
је
добра
окована
кола
.
Његов
је
покојни
отац
кириџијао
трговцима
,
па
је
због
тога
и
имао
добре
волове
и
окована
кола
.
Јова
је
био
веома
вредан
и
поштен
младић
.
Својом
вредноћом
зарадио
је
,
те
је
од
Милована
Настиног
купио
једну
башту
купусару
,
а
један
дан
орања
од
Крсте
Митровог
.
Вазда
се
носио
боље
и
отменије
од
све
сеоске
момчадије
.
На
њему
је
свагда
била
чиста
бела
кошуља
и
гаће
,
чоани
тозлуци
,
подвезице
с
кићанкама
,
шарене
чарапе
и
лепи
црвени
опанци
,
с
великим
кајишима
,
изаткан
и
ишаран
појас
,
чоани
фермен
,
а
на
глави
црни
шешир
с
великим
ободом
.
Свечаницима
носио
је
чоани
копоран
,
џемадан
златом
вежен
и
чоани
фермен
,
опет
ишаран
златом
,
а
на
ногама
чизме
.
Јова
је
врло
често
радио
са
својим
колима
код
газда
Живана
,
те
се
тако
и
виђао
често
с
Маром
.
Штогод
се
више
с
њоме
виђао
,
све
му
је
више
и
прирашћивала
за
срце
.
Једног
дана
,
кад
дође
да
товари
жито
,
газда
Живана
није
било
код
куће
.
Беше
рано
отишао
на
Забреж
,
где
је
продавао
храну
неком
трговцу
из
Београда
.
Еле
,
Мара
је
отворила
магазу
и
стајала
ту
,
док
је
Јова
натоварио
кола
.
Јова
је
ислужио
војску
,
где
је
такође
био
одликован
као
добар
војник
.
Као
кириџија
имао
је
додира
са
многим
образованим
људима
,
те
се
поред
њих
,
дотерао
тако
,
да
је
далеко
измакао
иза
својих
другова
.
Но
поред
свега
тога
он
је
био
стидљив
и
то
у
толикој
мери
,
да
није
имао
смелости
да
започне
ма
какав
говор
с
Маром
,
коју
је
већ
толико
волео
,
да
му
се
чинило
,
е
би
полудео
,
кад
би
му
газда
Живан
казао
да
за
њега
нема
више
посла
.
Мари
је
било
криво
,
што
Јова
не
поведе
с
њом
разговор
.
Она
није
знала
да
Јова
ћути
због
стидљивости
,
већ
је
мислила
да
он
за
њу
не
мари
,
и
да
је
бегенисао
неку
другу
девојку
из
свога
села
.
Мара
се
такође
снебивала
,
али
помисао
,
да
се
Јова
већ
загледао
у
неку
другу
девојку
—
а
међу
тим
,
она
га
је
већ
толико
заволела
,
да
би
пре
волела
умрети
,
него
да
без
њега
живи
—
нагнала
је
,
те
га
једном
запита
:
—
Јово
,
ја
бих
те
нешто
питала
,
али
истину
да
ми
кажеш
?
...
Јову
обли
румен
и
као
у
некој
забуни
изусти
:
—
Шта
то
Маро
?
—
—
Зашто
си
ти
,
Јово
,
тако
ћутљив
?
Та
ћутљивост
не
приличи
тако
здраву
и
крепку
момку
.
—
Не
приличи
?
А
за
што
?
—
За
то
,
што
ти
имаш
у
друштву
девојку
,
скоро
вршњакињу
,
која
,
мислим
,
није
баш
таква
,
да
не
заслужује
да
се
с
њом
говори
...
Јову
ове
Марине
речи
још
више
збунише
,
али
уједно
и
веома
обрадоваше
,
јер
је
сад
и
он
смео
да
се
с
Маром
разговара
.
—
Ти
имаш
право
,
Маро
,
што
се
љутиш
на
моје
ћутање
—
рече
Јова
—
али
питам
те
:
шта
бих
ја
имао
говорити
с
ћерком
једног
газда
Живана
Ђурића
,
који
је
један
по
један
газда
у
посавини
?
И
то
ја
?
—
Један
сиромашак
,
који
нема
иикога
;
коме
је
,
тако
рећи
,
све
имаће
снага
,
здравље
и
ови
волови
с
колима
!
—
Па
зар
за
то
,
што
сам
ја
јединица
,
кћи
имућног
оца
,
да
са
мном
не
смеш
говорити
?
...
Немој
тако
,
Јово
.
Ја
знам
,
да
ће
томе
бити
узрок
друго
нешто
,
а
не
имаће
мога
оца
!
...
—
Па
шта
би
могло
бити
друго
?
!
Ја
,
право
да
ти
кажем
,
другог
узрока
не
знам
!
...
—
Кад
би
ти
,
Јово
,
хтео
право
,
ти
би
казао
:
да
са
мном
не
говориш
за
то
,
што
си
се
,
—
можда
—
већ
загледао
у
неку
другу
девојку
у
твоме
селу
,
на
те
се
остале
девојке
не
тичу
,
нити
с
њима
имаш
воље
да
говориш
!
Јел
’
да
сам
погодила
?
—
Вараш
се
Маро
,
промуца
Јова
.
—
Не
варам
се
,
Јово
него
те
молим
да
ми
кажеш
,
како
се
зове
та
срећна
девојка
,
у
коју
си
се
загледао
?
Да
ли
је
лепа
и
да
ли
те
воли
?
—
Ја
ти
опет
велим
,
Маро
,
да
се
вараш
.
Мало
час
ти
рекох
,
да
сам
сиромашак
без
игде
иког
и
—
скоро
без
игде
ичег
.
А
у
тако
сиромашне
младиће
,
ма
како
они
били
вредни
,
здрави
,
поштени
,
па
и
лепи
,
слабо
се
нађе
која
девојка
,
да
се
у
њих
загледа
.
А
ако
се
баш
и
нађе
која
,
од
тога
нема
вајде
,
јер
њу
родитељи
не
дају
за
голаће
,
него
је
,
и
преко
њезине
воље
,
удају
за
ма
каква
човека
,
само
да
је
имућан
.
Ето
,
за
то
сам
увек
и
избегавао
девојке
.
—
Па
добро
,
Јово
,
зар
се
ти
још
ниси
ни
у
једну
девојку
загледао
?
!
—
Ја
Маро
?
Е
,
баш
не
знам
,
како
на
то
да
ти
одговорим
!
...
—
То
није
тешко
:
ја
тражим
да
ми
кажеш
истину
!
Јова
претрну
;
дође
му
и
мило
,
а
спопаде
га
и
нека
страва
.
—
Маро
,
ти
не
знаш
како
ми
је
тешко
да
ти
исповедим
оно
;
што
срце
осећа
.
Али
кад
тражиш
истину
,
истину
да
ти
и
кажем
.
Има
неко
време
,
како
сам
се
загледао
у
једну
девојку
.
Веруј
Богу
,
да
би
ми
веома
тешко
било
,
кад
је
почешће
не
бих
виђао
...
Али
,
не
могу
ти
казати
њено
име
...
Не
смем
!
—
А
зашто
?
—
Зато
што
би
ми
се
ти
смејала
што
сам
се
у
њу
загледао
...
јер
је
она
богата
,
а
ја
сиромашак
...
—
А
зна
ли
она
,
да
си
се
ти
у
њу
загледао
?
—
Бог
с
тобом
,
Маро
,
како
ће
она
то
знати
,
кад
се
ја
нисам
ником
поверио
?
А
њој
самој
—
то
не
бих
смео
ни
казати
.
—
Јово
,
мени
је
много
жао
што
нећеш
да
ми
кажеш
име
те
девојке
?
...
Јову
подиђоше
жмарци
.
Видео
је
,
да
се
Мара
за
њ
’
интересује
;
да
је
ово
питање
нарочито
управила
на
њега
за
то
,
да
уђе
у
најдубљу
тајну
његових
осећаја
.
