:„
Добри
пастир
полагает
душу
за
овци
“
.
Вечна
им
слава
!
Но
бадава
,
и
у
чистом
житу
налази
се
кукоља
.
Није
било
свуда
такових
калуђера
.
Било
их
је
,
о
којима
се
,
на
жалост
,
није
могло
рећи
да
су
као
жички
.
Било
их
је
,
који
су
само
за
,
„
житејскаја
попеченија
“
били
,
и
код
којих
се
,
на
жалост
,
каткад
таково
што
случавало
,
што
човека
мрзи
изговорити
.
Но
баш
да
видимо
шта
се
и
код
такових
збивало
.
У
свету
је
добро
са
злим
помешано
.
Ко
је
томе
крив
?
Није
ни
калуђерство
,
што
Харалампије
није
таков
као
Леонтије
.
Дакле
да
видимо
.
Чули
сте
за
Високе
Дечане
у
Метохији
.
Он
је
богатством
Жичу
превазилазио
.
Побожан
српски
краљ
Стеван
Дечански
,
отац
Душанов
,
сазидао
га
је
и
украсио
.
Високи
Дечани
,
древни
манастире
,
ти
си
са
твојим
зидинама
сведок
велике
славе
и
великих
грехова
!
Ово
је
био
силно
богат
манастир
,
богатији
него
и
Хилендар
,
па
сваки
који
је
био
богат
,
па
се
хтео
покалуђерити
,
овамо
је
долазио
.
Ако
је
хтео
ко
да
му
син
што
пре
архимандритом
постане
,
гледао
је
да
дође
у
Дечане
.
Ако
је
ко
доста
преживио
,
па
је
свет
омрзнуо
,
дошао
је
у
Дечане
да
овде
нов
свет
тражи
.
Несрећан
дворјанин
,
ако
му
интриге
за
руком
испале
нису
,
долази
амо
,
да
овде
срећу
покуша
.
Војник
,
ако
му
се
рат
није
допадао
,
младић
,
који
се
није
хтео
млого
на
свету
мучити
,
овамо
је
долазио
.
Весељаци
,
шаљивци
,
певачи
,
ти
су
само
Дечане
тражили
.
Није
ни
чудо
,
јер
богатства
доста
,
гостију
свагда
подоста
,
и
то
понајвише
великаша
.
Који
се
ту
покалуђерио
,
тај
је
морао
вишег
покровитељства
имати
,
јер
су
Дечани
као
неки
дворски
манастир
били
.
Ту
се
сплетке
правиле
,
од
стране
дворјана
;
ту
се
не
једном
и
о
глави
радило
.
Било
је
ту
доста
славе
и
великолепија
,
али
поред
тога
колико
греха
!
Кад
си
у
Жичу
ступио
,
све
ти
се
представљало
као
светиња
.
Калуђери
су
изгледали
као
неке
светиње
;
у
Дечанима
,
нећу
да
кажем
као
ђаволи
,
но
све
нешто
необично
,
смело
,
превесело
,
гордо
.
Ту
си
виђао
калуђера
,
који
су
прегорди
били
;
то
су
били
господски
синови
,
који
су
чекали
што
пре
да
постану
већи
.
Слабо
су
што
учили
,
него
само
лице
су
тако
правили
као
да
су
високоучени
.
Веселог
лица
калуђери
нису
били
великог
рода
,
јер
ти
су
се
покалуђерили
да
уживати
могу
,
и
примали
се
од
буди
какве
класе
људи
,
само
ако
је
особито
што
у
себи
имао
.
Но
било
је
ту
и
такових
шаљивчина
,
а
особито
певаца
,
па
тамбураша
,
да
им
у
целој
земљи
пара
није
било
.
У
суседству
било
је
и
дувна
,
и
оне
су
о
храму
амо
долазиле
,
јер
су
Дечани
били
сваком
као
нека
разбибрига
.
Истина
,
у
Жичи
је
млого
смутније
изгледало
;
овде
,
опет
,
било
је
све
весело
.
Црква
је
била
великољепна
.
Ту
си
видео
све
барјаке
које
је
задобио
Душан
и
други
српски
господари
.
Јер
из
Призрена
све
се
онамо
носило
.
Пјеније
је
било
,
истина
,
красно
,
и
како
не
код
толики
’
певача
,
—
али
није
носило
на
себи
печат
благоговјенства
.
Гласови
фини
,
ал
’
је
све
нешто
издавало
на
данашње
веселе
опере
.
На
пример
,
калуђер
Варнава
имао
је
одвећ
добар
глас
,
али
будући
је
осим
тога
и
уз
тамбуру
врло
добро
певао
,
з’ото
кад
је
год
појао
у
цркви
,
поред
свег
лепог
гласа
нешто
чудно
,
смешно
је
издавало
.
Кад
је
појао
на
бденију
„
От
јуности
мојеја
”
,
и
сами
калуђери
морали
се
смешити
,
и
не
један
кадионицом
јако
димећи
смех
свој
задавити
је
морао
,
јер
то
„
от
јуности
“
нешто
претерано
таласајући
и
веселим
тоном
је
певао
.
Но
,
да
знате
ко
је
овде
поглавар
.
Би
л
’
би
погодили
?
То
је
отац
Харалампије
,
сад
већ
архимандрит
,
и
чека
да
постане
владика
.
Њега
је
Русна
покровитељствовала
,
па
чрез
Ђурђа
Бранковића
дошао
је
до
овог
важног
места
.
Он
је
у
своје
време
за
Ђурђа
свуда
партају
правио
.
Сад
можете
си
представити
,
како
се
у
овом
намастиру
под
управом
Харалампије
живило
,
и
шта
се
радило
.
У
трапезарији
било
је
весело
.
Харалампије
све
се
’
шалио
,
и
волео
је
лакрдијаше
,
али
само
да
је
све
по
његовој
ћуди
.
У
Дечанима
налазили
су
се
и
два
млада
кнежевића
,
синови
кнеза
Гргура
Бранковића
,
Јован
и
_Ђурђе
.
Гргур
је
био
старији
брат
Ђурђев
,
но
наскоро
после
Бајазитове
битке
са
Тамерланом
упокоји
се
.
Млађи
Ђурђев
брат
Лазар
,
као
што
смо
већ
споменули
,
погубљен
је
у
Пловдиву
скупа
са
својим
ујаком
.
Остаде
јошт
Ђурађ
са
ова
два
младића
.
Њи
’
је
Ђурађ
амо
у
намастир
оправио
,
ваљда
—
да
се
пострижу
.
Кад
се
Ђурађ
са
деспотом
помири
,
разговор
се
поведе
свуда
о
деспотовом
насљеднику
.
Деспот
деце
нема
,
нити
је
надежде
да
ће
имати
;
поред
тога
костобоља
га
силно
мучи
,
ако
умре
,
ко
ће
бити
деспот
?
Ђурађ
има
своју
јаку
партају
,
а
и
сам
деспот
га
хоће
,
јер
је
увиђео
,
да
поред
његови
’
слаби
’
страна
има
млого
важни
’
черта
,
јер
је
Ђурађ
пун
духа
и
разума
,
храбар
и
искусан
војвода
,
а
при
том
властољубив
,
па
ако
он
не
би
насљедником
постао
,
правио
би
буну
,
па
опет
горе
по
народ
.
Гргур
је
био
старији
Ђурђев
брат
,
па
по
праву
насљедија
његови
синови
имали
би
насљедити
господарство
.
Но
госпођа
Ирина
,
властољубива
Гркиња
,
и
властољубив
Ђурђе
не
даду
деци
насљедити
.
Но
шта
ће
бити
с
децом
.
Једно
јутро
дође
у
Дечане
један
улак
.
Он
је
неке
налоге
донео
Харалампију
од
кнеза
Ђурђа
.
Дуго
су
се
насамо
разговарали
.
Улак
се
онај
дан
кући
врати
.
Сутрадан
био
је
дан
Св
.
Преображења
.
После
свете
литургије
народ
тамо-амо
около
цркве
хода
,
’
де
их
слепци
гуслама
дозивају
.
Један
слепац
проси
милостињу
жалосном
песмом
.
Једно
се
тужи
што
је
слеп
,
он
вели
да
нема
несрећнијег
створења
од
оног
који
бела
не
види
света
.
Сваки
жали
слепца
,
па
му
удељује
.
Слушају
га
два
млада
кнеза
,
Јован
и
Ђурђе
,
два
брата
као
два
бора
,
па
би
ишли
да
загрле
певца
и
с
њим
судбу
живота
деле
;
но
к
њему
не
могу
,
јер
су
двогубо
несрећни
;
затворени
као
робови
,
и
бела
света
не
виде
.
Они
су
оба
по
жељи
Ђурђа
прошасте
ноћи
ослепљени
.
Они
неће
више
никаково
господарства
насљедије
тражити
.
Ђурађ
се
и
од
њи’ове
стране
обезбедио
.
И
све
се
то
догодило
јошт
пре
путовања
деспотова
са
Ђурђем
у
Дринопољ
.
Народу
је
све
то
до
ушију
дошло
,
но
доста
је
и
сам
белаја
имао
,
па
се
ућутало
.
Сад
оставимо
Дечане
,
па
да
видимо
шта
се
по
други
мести
ради
.
XИ
Београде
,
ала
си
славан
био
,
кад
је
над
тобом
високи
Стеван
господарио
.
Ни
пре
ни
после
те
славе
имао
ниси
.
