чујашеукање
ћука
и
неки
гласови
што
их
само
ноћ
има
...
Беше
глуво
доба
...
Она
се
врати
у
собу
.
Седе
опет
на
креветац
,
крај
детета
...
.
Свећа
је
тињала
и
пуцкарала
,
а
мали
попак
певаше
своју
песму
у
запећку
.
Анђелија
се
замисли
...
Сети
се
детињства
.
Све
јој
ситнице
изиђоше
пред
очи
:
играње
,
трчање
,
купљење
иверја
,
прављење
топова
од
блата
...
.
ама
све
...
Па
,
онда
,
девовање
,
па
прошевина
,
па
свадба
,
па
младовање
...
Па
отац
и
мајка
,
па
свекар
и
свекрва
,
па
рођење
Лазарево
,
па
Лепосавино
,
па
Стеваново
,
па
смрт
овог
двога
...
Све
јој
то
беше
пред
очима
.
Она
се
сети
свог
сна
који
је
снила
прво
вече
кад
је
у
кућу
дошла
и
.
.
згрози
се
...
добро
се
сећаше
речи
теткиних
у
томе
сну
...
.
„
У
деци
нећеш
срећна
бити
!
“
...
.
Па
се
сети
како
је
онда
мислила
:
„
да
је
мени
да
се
ја
њима
додворим
—
а
за
децу
ми
није
брига
“
...
.
А
сад
,
сад
би
дала
све
за
ово
дете
и
успомене
на
детињство
,
и
на
девовање
,
и
живот
,
и
душу
...
„
Само
да
ми
је
жив
и
здрав
,
па
да
бих
просила
па
га
лебом
ранила
“
...
И
погледа
у
дете
.
Онда
се
диже
па
се
стаде
молити
богу
:
„
О
Господе
свемогући
!
Ја
ти
се
молим
:
дај
моме
Лазару
живота
и
здравља
!
И
,
ако
му
хтеднеш
Господе
живот
укратити
,
онда
одузми
мени
најпре
!
...
Ја
сам
се
наживела
,
Господе
:
видела
сам
у
мојим
годинама
и
добра
и
зла
;
зазнала
сам
и
за
радост
и
за
жалост
...
А
он
,
он
је
к’о
млада
травка
.
Не
покоси
је
,
Господе
,
док
не
сазре
!
.
.
Молим
ти
се
,
Господе
!
Молим
ти
се
,
оче
небесни
!
"
...
Прекрсти
се
па
се
опет
лагано
спусти
на
креветац
.
Свећа
је
опет
пуцкарала
;
попак
је
опет
пев’о
;
Миладин
лагано
ркаше
а
Лазар
је
дис’о
равномерно
.
На
пољу
се
чуше
петли
.
„
Зора
већ
“
—
помисли
она
.
Дете
се
промешкољи
,
окрете
на
другу
страну
и
—
писну
.
—
Шта
је
,
рано
?
—
викну
Анђелија
поплашено
и
наже
се
те
га
диже
.
Детету
се
низ
образ
цедила
сукрвица
.
—
Увредих
се
,
нано
!
—
’
Вала
Богу
,
дико
моја
,
провалило
се
!
—
’
Оће
ли
ме
још
болети
?
—
’
Неће
,
рано
.
И
Миладин
се
трже
иза
сна
.
—
Шта
је
;
шта
је
?
—
Добро
је
;
провалило
се
!
—рече
она
радосно
.
И
узе
брисати
детету
обрашчиће
...
—
Дете
је
кроз
неколико
дана
опет
пошло
у
школу
.
За
увом
му
оста
рупа
,
где
је
мицина
била
—
али
не
мари
ништа
.
Анђелији
лануло
.
Само
се
бојала
да
дете
не
би
опет
на
шта
нагазило
,
за
то
му
рече
:
—
Рано
моја
!
Пази
кад
идеш
!
Никад
ништа
немој
узимати
што
на
путу
нађеш
—
не
ваља
се
!
—
Нећу
,
нано
—
обећа
Лазар
.
XВИ
.
Година
за
годином
клизила
је
неосетно
у
послу
и
раду
Нинко
млого
остарио
;
не
беше
више
у
стању
да
мане
косом
;
Мојсило
већ
уд’о
прву
ћер
;
Лазар
одраст
о
момчина
к’о
тресак
—
већ
му
и
цуру
меркају
.
И
Анђелији
прођоше
године
,
али
она
ипак
није
изгубила
много
од
свога
здравља
.
Била
је
оно
што
у
пас
кажу
:
„
држећа
женска
“
.
Радила
је
к’о
и
пре
.
Кад
је
њен
ред
у
кући
—
мог’о
би
,
одакле
оћеш
меда
лазнути
—
тако
је
чисто
држала
.
Истина
,
за
то
време
помреше
јој
отац
и
мати
—
али
је
она
опет
била
срећна
.
Да
јој
се
не
би
замерило
—
казаћу
,
да
их
је
она
ожалила
к’о
родитеље
;
али
она
не
беше
више
само
дете
—
она
је
била
и
мајка
.
По
себи
је
знала
како
страхује
за
Лазара
;
а
како
би
било
њеном
оцу
и
мајци
кад
би
под
старост
дочекали
,
да
се
њојзи
што
деси
?
...
Лазар
је
био
њена
срећа
,
њен
понос
и
снага
,
њен
разговор
.
Срце
јој
играло
од
радости
кад
би
видела
,
како
Нинко
много
што
шта
поверава
Лазару
.
На
сваком
кораку
само
би
се
њим
хвалила
...
.
А
Лазар
опет
одаваше
њојзи
поштовање
које
је
и
заслужила
.
Никуд
не
би
он
отиш’о
да
се
њојзи
не
јави
.
ништа
није
хтео
урадити
а
да
то
најпре
њојзи
не
каже
...
У
томе
дође
несрећна
1866
год
.
кад
поче
морити
колера
.
Весели
Глоговац
и
сувише
је
пропатио
од
Турака
,
али
му
би
суђено
да
му
и
колера
у
поде
дође
...
Болест
поче
узимати
мах
.
Свет
падаше
у
постељу
да
се
више
пе
дигне
.
Гробље
поста
вашариште
:
једни
излажаху
—
други
улажаху
.
Селом
се
поче
разлегати
жалостивна
песма
.
Мајке
жаљаху
децу
,
жене
мужеве
,
људи
породицу
...
.
Ниси
мог’о
да
нађеш
трудбеника
који
ће
гроб
да
копају
,
јер
нема
куће
која
не
беше
у
црно
завијена
.
Нема
жене
која
не
жали
ја
мужа
,
ја
сина
,
ја
свекра
,
ја
девера
,
ја
јетрвицу
,
ја
заовицу
...
А
мора
—
мори
.
Свет
падаше
:
—
неко
од
болести
—
неко
од
стра
...
.
Нема
никога
ко
би
овом
јаду
доскочио
...
Попа
трчаше
на
све
стране
.
Он
имађаше
пуне
руке
посла
.
За
време
колере
највише
платише
задруге
.
Тако
и
Пантићи
.
Прво
се
разболе
Нинко
,
укућани
сви
сколише
његову
постељу
.
Али
и
плаћаше
за
то
...
За
Нинком
паде
Марта
,
за
Мартом
Мојсило
,
за
њим
Миладин
,
за
Миладином
Сава
,
за
Савом
Стана
па
деца
...
—
Склањајте
се
које
је
здраво
!
Зар
не
видите
где
изгибосмо
?
—
викаше
Нинко
.
И
Анђелија
склони
Лазара
и
остатак
—
а
она
сама
тумараше
око
болесника
.
Стра
је
овлад’о
њоме
.
Она
се
није
бојала
за
себе
него
за
дете
.
Куд
год
ишла
само
се
Богу
молила
:
„
Боже
,
очувај
ми
га
!
Боже
,
очувај
ми
га
!
...
—
Ј’ој
,
подигни
ме
!
—
Ј’ој
,
окрени
ме
!
—
Ј’ој
,
цркох
!
—
Ј’ој
,
умрех
!
.
.
—
Ј’ој
,
помози
,
ако
си
брат
!
Јаук
и
само
јаук
разлегаше
се
целом
кућом
.
Анђелији
већ
заглунуше
уши
;
ноге
је
једва
држаху
.
Надгледала
је
и
здраве
и
болне
.
Није
се
имала
кад
бринути
за
ручак
.
На
брзу
руку
утуче
белог
лука
,
па
га
помеша
са
сирћетом
и
једе
са
здравима
;
болесници
нису
ни
тражили
јела
.
Жалосно
је
било
погледати
по
великој
соби
:
само
се
поваљало
к’о
снопље
.
—
О
боже
!
Или
дај
смрти
или
предижи
!
—
Дијете
!
—
викну
Нинко
.
—
Чујем
.
—
Зовни
попу
нек
чита
што
год
макар
!
