ПРИПОВЕТКЕ
ВЛАДАНА
ЂОРЂЕВИЋА
КЊИГА
ПРВА
:
КОЧИНА
КРАЈИНА
.
У
БЕОГРАДУ
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
.
КОЧИНА
КРАЈИНА
ИСТОРИЈСКИ
РОМАН
од
В
.
ЂОРЂЕВИЋА
.
У
БЕОГРАДУ
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
.
СРПКИЊАМА
.
КОЧИНА
КРАЈИНА
.
Молим
многопоштоване
читаоце
,
да
ми
допусте
рећи
напред
неколико
речи
,
колико
за
роман
толико
и
за
ме
самог
.
Да
се
какав
народ
изобрази
,
да
се
у
њему
распростране
науке
и
знања
која
су
тако
потребна
за
друштвени
живот
у
опште
,
а
и
за
сваког
човека
напосе
,
—
потребно
је
да
се
у
њему
читање
јако
распростре
.
А
чим
ће
се
пре
у
маси
народа
каког
распрострети
и
омилети
читање
,
ако
не
књигама
које
спадају
у
забавну
књижевност
,
које
примамљујући
га
на
читање
својим
примамљивим
садржем
у
једно
распростиру
толико
корисних
знања
;
које
подижу
понос
народни
,
која
га
сећају
славне
прошлости
,
те
му
тако
у
најзанимљивијем
облику
предају
историју
народну
;
које
престављају
толике
племените
узоре
и
т
.
д
.
?
—
По
моме
смерном
мишљењу
,
и
нама
би
за
сад
ваљало
у
књижевности
нарочито
неговати
белитристику
;
јер
док
не
стечемо
публику
за
читање
,
док
се
год
књижевници
не
буду
смели
искључиво
књижевности
посветити
,
дотле
нећемо
ни
имати
праве
књижевности
,
дотле
ће
све
бити
вечна
почињања
;
а
публику
која
чита
не
може
нам
ништа
лакше
створити
него
поменута
забавна
књижевност
.
Кад
на
то
погледа
,
мислим
да
ми
нико
неће
замерити
,
што
сам
се
још
и
сад
ђаком
усудио
да
покушам
снагу
на
пољу
за
које
сам
одлучно
,
да
на
њему
привредим
отаџбини
ако
што
узмогу
.
Такав
је
један
покушај
и
овај
роман
који
издадох
;
али
ће
се
по
свој
прилици
наћи
когод
који
ће
рећи
да
ми
не
замера
што
покушах
,
но
ми
замера
што
штампам
.
Томе
ја
одговарам
да
своје
почетке
штампам
из
три
узрока
:
1
.
)
Што
ме
нека
господа
,
чији
глас
данас
у
нашој
књижевности
много
важи
,
уверише
да
ти
моји
почетци
зацело
неће
бити
од
штете
у
народној
књижевности
,
ако
не
буду
од
какве
користи
.
2
.
)
Што
ће
можда
когод
,
ко
и
бољег
знања
,
и
свега
има
више
него
ја
,
или
побуђен
или
ражљућен
мојим
лошим
писањем
,
написати
тако
дело
,
које
ће
од
праве
користи
по
књижевност
бити
.
И
поглавито
3
.
)
Што
сам
рад
још
за
рана
да
од
јавног
мишљења
дознам
каквом
сам
стазом
пошао
,
хоћу
ли
моћи
на
њој
што
користовати
отаџбини
,
и
ако
има
наде
за
то
рад
сам
да
дознам
погрешке
своје
.
Оволико
о
мојој
радњи
.
Мислио
сам
да
ми
је
дужност
била
да
то
речем
.
А
што
се
самог
предмета
тиче
који
сам
изабрао
за
овај
мој
први
роман
,
морам
такође
коју
рећи
.
Има
две
године
дана
,
како
сам
често
с
чудним
осећањем
помишљао
на
жалосну
судбу
Коче
Петровића
тог
честитог
јунака
,
у
чијој
је
великој
души
синула
божанствена
мисао
да
ослободи
из
ропства
народ
свој
,
који
у
мало
не
беше
сасвим
пао
под
тешким
тиранством
турским
,
и
који
ако
и
није
могао
да
изврши
што
је
наумио
,
опет
је
нешто
учинио
да
ми
данас
уживамо
ово
слободе
што
имамо
.
Јер
да
не
беше
Коче
и
његове
крајине
,
не
би
лако
могло
бити
Кара-ђорђа
,
а
без
Кара-ђорђа
не
би
било
Милоша
.
С
тога
сам
прилежно
тражио
да
где
год
што
опширније
о
томе
времену
читам
;
али
на
жалост
наше
историје
прелазиле
су
га
са
две
три
речи
.
Те
тако
,
кад
сам
писао
„
Кочину
крајину
“
врло
сам
мало
историјски
података
имао
,
и
то
сам
нашао
од
чести
у
делима
г
.
В
.
С
.
Караџића
,
а
од
чести
у
запискама
официра
аустријског
г
.
Шумарског
.
(
Голубица
Г
.
Возаровића
.
У
Београду
1842
)
.
-
-
-
Колико
зависи
народно
изображење
и
у
опште
напредак
и
благостање
народно
од
изображења
женскиња
свакоме
је
познато
.
С
тога
сам
се
и
ја
усудио
да
прво
своје
дело
посветим
нашим
родољубивим
и
лепим
српкињама
,
молећи
их
да
срдачно
пригрле
све
што
се
тиче
напретка
и
изображења
народног
,
јер
без
тога
не
ће
се
никад
остварити
божанствене
наде
што
их
имамо
за
будућност
...
Та
цвеће
тек
онда
напредује
кад
га
нежна
женска
рука
негује
и
залева
.
В
.
ЂОРЂЕВИЋ
.
И
Кроз
стотине
година
од
како
је
пропала
српска
царевина
,
кроз
стотине
година
тешка
српска
робовања
,
било
је
много
јада
и
чемера
;
србињска
мајка
пролила
је
море
од
суза
,
од
њених
уздаха
за
красним
српским
соколовима
,
што
као
жртве
турскога
ћеифа
изгибоше
,
помрча
плаво
небо
,
помрча
сјајно
сунце
;
али
опет
—
све
те
страхоте
не
беху
ништа
спрам
оних
које
снађоше
Србина
у
ово
време
,
о
ком
хоћу
да
причам
.
Али
како
ћу
да
причам
?
...
Каким
речима
да
искажем
оно
,
што
се
једва
помислити
даје
?
...
Или
,
зар
има
речи
,
којима
се
зулум
турски
испричати
може
?
Погледајте
само
боље
у
она
бледа
лица
,
оне
гомиле
момака
и
девојака
,
што
савезана
у
један
сноп
,
а
по
нагом
телу
намазана
катраном
па
запаљена
заједно
горе
,
па
ћете
видети
каке
су
страшне
муке
,
којима
хоћаху
Турци
да
сатру
Србина
.
Ни
једна
једина
реч
не
отимаше
се
с
њихових
бледих
усана
,
ни
један
јаук
није
смео
измаћи
се
из
отрованих
груди
да
каже
каке
су
то
муке
,
жив
сагоревати
...
То
беху
српчићи
,
који
знадијаху
бити
и
на
муци
јунаци
,
који
знадијаху
јуначки
презрети
сва
мучења
...
Само
се
по
које
јадно
нежно
девојче
—
слаба
женска
страна
—
не
могаше
уздржати
да
не
уздахне
:
—
Мајко
!
...
Мајко
!
...
Али
то
беше
тих
уздах
,
Српкиња
не
даде
,
да
га
крвник
чује
...
А
кад
се
сврши
страховита
жртва
,
кад
се
они
дични
борови
,
поносите
јеле
претворише
у
прах
,
онда
Турци
одрешише
јадне
мајке
,
које
су
све
до
конца
гледале
како
им
деца
очајно
к
небу
погледају
,
како
их
дим
задављује
,
како
се
бесомучно
трзају
,
како
обамиру
,
и
које
су
виделе
и
последње
самртно
трзање
,
а
несу
могле
помоћи
,
пустише
их
да
љубе
прах
своје
деце
,
да
га
распознају
...
...
.
Или
,
којим
речима
да
се
искаже
како
страшни
Турци
отимаху
с
материнских
груди
одојчад
,
да
их
својим
јатаганима
прекрсте
на
очи
јадним
мајкама
?
...
А
бег
,
рад
чијег
се
ћеифа
све
ове
страхоте
вршише
,
рахат
седећи
и
пушећи
уживаше
,
топљаше
се
од
милина
слушајући
јаук
и
писку
јадних
жртава
.
Али
да
оставимо
овај
покор
,
ено
тамо
у
оном
шушњару
нешто
се
бели
...
Шат
буде
кака
кућица
у
коју
несу
допрли
Турци
,
и
у
коју
су
се
,
можда
,
многи
сељани
склонили
...
Но
вараш
се
,
погледај
како
се
у
својој
крви
ваља
несрећни
домаћин
,
који
погибе
бранећи
кућу
и
своје
,
почуј
ону
вриску
изнутра
па
ћеш
се
уверити
да
су
Турци
и
ово
сакривено
место
пронашли
.
Пред
једном
гомилом
Турака
клечаше
млада
девојка
,
па
их
склопљеним
рукама
мољаше
за
милост
...