Призрен
и
Приштина
,
ви
нисте
већ
могли
српског
господара
сачувати
.
Деспот
је
морао
себи
друго
место
потражити
.
И
сам
Крушевац
бивао
је
турским
нападајима
изложен
.
Београд
и
Смедерево
,
то
су
јошт
била
места
’
де
је
Србин
могао
јошт
сасвим
слободно
дисати
.
У
Београду
седи
деспот
а
у
Смедереву
Ђурађ
.
Београд
се
као
изнова
подигао
.
Деспот
је
силни
новац
жртвовао
на
,
украс
и
укрепљење
његово
.
Боже
мој
,
како
је
онда
Београд
изгледао
.
Онда
није
било
онде
дрвених
кућа
;
све
красне
куће
и
палате
.
Није
било
ни
данашњег
Дорђула
ни
Батал-џамије
.
Ту
си
видео
красни
’
божији
’
храмова
и
дворова
великаша
.
У
граду
деспотови
двори
.
Кад
са
града
гледиш
како
се
Сава
са
Дунавом
бори
,
а
теби
се
срце
стегне
и
мислиш
тако
се
народ
са
судбом
бори
.
Турци
су
све
више
и
више
земље
открњивали
,
па
тек
наједанпут
нађе
се
деспот
у
чуду
,
видећи
да
је
једна
част
народа
под
њим
,
а
друга
под
Турчином
.
Па
баш
она
страна
,
’
де
је
српска
слава
најсјајније
блистала
,
пала
је
Турчину
у
шаке
.
Градови
и
земље
Вукашина
,
Угљеше
и
Гојка
,
војводе
Мирка
,
Жарка
и
Краљевића
Марка
Србима
нестадоше
.
Који
се
од
великаша
турчити
није
хтео
,
тај
је
морао
гинути
ил
’
к
деспоту
бегати
.
Тако
част
једна
,
језгра
Душановог
народа
,
повуче
се
к
Морави
и
Дунаву
ближе
.
Београд
сад
постане
српским
средоточијем
.
Са
благом
дошавши
дољни
великаши
градили
су
палате
;
једном
речи
:
Београд
под
деспотом
постане
најславнија
српска
варош
.
И
да
не
бијаше
у
долњој
Србији
невоље
,
рекао
би
да
је
Србија
под
деспотом
најсрећнија
.
У
горњој
Србији
све
је
цветало
.
Било
је
ту
храмова
,
калуђера
,
трговине
и
богатства
.
Дубровнички
трговци
долазише
као
у
госте
.
Београд
и
Смедерево
свагда
пуни
српски
’
војника
,
ђака
и
другог
веселог
народа
,
можеш
помислити
,
какав
је
ту
био
српски
живот
.
Доле
невоља
,
а
горе
слава
;
каогод
кад
је
цео
дан
облачан
,
па
тек
сунце
при
заласку
наједанпут
јако
засветли
.
Деспот
,
када
се
са
Мехмедом
смирио
,
почео
је
на
радост
своји
’
Срба
у
свачему
напредовати
.
Земља
му
бијаше
мала
,
не
као
под
Душаном
,
ал
’
је
увео
лепе
уредбе
,
па
то
мало
било
је
барем
срећно
.
Дух
народа
почео
се
дизати
.
Више
је
тако
срећни
’
година
прошло
.
Наједанпут
донесе
се
глас
да
је
Мехмед
султан
скончао
.
Његови
синови
Мурат
и
Мустафа
сваде
се
о
господарство
.
Међусобни
се
рат
роди
.
И
један
и
други
зове
деспота
у
помоћ
.
Једно
за
другим
стижу
турски
посалници
.
Деспот
сазове
савет
.
Он
је
свакога
тихо
преслушао
.
Један
вели
,
треба
држати
страну
Мурату
,
други
,
опет
,
Мустафи
.
Ђурађ
једнако
наваљује
да
се
сад
Срби
са
Грцима
и
Власима
сајузе
па
на
несложне
Турке
ударе
.
И
кад
се
добро
пред
очи
узме
,
да
су
се
Турци
међу
собом
покрвили
,
било
је
доиста
изгледа
да
се
исти
врате
откуда
су
дошли
.
Млоге
војводе
држаше
се
Ђурђа
;
да
се
на
већину
ослони
,
та
би
се
одма
’
против
Турака
определила
.
Но
деспотова
реч
је
превагу
одржала
.
Деспот
им
ово
рече
:
—
Кнеза
Ђурђа
реч
доста
је
основана
,
па
и
сам
признајем
да
у
таковом
стању
,
као
што
се
сад
налазе
Турци
,
није
немогућно
срушити
их
.
Но
ако
и
није
немогућно
,
ал
’
не
можемо
рећи
баш
да
је
и
сигурно
.
Па
ако
Турци
примете
да
се
ми
на
њи
’
дижемо
,
па
се
помире
,
ил
’
брзо
једна
страна
другу
надвлада
,
шта
ће
онда
бити
?
Турци
имаду
сами
’
’
ришћана
и
потурчењака
у
својој
војсци
раван
број
нашој
,
а
колико
има
прави
’
Турака
,
па
текар
из
Азије
?
Сами
на
себе
остављени
,
морали
бисмо
се
један
противу
десет
борити
.
Истина
,
млого
зависи
од
јуначке
среће
,
али
сигурно
на
коцку
за
несигурно
метати
,
налазим
за
опасно
.
Поред
свега
тога
већа
част
војвода
била
је
на
рат
склоњена
.
Они
се
јако
уздају
у
јуначку
срећу
,
и
досадашње
деспотове
речи
не
би
налазили
за
узрок
ову
прилику
пропустити
,
да
им
деспот
јошт
ово
не
додаде
:
—
Има
јошт
један
врло
важан
узрок
,
због
којег
не
могу
се
у
рат
упушћати
.
Све
обиде
су
заборављене
,
па
ће
ми
кнез
Ђурађ
реч
стрпељиво
преслушати
.
Вама
је
свима
познато
,
у
каквој
сам
био
опасности
скупа
са
народом
када
се
брат
ми
Вук
и
Ђурађ
одметнуо
.
Ја
помогавши
Махмеду
против
његовог
брата
,
Мехмеда
сам
с
тим
задобио
,
и
тек
њему
посве
могу
захвалити
што
смо
у
садашњем
мало
бољем
стању
.
Да
не
би
Мехмеда
,
цела
Србија
била
би
од
Турака
сатрвена
,
јер
у
оно
доба
брат
брата
,
син
оца
је
убијао
.
Он
је
постао
на
то
султаном
свију
Турака
.
Истина
,
понеки
комадић
земље
присвајао
је
,
но
то
више
да
Турцима
очи
заслепи
,
јер
Турци
су
већ
онда
око
своје
на
Смедерево
бацили
.
Колико
му
је
као
султану
могућно
било
,
умеравао
се
.
Ето
видите
,
и
ово
неколико
година
мира
њему
можемо
захвалити
.
Доћи
ће
време
,
ако
бог
да
,
да
ће
наши
потомци
изгубљено
опет
задобити
,
али
засад
нуждан
нам
је
мир
,
да
се
мало
поткрепимо
.
Да
би
овај
мир
сталан
био
,
у
Дринопољу
ја
и
Мехмед
положили
смо
један
другоме
заклетву
да
нећемо
се
дирати
.
Штавише
,
ја
сам
дао
заклетву
да
ћу
и
са
његовом
децом
у
миру
и
пријатељству
живити
.
Код
мене
је
задата
реч
и
заклетва
свагда
света
и
нерушима
,
и
зато
изјављујем
да
вероломно
ни
сад
поступати
нећу
.
Сад
је
сваки
увидио
зашто
деспот
неће
на
Турке
.
Познавали
су
његову
сталност
,
па
нису
се
више
препирали
да
га
на
друге
мисли
наведу
.
Тако
остане
опет
све
при
старом
.
Турци
су
од
Србаља
страшно
зазирали
,
и
све
се
богу
молили
да
Срби
остану
у
миру
.
Жеља
им
се
испунила
.
Како
би
по
њи
’
иначе
испало
било
,
бог
зна
;
доста
то
,
да
им
је
деспот
и
сад
доста
помогао
.
Било
их
је
,
који
су
деспота
кривили
због
тога
поступка
,
други
,
опет
,
давали
су
му
за
право
.
Да
је
деспотов
положај
био
тежак
,
о
том
се
нико
није
сумњао
.
Шта
је
знао
чинити
?
Рат
је
сумнителног
изласка
,
а
притом
заклетву
би
нарушио
,
а
нарушена
клетва
рђаво
сљедство
за
собом
вуче
.
Тако
Турци
сами
себи
остављени
,
крвили
су
се
донекле
,
док
Мурат
Мустафу
не
победи
,
и
постане
сам
свију
Турака
султаном
.
Док
је
међу
њима
рат
трајао
,
донде
је
деспот
устројавао
своју
земљу
,
и
народ
се
већ
почео
тако
опорављати
да
би
се
већ
—
датом
каквом
згодом
опет
к
својим
старим
границама
пружати
могао
.
Но
,
кад
се
зрак
надежде
показао
,
наиђе
опет
ново
зло
.
Деспот
већ
одавна
од
костобоље
страда
.
Млого
је
свог
века
препатио
.
Од
косовске
битке
до
сада
,
скоро
већ
тридесет
година
,
па
никад
у
миру
,
него
све
у
рату
,
беди
и
невољи
.