То
у
њему
разбуди
неку
чудну
милину
и
неописану
радост
,
да
се
одмах
решио
да
јој
каже
—
—
све
...
—
Маро
,
збуњено
промуца
.
—
Шта
,
Јово
?
—
Зар
баш
желиш
да
ти
кажем
име
девојке
,
у
коју
сам
се
загледао
.
—
Желим
!
—
Хм
,
ти
ћеш
ми
се
смејати
кад
ти
будем
казао
име
те
девојке
?
—
А
што
болан
,
да
ти
се
смејем
?
—
Оно
,
знаш
,
кад
ја
теби
кажем
,
онда
и
ти
мени
реци
,
јеси
ли
се
у
кога
загледала
и
ако
јеси
,
онда
—
у
кога
!
Хоћеш
ли
?
—
Хоћу
,
Јово
...
казаћу
ти
.
—
Е
,
онда
,
Маро
,
смејала
се
,
или
не
,
ја
ћу
ти
казати
праву
истину
,
па
где
пукло
—
да
пукло
!
...
Ја
сам
се
Маро
...
.
баш
у
тебе
загледао
...
.
При
овом
признању
,
Јова
се
беше
сав
зајапурио
од
стида
,
а
кад
изусти
речи
:
„
у
тебе
...
“
и
Марино
лице
обли
румен
.
Наста
ћутање
.
Обоје
беху
од
стида
и
радости
занемили
.
Не
смедоше
једно
другом
у
очи
погледати
,
а
још
мање
што
рећи
.
И
Бог
зна
докле
би
тако
ћутали
,
да
се
Мара
прва
не
охрабри
,
те
полако
упита
:
—
Велиш
ли
ти
,
Јово
истину
,
да
си
мене
бегенисао
?
—
Рекао
сам
ти
,
вала
праву
правциту
истину
...
Ја
ти
се
,
Маро
,
животом
својим
заклињем
,
—
јер
немам
у
што
друго
,
да
сам
ти
истину
и
само
истину
рекао
.
—
Ти
ме
волиш
,
Јово
?
—
Волим
те
,
Маро
,
ка
’
и
самог
себе
и
...
више
још
.
Али
—
—
—
—
Реци
...
шта
?
—
Али
је
залуд
...
што
те
волим
,
јер
си
ти
кћи
имућног
газда
Живана
Ђурића
,
а
ја
—
један
сиромашак
.
Ти
мене
,
као
јединица
тако
имућна
оца
не
можеш
волети
...
Баш
кад
би
ме
и
волела
,
твој
те
баба
и
нана
не
би
дали
за
једнога
рабаџију
—
Јована
Илића
из
Трстенца
.
—
Али
,
ако
се
ти
,
Јово
вараш
.
—
О
,
кам
’
среће
да
се
варам
,
али
...
знаш
шта
,
Маро
!
...
.
Ја
те
сад
опомињем
да
и
ти
одржиш
реч
,
и
да
ми
кажеш
,
што
си
сама
обећала
:
да
ли
си
се
и
ти
у
кога
загледала
?
—
Јово
,
ја
сам
у
књигама
читала
да
не
ваља
лагати
,
зато
сам
мало
час
и
хтела
,
да
ми
истину
кажеш
.
А
кад
сам
видела
да
си
ти
то
учинио
и
ја
ћу
теби
,
ево
,
праву
истину
рећи
.
Девојка
,
која
ти
жели
сваку
срећу
и
добро
,
ка
’
и
самој
себи
—
то
сам
ја
.
Ја
сам
се
,
Јово
,
у
те
загледала
још
првих
дана
,
кад
си
почео
долазити
нашој
кући
да
товариш
жито
и
тераш
на
Забреж
.
—
Маро
,
ускликну
Јова
,
да
ли
је
то
истина
?
—
Истина
,
Јово
,
живота
ми
...
—
И
.
.
,
ти
ме
од
истине
волиш
?
—
Волим
те
вала
,
Јово
,
више
,
него
ли
и
саму
себе
.
—
Ако
ме
ти
,
Маро
,
одиста
волиш
,
као
што
волим
ја
тебе
,
онда
ћеш
и
ти
бити
несрећна
као
што
ћу
бити
ја
.
Твој
бабо
је
имућан
и
ја
те
у
њега
не
смем
тражити
,
јер
знам
добро
да
ми
те
неће
ни
дати
,
него
ће
и
он
—
као
и
сви
имућни
зеленаши
—
тражити
зета
,
који
је
раван
њему
у
свему
.
—
Ја
на
то
нећу
пристати
...
!
—
А
зар
ти
мислиш
да
ће
те
он
питати
?
Ти
не
знаш
да
је
и
твом
баби
,
ка
’
и
свима
осталим
,
који
су
ка
’
и
он
,
пукла
ала
за
имаћем
.
Што
год
више
имају
,
тиме
је
и
њихова
жеља
већа
за
што
већим
имаћем
.
—
Шта
ће
мени
имаће
,
кад
ми
се
не
би
дало
оно
,
што
моје
срце
хоће
и
што
би
ме
усрећило
?
Кад
би
било
то
,
што
ти
велиш
,
ја
бих
онда
сто
пута
,
волела
,
да
сам
кћи
сиромашних
родитеља
,
те
бих
могла
постати
женом
онога
човека
,
кога
волим
и
који
ме
воли
.
—
О
,
Маро
,
камо
среће
да
си
ти
кћи
сиромашних
родитеља
,
као
и
ја
—
онда
би
били
срећни
,
јер
само
у
искреној
љубави
,
здрављу
и
раду
,
живот
је
права
срећа
.
—
Чудим
се
,
Јово
,
што
тако
говориш
.
Не
могу
да
верујем
,
да
мој
баба
не
би
пристао
да
ме
да
за
тебе
,
кад
би
му
обоје
рекли
да
се
од
свег
срца
волемо
и
да
би
били
срећни
,
кад
би
се
узели
?
—
Ја
знам
добро
,
Маро
,
шта
говорим
,
јер
сам
видео
,
да
већина
имућних
људи
тако
поступају
са
својом
децом
.
Кад
сам
био
војник
у
Београду
,
ја
сам
гледао
више
пута
како
су
родитељи
удавали
своје
кћери
за
оне
,
које
не
воле
,
само
за
то
,
што
су
богати
.
Па
кад
тако
раде
тамо
за
што
ко
бајаги
не
би
то
радио
и
твој
отац
овде
?
—
Зар
ти
мислиш
да
у
такве
спада
и
мој
баба
?
—
Немој
да
се
љутиш
,
Маро
,
што
ћу
ти
то
ево
сада
и
доказати
.
Ти
знаш
да
је
он
ову
пшеницу
купио
од
сиромашних
сељака
још
„
на
зелен
“
по
35
гроша
100
ока
,
па
још
да
му
је
овде
,
у
магазу
донесу
.
Мени
је
платио
по
3
гроша
од
100
ока
да
му
је
пренесем
на
Забреж
.
Еле
,
као
што
видиш
њега
на
самом
Заарежу
,
где
је
продаје
трговцу
,
стаје
пшеница
по
38
гроша
100
ока
.
А
знаш
ли
ти
,
Маро
,
пошто
је
твој
бабо
продао
ту
пшеницу
?
—
по
90
гроша
!
А
то
ће
рећи
:
да
је
на
сваки
100
ока
зарадио
52
гроша
.
Ових
52
гроша
,
Маро
,
крвави
је
зној
оних
сиромаха
,
што
су
продали
пшеницу
,
а
богами
и
мој
,
јер
као
што
ти
рекох
,
он
ми
плаћа
3
гроша
од
100
ока
до
Забрежа
.
—
Је
ли
,
Јово
?
—
Шта
,
Маро
?
—
Чини
ми
се
,
да
ти
страшно
мрзиш
оне
,
који
се
тако
богате
,
па
и
мога
бабу
?