Ох
,
како
дивно
беше
ово
лепо
чедо
у
тренутку
највећег
очајања
...
_
Али
ја
не
смем
да
вам
испричам
судбу
ове
лепојке
,
јер
њена
је
судба
тако
грозна
,
да
је
кадра
била
и
једног
Турчина
—
зар
милостивија
срца
—
такнути
...
Он
покри
лице
рукама
,
да
не
гледа
страхоту
;
али
их
брже
одними
,
јер
му
се
учини
да
је
у
том
тренутку
угледао
у
једном
буџаку
сакривено
дете
,
и
заиста
сад
угледа
једно
дете
које
се
беше
сакрило
,
а
од
страха
занемело
.
Он
му
брзо
притрча
,
узе
га
у
наручје
,
па
како
су
сви
били
занети
око
девојчета
,
нико
није
ни
опазио
како
овај
с
дететом
умаче
на
врата
.
Домаћин
издисаше
...
Баш
кад
последњи
пут
отвори
своје
очи
,
угледа
како
Турчин
однесе
његова
сина
,
и
писнувши
:
—
Мргуде
!
...
Чедо
моје
!
...
Зар
и
тебе
однеше
?
...
—
издахну
.
Дете
,
кад
чу
глас
оца
свога
,
стаде
плакати
на
глас
,
стаде
пружати
своје
ручице
,
тамо
где
му
мртав
отац
остаде
,
одакле
се
чујаше
плач
сеје
његове
,
и
одакле
га
Турчин
све
даље
и
даље
одношаше
.
Мрак
беше
одавно
пао
,
а
Мргуд
се
једва
мало
утиша
,
ућута
...
Тамнина
беше
тако
велика
да
је
човек
једва
на
три
корака
пред
собом
видети
могао
,
па
опет
Турчин
ни
мало
не
застајкиваше
да
види
којим
ће
путем
,
већ
све
даље
брзо
корачаше
.
На
један
пут
стаде
.
Пред
њим
се
кроз
тамнину
бељаше
нека
пруга
,
која
изгледаше
као
кака
савијена
бела
змија
.
.
Ово
као
да
на
Турчина
јак
утисак
учини
,
јер
он
од
срца
уздахну
па
прошанувши
:
се
с
тобом
последњи
пут
растао
,
а
како
те
сад
после
десет
година
походим
!
...
Ох
,
судбо
моја
црна
!
...
Пође
даље
.
И
заиста
то
беше
тиха
Морава
,
која
слатко
жуборећи
протицаше
кроз
шушњаре
и
џбунове
,
којима
беху
окићене
обале
с
обе
стране
.
Турчин
како
дође
до
оне
колибе
крај
реке
,
у
којој
станује
превозилац
,
ударивши
силно
у
врата
повиче
:
—
Хеј
Влаше
!
...
Устај
!
...
Сиромах
рајетин
за
неколико
тренутака
већ
беше
на
ногама
,
јер
он
је
знао
шта
му
може
нанети
и
најмање
оклевање
,
а
по
гласу
је
познао
кака
је
ово
посета
у
по
ноћи
.
Турчин
како
виде
да
се
отворају
врата
,
и
да
скелеџија
дршћући
изађе
,
не
хте
ни
да
га
погледа
,
већ
одмах
пође
оном
широком
угаженом
стазом
што
води
великој
скели
,
с
којом
се
таласићи
тихе
Мораве
тако
лепо
играху
,
и
ушавши
у
њу
седе
,
метнувши
малог
Мргуда
на
крило
,
а
огрну
га
још
боље
својим
бињишем
.
Возар
није
чекао
да
му
се
заповеди
.
Тек
што
гвоздени
ланац
,
којим
беше
скела
везана
,
звекну
скотрљавши
се
по
шљунку
,
а
возар
ускочи
у
скелу
и
за
час
поче
се
кроз
тиху
ноћ
проносити
лепрш
витих
крила
у
скеле
,
танких
весала
...
Кроз
један
продрт
облак
прогледа
лепо
лице
месечево
,
и
на
један
пут
спрам
његове
светлости
синуше
пред
Турчиновим
очима
красна
поља
благословене
српске
земље
...
Да
се
нешто
у
тај
мах
возар
окренуо
и
агу
погледао
,
видео
би
да
му
очи
беху
пуне
суза
,
а
да
није
са
свим
занесен
био
око
веслања
—
лако
би
чуо
тихо
јецање
,
које
Турчин
не
могаше
да
заустави
.
Мали
Мргуд
,
који
се
беше
мало
повратио
од
свога
страха
,
и
који
виде
како
ага
плаче
,
стаде
га
миловати
по
његовој
густој
црној
бради
,
па
га
запита
:
—
Чико
,
за
што
плачеш
?
...
Анђеоски
детињ
глас
прође
му
као
нож
кроз
срце
,
и
његове
очи
подигоше
се
очајно
к
небу
...
Срдачно
притиснувши
дете
на
своје
груди
,
разгрну
му
плаву
свилену
косу
с
чеоца
,
па
га
жарко
пољуби
...
Лак
потрес
од
скеле
трже
агу
из
његових
мисли
.
Он
брзо
узе
малога
Мргуда
па
искочи
на
обалу
,
а
возар
задовољан
што
у
награду
за
вожњу
није
ни
једну
потковицу
од
црвене
агине
чизме
у
чело
добио
,
као
што
је
то
врло
обично
,
весело
се
врати
својој
колиби
.
Док
се
ага
све
даље
и
даље
примицаше
пољу
,
мали
Мргуд
уморен
полако
заспи
.
—
Јадно
дете
—
прошапута
његов
избавилац
—
колико
се
уморило
.
Нек
мало
проспава
!
...
И
то
изрекавши
пресави
своју
кабаницу
па
је
простре
на
траву
,
те
положи
дете
полако
;
за
тим
га
с
особитом
милином
гледаше
.
—
Ох
како
је
блажено
!
...
Како
слатко
спава
!
...
Он
беше
на
брежуљку
,
с
којег
се
далека
поља
прегледати
могаху
.
Ово
га
особитом
милином
испуњаваше
.
Кад
му
поглед
паде
к
истоку
,
тамо
се
подизаше
Јастребац
планина
па
му
се
учини
да
и
сад
гледа
оне
величанствене
врхове
,
с
којих
је
толико
пута
гледао
дивно
рађање
сунца
,
оне
страхотне
провалије
,
преко
којих
је
некад
као
јелен
прескакао
...
А
кад
му
се
поглед
мало
на
страну
окренуо
,
тамо
се
бељаше
мало
село
...
О
,
добро
га
је
познавао
!
...
То
беше
лепи
Пањевац
,
то
беше
рај
,
у
коме
је
он
одрастао
,
у
ком
је
проснивао
божанствени
сан
живота
људског
,
у
ком
је
дивну
младост
своју
провео
...
Он
паде
к
земљи
,
прекрсти
руке
на
прси
па
очајно
јаукну
:
Боже
!
...
Силни
Боже
мој
!
...
Глава
му
клону
на
прси
,
и
у
том
положају
постаја
неколико
тренутака
.
—
Потурица
,
потурица
!
.
.
Да
л
’
когод
зна
како
је
то
страшна
реч
?
...
Али
нико
не
одговараше
на
његово
питање
...
—
Али
Боже
,
ти
знаш
моје
срце
!
Ти
знаш
да
сам
ја
то
учинио
само
да
спасем
живот
,
али
не
за
мене
,
већ
не
би
ли
њиме
што
помогао
свом
јадном
,
кукавном
народу
...
Ти
видиш
да
сам
ја
свагда
чинио
колико
сам
могао
,
али
су
моје
силе
још
слабе
,
врло
слабе
...
Данас
—
ох
како
је
оно
страшан
покољ
био
!
...
—
данас
сам
врло
мало
добра
учинио
,
само
сам
овог
анђеока
избавио
,
али
ти
све
видиш
,
ти
све
знаш
!
...
Опрости
,
опрости
!
...
Ту
се
јадник
смерно
прекрсти
часним
крстом
,
па
се
тихо
од
срца
Богу
помоли
.
Од
кад
је
он
сиромах
жудео
за
оваким
једним
часом
!
.
.
Али
и
јесте
био
божанствен
тај
час
...
Он
испуни
његову
душу
тишином
,
ојађене
груди
милином
,
а
срце
надом
...
Већ
давно
беше
почело
свитати
.
Мрак
мало
по
мало
уклањаше
се
с
пута
сјајној
светлости
од
прозорја
,
која
све
ствари
показује
у
неку
прозрачну
тајанствену
копрену
замотане
,
а
исток
је
све
више
руменео
...
Већ
се
из
села
чуло
како
млада
момчад
изјављује
питома
стада
своја
,
већ
се
чујаху
милозвучне
меденице
на
врату
виторогих
овнова
,
који
поносито
предвођаху
своја
стада
...
Потурица
пробуди
мало
дете
,
па
кроз
једну
густу
шуму
одведе
га
врло
близу
села
.
—
Видиш
Мргуде
ову
стазу
?
Хајде
полако
њоме
,
ја
ћу
те
сад
стићи
...
Дете
га
погледа
својим
плавим
очима
,
из
којих
тек
што
не
груну
сузе
:
—
Чико
!
...