Анђелија
оде
попу
.
За
мало
и
дође
с
њим
.
—
Читај
ми
,
попо
,
велику
молитву
.
Попа
очита
.
—
Читај
и
Мојсилу
!
рече
Нинко
.
Попа
очита
.
—
Дед
и
Сави
...
—
Дед
и
Миладину
...
Попу
проби
зној
,
али
очита
.
—
Дела
и
снаји
Стани
.
—
Не
могу
!
—
рече
попа
а
сав
позеленео
—
не
могу
више
ни
речи
,
ни
слова
.
Кад
си
тако
хтео
,
што
ниси
каз’о
,
па
да
читам
свима
у
један
пут
!
И
посрћући
изиђе
на
поље
...
Људи
!
...
Гроза
ме
вата
кад
причам
.
Перо
ми
дрхће
—
али
ја
вам
причам
целу
истину
!
Ни
једно
што
је
пало
не
диже
се
—
све
помре
.
Сандук
за
сандуком
изношен
је
из
куће
...
.
Анђелија
је
само
нарицала
.
Овде
свекар
—
онде
муж
;
овде
девер
—
онде
јетрвица
;
овде
синовац
—
онде
синовица
...
Сви
јој
беху
мили
,
сви
драги
.
Све
то
беше
њен
народ
,
њен
разговор
,
њено
друговање
и
њена
нега
,
њена
љубав
и
њено
поуздање
...
.
Она
и
Миленија
беху
две
кукавице
које
су
кукале
од
јутра
до
мрака
.
.
Шта
да
ради
сада
?
Куда
да
се
окрене
?
С
ким
да
кући
?
...
.
Та
ово
беху
све
деца
коју
је
она
на
рукама
одржала
.
Шта
ће
с
њима
и
како
да
их
лебом
рани
?
...
.
Оволики
удари
сатрли
су
је
.
Али
она
се
не
смеде
подати
.
Ова
деца
искаху
леба
.
И
ако
икад
—
сад
је
морала
да
живи
...
.
Прође
колера
.
.
Народ
се
згледаше
.
Пребројаваху
мртве
.
—
Шта
ли
богу
згрешисмо
?
—
питаху
се
једни
.
—
Али
нас
и
казни
!
—
рекоше
други
.
—
Укиде
потоп
а
пусти
колеру
!
—
рекоше
трећи
.
—
Ко
ће
к’о
он
!
—
То
је
,
браћо
,
због
наше
кавге
!
—
рече
један
старац
.
—
И
због
псовке
!
—
рече
други
.
—
Е
,
његова
воља
!
...
рекоше
сељаци
.
XВИИ
Анђелија
сада
беше
све
у
овој
кући
:
и
човек
,
и
жена
,
и
газда
,
и
слуга
.
Радила
је
јуначки
.
Она
је
трчала
на
све
стране
.
Њиве
је
обилазила
;
шуму
надгледала
да
се
не
сече
;
гледала
стоку
и
живину
,
тражила
спрежника
,
ишла
у
воденицу
,
кад
би
Лазар
ор’о
;
готовила
ручак
;
прала
рубине
,
ткала
и
прела
;
једном
речју
:
вршила
је
све
,
и
мушке
и
женске
послове
...
Пошто
болест
притајири
—
суд
се
побрину
те
прегледа
и
пописа
имање
Пантићево
и
посла
списак
старатељском
судији
.
Овај
не
хте
одузимати
имања
за
то
,
што
је
Лазар
доста
јаторан
био
,
него
им
остави
да
га
раде
;
само
да
не
би
отуђили
,
постави
им
два
стараоца
.
И
тако
имање
оста
пред
њима
.
Анђелија
се
трудила
да
набави
радина
,
те
да
се
не
би
имање
нерадом
запарложило
.
Колико
су
били
једини
—
опет
им
је
на
време
била
свршена
и
орба
и
копња
,
и
жетва
—
а
за
то
се
има
благодарити
труду
Анђелином
.
Она
је
устајала
око
пола
ноћи
и
ишла
у
њиве
да
види
:
да
ли
ко
није
развалио
ограду
или
пустио
стоку
.
Мртви
зној
пробиј’о
јој
чело
,
кад
изађе
у
ону
поноћну
тишину
,
па
не
чује
ни
петлова
гласа
.
Она
се
бојала
и
вукодлака
и
вештица
и
утвари
и
свега
.
Није
јој
се
чудити
—
то
је
веровање
са
мајчиним
млеком
посисала
.
Али
је
она
опет
ишла
;
зазирала
је
од
своје
сенке
,
од
сваког
шушња
,
од
сваког
пања
и
трна
—
али
је
опет
корачала
.
„
Морам
!
—
мишљаше
.
Ако
нећу
ја
—
ко
ће
?
“
...
.
А
по
њеном
мишљењу
—
имање
се
морало
надгледати
;
оно
се
није
смело
упустити
.
То
је
захтевао
напредак
њеног
Лазара
и
аманет
...
.
Кад
би
пет’о
запев’о
—
њојзи
би
се
скинуо
терет
с
душе
,
јер
кад
се
чује
пет’о
онда
се
све
утворе
склањају
.
Али
и
ако
је
тако
трчала
,
и
ако
је
висило
све
о
њеном
врату
—
ипак
Лазар
беше
домаћин
у
кући
.
Није
она
њега
правила
сама
домаћином
—
то
су
давно
пре
ње
учинили
народни
обичаји
и
Анђелија
,
радећи
тако
,
радила
је
оно
,
што
су
обичаји
захтевали
.
„
Мушко
,
да
је
к’о
маково
зрно
—
оно
је
опет
старије
од
женскиње
“
—
вели
стара
изрека
.
И
Анђелија
је
давала
сваком
приликом
старешинство
Лазару
.
Кад
би
се
у
вече
или
из
јутра
Богу
молили
—
Лазар
је
палио
свећу
и
кадио
укућане
.
Кад
су
у
вече
седали
око
ватре
—
место
старешинино
беше
место
Лазарево
.
Није
хтела
ни
урадити
ништа
док
се
с
њим
не
договори
.
—
Лазо
,
рано
!
—
Чујем
,
нано
!
—
Шта
велиш
,
да
узоремо
„
Стрњике
“
под
јечам
?
—
Па
добро
,
нано
.
—
А
„
Јечмшите
“
можемо
оставити
за
јарик
?
—
Добро
,
оставићемо
.
Кад
би
наступиле
дуге
зимње
вечери
Анђелија
би
села
са
преслицом
поред
ватре
,
па
би
им
причала
о
њиховом
прадеди
Панти
,
о
дедовима
:
Сими
и
Стевану
и
о
живовању
у
старо
доба
.
Деца
би
слушала
па
и
задремала
.
Кад
би
сва
легла
да
спавају
—
онда
би
и
она
оставила
преслицу
и
отишла
да
легне
,
али
не
да
спава
—
него
да
мисли
.
Сваке
је
недеље
одлазила
на
гробље
и
ту
је
нарицајући
разговарала
са
мртвима
.
Тужила
им
се
како
јој
је
тешко
—
к’о
да
би
је
они
могли
чути
.
Свечаником
и
недељом
долазиле
су
јој
Ика
и
Миленија
.
Са
њима
је
разговарала
дуго
и
исповедала
им
своје
муке
и
патње
.
Таки
је
био
сада
живот
Анђелин
...
.
Једног
дана
дође
јој
Лазар
сав
блед
.
Како
га
смотри
—
она
претрну
.
Ноге
јој
се
подсекоше
па
ни
маћи
.
—
Шта
је
,
кућо
моја
?
—
упита
га
.
—
Ништа
,
најо
—
одговори
он
.
—
Како
ништа
,
кад
си
сав
к’о
крпа
?
—
Ништа
,
ништа
.
Али
га
Анђелија
окупи
толико
,
да
јој
најпосле
рече
:
—
Удари
ме
Вук
.
—
Вук
?
!
—
Јес
он
.
Баш
врљиком
преко
плећа
.
—
А
што
?
—
Ушла
његова
говеда
у
наш
пашњак
,
па
ја
потер’о
у
обор
.
Таман
ја
на
вратнице
,
а
он
ти
отуд
.
Не
назва
ни
Бога
,
него
рече
:
„
Куд
ћеш
ти
ту
марву
?
а
—
„
’
Оћу
у
обор
“
—
велим
ја
.
—
„
Остави
!
“
—
рече
ми
...
.
Али
ја
не
хтедох
оставити
него
зајмим
.
Он
стаде
пред-а-ме
.
„
Остави
,
кад
ти
велим
!
“
—
рече
ми
.
—
„
Па
ја
сам
наш’о
у
мојој
њиви
“
—
„
Да
си
наш’о
не
знам
где
—
сад
врати
!
Ја
тако
’
оћу
!
“
...
.
—
„
Е
,
и
ја
’
оћу
да
терам
у
обор
!
