БОРИСАВ
СТАНКОВИЋ
НЕЧИСТА
КРВ
БЕОГРАД
*
1910
НОВА
ШТАМПАРИЈА
-
ДАВИДОВИЋ
И
Више
се
знало
и
причало
о
њеним
чукундедама
и
прамдедама
,
него
о
њима
самим
:
о
оцу
јој
,
матери
,
па
чак
и
о
њој
—
Софки
.
Њихова
је
кућа
била
стара
.
Изгледа
,
да
од
када
је
варош
почела
постајати
,
да
је
и
та
њихова
кућа
већ
тада
била
ту
.
Цела
родбина
из
ње
је
произишла
.
Од
увек
саме
би
владике
,
приликом
великих
празника
,
после
службе
,
прво
код
њих
долазили
на
честитање
,
па
тек
онда
ишли
у
друге
куће
,
такође
старе
и
чувене
.
У
цркви
имали
су
свој
сто
,
а
на
гробљу
своје
гробље
.
Гробови
све
од
мрамора
а
једнако
,
и
дању
и
ноћу
,
са
запаљеним
кандилима
.
Не
зна
се
који
је
од
предака
баш
саму
кућу
подигао
,
али
се
знало
да
су
од
вајкада
били
тако
богати
.
И
тек
за
хаџи-
Трифуна
,
од
кога
се
они
почели
и
хаџијама
звати
,
знало
се
,
да
је
он
први
имао
смелости
да
,
после
свога
хаџилука
,
све
то
богаство
,
које
до
тада
лежало
скривено
и
нагомилано
по
подрумима
,
амбарима
и
шталама
,
изнесе
,
распореди
и
уздигне
,
да
би
могао
„
свет
да
гледа
“
.
Сазидао
је
капију
на
свод
и
јаку
као
град
.
Горњи
спрат
куће
подигао
,
окречио
га
и
ишарао
резбаријама
.
Собе
је
раскошно
искитио
најскупоценијим
ћилимима
,
и
старим
и
скупим
сликама
из
Пећи
,
Свете
Горе
и
Рила
;
по
рафовима
поређао
сребрне
сахане
и
златне
зарфове
.
Доле
,
до
капије
,
утврдио
бињиш
од
мрамора
,
са
кога
је
узјахивао
на
своје
чувене
коње
.
А
он
увек
,
како
се
памтило
,
и
лети
и
зими
,
огрнут
био
ћурком
,
са
силавом
,
пиштољима
и
јатаганима
и
у
тешким
јаким
чизмама
до
колена
.
Од
тада
Турчин
,
заптија
,
није
смео
поред
куће
проћи
,
још
мање
да
застане
.
Целе
ноћи
испред
капије
морао
је
да
гори
фењер
и
по
три
и
четири
ноћна
стражара
да
дремају
,
јер
је
он
,
тај
Софкин
прамдед
,
хаџи-
Трифун
,
тргујући
по
највећим
градовима
и
мешајући
се
са
највиђенијим
људима
,
могао
,
услед
тога
познанства
а
највише
због
свога
богаства
,
не
само
заптије
,
кајмакаме
,
него
и
саме
паше
да
мења
и
у
„
сургун
“
да
шаље
.
За
сваки
народни
посао
,
било
за
какву
нову
школу
и
цркву
,
или
за
какав
манастир
који
је
требало
подићи
,
оправити
;
или
,
још
горе
и
опасније
,
ако
би
требало
каквога
крвника
,
насилника
сменити
,
знало
се
да
се
за
то
мора
к
њему
доћи
.
И
тада
би
се
горе
,
у
оној
намештеној
соби
,
видело
како
први
људи
из
вароши
целу
ноћ
преседе
договарајући
се
,
а
на
послетку
увек
њему
остављају
да
то
изврши
,
како
он
хоће
и
нађе
за
добро
.
Он
би
то
брзо
извршивао
.
Митом
,
чиме
се
највише
и
успевало
,
а
ако
ни
то
не
,
онда
чак
и
куршумом
,
и
то
од
човека
туђе
вере
,
каквог
Арнаутина
,
качака
.
Али
за
то
је
онда
морало
златно
кандило
њихове
куће
пред
распећем
у
цркви
једнако
да
гори
,
а
онај
сто
,
одмах
до
владичиног
,
само
њихов
да
је
,
и
нико
сем
њих
не
сме
у
њ
да
уђе
и
одстоји
службу
.
Сиротињи
,
и
људима
по
затворима
,
за
време
Ускрса
,
Божића
или
славе
,
три
дана
морало
се
слати
јело
и
пиће
.
Био
је
строг
и
прек
.
Трепет
не
само
за
кућу
него
и
за
целу
породицу
.
Чивчијама
,
слугама
са
чивлука
из
Ратаја
и
воденичарима
са
воденица
у
Собини
,
он
је
био
све
и
сва
.
Чак
је
неке
,
причало
се
,
и
убијао
.
За
све
време
,
док
би
он
путовао
по
Турској
,
по
трговини
,
а
обично
би
се
целог
лета
тамо
бавио
—
он
би
се
овамо
по
родбини
једнако
помињао
и
њиме
се
застрашивало
.
Особито
удовице
,
чији
синови
тек
што
настали
,
па
место
да
предузму
и
почну
водити
бригу
о
кући
,
да
замене
оца
,
домаћина
,
а
они
почели
трошити
и
расипати
—
особито
су
оне
те
своје
синове
једнако
њиме
,
„
батом
својим
“
,
како
су
га
сви
у
родбини
звали
,
застрашивале
и
претиле
им
:
—
Хајде
,
хајде
,
знаш
ти
,
доћи
ће
он
.
Јуче
сам
била
тамо
и
рекоше
ми
:
тек
што
се
није
вратио
с
пута
.