Молим
те
чико
немој
да
ме
остављаш
!
...
Њему
хтеде
препући
срце
од
жалости
гледајући
бедно
дете
,
које
после
ових
речи
паде
на
земљу
.
—
Бабо
,
слатки
бабо
!
...
Сејо
мила
,
где
сте
ви
?
...
—
Ћути
Мргуде
;
зар
ти
не
знаш
да
ти
је
бабо
овде
у
селу
.
Па
за
то
сам
те
ја
и
довео
овамо
.
—
Зар
је
ту
мој
бабо
?
...
О
,
ала
си
добар
чико
?
...
Па
пољубивши
га
у
руку
одскакута
стазом
а
у
очима
му
се
блисташе
безгранична
радост
...
Потурице
на
мах
нестаде
.
Њему
беше
страшно
жао
за
малим
Мргудом
,
жао
му
беше
што
га
барем
није
одвео
у
село
,
па
га
дао
коме
на
душу
;
али
он
то
не
смејаше
учинити
,
јер
нико
,
а
особито
раја
није
смела
видети
његова
милосрђа
...
Но
тешило
га
је
то
,
што
га
је
врло
близу
села
довео
,
па
ће
га
одмах
наћи
какво
пастирче
,
а
знао
је
добро
како
су
сви
његови
сељаци
добри
...
Лепо
пролетње
сунце
сијну
над
красним
пољима
умиљатога
Левча
,
који
са
својим
китнастим
селима
изгледаше
као
зелена
марама
са
белим
шарама
.
Онда
беше
Пањевац
најлепше
село
у
целоме
Левчу
.
Његове
спретне
куће
беху
мале
,
али
тако
беле
и
чисте
као
у
какој
вароши
,
баште
им
беху
тако
уређене
,
а
улице
тако
чисте
,
да
би
се
човек
морао
чудити
.
Особито
на
крају
села
с
ону
страну
Мораве
што
беше
покојнога
кнеза
кућа
,
е
баш
милина
ти
је
погледати
је
!
...
Све
ти
је
тако
намештено
и
уређено
,
е
одмах
мораш
помислити
да
ваљана
газдарица
овом
кућом
управља
.
И
неси
се
преварио
,
јер
погле
,
она
је
одавио
пре
сунца
устала
,
па
наређује
млађе
и_свакога
учи
како
треба
свој
посао
да
врши
.
Сад
је
видиш
око
живине
,
сад
музе
краве
,
а
сад
опет
ено
је
око
тора
.
Кнежева
удовица
беше
жена
средњега
раста
,
у
лицу
још
тако
лепа
,
пуна
и
младолика
да
не
би
нико
рекао
да
јој
има
тридесет
година
,
из
црних
очију
сипаше
ватра
пуна
љупкости
и
милости
,
а
за
дугу
косу
,
која
се
у
плетеницама
блисташе
низ
бео
врат
,
не
би
умео
казати
да
л
’
је
она
црња
,
јали
кадифели
галош
који
јој
конђу
везиваше
...
Тек
,
што
се
она
постара
за
овце
па
пође
вратима
,
истрча
јој
на
сусрет
живахни
дечко
у
шареној
кошуљи
и
са
свиралицом
за
појасом
,
кога
си
на
први
мах
могао
познати
да
је
син
њен
.
Он
одмах
притрчи
мајци
,
па
је
пољуби
у
руку
.
—
Нано
,
да
није
Павао
већ
изјавио
стадо
?
...
питаше
је
он
.
—
А
што
си
ми
се
Кочо
сине
нешто
успавао
данас
?
Од
кад
те
он
чека
.
—
Ја
не
знам
нано
...
Али
,
да
знаш
шта
сам
снио
...
Јест
...
Али
ја
не
умем
то
да
начиним
...
и
лепо
детиње
лице
изгледаше
за
један
тренутак
смућено
,
али
брзо
опет
сијну
—
молим
те
слатка
нано
да
ми
ти
сашијеш
!
...
—
па
је
лепо
мољаше
упрвши
своје
очи
у
мајку
.
—
Али
шта
ти
говориш
?
Ти
ми
још
неси
казао
шта
си
снио
,
шта
ли
ме
молиш
?
...
—
Аха
,
зар
несам
?
...
А
знаш
шта
сам
снио
?
Дошла
моја
мала
мркша
па
ме
моли
,
а
уз
то
непрестано
ме
је
миловала
и
љубила
само
да
јој
начиним
огрлицу
од
црвене
чохе
па
да
је
окитим
плавим
и
жутим
ђинђувама
,
а
по
среди
да
метем
све
беле
шљоке
,
и
врх
свега
једну
малу
меденицу
...
Видиш
нано
шта
ме
је
молила
моја
лепа
Мркша
,
па
ја
то
не
умем
да
начиним
,
за
то
те
молим
слатка
нано
,
начини
јој
ти
то
.
Он
је
тако
лепо
молио
,
да
му
се
мајка
од
срца
насмејала
,
али
му
је
и
обећала
начинити
што
мољаше
.
Сад
Коча
хтеде
да
одскакуће
к
овцама
,
које
Павао
баш
онда
изјављиваше
,
да
потражи
своју
Мркшу
,
али
лепо
јагњешце
већ
се
умиљаваше
око
свога
малога
газде
,
и
он
се
саже
,
те
га
миловаше
по
његовом
меком
као
гар
црном
руну
.
Пошто
је
још
један
пут
опоменуо
матер
да
не
заборави
на
Мркшину
огрлицу
,
одскакута
Коча
са
својом
љубљеницом
поред
осталога
стада
.
Мајка
Кочина
уђе
у
кућу
,
па
пошто
је
растребила
и
почистила
по
кући
,
оде
да
умеси
проју
.
Случајно
подиже
главу
,
и
опази
где
јој
Коча
трчи
,
сав
запурен
и
задуван
од
трчања
.
Шта
му
је
сад
пало
на
памет
?
—-
Нано
,
нано
!
.
.
—
викаше
Коча
још
с
врата
.
—
Шта
је
сине
?
Да
се
Мркша
још
нешто
није
присетила
за
огрлицу
?
...
—
Није
,
није
...
Тамо
на
пландишту
...
и
уморен
Коча
једва
исприча
мајци
како
су
нашли
једно
дете
,
које
плачући
тражи
свога
оца
,
и
које
је
залутало
.
Кнегиња
одмах
пође
за
дететом
и
за
час
Мргуд
буде
доведен
у
њену
кућу
,
где
су
се
свакојако
трудили
да
га
утишају
.
Кочина
мати
одмах
је
из
речи
детињих
дозвала
шта
је
и
како
је
,
па
се
у
себи
радовала
и
по
хиљаду
пута
благодарила
Богу
што
јој
тим
дететом
,
које
је
она
већ
звала
својим
,
дао
прилику
да
учини
задужбину
за
покој
душе
свог
господара
а
за
здравље
и
спасење
свог
јединца
,
кога
је
више
волела
него
себе
саму
.
Пошто
је
уморени
Мргуд
мало
заспао
,
зовне
мајка
Кочу
,
узме
га
на
крило
па
му
поче
говорити
:
—
Сине
,
ја
велим
кад
се
пробуди
Мргуд
,
да
му
дамо
нешто
од
твојих
хаљина
и
да
га
лепо
нахранимо
,
па
после
нек
иде
куд
хоће
!
...
Коча
искочи
из
материног
крила
,
па
је
зачуђено
гледаше
.
—
То
...
не
ће
бити
нано
!
...
али
се
дете
брзо
покаја
што
тако
оштро
проговори
мајци
,
јер
њега
је
покојни
бабо
научио
да
свагда
слуша
своју
мајку
,
па
зато
јој
стаде
обасипати
десницу
пољупцима
—
немој
нано
живота
ти
;
та
зар
те
није
жао
сиромашка
Мргуда
.
О
,
да
си
видела
како
кроза
сан
виче
:
бабо
,
сејо
,
зар
ме
више
не
волите
?
Он
нема
ни
оца
,
ни
мајке
,
нигде
никог
свога
,
па
зар
да
га
и
ми
пустимо
?
...
—
Ама
нас
је
много
у
кући
,
а
несмо
ни
ми
богати
!
...
Очи
Кочине
засијаше
се
.
—
Е
добро
,
ја
ћу
да
гладујем
само
нек
се
он
храни
...
—
Али
ја
не
ћу
...
Коча
на
ново
ђипи
,
погледа
у
матер
,
па
бризну
плакати
.
Мајка
се
не
могаше
уздржати
да
га
не
загрли
.
—
Прави
отац
!
...
шапуташе
она
љубећи
га
.
ИИ
.
И
сужњу
у
најмрачнијој
и
најдубљој
тамници
сине
по
који
зрачак
сјајнога
сунца
,
па
и
у
црном
српском
робовању
био
је
по
који
ведрији
дан
,
долазио
је
по
који
часак
,
у
коме
је
Србин
мало
дахнуо
душом
;
али
то
беше
по
њега
још
црње
,
јер
после
таких
тренутака
много
му
теже
падаше
тешко
робовање
много
му
горчи
беше
чемерни
живот
.
На
три
године
после
оног
догађаја
,
који
напред
испричах
,
промени
се
везир
београдски
,
и
с
тиме
као
да
се
много
промени
...
