камилскаћебад
и
положе
на
душеке
,
а
одозго
по
глави
покрију
их
медвеђим
кожама
,
обрнув
длаку
унутра
.
Тако
су
остављени
добро
пола
часа
на
миру
.
Међу
тим
,
Реџепови
помоћници
брзо
одеру
поклане
овнове
,
па
у
те
коже
,
док
су
још
онако
вруће
,
стрпају
страдалнике
,
пошто
су
их
прво
добро
намазали
по
целом
телу
неком
миришљавом
и
лепљивом
машћу
.
Кад
је
све
то
било
готово
,
Реџеп
узе
неку
металну
цевчицу
,
која
је
на
једном
крају
имала
куглицу
колико
осредњи
орах
,
а
на
другом
крају
била
је
сведена
у
танак
оштар
врх
,
и
напуни
је
чистом
белом
течношћу
,
па
шиљати
крај
цеви
завуче
страдалнику
под
кожу
испод
пазуха
и
дувајући
у
куглицу
уштрца
и
једном
и
другом
под
кожу
ону
белу
течност
.
Сад
су
страдалници
понова
намештени
на
душеке
,
и
око
њих
у
малим
зеленим
каленицама
запаљене
су
неке
печурке
(
труд
)
,
које
су
се
димиле
,
згоревајући
полако
и
пуштајући
јак
,
али
веома
пријатан
мирис
.
Да
се
тај
кад
не
би
растурао
по
целој
одаји
,
страдалници
су
одозго
добро
покривени
ћебетима
и
тако
су
остављени
на
миру
опет
читаво
пола
часа
.
Кад
им
је
за
тим
Реџеп
открио
главу
,
лице
и
цео
изглед
њин
био
је
сасвим
промењен
—
то
више
нису
била
мртва
,
скамењена
,
као
земља
црна
лица
,
с
хладним
цртама
и
мртвилом
у
целој
појави
:
дах
живота
опет
је
био
задахнуо
ове
хладне
трупове
,
и
они
су
се
повраћали
у
живот
као
оно
Лазар
,
који
је
већ
три
дана
лежао
у
гробу
.
Гледајући
оне
паћенике
,
како
им
црте
на
лицу
мекшају
,
како
се
топлота
полако
враћа
,
и
разлива
по
целом
телу
,
како
прве
гутљаје
нека
напитка
,
који
им
Реџеп
сасу
у
стиснуте
вилице
полако
прогуташе
,
како
се
срце
лагано
почиње
кретати
и
куцати
,
Реџеп
је
осећао
као
да
у
његовим
рођеним
жилама
почиње
струјати
нов
живот
и
нова
снага
,
пуна
вере
што
крепи
и
слатке
наде
што
уздиже
и
подмлађује
.
У
оку
нежне
матере
која
гледа
јединца
свога
када
се
из
мртвих
повраћа
,
не
може
бити
више
радости
и
среће
но
што
је
у
томе
тренутку
сијало
из
оних
меких
,
благих
очију
Реџеп-агиних
.
Око
3
и
но
часа
по
поноћи
било
је
буђење
.
Црни
Ратник
и
његов
верни
сапутник
Бритва
,
повраћени
су
из
обамрлости
у
којој
су
провели
више
од
три
дана
.
Још
су
били
веома
слаби
,
крајње
изнурени
,
а
и
ране
су
још
задавале
доста
бриге
,
али
главна
опасност
већ
је
минула
и
сретно
је
постигнуто
двоје
:
избављење
из
тамнице
и
повраћај
из
привидне
смрти
.
Покушај
с
вештачким
обамирањем
ствар
је
веома
озбиљна
и
веома
ризична
,
а
нарочито
онде
где
се
тај
опит
врши
над
човеком
слабим
и
болешљивим
,
поглавито
пак
кад
слабост
долази
од
рана
.
Ту
најмања
неопрезност
,
ту
проста
случајност
може
дати
целој
ствари
веома
несретан
излаз
и
успавани
може
тако
и
остати
да
се
никад
више
не
пробуди
.
С
тога
се
тај
ризични
корак
једино
и
предузима
у
часовима
крајне
опасности
,
управо
онде
где
већ
више
нема
избора
,
где
на
једној
страни
стоји
сигурна
смрт
,
а
па
другој
бар
нека
нада
да
може
бити
спасења
.
Такав
је
случај
био
и
овде
.
У
тренутцима
очајне
безнадежности
,
Реџеп
се
одлучио
да
покуша
и
ово
последње
средство
,
да
привидном
смрћу
спасе
драгоцена
сужника
од
окова
и
тавнице
.
Али
за
ово
два
три
дана
,
од
кад
траје
то
мучно
стање
и
чекање
у
неизвесности
,
колико
се
и
колико
пута
већ
стари
Сребрница
од
срца
покајао
,
за
што
тако
учини
,
и
ако
се
већ
мора
мрети
,
што
не
остави
да
и
војвода
умре
од
душманске
руке
,
као
што
ће
пасти
и
сви
његови
другови
,
већ
га
узе
он
—
Реџеп
—
на
душу
,
и
својом
рођеном
руком
даде
му
смрт
,
он
који
би
три
живота
дао
,
само
да
његов
спасе
.
Па
још
доцније
као
изгледаше
да
је
сав
тај
ризик
управо
узалуд
учињен
,
јер
везир
захтеваше
да
се
Црноме
Ратнику
одсече
глава
и
ако
је
мртав
.
Измучен
и
искидан
тим
ужасним
сумњама
и
ишчекивањем
у
крајној
неизвесности
,
Реџеп
је
повраћање
војводино
дочекао
као
тренутак
највеће
среће
и
радости
,
коју
би
тако
радо
поделио
са
целим
светом
,
но
коју
је
у
овој
прилици
само
погледима
и
заводнелим
очима
могао
наговестити
својим
верним
али
немим
помагачима
.
У
големој
радости
што
пред
собом
поново
види
жива
човека
,
чији
му
је
живот
био
толико
драг
,
стари
Сребрница
и
не
опази
кад
пре
протрча
време
,
и
чисто
се
трже
кад
угледа
да
је
већ
прошло
4
часа
по
поноћи
.
Било
је
већ
крајње
доба
да
се
уклањају
одатле
,
и
ага
даде
знак
својим
верним
момцима
да
болнике
товаре
на
носила
и
да
их
једнога
по
једнога
снесу
у
његов
харем
,
где
је
за
њих
била
спремљена
засебна
,
удобна
собица
.
Није
прошло
ни
пола
часа
а
већ
је
све
било
у
реду
по
Реџеповој
заповести
:
болесници
склоњени
,
одаја
распремљена
,
управо
уклоњен
је
сваки
траг
који
би
могао
издати
шта
се
ове
ноћи
догодило
у
овој
пустој
и
напуштеној
кући
,
што
ће
сад
за
који
час
бити
претворена
у
развалине
и
полетети
у
ваздух
заједно
с
великом
барутаном
,
у
чијој
се
близини
налазила
.
Тако
је
Црни
Ратник
измакао
од
две
смрти
,
које
су
у
кратком
размаку
биле
зинуле
на
њега
да
га
немилосрдно
прогутају
,
али
обадва
пута
сретан
удес
спасе
врла
борца
,
да
га
причува
за
нова
дела
,
нове
напоре
,
нове
успехе
,
а
можда
и
за
нове
муке
и
страдања
,
која
тако
често
узастопце
прате
ону
ретку
и
драгу
гошћу
што
је
зовемо
срећом
људском
.
XXВИ
Пут
спасења
Црни
Ратник
био
је
редак
човек
,
редак
по
способности
,
по
јунаштву
и
природном
дару
за
добра
војсковођу
,
а
највише
по
срећи
и
великом
гласу
,
на
који
је
изашао
код
свију
балканских
народа
.
Глас
,
ауторитет
,
име
које
човек
стече
,
то
је
по
некад
снага
тако
велика
да
јој
управо
нема
мере
и
цене
.
Једно
име
по
некад
више
вреди
но
читава
једна
војска
,
и
један
човек
ту
може
да
претегне
тисуће
других
људи
,
међу
којима
може
их
бити
стотина
који
су
му
по
свему
другоме
равни
,
само
не
по
имену
,
по
гласу
који
ужива
,
по
вери
у
њега
.
Јер
човек
не
вреди
онолико
колико
управо
вреди
,
већ
онолико
колико
свет
о
њему
мисли
и
верује
да
вреди
.
Бивало
је
великих
војсковођа
,
који
су
пробијали
и
побеђивали
где
год
ударе
једино
с
тога
,
што
су
њини
војници
веровали
и
били
тврдо
убеђени
,
да
је
пораз
под
тим
војводом
немогућан
и
да
они
морају
победити
где
год
ударе
с
њим
.
Чврсти
у
тој
вери
,
они
се
тако
боре
да
збиља
морају
победити
.
За
њих
не
постоји
могућност
узмицања
и
одступања
.
Били
су
убеђени
да
код
њих
повлачења
не
може
бити
,
с
тога
о
томе
нико
и
не
мисли
,
те
ником
и
не
пада
на
ум
да
то
покушава
.
Тврдо
уверени
да
морају
победити
,
они
знају
само
за
један
покрет
—
покрет
напред
.