Видео
је
својим
очима
доста
јада
и
чемера
.
Деце
није
имао
.
Ко
ће
бити
после
њега
деспот
?
Гргурова
деца
млада
и
слепа
,
ко
ће
други
да
буде
него
Ђурађ
?
Он
је
деспоту
у
пређашње
доба
сила
зла
нанео
,
но
деспот
бацив
освету
на
страну
,
каогод
и
Бранковића
слабију
страну
кроз
прсте
угледавши
,
уважио
је
његову
бољу
страну
.
Деспот
си
представљао
,
да
кад
Ђурађ
деспотом
постане
,
неће
по
народ
зло
бити
.
Искусан
врло
у
рату
и
у
управљању
миром
,
све
околности
добро
познаје
,
и
најслабија
му
страна
,
то
јест
властољубије
,
биће
испуњено
кад
се
деспотства
докопа
.
Болест
деспотова
дан
на
дан
све
је
гори
над
на
себе
узимала
.
Сваки
је
већ
увидео
да
деспот
неће
дуго
вући
;
сваки
се
бринуо
,
каква
ће
онда
времена
настати
.
Деспот
је
био
тврда
срца
,
па
се
није
баш
тако
лако
болести
дао
.
Поред
све
телесне
слабости
често
је
на
коња
седао
и
ишао
у
шетњу
.
Тако
једаред
упути
се
у
Смедерево
.
Но
тело
му
беше
млого
слабије
него
душа
,
што
није
ни
сам
веровао
;
падне
с
коња
и
јако
се
увреди
.
Ово
га
је
живота
стало
.
Није
трајало
ни
три
дана
,
а
деспот
је
већ
мртав
лежао
.
Ђурађ
је
из
Смедерева
још
благовремено
дојездио
,
и
нађе
га
при
крају
живота
.
Кад
га
је
деспот
примјетио
,
дозове
га
к
себи
близу
,
и
слабим
гласом
пред
околостојећим
војводама
и
саветницима
рече
му
:
—
Ето
ме
при
крају
живота
.
Нек
опрости
све
сваки
сваком
.
Ја
те
именујем
деспотом
српског
народа
,
и
препоручујем
те
вољи
божијој
и
љубави
народној
.
Велики
је
терет
који
на
себе
примаш
.
Судба
једног
народа
у
руке
ти
је
положена
.
Мене
је
тај
терет
оборио
.
Ако
нисам
све
као
што
је
требало
учинио
,
а
оно
сам
онако
као
што
се
могло
.
А
ви
сви
повинујте
се
новом
господару
,
и
потпомажите
га
,
мени
пак
бог
милостиви
нек
по
правди
суди
.
Са’раните
ме
у
манастиру
Манасији
.
После
ових
речи
отпочине
,
мало
узда’не
,
очи
му
се
укоче
,
мало
се
стресе
и
умре
.
Сви
су
као
окамењени
на
мртвог
деспота
гледали
.
Пукне
глас
,
да
је
умро
деспот
.
Жалост
је
свуда
неописана
.
И
највећи
му
се
душманин
ражалио
,
јер
је
Стеван
био
добар
,
но
зли
нису
му
дали
сву
његову
доброту
излити
.
После
смрти
,
пак
,
сваки
је
увиђео
шта
су
у
њему
изгубили
.
Красно
га
са’ране
.
Жички
калуђери
су
га
на
својим
рукама
у
гробницу
унели
.
Жалост
је
била
свуда
велика
,
није
било
ни
једног
који
би
се
његовој
смрти
радовао
.
Сам
Ђурађ
,
који
је
једва
чекао
час
свог
самовластија
,
први
пут
је
у
свом
животу
осетио
тугу
и
жалост
што
Стевана
нема
.
Приповедају
да
се
на
дан
смрти
његове
мало
земља
потресла
и
сунце
изгубило
своју
обичну
сјајност
.
Силно
јато
црни
’
врана
облетало
је
около
дворова
деспотови
’
,
па
се
најпосле
упуте
дубље
у
Србију
.
Ето
,
сад
се
Ђурђу
,
за
чим
је
тежио
,
испунило
.
Но
да
видим
шта
ће
без
Стевана
чинити
?
XИИ
Ђурађ
,
од
покојног
деспота
на
самртној
постељи
за
насљедника
наименован
,
одмах
после
деспотовог
укопа
преселио
се
у
Београд
.
Премда
је
жалост
за
Стеваном
велика
била
,
опет
су
Ђурђа
и
великаши
и
народ
радо
примили
.
Он
је
био
сва
надежда
народу
,
па
је
и
признат
за
деспота
свечано
.
Породицу
имао
је
красну
.
Госпођа
Јерина
,
нова
деспотовица
,
била
је
од
царске
крви
.
С
овом
се
Ђурађ
оженио
још
у
оно
доба
кад
је
са
Стеваном
и
Мехмедом
противу
Мусе
војевао
и
победу
одржао
.
Данас-сутра
,
па
ће
му
се
већ
и
деца
у
светске
догађаје
уплести
.
Ђурађ
седа
у
Београду
,
у
сјајним
дворовима
,
са
својом
породицом
.
Долазе
му
посланици
са
свију
страна
,
честитају
му
деспотство
,
и
траже
пријатељство
његово
.
Мађарски
краљ
Жигмунд
,
па
онда
грчки
цар
,
па
Дубровчани
,
желе
с
њиме
у
савез
ступити
.
И
Мурат
султан
ишчекује
да
му
се
Ђурађ
са
пријатељством
својим
понуди
,
али
је
силан
и
горд
,
па
неће
да
моли
деспота
.
Но
покрај
свију
ти
’
пријатељски
’
околности
,
у
чуду
се
нашао
деспот
Ђурађ
.
Грчки
цар
Јован
Палеолог
потајно
га
подбада
против
Мурата
,
да
се
ослободи
од
уплива
турског
,
па
да
ће
се
тако
и
Србин
и
Грк
наново
са
славом
подићи
.
Жигмунд
рад
се
Турчину
осветити
,
и
то
помоћу
Бранковића
,
па
да
уз
то
још
и
мало
земље
задобије
.
Мурат
би
хтео
да
се
Срби
ма’ну
Мађара
,
па
да
може
преко
Србије
удесно
на
Мађарску
нападати
,
а
да
се
нема
шта
бојати
од
Срба
.
Шта
ће
сад
да
чини
деспот
?
Ако
се
са
Жигмундом
сајузи
,
први
је
изложен
најжешћем
турском
нападању
.
Па
ако
баш
Мађари
победе
,
чему
се
има
онда
надати
?
Жигмунд
хоће
земље
и
првенство
.
Ако
ли
се
са
Грцима
држи
,
да
ли
ће
одољети
Турцима
?
Хоће
ли
га
мађарски
краљ
потпомагати
кад
види
да
се
код
Срба
и
Грка
„
ришћанска
“
влада
крепи
?
Шта
ће
папа
на
то
рећи
?
Ако
са
Турцима
држи
,
онда
је
у
непријатељству
са
Мађаром
и
са
целим
„
хришћанским
“
светом
.
Па
окром
тога
,
каквог
може
бити
Србину
пријатељства
у
Турчина
,
који
хоће
цео_свет
Кораном
да
калдрмише
?
Сад
истом
паде
сва
брига
на
Ђурђеву
главу
.
Све
су
му
околности
познате
;
он
се
мисли
,
па
мисли
на
то
да
свакако
своју
и
свог
народа
независност
докучи
.
Он
започне
владу
своју
као
независан
господар
.
Он
прими
пријатељство
Мађара
,
али
без
намере
да
им
као
оруђе
противу
Турака
служи
.
Од
заваде
са
Турцима
уздржавао
се
.
Но
Мурат
султан
није
био
с
тим
задовољан
.
Он
је
корачао
к
извршењу
започетог
дела
.
Он
жели
Мађаре
оборити
,
но
како
ће
,
док
Србин
животне
силе
у
себи
има
?
Овога
дакле
треба
најпре
утаманити
,
па
тек
онда
даље
.
Султан
је
познавао
гордост
и
непоколебивост
деспотову
.
Најпре
на
леп
начин
,
наговарањем
,
ласкањем
гледао
је
да
га
задобије
;
кад
са
тим
није
успео
,
онда
са
претњом
,
па
напослетку
и
насиљем
.
XИИИ
Отац
Харалампије
у
Дечанима
једва
је
дочекао
смрт
Стевана
деспота
.
Он
се
сад
надао
да
ће
до
првог
степена
свештеничког
доспети
.
Као
стари
приврженик
Бранковићев
млого
пута
се
опасности
излагао
,
па
зато
се
сад
и
надао
великој
награди
.
Но
Ђурађ
је
познавао
његово
злоковарство
;
он
је
знао
да
Харалампијеве
услуге
нису
излазиле
из
чистог
извора
,
но
из
себичности
,
злобе
и
пакости
.
Некада
,
кад
је
Ђурађ
за
владаљством
грамзио
само
,
а
још
га
имао
није
,
потребовао
је
он
кадикад
његову
службу
,
за
коју
је
овај
у
своје
доба
и
награду
примио
;
али
сада
,
кад
је
већ
и
сам
деспот
као
владатељ
сасвим
друге
људе
око
себе
потребовао
,
одбацио
је
он
Харалампија
,
као
што
се
баца
стара
и
већ
непотребна
хаљина
.
Деспот
је
већ
другом
стазом
корачао
.