И
нећу
ја
више
да
дрхтим
и
да
стрепим
пред
њим
због
тебе
;
нећу
више
да
лажем
и
да
те
кријем
.
Нећу
и
не
могу
да
,
кад
одем
до
њега
,
а
он
да
се
на
мене
исколачује
:
„
Шта
ти
,
мори
,
кријеш
онога
твога
?
...
Зар
ја
не
знам
и
не
чујем
шта
он
ради
,
где
се
луња
и
колико
троши
.
Главу
ћу
му
као
врапцу
откинути
.
Ни
ти
ни
он
нити
ико
од
вас
на
очи
да
ми
не
изађете
“
.
И
,
ето
,
зато
нећу
и
не
могу
да
те
кријем
,
да
после
он
мене
тако
грди
.
И
све
ћу
да
му
кажем
,
чим
дође
,
видећеш
ти
!
—
завршивале
су
.
И
то
је
помагало
,
застрашивало
,
јер
знало
се
шта
чека
тога
.
И
заиста
,
чим
би
он
дошао
с
пута
,
одмах
би
се
цела
родбина
стицала
:
жене
,
тетке
,
стрине
.
Мужеви
као
да
нису
смели
првога
дана
преда
њ
,
а
знали
су
да
ће
он
,
шта
би
за
њих
имао
,
преко
тих
њихових
жена
поручити
им
и
наредити
.
Свака
би
одлазила
горе
,
на
горњи
спрат
,
и
на
онај
доксат
,
где
би
он
обично
седео
.
Понизно
,
са
страхом
,
не
смејући
од
величине
—
јер
такав
им
је
велики
и
страшан
изгледао
—
ни
да
га
погледају
,
поздрављале
би
га
:
—
Дође
ли
,
бато
?
—
Дођох
!
—
Кратко
,
са
досадом
,
чуло
би
се
како
он
одговара
.
А
већ
када
би
коју
нарочито
по
имену
позвао
горе
к
себи
,
она
би
премирала
.
Знало
се
да
он
никоју
,
кад
по
имену
зове
,
не
зове
за
какво
добро
.
Сигурно
муж
њен
нешто
скривио
.
Или
новац
,
што
је
узајмио
од
њега
за
радњу
,
није
вратио
;
или
није
га
ни
уложио
у
радњу
,
већ
га
слагао
и
за
нешто
друго
потрошио
.
Али
,
и
поред
све
те
његове
строгости
,
опет
и
најсиротија
и
најудаљенија
у
родбини
није
била
заборављана
,
јер
је
свакој
доносио
са
тих
путовања
какав
поклон
и
сваку
ма
чиме
обрадовао
.
Много
није
говорио
никада
.
Али
што
би
рекао
,
то
је
било
речено
.
И
тада
се
памтиле
и
употребљавале
његове
речи
и
изреке
.
„
Ех
,
тако
је
то
и
то
,
што
рекао
покојни
хаџи-
Трифун
“
.
И
када
не
би
био
на
путу
,
он
би
једнако
седео
код
куће
:
лети
горе
на
доксату
,
—
а
зими
доле
,
у
оној
великој
,
широкој
соби
.
Цео
би
дан
тамо
само
седео
,
пушио
,
пио
кафу
и
наређивао
.
Али
поред
свега
,
што
је
увек
морало
да
буде
како
би
он
хтео
,
ипак
са
сином
,
јединцем
,
никако
није
могао
да
изиђе
на
крај
.
Кћери
је
већ
удао
и
удомио
,
како
је
он
хтео
.
Али
са
сином
,
који
му
се
родио
доцкан
,
када
је
он
већ
био
остарео
,
када
се
већ
нико
није
ни
надао
да
ће
имати
деце
а
још
мање
сина
,
наследника
,
—
он
је
дакле
био
последње
дете
,
„
истришче
“
,
—
када
је
овај
одрастао
,
никако
са
њиме
није
могао
да
се
слаже
.
Он
,
син
,
као
у
инат
,
никако
није
хтео
да
му
иде
по
вољи
.
А
ко
зна
зашто
?
—
мислио
је
старац
.
Да
ли
што
већ
,
онако
стар
,
није
више
могао
ићи
по
трговини
,
те
,
ваљда
,
не
доносећи
и
не
зарађујући
више
,
нема
онај
углед
као
пре
;
или
,
а
то
је
највише
једило
старца
,
сигурно
је
било
кога
,
који
је
на
то
сина
против
њега
потпомагао
,
јачао
.
Сигурно
је
то
била
она
,
мати
,
јер
зна
он
,
да
,
док
није
сина
родила
,
она
се
жива
није
чула
.
Истина
,
ни
тада
,
са
сином
,
није
смела
да
му
се
на
очиглед
противи
,
не
изврши
што
би
јој
наредио
,
али
,
осећао
је
он
,
како
је
ипак
она
некако
друкчија
.
Изгледа
као
да
,
досадивши
јој
се
на
послетку
тај
вечити
страх
,
трепет
од
њега
,
манула
га
и
оставила
,
да
и
даље
наређује
,
заповеда
и
грди
слуге
и
чивчије
,
а
она
се
сва
окренула
сину
и
једнако
њега
само
пази
.
Са
сином
је
излазила
и
ишла
по
родбини
,
код
кћери
,
и
онда
,
сви
скупа
,
ишли
би
по
чивлуцима
,
славама
,
саборима
и
по
осталој
родбини
.
И
све
,
и
сестре
и
мати
,
утркивале
се
,
која
ће
што
више
да
му
угоди
.
Што
год
би
урадио
,
учинио
,
за
њих
је
било
свето
.
Нису
могле
замислити
,
да
би
он
могао
,
или
што
би
и
учинио
,
да
је
то
нешто
ружно
и
неваљало
.