—
Ја
мрзим
,
Маро
све
оне
,
који
,
да
би
се
што
више
обогатили
,
гуле
и
кожу
с
леђа
јадној
сиротињи
,
разуме
се
да
поред
њих
мрзим
и
твога
бабу
.
—
Па
кад
ти
мрзиш
тако
мога
бабу
,
како
можеш
волети
мене
—
његово
дете
?
—
Ја
тебе
волим
зато
,
што
си
лепа
,
вредна
,
добра
и
поштена
девојка
,
и
,
што
бих
—
кад
си
таква
,
био
с
тобом
срећан
!
—
Па
кад
кажеш
да
би
са
мном
био
срећан
,
а
и
кад
си
данас
из
мојих
уста
чуо
да
те
волим
,
као
што
и
ти
мене
волиш
...
онда
ме
тражи
од
мојих
родитеља
.
—
Не
могу
,
Маро
,
не
могу
...
—
А
зашто
?
—
За
то
,
што
би
то
био
узалудан
посао
.
—
Онда
ћу
ја
да
питам
нану
!
—
Питај
је
,
и
моли
,
да
она
прво
пристане
,
па
после
да
поради
код
газда
Живана
!
О
,
како
бисмо
били
срећни
!
Али
,
Маро
,
ако
нана
на
то
не
пристане
,
моли
је
да
ништа
не
казује
газда
Живану
,
јер
би
ми
могао
одузети
посао
,
који
код
њега
радим
!
Ја
не
жалим
посао
,
јер
га
могу
наћи
и
код
других
газда
,
већ
би
ми
било
тешко
,
што
бих
тако
био
спречен
да
те
виђам
,
а
чини
ми
се
да
бих
пресвиснуо
,
кад
те
не
бих
чешће
виђао
.
—
Све
ћу
ја
то
удесити
.
Молићу
нану
,
плакаћу
пред
њом
,
рећи
ћу
јој
,
да
ћу
бити
најнесрећнија
девојка
на
свету
,
ако
ме
не
би
теби
дали
.
Рећи
ћу
јој
и
то
,
да
се
ако
ме
не
даду
теби
нећу
никада
удавати
.
—
Али
,
ако
опет
зато
мораш
за
другога
поћи
?
—
—
Зар
ја
за
другог
да
пођем
?
!
—
То
неће
бити
никада
!
—
Немој
заборавити
,
да
ће
те
родитељи
наморати
.
—
Ако
би
моји
родитељи
то
учинили
,
онда
би
ме
убили
,
јер
ја
с
другим
нити
могу
,
нити
хоћу
да
живим
.
Ја
бих
томе
моме
наметнутом
младожењи
казала
:
да
ја
њега
не
волим
,
већ
да
волим
тебе
,
па
би
га
чак
молила
,
да
каже
баби
и
нани
да
он
мене
неће
да
узме
.
—
А
зар
ти
мислиш
,
да
тај
исти
твој
младожења
,
не
може
бити
исто
тако
,
као
и
ти
,
нагнан
од
својих
родитеља
да
узме
тебе
за
жену
због
твог
имаћа
?
Промисли
само
,
да
ће
и
он
можда
волети
какву
честиту
,
сиромашну
девојку
?
—
Какав
би
наопако
био
тај
момак
,
који
би
пристао
да
узме
девојку
,
која
би
му
у
очи
рекла
,
да
га
не
воли
,
већ
да
воли
другог
?
Он
би
онда
морао
одказати
послушност
својим
родитељима
.
Не
ваља
и
грехота
је
родитеља
увредити
.
Али
кад
они
хоће
на
силу
да
убију
и
срећу
и
живот
свога
детета
—
Бог
прашта
.
—
Маро
!
—
Чујем
,
Јово
?
—
Ја
видим
да
си
ти
паметна
девојка
,
јер
о
свему
паметно
судиш
.
Но
,
често
пута
,
родитељи
,
који
би
увек
погинули
за
своје
дете
,
некад
се
тако
избезуме
,
да
га
и
упропасте
.
Колико
ли
је
и
колико
младих
девојака
и
момака
унесрећио
сам
родитељ
,
везујући
„
мило
за
недраго
“
.
—
Ја
знам
да
је
тако
,
него
...
.
—
Шта
,
Маро
?
—
Хоћеш
ли
ти
,
да
се
ми
данас
овде
заверимо
,
да
ћемо
се
узети
ма
то
било
и
против
воље
мојих
родитеља
?
—
Пристајем
,
Маро
,
од
свег
срца
.
Ја
ти
се
својом
искреном
љубављу
заклињем
,
да
се
нећу
другом
оженити
сем
тобом
!
—
А
ја
ти
се
,
Јово
,
исто
тако
,
заклињем
својом
чистом
и
искреном
љубављу
.
Молећи
бабу
и
нану
да
ме
за
тебе
удаду
.
Али
,
ако
би
ме
силом
нагнали
да
се
удам
за
другога
,
а
не
за
тебе
,
ја
ћу
упропастити
и
себе
и
дом
у
који
одем
.
—
Ја
те
,
Маро
,
толико
волим
,
да
без
тебе
нећу
моћи
живети
.
—
Остајеш
ли
чврсто
при
својој
заклетви
?
—
Остајем
чврст
ка
’
стена
!
—
И
ја
,
Јово
!
—
Знаш
шта
,
Маро
?
—
Шта
,
Јово
?
—
Ја
мислим
,
да
би
ову
нашу
заклетву
требало
ма
чим
било
да
утврдимо
.
Знаш
,
такав
је
адет
,
да
које
од
нас
двоје
не
би
после
одрицало
.
—
Пристајем
.
Но
,
реци
ми
чиме
?
—
Оно
...
вала
...
и
ја
не
знам
...
!
—
Хе
,
ти
знаш
то
,
само
се
снебиваш
.
Реци
,
Јово
,
слободно
па
да
радимо
...
—
Оно
...
.
знаш
...
.
ја
баш
...
како
да
ти
кажем
...
знам
како
,
али
не
знам
...
овај
...
да
ли
ћеш
ти
пристати
!
?
—
Говори
само
...
—
Него
...
знаш
...
овај
...
мени
је
стид
,
да
ти
то
поменем
...
—
Онда
знаш
шта
?
—
Шта
?
—
Да
оставимо
,
да
нам
јамче
наше
поштене
речи
.
—
Ја
бих
...
знаш
...
волео
...
да
ми
то
утврдимо
,
ако
се
ти
...
овај
...
не
би
љутила
онако
,
једним
пољупцем
...
Загрлише
се
.
На
уснама
њиховим
топло
се
срео
,
дуг
пољубац
.
То
беше
тренутак
неописане
радости
.
Два
се
срца
сродише
,
да
доцније
осете
сву
горчину
варљиве
среће
и
пролазне
радости
...
Јова
раздраган
повика
:
—
Сад
си
моја
,
Маро
,
то
ми
овај
твој
мили
и
слатки
пољубац
сведочи
.
Тешко
ономе
,
ко
би
ми
те
отео
—
И
ти
си
мој
,
Јово
!
Заклињем
ти
се
младошћу
својом
,
да
ћу
оног
,
кога
би
ми
за
мужа
поменули
,
убити
као
свако
пашче
,
јер
би
ми
он
отровао
живот
,
уништио
срећу
,
разорио
наду
...
Заклињем
ти
се
Богом
,
који
на
нас
гледа
,
да
ћу
само
тебе
волети
,
тебе
својим
мужем
звати
...
Јово
,
ти
си
мој
,
до
последњега
часа
мога
живота
:
Тако
ми
Бог
помогао
.
ИИ
Од
велике
и
имућне
задруге
Миловановића
из
Трстенице
,
још
је
у
животу
само
стари
Јаков
с
његовом
Томком
и
сином
Кристивојем
.
Кристивој
је
био
леп
младић
,
правилно
развијен
.
Учио
је
само
основну
школу
,
јер
му
отац
није
дао
да
учи
више
школе
;
јединац
је
,
па
није
рад
био
рад
да
га
од
себе
одваја
.
Као
син
имућних
родитеља
,
носио
се
свагда
чисто
и
лепо
.