Жички
митрополит
,
па
жички
архимандрит
Пахомије
и
отац
Леонтије
бијаху
одсад
његови
саветници
.
Па
шта
ће
више
отац
Харалампије
,
кад
је
већ
до
старешинства
у
Дечанима
дошао
?
Зар
није
то
довољна
награда
за
толика
хрђава
дела
?
Али
Харалампију
све
то
није
доста
.
Он
је
већ
скројен
за
то
да
руши
,
обара
.
Како
је
чуо
да
је
и
отац
Леонтије
у
деспотовом
савету
,
одмах
је
знао
колико
је
сати
ударило
.
Ту
већ
није
могао
дуже
прокопсати
.
За
њега
би
боље
било
да
се
сад
опет
други
ко
за
владатељство
отима
,
бар
би
се
могло
у
мутној
води
ловити
.
Мутне
мисли
,
чудни
планови
мету
му
се
по
глави
.
Уједанпут
му
долети
отац
Никодим
.
—
Пречестњејши
оче
,
ето
дођоше
нам
гости
!
—
Какви
гости
?
—
Војвода
Прибац
са
више
њи
’
.
—
Јеремија
Прибац
,
властелин
...
баш
добро
.
Никодиме
,
нек
је
све
у
реду
,
кажи
Јули
да
јела
буду
добро
слана
.
На
то
оде
калуђер
по
налогу
својим
послом
,
а
и
Харалампије
на
дочек
гостију
.
Да
,
да
не
заборавимо
за
Јулу
куварку
.
—
Она
је
она
иста
Јула
,
која
је
била
у
двору
цара
Лазара
као
млада
девојка
,
због
које
умало
што
није
страдао
Харалампије
,
када
је
с
покојним
патријархом
онђе
био
.
Она
је
у
своје
доба
дворске
сплетке
Харалампију
често
откривала
,
па
временом
срећа
је
до
садашњег
стања
допратила
.
И
доиста
,
за
једну
сироту
девојку
доста
је
,
кад
је
могла
до
тога
доћи
да
у
Дечанима
куварком
постане
.
По
другим
манастирима
кувари
су
кували
,
али
овде
нужна
је
била
куварка
,
јер
се
ту
сијасет
гостију
дочекивало
,
међу
којима
млоге
њежне
госпође
које
фина
и
врло
укусна
јела
потребују
.
Јула
сама
изгледала
је
као
каква
госпођа
,
премда
већ
мало
у
годинама
,
али
озбиљног
,
заповедајућег
изгледа
је
била
,
и
одржавала
је
ред
у
кујнској
економији
и
собним
уређењима
.
Властелин
Прибац
,
војвода
Јаблановић
са
својом
пратњом
показаше
се
пред
собама
Харалампија
који
им
насусрет
изиђе
.
—
Добродошли
,
господо
моја
!
—
Здрав
ми
био
оче
,
јеси
ли
рад
гостију
?
—
Драго
ми
је
,
ево
овамо
мало
да
се
одморите
—
рече
Харалампије
,
па
их
у
велику
једну
собу
уведе
.
Овде
се
мало
још
поразговараше
,
док
слуге
коњ’ма
и
пртљагу
места
нађоше
.
После
два
сата
био
је
красан
ручак
у
трапезарији
.
Друштво
је
весело
било
,
рекао
би
као
да
и
није
у
трапезарији
међу
постриженом
братијом
.
После
добрих
јела
и
пића
заорише
се
веселе
песме
.
Од
Дечана
на
неколико
миља
већ
турска
сила
влада
,
хришћани
од
турског
зулума
пате
;
али
у
Дечанима
слави
се
,
као
да
се
Душаново
царство
обновило
,
па
се
и
различне
шале
проводе
.
Гости
и
калуђери
пију
,
но
ни
један
у
Бранковићево
здравље
.
Ни
Прибац
,
ни
Харалампије
не
радују
се
новоме
деспотству
.
Напијало
се
у
здравље
Прибца
,
Харалампија
и
њихови
’
пријатеља
.
—
Да
си
здрав
,
оче
Харалампије
,
дабогда
,
скорим
владиком
постао
,
и
заслужио
си
,
јер
да
тебе
не
би
и
Русне
,
не
знам
шта
би
од
деспота
било
.
У
твоје
здравље
ову
чашу
!
—
И
досад
си
био
од
први
’
,
дабогда
,
свагда
први
био
.
У
твоје
здравље
властелине
!
—
У
здравље
властелиново
!
—
У
здравље
Јаблановића
.
—
У
здравље
Харалампија
и
свију
калуђера
!
Е
тако
,
све
се
у
здравље
пило
,
а
народ
је
поред
свега
тога
јако
боловао
.
Док
се
ови
веселили
,
други
су
јадиковали
.
Так’а
је
судба
светска
;
у
исто
доба
један
умире
,
други
се
рађа
;
један
се
мисли
,
како
ће
своју
децу
,
своју
рају
на’ранити
;
један
ужива
све
овога
света
сласти
и
красоте
,
а
други
у
исто
доба
не
види
ни
белог
света
,
а
трећи
можда
се
мучи
на
душманском
кољу
.
У
истом
дому
,
у
истом
манастиру
,
гди
се
тако
веселе
,
—
у
једној
ћелији
,
чују
се
два
тужна
гласа
.
Да
не
знаш
,
да
не
видиш
ко
говори
,
опет
би
морао
познати
глас
страдалника
.
Погледај
,
ко
је
у
тој
ћелији
?
...
Два
младића
,
по
саставу
телесном
два
јунака
,
два
брата
,
која
су
се
у
диби
и
кадифи
родила
,
којима
се
срећа
смешила
при
рођењу
њиховом
.
То
су
—
Јован
и
Ђурђе
,
млади
кнезови
,
синовци
деспотови
,
пре
неколико
лета
по
налогу
његовом
ослепљени
.
Они
се
међу
собом
разговарају
;
свака
им
је
реч
тако
жалосна
,
као
најжалоснији
гусала
звук
.
Кад
је
човек
у
муки
и
жалости
,
и
најмања
реч
тако
је
жалосна
,
да
би
рекао
да
у
њој
лежи
целога
света
бол
.
Њихов
је
чувар
отац
Пајсије
.
—
Боже
мили
,
какви
смо
несретни
људи
!
Нашег
оца
слуге
уживају
пуну
слободу
,
виде
белога
света
,
веселе
се
;
не
чујеш
ли
и
сад
како
се
песме
хоре
?
А
ми
овде
у
тавници
,
мој
брате
Јоване
!
—
рече
кнез
Ђурђе
.
—
Шта
ћеш
,
кад
смо
били
стрицу
трн
у
очима
—
одговори
кнез
Јован
.
—
Ја
заиста
не
би
’
му
на
путу
био
!
—
Ни
ја
!
—
Ја
би
’
мом
роду
верно
служио
и
противу
Турака
војевао
.
—
И
ја
.
—
Па
зашто
да
нас
ослепе
?
—
Нисмо
ником
ништа
скривили
.
Поштовали
смо
стрица
,
као
свог
рођеног
оца
.
—
Кад
се
опоменем
оне
жалосне
ноћи
,
када
нам
светлост
занавек
одузеше
,
а
оно
морам
и
онај
час
проклети
,
у
ком
сам
се
родио
.
—
Но
шта
ће
још
с
нама
чинити
?
Шта
нас
држе
овде
?
Зашто
нас
већ
једанпут
не
ослободе
?
На
то
уђе
отац
Пајсије
.
—
Нисам
ли
се
дуго
забавио
,
моји
синци
?
—
Где
си
тако
дуго
,
оче
?
—
запита
кнез
Ђурђе
.
—
Данас
имамо
гостију
,
Јеремија
властелин
,
Јаблановић
и
млоги
други
,
и
сад
се
још
веселе
—
одговори
Пајсије
.
—
Шта
,
зар
Јеремија
властелин
?
Шта
ће
он
овде
?
Није
ли
због
нас
дошао
,
да
нас
одавде
изведе
?
—
запита
зачуђен
кнез
Јован
.
—
Досад
се
још
није
о
вама
реч
повела
;
можда
ће
насамо
што
с
архимандритом
о
том
говорити
.
Нешто
мора
бити
у
ствари
.
Чујете
ли
још
како
се
веселе
?
—-
Они
се
веселе
,
а
ми
овде
бедни
чамимо
.
Реци
нам
,
оче
,
шта
ће
већ
бити
од
нас
?
—
Треба
имати
стрпљења
,
и
у
бога
се
надати
.
Но
данас
сам
од
некога
хрђаве
гласе
чуо
,
говори
се
,
да
се
султан
Мурат
на
Србе
справља
,
па
се
чудим
да
се
архимандрит
ништа
о
томе
не
брине
.
Ми
смо
овде
готово
међу
Турцима
,
па
можемо
први
страдати
.
—
Шта
је
брига
Харалампију
?
Он
ће
сад
по
свој
прилици
владиком
постати
,
па
ће
онда
у
Смедерево
или
у
Београд
.
Чудим
се
како
га
одзвали
нису
,
он
мора
јако
награђен
бити
од
деспота
.
—
Видићемо
скорим
шта
ће
бити
.
—
Ако
се
какова
промена
с
нами
и
догоди
,
немој
нас
оставити
,
оче
!
Ти
си
нам
једини
пријатељ
и
сва
утеха
;
ако
тебе
не
буде
,
боље
да
нисмо
живи
.