“
—рекох
ја
.
—
Он
ти
онда
скиде
врљику
,
опсова
ми
матер
,
па
врљиком
:
туп
!
—
Удари
!
—
викну
Анђелија
.
—
Пуче
врљика
на
два
комада
!
—
Па
шта
би
с
марвом
?
—
Оте
.
Анђелији
играше
месо
.
—
А
где
је
он
?
—
Отера
волове
кући
.
—
Платиће
ми
за
то
!
—
једва
изговори
Анђелија
од
једа
.
—
Платиће
он
мени
!
—
рече
Лазар
.
—
Де
,
рано
,
да
видим
где
те
је
ударио
крвник
.
Лазар
скиде
хаљину
,
раскопча
сапињач
на
огрлици
и
свуче
кошуљу
на
ниже
...
.
На
плећкама
беше
згуљена
кожа
.
Анђелија
заплака
од
муке
.
Да
јој
је
само
да
га
дочепа
па
да
удави
к’о
мачку
.
У
један
ма
хтеде
да
иде
кући
његовој
—
али
Лазар
рече
:
—
Немој
,
нано
,
пустиће
он
марву
опет
.
—
Да
га
’
оће
ђаво
надарити
!
—
’
Оће
,
нано
!
Он
вели
да
је
оно
његова
њива
—
Е
добро
.
Ја
ћу
ићи
—
па
нек
је
отме
од
мене
!
—
рече
Анђелија
.
—
А
ја
ћу
га
тужити
суду
!
—
рече
Лазар
.
—
Немој
,
кућо
!
...
Тужио
он
—
да
Бог
да
—
од
великих
краста
!
...
.
Сутра
дан
оде
Анђелија
у
пашњак
и
,
збиља
,
опет
нађе
волове
где
пасу
.
—
Сад
ћу
ја
вас
у
обор
;
али
би
волела
да
сам
ту
нашла
и
газду
!
И
зајми
волове
.
—
Ко
је
то
?
—
упита
Вук
иза
једног
трњака
,
Анђелији
залупа
срце
од
неке
дивље
радости
.
Она
одговори
:
—
Ја
сам
!
—
А
шта
то
’
оћеш
—
а
?
—
’
Оћу
да
терам
у
обор
!
—
Остави-де
тај
мали
,
док
си
мирна
!
—
рече
Вук
.
—
Дођи
да
га
отмеш
!
И
зајми
волове
те
потера
вратницама
,
Вук
стаде
пред
њу
.
—
Остави
мал
!
—
рече
.
—
С
пута
!
—
Остави
мал—
рече
опет
Вук
и
ошамари
је
.
Анђелија
плану
и
полете
на
њ
,
али
он
потеже
пиштољ
.
—
Де
сад
!
—
рече
.
Али
Анђелија
није
видела
ништа
;
крв
јој
паде
на
очи
.
И
она
га
докопа
за
гушу
.
Он
испусти
пиштољ
и
полете
рукама
да
открљепи
њене
руке
.
Она
га
стезаше
све
више
и
више
;
лице
му
најпре
поцрвене
,
па
онда
помодри
;
очи
избуљио
...
.
Она
заљуља
њим
тамо
и
амо
,
па
га
онда
тресну
о
земљу
...
Он
лежаше
онесвешћен
...
.
Она
се
окрете
око
себе
,
па
кад
смотри
пиштољ
—
њу
нешто
штрецну
.
„
3ар
је
он
им’о
пиштољ
'
?
...
.
Па
то
је
био
моме
Лази
спремио
колач
...
.
Он
је
њега
хтео
да
убије
!
...
Хтео
је
од
једаред
да
се
освети
и
мени
и
њему
,
и
да
затре
у
корен
нашу
кућу
!
“
—
помисли
.
—
Е
нећеш
,
Вуче
—
долиј’о
си
!
рикну
она
.
И
докопа
пиштољ
па
полете
на
Вука
.
Узе
цев
у
руке
,
а
јабуком
хтеде
да
му
главу
размрска
.
—
Не
,
Анђо
,
живога
ти
Бога
!
—
рече
он
дошавши
себи
.
—
Чим
ме
заклињеш
?
—
упита
она
јаросно
.
—
Јединца
ти
твога
!
—
мољаше
Вук
.
—
Зар
си
га
хтео
да
убијеш
,
па
ме
сад
заклињеш
њиме
?
—
Нисам
.
—
А
шта
је
ово
?
—
упита
она
дигавши
пиштољ
.
—
Празан
је
.
.
Ја
сам
хтео
да
га
само
поплашим
.
И
Анђелија
отвори
кашилук
.
Не
беше
подасут
.
Дуну
у
цев
—
она
одисаше
.
Она
баци
пиштољ
пред-а-њ
;
баци
га
тако
презриво
к’о
кад
псу
баца
помам
.
—
А
шта
имаш
посла
у
мојој
њиви
?
—
упита
га
.
Он
ћуташе
к’о
заливен
.
—
Што
си
ми
тук’о
дете
јуче
?
—
Псов’о
ми
матер
—
рече
Вук
.
Анђелија
плану
.
Ништа
није
мрзила
к’о
лаж
.
—
Што
лажеш
—
срам
те
било
!
Што
лажеш
,
да
ти
је
псов’о
кад
,
си
ти
њему
опсов’о
?
—
Јесте
,
среће
ми
!
—
Како
право
говорио
—
онако
ти
бог
дао
!
...
.
А
зар
си
мор’о
да
га
тучеш
врљиком
;
зар
није
било
прута
?
—
Ја
њега
врљиком
?
.
.
—
чуђаше
се
,
бајаги
,
Вук
...
.
Нисам
,
бога
ми
!
Анђелија
занеме
,
кад
чу
толику
лаж
.
Нехте
више
ни
речи
рећи
са
таким
човеком
—
и
она
пође
.
Он
се
диже
са
земље
,
узе
пиштољ
,
и
стаде
крај
плота
.
Кад
виде
да
Анђелија
зајми
волове
,
он
је
викну
.
—
Шта
ћеш
?
—
упита
она
.
—
Врати
ми
волове
.
—
А
...
.
то
нећу
!
—
рече
она
.
И
оде
опет
терати
.
На
једаред
чу
она
тутањ
.
Окрете
се
,
кад
—
а
Вук
сполатио
врљику
па
трчи
за
њом
.
Кад
виде
,
да
се
она
окрете
,
он
викну
:
—
Остави
волове
,
ил
’
ћеш
погинути
!
...
.
—
Е
,
оди
овамо
!
—
рече
Анђелија
.
Вук
притрча
и
подиже
врљику
.
Анђелија
је
дочека
дигнувши
руку
и
истрже
...
.
Онда
заману
,
удари
Вука
један
пут
по
слабини
а
други
пут
по
глави
.
Он
паде
.
Црвени
млазеви
облише
му
лице
.
.
!
.
Анђелија
баци
врљику
на
њега
па
отера
волове
.
Ишла
је
мирно
к’о
да
је
учинила
какво
добро
дело
...
.
Пуче
по
селу
глас
.
„
Брзокоњици
“
прокопсаше
одмах
о
свему
и
причаху
свакоме
како
је
било
.
Говорило
је
о
томе
и
мало
и
велико
,
и
мушко
и
женско
.
—
Алал
јој
матери
!
—
вели
један
.
—
Бога
ми
баш
!
—
Да
ми
је
један
онаки
кућаник
—
па
да
га
платим
!
—
Не
може
се
оно
платити
!
Жене
друкчије
намештаху
:
—
Јес
чула
—
сејо
—
шта
је
било
?
—
Ја
,
чула
сам
.
—
О
’
натема
је
било
,
како
смеде
!
—
И
зар
она
јача
од
њега
?
—
Још
нисам
чула
,
да
је
жена
човека
истукла
...
Нек
буде
и
то
један
пут
—
нек
се
прича
...
.
Вук
није
тужио
—
па
ни
Анђелија
није
одговарала
...
Тек
цена
јој
је
скочила
.
Људи
су
је
прозвали
:
мушкобањом
...
.
Од
то
доба
сваки
је
зазир’о
од
њених
њива
.
XВИИИ
Намири
се
година
помрлим
укућанима
;
Анђелија
им
издаде
и
последње
подушје
,
годишњицу
—
онда
науми
да
ожени
Лазара
.
А
и
време
је
једаред
!
...
.
Лазар
је
већ
примио
имање
у
своје
руке
,
а
војска
га
је
обишла
за
то
,
што
је
једин
.
Елем
,
једног
јутра
зовне
Анђелија
зета
Милана
,
па
с
њим
седе
на
кола
и
оде
у
Клење
Срећковићима
да
види
девојку
.
Кад
су
тамо
дошли
укућани
их
лепо
дочекају
.