Мало
по
мало
нестајаше
оних
шарених
гуја
,
које
исисаваху
и
последњу
кап
јуначке
српске
крви
,
оних
бесних
бегова
и
спахија
,
који
сваким
својим
отровним
дахом
умртвљаваше
по
неког
дичног
Србина
,
којима
не
могаше
проћи
ни
један
дан
,
а
да
зверски
не
смрве
и
не
погазе
какав
красни
цветак
...
Нико
,
ни
Срби
ни
Турци
не
знађаху
где
се
девају
те
аждаје
људске
;
хајдука
слабо
беше
,
а
и
рибари
на
Дунаву
причаху
,
како
још
не
видеше
да
таласи
бујне
реке
пронесу
какав
искићени
турбан
,
или
каки
бињиш
са
златним
ројтама
...
.
Испрва
Турци
гунђаху
вртећи
главом
,
али
се
не
жестише
много
,
јер
ти
насилници
не
догрдеше
само
раји
,
већ
и
њима
;
но
кад
поче
везир
једнако
да
гледа
и
пророковог
слугу
и
рајетина
,
кад
у
меџлис
узе
половину
од
влашких
кнезова
,
кад
поче
влашка
реч
да
вреди
баш
колико
и
турска
,
онда
се
они
разгоропаде
,
и
хиљадама
јатагана
сукнуше
из
силава
као
какав
пламен
.
Задрхта
срце
у
сваког
Србина
,
јер
се
побојаше
да
ће
тај
огањ
сагорети
везира
,
који
им
се
тако
добар
показиваше
,
који
их
чуваше
као
рођену
децу
своју
,
но
се
преварише
,
везир
умеде
на
мах
да
угаситу
ватру
,
па
опет
дељаше
подједнако
правицу
,
опет
брањаше
права
а
смрвљаваше
кривца
,
не
гледајући
да
л
’
је
Србин
или
Турчин
...
—
Валах
и
билах
!
Покор
од
Турчина
!
...
—
Ма
чоче
ко
би
помислио
,
сјећаш
ли
се
како
је
заједно
с
нама
млавио
влахе
ђе
их
гођ
стигосмо
?
...
—
Знам
кардаш
,
тек
...
Да
то
није
пријевара
била
?
...
—
Ако
и
јест
оно
била
пријевара
,
ово
ље
није
,
а
тако
је
притегао
да
не
смијеш
помолити
зуба
...
—
За
вјеру
пророкову
,
шта
се
од
нас
почини
!
...
Таки
се
разговори
вођаху
по
чађавим
турским
кавама
,
у
којима
се
кроз
густ
дим
од
наргилета
могаху
видети
многи
Турци
како
замишљено
гладе
своје
седе
браде
.
—
Погле
,
погле
брате
молим
те
...
Како
весела
бујна
младеж
игра
,
како
нам
на
деци
звекећу
ђердани
,
за
које
се
сад
не
бојимо
бесних
Турака
!
...
—
Браћо
,
мене
је
чисто
страх
да
помислим
да
је
ово
све
истина
што
очима
видим
,
све
ми
се
чина
неверица
...
—
Али
да
л
’
се
ико
од
вас
надао
да
ће
у
своје
старе
дане
оволику
срећу
доживети
?
Та
ово
није
робовање
,
већ
ми
се
чисто
учини
по
који
пут
да
се
повратило
наше
царовање
!
...
Овако
се
опет
зборило
по
живахним
и
веселим
саборима
код
цркава
,
које
сад
не
смеђаху
да
оскврне
бесне
туркешање
,
тако
зборише
седи
српски
кнезови
гледајући
срећу
своје
деце
...
Ади
сви
ови
што
се
чудише
понашању
везирову
да
су
једне
тамне
ноћи
видели
како
неки
Турчин
избави
из
турских
аждајских
уста
једно
српско
дете
,
да
су
слушали
каке
чудне
речи
донашаше
Морави
тихи
ветрић
с
брежуљка
,
да
су
знали
зашто
везир
у
београдском
граду
сваке
недеље
прегледа
барут
и
оружје
,
које
беше
смештено
у
негдашњој
цркви
Ружици
,
да
су
то
све
знали
не
би
се
ни
мало
чудили
...
Време
је
брзо
пролазило
,
и
наша
два
мала
пријатеља
беху
већ
одрасли
момци
.
Они
заиста
беху
пријатељи
,
живели
су
да
не
може
боље
бити
,
као
два
брата
,
а
Коча
са
својом
мајком
труђаше
се
да
се
у
кући
ништа
не
учини
што
би
Мргуда
подсетило
да
он
није
прави
брат
Кочин
или
да
је
њега
кнегиња
из
милости
посинила
.
Једнака
нега
,
једнако
одело
,
све
једнако
беше
међу
њима
,
и
они
живљаху
срећно
.
Али
што
су
одраслији
постајали
,
то
је
и
разлика
између
њих
двојице
постајала
све
већа
и
већа
.
Једно
вече
кад
Коча
дође
кући
,
потражи
свога
брата
.
—
Мргуде
,
—
повиче
му
радосно
још
с
врата
—
радуј
се
!
...
-
—
Шта
је
?
—
запита
Мргуд
хладно
.
—
Да
чујеш
шта
сам
намислио
.
Прексутра
је
у
Враћевшници
сабор
,
па
сам
чуо
да
ће
да
иде
и
Мирко
Степанов
из
Сења
,
ти
већ
знаш
за
што
,
да
се
покаже
са
својим
шарцем
,
о
коме
се
већ
свуда
говори
да
нема
нигде
лепшега
ни
ватренијега
коња
.
Хајде
да
и
ми
идемо
нека
не
мисли
баш
да
ми
немамо
коња
!
—
Прођи
се
Бога
ти
!
...
одговори
Мргуд
равнодушно
.
_
—
Ама
како
брате
можеш
тако
да
говориш
?
...
Та
помисли
молим
те
!
—
и
лепо
Кочино
лице
засја
се
од
жара
—
Кад
узјашеш
пламена
коњица
па
полетиш
преко
поља
као
муња
преко
неба
,
а
ти
на
њему
као
да
се
на
чунићу
возаш
,
па
само
га
утишкујеш
милујући
га
по
врату
,
који
тако
поносито
држи
као
лабуд
,
грива
му
се
вије
у
зраку
као
кака
застава
,
а
из
ноздрва
фрче
ватру
,
да
ти
се
чини
халу
си
узјахао
!
—
и
раздрагано
момче
ређаше
што
китњастије
могаше
само
да
приволи
брата
,
да
и
они
иду
на
сабор
,
али
кад
виде
да
је
он
као
хладна
стена
,
онда
помисли
да
ће
га
нешто
друго
побудити
,
па
му
поче
казивати
да
ће
се
тамо
надскакивати
,
пуцати
у
нишан
,
и
да
ће
бити
сваке
јуначке
игре
и
збора
,
али
то
све
баш
ни
мало
не
дирну
Мргуда
,
који
прекиде
Кочу
у
говору
па
му
рече
:
—
Махни
се
тог
хваљења
,
то
све
није
ништа
,
само
се
човек
умори
забадава
.
Зар
није
боље
седети
код
куће
мирно
,
него
се
пребијати
по
којекаком
стењу
и
по
којекаким
невољама
?
...
—
Брате
?
!
...
чуђаше
се
Коча
.
—
Али
кад
си
баш
навалио
,
ето
хоћу
и
ја
да
идем
,
ал
’
то
само
за
то
што
знам
да
те
нана
не
ће
пустити
да
сам
идеш
!
...
—
О
мој
добри
Мргуде
—
повиче
Коча
,
па
загрливши
га
љубљаше
га
,
и
ако
—
као
што
се
видело
—
овоме
не
беше
баш
најмилија
та
братска
љубав
.
Већ
се
и
смркло
,
и
Мргуд
је
одавно
ркао
,
а
Кочи
се
још
не
дремаше
.
Он
је
чистио
и
опремао
своје
сјајно
оружје
,
загледао
и
чистио
бабове
токе
,
које
ће
сутра
прси
да
му
красе
,
а
међу
тим
непрестано
трчкараше
у
коњушницу
да
види
да
л
’
му
је
намирен
вранац
,
кога
миловаше
и
казиваше
му
кака
га
радост
чека
,
мислећи
да
га
живинче
разуме
.
Тако
исто
постара
се
за
братова
коња
,
па
онда
леже
да
отпочине
,
али
сан
далеко
бегаше
од
њега
,
и
пошто
се
дуго
мучио
да
заспи
једва
после
по
ноћи
мало
сведе
очи
.
Али
и
ако
је
он
тако
доцне
заспао
,
опет
док
се
Мргуд
пробудио
,
он
је
већ
био
одавно
обучен
.
Ех
,
како
му
лепо
доликоваху
оне
плаве
чакшире
са
златним
ковчама
,
како
му
зелена
долама
беше
упијена
око
витког
и
поноситог
стаса
,
како
се
сјајаху
злаћане
токе
на
јуначким
као
брежуљак
испупченим
грудима
!
Лице
му
беше
румено
и
пуначко
као
у
детета
,
а
брчићи
му
се
надметаху
с
обрвама
,
па
не
знаш
шта
је
веће
,
шта
ли
црње
...