—
Ако
ме
само
силом
од
вас
не
откину
,
ја
вас
никада
оставити
нећу
.
—
Не
би
ли
се
опет
онамо
у
друштво
вратио
,
да
провидиш
,
зашто
је
дошао
властелин
Јеремија
?
Он
је
нашег
несрећног
оца
пријатељ
био
,
па
ваљда
ће
и
наш
бити
!
—
Е
добро
,
ја
идем
,
а
ви
се
донде
сами
забављајте
.
Отац
Пајсије
оде
.
Млада
два
кнеза
остану
сами
са
својом
тугом
и
својим
јадиковањем
,
као
два
славуја
којима
очи
ископају
.
Међутим
престаде
и
увесељење
.
Почеше
се
из
трапезарије
разилазити
.
Остаде
сам
Харалампије
са
властелином
и
Јаблановићем
.
Мало
од
вина
разгрејани
,
почеше
се
све
искреније
разговарати
.
Вино
ће
и
из
најлукавије
главе
истину
извући
.
—
Ао
,
мој
оче
,
па
да
тако
на
тебе
заборави
деспот
!
Та
требало
би
да
си
ти
сада
једнако
код
њега
.
Кад
си
му
у
нужди
добар
био
,
зашто
да
те
се
сад
тако
доцне
сећа
?
Ја
богме
мишљах
,
да
ти
је
већ
владичество
у
џепу
—
рече
Јеремија
.
—
Е
,
мој
властелине
,
тако
то
бива
у
свету
.
Кадгод
му
бијах
десна
рука
,
а
сад
као
што
велиш
—
моји
душмани
седе
уз
њега
.
Но
трпићу
јошт
мало
,
ваљда
ћу
му
текар
на
ум
пасти
.
—
О
томе
немој
ни
сањати
,
оче
.
Ја
те
могу
уверити
да
је
деспот
пред
млогим
говорио
да
те
је
свагда
гледао
као
неко
нужно
зло
,
па
да
није
рад
ништа
више
с
тобом
имати
—
упаде
Јаблановић
.
—
Та
је
ли
могуће
?
—
повика
зачуђен
Харалампије
.
—
Ја
сам
то
мојим
ушима
слушао
.
Знаш
да
има
у
двору
млого
твојих
непријатеља
,
на
које
се
деспот
ослањати
мора
.
Он
сад
ако
тебе
не
би
хтео
одбацити
,
морао
би
њи
’
изгубити
.
А
он
волије
њи
’
задржати
,
него
ли
тебе
.
—
Сад
све
верујем
.
Дакле
није
без
узрока
са
мном
толико
оклевао
.
А
како
ви
с
њиме
стојите
?
—
Тако
исто
као
и
ти
.
Војновић
и
Змај-Облачић
у
свему
су
мах
преотели
—
рече
Јаблановић
.
—
Па
шта
ћемо
сад
?
—
Шта
ћемо
?
Ја
имадем
изабрани
,
десет
’
иљада
војника
,
који
су
ми
на
сваку
службу
готови
,
па
оно
што
у
рукама
имам
,
нипошто
испустити
нећу
.
Браничевска
област
мора
бити
моја
,
па
макар
се
Турчину
клањао
—
рече
љутито
Прибац
.
—
Нећу
се
богме
ни
ја
деспоту
покорити
—
дода
Јаблановић
.
—
Неблагодаран
човек
!
Узмите
ме
у
ваше
друштво
,
па
ћу
вам
оно
бити
,
што
сам
био
Бранковићу
!
—
Дај
руку
!
—
повиче
радосно
Прибац
.
—
Ево
!
—
Па
како
сад
да
почнемо
?
Не
би
л
’
добро
било
да
одма
’
јавим
деспоту
да
му
се
повиновати
нећу
,
но
да
ме
призна
за
себи
равна
,
иначе
ћу
га
у
Небојшу
кулу
сатерати
—
рече
Прибац
.
—
То
неће
добро
бити
.
Ја
би
’
друго
што
измислио
.
Ти
ако
се
одма
’
појавиш
,
наићи
ћеш
на
велики
отпор
,
којем
ћеш
морати
подлећи
.
Знаш
колика
је
Облачићева
партаја
,
а
знаш
и
то
,
да
се
Стеванова
партаја
деспоту
приклонила
.
—
Не
именуј
га
деспотом
,
ја
га
не
признајем
!
—
Ни
ја
!
—
Ни
ја
!
Но
само
’
оћу
да
вам
кажем
шта
ћемо
чинити
.
—
Шта
?
—
Чекајте
,
ето
иде
неко
.
То
је
гласоноша
.
’
Оди
амо
!
Улак
уђе
.
—
Велики
оче
и
господару
!
Ево
ти
писма
из
Београда
,
од
нашег
господара
Ђурђа
деспота
!
—
Баш
добро
,
да
видимо
шта
је
.
Уклони
се
мало
,
док
отпоруку
не
добијеш
.
Улак
се
уклони
.
Харалампије
чита
најпре
у
себи
,
па
онда
велегласно
.
—
Е
,
право
сте
ми
казали
.
Слушајте
шта
ми
пише
:
„
Љубезни
Харалампије
!
Оно
што
желиш
од
мене
,
не
могу
ти
учинити
.
Као
Ђурађ
Бранковић
имао
би
’
то
по
твојој
жељи
обвезаним
бити
,
али
не
као
народа
поглавар
.
Што
си
ми
као
Бранковићу
негда
услуге
чинио
,
прими
за
награду
оно
што
имаш
и
држиш
.
Дечани
су
красни
и
богат
намастир
.
Садашњи
мој
положај
друге
,
а
не
твоје
савете
изискује
.
Толике
беде
и
патње
научиле
су
Ђурђа
Бранковића
бити
деспотом
и
правим
пријатељем
народа
.
Сад
ћу
да
народу
моме
оне
ране
лечим
,
које
сам
му
задао
.
У
двор
ми
немој
долазити
,
јербо
ће
ми
твоје
пријатељство
шкодити
.
Ђурађ
Бранковић
“
.
—
Е
,
јесте
ли
ово
чули
.
—
Е
сад
ћемо
му
и
ми
одблагодарити
.
Гледај
ти
њега
,
како
се
погордио
,
како
се
сад
тек
опаметио
—
рече
разљућен
Харалампије
.
—
Но
,
дед
да
што
свршимо
.
Ми
смо
само
зато
дошли
да
тебе
у
наше
друштво
увучемо
—
рече
Прибац
.
Харалампије
се
мало
замисли
,
па
онда
поче
:
—
Знате
,
дакле
,
шта
нам
ваља
сад
одмах
чинити
?
Ја
имам
овде
два
млада
кнеза
,
које
сам
ја
по
налогу
Ђурђевом
ослепити
дао
,
да
не
би
способни
били
за
владу
.
Кнез
Гргур
,
отац
њихов
,
био
је
старији
од
Ђурђа
,
па
би
после
смрти
деспота
Стевана
Гргуревом
старијем
сину
Јовану
припадало
господарство
.
И
сад
,
дакле
,
више
права
имају
на
деспотство
ови
млади
кнезови
,
него
деспот
Ђурађ
.
Зато
сад
треба
да
собом
одведете
ова
два
кнеза
у
ваш
стан
,
па
да
народу
објавите
да
се
ви
њи
’
примате
и
Јована
за
деспота
признајете
.
—
Ми
на
то
не
пристајемо
да
место
једног
Бранковића
другога
за
самцатог
господара
признамо
.
Ја
се
ни
једном
не
покоравам
,
и
ја
хоћу
у
мојој
крајини
сам
да
владам
!
—
пресече
му
говор
незадовољан
Прибац
.
—
Чекај
,
ниси
ме
још
преслушао
—
продужи
лукави
Харалампије
.
—
Кад
кнезови
код
вас
буду
,
па
изјавите
народу
да
за
њи
’
устајете
,
да
право
и
првенство
наследија
одржите
,
цео
ће
народ
уз
вас
пристати
,
Ђурђа
ћете
са
тим
лакше
победити
,
снага
ће
се
ваша
чрез
то
поткрепити
.
Сва
оружана
сила
биће
у
вашим
рукама
,
коју
разним
наградама
можете
после
лако
за
себе
задобити
,
па
онда
и
кнежевиће
с
пута
уклонити
.
—
То
је
,
петина
,
врло
паметно
;
но
,
питање
је
,
хоће
ли
се
народ
за
слепим
и
за
владу
неспособним
кнежевићима
повести
?
Неће
ли
народ
рећи
:
волијемо
читавог
и
искусног
Ђурђа
који
нас
предводити
може
,
него
слепога
младића
.
—
И
томе
се
може
помоћи
.
Будући
сам
их
ја
дао
ослепити
,
и
код
мене
се
налазе
,
то
моје
о
њима
известије
мора
бити
пред
народом
вероватно
.
Ја
ћу
се
издати
за
пријатеља
Бранковићеве
лозе
,
али
не
Ђурђа
деспота
.
Казаћу
да
је
мени
свагда
на
срцу
лежало
ту
породицу
оружати
,
али
не
једнога
члана
исте
другоме
у
хатар
неправедно
жртвовати
.
Рећи
ћу
да
ја
нисам
налог
деспотов
извршио
,
да
ја
кнежевићима
нисам
вид
одузео
,
но
да
сам
их
овде
код
мене
тајно
здраве
и
читаве
држао
,
да
их
за
српски
престол
спасем
,
који
после
смрти
Стеванове
само
њима
по
праву
припада
.