А
старац
,
више
љубоморан
,
а
и
видећи
како
син
,
због
тих
њихних
улагивања
око
њега
,
бива
све
више
нежан
него
што
треба
,
једнако
се
на
сина
дурио
.
Није
могао
да
га
гледа
,
како
је
говорио
.
А
да
и
њега
као
и
друге
бије
,
није
могао
,
јер
га
је
и
он
много
волео
.
Истина
,
то
никада
није
казао
,
чак
,
када
би
се
овај
и
разболео
,
старац
није
хтео
да
сиђе
,
да
га
види
,
али
ипак
да
и
на
њега
,
као
на
остале
,
слуге
и
чивчије
,
дигне
руку
—
то
није
могао
.
А
још
када
је
син
почео
једнако
само
са
Турцима
и
беговима
да
се
дружи
,
с
њима
да
пије
,
па
чак
и
у
њихове
хареме
да
одлази
и
са
њиховим
девојкама
и
булама
да
ашикује
,
старац
се
почео
обезумљивати
:
—
Ако
му
је
до
тога
,
—
беснео
је
,
—
зна
и
за
то
хаџи-
Трифун
.
И
он
је
некада
био
млад
.
Али
онда
,
ето
му
чивлуци
и
у
њима
сељанке
,
чивчике
.
А
што
у
Туркиње
,
у
неверу
?
Јер
код
њих
,
була
,
пошто
по
четири
њих
само
једног
мужа
имају
,
то
им
је
врела
и
мека
крв
.
Пију
оне
човека
!
И
за
то
—
објашњавао
је
старац
—
и
он
сам
,
син
му
,
такав
је
,
блед
,
сув
и
танак
;
више
женско
но
мушко
.
И
зато
он
не
може
ни
да
га
гледа
,
нити
ће
га
погледати
!
А
када
би
,
и
после
толиких
грдња
и
псовки
,
чуо
како
је
опет
са
неким
беговима
негде
начинио
какав
лом
и
чудо
,
и
у
зору
кући
дошао
—
он
тада
не
би
звао
њега
,
сина
,
већ
њу
,
матер
.
—
Чу
ли
за
онога
?
Она
,
ма
да
је
чула
за
то
,
ипак
би
се
чинила
невешта
.
—
Шта
?
—
Како
шта
?
—
плануо
би
старац
и
већ
би
почео
изувати
ципеле
којима
ће
је
гађати
—
како
ништа
ниси
чула
?
Где
си
?
Живиш
ли
?
Како
ништа
?
Зар
ја
,
што
не
силазим
доле
,
па
мислиш
ништа
не
чујем
и
не
видим
?
Које
доба
беше
јутрос
,
када
он
дође
?
А
?
—
Ама
које
доба
—
ишчуђавала
би
се
она
упорно
.
—
Дете
рано
дође
,
леже
,
и
ено
га
још
спава
.
Он
већ
не
би
могао
да
издржи
.
Ципелом
или
чибуком
бацио
би
се
за
њом
:
—
Ајд
,
бар
и
тебе
да
не
гледам
!
—
И
од
једа
заваљивао
би
се
на
јастук
.
Не
толико
тада
љут
и
бесан
на
њега
,
сина
,
колико
на
њу
,
на
ту
њену
тобож
толику
љубав
према
њему
,
те
зато
,
што
га
бајаги
толико
воли
,
једнако
лаже
за
њ
и
оволико
га
упорно
брани
,
као
да
га
само
она
воли
,
као
да
је
само
њен
син
,
и
само
му
она
добро
жели
.
А
зна
када
је
ноћас
дошао
.
Чуо
га
је
.
Само
је
један
пут
лупнуо
алком
,
а
она
,
мати
,
одмах
из
куће
истрчала
,
сигурно
није
никако
ни
спавала
,
чекајући
га
.
Чак
није
дала
момку
,
који
је
као
увек
наоружан
иза
капије
спавао
,
да
капију
отвори
,
већ
одбијајући
га
од
капије
,
рекла
:
—
Немој
ти
.
Ти
када
отвараш
,
много
лупаш
,
и
пробудиш
онога
тамо
горе
,
старога
.
А
међутим
он
,
стари
,
зна
да
није
због
тога
,
што
њега
жали
,
да
би
се
он
том
лупом
пробудио
,
узнемирио
,
растерао
му
се
сан
;
него
због
тога
,
да
не
би
чуо
како
њен
син
у
зору
,
и
у
недоба
долази
.
И
вечито
у
тој
као
свађи
,
грдњи
и
неслагању
са
сином
,
тако
старац
и
умро
.
Чак
,
као
у
инат
њима
,
а
највише
својој
жени
,
када
се
разболео
,
није
хтео
да
каже
,
да
се
потужи
,
већ
једнако
лежао
горе
,
на
доксату
од
куће
,
и
само
општио
са
слугама
,
те
га
тако
једног
дана
тамо
затекли
и
мртвог
.
И
од
тад
,
од
смрти
хаџи-Трифунове
,
у
њиховој
кући
знало
се
само
за
онај
живот
,
изобилан
,
увучен
и
пун
раскоши
,
са
лепим
женама
и
раскошним
оделима
,
а
још
раскошнијим
јелима
и
слаткишима
.
Једна
фурунџиница
,
која
би
само
за
њихову
кућу
пекла
,
могла
је
од
њих
да
се
издржава
,
толико
се
месило
и
пекло
.
И
никад
се
из
њихове
куће
није
чула
,
као
из
осталог
комшилука
,
свађа
,
бој
,
или
писка
деце
.
Чак
се
нико
није
могао
похвалити
да
је
могао
чути
да
се
код
њих
каква
ружна
реч
изговорила
гласно
.
И
што
је
бивало
свађе
,
несугласице
па
и
смртних
случајева
,
све
се
то
свршавало
у
тишини
.