На
томе
путу
може
се
погинути
,
може
се
ранити
,
а
може
се
проћи
и
здрав
и
читав
—
то
је
све
што
може
бити
.
Али
ништа
даље
.
А
која
ће
од
оне
три
могућности
коме
допасти
у
део
,
то
је
сад
случај
,
треф
,
или
ако
хоћете
судбина
,
и
ту
наша
добра
воља
ништа
не
може
помоћи
,
и
све
што
ми
можемо
чинити
то
је
,
да
вршимо
своју
дужност
,
да
помогнемо
успеху
опште
ствари
,
успеху
отаџбине
а
појединцу
нека
буде
што
бог
да
.
Изгледа
да
су
по
неки
људи
за
то
створени
да
послуже
провиђењу
као
оруђе
за
остваривање
великих
историских
догађаја
.
Такви
људи
постају
спона
за
расцепкану
и
радну
снагу
народну
,
да
је
прикупе
,
уједине
и
од
расутих
зрака
да
скупе
жижу
,
која
све
пали
и
сажиже
.
Такви
људи
тисуће
тежања
спајају
у
једну
тежњу
,
тисуће
воља
сливају
у
једну
вољу
,
тисуће
снага
удужују
у
једну
снагу
,
дају
јој
један
правац
,
и
упућују
је
једном
циљу
.
Такви
људи
могу
што
обични
смртни
не
могу
:
они
стварају
преломе
у
народном
животу
и
остављају
видан
траг
у
повесници
.
Код
таквих
људи
њин
глас
и
њина
слава
иду
увек
далеко
,
далеко
пред
њима
,
крче
им
пут
,
равнају
земљиште
,
отклањају
препреке
и
стварају
им
искрен
,
срдачан
дочек
.
Куд
год
дођу
,
такви
људи
долазе
као
мили
гости
и
стари
добри
знанци
,
којима
се
све
одзива
и
за
којима
све
иде
.
Такав
човек
био
је
и
Црни
Ратник
.
Његово
само
празно
име
вредило
је
на
балканском
тропољу
колико
и
читава
једна
војска
.
Такав
човек
с
таким
именом
и
таком
вером
код
народних
маса
био
је
од
нецењене
вредности
за
дружину
Ноћна
Браћа
.
Такав
човек
у
служби
такве
једне
моћне
и
опширне
дружине
могао
је
бити
веома
опасан
за
све
који
су
били
заинтересовани
да
Балкански
народи
остану
и
даље
у
туђем
сужанству
.
С
тога
су
о
Црном
Ратнику
водиле
рачуна
чак
и
суседне
велике
државе
.
А
што
год
је
био
већи
углед
и
значај
Црнога
Ратника
све
су
веће
биле
и
оне
наде
,
које
су
ноћна
браћа
на
њега
полагала
.
И
на
један
пут
све
је
то
дошло
у
опасност
,
у
велику
,
страшну
опасност
:
—
тешко
рањен
,
спутан
у
тешке
окове
,
Црни
Ратник
био
је
у
рукама
београдска
везира
и
у
његовој
највећој
тамници
бројао
последње
дане
своје
,
који
се
брзо
примичу
крају
.
Тако
је
гласио
последњи
извештај
који
је
стигао
у
Цариград
врховном
одбору
Ноћне
Браће
,
који
је
био
као
нека
народна
влада
за
све
балканске
народе
.
Услед
тога
одмах
је
још
исте
вечери
сазван
одбор
у
нарочиту
ванредну
седницу
,
која
је
трајала
6
часова
без
прекида
,
и
на
којој
су
донесене
многе
важне
одлуке
,
између
осталих
и
одлука
,
да
се
у
крајњем
случају
прибегне
сили
,
и
ако
ништа
друго
не
помогне
,
да
се
покуша
не
би
ли
се
несретни
војвода
и
његови
другови
могли
отети
силом
,
у
тренутку
кад
буду
поведени
на
губилиште
.
Сем
мера
,
које
је
препоручио
врховни
одбор
из
Цариграда
,
београдском
главном
одбору
,
који
је
био
центар
за
све
ове
крајеве
,
остављена
је
била
пуна
слобода
,
да
употреби
све
мере
које
му
се
покажу
као
корисне
и
неопходне
,
и
учини
све
што
му
је
у
снази
за
спас
сужника
.
Услед
тога
стављене
су
у
покрет
све
полуге
,
узете
су
у
помоћ
све
личности
,
употребљене
су
и
крајне
мере
,
не
жалећи
ни
велику
трудбу
,
ни
знатне
издатке
,
само
да
се
спасе
човек
од
кога
се
тако
много
очекивало
.
Рађено
је
свом
снагом
и
збиља
доста
знатан
успех
већ
је
био
и
постигнут
.
Истина
,
војвода
и
његова
дружина
још
нису
били
спасени
,
али
самртни
ударац
који
је
већ
био
почео
падати
на
њину
главу
,
одбијен
је
и
крвави
расплет
бар
је
одложен
,
ако
и
не
смемо
још
рећи
да
је
сасвим
отклоњен
.
Као
што
смо
већ
видели
,
успело
се
толико
те
је
Црни
Ратник
,
с
верним
Бритвом
из
тамнице
извађен
,
из
обамрлости
повраћен
и
код
Реџеп-аге
привремено
прикривен
.
Дружина
војводина
,
сретно
је
извучена
из
тавнице
и
скривена
тако
,
да
је
до
сада
нису
могли
наћи
,
и
ако
је
брижљиво
претресен
сваки
кутић
у
тврђави
.
Али
сво
ово
био
је
тек
само
почетак
спасењу
и
то
почетак
веома
физичан
и
опасан
.
Јер
кад
би
се
ова
превара
ухватила
и
сазнала
пострадао
би
не
само
вредни
Реџеп-ага
,
који
је
тако
поуздано
и
тако
ревно
и
сретно
служио
интересима
тајне
дружине
,
већ
би
настала
озбиљна
опасност
да
буде
обелодањена
и
она
двострука
улога
коју
је
играла
Маре
као
љубимица
везирова
и
као
веома
виђен
и
одличан
члан
друштва
Ноћне
Браће
.
С
тога
је
ваљало
хитати
,
да
се
што
пре
извуче
из
овога
опасног
положаја
.
И
војводу
и
његове
другове
ваљало
је
што
пре
изводити
ван
тврђаве
.
Али
како
да
се
изађе
из
града
где
је
свака
капија
,
сваки
пролаз
,
сваки
оснижи
зид
поседнут
удвојеним
стражама
,
а
дуж
свију
бастиона
и
дању
и
ноћу
стоје
редови
оружаних
војника
.
Како
да
се
изађе
оданде
,
где
би
и
тици
било
тешко
прелетети
неопажена
,
а
камо
ли
провести
више
од
20
људи
,
међу
којима
је
било
и
болника
и
тешких
рањеника
!
Стари
Сребрница
био
је
човек
довитан
и
умео
се
помоћи
у
свакој
неприлици
.
Он
је
и
овде
достигао
велике
успехе
,
јер
се
поглавито
њему
имало
захвалити
што
је
спречено
погубљење
,
које
је
већ
била
решена
и
у
право
свршена
ствар
.
Али
овде
је
сад
застајала
и
његова
памет
,
овде
није
могла
ништа
даље
ни
његова
ванредна
довитност
.
Али
,
баш
у
овим
тренутцима
очајања
и
изгубљене
наде
јавља
се
помоћ
са
стране
,
од
куд
је
најмање
очекивана
.
Грчки
родољуб
Маврогени
дошао
је
у
Београд
с
нарочитом
мисијом
да
се
мећу
поверљивим
родољубима
обавести
,
у
колико
су
прилике
амо
на
овим
крајевима
повољне
да
се
покуша
покрет
у
корист
свете
грчке
ствари
.
Али
како
су
баш
у
то
доба
у
Београду
ненадно
искрсле
прилике
,
које
су
могле
бити
од
утицаја
и
на
цео
ток
даљега
пословања
,
то
се
грчки
родољуб
задржи
у
Београду
више
но
што
је
у
први
мах
мислио
,
а
његов
млади
сапутник
Рига
добије
нарочиту
мисију
да
пропутује
све
околне
пределе
и
да
се
блиско
позна
с
напредном
омладином
на
овим
крајевима
,
ширећи
свуд
дух
слободе
и
револуције
.
Али
како
је
још
трајала
зима
,
те
је
за
путовање
било
неудобно
,
Рига
се
бејаше
бацио
на
један
посао
,
који
га
је
јако
занимао
,
а
који
је
доцније
у
згодној
прилици
могао
бити
од
неоцењене
користи
.
На
име
,
Рига
се
бејаше
подухватио
да
темељно
проучи
положаје
Београда
,
његову
прошлост
,
његово
садашње
стање
и
значај
,
а
поглавито
његову
војничку
вредност
,
као
и
његове
слабе
стране
,
како
би
се
најлакше
могао
освојити
,
и
с
које
је
стране
приступ
најзгоднији
.