Двадесет
прва
му
је
година
.
Од
војске
је
ослобођен
,
једино
за
то
,
што
је
јединац
у
свога
баба
.
На
свадбама
,
на
заветинама
...
једном
речи
на
свима
весељима
,
био
је
први
у
колу
.
Играч
је
био
за
причу
.
Девојке
су
се
отимале
,
која
ће
се
пре
до
њега
у
колу
ухватити
.
А
бога
ми
,
није
ни
чудо
.
Момак
наочит
,
лепо
одевен
,
а
по
врх
свега
тога
—
јединац
имућних
родитеља
.
Изгледало
је
да
је
богаштина
највише
њему
и
привлачила
девојке
.
Кад
се
зна
да
би
по
какав
ћифта
сеоски
продао
за
паре
и
своје
рођено
дете
,
онда
се
не
треба
ни
мало
чудити
што
се
и
просте
сеоске
девојке
отимају
да
се
удаду
за
имућна
мужа
.
Било
због
лепоте
,
било
због
његовог
великог
имаћа
и
лепе
ношње
,
тек
су
њега
волеле
све
сеоске
девојке
,
а
он
на
против
,
волео
је
само
једну
.
Јест
једну
,
али
та
је
једна
и
по
лепоти
и
по
скромности
била
достојна
његове
љубави
,
била
најбоља
прилика
да
му
буде
друг
у
животу
.
Та
девојка
звала
се
Анђа
,
кћи
старе
и
сиромашне
Живане
из
истога
села
.
Заиста
,
можда
је
велика
реткост
да
све
четири
главне
личности
у
овој
причи
,
које
до
сада
поменусмо
,
буду
обдарене
од
Бога
како
лепотом
тако
и
осталим
врлинама
.
Али
ипак
тако
је
у
истини
било
.
Анђа
је
сирота
девојка
;
има
само
своју
стару
мајку
,
али
,
ретко
да
је
било
у
целој
ваљевској
Посавини
девојке
,
која
јој
не
би
завидела
на
њеној
лепоти
.
Ту
њезину
лепоту
лица
и
снаге
,
украшаваше
доброта
срца
,
племенитост
душе
и
њено
примерно
,
морално
владање
,
које
је
једна
од
највећих
драгоцених
особина
једне
добре
и
честите
девојке
.
Кристивоје
се
поодавно
загледао
у
Анђу
,
али
није
никако
имао
згодну
прилику
да
јој
то
каже
.
На
свадби
Митра
Стевановог
указа
му
се
подесна
прилика
.
Играјући
у
колу
до
ње
,
он
се
реши
да
јој
то
повери
.
Мучио
се
истина
доста
,
како
да
почне
,
али
је
опет
отпочео
.
—
Анђо
!
...
ја
бих
ти
казао
нешто
,
ако
се
нећеш
љутити
—
поче
Крстивоје
.
—
Са
мном
ти
је
слободно
говорити
,
али
само
што
је
добро
и
поштено
.
Коло
се
пусти
и
они
заједно
пођоше
мало
устрану
,
продужујући
разговор
.
—
Ја
нисам
вала
од
оних
,
Анђо
,
који
би
говорили
оно
...
што
није
за
говор
...
Него
—
чуј
ме
,
а
морам
ти
вала
рећи
,
па
ма
се
ти
и
љутила
...
Знаш
ја
сам
се
у
тебе
загледао
и
то
поодавно
,
па
,
ако
хоћеш
право
да
ти
кажем
...
овај
...
ја
те
волим
,
вала
ка
’
и
сама
себе
...
Јес
...
а
богме
и
више
!
...
—
Мани
се
ти
тога
говора
,
Крстивоје
;
теби
је
ваљда
до
шале
...
ти
си
богат
,
а
ја
кћи
сироте
Живане
...
.
—
Немој
тако
,
Анђо
!
Живота
ми
мога
—
ја
не
терам
шалу
.
И
да
богда
ми
очи
испале
,
ако
ти
нисам
праву
правцату
истину
рекао
!
...
—
Па
баш
да
си
ми
и
истину
казао
,
каква
вајда
од
тога
?
!
Ја
сам
сирота
девојка
,
а
ти
јединац
имућне
куће
Миловановића
...
—
Зар
,
ако
сам
ја
син
имућне
куће
Миловановића
,
да
те
не
смем
волети
што
си
сиромашна
девојка
?
!
—
Можеш
,
али
опет
ти
велим
:
каква
вајда
од
тога
?
Ти
мене
не
можеш
узети
,
а
баш
и
кад
бих
хтео
,
ко
зна
,
да
ли
би
на
то
пристали
и
твоји
родитељи
?
Свирац
поче
и
друго
коло
,
али
се
они
на
то
и
не
освртаху
!
—
О
,
Анђо
,
заклињем
ти
се
свим
на
свету
,
да
ћу
те
узети
само
,
ако
ти
мене
волиш
и
ако
хоћеш
да
се
узмемо
!
Анђа
диже
главу
погледа
га
право
у
зеницу
и
запита
:
—
Да
ли
се
ти
то
озбиљно
кунеш
?
—
Живота
ми
,
Анђо
...
.
—
Ја
ти
верујем
,
Крстивоје
,
и
за
то
ти
велим
:
ако
ти
мене
озбиљно
волиш
,
ако
би
ти
мене
одиста
узео
,
онда
то
кажи
твоме
баби
и
твојој
нани
,
па
ако
и
они
пристају
,
а
ти
им
кажи
,
да
дођу
мојој
нани
и
да
ме
траже
;
моја
их
нана
неће
одбити
.
—
Ти
онда
пристајеш
?
—
Пристајем
,
...
—
Е
онда
...
ја
ћу
баби
и
нани
казати
колико
сутра
...
.
—
Ако
ме
толико
волиш
,
онда
им
можеш
рећи
још
данас
при
вечери
.
—
Право
велиш
,
Анђо
.
Тако
ћу
и
учинити
...
.
Вечерас
!
...
Свирац
умукну
.
Коло
се
растури
.
Наста
жубор
међ
омладином
.
Крстивоје
и
Анђа
пођоше
својим
кућама
.
На
растанку
,
Крстивоје
рече
:
„
У
здрављу
,
Анђо
,
ја
ћу
ти
рећи
,
шта
ми
буду
бабо
и
нана
казали
!
“
Анђа
климну
главои
са
својом
лепом
сусетком
Стеванијом
оде
својој
кући
...
.
Вече
је
.
Стара
Томка
запалила
свећу
и
спремила
вечеру
,
на
рече
Крстивоју
да
отиде
на
улицу
,
те
да
зовне
Јакова
,
који
се
разговараше
са
Николом
Рајковим
.
—
Зваћу
га
...
али
,
пре
него
што
одем
да
га
зовнем
,
имам
нешто
да
ти
кажем
и
да
те
као
своју
милу
нану
за
нешто
замолим
—
рече
Крстивоје
.
—
А
шта
то
,
благо
нани
?
—
Обећај
ми
да
ме
нећеш
карати
!
—
А
што
бих
те
карала
,
благо
мени
?
Зар
ја
тебе
да
карам
?
...
.
Кад
сам
те
ја
и
до
сад
карала
.
—
Ниси
,
нано
!
Али
,
ни
ја
теби
до
сад
нисам
казивао
овако
што
,
као
што
ћу
сад
да
ти
кажем
.
—
Па
кажи
,
благо
твојој
нани
!
...
—
Знаш
,
нано
...
.
Рекла
си
да
ме
нећеш
карати
.
Е
онда
—
да
ти
кажем
.
Поодавно
сам
се
загледао
у
Анђу
Живанину
...
.
Данас
,
у
колу
на
свадби
Митра
Стевановог
,
ја
сам
јој
то
казао
...
.
Јес
,
и
питао
је
,
да
ли
и
она
мене
бегенише
.
Она
ми
је
рекла
да
ме
воли
...
.