Разговарали
су
о
разним
стварима
из
најпре
,
док
најпосле
Милан
не
помену
:
—
Ама
,
Јово
,
брате
,
ја
дођох
са
мојом
пуницом
да
видимо
твоју
сестру
.
—
Добро
,
брате
—
рече
Јова
.
—
Па
већ
видели
смо
,
него
шта
велиш
:
кад
ћеш
доћи
да
видиш
кућу
?
—
Е
,
данас
је
субота
...
.
доћи
ћу
у
понедељник
.
—
Ручаше
ту
,
па
се
кренуше
кући
.
Уз
пут
разговараху
:
—
Шта
велиш
,
зете
?
—
Ја
не
манишем
девојци
баш
ништа
.
Лепа
је
и
од
добре
је
вамилије
.
Онака
треба
за
твоју
кућу
!
—
И
мирна
је
,
чини
ми
се
—
рече
Анђелија
.
—
Вала
,
за
то
не
брини
!
...
.
Нема
се
од
јако
с
ким
свађати
.
—
Та
оно
и
нема
!
...
.
Ја
само
,
к’о
,
велим
...
.
—
Немаш
шта
да
говориш
!
...
.
Што
је
најглавније
:
девојка
је
здрава
к’о
дрен
!
...
.
И
ућуташе
.
Анђелија
се
замисли
...
.
Оно
,
истина
,
ово
јој
је
прво
њено
весеље
,
али
она
се
морала
замислити
.
Каква
ће
бити
њена
сна
:
да
ли
добра
или
рђава
;
’
оће
ли
се
слагати
са
укућанима
,
т
.
ј
.
с
њом
и
Лазаром
:
’
оће
ли
бити
вредна
и
послушна
;
’
оће
ли
она
,
кад
јој
буде
дош’о
смртни
час
,
моћи
мирно
заклопити
очи
и
рећи
:
не
бринем
се
сад
,
има
ми
се
ко
о
кући
бринути
?
...
Све
то
,
па
онда
још
и
туга
за
помрлим
.
.
.
„
Ја
чиним
весеље
,
али
ми
је
некако
зима
око
срца
.
Ја
нећу
моћи
ни
заиграти
ни
запевати
...
.
Еј
,
тужна
ти
сам
!
...
.
Да
су
живи
они
...
.
да
је
бар
он
,
отац
Лазин
,
па
да
се
и
он
весели
!
"
...
.
—
О
,
пунице
!
—
пресече
је
Милан
у
мислима
.
—
Чујем
,
зете
.
—
У
понедељник
позови
попу
на
ручак
,
нек
и
он
буде
,
кад
нам
дођу
пријатељи
.
—
Добро
,
позваћу
.
—
Зваћемо
га
да
с
нама
и
на
прошевину
иде
.
—
Добро
.
—
Знаш
,
некако
је
важније
.
—
Само
ако
хтедне
.
—
’
Оће
,
добар
је
попа
;
а
после
,
он
је
лепо
живео
са
вашом
кућом
.
—
Не
може
лепше
бити
—
рече
Анђелија
.
—
А
после
,
он
и
Лазу
свакад
призива
себи
.
—
Е
,
онда
ће
ваљати
!
.
.
Кад
поседамо
—
па
још
и
попа
са
нама
...
’
Ајд
,
ђогате
!
...
И
ошинувши
дешњака
он
се
замисли
.
И
Анђелија
настави
исте
мисли
:
„
Јест
,
баш
ће
лепо
бити
кад
дођемо
тамо
с
попом
...
Одмах
је
друкчије
!
...
„
’
Оћете
ли
?
—
„
’
Оћемо
“
—
„
Колико
тражите
девојци
?
“
—
„
Бројте
!
“
...
.
И
ми
бројимо
.
„
Је
ли
доста
?
“
—
„
Доста
!
“
;
.
.
Колико
’
оћете
у
кућу
?
“
...
И
опет
доста
...
.
„
П’онда
свадба
...
Сватови
јуре
по
овом
потесу
,
пуцају
пушке
,
певају
Цигани
...
А
млада
двори
кума
у
колима
,
па
скочи
с
кола
и
љуби
мене
у
руку
...
„
И
ради
,
ради
,
трчи
,
смеје
се
;
мене
зове
:
„
мајко
!
“
и
љуби
ме
у
руку
...
.
А
дође
Ика
и
голубица
па
питају
:
„
како
је
;
слуша
ли
?
“
...
А
ја
одговарам
:
„
к’о
што
је
Вогу
воља
!
“
...
„
П’онда
,
унуче
!
...
Их
,
боже
унуче
!
.
.
Мушко
па
налик
на
Лазу
;
па
стисло
песнице
и
дигло
ручице
и
трепће
ситно
!
...
А
ја
га
узмем
на
руке
па
носам
,
носам
,
и
тепам
му
,
и
милујем
га
,
и
велим
:
„
’
Вала
ти
Господе
!
...
Ти
се
опет
насмеја
на
ме
и
на
нашу
кућу
,
и
,
ево
,
Господе
,
нећу
те
срдити
;
молићу
ти
се
и
нећу
кукати
за
овима
,
које
си
ти
одазв’о
себи
на
истину
“
...
Кола
уђоше
у
село
.
За
мало
и
они
бише
пред
кућом
.
Вукосава
им
отвори
капију
и
они
уђоше
у
авлију
.
.
У
понедељник
Анђелија
рече
Лазару
,
да
позове
попу
.
Око
ручанице
дође
попа
,
Милан
и
Пера
Икин
.
За
мало
па
ево
и
Јове
Срећковића
.
Поздравише
се
,
па
поседаше
.
—
Како
код
куће
,
Јово
?
—
пита
попа
.
—
Вала
богу
,
појка
,
добро
су
.
Изнеше
ракију
.
Попа
наздрави
Јови
,
Јова
оном
до
себе
...
и
тако
до
ручка
.
Ручаше
,
па
онда
Јова
изиђе
са
попом
и
сељацима
,
који
су
с
њим
дошли
,
те
проврљаше
мало
по
авлији
.
—
Ово
је
добар
газдалук
?
—
рече
Јова
.
—
Добар
—
вели
попа
.
—
Имају
ли
још
имања
осим
оног
,
што
се
сучељава
са
нашим
земљама
?
—
Два
пут
толико
!
—
рече
попа
.
—
То
је
,
богме
,
много
!
...
И
кад
хтеде
поћи
,
Јова
поздрављајући
се
са
Анђелијом
,
рече
:
—
Дођите
у
суботу
—
ако
буде
бог
рек’о
—
да
се
опријатељимо
.
И
оде
...
У
суботу
се
опремише
рано
:
попа
,
Анђелија
,
Милан
и
Лазар
—
па
одоше
у
Клење
...
.
Тога
вечера
у
селу
се
водише
овакви
разговори
:
—
Ала
грува
!
...
—
Жени
Анђа
Лазара
.
—
Е
!
...
А
одакле
?
—
Из
Клења
.
—
Од
кога
узима
девојку
?
—
Од
Срећковића
.
—
Зар
Аницу
?
—
Пе
знам
,
како
јој
име
.
Знам
само
,
да
је
Јовина
сестра
.
—
То
је
!
...
Баш
ваљана
цура
!
...
Неће
ли
се
бог
и
на
Анђелију
насмејати
!
...
'
—
Ала
и
јесте
мученица
!
—
Није
лако
:
—
онолика
кућа
и
имање
—
нигде
не
стаје
!
—
Е
,
да
се
’
оће
одморити
!
.
.
А
Анђелија
тога
вечера
беше
весела
.
Трчала
је
од
неке
радости
на
све
стране
;
хтела
је
о
свему
да
мисли
,
па
је
заборовила
и
пос’о
за
којим
је
пошла
.
—
Зашто
’
но
ја
дођох
,
питала
је
сама
себе
.
—Аха
!
да
наточим
ракије
.
Па
би
онда
отишла
у
собу
и
рекла
:
—
Ето
,
попо
,
од
радости
сам
постала
заборавна
!
.
.
Е
,
е
,
баш
је
пријатељ
Јова
!
...
—
Ја
!
—
вели
Милан
—
Пристаде
човек
на
све
,
и
то
брате
,
некако
паметно
.
Нема
ти
у
њега
дусања
.
Те
не
знам
:
број
још
!
...
те
:
мало
је
бога
ми
!
...
Јок
!
...
„
3а
вас
је
,
па
подајте
јој
колико
’
оћете
“
.
.
—
Е
мој
Милане
!
Лако
је
с
паметним
људма
!
—
Оно
је
баш
паметно
!
—
рече
Анђелија
.
—
А
...
добри
су
они
људи
!
...
вели
попа
—
знам
ја
његове
старе
...
Анђелија
изиђе
да
донесе
вечеру
,
коју
се
готовиле
Ика
и
Миленија
...
Уговорени
дан
за
свадбу
био
је
недеља
по
Митрову-дне
.