Црна
кокорава
коса
спушташе
му
се
до
рамена
,
а
на
глави
имађаше
калпак
од
беле
свиле
.
А
шта
да
му
речем
за
оружје
?
Та
сама
димишћија
вреди
небројено
благо
,
а
камо
ли
пушке
све
у
сребру
...
Али
није
ни
чудо
,
то
беше
кнежевско
оружје
!
Док
се
Мргуд
облачио
,
Коча
опремаше
коња
,
јер
он
се
не
даваше
да
га
момци
оседлају
и
зауздају
,
то
је
само
Коча
могао
...
Таман
поче
свитати
а
два
брата
одјездише
из
Пањевца
.
Ћутећи
јахали
су
они
један
поред
другог
,
јер
Мргуд
није
радо
никад
говорио
,
а
Коча
није
хтео
да
га
узнемирује
у
његовим
мислима
,
већ
џарне
свога
вранца
,
па
лети
,
прескаче
преко
којекаких
врлети
,
па
се
онда
опет
врати
свом
брату
,
који
са
свим
хладно
и
мирно
јахаше
.
—
Мргуде
!
—
повиче
на
један
пут
Коча
жарко
—
погледај
под
Црни
Врх
!
...
Мргуд
подиже
полако
главу
па
баци
поглед
под
планину
,
где
угледа
неколико
коњаника
.
Оружје
им
одсјајкиваше
спрам
сунца
.
—
Видим
,
и
они
ће
можда
на
сабор
,
одговори
он
равнодушно
.
—
Ха
,
та
зар
не
видиш
?
Ено
,
оно
је
Мирко
на
шарцу
,
па
гле
још
шта
је
с
њиме
друштва
.
Ех
славе
ми
још
ћемо
и
халке
поиграти
!
—
Кликне
Коча
па
одлети
за
оном
гомилицом
.
Мргуд
се
само
подругљиво
насмеши
на
његове
последње
речи
,
па
га
пусти
нек
се
истрчи
,
а
он
обичним
ходом
јахаше
даље
.
Мећу
тим
Коча
за
час
стиже
ону
гомилицу
коњаника
,
а
то
беше
све
сама
млада
ватрена
момчадија
,
улети
међу
њих
па
их
љубазно
поздрави
,
а
они
сви
поскакаше
с
коња
да
се
с
њиме
ижљубе
и
за
јуначко
здравље
упитају
,
јер
то
све
беху
његови
другови
и
пријатељи
.
Мирко
последњи
сјаха
,
а
Бог
зна
да
л
’
би
и
сјахао
да
га
не
беше
срам
да
буде
изван
целога
друштва
,
а
и
није
се
баш
најрадије
пољубио
с
Кочом
,
јер
му
се
на
први
поглед
учини
да
је
Кочин
вранац
жешћи
од
његова
шарца
,
да
је
Кочино
оружје
лепше
од
његова
...
То
је
Мирку
мрже
и
мучније
било
него
да
је
онај
дан
Бог
зна
шта
изгубио
...
Ту
они
мало
поседаше
на
траву
у
крај
друма
,
разговараше
се
,
причаху
један
другом
шта
им
се
десило
од
кад
се
растадоше
,
с
највећом
сладошћу
сећаху
се
оних
шала
што
их
заједнички
збијаше
,
а
у
том
стиже
и
Мргуд
,
који
се
такође
са
свима
поздрави
,
али
много
хладније
од
Коче
,
јер
овај
како
никад
скоро
није
из
куће
излазио
,
тако
се
слабо
с
ким
и
познавао
.
Пошто
се
мало
одморе
,
уседоше
сви
на
коње
,
па
весело
шалећи
се
и
један
другог
задиркујући
примише
се
уз
Црни
Врх
.
Само
Мирко
по
кадкад
испод
ока
погледаше
вранца
Кочина
,
чисто
не
могаше
одвојити
очију
од
оног
поноситог
држања
његова
.
У
њему
се
страшно
мутило
,
као
кад
небо
помрча
пред
каку
олују
...
Црни
Врх
пун
је
врлетних
стена
и
страховитих
провала
,
а
друм
,
који
преко
њега
води
,
мора
често
због
каке
јазбине
или
пролома
далеко
да
обилази
.
—
Е
баш
ми
браћо
досади
ово
обилажење
,
та
ваљда
још
несмо
бабе
?
Овамо
!
...
викну
Коча
на
дружину
,
па
са
својим
вранцем
као
тица
прну
преко
провале
на
другу
страну
.
Дружина
се
мало
заустезаше
,
јер
видеше
да
им
ту
лако
може
гроб
бити
,
али
опет
ни
један
не
хтеде
да
буде
постидан
већ
се
залети
па
макар
се
и
не
вратио
.
И
Мирко
прескочи
шкргутнувши
зубима
,
али
и
то
где
је
јазбина
много
ужа
била
.
Мргуд
није
марио
што
ће
остати
постидан
ако
остане
иза
целога
друштва
,
он
имађаше
кад
у
оном
тренутку
да
размисли
како
је
то
опасно
,
како
лако
може
сломити
ногу
и
руку
,
или
и
саму
главу
изгубити
,
па
за
то
са
свим
спокојно
оде
даље
друмом
да
обиђе
,
не
слушајући
кикот
,
који
се
за
њим
кроз
планину
разлегаше
.
Коча
већ
беше
Мирку
кост
у
грлу
,
па
је
сад
овај
само
мислио
како
да
се
њему
искали
.
Насрнути
није
смео
,
јер
није
узрока
имао
,
али
кад
их
Мргуд
после
по
сахата
обишавши
стиже
,
поче
се
овоме
ругати
,
надајући
се
да
ће
тако
наљутити
брата
његовог
.
—
Мргуде
јуначе
,
немој
молим
те
сатирати
ту
халу
,
е
баш
си
бињеџија
да
ти
на
далеко
равна
нема
,
како
прелети
као
соко
!
...
и
уз
то
стаде
се
подсмевач
из
гласа
смејати
.
Мргуд
се
чињаше
да
га
не
чује
,
и
да
не
разуме
подсмевку
;
али
Коча
плану
као
да
си
шаку
пушчана
праха
на
његово
срце
просуо
.
—
Рђо
од
рђаковића
!
—
грмну
—
намах
да
си
умукао
,
па
немој
да
заборавиш
да
је
то
мој
брат
!
...
—
Ба
!
—
одговори
Мирко
смејући
се
—
нуто
жестока
момка
.
Мој
хвалишо
,
не
хаје
Мирко
ни
за
мало
боље
!
—
Коча
се
с
великом
муком
и
довде
уздржао
,
али
сад
јурну
с
јатаганом
,
баш
као
кад
се
орао
залети
на
јастреба
.
Мирко
трже
пушку
иза
појаса
да
је
свом
противнику
саспе
у
груди
,
али
га
она
слага
,
а
он
је
баџи
у
провалу
.
Мргуд
жалосно
гледаше
како
се
скупоцена
пушка
раздроби
о
шиљасте
стене
у
јазбини
,
па
уздахну
:
—
Красна
блага
што
би
се
за
ту
пушку
узело
!
—
Међу
тим
је
Коча
хитро
дочепао
Мирка
за
руку
,
којом
трже
другу
пушку
,
извину
му
је
и
хтеде
да
га
на
земљу
обори
,
али
сад
прискочи
дружина
па
их
развади
да
не
би
крв
пала
.
Они
иђаху
даље
,
али
без
оне
отоичашње
шале
и
веселости
;
а
Мирко
сваким
се
кораком
у
себи
заклињаше
да
ће
се
Кочи
кад
тад
осветити
.
У
то
стигоше
опет
до
једног
великог
потока
,
који
од
синоћне
кише
беше
нарастао
као
читава
река
,
и
сад
Мирку
дође
у
главу
да
и
он
Кочу
чим
год
посрами
,
па
викнувши
:
—
Ко
је
јунак
за
мном
!
—
сјаха
с
коња
те
се
залети
да
је
из
трке
прескочи
;
али
као
да
не
беше
вичан
томе
послу
,
он
се
сурва
у
воду
.
У
том
тренутку
,
кад
цела
дружина
остаде
као
скамењена
,
Коча
заборави
на
увреду
,
којом
га
Мирко
увреди
,
па
брзо
сјаха
с
коња
,
на
мах
збаци
оружје
и
скочи
за
Мирком
.
Цела
дружина
не
могаше
репи
проговорити
,
чисто
не
дисаше
док
не
угледа
Кочу
на
површју
,
па
још
кад
видеше
како
на
својим
рукама
изнесе
Мирка
,
радосно
кликну
па
га
опколише
.
Рад
оволике
племенитости
Кочине
његови
га
пријатељи
још
већма
заволеше
.
Чисто
хтедоше
да
га
удаве
грлећи
и
љубећи
га
,
али
се
он
брзо
отрже
од
свега
тога
,
па
се
труђаше
да
поврати
Мирка
,
јер
он
није
знао
ништа
за
се
.
Мргуд
стајаше
мало
по
даље
па
гледећи
у
земљу
гризаше
своје
усне
тако
јако
,
да
у
мало
не
шикну
из
њих
крв
.
Овај
догађај
поремети
његова
осећања
спрам
Коче
.
Оволика
честитост
пробуди
у
њему
завист
...
.
Кочини
другови
,
који
га
до
сад
љубљаху
,
сад
га
чисто
обожаваху
.