За
то
проучавање
Рига
је
набавио
све
потребне
материјале
и
изворе
,
а
нарочито
му
је
у
томе
био
добро
дошао
препис
једнога
старог
рукописа
,
који
му
је
послао
један
пријатељ
из
Цариграда
,
а
преписан
је
,
како
тај
пријатељ
тврди
,
с
листова
неке
старе
књиге
,
која
се
чувала
у
царском
серају
у
Цариграду
,
а
у
којој
су
једно
за
другим
били
записани
сви
важнији
догађаји
,
што
су
се
у
току
од
150
година
десили
у
Београду
.
Ту
у
том
рукопису
била
је
једна
глава
која
је
нарочито
говорила
о
томе
,
какви
тајни
прокопи
и
подземни
путови
постоје
у
београдској
тврђави
,
као
и
у
самој
вароши
,
куда
ти
путеви
воде
,
где
излазе
,
где
се
почињу
,
колико
су
дугачки
и
кад
је
који
грађен
и
за
какву
потребу
.
Тај
одељак
привуче
нарочиту
пажњу
Ригину
,
и
он
га
је
проучавао
до
најмањих
ситница
.
Сам
је
цртао
мрежу
тих
подземних
пролаза
и
у
опште
старао
се
да
створи
себи
јасан
појам
о
томе
интересном
предмету
.
На
његово
велико
изнађење
он
нађе
да
испод
Београда
постоји
читав
лавиринат
путова
и
пролаза
—
праве
катакомбе
,
да
се
човек
лако
могао
чак
и
изгубити
.
Историја
многих
тих
подземних
путова
била
је
веома
занимљива
,
и
ту
је
сваки
прокоп
имао
тако
рећи
своју
засебну
повесницу
.
Чудновато
је
било
и
постање
многих
од
тих
пролаза
.
Неки
су
грађени
за
војничку
потребу
;
неки
су
удешавани
да
послуже
као
скривен
излаз
из
тврђаве
у
варош
,
или
чак
и
изван
вароши
,
а
некима
опет
постанак
је
био
увијен
провидљивом
маглом
занимљивих
љубавних
прича
и
догађаја
,
где
раздвојени
љубавници
употребљавају
скривене
љубавне
проласке
да
једно
другом
дођу
на
слатке
заносне
љубавне
састанке
.
Душевно
стање
у
коме
се
Рига
налазио
као
млад
љубавник
с
превареним
надама
,
нарочито
га
је
мамило
да
се
што
дуже
бави
баш
овим
љубавним
подземним
стазама
.
И
он
их
је
збиља
до
ситнице
проучио
,
а
чинило
му
се
да
би
их
са
свезаним
очима
и
у
најгушћем
мраку
могао
погодити
,
само
ако
ствар
у
истини
онако
постоји
,
како
је
у
старом
рукопису
записано
и
назначено
.
Међу
тим
,
баш
у
то
доба
,
кад
се
Рига
неуморно
тим
бавио
,
десили
су
се
догађаји
које
смо
напред
спомињали
,
и
који
су
изазвали
живо
интересовање
у
целом
Београду
.
Као
члан
дружине
Ноћне
Браће
,
Рига
је
знао
за
све
ове
догађаје
и
ту
му
се
ненадно
указала
прва
прилика
да
корисно
и
веома
сретно
примени
своје
познавање
београдских
подземних
путова
.
Као
добром
познаваоцу
тога
предмета
,
њему
је
са
свим
природно
првоме
пала
мисао
да
се
заробљеници
спасу
којим
од
подземних
пролаза
,
који
води
изван
тврђаве
.
Није
дуго
тражио
и
већ
је
могао
тачно
обележити
пут
,
којим
би
ваљало
окушати
спасење
.
Кад
је
целу
ствар
уредио
теориски
,
он
изађе
пред
последњи
збор
Ноћне
Браће
с
готовим
предлогом
,
да
се
нађе
погодан
човек
,
да
испита
пролазе
које
ће
он
показати
на
плану
,
па
ако
се
потврди
да
су
ти
пролази
и
сад
отворени
,
онда
је
питање
о
спасењу
заробљеника
ствар
решена
.
Први
покушај
поверен
је
био
Реџеп-аги
да
га
он
изведе
и
ствар
испита
преко
својих
људи
.
Вредни
старац
својски
је
био
прионуо
око
посла
и
почетак
је
испао
сјајно
.
По
упутствима
Ригиним
,
Реџеп
је
нашао
подземни
ходник
,
који
је
полазио
од
тамнице
где
су
били
осуђеници
,
па
водио
из
горње
тврђаве
у
доњу
.
По
плану
који
је
био
нацртао
сам
Рига
,
тај
пролаз
требао
би
ту
негде
око
савске
капије
да
изводи
ван
тврђаве
,
па
,
савијајући
све
даље
уза
Саву
да
изађе
најпосле
у
један
зидан
канал
,
који
долази
из
средине
вароши
,
а
служи
за
одвођење
нечистоте
.
Идући
мало
даље
тим
зиданим
каналом
,
излазило
се
на
обалу
савску
—
што
значи
на
слободу
...
Тако
је
била
обележена
путања
на
плану
и
прва
половина
тако
се
показала
и
у
ствари
.
Извештен
о
томе
Реџеп
се
јако
обрадује
.
Још
се
само
на
сахате
могло
бројати
време
када
се
осуђеници
могу
спасти
—
пропусти
ли
се
и
то
,
онда
је
свему
крај
.
Исто
је
тако
гонио
на
журбу
и
ризичан
положај
у
коме
се
тада
налазио
Црни
Ратник
.
Очекивало
се
његово
повраћање
из
обамрлости
,
али
тако
повраћен
он
је
могао
остати
скривен
код
Реџепа
само
дан
два
:
даљи
останак
довео
би
све
у
опасност
,
пошто
је
немогуће
било
на
дуже
сачувати
као
тајну
да
се
у
харему
агином
налазе
прикривене
две
мушке
главе
.
У
тој
журби
и
навали
није
се
имало
кад
чекати
док
се
стаза
до
краја
испита
,
јер
то
се
испитивање
могло
вршити
само
ноћу
у
одређене
сахате
.
Па
како
у
први
мах
није
могао
бити
испитан
цео
пролаз
,
морало
би
се
чекати
чак
до
друге
ноћи
,
а
извођење
сужника
тада
би
морало
остати
чак
за
трећу
ноћ
.
Толико
,
наравно
,
није
се
могло
развлачити
и
заробљеници
буду
пропуштени
из
тамнице
у
подземни
ходник
,
с
чврстим
поуздањем
да
ће
их
извести
на
слободу
,
као
што
је
план
и
показивао
.
Заробљеника
је
нестало
!
Забуна
и
престрављеност
обузела
је
све
душе
,
и
док
су
горе
на
површини
земље
предузимане
све
мере
и
изашиљана
потера
за
потером
да
бегунце
хвата
,
тријестак
робова
предузимало
је
доле
чудноват
подземни
поход
,
налик
на
оно
библиско
путовање
кроз
пустињу
у
далеко
сретну
„
обећану
земљу
.
“
Чудан
је
то
био
пут
—
ишао
је
кроз
таму
,
а
требао
је
да
изведе
на
светлост
:
полазио
из
тамнице
а
требао
је
да
изађе
на
слободу
;
састојао
се
из
једне
једине
узане
стазе
,
а
опет
си
могао
на
њему
залутати
као
у
највећој
пустињи
.
Но
заробљеници
су
пошли
напред
смело
и
одважно
.
Нада
на
скоро
спасење
давала
им
је
снаге
и
крепости
да
све
издрже
.
Стаза
је
била
узана
и
они
су
морали
ићи
један
за
другим
—
тек
где
где
могли
су
поћи
по
двојица
па
и
по
тројица
упоредо
.
Напред
су
били
пуштени
најздравији
и
најснажнији
,
да
по
потреби
крче
пут
,
а
остали
су
ишли
полако
за
њима
.
Тако
се
овај
подземни
поход
био
протегао
на
дужину
од
30—40
корака
.
Имали
су
два
жишка
,
али
су
упалили
само
један
и
истурили
га
напред
.
Други
су
штедили
да
им
се
нађе
у
случају
какве
нужде
.
Слабачки
жижак
у
узаном
,
искривуданом
пролазу
једва
је
осветљавао
простор
на
3—4
корака
и
она
3—4
прва
човека
.
Сав
остали
спровод
кретао
се
у
потпуној
помрчини
.
Тако
се
полако
напредовало
.
Теже
болнике
морали
су
носити
на
рукама
и
то
је
још
више
успоравало
ход
.
Стаза
је
с
почетка
ишла
доста
стрмо
уз
брдо
,
била
је
неравна
и
засута
каменицама
и
обурваном
земљом
.
С
почетка
узана
,
она
се
све
више
ширила
што
се
више
пела
.
На
месту
где
је
достизала
највећу
висину
,
стаза
се
наједаред
толико
ширила
на
обе
стране
,
да
је
градила
приличну
пространу
округлу
подземну
дворану
,
где
су
се
могли
скупити
сви
ови
чудни
подземни
путници
.
И
збиља
,
они
ту
застану
,
приберу
се
и
приседну
да
се
одморе
.
У
средини
је
треперио
слабачки
жижак
,
али
из
сумрака
сијало
је
много
сјајно
,
јуначко
око
,
налик
на
црне
пламичке
који
одсевају
из
таме
.