Једнако
се
гледало
,
да
се
живи
што
тише
,
лепше
и
у
што
већем
изобиљу
:
да
су
собе
једнако
окићене
и
што
топлије
,
утутканије
намештене
;
да
по
кући
,
по
дворишту
шуште
меке
женске
хаљине
;
да
се
виђају
лица
бела
,
нежна
,
очувана
и
негована
.
Око
куће
једнако
се
докупљивали
суседни
плацеви
и
амбареви
.
Штале
,
што
су
биле
испрва
одмах
до
куће
,
све
су
се
даље
иза
куће
помицали
у
крајеве
,
да
се
приликом
доношења
хране
,
жита
,
не
би
реметио
кућни
мир
и
раскош
.
А
око
куће
се
опет
башта
једнако
проширивала
,
пунила
најлепшим
и
најбољим
дрвећем
:
шамдудима
,
трешњама
и
вишњама
,
и
разноврсним
калемљеним
скупоценим
ружама
,
а
особито
ниским
јабукама
до
земље
са
нежним
плодовима
,
које
су
само
по
неколико
зрна
годишње
рађале
.
Женске
су
имале
само
да
се
што
лепше
носе
,
ките
,
и
да
знају
што
више
страних
јела
да
готове
,
и
што
теже
,
заплетеније
везове
да
везу
.
Али
опет
,
ипак
да
им
је
једино
главно
да
што
више
своју
лепоту
и
снагу
негују
,
да
су
што
беље
,
што
страсније
.
И
циљ
живота
да
им
је
тај
:
која
ће
од
њих
,
једнако
негујући
се
и
улепшавајући
,
моћи
својом
силном
лепотом
све
остале
женске
иза
себе
бацити
,
а
све
мушке
по
кући
—
не
гледајући
ни
род
,
ни
доба
—
освојити
и
залудити
.
Тако
и
мушки
;
и
они
су
живели
неким
„
њиховим
животом
.
“
Нигде
их
није
било
.
Ма
да
им
је
магаза
била
горе
,
у
главној
чаршији
,
и
у
њој
се
увелико
држала
со
и
конопља
,
она
је
више
служила
за
обрачунавање
са
чивчијама
и
давање
под
закуп
земље
,
него
за
трговину
.
Па
и
у
тој
магази
никад
нико
од
њих
није
био
,
већ
увек
њихов
главни
момак
.
Још
мање
их
је
било
на
чивлуцима
и
виноградима
.
Једино
што
су
одлазили
у
чивлук
код
Доњег
Врања
.
Али
тамо
се
ишло
више
шетње
ради
.
Тај
чивлук
био
је
на
пушкомет
далеко
и
човек
се
могао
,
нарочито
лети
и
с
јесени
,
тако
тихо
и
свеже
одмарати
у
њему
.
Био
је
усамљен
,
иза
поља
,
са
кулом
у
дубини
зеленила
,
а
окружен
свуда
зидовима
и
редовима
високих
топола
,
које
су
вечито
шуштале
успављујући
.
За
тај
чивлук
,
нарочито
за
ту
кулу
,
толике
су
приче
и
бајке
биле
везиване
и
говорене
.
И
једино
на
том
чивлуку
што
би
се
ко
од
њихових
мушких
могао
видети
,
а
иначе
нигде
,
јер
и
њихов
се
сав
живот
састојао
само
у
раскошном
ношењу
одела
и
непрекидном
труду
да
се
што
дуже
живи
.
Зато
их
увек
и
било
по
околним
бањама
,
где
су
се
опорављали
од
неуредна
живота
,
да
би
се
после
могли
приликом
прве
гозбе
,
славе
,
вечере
,
што
више
најести
и
напити
.
Кад
би
почела
да
се
приближава
слава
њихове
куће
„
Свети
Ђурђиц
“
онда
на
две
недеље
у
напред
настало
би
спремање
.
Видело
би
се
како
из
целе
родбине
,
а
обично
сиротније
тетке
и
стрине
,
долазе
,
да
ту
и
спавају
,
да
би
могле
једнако
радити
,
помажући
да
се
што
више
намеси
,
спреми
и
удеси
.
По
три
пута
би
се
неки
колачи
месили
,
који
не
би
испали
као
што
треба
.
О
прању
,
рибању
,
намештању
и
кићењу
соба
по
неколико
би
се
дана
договарало
.
Одело
,
почев
од
најмањег
детета
па
до
најстаријег
,
све
би
се
изнова
кројило
.
Чак
би
се
преправљало
одело
и
слугама
,
нарочито
слушкињама
,
којих
је
увек
било
по
неколико
и
то
већином
из
њихових
чивлука
.
Њима
би
се
тада
давале
,
не
старе
хаљине
,
већ
само
тек
неколико
пута
ношене
,
које
су
или
бојом
или
кројем
изишле
из
ношње
.
Све
се
то
у
напред
спремало
и
знало
шта
све
мора
бити
,
само
да
је
на
дан
славе
све
онако
,
као
што
треба
,
јер
се
знало
да
код
њих
мора
бити
најлепше
,
те
да
се
гости
,
кад
дођу
,
морају
запрепашћивати
,
и
да
се
после
по
читаве
месеце
прича
и
једнако
одржава
:
прво
,
онај
узвик
међ
женским
светом
:
„
ао
,
што
код
Хаџи-
Трифунових
беше
на
слави
!
“
а
друго
,
међу
мушкима
по
чаршији
,
како
,
као
увек
,
после
славе
продужило
се
весеље
и
пиће
у
оном
чивлуку
у
Доњем
Врању
.
И
тамо
,
затворени
,
у
друштву
чувених
Грка
,
Цинцара
и
првих
бегова
,
Турака
,
које
због
вере
нису
могли
примати
код
куће
,
правили
читав
лом
.