Међу
собом
шаптали
су
:
—
Ово
ће
бити
велики
човек
!
...
Кад
је
Мирко
видео
ко
га
је
избавио
,
волео
би
да
је
три
пут
умрьо
него
што
је
то
доживео
;
место
да
захвали
он
се
у
себи
хиљаду
пута
заверавао
да
ће
се
Кочи
осветити
за
оволико
понижење
.
Коча
хтеде
да
остане
да
чува
Мирка
док
се
са
свим
не
оснажи
,
али
му
овај
притворно
захвали
рекавши
да
ће
у
једном
селу
,
које
је
врло
близу
било
,
да
седи
док
се
са
свим
не
поврати
,
па
ће
онда
кући
да
иде
.
И
тако
оде
дружина
.
На
сабору
беше
весеље
како
света
Враћевшница
одавно
није
видела
.
Ту
се
беше
искупила
храбра
Гружа
,
ту
беху
поносити
Рудничани
,
а
и
из
питомога
Левча
беше
доста
гостију
.
Чисто
не
знаш
шта
пре
да
погледиш
,
чему
пре
да
се
чудиш
,
да
л
’
оној
смерној
лепоти
красних
Српкињица
,
да
л
’
оним
младим
витезовима
што
се
играху
као
млади
лавови
,
јер
из
сваке
њине
игре
просијаваше
чудно
јунаштво
.
...
Али
сваки
гост
,
који
доцније
долажаше
,
особито
погледаше
једнога
човека
.
То
беше
Коча
.
Старци
распитиваху
зањ
што
им
се
веома
допало
оно
високо
поштовање
,
које
указиваше
спрам
сваког
старијег
,
млади
момци
распитиваху
зањ
што
им
је
памет
занело
оно
његово
оружје
,
и
његова
вештина
којом
гађаше
,
којом
се
бацаше
и
надскакиваше
.
А
и
лепе
девојчице
погледаху
га
из
прикрајка
,
скупљаху
се
у
гомилице
после
сваке
игре
само
да
се
наразговарају
о
Кочиним
ватреним
очима
,
о
његовом
поноситом
челу
,
и
о
његовом
господском
руву
.
Ово
је
све
гледао
Мргуд
из
прикрајка
,
само
је
гледао
па
се
кидао
,
а
у
прсима
му
се
изроди
пакао
...
.
ИИИ
.
Беше
пред
вече
.
Цело
небо
застрто
црним
облацима
,
само
на
западу
бејаше
румено
,
и
могло
се
видети
како
сунце
полако
залази
обмотавајући
овај
свет
у
сену
од
најцрњих
облака
неком
дивном
светлошћу
,
која
трепћаше
као
ватра
.
Једно
момче
веселог
лица
а
ватрених
очију
приступи
Кочи
,
баш
кад
он
из
лова
дође
.
—
Здраво
Кочо
!
повиче
му
срдачно
.
—
Здраво
Богу
хвала
,
а
ти
како
си
?
прихвати
му
овај
пријатељски
.
—
Истина
ти
си
сад
био
у
лову
—
одговори
овај
—
па
би
требало
да
починеш
,
али
...
не
,
Коча
није
никад
уморан
.
Да
ти
кажем
нешто
!
—
—
Па
говори
ваздан
!
—
До
вече
је
прело
!
Па
знаш
...
Коча
се
слатко
насмеје
.
—
Ено
га
,
ја
сам
се
сетио
да
ће
тако
нешто
бити
.
Ко
о
чему
баба
о
уштипцима
,
те
и
он
о
лакрдијама
.
Шта
ли
ти
је
сад
дошло
на
памет
?
—
Нешто
врло
лепо
,
само
хоћеш
ли
да
идемо
заједно
?
—
Бога
ми
!
...
и
Коча
сумњиво
погледаше
к
небу
,
по
коме
се
мућаху
црну
облаци
као
у
човеку
свакојаке
страсти
.
—
Шта
гледаш
у
облаке
,
зар
не
видиш
да
хоће
да
се
скрхају
један
преко
другог
трчећи
некуд
као
да
их
у
паклу
на
вечеру
чекају
!
—
Шта
му
драго
,
хоћу
.
Имаш
ли
што
да
ми
наручиш
?
—
Донеси
мало
барута
.
—
Барута
?
Ене
сад
,
та
ваљда
не
ћеш
убијати
на
прелу
девојке
.
—
Донеси
ти
само
.
С
Богом
!
—-
У
здрављу
!
Тако
се
растадоше
ова
два
пријатеља
.
Ала
је
лепо
на
селу
прело
!
...
Ала
су
красне
оне
песме
што
се
по
дуговима
разлежу
!
...
Па
оне
просте
,
чисте
шале
девојачке
!
...
Још
кад
би
се
ко
прикрио
да
чује
девојачке
исповести
,
или
кад
би
могао
слушати
оне
разговоре
што
се
воде
међу
оним
бабама
што
су
око
своје
ватре
поседале
,
па
се
рашћеретале
,
ох
ала
би
страшних
приповедака
чуо
!
...
Ето
,
већ
се
скупљају
живахне
и
веселе
девојчице
,
скупљају
се
у
шумици
на
старом
прелишту
.
Ала
нешто
да
она
шумица
око
прелишта
зна
говорити
,
шта
би
нам
лепих
ствари
испричати
умела
!
...
Веселе
секе
од
срца
певајући
почеше
ложити
ватру
.
—
Сека
Јело
—
на
један
пут
повиче
једна
црнка
—
шта
то
радиш
?
—
Па
зар
не
видиш
.
Треба
да
наложимо
ватру
,
сад
ће
се
све
друге
искупити
!
—
Хеј
,
јагњенце
моје
,
како
ништа
не
знаш
да
су
пањевачки
момци
највештији
лисци
,
па
само
раде
како
да
нас
ухвате
па
да
нам
се
смеју
.
Ево
да
видите
они
су
за
цело
и
вечерас
какав
угурсузлук
учинили
!
-
Све
девојке
љубопитно
очекиваху
да
виде
шта
ће
отуда
изаћи
,
а
она
мудра
познаватељка
пањевачких
момака
узе
жарило
,
разгрну
дрва
што
беху
наслагана
за
ватру
,
па
стаде
чепркати
по
пепелу
.
—
Ха
,
узвикну
она
радосно
пљеснувши
се
рукама
као
да
је
Бог
зна
шта
нашла
,
па
се
онда
зацени
од
смеха
.
—
Шта
је
,
шта
је
?
—
Ха
,
ха
,
ха
,
хтели
момци
да
нас
уплаше
,
ха
,
ха
,
ха
,
гледајте
шта
су
сакрили
под
пепео
!
Све
се
нагоше
да
виде
,
па
кад
угледаше
сакривен
барут
,
а
оне
све
прснуше
у
смех
.
Дуго
се
разлегао
кикот
,
док
у
неко
доба
сетиће
се
једна
другарица
:
—
Знате
ли
шта
?
Ти
угурсузи
што
су
хтели
бајаги
да
нас
уплаше
,
по
свој
прилици
ту
су
негде
сакривени
,
хајде
да
их
потражимо
.
Јест
,
ал
’
док
се
они
сетише
,
браћа
охладише
...
Кочин
друг
,
видевши
како
му
цуре
доскочише
,
оде
безобзирце
кући
,
али
Коча
прошврља
мало
по
лугу
,
па
кад
се
почеше
на
ново
разлегати
лепе
девојачке
песме
,
он
се
опет
привуче
,
али
не
да
прислушкује
девојке
,
јер
то
му
се
чињаше
врло
ниско
,
него
дође
близу
баба
,
па
сакривши
се
иза
једног
грма
слушаше
њихове
разговоре
.
—
Хајде
,
ћути
молим
те
.
Цвета
вештица
?
О
растите
уши
да
више
чујете
!
...
чудила
се
нека
бака
.
—
Јест
,
јест
!
—
потврђиваше
приповедачица
—
па
не
само
вештица
,
него
још
и
коњобарка
.
—
Шта
?
!
повикаше
запрепаштене
баке
.
—
Ја
вам
рекох
,
само
кад
погледа
онако
по
свом
занату
,
намах
и
коњ
и
коњаник
згрувају
се
на
земљу
;
па
их
не
диже
никака
видарица
...
—
Господе
помилуј
!
—
смерно
се
кршћаху
баке
—
далеко
јој
лепа
кућа
!
...
—
Ама
зар
ви
слушате
ту
стару
лажу
?
—
поче
опет
она
прва
баба
што
никако
не
одобраваше
приповедачици
:
—
та
она
и
кад
се
крсти
Бога
лаже
,
шта
ви
...
Овде
јој
увређена
прекиде
реч
кидисавши
на
њу
:
—
О
кукавицо
једна
,
и
ти
ми
имаш
нешто
да
кажеш
?
Знаш
ли
да
ћу
сад
казати
оно
што
си
зимус
...
Сад
устаде
једна
баба
да
их
помири
.
—
Ех
,
ех
,
доста
је
било
свађе
.
Зар
вас
није
срамота
,
паметне
старе
жене
па
се
џангрижу
,
а
шта
ће
радити
деца
,
кад
то
виде
од
вас
.
Ево
ја
ћу
вас
намирити
.