После
сигурне
смрти
,
ненадно
се
јавио
зрачак
наде
на
брзо
и
скоро
спасење
и
просуо
жар
од
одушевљења
у
сва
срца
,
те
је
надом
огрејана
душа
засијала
у
многоме
оку
.
Уста
су
овде
ћутала
,
али
у
толико
су
речитије
говорили
они
живи
,
ватрени
погледи
.
Одмарање
није
дуго
трајало
и
наши
подземни
путници
крену
се
даље
.
Одатле
стаза
је
на
једаред
савијала
у
лево
и
стрмо
се
спуштала
на
ниже
.
Силазак
је
био
тежак
,
а
местимице
и
опасан
.
С
ниска
свода
капале
су
крупне
капље
,
а
тако
исто
из
побочних
дуварова
силазила
је
вода
,
са
чега
је
путања
била
мокра
и
љигава
.
Појавила
се
још
једна
незгода
—
што
су
више
силазили
стаза
је
бивала
све
ужа
.
Борећи
се
с
овима
тешкоћама
,
сужњи
су
се
кретали
веома
лагао
:
морали
су
на
сваком
кораку
застајати
,
пипати
лево
и
десно
,
оздо
и
одозго
и
помагати
се
рукама
,
где
се
у
мраку
нису
могли
послужити
очима
.
Милећи
тако
све
стопу
по
стопу
низ
брдо
,
они
су
се
спуштали
ево
већ
више
од
два
добра
часа
,
а
једва
да
су
за
то
време
прешли
2—300
корака
.
Али
на
једаред
спровод
застаде
,
с
преда
јавише
да
стану
мало
,
али
то
„
мало
“
претвори
се
после
у
читаву
вечност
.
Добар
сахат
стајали
су
тако
,
а
они
по
зади
још
нису
могли
тачно
разабрати
ни
то
са
чега
су
се
тако
на
једаред
зауставили
.
Једва
у
зло
доба
спровод
се
опет
крете
напред
полако
,
и
тек
кад
су
последњи
стигли
тамо
,
где
су
били
застали
први
,
видеше
да
је
узрок
застајању
био
у
томе
,
што
се
стаза
на
једаред
тако
сужавала
,
да
се
човек
тек
четвороношке
могао
провући
кроз
тај
сужен
прстен
.
Па
и
тај
узани
отвор
,
судећи
по
обурваној
земљи
,
изгледа
као
да
је
проврћен
тек
сад
.
Ова
сметња
прилично
је
бацила
у
бригу
наше
паћене
путнике
јер
су
се
стали
прибојавати
,
да
се
оваке
незгоде
не
понове
чешће
и
још
у
тежем
облику
.
Бојали
су
се
,
али
се
нису
убојали
.
После
пола
сахата
спровод
је
опет
застао
,
али
се
није
дуго
чекало
да
се
сазна
прави
узрок
.
Није
прошло
ни
неколико
тренутака
,
а
кроз
целу
дружину
,
од
првога
до
последњега
,
пролети
кобна
вест
:
„
Стаза
је
затворена
,
даљи
је
пролаз
немогућан
:
они
су
ушли
у
клопку
без
исхода
“
.
Да
се
над
главама
ових
патника
срушио
онај
сниски
мрачни
влажни
свод
,
не
би
их
то
теже
поразило
,
но
ова
кобна
и
ненадна
вест
.
„
Нема
изласка
,
нема
спасења
,
ми
смо
живи
сахрањени
у
мрачну
подземну
гробницу
,
у
коју
смо
сами
добровољно
ушли
,
уздајући
се
да
ће
нам
она
пружити
пут
спасења
.
Ту
је
памет
стајала
:
ту
нико
није
знао
ни
шта
да
рекне
,
ни
шта
да
почне
,
и
читаво
пола
часа
у
подземном
ходнику
владала
је
мртва
тишина
.
Међу
тим
,
и
не
слутећи
шта
се
десило
под
земљом
,
забринутом
Реџеп-аги
била
је
главна
брига
да
и
повраћена
Црна
Ратника
спусти
у
подземни
пролаз
,
којим
су
отишли
и
остали
,
и
који
се
тада
сматрао
као
пут
спасења
,
као
стаза
која
из
таме
и
ропства
води
на
светлост
и
слободу
.
Великих
мука
стало
је
Сребрницу
док
је
успео
да
постигне
што
је
хтео
,
јер
,
како
смо
видели
,
улаз
у
подземни
ходник
био
је
из
тамнице
,
а
ту
су
сад
чувале
страже
и
непрестано
се
налазила
гомила
војника
.
Сметало
је
јако
и
то
,
што
су
и
Црни
Ратник
и
Бритва
били
тако
слаби
,
да
их
саме
није
било
могуће
пустити
.
Морао
им
се
додати
неко
трећи
,
да
их
води
и
помаже
.
А
протурити
неопажено
три
човека
онде
,
где
се
на
све
стране
живо
пази
—
било
је
и
ризично
и
веома
тегобно
.
Али
и
овде
стара
срећа
није
изневерила
старога
Сребрницу
;
помогао
је
ненадан
сретан
случај
и
Црни
Ратник
буде
спуштен
у
подземни
ходник
,
у
друштву
с
Бритвом
и
једним
од
она
два
помоћника
Реџепових
,
који
су
му
били
на
руци
при
повраћању
војводином
из
мртвих
.
Бар
Реџеп
је
тада
веровао
да
је
то
необично
велики
успех
и
ванредно
голема
срећа
што
се
војвода
једном
дочепао
подземна
ходника
и
тиме
изашао
на
пут
спасења
.
„
После
свију
тегоба
и
опасности
,
после
страшних
тренутака
,
у
којима
је
изгледало
да
је
све
изгубљено
и
пропало
,
Црни
Ратник
и
његова
дружина
опет
су
ево
изведени
на
пут
спасења
,
и
њино
потпуно
ослобођење
само
је
још
питање
кратка
времена
.
“
Тако
је
мислио
Реџеп
ага
после
овога
последњег
успеха
,
и
у
том
тренутку
осећао
је
да
се
с
њега
скинуо
огроман
терет
,
који
му
је
гњечио
и
душу
и
срце
и
који
је
страхом
и
болом
пунио
цело
биће
његово
.
„
Спасени
су
!
—
мислио
је
старац
у
себи
,
и
у
том
тренутку
осећао
је
како
се
чисто
подмлађује
,
и
како
у
њему
опет
бујно
оживљују
еве
оне
лепе
наде
и
сви
они
мили
снови
,
којима
се
још
од
давне
младости
крепи
и
храни
душа
његова
.
И
доиста
,
да
је
кога
било
да
тога
дана
боље
загледа
старога
Бошњака
,
опазио
би
да
се
старац
сад
чисто
исправио
,
да
није
више
онако
погрбљен
,
да
корача
сигурније
,
да
носи
главу
више
,
да
погледа
поносније
,
и
да
му
из
благих
плавих
очију
сија
непомућена
радост
и
чиста
срећа
...
„
Па
како
ли
ће
се
тек
она
обрадовати
!
О
како
ће
њена
чиста
душа
пливати
у
рајском
блаженству
,
кад
чује
да
је
узор
и
љубимац
њен
сретно
истргнут
из
ноката
црне
смрти
,
и
да
се
већ
налази
на
путу
спасења
,
који
ће
га
можда
још
ове
ноћи
извести
на
слободу
.
“
Тако
је
мислио
радосни
старац
,
и
једва
је
чекао
тренутак
када
ће
добити
прилико
да
своју
радост
подели
с
лепом
Маре
,
која
је
у
бризи
жудно
ишчекивала
сваки
гласак
,
да
јој
у
ономе
мраку
од
сумње
и
очајања
сине
као
зрачак
наде
.
Но
ова
лепа
радост
није
дуго
трајала
.
Измећу
Реџепа
и
сужника
,
који
су
пошли
подземним
ходником
,
било
је
уговорених
знакова
,
како
ће
се
споразумети
кад
патници
једном
продру
до
изласка
.
За
случај
да
наиђу
на
какве
сметње
и
да
не
могу
проћи
до
изласка
сви
,
уговорено
је
да
пошљу
бар
једнога
,
који
ће
паљењем
спремљене
гомиле
сувих
дрва
дати
знак
да
је
спровод
у
неприлици
и
невољи
.
Али
ето
прође
тај
дан
,
па
прође
и
цела
идућа
ноћ
а
још
се
нико
не
појави
на
излазу
према
Сави
.
То
Реџепа
страшно
забрину
.
Он
је
управо
био
пренеражен
,
и
,
стрепећи
од
тешких
последица
,
он
предузе
мере
да
се
присутни
чланови
одбора
Ноћне
Браће
још
тога
дана
пред
ноћ
сазову
у
ванредну
седницу
на
братски
договор
.
Седница
је
трајала
дуго
и
била
је
веома
бурна
.
У
колико
су
пре
више
веровали
у
спасење
,
у
толико
је
сад
свакоме
теже
падало
да
чује
за
нове
тешкоће
и
нове
опасности
,
које
прете
да
упропасте
све
досадашње
успехе
.
Рига
је
с
највећом
увереношћу
тврдио
да
изласка
мора
бити
и
да
је
његов
план
са
подземним
путовима
тачан
;
погрешке
може
бити
само
у
томе
,
ако
су
путници
у
мраку
погрешно
ударили
другим
правцем
;
јер
има
распутица
и
лево
и
десно
.