Доводили
чочеке
из
Скопља
,
метере
,
зурлаше
из
Масурице
,
и
Циганке
и
то
не
праве
,
ове
из
вароши
,
из
циганске
мале
,
него
тако
зване
Ђорговке
,
насељене
по
околним
великим
селима
и
хановима
на
друму
,
а
чувене
са
својих
кртих
,
топлих
тела
и
разблудних
очију
.
И
онда
би
отуда
,
из
чивлука
,
где
су
били
затворени
са
свирачима
,
које
наместе
у
другу
собу
,
да
не
би
могли
гледати
шта
они
раде
,
по
неколико
дана
допирао
овамо
у
варош
пуцањ
пушака
и
видело
се
бацање
ракетли
.
После
,
у
потаји
,
у
поверењу
,
причало
би
се
,
како
је
к
њима
једне
ноћи
била
дошла
чувена
Савета
,
која
није
била
обична
,
свакидашња
,
за
новац
женска
.
Она
је
била
богата
,
са
грдним
имањем
,
што
јој
је
муж
оставио
.
И
за
њу
би
се
онда
причало
како
је
,
истина
кришом
,
и
она
тада
код
њих
била
и
са
њима
банчила
и
пила
.
И
затим
,
како
се
то
цело
весеље
после
славе
свршавало
страшном
коцком
на
којој
су
,
по
обичају
,
они
,
њихни
мушки
,
као
домаћини
,
света
и
обичаја
ради
,
по
читаве
њиве
и
винограде
губили
.
И
у
томе
је
био
једини
живот
тих
њихових
мушких
,
јер
цео
остали
живот
,
живот
на
улици
,
по
комшилуку
и
чаршији
,
трговини
,
продаји
,
не
само
да
је
био
далеко
од
њих
,
него
су
се
и
они
сами
све
више
трудили
,
да
буде
што
даље
од
њих
.
Једнако
су
се
упињали
да
са
том
својом
кућом
,
имањима
и
чивлуцима
буду
од
целе
вароши
што
издвојенији
и
удаљенији
.
И
баш
у
том
упињању
да
се
од
свих
издвоје
,
изгледа
да
су
налазили
сву
драж
свога
живота
.
А
да
би
у
томе
што
више
успели
,
гледали
су
да
се
у
свима
ситницама
од
осталога
света
разликују
.
Тако
,
у
јелима
,
која
код
њих
нису
никада
смела
,
као
код
осталих
,
бити
јако
запржавана
,
масна
,
прељута
,
већ
увек
блага
,
слатка
,
и
пржена
само
на
маслу
;
никако
свињском
машћу
,
пошто
је
то
тешко
за
стомак
;
па
онда
,
у
начину
говора
,
јер
услед
,
једнаког
дружења
са
Грцима
,
Цинцарима
и
Турцима
,
сви
су
,
покрај
страног
меког
изговора
,
завршавали
реченице
са
нарочитим
додацима
,
као
„
џан’м
“
или
„
датим
“
.
А
по
ношњи
,
облачењу
највише
су
се
познавали
.
Нико
од
њих
није
понео
дубоке
ципеле
или
чизме
већ
увек
плитке
,
лаковане
.
Чакшире
,
истина
,
и
њихне
су
биле
широке
,
чохане
које
су
им
остраг
у
борама
тешко
падале
,
али
ногавице
никад
нису
биле
дугачке
,
још
мање
широке
и
испуњене
гајтанима
,
већ
уске
,
кратке
,
да
би
им
се
што
више
виделе
беле
чарапе
.
Бројанице
,
које
су
носили
,
нису
биле
као
остале
,
чак
ни
као
хаџијске
,
са
крстом
,
већ
ситне
,
црне
,
скупоцене
,
да
би
се
,
ма
колико
биле
дугачке
,
ипак
могле
све
у
шаку
да
скупе
.
И
у
бријању
и
шишању
косе
издвајали
су
се
.
Каогод
што
су
сви
имали
исти
израз
лица
,
вечито
узак
,
сув
,
тако
су
исто
сви
били
и
са
једнако
кратким
,
поткресиваним
брковима
,
који
им
никада
нису
прелазили
иза
крајева
уста
.
.
А
опет
,
да
их
не
би
свет
сасвим
заборавио
,
редовно
су
се
појављивали
на
саборима
и
свечаностима
.
Слали
су
богате
прилоге
за
зидање
школа
и
цркава
.
И
зато
увек
,
при
избору
патроната
над
црквом
,
над
каквим
општим
добром
,
биран
је
и
по
један
члан
из
њихове
куће
,
и
то
не
толико
због
њиховог
учешћа
и
рада
,
колико
због
тих
поклона
и
прилога
.
А
и
бојали
се
да
их
не
увреде
,
јер
се
знало
да
,
кад
случајно
,
и
у
најмањем
каквом
општем
послу
,
не
би
ко
од
њих
био
изабран
,
да
би
се
та
непажња
примила
овамо
од
њих
не
са
огорченошћу
него
с
увређеном
равнодушношћу
:
„
Па
зна
се
,
да
се
нема
коме
чинити
ни
помагати
“
.
И
ваљда
због
тога
спољњег
,
неблагодарног
света
,
од
кога
су
се
они
толико
одвајали
,
бежали
,
али
којега
су
се
толико
исто
и
бојали
,
јер
је
,
услед
зависти
,
тај
свет
увек
готов
да
се
подсмене
,
сити
и
зазлорадује
,
—знало
се
:
да
они
,
од
увек
,
што
год
би
се
десило
у
њихној
родбини
све
брижљиво
крију
и
таје
.
Највеће
свађе
приликом
деобе
имања
,
најгоре
страсти
и
навике
,
као
и
болести
,
у
тајности
су
се
чувале
.