Еле
ми
се
ту
договоримо
,
да
ја
кажем
теби
и
баби
,
па
да
ви
одете
њезиној
мајци
,
да
је
тражите
.
Рекла
ми
је
још
да
вас
њена
нана
пеће
одбити
...
.
Ја
је
,
нано
,
много
волим
,
али
то
не
смем
казати
баби
,
већ
—
ето
—
кажем
теби
,
а
ти
реци
њему
сад
при
вечери
и
моли
га
да
иде
сутра
да
тражи
Анђу
.
—
Хоћу
,
срећо
моја
.
А
и
време
је
већ
да
те
женимо
.
Али
,
што
ти
то
не
каза
нани
раније
,
па
да
ти
нађемо
и
лепу
и
имућну
девојку
?
—
Молим
те
,
нано
,
говори
ти
о
Анђи
,
а
не
о
другој
—
а
ја
одох
да
зовем
бабу
.
—
Чича
Јаков
назва
својој
баба
Томки
:
„
добро
вече
“
,
и
седнувши
за
постављену
совру
,
почеше
сви
вечерати
.
Кад
је
било
око
пола
вечере
.
Томка
отпоче
:
—
Знаш
шта
је
ново
,
Јакове
?
—
Знам
!
—
Ето
,
данас
ћата
Драгутин
читао
је
новине
,
како
је
од
странаца
узела
наша
влада
у
своје
руке
дуван
и
железницу
.
Бог
да
прости
.
То
је
код
мене
ново
,
а
код
тебе
?
—
Ево
шта
.
Наш
Крстивоје
хоће
да
се
жени
?
—
Е
,
нека
је
са
срећом
.
То
ми
је
мило
,
што
си
ме
обрадовала
,
јер
сам
се
већ
бацио
у
бригу
,
да
неће
добро
понети
летина
,
те
и
заборавих
да
имамо
сина
на
женидбу
и
да
ћеш
ми
ти
о
томе
причати
.
’
Вала
Богу
и
треба
већ
о
томе
говорити
.
Ја
сам
то
и
пре
мислио
,
али
сам
чекао
да
се
курталише
војске
.
Сад
кад
и
он
сам
хоће
—
то
и
боље
.
Гледаћу
да
му
нађем
какву
добру
мирашчику
.
Та
у
нашој
Посавини
,
има
,
’
вала
Богу
доста
лепих
и
имућних
мирашчика
,
и
јединица
имућних
родитеља
.
Лако
је
мени
наћи
девојку
за
нашу
кућу
.
—
Ти
велиш
неку
имућну
мирашчику
!
—
Па
ја
како
!
?
—
Оно
...
то
би
тако
и
требало
.
Крстивоје
је
јединац
,
а
ми
смо
му
стекли
лепо
имаће
,
па
би
било
добро
да
му
и
млада
буде
имућна
,
јер
,
што
више
имају
—
то
боље
.
Али
,
ево
белаја
.
Кристивоје
не
мисли
тако
.
Бегенисао
је
једну
девојку
и
вели
да
хоће
само
њу
,
а
рекао
ми
је
,
да
је
и
њој
то
исто
казао
,
кад
су
били
у
колу
.
—
Шта
велиш
,
море
!
—
Ето
то
.
Он
је
нашао
девојку
и
хоће
да
идемо
да
је
просимо
.
—
Колико
ја
знам
,
у
нашој
Трстеници
нема
девојке
која
би
могла
поћи
за
Крстивоја
,
па
бих
баш
волео
чути
,
која
је
то
што
ју
је
он
бегенисао
,
те
нас
већ
тера
да
је
просимо
?
—
Он
се
,
Бога
ми
,
загледао
у
Анђу
Живанину
.
—
Јеси
ли
ти
при
себи
,
жено
?
!
—
Говорим
ти
оно
,
што
ми
је
дете
казало
!
—
А
је
ли
ти
,
море
,
зар
у
богатој
Посавини
ниси
нашао
да
бегенишеш
коју
другу
девојку
из
какве
имућне
куће
,
већ
си
нашао
голу
Анђу
Живанину
?
!
Знаш
,
бабо
,
има
доста
девојака
,
имућних
и
лепих
,
али
је
Анђа
најлепша
,
најбоља
,
па
,
бога
ми
,
и
најимућнија
.
Истина
не
с
имањем
и
новцем
,
али
је
добра
срца
и
поштена
девојка
,
а
ја
мислим
да
је
то
и
највеће
имаће
,
које
је
потребно
нашој
кући
.
—
Богами
и
ако
је
дете
—
паметно
каже
!
Против
Анђе
не
може
нико
ништа
рђаво
рећи
,
до
само
добро
и
поштено
!
—
рече
Томка
.
—
Ма
је
ли
теби
,
Томка
,
сврака
мозак
попила
,
кад
тако
говориш
?
!
...
Зар
да
нам
гола
Анђа
буде
сна
?
—
Ја
говорим
оно
,
што
јесте
,
а
то
,
бога
ми
,
и
ти
знаш
,
сем
ако
хоћеш
за
инат
да
говориш
!
—
Оно
.
.
није
душу
грешити
!
Анђа
је
истина
лепа
,
здрава
,
вредна
и
поштена
,
али
је
уједно
и
сирота
.
—
Знам
,
бабо
,
ал
’
ја
нећу
другу
.
Ја
хоћу
Анђу
,
или
се
нећу
женити
—
рече
одважно
Крстивоје
.
—
Оно
ја
знам
,
кад
би
ти
заповедао
,
да
би
учинио
и
грђе
и
горе
,
али
док
сам
ја
жив
—
нећу
дати
,
да
се
брука
чувена
и
поштнна
кућа
Миловановића
.
—
Недо
бог
,
бабо
,
да
ко
мисли
на
брукање
наше
куће
,
а
још
мање
ја
:
на
коме
ће
данас
сутра
и
остати
наша
кућа
.
Ја
мислим
,
да
својом
женидбом
с
Анђом
не
бих
осрамотио
нашу
кућу
,
већ
би
је
још
више
подигао
.
—
Ти
тако
мислиш
,
али
си
још
млад
,
те
још
капом
тераш
ветар
.
Знаш
ли
ти
,
да
би
Анђу
оставила
сва
вредноћа
,
кад
би
у
нашу
кућу
дошла
,
јер
би
се
што
но
веле
:
„
нашла
вила
у
чем
није
била
“
.
—
Немој
,
бабо
,
да
се
грешиш
.
Анђа
је
у
сиротињи
одрасла
и
зна
шта
је
немање
,
па
би
нашу
кућу
чувала
и
кућила
,
ка
’
свака
добра
домаћица
.
—
Разлади
се
ти
,
дете
!
Тебе
ће
бабо
наћи
девојку
,
с
којом
ће
наша
кућа
бити
задовољна
.
—
За
мене
,
бабо
,
немој
другу
тражити
,
јер
ти
опет
велим
,
да
другу
нећу
.
Пошто
Крстивоје
ово
рече
,
оде
напоље
да
легне
под
велики
орах
,
где
спава
још
од
пролетре
.
—
Чули
ти
,
Томка
,
шта
ово
дериште
вечерас
говори
?
—
рече
Јаков
.
—
Чула
сам
све
што
је
рекло
;
казало
је
паметно
.
—
Ама
,
чујеш
ли
,
бабо
,
немој
ти
њему
одобравати
,
јер
ја
никако
нећу
пристати
да
Анђа
буде
наша
сна
.
—
Ја
му
не
би
одобравала
да
је
рђаво
говорио
.
Деца
се
воле
.
И
право
да
ти
кажем
,
ја
се
бојим
какве
несреће
,
ако
у
томе
не
послушамо
дете
.
И
ја
кад
сам
за
те
пошла
,
била
сам
сирота
,
па
смо
лепо
живели
и
ово
све
наше
имаће
заједно
стекли
.
—
Ама
,
чујеш
ли
ти
,
бабо
,
као
год
што
се
дете
загледало
сада
у
Анђу
тако
ће
се
сутра
загледати
и
у
другу
.