Пало
је
замерака
и
Реџеп-аги
—
пребацише
му
да
се
сувише
журио
;
нарочито
су
га
корели
што
је
упутио
и
војводу
у
ту
неизвесност
,
не
сачекав
да
види
како
ће
проћи
они
први
.
Сребрница
се
правдао
да
је
чекање
и
оклевање
било
немогуће
и
да
би
значило
сигурну
погибију
.
Његови
разлози
били
су
умесни
,
али
као
што
обично
бива
у
тешким
положајима
без
исхода
,
људи
криве
један
другог
,
и
ако
сами
осећају
да
немају
довољно
разлога
за
то
окривљивање
.
Говорило
се
дуго
и
много
,
а
још
ништа
није
било
одлучено
.
Препирке
почеше
најзад
узимати
оштар
,
заједљив
облик
.
Дубоко
потресен
прекорима
који
у
љутини
и
против
њега
падоше
,
осетљиви
Рига
истаче
се
у
сред
скупа
и
јавно
узе
на
се
сву
бригу
и
одговорност
,
да
сам
сиђе
у
подземне
ходнике
,
да
се
придружи
залуталим
путницима
и
да
их
изведе
на
слободу
.
Он
је
за
то
јамчио
чашћу
и
главом
својом
.
Његова
дрска
увереност
и
самопоуздање
охрабрило
је
и
друге
и
збор
се
разишао
прилично
умирен
и
разгаљен
.
XXВИИ
Сретање
После
свршена
збора
Реџеп
и
Рига
остану
на
само
.
На
Реџепу
је
остала
обвеза
да
уведе
Ригу
у
тврђаву
и
да
га
спусти
у
подземни
ходник
истим
путем
,
којим
су
прошли
и
сви
остали
,
што
су
сад
под
земљом
.
Међу
тим
тешкоће
су
биле
огромне
,
и
већ
ту
у
самом
почетку
успех
је
био
врло
сумњив
,
ако
опет
не
помогне
каква
случајност
,
као
што
је
било
приликом
свођења
Црнога
Ратника
.
Истина
,
Рига
се
надао
да
би
у
случају
крајње
нужде
могао
наћи
и
други
улаз
,
а
да
не
мора
проћи
кроз
тамницу
,
одакле
су
ушли
остали
.
Али
за
то
тражење
требало
је
више
времена
но
што
су
га
они
имали
,
јер
би
иначе
они
под
земљом
умрли
од
глади
и
жеђи
,
пре
но
што
им
стигне
помоћ
одозго
.
Свакако
ваљало
је
да
се
Реџеп
и
Рига
из
ближе
разговоре
и
да
се
потање
обавесте
о
свима
појединостима
,
пошто
у
таким
стварима
једна
једина
пропуштена
ситница
може
да
поквари
цео
посао
.
У
подужем
разговору
Реџеп-ага
помену
име
лепе
Маре
.
Али
и
ако
је
то
било
само
узгред
и
случајно
,
опет
је
привукло
Ритину
пажњу
.
Прогутан
големим
интересом
оне
главне
ствари
,
о
којој
се
водила
реч
,
Рига
у
први
мах
није
могао
прибрати
довољно
пажње
на
овој
другој
,
за
тај
мах
споредној
ствари
.
Он
је
чак
није
ни
толико
запамтио
,
да
би
се
могао
одмах
сетити
шта
је
то
,
што
га
је
тако
блиско
заинтересовало
.
Он
је
јасно
и
разговетно
памтио
само
једно
,
да
има
нешто
важно
и
за
њега
драгоцено
,
о
чему
ће
он
мислити
,
о
чему
мора
мислити
,
али
то
ће
бити
после
,
доцније
,
онда
кад
једном
утврди
и
спреми
ову
главну
ствар
,
која
му
сад
стоји
на
врату
.
И
доиста
,
кад
су
се
о
свему
потанко
разговорили
и
утврдили
читав
план
,
кад
ће
и
како
ће
отпочети
посао
,
Ригине
мисли
неприметно
и
чисто
неосетно
за
њега
сама
пређоше
с
овога
главног
предмета
на
оно
споредно
,
на
оно
нешто
што
га
је
тако
интересовало
,
а
чега
се
није
могао
јасно
сетити
.
У
почетку
Рига
се
осећао
као
оно
човек
који
је
негде
у
гунгули
видео
некога
од
старих
познаника
,
па
сад
не
може
јасно
да
се
сети
ко
је
то
био
и
како
управо
изгледа
.
Али
он
је
мислио
упорно
и
био
се
занео
толико
,
да
га
Реџеп-ага
чак
и
упита
,
што
се
тако
на
једаред
забринуо
.
Мислећи
тако
упорно
све
о
том
једном
те
једном
предмету
,
Рига
је
осећао
како
му
у
глави
бива
све
ведрије
,
све
јасније
,
како
му
оно
што
тражи
долази
све
ближе
;
како
је
ево
већ
туна
пред
њим
,
још
их
дели
само
једна
једина
танка
завеса
,
а
најпосле
није
ни
завеса
,
то
је
само
као
нека
лака
,
беличаста
замаглица
која
се
ево
сама
проређује
и
губи
...
И
на
једаред
Рига
прошапута
доста
гласно
:
Маре
!
Њему
се
учини
као
да
му
је
неко
сад
ту
на
ухо
пришануо
то
име
а
он
га
само
понавља
онако
како
га
је
чуо
.
„
Маре
—
мислио
је
Рига
даље
.
—
Маре
!
Откуда
ми
сад
на
једаред
то
име
,
и
што
ће
ми
оно
,
и
откуда
ми
оно
долази
сад
на
ум
!
...
Ах
да
!
Маре
,
Мариола
!
Сличност
у
именима
,
то
је
дакле
оно
што
ме
је
заинтересовало
.
Најмања
ситница
која
ме
на
њу
потсећа
мила
ми
је
и
драга
!
...
Али
ко
помену
први
то
мило
име
?
Да
ли
га
овај
старац
не
изусти
мало
пре
?
Или
се
то
мени
само
тек
тако
учинило
?
Или
то
име
збиља
носи
каква
женска
,
која
има
неке
везе
с
главним
предметом
о
коме
смо
се
овде
мало
час
саветовали
!
И
ако
доиста
има
такве
женске
,
ко
је
,
шта
је
и
где
је
она
?
...
Ах
!
да
то
није
она
чудна
ханума
везирова
,
о
чијој
духовитости
толико
причају
.
Али
ја
сам
о
њој
и
раније
нешто
слушао
.
А
после
,
она
чини
ми
се
носи
друго
име
.
Како
оно
бејаше
!
Арифа
!
Није
Арифа
!
друкчије
је
.
Да
ли
сам
збиља
ја
слушао
раније
за
њено
име
“
...
Тако
се
Рига
заплетао
и
спотицао
о
стотину
мутних
,
нејасних
питања
.
Најзад
окрете
Реџеп-аги
.
—
Споменусте
ли
ви
мало
час
какво
женско-име
?
Реџеп
се
замисли
.
Он
се
збиља
није
сећао
.
—
Не
знам
,
не
сећам
се
;
да
нисам
случајно
узгред
поменуо
име
Маре
!
—
Јес
,
јес
—
прекиде
га
Рига
.
—
Јес
,
Маре
;
тако
сте
рекли
!
...
А
има
ли
женске
с
тим
именом
?
И
ко
је
она
?
и
где
је
,
где
је
сад
?
Рига
је
ово
изговорио
тако
,
да
га
Реџеп
погледа
зачуђено
,
и
гледао
га
је
тако
дуго
,
не
говорећи
ни
речи
.
Најзад
једва
се
трже
.
—
Опростите
ми
,
млади
пријатељу
—
рече
он
сад
благо
и
пријатељски
—
нешто
сам
се
био
замислио
па
и
не
саслушах
добро
ваша
питања
.
Питате
ко
је
Маре
и
где
је
сад
?
...
—
Јес
,
јес
,
то
сам
питао
—
похита
Рига
да
објасни
.
Реџеп
погледа
Ригу
још
једном
пажљиво
,
а
кроз
главу
му
прође
мисао
:
Ово
оволико
интересовање
не
може
бити
напразно
:
овде
се
јамачно
крије
каква
тајна
.
Услед
тога
стари
Бошњак
одлучи
у
себи
да
с
младим
Грком
мора
бити
пажљив
и
врло
одмерен
,
у
толико
пре
,
што
су
ту
пажљивост
налагала
и
сама
правила
друштвена
.
Наиме
,
по
статутима
Ноћне
Браће
,
сем
осталих
одлика
,
чланови
су
још
били
подељени
и
по
годинама
.
Ова
подела
нарочито
је
важила
при
оцени
и
употреби
чланова
кад
су
им
поверавани
какви
важни
практични
послови
,
где
су
имали
да
долазе
у
додир
с
другим
људима
.
По
тој
подели
имало
је
друштвених
тајана
,
за
које
су
чланови
могли
дознати
само
онда
,
кад
напуне
извесан
број
година
,
а
пре
никако
,
па
били
они
ма
како
способни
и
за
странку
заслужни
.
Међу
те
тајне
спадало
је
и
питање
,
који
су
чланови
у
друштву
Ноћне
Браће
.