Ништа
се
није
смело
дознати
,
ништа
видети
.
И
знало
се
како
би
тада
сваки
од
њих
,
не
верујући
самом
себи
,
кад
баш
мора
да
излази
у
чаршију
,
пре
изласка
прво
морао
ићи
на
огледало
,
да
се
огледа
и
види
,
да
му
се
случајно
по
лицу
и
очима
што
не
познаје
.
А
међутим
толико
је
имало
да
се
чује
,
види
и
прича
!
Нарочито
у
последње
време
,
од
када
је
почела
деоба
,
од
када
је
сваки
брат
,
стриц
Софкин
,
хтео
да
има
своју
кућу
и
све
у
њој
,
као
што
је
у
главној
њиховој
.
Сама
Софка
увек
се
са
језом
и
страхом
сећала
тога
,
што
је
,
или
још
као
и
дете
,
од
своје
бабе
,
матере
и
осталих
тетака
и
стрина
могла
да
начује
,
кад
су
оне
биле
насамо
и
мислиле
да
их
нико
неће
чути
,
још
мање
се
бојале
да
ће
то
Софка
,
онако
мала
,
разумети
,
а
камо
ли
упамтити
;
или
,
што
је
и
сама
,
кад
је
одрасла
,
својим
очима
видела
.
Већ
за
прамбабу
јој
,
за
чувену
Цону
,
не
само
по
вароши
,
него
и
по
околним
варошима
знало
се
и
причало
.
Чувена
је
била
са
своје
раскоши
и
„
салтанатлука
“
.
Пошто
је
остала
удовица
,
никако
се
није
удавала
.
Пола
вароши
нежењено
остало
,
надајући
се
да
ће
се
преудати
ма
за
кога
од
њих
,
кад
већ
остари
и
мало
попусти
лепотом
.
Али
она
никога
није
гледала
,
него
једнако
водила
и
представљала
кућу
као
право
мушко
.
Када
би
излазила
и
одлазила
на
чивлуке
,
да
надгледа
имања
,
ишла
би
на
коњу
.
Слуге
,
с
обе
стране
држећи
руке
на
сапима
,
пратиле
су
је
.
Не
само
да
је
пушила
,
већ
и
оружјем
руковала
.
А
и
сам
ход
,
стас
,
нарочито
обле
јој
и
високе
обрве
и
овално
и
мало
дугуљасто
лице
издвајало
је
од
осталих
жена
.
Али
зато
није
ни
умрла
као
остале
женске
.
Једнако
,
не
пропуштајући
ниједан
празник
,
одлазила
је
у
цркву
,
да
тамо
,
у
столу
њихове
куће
,
одмах
испод
владичиног
стола
,
целу
божју
службу
одстоји
.
У
то
време
дошао
неки
нов
учитељ
,
Николча
,
чувен
са
свога
певања
и
несравњеног
гласа
.
У
њега
се
она
ту
,
у
цркви
,
слушајући
његово
певање
,
на
послетку
и
загледала
.
Ко
зна
како
се
упознали
,
како
и
где
састајали
.
Тек
се
почело
примећавати
,
како
,
чим
би
он
из
певнице
спазио
да
је
она
у
своме
столу
,
одмах
би
онда
његово
певање
толико
постајало
заносно
,
толико
би
он
у
свој
глас
почео
да
уноси
,
не
,
као
што
доликује
молитви
,
светој
речи
песме
,
побожног
,
високог
и
сувог
него
толико
нечега
светскога
,
и
страснога
,
да
би
сви
бивали
потресени
и
узрујани
.
Чак
чуло
би
се
како
и
сам
владика
,
када
би
му
после
певања
прилазио
руци
за
благослов
,
благосиљајући
га
,
говори
:
—
Аферим
,
синко
!
Аферим
,
Николчо
!
Али
много
,
синко
,
световно
,
много
силан
и
чудан
глас
!
Али
исто
онако
,
како
је
умела
да
сачува
од
света
те
своје
везе
са
њим
,
ту
љубав
,
готово
задоцнелу
за
њене
године
,
али
не
и
за
њену
лепоту
и
свежину
,
исто
је
тако
знала
,
када
се
то
хтело
да
обелодани
порођајем
,
све
да
затаји
.
Кратко
и
мирно
са
собом
је
свршила
.
Једнога
дана
нашли
је
у
купатилу
мртву
,
са
пресеченим
жилама
.
Па
чувени
деда
Софкин
,
Каварола
.
Место
да
он
,
као
старији
,
једнако
седи
код
куће
,
пошто
је
млађи
брат
био
вечито
болешљив
,
и
ма
да
се
био
оженио
првом
лепотицом
из
Скопља
,
из
неке
упола
грчке
фамилије
,
ипак
он
,
једва
издржавши
неколико
месеца
брачнога
живота
,
продужи
тобож
своја
путовања
по
варошима
,
а
у
ствари
свој
стари
распуснички
живот
са
чочецима
,
Циганкама
и
другим
јавним
светом
.
Жена
његова
морала
је
сама
код
куће
да
седи
и
тог
свог
девера
да
двори
,
негује
,
чува
и
једнако
да
је
с
њиме
.
На
саборима
,
славама
са
њиме
морала
да
се
појављује
.
И
ко
зна
када
,
како
,
тек
изгледа
да
је
с
њиме
почела
грешити
.
И
једино
тај
њен
грех
са
умоболним
девером
могао
је
да
објасни
после
онолико
трпљење
и
подношење
од
мужа
,
Кавароле
.
Он
,
сигурно
осетивши
тај
њен
грех
,
кад
би
дошао
кући
,
толико
би
беснео
,
чинио
чуда
,
покоре
.
Долазио
би
кући
заједно
са
јавним
женскињем
.