Млад
је
,
па
капом
тера
ветар
.
Већ
знаш
шта
?
—
И
Шта
?
—
Ти
знаш
кћер
Живана
Ђурића
из
Дрена
?
—
Знам
!
Виђала
сам
је
нише
пута
.
—
Па
како
ти
се
она
допада
?
—
Не
знам
каква
је
радница
,
каквог
је
поштења
и
нарави
,
али
је
,
онако
на
очима
,
лепа
девојка
.
—
Е
—
дакле
чуј
!
Ја
је
добре
знам
.
Распитивао
сам
,
а
—
као
што
знаш
ишао
Живановој
кући
.
Видео
сам
да
је
добра
девојка
,
па
још
од
добре
вамилије
,
а
и
јединица
у
онако
имућној
кући
.
Ја
мислим
,
да
њу
просимо
за
нашег
Крстивоја
.
Имућни
смо
,
ка
’
и
он
,
а
у
нас
јединац
,
као
и
у
њега
јединица
.
Зато
настигурно
мислим
,
да
ће
и
Живан
једва
дочекати
и
без
речи
дати
своју
Мару
за
нашег
Крстивоја
.
А
зашто
и
не
би
,
кад
знам
да
боље
прилике
у
Посавини
не
би
ни
могао
наћи
?
—
Ми
,
Јакове
,
имамо
једно
дете
,
па
би
био
грех
да
га
унесрећимо
,
ако
му
другу
коју
доведемо
,
коју
он
не
бегенише
.
—
Е
,
ти
не
мо’ш
а
да
не
трабуњаш
којешта
!
—
Ја
сам
мајка
и
бојим
се
за
своје
јединче
.
—
А
зар
,
море
,
није
оно
и
моје
?
!
—
Јесте
,
али
ти
велиш
,
да
га
оженимо
без
његова
знања
,
с
девојком
,
коју
он
неће
,
а
ја
тако
не
бих
хтела
,
јер
би
то
било
право
зло
за
нашу
кућу
и
наше
дете
.
—
А
од
куд
ти
опет
знаш
,
да
он
неће
хтети
Мару
Живанову
?
—
Знам
,
а
знаш
и
ти
,
јер
нам
је
то
дете
мало
час
казало
:
„
Немој
,
бабо
,
ти
тражити
другу
,
јер
се
ја
с
другом
нећу
женити
.
“
—
Е
,
баш
си
ти
чудна
жена
!
Ама
ти
заборављаш
,
да
ће
дете
сутра
,
чим
види
Живанову
Мару
,
то
исто
казати
:
„
Хоћу
њу
,
ил
’
ни
једну
другу
.
“
Младеж
је
таква
:
види
Мару
—
заборави
Анђу
.
—
Мени
је
драго
и
за
Мару
,
само
ако
је
дете
хоће
.
Али
ми
не
би
било
мило
,
да
га
намораш
,
кад
је
он
не
би
хтео
!
—
Ја
ти
опет
велим
,
да
ће
се
они
,
мало
по
мало
,
у
животу
заволети
.
—
Немој
,
тако
,
Јакове
,
јер
и
сам
знаш
многе
,
који
су
се
тако
на
силу
узели
,
па
су
после
чемерно
проводили
живот
!
—
Ти
знаш
много
да
причаш
,
зато
и
нећу
с
тобом
више
о
томе
говорити
,
нити
ћу
њега
за
то
питати
.
Идем
ових
дана
Живановој
кући
,
да
га
питам
,
хоће
ли
са
мном
да
се
опријатељи
,
а
онда
,
онда
ћу
одмах
и
све
углавити
.
—
Ти
си
старешина
куће
и
паметани
па
чини
,
шта
те
Бог
учи
.
Ја
се
ни
до
сада
нисам
с
тобом
свађала
,
па
нећу
ни
сад
.
ИИИ
.
Освануо
је
празник
Спасов-дан
.
Мара
је
,
као
и
обично
,
устала
рано
.
Пошто
је
посвршавала
своје
обичне
јутарње
послове
,
отишла
је
у
велику
гостионску
собу
да
је
опаје
и
успреми
.
Пошто
је
опајала
,
протресла
јастуке
поњаве
,
а
собу
уредила
,
узе
да
чисти
прозоре
,
јер
газда
Живанова
кућа
имађаше
свуда
на
прозорима
стаклад
.
Чистећи
стакла
на
прозорима
,
она
својим
гласом
врло
тихо
певуцаше
:
„
Еј
!
није
благо
ни
сребро
ни
злато
,
већ
је
благо
што
је
срцу
драго
...
.
“
Ма
колико
да
је
Мара
полагано
певала
,
њу
је
ипак
мајка
чула
,
и
улазећи
у
собу
,
рече
:
—
Певаш
ли
,
Маро
?
—
Певам
,
мајко
!
—
Ако
,
Маро
,
ако
;
до
века
певала
—
за
плач
не
знала
!
...
—
Вала
ти
,
нано
,
да
богда
да
ти
са
мном
будеш
срећна
!
—
Ја
ћу
бити
срећна
,
дете
моје
,
кад
тебе
удомим
—
благо
мајци
.
—
Боже
здравље
...
биће
и
то
,
нано
.
—
Па
ти
си
,
Маро
,
већ
велика
девојка
,
време
је
да
ти
тражимо
младожењу
...
а
?
—
Па
има
времена
,
нано
!
—
Време
је
ту
,
кћери
.
Ја
мислим
да
си
се
већ
загледала
у
којег
момка
,
на
кријеш
од
твоје
нане
...
а
?
—
А
...
није
,
нано
!
Марица
климне
главом
у
неверици
.
—
А
хоћеш
ли
казати
твојој
нани
,
благо
мени
,
да
ти
тражимо
младожењу
?
—
Ако
се
ти
,
нано
,
не
би
што
љутила
,
ја
бих
ти
баш
и
казала
.
—
Кажи
слободно
,
благо
твојој
нани
с
тобом
!
На
тебе
се
нана
није
ни
досад
љутила
,
нити
те
је
карала
—
па
неће
ни
сад
.
Ти
си
ми
добро
и
послушно
дете
!
—
Ја
сам
се
...
овај
...
знаш
...
загледала
у
Јову
Илића
из
Трстенца
,
што
често
код
нас
с
колима
ради
...
—
Шта
велиш
,
Маро
?
!
—
Па
ти
си
ми
,
нано
,
рекла
да
се
нећеш
љутити
?
—
—
Ја
се
,
синко
,
не
љутим
,
што
си
ми
казала
,
већ
се
љутим
што
кажеш
да
си
се
загледала
у
Јову
.
—
А
за
што
нано
?
—
Па
знаш
ти
,
кћери
,
да
је
Јова
голаћ
без
игде
ичега
и
без
игде
иког
!
?
—
Тешто
,
нано
!
Он
јесте
сиромах
,
али
вредан
и
поштен
младић
.
—
Знам
,
синко
,
али
како
би
ми
могли
учинити
ту
бруку
,
да
нашу
јединицу
дамо
једном
голаћу
,
па
баш
да
је
све
тако
—
као
што
ти
рече
.
—
Зашто
би
,
нано
,
била
то
брука
?
Ако
је
Јова
сиромах
,
ми
’
вала
богу
имамо
доста
имаћа
,
па
ћемо
радити
и
бити
срећни
задовољни
.
Слушаћемо
вас
као
што
приличи
доброј
деци
.
—
Ја
признајем
,
синко
,
да
је
тако
.
Али
ти
опет
треба
да
знаш
:
да
има
лепих
,
вредних
и
поштених
младића
,
а
у
једно
и
имућних
.
И
—
ми
тебе
можемо
само
таквом
момку
и
дати
—
Ја
,
нано
,
Јову
волим
...
много
волим
.
Ја
бих
свиснула
,
кад
га
не
бих
чешће
видела
,
и
ви
ћете
учинити
велико
зло
,
ако
ме
за
њега
не
дате
...