Анђелија
оде
у
Шабац
да
наручи
за
снају
одело
,
а
Лазар
отиш’о
у
воденицу
да
брашна
самеље
.
А
на
неколико
дана
пред
свадбу
,
Милан
узе
чутуру
,
коју
Анђелија
окити
нискама
цванцика
и
смиљем
,
и
оде
звати
:
кума
,
старојка
,
девера
,
родбину
и
пријатеље
у
сватове
...
.
И
доведоше
младу
Аницу
и
навеселише
се
и
наиграше
,
и
напише
—
па
се
разиђоше
домовима
својим
.
Анђелија
весела
и
разговорна
,
гледи
младу
снају
,
па
се
сећа
свога
младовања
и
вели
:
—
Сад
јој
треба
нега
и
разговор
.
Њој
треба
омилити
нашу
кућу
,
јер
:
што
човек
из
прва
заволи
—
то
воли
до
века
;
а
што
замрзне
—
мрзи
до
смрти
...
.
Ја
ћу
њу
свему
научити
!
Она
ће
светлити
међ
својим
другарицама
својом
дворбом
и
угодбом
!
...
.
Аница
беше
крупна
и
здрава
плавојка
каквих
ћете
много
наћи
по
нашим
селима
.
Лице
њено
не
беше
бог
зна
како
лепо
,
оно
беше
са
свим
обично
.
Велико
,
ведро
чело
,
готово
беле
обрве
,
плаве
очи
,
велики
нос
,
округли
једри
образи
,
велика
уста
,
крупни
зуби
,
широка
прса
и
плећа
,
јаке
руке
,
снажно
тело
—
и
,
ето
вам
њене
спољашности
.
Сељак
,
кад
би
је
видео
—
он
би
рек’о
:
„
а
!
.
.
зорли
добра
!
.
.
“
Она
је
одрасла
код
брата
.
У
кући
њеној
био
је
са
свим
друкчији
ред
,
него
у
кући
Пантића
.
Она
је
гледала
,
чешће
пута
,
велику
свађу
па
—
по
неки
пут
—
и
бој
...
Како
јој
је
мајка
давно
умрла
—
она
је
била
остављена
сама
себи
.
Научила
је
:
да
зна
шта
је
њено
;
па
туђе
није
дирала
,
а
своје
није
дала
ником
.
Осим
тога
она
је
била
искрена
,
готово
и
сувише
искрена
;
кад
се
што
год
наљутила
—
она
је
викала
јавно
и
грдила
све
који
су
јој
криви
.
Није
се
обзирала
ни
на
браћу
...
Тако
исто
није
се
умела
ни
умиљавати
;
ако
запази
што
год
смешно
—
она
се
смејала
,
да
би
то
човека
и
наљутило
.
Није
умела
себе
савладати
никад
.
Осим
тога
она
беше
и
тврдоглава
.
Никад
није
хтела
оћутати
никоме
,
па
да
би
то
био
и
старији
;
није
хтела
признати
кривице
—
па
баш
да
и
сама
увиди
да
је
крива
...
.
Једног
дана
села
Анђелија
па
јој
прича
како
су
се
старе
жене
патиле
и
мучиле
.
Поче
јој
причати
како
је
она
дворила
свекра
и
свекрву
,
па
кад
рече
како
је
клањала
—
Аница
се
насмеја
.
Анђелија
је
погледа
зачуђено
па
упита
:
—
Чему
се
смејеш
,
снајо
?
—
Ала
је
то
било
смешно
!
...
Ха
!
...
ха
!
ха
!
...
—
А
шта
је
смешно
,
дијете
?
—
упита
опет
Анђелија
.
—
Па
то
твоје
клањање
,
најо
!
...
Ал
’
си
била
смешна
кад
си
клањала
!
Па
се
опет
зацени
од
смеја
.
Анђелији
би
криво
—
А
што
сам
била
смешна
?
Таки
је
био
обичај
!
И
ти
би
клањала
да
си
онда
била
млада
.
—
Никад
!
—
рече
Аница
.
—
Шта
никад
?
—
Никад
ја
не
бих
тако
што
год
лудо
радила
.
—
А
зар
је
то
било
лудо
?
—
Како
није
?
.
.
Ето
помисли
:
уђем
на
врата
поклоним
се
,
па
опет
,
па
опет
...
Ха
!
.
.
ха
!
.
.
ха
!
...
.
Данас
не
би
ни
најлуђа
тако
што
год
урадила
!
...
.
То
смо
ми
све
онда
биле
луде
?
!
упита
Анђелија
љутито
.
—
Готово
,
вала
.
—
Шта
велиш
?
!
—
Готово
.
—
Дакле
,
луде
смо
биле
:
што
смо
поштовале
старије
;
што
смо
чувале
браћу
да
се
не
изделе
,
што
смо
трпеле
једна
другу
што
...
.
—
Ти
се
,
најо
,
љутиш
?
—
Како
да
се
не
љутим
?
!
—
А
за
што
?
—
За
то
,
што
сам
сломила
моју
грбачу
,
што
сам
чувала
и
спретала
—
па
данас
нисам
ништа
друго
него
луда
!
—
Ћути
,
бога
ти
,
ћути
!
—
Јест
;
сад
треба
да
ћутим
!
—
Па
шта
сам
ти
ружно
рекла
?
—
Ниси
ништа
!
...
.
Ал
ти
си
моја
прва
радост
;
о
теби
сам
сањала
и
дан
и
ноћ
.
—
па
ми
је
жао
да
тако
што
од
тебе
чујем
!
—
Иа
шта
оћеш
ти
?
.
.
Нећеш
,
ваљда
тражити
да
и
ја
сад
клањам
?
.
.
—
А
кад
бих
тражила
?
.
.
—
упита
Анђелија
.
—
Ја
те
не
бих
послушала
!
.
.
Што
је
лудо
—
лудо
!
Анђелија
се
диже
и
оде
у
кућу
.
„
Боже
,
боже
!
Ал
ти
овај
матор
свет
за
час
полуди
!
—
мишљаше
Аница
.
—
И
шта
она
мени
ту
!
’
Оће
да
клањам
!
.
.
Па
још
се
наљутила
што
сам
јој
казала
да
је
то
лудо
...
.
Право
вели
бата
Јова
:
ама
док
човек
остари
он
треба
да
умре
.
“
Што
да
живи
кад
није
за
живота
?
“
...
.
А
Анђелија
сеђаше
оборене
главе
крај
огњишта
.
Она
беше
увређена
,
до
дна
душе
увређена
.
Зар
све
оно
,
што
је
она
држала
да
је
поштено
и
паметно
—
да
јако
буде
лудо
!
...
да
јој
је
то
ко
каз’о
из
друге
куће
—
па
ајд
,
ајд
!
али
да
јој
то
каже
њена
сна
,
њена
узданица
,
њена
јединица
,
са
којом
је
она
зидала
куле
по
ваздуху
?
...
.
Та
то
је
много
!
...
.
И
дође
јој
на
жао
.
Очи
јој
се
заводнише
;
само
је
срце
заболе
.
„
Што
ме
,
боже
,
не
узе
да
само
ово
не
доживим
?
!
.
.
Како
ћу
тамо
,
на
оном
свету
погледати
у
очи
тати
и
мајци
!
Шта
да
им
кажем
?
.
.
И
како
да
им
кажем
то
?
...
Па
мој
Лаза
!
Шта
ће
он
јадан
!
Ја
сам
њега
учила
свему
добром
и
поштеном
,
па
како
ће
он
са
њом
живети
кад
она
каже
да
то
није
паметно
?
“
...
И
она
осети
неку
ладноћу
и
празнину
око
срца
...
.
Дан
за
даном
пролазаше
.
Аница
се
влада
са
свим
по
својој
вољи
.
Из
најпре
и
слушаше
Анђелију
,
а
после
јој
рече
да
је
неможе
да
слуша
више
;
—
Ред
ти
је
—ред
ми
је
!
—
рече
јој
.
—
Доста
сам
ја
редовала
,
снајка
!
—
рече
Анђелија
.
—
Е
?
.
.
па
сад
велиш
:
ево
је
нек
ринта
и
за
ме
и
за
се
—
а
?
Не
могу
,
бога
ми
ни
ја
све
,
најо
!
Нисам
моју
грбачу
на
путу
нашла
!
—
А
ја
сам
могла
!
И
ја
сам
моју
нашла
—
а
?
—
упита
Анђелија
.
—
Шта
си
ти
радила
—ја
не
знам
;
ја
знам
само
за
мене
!
—
Лепо
,
ћери
!
—
рече
Анђелија
.
—
И
онда
,
твоје
рубине
ти
пери
а
ја
ћу
моје
.
—
А
ову
децу
;
ко
ће
њих
прати
?
-
рече
Анђелија
и
показа
на
сирочад
.
—
Пери
их
ти
!
—
рече
Аница
.
—
Добро
;
Ја
и
оћу
!