Обичне
чланове
,
тако
да
рекнемо
рекруте
странкине
,
могао
је
знати
сваки
редовни
члан
и
то
није
кривено
унутра
међу
члановима
.
Али
чланови
вишега
реда
,
који
заузимају
важне
положаје
у
друштву
и
својој
дружини
,
могли
су
бити
познати
само
старијим
члановима
.
Најпосле
они
чланови
,
чији
је
друштвени
положај
такав
,
да
би
за
њих
веома
опасно
било
,
кад
би
се
сазнало
да
спадају
у
редове
ове
дружине
,
могли
су
бити
познати
само
старим
члановима
,
који
су
у
друштву
најмање
пет
година
,
и
који
су
навршили
тридесету
годину
живота
.
Рига
није
спадао
у
ред
тих
чланова
већ
ни
но
својој
младости
,
што
се
видело
на
први
поглед
.
С
тога
Сребрница
још
одмах
у
почетку
бејаше
решио
да
му
не
казује
ништа
ближе
о
лепој
Маре
,
у
толико
пре
,
што
се
с
разлогом
могло
сумњати
да
овде
има
сплетене
још
и
неке
друге
тајне
.
С
тога
Реџеп
одговори
хладно
,
да
је
Маре
прва
ханума
везирова
,
млада
,
лепа
и
духовита
женска
,
али
иначе
жена
као
и
све
друге
жене
.
Рига
се
интересовао
од
кад
је
она
код
везира
,
и
да
ли
се
зна
каква
је
порекла
,
из
које
је
покрајине
,
да
ли
је
била
удата
пре
но
што
је
доспела
у
харем
,
и
да
ли
има
кога
од
родбине
?
Сва
ова
питања
изазваше
код
Реџепа
још
веће
сумње
,
нарочито
кад
чу
неке
појединости
,
за
које
је
знао
да
се
потпуно
подударају
с
прошлошћу
лепе
Маре
.
С
тога
је
на
Ригина
литања
одговарао
извијено
,
и
по
неке
ствари
нарочито
је
престављао
сасвим
у
другој
боји
,
но
што
су
биде
у
истини
.
Знајући
неодољиву
снагу
лепоте
Марине
и
гледајући
ово
младо
,
деликатно
,
дивно
момче
,
за
које
би
рекао
да
је
цело
целцато
од
самих
живаца
,
Реџепу
се
тако
рећи
сама
натурала
мисао
,
да
су
се
ово
двоје
морали
негде
видети
и
да
Рига
још
болује
за
лепом
женом
.
С
тога
се
с
разлогом
бојао
да
се
може
покварити
цела
ствар
и
да
ће
Рига
једним
махом
бити
онеспособљен
за
сваки
даљи
посао
,
ако
дозна
да
је
жена
,
коју
он
обожава
,
у
његовој
близини
.
И
ма
да
није
био
сигуран
,
да
ли
све
то
баш
тако
стоји
,
опет
је
сматрао
као
меру
мудре
предосторожности
,
да
код
Риге
разбије
сваку
сумњу
,
те
му
је
према
томе
и
одговоре
давао
.
Утисак
је
био
паметно
срачуњен
.
После
неколико
згодних
одговора
Реџепових
,
код
Риге
се
опет
погасише
пламичци
разбуктане
наде
и
он
је
био
уверен
,
да
између
везирове
лепе
Маре
и
негдашње
његове
божанске
Мариоле
нема
ничег
општег
и
заједничког
.
Али
овај
случај
опет
је
оставио
на
њему
осетан
утисак
.
Још
те
ноћи
он
је
сретно
био
спуштен
у
подземни
ходник
.
Али
и
ако
је
то
силажење
под
земљу
било
везано
с
многим
тегобама
и
блиским
опасностима
,
за
све
то
време
Рига
се
више
бавио
сећањем
на
овај
ранији
разговор
но
на
незгоде
и
опасности
,
које
су
га
окружавале
са
сваке
стране
.
Сишав
доле
под
земљу
,
Рига
прво
предузме
брижљиво
испитивање
и
прегледање
ходника
,
којим
је
пролазио
.
На
првом
месту
његову
живу
пажњу
привукао
је
онај
чудни
механизам
,
који
је
помагао
да
се
у
сред
тамничког
зида
отварају
широка
,
потајна
врата
,
на
која
су
и
измакли
заробљеници
.
Ова
направа
била
је
веома
мајсторски
удешена
.
На
јаким
железним
стубовима
био
је
притврђен
широк
,
масиван
железни
рам
,
вешто
попуњен
тесаним
каменом
,
којим
је
био
постављен
и
цео
остали
зид
тамнички
.
Тако
удешена
,
ова
врата
била
су
клинасто
срезана
,
те
су
при
затварању
наилазила
у
жљеб
глатко
и
нечујно
.
Крајњи
каменови
око
перваза
били
су
тако
углачани
а
фуге
(
јаружице
где
се
камен
с
каменом
састаје
)
тако
подешене
,
да
ни
најбрижљивије
истраживање
не
би
могло
открити
где
су
та
врата
.
Изнутра
,
из
тамнице
,
ова
врата
никако
не
би
се
могла
наћи
,
баш
да
се
све
и
каже
:
Ево
у
овом
зиду
има
потајни
пролаз
.
Друга
изврсна
особина
ових
потајних
врата
била
је
та
,
што
су
се
веома
лако
и
отварала
и
затварала
,
а
кад
се
једном
затворе
,
онда
држе
тако
чврсто
да
се
ни
највећим
чекићем
не
би
могла
обити
.
Међу
тим
за
отварање
довољно
је
било
да
се
у
један
исти
мах
на
два
разна
места
притисло
с
три
прста
једне
и
с
три
прста
друге
руке
.
Где
су
та
два
места
,
где
је
ваљало
притискивати
,
као
и
то
како
треба
наместити
прсте
при
притискивању
,
то
је
требало
унапред
знати
,
јер
без
тога
врата
се
друкчије
никако
не
би
могла
отворити
.
Најзад
,
код
ових
је
врата
било
добро
и
то
,
што
се
куцањем
и
лупом
нису
могла
пронаћи
,
као
што
то
обично
бива
код
шупљих
простора
у
зиду
,
и
као
што
би
било
и
овде
,
да
пажљиви
мајстор
није
при
грађењу
на
све
мислио
и
свачему
се
довио
.
Снабдевен
малом
,
за
ношење
згодном
лампицом
,
која
је
имала
ту
добру
особину
што
дуго
траје
и
јако
светли
,
Рига
је
прво
најпажљивије
прегледао
и
управо
проучио
ова
потајна
врата
и
тек
је
онда
пошао
даље
.
На
првим
корацима
он
примети
у
овом
подземном
пролазу
другу
једну
особину
,
по
којој
је
одмах
познао
,
да
се
налази
у
прокопу
,
који
је
у
једном
старинском
плану
и
рукопису
обележен
као
„
самртнички
пролаз
“
.
Рига
узе
брижљиво
прегледати
сводове
овога
прокопа
и
брзо
се
увери
,
да
збиља
све
онако
стоји
,
како
је
забележено
у
старом
рукопису
.
Чудан
је
ово
био
пролаз
и
намењен
је
за
особите
прилике
и
случајеве
.
Почињући
од
потајних
врата
,
па
на
двајестак
корака
,
таван
овога
прокопа
био
је
засвођен
каменим
плочама
.
На
растојању
од
три
четири
корака
,
уздизао
се
нарочити
камени
појас
,
који
се
као
лук
повијао
и
служио
као
потпора
и
наслон
засвођеним
плочама
,
да
се
имају
о
шта
опирати
и
да
тако
цео
свод
буде
јачи
.
На
растојању
од
двајестак
корака
,
докле
траје
овај
свод
,
било
је
свега
четири
овака
камена
лука
.
Сваки
лук
био
је
сазидан
од
нарочито
скројеног
и
тесаног
камена
,
који
је
без
икаква
малтера
и
лепа
просто
наслаган
један
на
други
.
Сваки
лук
горе
у
средини
засвођен
је
и
закључен
великим
клинастим
каменом
,
који
затвара
и
држи
цео
свод
.
Такви
су
били
сви
ови
лукови
.
Према
томе
довољно
је
било
да
се
из
свакога
лука
избије
онај
камен
из
средине
,
што
закључује
свод
,
па
да
се
на
целом
овом
простору
од
двајестак
корака
земљиште
сруши
и
пролаз
затрпа
.
Овај
део
прокопа
за
то
је
намерно
тако
и
начињен
.
Излазећи
из
тамнице
и
улазећи
дубље
у
прокоп
,
човек
је
могао
за
собом
засути
пролаз
на
читавих
двајест
корака
и
тиме
пресећи
пут
ономе
,
који
би
из
тамнице
за
њим
гонио
.
Исто
тако
,
долазећи
обратно
из
прокопа
у
тамницу
,
могао
је
човек
заронити
пут
за
собом
,
да
га
не
могу
стићи
,
ако
би
га
из
прокопа
гонили
.
Дакле
,
овај
је
прокоп
прављен
за
неки
нарочити
циљ
.
Али
,
да
би
ово
рушење
пролаза
за
собом
било
што
лакше
и
брже
,
духовити
мајстор
побринуо
се
још
за
нешто
.