Овим
ће
се
у
народу
огорчење
противу
деспота
обновити
,
а
то
све
иде
нама
у
рачун
.
Је
ли
ово
добро
?
—
Доста
,
Харалампије
,
никад
још
ниси
таково
што
паметно
измислио
.
Остајемо
,
дакле
,
при
том
—
рече
Прибац
.
—
Остајемо
.
—
Но
закунимо
се
сви
,
да
нећемо
тајну
ником
издати
!
—
Нико
не
сме
о
томе
изван
нас
шта
знати
,
тако
ми
бога
и
светог
краља
дечанског
.
—
Тако
ми
бога
и
мог
крсног
имена
светог
Ђурђа
!
—
Тако
ми
светог
Николе
!
—
Један
другог
да
помажемо
,
а
после
и
награђујемо
,
тако
ми
еванђелија
—
рече
Харалампије
.
[
—
Нек
буде
,
тако
ми
живота
.
—
Нек
буде
,
тако
ми
јединца
.
—
Нек
буде
,
амин
!
—
закључи
Харалампије
.
]
—
Но
где
су
кнезови
,
да
ји
видимо
,
па
да
ји
водимо
,
јер
оклевати
не
ваља
.
—
Одма
’
ће
ту
бити
!
Харалампије
оде
да
доведе
кнезове
.
—
Баш
нам
све
добро
иде
за
руком
,
брате
!
Знаш
ли
,
волем
што
је
Харалампије
на
нашој
страни
,
него
да
ми
је
ко
поклонио
нови
’
десет
’
иљада
војника
.
Све
ти
то
упрсте
зна
шта
ваља
чинити
.
Али
га
и
’
оћу
наградити
.
Начинићу
га
патријархом
—
рече
радосно
Прибац
.
—
Брате
,
све
иде
добро
,
а
све
ће
добро
бити
,
но
реци
ми
само
,
како
стојимо
нас
двоје
са
рачуном
?
Шта
ћу
ја
од
свега
тога
добити
?
—
запита
Јаблановић
.
—
Ти
ћеш
добити
целу
Мачву
.
С
Мађарима
ћемо
се
опријатељити
,
па
ћеш
ти
онде
као
бан
господарити
.
Јеси
л
’
с
тим
задовољан
?
—
Јесам
.
—
Ја
се
заклињем
да
ћу
ти
то
учинити
!
—
А
ја
ти
се
заклињем
да
ћу
свуд
с
мојом
силом
поред
тебе
бити
!
На
то
дође
Харалампије
.
За
њим
отац
Пајсије
води
два
кнеза
.
—
Ето
вам
млади
’
кнезова
,
Јована
и
Ђурђа
.
Ето
,
синови
моји
,
ту
је
властелин
Јеремија
и
војвода
Јаблановић
.
Они
су
дошли
да
вас
одавде
одведу
;
код
њи
’
вам
неће
рђаво
бити
.
—
Мило
ми
је
што
видим
синове
кнеза
Гргура
.
Гргур
је
био
мој
пријатељ
,
па
ћу
и
ја
бити
пријатељ
његовој
деци
—
рече
Прибац
.
—
Слушали
смо
млого
о
властелину
Прибцу
,
па
нам
је
и
у
жалости
нашој
утеха
,
кад
чујемо
нашег
пријатеља
.
Но
пре
нег
’
што
искусимо
твоје
пријатељство
,
реци
нам
,
реците
нам
бога
ради
,
ко
нас
оба
овако
наказа
?
Зар
поред
великог
света
и
сунца
да
нам
не
остане
ни
педаљ
земље
,
ни
један
сунчани
зрак
,
да
се
бар
радовати
можемо
нашем
животу
.
Зар
смо
тако
криви
да
будемо
и
од
свију
зверова
најнесретнији
?
Та
и
совуљага
је
сретнија
од
нас
.
Да
нисмо
никад
света
видели
,
не
би
нам
било
тако
жао
;
ал
’
овако
тек
сад
осећамо
у
пуној
мери
несрећу
нашу
,
окружени
страшним
вечитим
мраком
.
Нас
већ
на
овом
свету
паклу
предаше
—
рече
тужећи
кнез
Ђурђе
.
—
Свему
је
ваш
стриц
Ђурађ
крив
,
који
се
сад
сам
задеспотио
.
По
његовом
сте
налогу
ослепљени
.
Но
божија
каштига
ни
њега
мимоићи
неће
.
Ви
ћете
одсад
код
мене
бити
,
а
имаћете
све
што
желите
.
—
Није
нам
нико
више
у
стању
дати
оно
што
желимо
—
рече
кнез
Јован
.
—
А
шта
желите
?
—
Шта
нам
не
можеш
дати
.
Дај
нам
светлости
!
—
То
само
бог
може
дати
.
Иштите
друго
!
—
Ми
опет
друго
не
иштемо
.
Ми
не
тражимо
ни
блага
ни
власти
.
Коме
је
испред
очију
свет
одузет
,
тај
је
од
свију
људи
најнесретнији
.
Благо
и
господство
не
слаже
се
више
с
нашом
душом
.
Нами
таково
што
тек
дубље
очи
копа
.
Како
да
се
успоредимо
сад
са
икаквом
господом
и
јунацима
,
ми
невољни
слепци
?
Ми
тражимо
себи
равне
.
Дајте
нам
по
један
штап
,
па
нас
пустите
у
свет
,
да
кад
већ
немамо
светлости
,
да
се
бар
наситимо
слободног
ваздуха
и
самовољног
у
њему
мицања
.
Дајте
нам
гусле
,
па
нас
метите
пред
храм
божији
,
да
у
људске
уши
божије
чуство
уливамо
.
Успоредите
нас
с
другим
слепцима
,
да
се
с
њима
разговарамо
,
грлимо
и
тугујемо
.
Ми
ћемо
с
њима
у
туги
за
себе
нов
свет
наћи
.
Међу
себи
равнима
престаћемо
бити
несрећни
!
—
одговори
Ђурђе
.
—
Ви
сте
кнезови
,
ви
морате
као
господа
и
живити
!
—
Морамо
?
Кад
је
требало
да
будемо
господа
,
онда
сте
нас
чинили
просијацима
;
а
кад
смо
просијаци
,
сад
нас
правите
господом
.
Господство
је
за
нас
сад
каштига
само
—
одговори
кнез
Јован
.
—
Е
,
синовци
моји
,
тако
бива
у
свету
.
Који
су
као
господари
рођени
да
управљају
народом
,
а
они
су
само
оруђе
за
народ
.
Они
морају
бити
оно
што
јесу
,
нит
’
стоји
у
њи’овој
власти
да
себе
преиначе
.
Као
год
што
сирома
’
мора
трпити
глад
,
жеђ
,
зиму
,
врућину
,
тако
опет
господар
страда
од
пуног
стомака
,
који
му
често
главе
дође
.
Видели
сте
кошницу
,
видели
сте
у
њој
матицу
.
Она
ништа
не
ради
,
па
ју
опет
’
ране
,
али
ју
и
смакну
кад
им
није
више
од
потребе
.
Не
би
л
’
и
матица
’
декоја
радије
пчелом
била
?
Но
је
л
’
јој
могуће
пчелом
постати
?
Није
,
па
зато
мора
се
ради
свију
пчела
својој
неотклоњивој
судби
подвргнути
.
Тако
сте
и
ви
.
И
ви
сте
створени
са
судбом
матице
.
У
једном
роју
више
вас
скупа
опстати
не
може
.
Нисте
ви
ни
први
ни
последњи
у
вашој
судби
.
Откако
је
света
и
људи
,
колико
је
већ
било
у
роду
људскоме
матице
,
и
колико
их
је
већ
жртвовано
,
једне
због
други
’
?
!
Тако
и
ви
морате
се
покорити
вашој
судби
.
Њу
сад
већ
није
вам
више
у
власти
преиначити
,
али
је
она
сад
за
вас
пуна
изгледа
—
одговори
Харалампије
.
—
Е
да
сад
не
губимо
више
времена
,
но
да
се
на
пут
спремамо
—
рече
Прибац
.
Харалампије
да
знак
Пајсију
,
који
кнезове
натраг
у
ћелију
одведе
.
—
Сад
бисмо
могли
већ
путовати
—
рече
Јаблановић
.
—
’
Оћеш
ли
ти
с
нама
,
оче
,
или
ћеш
ту
остати
,
па
одавде
ствар
потпомагати
?
—
Одавде
ће
боље
бити
.
Кад
нужде
буде
,
онда
ћемо
се
ил
’
овде
састајати
,
или
ћу
ја
к
вами
.
—
Е
сад
’
ајд’мо
!
Одма
’
се
скупи
сва
свита
.
Пајсије
приправи
све
што
је
за
кнезове
нужно
,
и
до
пол
сата
није
их
већ
било
у
Дечанима
.
И
гласоноша
је
отправљен
.
ДРУГА
КЊИГА
XИВ
После
смрти
деспота
Стевана
Високог
завлада
Србијом
Ђурађ
Бранковић
.
У
Београду
,
у
двору
Стевана
,
станује
Ђурађ
Бранковић
,
који
је
толико
пута
руку
,
оружје
подигао
против
свог
ујака
,
а
да
Србијом
овлада
.
Што
је
желио
,
постигао
је
.
Владавина
слатка
реч
,
ал
’
владалашко
велико
је
бреме
.
Ђурађ
је
много
преко
главе
преметнуо
.