.
.
Има
ли
још
што
?
.
—
Има
.
—
А
шта
?
—
Оћу
да
ми
одредиш
од
живине
и
да
ми
кажеш
:
које
је
моја
кокош
,
које
је
моја
ћурка
,
које
је
моја
гуска
и
патка
.
—
Ово
је
све
моје
!
—
рече
Анђелија
—
ја
сам
ово
одгајила
...
А
после
,
у
нашој
се
кући
то
никад
није
делило
.
—
Па
лепо
!
Ја
ћу
мени
или
купити
или
зарадити
!
Анђелија
се
трже
.
Ничега
се
она
није
бојала
колико
да
се
не
пронесе
какав
глас
о
њој
и
њеној
кући
.
—
А
што
,
снајо
;
што
тражиш
ти
то
?
—
упита
она
.
—
Ево
што
тражим
!
Дође
ми
ко
од
мојих
—
ја
оћу
да
га
угостим
.
—
Па
зашто
је
ово
гајено
—
него
за
то
?
—
рече
Анђелија
.
—
Видиш
,
најо
,
ти
си
на
„
крај
срца
“
—
па
ти
може
праснути
ћев
да
ми
онда
не
даш
,
па
ја
да
се
срамотим
.
.
Ти
мислиш
да
ја
терам
инат
каки
—
јок
,
бога
ми
!
...
Само
за
то
ја
тражим
.
—
Све
је
наше
!
—
Одели
ти
мени
моје
—
биће
најбоље
!
И
Анђелији
се
немаде
куд
,
него
разброја
са
Аницом
живину
и
уступи
јој
половину
.
—
Је
л
ти
право
?
—
упита
.
—
Још
нешто
.
—
А
шта
,
по
богу
?
—
Да
поделимо
вуну
,
кудељу
и
ћетен
.
—
Зар
и
то
?
—
И
то
!
—
Еј
,
снајо
,
снајо
!
...
.
Бог
ти
судио
!
—
Немој
се
љутити
,
најо
!
.
.
Најбоље
је
да
знамо
свака
своје
!
Анђелија
подели
све
.
—
Је
л
ти
сад
право
?
—
Право
ми
је
!
—
Да
бог
да
,
дијете
,
што
ти
од
мене
чинила
—
и
од
тебе
твоја
деца
то
исто
!
...
—
Немој
клети
,
најо
!
Ја
што
сам
урадила
—
паметно
сам
урадила
!
Зар
би
то
било
лепо
да
се
гложимо
око
свачега
,
те
да
нас
свет
попира
по
устима
.
Овако
је
нај-
боље
!
Ни
ја
теби
крива
ни
ти
мени
дужна
!
Анђелија
јој
ништа
не
одговори
него
се
само
склони
испред
ње
.
„
Шта
мени
бог
даде
?
“
—
мишљаше
она
.
И
омрзе
Аницу
.
Просто
,
није
могла
да
је
погледа
а
да
се
не
наљути
.
Дође
јој
по
неки
пут
и
она
ускипи
,
па
би
да
огледа
да
ли
јој
може
судити
.
„
Она
ми
оте
све
.
Оте
ми
дете
,
оте
ми
имање
,
оте
ми
моју
једину
радост
:
да
се
одморим
!
“
...
.
Али
се
опет
примири
и
рече
:
—
Така
ми
је
ваљда
,
судбина
!
...
И
уморно
тело
опет
поче
радити
.
Окренула
се
сирочадима
.
Њима
је
прела
,
њима
је
ткала
,
њих
је
прала
,
њих
и
миловала
:
једном
речију
:
поста
им
мајка
.
.
.
Вукосава
беше
њен
помоћник
и
њен
разговор
.
С
њом
би
се
она
дуго
разговарала
па
и
насмејала
ћеретању
њезином
.
Вукосава
беше
иста
Марта
,
мати
јој
;
онако
беше
и
ђаволска
.
Није
се
тужила
свету
на
своју
судбину
;
није
шта
више
,
ни
Лазару
.
И
од
њега
је
крила
.
Она
се
склонила
да
не
буде
свађе
,
међу
њима
.
Једина
створења
која
су
завирила
у
њену
душу
,
беху
Ика
и
Миленија
.
Њима
је
она
опричала
све
,
њима
се
изјадала
и
оне
су
је
жалиле
.
У
селу
су
сматрали
Анђелију
к’о
срећну
жену
.
Из
њене
куће
никад
не
полете
реч
.
Једина
је
Пантића
кућа
која
није
попирана
по
устима
...
.
Аница
је
све
више
отимала
ма
у
кући
.
Она
је
била
потпуно
домаћица
.
Анђелија
јој
попушташе
.
Она
одступаше
—
од
свога
права
...
.
никад
јој
више
ни
речи
не
рече
;
шта
више
,
она
мишљаше
:
да
јој
је
боље
да
буде
слуга
него
да
Аници
буде
газда
.
И
изгуби
све
...
Једног
дана
загледала
се
она
у
једну
суву
трешњу
у
авлији
а
Вукосава
је
упита
:
—
Шта
гледаш
,
стрина
?
—
Гледам
,
дијете
—
вели
—
ову
суву
трешњу
.
Док
је
на
њој
било
листа
и
трешања
сви
су
трчали
под
њене
гране
;
а
сад
је
само
за
ватру
.
Тако
и
ја
.
Док
сам
ваљала
—
ваљала
;
сад
сам
за
смрти
!
...
.
XИX
И
опет
пролажаху
дани
за
данима
,
и
месеци
за
месецима
,
и
године
за
годинама
.
Анђелија
је
проводила
то
време
некад
у
тузи
а
некад
и
у
весељу
.
Најслађи
јој
часови
беху
покрај
унучади
;
она
је
била
њихова
дадиља
;
она
им
је
тепала
,
па
—
по
где
који
пут
—
и
певала
им
оне
миле
и
лепе
старе
песме
...
.
Вукосава
се
већ
удала
,
Живко
,
(
Мојсилов
најмлађи
син
)
стас’о
за
женидбу
...
.
А
Аница
је
радила
к’о
и
пре
.
Она
беше
вредна
и
окретна
;
само
се
увек
подсмевала
причама
Анђелиним
...
Лазар
је
био
већ
зрео
човек
.
До
душе
,
никад
се
није
хтео
пачати
у
посла
своје
мајке
и
жене
;
опазио
је
шта
је
међу
њима
;
али
како
се
није
ни
једна
ни
друга
тужила
,
и
како
су
у
селу
држали
да
је
срећа
над
његовим
домом
раширила
крила
—
и
он
се
чинио
невешт
.
Он
је
надглед’о
и
радио
имање
,
па
богме
,
по
мало
се
бавио
и
општинским
пословима
.
Са
првим
људима
у
селу
живео
је
лепо
—
осим
само
с
Вуком
,
који
беше
кмет
.
Био
је
одборник
у
општини
па
је
на
одборским
седницама
био
Вуку
кост
у
грлу
.
И
Вук
га
је
грозно
омрз’о
.
У
то
доба
изиђе
закон
о
општинској
самоуправи
.
Народ
га
је
једва
дочекао
—
да
би
се
само
опростио
силеџија
.
Било
је
,
истина
,
по
неких
који
су
са
кметовима
добро
стајали
па
су
много
стрепели
од
тога
закона
.
И
Глоговац
се
поцепа
на
две
стране
.
На
једној
је
био
попа
а
на
другој
Вук
.
Људи
су
се
купили
и
око
једног
и
око
другог
.
Обојица
су
доказивали
да
је
правда
на
њиховој
страни
,
и
кад
би
попа
притер’о
Вука
до
дувара
—
он
би
рек’о
:
—
Гледај
ти
,
попо
,
твој
„
петраиљ
“
и
твој
„
требник
“
—
а
не
пачај
се
у
посла
која
нису
твоја
!
—
Гледам
ја
све
то
!
Ко
год
је
мом
„
требнику
“
приш’о
—
он
се
поклонио
!
...
А
што
ти
мени
кажеш
да
ово
нису
моја
посла
—
ја
ћу
ти
показати
!
—
Море
,
ти
си
поп
!
—
И
ја
мислим
да
сам
!
Али
осим
тога
ја
сам
и
грађанин
!
...
И
ја
плаћам
порезу
и
прирезе
,
и
ја
сносим
све
терете
општинске
—
ако
не
више
него
ти
,
а
оно
бар
к’о
и
ти
!
—
То
ти
нико
не
пориче
!
—
вели
Вук
.
—
Па
онда
шта
имаш
да
ми
говориш
?
И
Вук
би
ућут’о
...
.
Нареди
се
дан
избора
.
Попа
истаче
Лазара
за
кмета
.
Народ
пристајаше
уз-а-њ
.
Вук
опет
истаче
себе
.
Он
трчаше
и
дању
и
ноћу
од
дужника
до
дужника
.