У
сваком
оном
великом
камену
,
што
закључује
свод
,
била
је
издубљена
нарочита
рупа
,
која
се
са
стране
згодно
затварала
,
а
у
коју
је
могла
стати
скоро
читава
прегршт
барута
.
Још
је
био
намештен
и
нарочити
фитиљ
,
који
је
на
завојац
улазио
у
шупљину
,
а
споља
се
могао
по
жељи
оставити
дужи
или
краћи
,
према
томе
,
како
се
тело
да
раније
или
доцније
спроведе
ватру
до
барута
.
Употреба
је
,
дакле
,
била
проста
и
јасно
.
Ко
хоће
да
затрпа
прокоп
на
читавих
двајест
корака
,
довољно
је
да
упали
четири
фитиља
,
па
да
се
уклони
,
што
се
све
могло
извршити
у
тренут
ока
.
Кад
фитиљ
догори
и
огањ
запали
барут
,
закључни
камен
на
своду
прска
и
цео
се
лук
руши
.
Чим
су
порушени
лукови
,
руши
се
и
цела
таваница
од
камених
плоча
,
а
за
њом
и
ровито
земљиште
озго
и
са
стране
,
и
пролаз
је
затрпан
.
За
читаву
ову
направу
Рига
је
дознао
приликом
брижљива
проучавања
подземних
пролаза
у
београдској
тврђави
,
и
сад
се
само
дивио
,
да
збиља
све
онако
налази
,
како
је
у
старом
рукопису
било
описано
.
Рига
је
све
ово
проматрао
с
великом
радозналошћу
и
био
је
веома
зачуђен
,
кад
нађе
да
су
шупљи
каменови
збиља
напуњени
барутом
и
да
стоје
чак
и
спремљени
и
намештени
фитиљи
,
као
да
је
све
ово
недавно
неко
нарочито
спремао
.
У
ствари
ово
је
овако
стајало
већ
више
од
пола
века
,
о
чему
се
Рига
уверио
брижљивим
разгледањем
намештених
фитиља
.
За
све
ово
знао
је
сада
само
он
један
једини
.
Никоме
од
заробљеника
,
који
су
раније
овуда
прошли
,
није
ни
на
ум
пало
да
ово
разгледа
и
проучава
,
нити
су
они
имали
времена
за
то
,
нити
су
помишљали
да
им
тако
што
може
требати
.
Идући
даље
пустим
подземним
ходником
и
прегледајући
брижљиво
сваки
корак
,
Рига
је
наилазио
још
свеже
трагове
куда
су
прошли
заробљеници
.
Уједно
он
је
пажљиво
мотрио
да
нема
каквих
побочних
излаза
и
путања
,
које
би
могле
бити
вратима
затворене
,
јер
је
из
описа
знао
да
има
и
таквих
пролаза
.
Загледајући
тако
пажљиво
сваки
корак
,
он
је
споро
напредовао
,
али
је
добит
била
у
томе
,
што
је
бар
темељно
упознавао
пређени
простор
.
Своја
проматрања
на
овом
подземном
путу
Рига
је
вршио
с
оном
преданошћу
и
пажњом
,
која
је
била
једна
од
карактерних
особина
његових
.
Деликатна
телесна
састава
,
он
је
био
веома
енергична
и
смела
духа
,
и
кад
се
лати
каква
посла
,
вршио
га
је
са
страсном
упорношћу
—
управо
с
поетским
заносом
.
Такав
је
он
био
у
свему
што
ради
.
Обично
он
се
није
хтео
ни
примати
посла
,
који
му
није
по
души
,
али
кад
се
нечега
лати
,
онда
је
то
за
њега
света
обвеза
и
он
је
кадар
скапати
на
таком
послу
.
То
је
у
најлепшем
смислу
речи
био
јунак
рада
.
С
таком
преданошћу
Рига
се
латио
и
овога
посла
.
Док
није
сишао
под
земљу
још
је
био
расејан
и
потресен
мислима
,
што
их
код
њега
изазва
сличност
имена
Маре
и
Маријоле
.
Али
,
чим
је
био
једном
на
послу
,
тај
га
је
посао
прогутао
и
он
се
цео
целтат
бејаше
занео
за
својом
идејом
,
да
мора
наћи
излаза
из
овога
подземног
ходника
.
Занет
брижљивим
проучавањем
свега
што
је
налазио
на
свом
подземном
путу
,
а
што
је
могло
бити
од
користи
главној
ствари
,
он
није
ни
опажао
како
време
брзо
пролази
.
С
тога
је
био
веома
зачуђен
,
кад
у
нено
доба
погледа
на
свој
часовник
и
виде
да
је
већ
пуна
четири
сахата
под
земљом
.
У
исти
мах
до
њега
допреше
и
неки
нејасни
звуци
.
То
га
подсети
да
је
у
близини
људи
,
који
у
очајању
лутају
под
земљом
и
којима
он
треба
да
однесе
спасење
и
слободу
.
Тада
му
се
учини
да
је
у
даљини
назрео
некакав
слаб
зрачак
светлости
.
Закрсти
знак
на
дувару
да
би
знао
докле
је
пажљиво
испитао
пролаз
,
па
се
онда
брзо
крете
напред
да
се
нађе
и
састане
с
очајницима
,
који
му
се
и
не
надају
.
Заробљеници
били
су
у
очајању
.
Пошто
су
наишли
на
препреке
,
које
затварају
даљи
пут
,
јаднике
спопадне
ужас
.
Али
није
било
вајде
ни
очајавати
.
Ваљало
је
ма
шта
покушати
.
И
они
су
покушавали
да
копају
на
местима
,
где
им
је
изгледало
да
је
земља
ровита
и
да
се
обурвала
.
Копали
су
рукама
и
комађем
камења
,
али
после
силних
напора
није
било
никаквих
резултата
.
Тада
неко
предложи
и
они
решише
,
да
се
врате
натраг
,
и
да
се
искупе
сви
на
оном
пространом
месту
,
што
је
управо
на
најузвишенијој
тачци
,
на
прегибу
где
се
из
горње
тврђаве
силази
у
доњу
и
где
је
стајао
широк
заокружен
подземни
отвор
,
налик
на
велику
,
мрачну
,
подземну
дворану
.
Ту
су
се
рахат
сви
могли
сместити
и
скупити
у
близину
један
до
другога
,
да
се
договоре
и
посаветују
шта
да
се
чини
у
овој
големој
невољи
.
Они
су
ту
већали
више
од
два
сахата
,
кад
из
даљине
Рига
бејаше
назрео
зрачак
светлости
и
кренуо
се
за
њом
.
Малаксала
,
очајна
,
већина
седела
је
у
наоколо
оборене
главе
и
скрушена
срца
,
немоћна
ни
да
што
смисли
ни
да
што
ново
предузме
.
На
средини
стајала
су
обадва
упаљена
жишка
и
својим
малаксалим
зракама
једва
упола
разгонила
густи
мрак
,
који
је
владао
у
овом
глухом
подземном
простору
.
Говорили
су
и
још
се
препирали
само
њих
пет-шесторица
,
и
то
од
оних
,
који
су
били
најздравији
,
најсмелији
и
чија
душа
никад
ни
у
најстрашнијим
тренутцима
није
малаксавала
нити
се
подавала
страху
и
очајању
.
Црни
Ратник
,
који
је
с
Бритвом
већ
био
стигао
међу
ову
дружину
,
седео
је
у
једном
углу
,
блед
и
поникао
у
тешким
мислима
.
На
њему
се
огледала
крајња
физичка
изнуреност
.
Груди
су
му
бурно
и
неједнако
одскакале
под
ударцима
надражена
и
узнемирена
срца
и
тешка
убрзана
дисања
.
Он
је
ћутао
са
стиснутим
загриженим
уснама
,
на
којима
се
тек
овда
онда
змијугао
бони
и
горки
осмејак
.
То
је
био
подсмех
злој
судбини
и
оној
нади
,
с
којом
је
пре
неколико
сахати
силазио
амо
под
земљу
.
Надао
се
да
је
изашао
на
пут
спасења
,
а
он
је
таман
био
сишао
у
мрачну
гробницу
,
из
које
ће
можда
само
слободна
душа
излетети
,
ако
истина
има
још
некога
живота
тамо
негде
горе
,
сем
овога
живота
земаљскога
.
Бејаше
управо
настао
тренутак
општег
ћутања
,
кад
се
из
далека
чуше
нечији
кораци
.
Сви
се
пренуше
,
јер
су
знали
да
нико
од
њинога
друштва
није
отишао
тамо
на
ту
страну
,
од
куда
се
сад
разговетно
чуло
нечије
корачање
.
Сви
упреше
погледе
на
ту
страну
,
али
густ
мрак
прикривао
је
и
најближу
даљину
.
Но
кораци
су
се
примицали
све
ближе
и
ближе
.
Најзад
чуше
се
већ
на
самом
уласку
у
подземну
дворану
.
Неки
од
сужника
крочише
корак
два
ближе
изласку
,
завирујући
у
мрак
.
Наједаред
пред
њима
се
указа
витка
,
суптилна
придика
младога
Грка
.