Ту
би
продужавао
,
а
она
би
сама
морала
да
их
двори
,
служи
.
И
тада
би
слуге
брата
,
већ
онесвеслог
од
страха
,
кришом
износили
и
склањали
у
комшилук
,
да
га
не
би
заклао
.
Жена
би
остала
,
да
сама
простире
постељу
,
па
чак
дотле
је
ишло
да
и
њега
,
и
те
женске
,
заједно
,
покрива
.
Није
лаж
.
Живи
људи
још
то
причају
и
куну
се
.
Наскоро
жена
умрла
,
брат
у
манастиру
,
Светом
Оцу
Прохору
,
умоболан
свршио
.
А
он
опет
отишао
на
та
своја
путовања
и
лутања
.
Кћери
,
с
помоћу
стричева
и
родбине
,
место
њега
водиле
кућу
.
А
и
он
сам
морао
више
пута
у
години
да
долази
,
да
не
би
све
то
пало
у
очи
и
све
се
сазнало
.
Али
није
остајало
само
на
томе
.
Продужавајући
и
даље
теревенке
Каварола
под
старост
,
пошто
удао
кћери
,
на
срамоту
свих
,
поново
се
оженио
.
Узео
девојку
.
И
као
у
неки
инат
,
као
да
се
први
пут
жени
,
тако
велику
и
сјајну
свадбу
правио
.
Узео
истина
мало
старију
,
заосталу
,
али
чувену
са
своје
раскошне
лепоте
.
И
она
опет
била
нека
Гркиња
,
из
грчке
фамилије
,
која
је
била
у
самој
вароши
,
одмах
испод
цркве
.
Она
тој
фамилији
није
била
ни
кћер
,
ни
сестра
,
већ
нека
даља
рођака
.
И
ко
зна
зашто
је
,
већ
као
велика
,
заостала
девојка
,
ту
доведена
.
Са
њоме
имао
само
једно
дете
,
сина
,
који
се
први
почео
да
носи
а-ла-франга
.
Сама
она
и
сва
њена
раскошна
лепота
изгледа
да
је
била
и
трајала
само
до
венчања
,
свадбе
,
а
после
одмах
усахла
,
спарушила
се
.
И
отуда
после
,
да
би
и
даље
сачувала
ту
своју
спарушкану
лепоту
,
цео
живот
провела
у
лечењу
,
неговању
,
купању
и
пржењу
тела
...
Памти
се
да
из
амама
готово
није
избијала
.
Па
онда
Софкиног
деде
рођена
сестра
,
„
чал’к
Наза
,
“
како
су
је
звали
.
Три
пута
бежала
као
девојка
.
Три
пута
се
турчила
.
Готово
један
чивлук
отишао
откупљујући
је
и
доводећи
натраг
.
И
после
,
да
се
све
то
сакрије
,
удали
је
за
једног
њиховог
слугу
,
коме
горе
,
готово
накрај
вароши
,
купили
кућицу
и
дали
му
неколико
њива
и
винограда
,
да
би
могли
живети
.
И
она
,
када
остарела
,
никада
овамо
више
није
долазила
.
Једино
би
дошла
на
„
прочку
,
“
уочи
великог
поста
,
када
би
по
обичају
цела
породица
морала
да
дође
и
иште
опроштаја
,
да
се
међу
собом
љубе
и
мире
.
А
опет
тај
њен
муж
,
некадашњи
слуга
,
„
тетин
њихов
“
,
како
се
сам
звао
,
из
куће
им
никако
није
избијао
.
Поносио
се
,
што
им
је
род
,
што
може
и
он
са
њима
за
софром
да
једе
и
пије
.
А
свима
је
био
неугодан
,
сви
су
га
нерадо
гледали
,
не
што
је
са
њима
седао
,
него
што
их
је
подсећао
и
био
жив
сведок
онога
шта
је
било
...
И
онда
све
горе
и
горе
ствари
.
Толико
умоболних
,
узетих
,
толико
рађање
деце
са
отвореним
ранама
,
умирање
у
најбољим
годинама
,
вечито
долажење
чувених
ећима
,
лекара
,
бабица
,
толико
бајање
,
посипање
разним
водама
,
вођење
код
врачара
по
развалинама
,
по
записима
и
другим
лековитим
местима
по
околини
!
...
.
Софки
и
сада
,
кад
год
би
се
сетила
лудог
тетина
Ристе
,
месо
би
неком
одурношћу
заиграло
.
Сећа
се
да
због
тога
као
девојчица
никада
није
волела
ићи
к
њима
,
још
мање
,
као
код
других
,
по
два
и
три
дана
тамо
остати
.
Не
зна
се
баш
зашто
је
полудео
.
После
болести
,
у
којој
био
сав
узет
,
уобразивши
да
га
је
,
за
време
те
његове
дуге
болести
,
жена
варала
са
најстаријим
калфом
из
радње
,
почео
да
пије
.
Онда
и
полудео
.
Држали
су
га
и
хранили
везаног
,
горе
,
на
горњем
спрату
.
И
кад
год
би
Софка
са
осталом
децом
хтела
из
радозналости
да
оде
горе
и
види
га
,
па
пењући
се
на
степенице
почели
да
вире
кроз
решетке
од
ограде
на
доксату
,
испред
његове
собе
,
он
приметивши
их
,
го
,
само
у
гаћама
и
кошуљи
,
висок
,
блед
,
почео
би
к
њима
да
подскакује
и
виче
:
—
Ох
,
Марија
курва
!
И
везаних
ногу
,
у
белим
,
новим
чарапама
,
једнако
подскакујући
,
настављао
би
:
—
Ох
,
ох
!
.
.
курва
Марија
!
.
.
Тетка
,
чувши
,
брзо
би
истрчала
.