Много
је
земаља
прошао
,
у
сто
бојева
блистала
му
се
јуначка
сабља
,
прешао
је
тамнице
,
но
не
паде
му
тако
тешко
као
примити
владу
над
оним
народом
који
се
против
буре
бори
.
Лакше
му
је
било
негда
Стевану
опирати
се
,
него
народ
против
силни
’
душмана
штитити
.
Сад
је
тек
Ђурађ
осетио
највећи
терет
у
свом
животу
!
На
градским
кулама
вију
се
црне
заставе
,
тек
је
шест
недеља
од
Стеванове
смрти
,
баш
парастос
се
у
цркви
опојао
.
У
саборној
цркви
служи
Мелентије
,
са
калуђери
.
Црква
дупком
пуна
,
ту
је
Ђурађ
са
војводама
,
великашима
,
око
цркве
непрегледно
много
народа
.
Ђурађ
и
војводе
у
црно
обавијени
,
на
сваком
лицу
види
се
нацртана
жалост
,
јер
ту
није
било
који
Високог
Стевана
није
жалио
.
Дивне
слике
те
војводе
.
До
Ђурђа
Облачина
Раде
,
Дојчетић
,
Орловићи
,
и
још
читав
низ
дивних
јунака
.
На
тужно
појање
сви
сузе
роне
,
сва
црква
тужно
изгледа
,
богзна
хоће
ли
када
такови
јунаци
у
ту
светињу
ногом
ступити
.
После
цркве
скупише
се
у
двору
,
у
једној
дворани
војводе
код
Ђурђа
Бранковића
.
Напред
иде
Ђурађ
Бранковић
,
покрај
њега
и
за
њим
војводе
.
Ох
,
да
дивних
јунака
!
Какав
је
Ђурађ
Бранковић
,
стјеновит
,
па
вишим
духом
задахнут
јунак
,
види
му
се
то
из
мушка
лица
,
горостасја
.
На
први
поглед
рекао
би
,
овај
је
рођен
за
владара
.
А
какве
су
војводе
?
Не
знаш
чему
више
да
се
дивиш
,
снажном
створу
,
делијском
погледу
,
дивном
руву
.
На
глави
им
црни
самур-калпак
са
црном
челенком
,
бедра
обвијена
појасом
,
црном
дибом
,
и
сам
војвода
Кајица
,
тај
бисер
од
јунака
,
ког
долама
увек
од
драгог
камења
трепти
,
црнином
је
обвијен
.
Велика
дворана
све
у
црнини
,
канда
је
црном
чојом
постављена
,
о
челу
виси
велика
икона
Христово
распетије
,
што
је
Стеван
из
Цариграда
донео
.
До
распетија
је
икона
Богородице
из
Солуна
,
аманет
спасителан
,
још
од
Душана
дошао
у
руке
кнезу
Лазару
,
а
од
овог
опет
и
царице
Милице
у
руке
Стевана
.
То
је
Мати
божија
,
која
је
још
у
Солуну
била
на
гласу
као
чудотворна
,
а
сад
бди
над
Србијом
.
Ту
су
после
иконе
аранђела
,
светитеља
,
тешка
кандила
од
сувога
сребра
и
злата
.
До
те
дворане
је
опет
друга
велика
,
ту
су
насликане
битке
на
дувару
,
од
славних
дубровачких
сликара
.
Ту
се
види
бугар-битка
цар
Душана
,
бој
на
Косову
,
бој
код
Ангоре
,
како
Високи
Стеван
са
своји
дивни
оклопници
на
Тамерланове
Татаре
јуриша
.
Ту
виси
на
једној
страни
разно
оружје
,
сабље
српских
краљева
,
царева
и
јунака
.
У
црној
дворани
на
среди
је
велики
округао
стол
,
покривен
црном
чојом
.
Над
столом
одгоре
спуштен
велики
блистајући
полилеј
,
на
ком
су
тридесет
воштани
’
свећа
запаљене
.
На
столу
још
стоји
велико
златом
оковано
еванђеље
,
и
крст
,
у
ком
израђено
почива
парченце
светог
дрвеног
крста
,
на
ком
је
Спаситељ
страдао
,
свети
спомен
крстоносне
војске
,
поклон
силног
алеманског
цара
Фридриха
Барбаросе
великом
Немањи
Стевану
.
Кад
Ђурађ
,
са
војводама
у
црну
дворану
уђе
,
седне
у
чело
,
и
да
знак
војводама
да
поседају
.
Војводе
по
реду
и
старешинству
поседају
.
Тишина
.
Сви
су
упрли
очи
у
Ђурђа
Бранковића
,
сватко
ишчекује
важну
реч
што
ће
прословити
.
Ђурађ
Бранковић
опет
се
на
ноге
диже
,
а
за
њим
војводе
.
—
Војводе
,
јунаци
,
ви
стубови
Србије
!
Познато
вам
је
како
српски
народ
од
косовске
битке
страда
.
Сила
турска
навалила
на
народ
,
кад
је
властела
српска
била
несложна
.
Још
за
време
Мрњавчевићах
проклицала
је
та
неслога
.
Косово
поље
позвало
је
на
слогу
,
и
који
сложни
беше
,
дошли
су
.
Но
,
не
би
на
Косову
Краљевића
Марка
,
Милош
Обилић
погибе
јуначки
,
вечна
му
памет
,
освети
српски
народ
,
ал
’
мој
отац
,
Вук
Бранковић
,
спасе
што
се
спасти
могло
,
спасе
свој
део
војске
,
а
ова
опет
спасе
Босну
.
Не
смеде
Турчин
на
кршну
Босну
.
На
Косову
наша
војска
од
турске
мања
,
вијор
сипа
јој
песак
у
очи
,
тма
лаки
’
азијатски
’
коњаника
,
жарког
сунца
жега
ужасна
,
тешки
оклопници
читав
дан
ка
коњу
,
изморени
,
би
л
’
спасили
све
,
а
да
се
тако
упустили
у
бој
са
тројно
већом
,
а
још
одмореном
турском
коњицом
?
Не
би
.
Косово
требало
би
да
је
спашено
пред
Косовом
,
а
не
на
Косову
,
јер
тко
овде
хоће
победу
,
мора
имати
веће
мноштво
,
више
коњаника
нег
’
душман
.
Наше
војводе
више
су
давале
на
само
јунаштво
,
нег
’
на
прилике
бојног
поља
.
И
Вук
би
са
својима
изгинуо
,
а
није
било
нужно
да
сви
на
Косову
изгину
.
Није
издао
Вук
на
Косову
,
он
је
спасао
Босну
,
јер
да
се
са
својима
тамо
не
повуче
,
не
би
задржали
Турке
босански
пастири
и
чобани
.
Обилић
је
убио
Мурата
,
дивно
јуначно
је
,
ал
’
вођ
треба
да
је
код
своје
војске
,
а
да
други
ко
султана
убија
.
Мог
она
су
Турци
прогањали
.
Кад
је
цар
Лазар
пао
,
на
коме
је
остало
,
на
ком
би
требало
да
је
остало
царство
?
—
Ако
је
цар
за
царом
,
син
за
оцем
,
Вукашин
је
био
цар
пре
кнез-Лазара
,
зашто
да
није
цар
Краљевић
Марко
,
ког
је
сам
народ
већ
Краљевићем
назвао
,
па
онда
би
се
и
ја
,
и
можда
и
мој
отац
,
том
краљевском
јуначини
поклонио
.
—
Ако
је
до
крви
,
та
иста
Немањића
крв
тече
у
Бранковићима
као
и
у
Гребљановићима
.
Ако
је
било
у
кнез-Лазару
Немањића
крви
кроз
цар-Душана
,
света
црква
није
му
дала
име
Душаново
,
а
крв
цара
Лазара
и
у
мојим
жилама
тече
.
—
Бранковићи
нису
хтели
женскима
клањати
се
,
па
била
та
и
сама
царица
Милица
,
јер
је
народ
требао
мушке
заштите
,
нит
’
су
могли
Бранковићи
признати
Милицу
,
која
владаше
и
над
њеним
сином
.
Бог
да
му
душу
прости
,
блаженом
Стевану
.
Завадили
смо
се
,
завадили
су
нас
Турци
и
Грци
.
Огорчење
родбини
бруку
рађа
,
и
брат
брату
дубље
очи
копа
.
Било
је
међу
нами
свашта
.
Једно
другом
да
науди
и
душману
се
служило
.
Тако
је
већ
код
Срба
од
заманде
било
.
Па
зла
коб
собом
је
донела
да
један
противник
другога
не
може
да
преломи
.
Један
јак
,
моћан
као
други
.
Ту
је
кнез
Лазар
против
Вукашина
,
Краљевић
Марко
против
цар-Лазара
,
Вук
Бранковић
против
деспот-Стевана
.
Као
год
што
се
орлушине
у
ваздуху
чупају
,
тако
су
се
и
они
међу
собом
крвили
,
да
се
утамане
.
—
Видио
сам
света
,
био
сам
љуте
бојеве
,
много
сам
искусио
,
видио
сам
мојим
очима
од
Турака
попаљене
вароши
,
села
,
свете
храмове
,
видио
сам
како
Турци
Србе
робље
вуку
,
мушко
,
женско
,
старо
,
младо
,
слабо
,
снажно
.
Гледао
сам
мојим
очима
ропско
тржиште
у
Скопљу
,
срам
човечанства
.