У
оном
сумраку
многима
се
у
тај
мах
учини
да
гледају
пред
собом
некакав
дух
,
неко
незнано
створење
,
које
долази
с
другога
света
,
да
их
,
очајне
,
походи
и
да
им
,
безнадежнима
,
донесе
наде
и
утехе
.
Многа
срца
топло
закуцаше
и
ако
још
нико
није
могао
ни
слутити
од
куда
на
једаред
изниче
из
мрака
ова
незнана
прилика
,
која
ту
пред
њима
стоји
нема
и
непомична
.
Је
ли
то
какав
подземни
дух
,
који
долази
да
им
објави
,
да
су
сад
у
његовом
царству
и
да
од
овога
тренутка
настаје
његова
влада
над
њима
?
Или
је
то
какав
добри
анђео
,
кога
небеса
шаљу
,
да
њима
патницима
донесе
радостан
глас
избављења
?
Или
је
то
,
најзад
,
први
весник
турске
потере
,
која
за
њима
гони
,
која
им
је
већ
нањушила
траг
,
и
која
ће
за
који
тренутак
испунити
виком
и
ужасом
ове
мрачне
просторије
?
.
.
Бејаше
настао
тренутак
напрегнута
ћутања
.
Речи
се
свакоме
замрзле
на
уснама
и
само
неми
погледи
узајмио
прелећу
и
питају
се
ко
је
ово
.
—
Сретан
час
нашега
састанка
!
—
одјекну
сад
са
усана
бледа
младића
,
на
ситном
,
меком
грчком
језику
.
Многима
се
учини
,
да
је
то
збиља
анђео
проговорио
.
Овако
сладак
,
овако
мек
глас
немају
смртни
људи
.
У
првом
тренутку
нико
ништа
не
одговори
.
Али
прво
изненађење
брзо
прође
,
и
два
три
гласа
у
једаред
одговорише
грчки
.
Ти
су
гласови
изговорили
разне
речи
,
али
све
те
разнолике
речи
казивале
су
један
исти
појам
,
једну
исту
мисао
и
један
исти
осећај
,
казивале
су
оно
што
је
у
том
тренутку
сваком
било
на
души
...
„
Добро
нам
дошао
!
Нека
благослов
прати
сваку
стопу
твоју
!
“
—
гласио
је
општи
одговор
.
Рига
је
разумео
забуну
ових
патника
,
с
тога
похита
да
им
објасни
ствар
.
—
Ја
сам
изасланик
наше
свете
дружине
—
рече
он
ступајући
ближе
—
и
послат
сам
амо
да
потражим
пут
спасењу
,
и
да
вас
изведем
из
мрака
на
светлост
и
слободу
.
По
уговореним
знацима
очекивало
се
да
ће
се
ко
од
вас
још
јутрос
појавити
на
изласку
код
Саве
.
Али
како
никога
не
би
,
дружина
се
побојала
да
вам
се
није
десила
каква
несрећа
те
је
по
могућству
предузела
мере
за
ваше
спасење
.
Ја
сам
послат
амо
,
а
друга
двојица
упућена
су
да
зађу
од
изласка
са
Саве
и
да
покушају
,
неће
ди
отуд
моћи
да
продру
амо
до
нас
.
Ја
темељно
познајем
ове
подземне
стазе
и
богазе
у
овој
тврђави
,
и
уздам
се
у
Бога
и
у
добру
срећу
,
да
ћемо
наћи
изласка
.
Не
очајавајте
,
браћо
,
но
да
се
саслушамо
и
послушамо
.
Да
чујем
шта
сте
покушавали
до
сад
и
да
видим
шта
се
може
учинити
даље
.
Говор
Ригин
саслушан
је
с
напрегнутом
грозничавом
пажњом
.
У
големој
невољи
,
у
теснацу
без
исхода
,
људи
су
били
склони
да
лако
поверују
у
све
што
улива
неке
наде
или
бар
слути
на
спасење
.
Рига
је
дочекан
као
избавитељ
,
а
то
је
још
јаче
будило
његову
успламтелу
енергију
.
У
осталом
и
сам
положај
целе
ове
дружине
гонио
је
да
се
хита
.
Људи
су
били
без
икаквих
средстава
за
живот
.
Оно
мало
комадића
,
што
им
је
заостало
од
последњега
хапсанског
оброка
,
и
по
савету
искусних
старих
хајдука
било
понесено
да
се
нађе
,
„
злу
нотребало
“
,
већ
је
било
поједено
.
Гладовање
је
већ
отпочело
,
а
од
самога
почетка
већина
је
била
упућена
да
пије
прљаву
и
нездраву
воду
,
што
се
овде
онде
могла
наћи
у
прокопу
.
Оно
мало
здраве
воде
,
што
је
узето
из
тавнице
,
чувано
је
за
болнике
,
којима
је
вода
управо
била
лек
.
Све
је
то
упућивало
да
се
хита
.
С
тога
је
Рига
одмах
без
одлагања
приступио
послу
.
Прва
му
је
брига
била
да
се
потанко
извести
о
фактичком
стању
ствари
.
Они
су
му
казивали
,
а
он
је
брижљиво
бележио
:
колика
је
свега
људи
;
шта
имају
са
собом
;
докле
су
ишли
и
шта
су
нашли
;
шта
су
до
сад
покушавали
;
за
које
су
време
снабдевени
осветљењем
,
колико
има
болесника
?
и
т
.
д
.
итд
.
Искази
су
били
веома
неповољни
.
Сем
потпуне
оскудице
у
храни
,
Рига
је
с
големом
бригом
примио
вест
,
да
имају
свега
две
мале
мотичице
за
копање
,
а
само
једно
једино
секирче
.
Па
и
те
две
мотике
донео
је
тек
неми
војводин
пратилац
и
то
још
обадве
без
држаље
,
јер
их
је
у
проносу
ваљало
крити
.
Међу
тим
лако
се
могло
десити
да
се
наиђе
на
какав
стари
прокоп
,
који
се
на
више
корака
заронио
,
те
ће
требати
да
се
откопава
.
Положај
је
био
несретан
,
али
одушевљени
млади
Грк
уздао
се
у
добру
срећу
и
веровао
је
да
ће
само
провиђење
бити
наклоњено
мученицима
и
јунацима
,
намењеним
да
послуже
светом
и
великом
делу
ослобођења
једнога
племенитог
,
али
несретног
народа
.
С
тога
он
није
давао
да
се
на
њему
познаду
трагови
бриге
и
сумње
,
већ
весео
и
ведра
лица
крене
на
посао
.
Рига
одабере
шест
добровољаца
,
који
су
се
сами
истакли
и
понудили
,
распореди
их
,
па
се
крену
у
истраживање
.
Проматрање
је
отпочето
оданде
где
га
је
Рига
био
прекинуо
,
и
трајало
је
пуна
четири
часа
,
док
се
дошло
до
краја
ходника
,
докле
су
долазили
и
ови
пре
њега
.
Брижљиво
је
прегледан
сваки
педељ
дуварова
,
али
изласка
није
било
нигде
.
На
неколико
места
бивало
је
побочних
отвора
,
али
то
су
све
били
дужи
или
краћи
ћор-сокачићи
,
путови
без
изласка
,
који
пођу
5—6
или
десетак
корака
,
па
даље
ни
маћи
.
То
је
био
резултат
до
кога
је
Рига
дошао
у
свом
првом
истраживању
.
Очајан
резултат
!
Али
он
још
није
очајавао
...
На
крају
главна
ходника
,
где
је
прокоп
на
једаред
престајао
,
било
је
неких
трагова
по
којима
се
могло
узети
да
је
даљи
пролаз
засут
,
обурван
,
а
да
је
раније
прокоп
ишао
даље
напред
.
Брижљивим
испитивањем
Рига
стече
потпуну
увереност
да
ствар
тако
стоји
.
Према
томе
сад
је
било
главно
питање
:
колико
траје
то
обурвано
земљиште
,
управо
,
колико
је
корака
дебео
тај
срушени
слој
земље
,
што
је
тако
несретно
запушио
даљи
пролаз
?
Та
дебљина
могла
је
бити
један
корак
,
а
могла
је
бити
и
сто
корака
.
На
памет
се
није
ништа
могло
погодити
.
Рига
изда
наредбу
да
се
живо
копа
.
Људи
се
баце
на
посао
и
радили
су
с
оном
вољом
и
енергијом
,
с
каквом
би
жив-закопан
човек
запињао
да
што
пре
откопа
своју
несретну
гробницу
.
Било
је
само
две
мотичице
,
с
тога
су
могли
радити
само
двојица
.
Кад
се
једни
уморе
,
замењивали
су
их
други
.
Земљиште
је
било
песковито
,
ровито
и
лако
за
копање
.
Рад
је
брзо
одмицао
,
и
за
непуна
два
часа
откопали
су
близу
пет
корака
.
Али
што
су
даље
ишли
,
рад
је
постајао
све
тегобнији
.
После
песковитог
земљишта
наишао
је
шљунак
,
а
после
шљунка
долазиле
су
све
веће
и
веће
каменице
,
док
се
радници
на
једаред
нису
нашли
пред
једноставном
стеном
,
која
је
пречила
свако
даље
продирање
.
Покушају
да
ту
стену
обићу
десно
—
Не
иде
!