—
Ти
си
,
дете
,
паметнија
од
мене
,
јер
си
учила
школе
и
читала
књиге
,
па
можеш
имати
и
право
,
али
мени
моја
стара
памет
опет
вели
:
да
ја
имам
право
.
Али
ја
ћу
о
том
говорити
са
Живаном
,
па
како
он
пресуди
,
ја
и
ти
морамо
пристати
.
—
Јест
,
нано
,
ти
му
кажи
и
замоли
га
,
да
због
тога
не
одузме
Јови
кирију
,
и
да
другог
на
његово
место
узима
.
—
Казаћу
му
,
синко
,
чим
га
тревим
добре
воље
.
Мара
је
нестрпљиво
чекала
Јову
,
да
му
каже
шта
је
са
својом
наном
разговарала
.
Али
,
ево
белаја
!
Нема
сад
за
Јову
никаква
рада
,
и
он
не
долази
,
но
ради
у
Обреновцу
.
Тера
тамошњим
трговцима
жито
на
Забреж
.
Није
никако
могла
да
му
поручи
да
дође
.
Зато
је
морала
чекати
док
сам
дође
.
Од
Мариног
разговора
с
мајком
протекло
је
већ
неколико
дана
,
а
њезина
нана
није
још
казала
Живану
Марину
жељу
.
Томе
је
био
узрок
тај
,
што
је
Живан
отишао
у
Београд
до
неких
житарских
трговаца
,
јер
је
с
њима
имао
нека
посла
.
Посао
,
рад
којега
је
Живан
ишао
у
Београд
,
свршио
је
онако
како
је
желео
,
зато
је
покуповао
у
београдским
дућанима
повише
разних
ствари
за
своју
јединицу
и
—
вратио
се
кући
.
Мара
га
је
још
на
вратницама
пресрела
,
пољубила
у
руку
и
прихватила
из
његова
наручја
неке
ствари
да
му
олакша
.
При
вечери
Живан
је
причао
својој
Марици
како
је
ћарио
у
Београду
,
и
да
је
купио
повише
ствари
за
Мару
.
Мара
беше
отишла
у
вајат
.
—
Знаш
наша
је
Мара
већ
читава
девојка
,
па
ваља
све
прибавити
,
што
јој
треба
.
Данас
—
сутра
,
ако
се
укаже
добра
прилика
,
треба
да
је
спремна
—
рече
Живан
.
Вогу
хвала
,
пристигла
је
већ
за
удају
,
и
ја
пре
неки
дан
,
као
мајка
,
узех
с
њоме
о
томе
разговарати
...
.
—
Па
шта
вели
?
—
Вели
да
је
већ
бегенисала
једног
момка
.
—
Ене
!
Зар
тако
наша
Мара
?
!
А
који
је
тај
момак
?
—
Јова
Илић
из
Трстенице
—
рече
Марица
.
—
Шта
велиш
,
Марице
?
!
—
Ето
!
...
што
рекох
...
.
—
Зар
баш
Јову
...
мога
рабаџију
?
...
Оног
голаћа
из
Трстенице
?
!
—
Њега
,
Бога
ми
!
Живан
намршти
чело
,
није
могао
веровати
.
Зато
викну
Мару
да
дође
.
Хтео
је
из
њених
уста
да
чује
да
ли
је
тако
,
јер
је
све
мислио
,
да
се
девојка
само
с
мајком
шалила
.
—
Маро
,
дете
моје
.
Твоја
ми
нана
рече
нешто
,
што
ја
никако
не
могу
да
верујем
,
јер
бих
тад
држао
да
си
се
избезумила
.
—
А
шта
то
,
бабо
?
—
упита
Мара
полако
,
а
већ
нагађаше
шта
ће
је
питати
.
—
Јеси
ли
ти
рекла
нани
да
си
бегенисала
Јову
из
Трстенице
?
—
Јесам
,
бабо
!
...
—
А
јеси
ли
се
ти
то
нашалила
с
мајком
?
—
запита
Живан
Мару
.
—
Нисам
,
бабо
!
—
Бог
с
тобом
,
дијете
!
—
И
с
нама
свима
,
бабо
!
—
Зар
се
ти
,
Маро
не
мога
загледати
у
момка
,
који
ти
је
прилика
,
већ
у
голог
Јову
?
Зар
мислиш
да
сам
те
ја
подигао
од
литре
меса
и
текао
ово
имаће
за
којекакве
гулавере
и
туђе
слуге
?
!
—
Ја
сам
,
бабо
,
казала
нани
,
а
ево
и
теби
сад
да
кажем
.
У
Јову
сам
се
загледала
зато
,
што
је
вредан
,
поштен
,
а
и
леп
момак
.
Њега
сам
бегенисала
и
мислим
да
ћете
и
ви
пристати
да
добијете
тако
честита
и
вредна
момка
за
зета
.
Нисам
могла
ни
слутити
,
да
се
он
вама
неће
допасти
—
само
зато
,
што
је
сиромах
?
—
Нисам
ја
ваљда
,
Маро
,
полудео
,
да
те
дајем
њему
и
подобнима
њему
.
Нека
он
тражи
своју
прилику
и
нек
не
мисли
на
Живанову
Мару
,
јер
је
за
живота
мога
неће
добити
...
—
одговори
љутито
Живан
.
—
Али
бабо
,
ја
хоћу
њега
.
Заклела
сам
се
.
А
и
он
се
мени
заклео
,
да
се
неће
другом
женити
.
—
А
где
сте
се
море
,
ви
то
клели
и
заклињали
?
—
У
нашој
магази
...
кад
је
товарио
шеницу
и
возио
на
Забреж
;
и
то
онога
дана
,
кад
си
ти
,
бабо
предавао
жито
београдском
трговцу
.
—
Батали
ти
,
дете
моје
,
тај
рачун
,
што
сте
га
вас
двоје
градили
без
крчмара
.
Наћи
ће
теби
бабо
момка
,
да
се
и
ти
и
ја
подичимо
.
Не
надничара
и
туђег
слугу
,
већ
имућна
као
што
смо
ми
,
ако
не
и
јаче
...
.
—
Немој
тако
бабо
јер
се
ја
нећу
удати
за
другог
,
осим
ако
не
на
силу
.
Ви
ме
волите
као
родитељи
,
па
за
то
и
треба
да
ме
усрећите
!
—
Зато
,
што
те
волим
,
баш
и
велим
да
те
недам
голаћу
.
Ми
хоћемо
да
те
дамо
имућну
човеку
,
па
да
благујеш
,
а
не
да
се
патиш
.
Немој
ти
зато
да
се
бринеш
,
већ
иди
сад
па
спавај
,
а
бабо
и
нана
стараће
се
о
томе
...
.
Мара
,
ћутећи
,
пољуби
родитеље
у
руку
,
по
обичају
,
и
оде
у
своју
собу
.
—
Баш
си
ти
,
Марице
,
непажљива
жена
.
Како
си
могла
дете
пустити
само
с
оном
лолом
,
те
јој
завртео
мозак
,
да
ћемо
сада
видети
живе
муке
да
је
повратимо
.
—
Јову
сам
увек
знала
као
честита
момка
,
па
се
зато
нисам
ни
бојала
за
Мару
.
Онога
дана
кад
је
он
дошао
да
товари
шеницу
;
имала
сам
веома
нужна
посла
,
зато
сам
је
и
пустила
да
му
магазу
отвори
.
—
Сад
шта
је
било
,
било
.
Пази
бар
од
сад
да
се
он
не
би
с
њоме
састајао
.
Ја
га
нећу
више
узимати
за
рад
,
али
он
опет
зато
може
доћи
да
се
с
њом
види
и
састане
.
Зато
отварај
очи
!
—
Али
,
она
ми
је
казала
...
—
Шта
ти
је
казала
?
!
...
То
се
мене
ништа
не
тиче
...
Ти
чини
оно
,
што
ти
ја
налажем
.