Говорио
им
је
,
говорио
:
вик’о
на
попа
и
Лазара
;
претио
попу
„
господином
капетаном
“
и
говорио
:
како
„
господин
капетан
“
једва
чека
,
да
попа
ма
у
чему
увати
,
па
ће
му
платити
...
.
.
Људи
су
га
слушали
,
одобравали
му
и
хвалили
га
у
очи
;
а
кад
би
одмак’о
од
њих
—
они
би
рекли
:
—
Е
,
видиш
ти
Вује
,
молим
те
!
—
Ја
!
—
Баш
му
се
’
оће
да
кметује
!
—
Зорли
му
се
’
оће
!
—
Ама
неће
омедити
!
—
И
ја
мислим
...
—
Не
прима
му
се
„
варба
“
—
лаг’о
је
доста
,
па
вели
:
дај
да
и
јако
мало
!
.
—
Он
је
био
—
па
прош’о
!
...
Ова
борба
пробуди
и
Анђелију
из
њене
чамотиње
.
Она
подиже
главу
,
коју
је
дотле
спустила
била
;
крв
јој
јаче
проструји
кроз
жиле
,
а
чело
јој
се
разведри
и
чисто
засија
од
неког
поноса
...
.
Не
осећаше
умора
;
ови
гласови
повратише
јој
снагу
...
.
Та
њен
је
Лазар
дозван
и
призван
!
Први
се
људи
,
па
чак
и
попа
и
уча
боре
за
њега
!
И
ко
ми
је
противан
?
Вук
!
...
.
А
она
је
и
сама
давно
рекла
да
је
Вук
рђа
,
па
,
ето
,
и
сви
му
бољи
и
поштенији
људи
то
рекоше
!
...
Па
,
онда
,
гледаше
Лазара
.
Он
јој
се
учини
и
већи
и
некако
...
.
друкчије
погледа
:
сече
оком
!
...
Па
како
заповеда
!
...
Исти
деда
Илија
,
отац
њезин
.
„
Баш
му
и
доликује
!
...
.
мишљаше
она
...
.
Ено
само
како
корачи
!
.
.
па
како
рекне
реч
;
осече
к’о
на
пању
!
.
И
ја
њега
родила
!
...
Готово
не
смем
ни
да
помислим
о
том
кад
га
видим
!
...
Еј
,
боже
,
боже
!
...
Да
ми
је
да
сад
нешто
устане
покојни
тата
,
па
да
га
види
!
Па
покојни
чија
!
...
Знам
да
би
казао
:
„
Знао
сам
ја
за
мога
Лазарја
;
није
он
тиква
без
корена
!
“
...
.
И
ето
он
!
...
ја
га
родила
па
био
дугуљасте
главе
,
па
жмири
к’о
слепи
миш
!
А
сад
!
...
“
Па
,
онда
,
и
Аницу
некако
друкчије
погледаше
.
К’о
она
јој
са
свим
мала
;
и
не
боји
је
се
јако
.
Аница
редује
па
погледа
.
—
Шта
ти
је
,
најо
?
—
упита
.
—
’
Ајд
ради
,
ради
!
—
одговара
Анђелија
поносито
.
А
њен
понос
и
њено
око
к’о
да
веле
Аници
:
„
Шта
оћеш
ти
,
бубо
једна
?
Називаш
мене
лудом
;
а
зар
може
луда
родити
онаког
човека
,
кога
поштује
цео
свет
!
...
.
Ти
си
луда
!
...
“
И
онда
изађе
из
куће
.
Деца
се
играху
и
трчаху
по
авлији
.
—
Од’те
баји
,
од’те
баји
!
...
.
Деца
се
искупе
око
ње
.
А
она
их
милује
и
грли
и
љуби
,
а
њезин
понос
и
деци
говори
.
„
Растите
,
срећо
моја
!
.
.
Растите
,
надо
бајина
!
Па
се
угледајте
на
свога
оца
—
немојте
на
матер
него
на
оца
—
он
је
најбољи
човек
на
свету
!
...
“
И
онда
оде
Лазару
.
Он
се
замислио
нешто
.
—
Шта
си
се
замислио
,
кућо
моја
?
—
пита
га
она
.
—
А
...
ништа
,
нано
!
—
Да
то
није
због
Вука
,
оне
рђе
и
несреће
?
—
Није
,
нано
!
И
не
пада
ми
на
памет
!
—
А
ја
мислим
због
њега
;
па
хтедох
да
те
питам
,
како
би
било
,
да
ја
њега
још
једаред
пропустим
кроз
руке
?
—
А
зар
би
могла
?
—
О
!
...
смрвила
бих
га
к’о
воденички
камен
што
смрви
зрно
кукуруза
!
...
И
њега
и
сваког
ко
на
те
реч
рекне
!
...
Имам
ја
још
снаге
!
.
.
рече
Анђелија
и
засја
оком
.
—
Не
треба
,
нано
!
Он
је
већ
утучен
како
је
’
наки
!
—
И
треба
!
...
Он
је
гори
од
џукеле
,
гори
од
...
ех
!
.
.
рече
она
и
ману
руком
,
к’о
да
би
тим
хтела
да
каже
оно
што
речима
не
могаше
.
—
Каки
је
—
онако
му
јесте
!
Право
веле
стари
људи
:
што
ко
ради
—
све
себи
!
—
рече
Лазар
...
И
попа
уради
што
је
наумио
:
народ
изабра
Лазара
за
кмета
.
Вук
да
се
помами
.
Он
викаше
:
да
ће
да
се
жали
„
господину
капетану
“
,
да
ће
да
тужи
попа
што
се
меша
у
општинска
посла
,
па
онда
поче
претити
својим
дужницима
:
—
Све
ћу
вам
продати
за
дуг
:
и
пепео
с
огњишта
!
Поцркајте
и
са
женама
и
децом
—
ја
ћу
се
онда
смејати
!
Кад
ви
бирате
мога
душманина
да
ме
упропасти
—
онда
ћу
и
ја
вас
да
упропастим
!
И
оде
непрестано
вичући
.
—
А
...
'
ха
!
—
викну
један
од
Лазареве
стране
за
њим
.
—
Не
дај
се
!
Оштро
,
газда
Вујо
!
—викну
други
.
—
Низ
плот
!
—
викну
трећи
...
А
он
само
виче
...
.
Окрене
се
по
неки
пут
па
прети
песницом
...
.
После
осам
дана
Лазар
се
закле
да
ће
поштено
и
савесно
вршити
дужност
кмета
,
и
прими
печат
општински
и
кључ
од
суднице
.
Да
је
им’о
што
друго
да
прими
,
ја
бих
и
то
каз’о
—
али
није
.
Наш’о
је
у
судници
неколико
свежњића
артије
што
се
зову
„
акта
“
и
један
грош
поред
еванђеља
—
и
то
му
је
било
све
.
И
Лазар
поче
кметовати
.
У
одбору
који
су
такође
изабрали
,
сеђаше
и
Вук
—
али
ту
беше
и
попа
.
Попа
је
прикупио
око
себе
неколицину
богатијих
људи
,
па
се
сви
слошке
потрудише
да
одрже
Лазара
.
Овај
,
пак
,
није
ништа
хтео
без
његовог
савета
урадити
.
—
Шта
да
радим
?
—
питаше
он
.
—
Прво
и
прво
подигни
ограду
око
школе
и
цркве
.
Све
је
пало
па
је
срамота
за
село
!
—
вели
му
попа
.
—
Тако
је
!
—
рекоше
и
они
.
Лазар
подиже
ограду
,
па
још
—
по
савету
попином
огради
и
гробље
и
искрчи
трње
по
њему
.
—
Шта
ћу
сад
?
—
Сад
наспи
пут
у
селу
.
Ево
долазе
свечаници
па
све
то
можеш
урадити
у
дане
кад
народ
себи
не
ради
.
Лазар
и
то
уради
.
—
Урадио
сам
—
рече
он
.
—
Сад
уреди
потес
.
Не
дај
да
ичија
марва
штету
чини
.
Лазар
одреди
„
пољаке
“
,
али
се
и
сам
трудио
.
Зора
га
је
затицала
у
потесу
,
и
што
би
год
тамо
од
стоке
наш’о
,
он
тераше
у
обор
општински
.
За
кратко
време
уредио
је
тако
:
да
нико
своје
марвинче
не
пусти
у
поље
,
док
се
сва
рана
не
дигне
.
Дођоше
кулуци
.
—
Како
ћу
сад
?
—
Прво
нас
!
—
рече
попа
.
Па
кад
нас
истераш
на
насип
—
онда
ти
се
нико
несме
противити
!
...
.
Ми
смо
твоји
пријатељи
,
треба
да
те
спомогнемо
у
свему
!
И
Лазар
одреди
попу
и
све
своје
пријатеље
на
кулук
.