Кад
одем
прексутра
у
Јастребац
да
наберем
лековитих
трава
,
ја
ћу
гледати
да
ухватим
каку
гују
,
па
онда
даћу
је
теби
Миленијо
,
усади
јој
у
главу
чесно
бела
лука
,
нека
стоји
тако
четрдесет
дана
,
па
онда
извади
оно
чесно
те
га
задени
у
конђу
,
или
га
сакри
у
недра
.
Тако
отиди
у
недељу
у
цркву
,
па
се
завуци
у
какав
кут
,
и
видећеш
,
ако
буде
Цвета
вештица
,
она
ће
се
прогурати
кроза
сву
светину
,
наћи
ће
те
ма
како
да
се
сакријеш
,
и
навалиће
да
ти
отме
оно
чесно
лука
!
—
Добро
,
тако
,
то
је
врло
добро
,
тако
ћемо
видети
која
има
право
!
—
повикаше
све
,
и
тиме
се
оконча
свађа
.
Ћутало
се
мало
док
не
поче
једна
бака
,
која
је
дотле
само
ћутећи
прела
и
ни
у
што
се
мешала
није
.
—
Знате
шта
је
секе
моје
?
Ја
ћу
нешто
лепо
да
вам
причам
,
али
немојте
ме
после
терати
да
вам
кажем
од
кога
сам
чула
,
ја
вам
живота
ми
не
смем
казати
,
јер
сам
се
заклела
...
Коча
се
стресаше
док
ова
баба
говораше
.
Тај
глас
тако
пун
неке
тајне
улеваше
уњ
неку
слутњу
,
неку
чудновату
слутњу
!
...
—
Па
добро
,
ми
не
тражимо
да
нам
кажеш
од
кога
си
чула
,
само
нам
причај
!
—
одговорише
њене
друге
,
па
пометавши
предива
на
крила
пажљиво
чекаху
да
се
почне
приповетка
.
Коча
није
могао
сам
себе
да
разуме
.
Шта
је
њему
до
те
приче
?
За
што
му
срце
тако
узбуњено
куца
?
...
—
Знате
ли
ви
да
стари
Драгомир
има
ћерку
?
...
рече
тајанствено
бака
.
Коча
се
трже
.
Драгомирова
кућа
беше
баш
уз
његову
;
тај
старац
беше
чудан
,
он
живљаше
сам
у
својој
кући
,
у
коју
нико
није
долазио
,
али
га
је
Коча
јако
поштовао
што
беше
чуо
да
много
о
његовом
јунаштву
причају
,
не
гледајући
што
је
Драгомир
страшно
мрзио
на
његову
породицу
због
неке
старе
свађе
с
Кочиним
оцем
.
—
Зар
онај
пустињак
?
—
зачуђено
питаху
бабе
—
он
има
ћерку
?
Та
он
се
никад
није
ни
женио
!
...
—
То
и
јест
она
велика
тајна
,
коју
нико
не
зна
,
и
коју
ћу
да
вам
...
али
—
ту
се
бака
нечега
сети
,
па
као
што
оне
свагда
имају
тај
обичај
—
али
даље
од
нас
да
се
не
чује
!
...
—
Немај
бриге
де
!
Зар
нас
не
познајеш
?
Само
причај
...
Каква
је
то
тајна
?
—
Пошто
се
старица
пажљиво
неколико
пута
окрену
и
својим
другама
препоручи
да
о
тој
тајни
ћуте
,
изусти
тајанствено
:
—
Драгомир
је
ћерку
добио
с
вилом
из
Јастрепца
!
...
Све
баке
стајаху
као
скамењене
.
По
који
пут
погледале
би
се
као
да
се
питају
:
Верујеш
ли
ти
ово
Бога
ти
?
—
За
то
Драгомир
живи
сам
,
па
никога
не
пушта
у
своју
кућу
!
...
рећи
ће
једна
.
—
За
то
он
скоро
цео
век
свој
проведе
у
лову
по
Јастрепцу
!
...
врћаше
главом
друга
.
—
Ја
сам
одавно
рекла
:
видите
ли
тог
Драгомира
,
он
није
са
свим
чист
!
...
увераваше
трећа
.
Кочу
прођоше
мрави
кад
бака
изговори
.
Он
није
могао
да
разуме
шта
тако
чудан
утисак
има
нањ
све
што
се
вечерас
причаше
о
Драгомиру
.
—
Па
да
знате
—
продужи
бака
пошто
је
доста
времена
дала
да
се
чуде
њеној
причи
—
како
је
лепо
то
вилино
дете
!
Онаке
очи
,
као
што
их
има
Драгомирова
Лепосава
,
нигде
,
нигде
не
ћете
наћи
.
Црне
су
као
мурећеп
,
којим
хоџа
пише
записе
.
На
лицу
јој
се
блиста
сунце
,
зато
нико
и
не
сме
да
јој
у
лице
погледа
,
а
по
леђима
отпочива
јој
ноћ
,
тако
је
густа
и
црна
она
коса
,
што
се
као
црна
крила
до
земље
спустила
.
Па
како
мирише
та
коса
!
Од
три
корака
не
смеш
јој
се
више
приближити
,
јер
чини
ти
се
да
каде
хиљаду
кадиоца
све
најсветије
смирне
,
па
ти
се
чини
хоћеш
да
изданеш
од
божанска
мириса
!
—
А
од
куд
ти
то
све
знаш
?
—
запита
једна
бака
завидећи
јој
што
задоби
сву
пажњу
чудноватошћу
своје
приче
.
—
Нико
не
зна
ни
да
има
Драгомир
ћерке
,
а
ти
знаш
чак
и
како
је
лепа
!
—
Знам
,
јер
сам
је
видела
!
—
одговори
она
мирно
.
—
Видела
си
је
?
—
повикаше
све
зачуђено
.
—
Ти
си
видела
Драгомирову
Лепосаву
?
—
Бога
ми
—
и
сад
се
она
окрену
око
себе
—
није
била
даље
од
мене
колико
до
оних
тамо
девојака
!
—
Па
Бога
ти
де
нам
причај
како
си
је
видела
!
...
—
Хоћу
...
али
...
само
...
немојте
Бога
вам
да
се
даље
чује
,
—
мољаше
старица
и
ако
је
по
себи
знала
да
ће
поред
свију
обећања
до
зоре
цело
село
знати
ту
тајну
.
—
Та
...
молим
те
,
зар
нас
не
познајеш
?
Пошто
су
још
неколико
тренутака
уверавале
једна
другу
да
не
ће
нико
више
дознати
за
ту
тајну
,
причаше
она
:
—
Ви
знате
да
се
Станков
син
Марјан
рђаво
живи
са
женом
.
Чисто
не
може
човек
да
помисли
за
оног
мирног
Марјана
...
Еле
ја
знам
шта
је
.
Њему
је
нека
вештица
учинила
!
...
Ову
последњу
реч
тако
је
бака
са
страхом
изговорила
,
као
да
то
беше
име
најстрашнијег
сатане
.
—
Учинила
му
!
—
прошапташе
баке
крстећи
се
,
ама
да
л
’
је
то
истина
жено
?
!
—
—
За
цело
.
Хе
,
познам
ја
то
одмах
.
Одем
вам
ја
до
Марјанове
жене
,
жао
ме
је
сиротице
где
онако
млада
и
лепа
вене
,
па
јој
речем
тако
је
и
тако
моја
ћерко
,
а
она
:
аман
за
Бога
мајко
помози
ми
ако
што
знаш
од
тога
.
Обећам
јој
,
па
једну
ноћ
,
та
није
била
ноћ
,
већ
онако
пред
зору
,
тек
је
било
дуго
до
сунца
,
пораним
па
хајде
из
села
.
Ја
не
знам
да
л
’
сте
ви
виделе
иза
Драгомировог
ружичњака
па
поред
пута
што
води
к
Морави
неколико
виловњача
?
—
—
А
шта
је
то
?
—
запита
једна
.
—
Шта
?
Не
зна
ни
како
се
зове
вилинско
цвеће
!
—
Ха
,
ха
,
ха
,
—
смејаху
се
остале
.
—
Јест
,
јест
,
ја
сам
видела
неколико
виловњача
,
па
шта
ће
даље
бити
?
—
прихвати
једна
што
беше
љубопитљивија
.
—
Ударим
све
поред
тога
цвећа
,
па
хајде
,
хајде
,
кад
,
а
на
један
пут
нестане
виловњача
.
Погледам
око
себе
,
аја
нема
.
Кад
мало
боље
загледам
,
а
оно
поред
последњег
цвета
нека
рупа
.
Разгрнем
шибље
,
кад
тамо
...
Баке
чисто
не
дисаху
.
—
Кад
тамо
а
оно
красна
пећина
,
у
коју
се
улази
по
неким
мермерли
стубама
.
Ха
,
помислим
,
ту
ћу
наћи
што
тражим
,
—
ви
сте
већ
погодиле
за
што
сам
ја
поранила
!
—
—
Да
тражиш
навале
и
помаме
!
...
одговори
једна
тако
убеђеним
гласом
,
као
да
није
могуће
да
је
што
друго
било
.
—
Да
бог-ме
,
да
отчиним
јадног
Марјана
.
Сиђем
у
пећину
,
не
знам
шта
пре
да
погледам
.