—
Ја
сам
те
,
Живане
,
и
до
сад
слушала
,
па
,
хоћу
,
вала
,
и
од
сад
.
Али
,
треба
нам
се
старати
о
срећи
наше
јединице
,
а
ту
треба
паметно
и
лепо
да
се
разговоримо
.
Није
ти
по
вољи
Јова
—
добро
!
Деде
онда
да
и
Мару
од
њега
одвратимо
.
Али
ако
она
само
њега
бегенише
,
не
треба
ни
ми
да
јој
срећу
убијамо
:
—
Остави
ти
то
мени
.
Ја
сам
у
свему
мудар
,
па
кад
сам
умео
стећи
велико
имање
,
ваљда
ћу
моћи
наћи
и
зета
,
који
приличи
нашој
кући
.
—
Али
,
ако
се
момак
детету
не
допадне
?
—
Па
зар
ја
морам
слушати
дете
!
Ди
је
то
било
да
место
кокоши
—
јаја
какоћу
...
Јеси
ли
ти
,
Марице
,
при
себе
.
—
Ја
ти
опет
велим
,
Живане
,
да
треба
добро
отворити
овде
очи
.
Ја
сам
запазила
да
Мара
воли
Јову
од
срца
,
и
да
никад
добром
вољом
неће
поћи
за
другог
.
Па
после
—
она
је
паметна
девојка
...
—
Онда
ти
ниси
паметна
,
кад
велиш
да
је
паметно
,
што
једно
дериште
говори
.
Зар
је
она
паметна
,
кад
воли
да
се
уда
за
голог
Јову
Илића
—
или
за
никога
...
Пректрсти
се
,
жено
,
бога
ти
!
—
Право
да
ти
кажем
,
Живане
,
ако
она
не
би
хтела
добре
воље
да
пође
за
другог
,
ја
бих
онда
пре
пристала
,
да
је
и
њему
дамо
,
него
да
је
на
силу
удајемо
за
онога
,
кога
она
неће
.
Тешко
оној
кући
,
мој
Живане
,
у
којој
се
муж
и
жена
,
место
љубави
и
волења
,
мрзе
и
презиру
.
Далеко
нека
буде
то
од
нашег
детета
.
Бог
нека
сачува
нашу
Мару
од
тога
!
Али
...
ти
си
јој
отац
као
што
сам
јој
ја
мати
.
Ти
је
волиш
као
што
је
и
ја
волим
.
С
тога
чини
што
је
добро
и
паметно
,
ја
ћу
бити
задовољна
.
Та
ми
смо
и
онако
женске
главе
и
морамо
слушати
старијег
.
—
Све
ћемо
ми
то
добро
наредити
,
моја
добра
Марице
;
само
ти
опет
велим
да
добро
пазиш
,
да
се
они
опет
не
би
састајали
...
Ама
,
немој
је
ни
корака
саму
пустити
.
А
она
ми
лола
више
неће
привирити
у
кућу
.
Неда
Живан
Ђурић
своју
крваву
тековину
и
своје
дете
таквим
голаћима
као
што
си
ти
Јово
!
...
Гледај
ти
Цвету
воденичареву
,
а
не
Мару
Живанову
.
ИВ
.
О
Видову-дне
,
на
обреновачком
вашару
отишао
је
Живан
с
Марицом
и
Маром
,
да
што
провашаре
,
а
највише
ради
Маре
—
да
се
мало
проведе
,
да
види
света
.
А
што
и
не
?
Живану
је
дао
Бог
,
или
—
боље
рећи
—
она
сиротиња
,
с
којом
је
Живан
имао
посла
;
а
вашар
је
тако
близу
.
На
вашар
је
дошао
и
Јаков
Миловановић
са
својима
.
Он
,
истина
,
није
имао
бозна
шта
да
вашари
,
али
је
знао
,
да
ће
тамо
бити
Живан
са
својима
,
па
да
промерка
е
да
ли
би
Живан
пристао
да
се
опријатеље
—
да
му
да
Мару
за
Крстивоја
.
Пролазећи
кроз
вашар
,
Јаков
је
пазио
,
неће
ли
где
спазити
Живана
с
његовима
.
Кад
је
пролазио
поред
шатри
,
он
спази
Живана
где
седи
са
својима
у
Крстиној
шатри
.
—
А
,
гле
!
ене
газда
Живана
с
његовима
!
?
Помоз
Бог
,
газда
Живане
,
—
рече
Јаков
,
прилазећи
са
својима
Живановом
столу
.
—
Бог
ти
добро
дао
,
Јакове
!
—
Како
си
,
Живане
,
јеси
ли
здраво
!
—
А
како
ти
,
снаша
Марице
?
—
Вала
Богу
здраво
,
газда
Јакове
.
—
А
гле
Маре
?
!
Море
читава
девојка
!
А
како
,
Маро
?
—
Вала
Богу
,
здрава
сам
—
и
пољуби
га
у
руку
.
Томка
се
здрави
редом
са
свима
,
а
Крстивоје
пољуби
Живана
и
Марицу
у
руку
,
а
с
Маром
се
рукова
.
—
Па
како
,
Јакове
како
?
рече
Живан
.
—
Па
добро
вала
Богу
!
—
А
твој
Крстивоје
—
нека
је
жив
—
порастао
читав
момак
...
па
,
не
било
му
урока
,
леп
ко
нека
девојка
.
—
Шта
ћемо
.
Јединац
па
га
пазимо
ка
мало
воде
на
длану
.
—
И
треба
,
и
треба
.
Ми
што
имамо
по
једно
треба
да
чувамо
к’о
зеницу
.
-
Море
ваша
Мара
,
нека
вам
жива
,
порасла
велика
девојка
.
Снажна
к’о
какав
снажан
момак
и
бога
ми
и
врло
лепа
.
А
колико
јој
је
година
,
Живане
?
—
Нека
је
жива
,
сад
је
узела
осамнаесту
...
—
Е
па
онда
већ
треба
да
гледаш
да
је
удомиш
.
—
Оно
и
треба
Јакове
.
Али
—
знаш
јединче
је
,
па
нам
је
мучно
тако
брзо
раставити
се
с
њом
и
остати
као
два
пања
код
куће
.
—
Тешко
и
јесте
,
Живане
,
али
бог
је
рекао
да
се
тако
ради
,
а
ми
смо
дужни
бога
слушати
.
—
Па
тако
је
Јакове
,
божје
се
мора
вршити
.
Али
,
ми
смо
ради
да
још
мало
поседи
;
биће
времена
и
томе
.
Па
,
ето
ни
ти
још
ниси
оженио
твога
Крстивоја
,
а
он
је
,
чини
ми
се
мало
јачих
година
од
наше
Маре
...
.
—
Јес
’
он
је
сад
у
двадесет
првој
.
Ја
бих
њега
,
бога
ми
,
већ
оженио
,
него
сам
гледао
да
га
прво
курталишем
војске
.
И
то
сам
вала
богу
испословао
.
Сад
већ
меркам
прилику
да
га
оженим
.
—
Треба
,
треба
,
Јакове
.
Има
човече
,
доста
девојака
.
Наћи
ћеш
ти
лако
девојку
за
твог
Крстивоја
.
Он
је
добар
и
леп
младић
.
—
Па
има
,
Живане
,
али
ја
нећу
коју
било
.
Морам
тражити
прилику
.
—
Тако
је
,
Јакове
,
имаш
право
.
Син
ти
је
јединац
.
А
за
такву
кућу
и
таквога
момка
треба
добра
прилика
,
али
је
опет
лако
наћи
.
Та
наша
је
Посавина
богата
тиме
.
—
Па
да
видиш
,
Живане
,
и
није
баш
тако
лако
.
Ја
хоћу
поштену
,
лепу
,
вредну
и
имућну
девојку
,
а
таквих
је
у
нас
ређе
.
Гола
ми
не
треба
.
Једина
кућа
у
нашој
Посавини
,
с
којом
би
се
драге
воље
опријатељио
то
је
твоја
,
Живане
.
И