Сељаци
кад
видеше
и
њихова
кола
где
вуку
шљунак
рекоше
:
—
Охо
!
...
.
Овај
се
богме
,
не
шали
!
У
њега
нема
к’о
у
Вука
да
гледа
атер
...
.
Много
посла
имађаше
Лазар
око
уређења
самог
суда
.
Сељаци
навикли
да
и
те
ствари
узимају
олако
.
Ако
коме
дође
позив
он
вели
:
—
Лако
је
њему
тамо
пискарати
;
не
зна
он
за
моје
муке
!
...
.
Е
,
баш
нећу
отићи
данас
—
нека
га
нек
пише
још
!
...
Ако
се
зове
састанак
—
он
вели
:
—
Ево
оде
Пера
или
Иван
.
Чућу
и
од
њега
шта
је
—
не
морам
ићи
!
...
.
Ако
је
који
одборник
,
па
га
зову
у
одбор
—
он
вели
:
—
Ено
му
и
оних
па
нек
сврши
!
Може
то
бити
без
мене
један
пут
!
...
.
Али
Лазар
и
то
уреди
.
За
кратко
време
—
и
никог
не
би
у
селу
који
би
изост’о
од
састанка
или
од
позива
.
Он
је
казнио
сваког
и
апсом
и
новчаном
казном
који
би
се
против
закона
успињ’о
...
.
Није
чудо
,
ако
је
за
то
стек’о
и
непријатеља
.
Разуме
се
,
да
је
на
првом
месту
био
Вук
.
Кад
је
први
пут
био
кажњен
за
недолазак
у
одборску
седницу
,
он
—
кад
из
суднице
изиђе
—
стаде
викати
:
—
Шта
је
ово
људи
и
браћо
?
...
.
Овако
ни
Дајије
нису
радиле
!
Ово
је
Турска
правда
,
јес
,
бога
ми
,
турска
правда
!
...
.
Лазар
га
позва
у
судницу
.
Он
уђе
.
—
Шта
је
Вуче
;
шта
си
се
развик’о
?
—
упита
га
Лазар
.
—
Вичем
на
неправду
!
—
Ја
сам
тебе
,
Вуче
,
на
основу
закона
казнио
.
—
Каквог
закона
!
...
.
И
ја
сам
био
кмет
па
не
знам
за
тај
закон
!
Лазар
плану
.
—
Ја
сам
те
казнио
по
закону
,
па
—
ако
ти
није
право
—
ти
иди
па
се
жали
!
—
рече
.
—
То
је
турски
закон
!
—
викну
Вук
љутито
,
заборавши
и
где
је
и
шта
говори
.
—
Шта
?
—
То
је
турски
закон
.
—
Е
,
добро
,
Вуче
!
Изиђи
мало
.
И
он
осуди
Вука
на
затвор
.
Вика
и
ларма
Вукова
проби
уши
.
Он
се
не
хтеде
одмаћи
од
врата
.
Кнешчић
га
опомињаше
—
али
он
га
гурну
;
овај
удари
о
врата
,
она
се
отворише
,
и
он
паде
у
„
заседање
“
.
Лазар
беше
жесток
човек
.
Он
скочи
и
подвикну
онима
који
су
око
суднице
чекали
:
—
Вуците
га
у
апс
!
—
Кога
?
—
питаше
Вук
.
—
Вуците
га
!
—
Ја
’
оћу
да
се
жалим
!
—
Жали
се
после
!
Вуците
га
!
И
Вука
одвукоше
у
апс
...
.
Од
то
доба
Вук
не
остављаше
Лазара
.
Где
је
год
мог’о
он
је
глед’о
да
му
напакости
.
Он
опет
поче
своју
стоку
сагонити
у
Лазарево
имање
;
један
пут
му
посече
и
вола
товника
што
је
Лазар
спрем’о
за
продају
...
Иљадама
иљада
неприлика
правио
му
је
.
Он
је
пис’о
тужбе
и
жалбе
против
Лазара
.
Трч’о
је
сваки
дан
властима
и
жалио
им
се
.
Ништа
за
њега
не
беше
стидно
—
само
ако
је
мог’о
с
тим
упропастити
Лазара
.
И
Лазар
је
одговар’о
на
све
тужбе
и
жалбе
.
Он
беше
прав
па
му
је
лако
било
и
одговарати
.
Али
је
Лазар
—
к’о
што
рекох
—
био
жесток
човек
.
Њега
је
гризло
—
кад
му
се
подмеће
оно
што
није
.
У
томе
беше
сушта
Анђелија
.
Сећамо
се
како
је
мучила
Анђелију
и
помис’о
:
да
ће
Вук
о
њој
пронети
непоштен
глас
...
.
Тако
је
исто
било
и
са
Лазаром
.
Он
је
мро
од
муке
.
По
читаве
ноћи
ока
на
око
не
могаше
склопити
...
.
И
Лазар
не
издржа
потпун
рок
.
Нешто
то
,
нешто
неприлике
у
животу
,
нешто
напрезање
у
раду
,
а
највише
назеб
кад
је
„
узвлачио
“
воденицу
и
—
он
паде
у
постељу
...
XX
Поплаши
се
Анђелија
.
Болест
Лазарева
не
изгледаше
јој
обична
.
Он
паде
;
јагодице
на
лицу
искочиле
;
очи
упале
дубоко
у
главу
а
при
том
кашљаше
.
—
Боли
ли
те
,
рано
моја
,
што
год
?
—
Ништа
,
нано
.
—
Па
што
кашљеш
?
—
Тешко
оном
,
нано
,
који
не
кашље
!
—
Али
,
твој
кашаљ
није
обичан
,
кућо
моја
!
—
Па
од
назеба
је
,
најо
.
Док
сазре
,
биће
лакше
!
И
сазре
његов
кашаљ
—
он
пропљува
крв
.
Дош’о
је
сенка
од
Лазара
;
нос
му
се
ушиљио
;
јабучица
испод
грла
искочила
;
по
рукама
се
виђаше
сплет
жила
које
су
поплавиле
;
осушио
се
сав
к’о
вејка
:
да
се
чуди
човек
у
чем
душа
стоји
.
Анђелија
трчаше
неуморно
на
све
стране
;
она
иђаше
од
врачаре
до
врачаре
;
даваше
му
разне
траве
и
употребљаваше
све
што
би
чула
да
може
помоћи
.
Али
ништа
не
поможе
Лазару
;
он
бацаше
крв
и
даље
;
глас
му
изнемог’о
,
а
снагу
је
већ
са
свим
изгубио
.
Долазио
му
је
и
попа
и
пријатељи
његови
.
Он
се
једва
разговараше
са
њима
.
—
Што
га
не
носиш
доктору
?
—
упита
попа
Анђелију
.
—
Сад
ћу
,
вала
,
и
доктору
,
само
док
чујем
шта
ће
ми
казати
ова
картара
.
—
Која
картара
?
'
—
Има
,
веле
,
у
Лешници
једна
што
разбацује
карте
.
—
Ала
и
те
ваше
врачаре
и
картаре
,
баш
човеку
крст
изедоше
!
...
.
рече
попа
.
—
Води
ти
њега
доктору
!
—
Шта
ћеш
попо
?
—
Ово
нико
не
чини
од
беснила
него
од
нужде
!
Ићи
ћу
и
доктору
,
али
и
тамо
ће
бити
слаба
вајда
!
...
.
Најзад
,
Анђелија
га
метну
у
кола
те
однесе
и
доктору
...
.
Он
га
прегледа
,
ману
главом
неколико
пута
,
па
онда
седе
те
му
написа
лек
,
и
Анђелија
оде
у
апотеку
те
га
купи
.
Донела
га
је
кући
и
давала
му
лекове
.
Болест
подједнако
:
ни
боље
ни
горе
...
.
Мучно
је
описати
оно
што
је
се
збивало
у
души
Анђелиној
!
...
.
Њено
расположење
зависило
је
од
прилика
:
кад
види
да
му
је
баш
рђаво
—
она
је
дрхтала
од
својих
рођених
мисли
;
а
кад
од
које
врачаре
стигну
добри
гласи
—
и
она
се
развесели
и
обрадује
...
.
Међу
тим
једнако
је
била
око
постеље
Лазареве
.
Огрешио
бих
се
о
правду
кад
бих
каз’о
да
и
Аница
није
била
уз
постељу
.
Она
је
волила
Лазара
и
дала
би
све
што
је
имала
кад
би
му
могла
живот
продужити
.
Али
болест
не
попушташе
;
шта
више
још
поче
напредовати
...
.
Мутни
дани
беху
гори
за
болесника
,
и
једног
вечера
Лазар
—
који
је
највише
волио
ћутати
—
зовну
матер
.
—
Шта
је
,
рано
?
—
Седи
.
Анђелија
седе
.
—
Најо
!
...
.
што
је
—
ту
је
!
—
рече
Лазар
.
—