Људе
,
кришћане
Србе
продају
као
робу
.
Вера
изгубљена
,
стид
од
варварства
збрисан
.
—
Кад
сам
сва
та
чуда
видио
и
дуго
гледао
,
помишља
’
да
је
све
то
за
наше
грјехе
,
и
рјешим
се
,
како
ме
срећа
послужи
,
да
узмогу
народ
оружјем
штитити
,
штитићу
га
и
ране
му
видати
.
—
Увидио
је
то
зло
и
блажени
деспот
,
и
пружио
ми
је
као
свом
нећаку
братску
руку
да
народа
ради
све
смутње
отклонимо
,
и
да
се
спасе
што
се
спасти
може
.
А
ја
вјеру
сам
си
дао
,
ако
сам
погрешио
,
моје
грјехове
крвљу
ћу
опрати
,
ил
’
ћу
доброчинством
зло
исправљати
.
—
Знате
да
сам
се
са
деспотом
измирио
,
да
ме
узео
као
сина
,
као
насљедника
и
да
је
међу
нами
распре
нестало
.
Крв
Немањићах
умирила
се
.
И
одма
’
је
Турчин
осетио
слоге
снажну
мишицу
.
Почеше
Турци
обазирати
се
.
Но
после
толиких
борба
и
страдања
,
неслогом
владарах
,
народ
је
ослабио
,
а
Турчин
ојачао
,
сами
собом
не
можемо
успјети
,
морали
смо
савезника
потражити
.
Од
Грка
слабе
помоћи
,
наслова
деспотских
колико
хоћемо
,
за
се
су
премудри
,
ал
’
на
бојном
пољу
од
њих
никакве
помоћи
.
Од
лацмана
ништ
’
не
ишчекуј
,
гледа
да
ти
вјеру
наметне
,
јадранско
поморје
отме
,
и
трговину
утуче
.
А
без
савезника
ипак
не
мож
’
се
живјет
’
.
—
Ви
који
сте
сад
овде
скупљени
,
ви
слеме
народа
,
морате
се
о
судби
народа
са
мном
побринути
.
Ви
сте
били
вјерне
слуте
,
пријатељи
деспот-Стевана
.
И
ви
сте
виђели
патњу
народа
,
и
деспотове
боље
.
Деспот
Стеван
је
био
српског
народа
достојан
владар
.
Цјела
земља
за
њим
плаче
.
Да
није
био
изврстан
,
никад
не
би
’
му
се
подвргао
.
—
Но
и
то
добро
знате
,
да
је
деспот
увидио
како
сам
му
до
насљедника
дорастао
,
како
је
и
при
самом
издисају
душе
изрекао
:
„
По
Ђурђа
!
по
Ђурђа
!
“
Са
тим
је
хтјео
рећи
:
Слушајте
Ђурђа
место
мене
,
нека
он
руководи
народ
.
И
ја
сам
сад
овђе
вас
скупио
,
да
вам
изјавим
,
да
доиста
хоћу
руководити
народ
.
—
Деспот
је
себи
задобио
за
савезника
Угре
.
Њихова
судба
је
са
српском
скопчана
.
Паднемо
ли
ми
Срби
,
пашћеду
и
они
,
одржимо
ли
се
,
одржаћеду
се
и
они
,
Угри
су
на
доброј
нози
са
римпапом
,
а
овај
код
лацманства
много
важи
.
—
Лане
је
деспот
склопио
уговор
са
Угрима
.
Даваћеду
велику
помоћ
против
Турака
.
Ал
’
за
ту
помоћ
има
им
се
предати
Мачва
,
Београд
и
Голубац
.
Тако
је
,
није
на
ино
.
Уговор
се
не
сме
рушити
,
јер
би
онда
дошли
измећу
две
ватре
,
Угре
и
Турке
.
Турци
би
једва
дочекали
да
се
тај
уговор
повреди
.
Измећу
два
зла
,
мање
треба
бирати
.
—
Турци
чуше
за
тај
уговор
склопљен
и
побојаше
се
.
Још
за
живота
деспота
продераше
до
Крушевца
и
све
попљенише
;
а
сад
,
тек
што
су
чули
смрт
деспотову
,
натуштали
се
над
Србијом
,
утискавају
се
у
деспотове
границе
,
и
смерају
пре
нег
’
што
би
се
Угрима
поткрјепили
,
на
нас
свом
силом
напасти
.
До
чекања
ту
није
.
Једну
руку
морамо
си
одсећи
да
остало
спасемо
.
Да
ли
бог
да
Турчина
сатремо
,
вратиће
се
наше
опет
,
а
засад
сигурности
ради
морамо
нешто
рукама
савезничким
предати
.
Ил
ми
Турчина
,
ил
’
Турчин
нас
мора
разорити
.
—
Зато
војводе
,
јунаци
моји
,
будите
сложни
међу
собом
,
будите
са
мном
сложни
јер
без
слоге
добра
бити
неће
.
Знате
да
имаде
и
у
чистом
житу
кукоља
,
па
има
још
који
у
овој
већ
разровеној
земљи
зло
сеју
.
Тек
што
Ђурађ
то
изрече
,
а
неко
међу
војводама
повиче
:
—
Јеремија
.
Ђурађ
продужи
.
—
Да
,
Јеремија
,
њега
овде
на
свјетовању
честитих
нема
.
—
Сад
сте
ме
чули
,
моји
витезови
.
Ја
сам
сад
свима
поглавар
по
владалачком
старешинству
,
а
моја
је
задаћа
најтежа
.
Да
ми
овај
народ
не
лежи
иа
срцу
,
о
ком
сам
се
негда
оскврнио
,
имам
доста
блага
,
да
би
’
могао
са
мојима
безбрижно
живити
,
у
Будиму
,
Млеткама
,
или
у
Цариграду
.
И
збиља
,
ако
ко
међу
вами
у
себи
осећа
већу
снагу
,
прориче
си
већу
срећу
за
спас
народа
,
ја
ћу
му
место
моје
уступити
;
ал
’
уједно
и
то
изричем
,
ако
тко
буде
несретнији
нег
’
што
ја
о
себи
мислим
,
онда
ћу
ја
моје
право
обновити
,
и
лакомисленог
грјешника
злокобу
народа
на
жртву
принети
.
Јесте
ли
ме
добро
чули
,
и
нек
се
јави
коме
је
до
замерке
.
Из
свих
грла
чује
се
:
„
Живио
Ђурађ
Бранковић
,
деспот
Србије
,
господар
Поморја
и
свих
српских
земаља
“
.
Ђурађ
опет
продужи
.
—
Ево
[
се
]
заклињем
Богом
,
распетим
Исусом
,
па
светим
Јеванђељем
,
да
ћу
до
конца
жизни
народу
живити
,
за
њега
све
жртвовати
.
Ђурађ
такне
руком
Јеванђелије
.
У
исти
ма
’
из
друге
дворане
уђе
Мелентије
,
и
стане
до
Ђурђа
.
—
Закуните
се
тако
исто
пред
богом
над
светим
Јеванђељем
,
и
пред
свједоком
побожним
Мелентијем
.
Војводе
појединце
заклињу
се
,
па
онда
сви
у
један
глас
:
—
Гинимо
за
народ
.
—
Како
право
,
онако
здраво
.
Бранковић
рече
:
—
Одали
смо
богу
божије
,
деспоту
деспотово
,
а
сад
разредимо
се
,
па
да
се
за
душу
и
поткрјепимо
.
У
трапезарији
све
их
готово
чека
.
Није
дуго
трајало
,
звоно
зове
у
трапезарију
,
време
је
ту
,
скупе
се
господа
,
војводе
,
калуђери
,
ступи
и
Јерина
деспотовица
са
деспотом
и
пратњом
,
сва
је
у
црнини
,
и
села
је
у
чело
до
деспота
.
Жалосно
је
било
опело
,
жалосна
је
и
даћа
.
На
свачијем
лицу
види
се
свечана
озбиљност
,
деспоту
се
брижна
бора
на
чело
навукла
,
Јеринино
фино
лице
сузама
орошено
показивало
је
румен
који
је
пламом
задат
,
танке
усне
стиснуте
,
канда
задављују
плам
.
Свако
ћути
,
што
се
једе
,
канда
не
прија
,
и
како
ће
тугом
засићеним
пријати
.
Слабо
се
говори
,
и
кад
што
деспот
прослови
,
који
од
војвода
кратким
одговором
га
поткрепи
.
—
Увелико
ћу
штовати
блаженим
деспотом
зидане
и
украшене
цркве
,
и
обитељи
.
Још
ћу
Манасију
већма
украсити
,
а
сви
ви
,
који
богу
служите
,
појте
у
вечиту
славу
великог
деспота
Стевана
,
а
да
му
у
народу
остане
вечит
спомен
,
јер
је
био
и
богу
и
људ’ма
угодан
—
рече
загушљивим
гласом
деспот
,
а
суза
му
на
зеници
засја
.
—
Вечна
му
слава
,
бог
га
у
рају
сподобио
јер
је
бога
ради
народу
живио
—
рече
војвода
Радосав
.
—
Народ
ће
га
спомињати
у
цркви
,
у
песмама
,
и
одјекнуће
песме
жалосне
од
Београда
до
Будима
,
Дубровника
и
Цариграда
—
рече
логофет
војвода
Војихна
.
—
Београд
,
његов
створ
,
на
челу
свом
записаће
вечито
име
деспота
,
и
осветлиће
наокол
’
Србије