Оно
по
зидовима
само
злато
и
сребро
,
а
по
земљи
прострта
све
најскупља
свила
.
Ја
се
чисто
уплаших
:
Куку
мене
где
зађох
?
Још
се
ни
начудила
несам
а
сијну
нека
ватра
као
да
сва
пећина
букну
.
Брже
се
скотрљам
у
један
кут
чекајући
да
видим
шта
ће
од
мене
бити
.
Стаде
нешто
да
шушти
,
а
светлост
све
већа
.
Ја
већ
видех
да
од
мене
нема
ништа
,
па
барем
да
видим
шта
је
.
Ал
’
опет
несам
смела
голим
очима
да
гледам
,
него
кроз
ону
црвену
ивицу
од
склопљених
прстију
на
рукама
,
којима
бејах
покрила
лице
...
—
Шта
си
видела
,
шта
си
видела
?
!
—
забрзаше
многе
.
—
На
дивану
од
кадиве
сеђаше
бела
вила
,
а
на
крилу
јој
лежаше
дивна
Лепосава
,
коју
она
миловаше
и
разговараше
се
с
њоме
!
—
—
Разговараше
?
!
И
ти
си
чула
како
вила
збори
?
О
,
кажи
нам
очију
ти
је
л
’
и
у
ње
глас
као
у
других
жена
?
...
—
Није
,
већ
знате
како
на
велики
петак
,
кад
износе
Христа
у
олтару
,
певају
?
Ето
онако
и
још
лепше
звони
вилински
глас
.
—
—
О
хвалимо
те
Боже
!
...
кршћаху
се
бабе
.
—
Па
Бога
ти
,
шта
је
говорила
Лепосави
?
—
Тешила
ју
је
да
не
тужи
што
је
тако
вас
дан
затворена
,
и
каза
јој
да
не
ће
дуго
то
бити
.
Рече
јој
да
ће
јој
отац
скоро
допустити
да
излази
у
село
,
да
иде
својим
рођакама
,
и
да
оне
к
њој
долазе
.
До
сад
јој
је
то
забрањивао
зато
што
се
бојао
Турака
зулумћара
,
који
би
му
је
због
њене
лепоте
одмах
отели
,
а
с
њоме
би
му
и
живот
узели
.
И
уз
то
вила
непрестано
љубљаше
своје
дете
,
и
после
сваког
тог
вилинског
пољупца
постајаху
они
лепи
обрашчићи
све
сјајнији
,
све
руменији
,
а
она
уста
чисто
згараху
у
руменилу
!
...
.
Бака
остаде
причајући
те
своје
чудне
приче
које
њене
другарице
тако
пажљиво
слушаху
,
девојчице
још
весело
певаху
,
али
Коча
не
хтеде
ништа
више
да
чује
,
он
је
вечерас
доста
чуо
,
његово
жарко
уображење
беше
тим
чудним
сликама
толико
успаљено
да
му
више
нигде
не
беше
станка
.
Слика
тог
вилинског
одојчета
непрестано
му
трепћаше
у
души
,
и
још
већма
га
дражаше
што
је
он
таку
слику
често
себи
стварао
,
дивио
јој
се
,
забављао
се
њом
.
Учини
му
се
да
је
њу
видео
,
или
ако
то
не
,
а
оно
ју
је
за
цело
снио
.
Његове
груди
таласаху
се
бурније
него
да
је
по
дана
у
најбешњем
трку
јурио
свога
вранца
.
Чисто
је
сав
дрхтао
.
Пошто
је
дуго
шврљао
по
пољу
,
дође
кући
.
Овде
већ
бејаху
сви
поспали
,
па
за
то
и
он
не
будећи
никог
леже
да
спава
.
Узалуд
је
склапао
очи
,
сан
је
далеко
од
њега
бегао
.
Он
хтеде
да
заборави
што
беше
то
вече
чуо
,
али
је
баш
тим
жешће
понављао
све
те
приче
и
бајке
.
На
послетку
видећи
да
нема
нашта
од
спавања
устаде
с
постеље
,
која
му
се
чињаше
да
је
од
самих
игала
,
па
оде
у
врт
да
се
шеће
,
али
му
се
и
ту
не
допадне
,
већ
брже
опреми
вранца
,
узјаха
,
па
одјезди
.
Да
су
га
сутра
запитали
куд
је
јахао
не
би
им
умео
казати
.
Он
се
у
зору
врати
као
мртав
од
умора
,
а
није
ништа
видео
што
је
мислио
да
ће
видети
.
Истина
он
не
беше
тако
детињаст
да
верује
оне
бабске
приче
што
се
на
прелу
причаше
,
али
опет
он
се
није
могао
уздржати
да
не
потражи
оно
вилинско
цвеће
око
друма
што
води
к
Морави
,
да
не
потражи
ону
тајанствену
пећину
где
вила
милује
чедо
своје
.
Он
је
дуго
лутао
,
па
не
нашавши
никака
цвећа
око
друма
,
и
не
нашавши
никака
трага
од
пећине
вратио
се
.
Мајка
га
питаше
зачуђено
где
је
тако
рано
с
коњем
био
,
али
он
ништа
не
одговори
,
само
ћутећи
пољуби
јој
руку
па
оде
те
леже
да
отпочине
.
Мргуд
није
био
љубопитљив
.
Њега
се
слабо
тицало
шта
Коча
ради
и
куд
иде
,
особито
од
оног
дана
кад
је
видео
колико
је
Коча
са
својим
својствима
над
њим
узвишен
.
Слуге
по
кући
шапутаху
тајну
да
кнежевић
некуд
ноћу
иде
.
Али
за
све
то
Коча
није
марио
;
он
опет
друге
ноћи
изјаха
пред
зору
мислећи
да
ће
сад
за
цело
наћи
што
је
јуче
можда
због
оне
велике
ватре
превидео
.
Али
се
врати
ка
и
јуче
ништа
не
нашавши
,
и
сад
се
за
цело
беше
решио
да
више
не
буде
тако
детињаст
;
али
преко
ноћ
усни
му
се
у
једном
дивном
сну
оно
красно
лице
вилине
ћери
.
Толико
га
јадника
занеше
оне
црне
очи
,
што
му
се
црње
од
гака
учинише
,
њега
толико
опи
она
милота
што
се
прелевала
у
оним
образима
који
беху
лепши
од
најруменијих
јабука
,
он
се
толико
занесе
за
мирисавом
косом
девојчице
,
која
му
се
учини
црња
од
свионе
гриве
његовога
плахог
вранца
,
да
се
није
могао
уздржати
а
да
не
полети
к
том
дивном
створу
да
једним
пољупцем
у
себе
стопи
сву
ту
божанствену
лепоту
;
али
у
том
полету
трже
се
,
па
се
и
пробуди
.
Дође_му
да
свисне
од
муке
што
се
из
тако
лепог
сна
пробудио
,
и
пошто
је
залуду
дуго
чекао
да
опет
заспи
само
не
би
л
’
се
продужио
небески
санак
,
скочи
на
ноге
па
опет
похита
своме
вранцу
,
загрли
га
као
да
га
тиме
мољаше
да
му
опрости
што
га
тако
дуго
мучи
,
после
га
опреми
па
узјаха
,
и
одлети
да
опет
јури
преко
оних
поља
,
преко
којих
је
узалуд
толико
јурио
.
Срчани
Кочин
вранац
као
да
познаваше
да
му
је
господар
весео
па
подиграваше
што
лепше
могаше
,
али
Коча
би
га
само
тужно
по
који
пут
помиловао
по
поноситоме
врату
,
па
опет
брижљиво
погледаше
за
оним
што
извесно
знађаше
да
не
ће
наћи
.
Већ
се
беше
по
небу
разлила
она
млечна
светлост
што
свагда
пре
зоре
засија
,
као
да
хоће
да
опере
небо
од
оних
оних
тмина
ноћних
,
од
оних
црних
страсти
,
па
да
га
спреми
за
најсветију
страст
,
за
најсветији
румен
пољубац
румене
зоре
.
Сад
Коча
виде
да
је
време
кући
ићи
,
јер
он
се
,
од
како
је
свако
јутро
изјахао
,
свагда
тако
враћао
да
га
је
први
ко
се
у
кући
пробуди
увек
затицао
у
постељи
;
па
за
то
окрене
вранца
својој
кући
и
јахаше
полако
.
Кад
би
наспрам
ружичњака
Драгомирова
Коча
на
један
мах
заустави
коња
.
Учини
му
се
да
се
нешто
бело
миче
кроз
густе
редове
ружичних
џбунића
.
Доиста
то
беше
неко
женско
чељаде
у
сасвим
беломе
руху
,
само
што
тако
брзо
промаче
да
га
је
Коча
тек
сако
опазио
.
Учини
му
се
као
да
му
неко
ножић
у
срце
забоде
,
и
сад
га
нико
не
би
могао
уверити
да
оно
не
беше
истина
што
на
прелу
исторокаше
брбљаве
баке
,
да
то
што
промаче
не
беше
чедо
лепо
из
горице
виле
.
Како
је
Коча
тај
дан
провео
чекајући
ноћ
,
а
каке
је
муке
ноћу
претрпео
чекајући
зоре
,
то
вам
не
могу
казати
,
нити
би
и
сам
Коча
знао