Њих
,
децу
,
одјурила
би
,
а
њега
силом
увукла
натраг
у
његову
собу
.
Ноћу
било
би
још
горе
.
Софка
,
покривена
јорганом
са
осталом
децом
,
која
,
навикнута
,
одавно
би
заспала
,
не
би
никако
могла
да
заспи
,
јер
би
једнако
допирало
до
ње
одозго
,
кроз
таваницу
,
његово
поцупкивање
.
Па
тек
,
када
би
тетка
отишла
,
да
га
лечи
!
Софка
није
тачно
знала
у
чему
је
било
то
лечење
,
само
би
се
онда
јасно
чуло
његово
јаукање
и
врискање
:
—
Водице
,
мори
!
Водице
,
вештице
!
Умрех
за
слатку
воду
!
Аух
!
И
ужасан
крик
,
шум
,
одупирање
,
везивање
за
кревет
.
И
онда
теткино
долажење
отуда
,
њена
замореност
,
малаксалост
.
И
раскомоћавајући
се
у
својој
постељи
да
легне
,
оно
њено
крштење
и
уздисање
и
мољење
:
—
Узимај
,
Господе
!
Ослобођавај
,
Господе
!
ИИ
Зато
Софка
никада
није
волела
да
о
тим
својим
претцима
мисли
,
јер
је
знала
да
би
увек
тада
по
три
и
више
дана
,
чисто
као
кријући
се
од
саме
себе
,
ишла
по
кући
болесна
.
Свога
рођеног
деду
и
бабу
једва
као
кроза
сан
памти
.
Бабин
лик
увек
јој
је
мало
јаснији
.
Вечито
је
седела
доле
у
соби
и
то
увек
леђима
подупрта
о
зидове
купатила
,
као
да
је
и
лети
хтела
да
их
греје
и
пари
.
Шиљаста
носа
,
шиљасте
браде
,
али
за
чудо
висока
чела
и
крупних
,
тако
дубоких
и
тајанствених
очију
,
са
јасно
изведеним
до
на
крај
чела
дугачким
обрвама
и
густим
као
сен
трепавицама
.
Што
је
најгоре
,
она
је
свом
мужу
,
Софкином
деди
,
падала
као
нека
рођака
,
истина
не
по
крви
,
по
оцу
и
матери
,
али
ипак
по
неком
стрицу
.
Грдан
је
новац
морао
да
да
,
док
се
венчали
.
И
после
,
као
зато
што
се
тако
близак
род
узели
,
говорило
се
,
да
је
она
увек
била
повезане
главе
,
која
ју
је
од
тада
једнако
болела
,
и
од
које
се
је
она
једнако
лечила
,
а
највише
љутом
,
препеченом
ракијом
.
Деда
је
звао
својом
„
мајчицом
“
и
готово
је
на
рукама
носио
.
А
деду
памти
само
по
једном
.
Чим
Софка
поодрасла
,
умела
сама
да
једе
и
седи
за
софром
,
он
,
деда
,
наредио
да
и
испред
ње
на
софри
,
као
и
пред
њим
и
пред
осталим
члановима
породице
,
стоји
напуњен
сатљик
вина
.
Само
га
по
том
памти
,
а
више
ништа
.
А
после
су
јој
причали
:
како
—
кад
Софкин
отац
одрастао
и
,
као
што
је
ред
и
као
што
доликује
кући
,
толико
богатој
,
отишао
,
поред
Солуна
,
чак
у
Цариград
,
да
што
више
путује
и
учи
—
тај
њен
деда
и
баба
тада
никако
нису
били
код
куће
.
Остављајући
момку
Тонету
магазу
горе
у
чаршији
а
кућу
Магди
,
слушкињи
,
коју
су
још
дететом
узели
и
лепо
је
удомили
,
једнако
су
били
на
чивлуцима
.
Тамо
се
хранили
од
чивчија
,
да
би
се
само
могао
што
више
Софкином
оцу
,
ефенди
-
Мити
,
новац
да
шаље
,
те
да
он
што
безбрижније
живи
,
учи
и
што
више
научи
.
И
заиста
,
када
се
Софкин
отац
вратио
,
био
је
први
„
ефенди
“
,
господин
.
Лепшега
у
вароши
није
било
.
Лепше
турски
,
грчки
и
арапски
говорио
него
свој
матерњи
језик
.
За
све
је
био
туђин
и
стран
,
нарочито
за
толику
родбину
.
Истина
,
говорио
би
покаткад
и
здравио
се
с
којим
од
њих
,
али
више
обичаја
ради
него
што
је
хтео
.
Чак
ни
са
оцем
и
матером
,
тек
по
који
пут
.
Није
ни
јео
са
њима
доле
,
у
приземној
соби
.
Горе
,
у
гостинској
соби
,
морало
да
му
се
поставља
и
нарочито
за
њега
да
се
кува
,
толики
је
био
пробирач
.
Једино
што
га
загрејавало
,
чиме
се
поносио
,
било
је
то
,
што
га
због
те
његове
учености
а
и
отмености
почели
први
бегови
и
паше
да
позивају
.
И
то
не
они
стари
бегови
,
бегови
само
по
богаству
,
већ
ови
други
,
који
су
,
поред
богаства
,
исто
тако
били
школовани
и
научени
као
и
он
сам
и
који
су
у
последње
време
почели
овамо
да
долазе
и
да
бивају
постављани
за
меџлисе
и
за
судове
.
Они
га
призивали
к
себи
,
дружили
се
с
њиме
.
Приликом
суђења
,
на
саветовањима
,
бивао
је
он
као
тумач
,
као
нека
веза
између
њих
и
народа
коме
је
требало
да
ови
суде
и
заповедају
.
Чак
су
га
на
своје
гозбе
звали
,
у
своје
куће
примали
,
као
што
је
и
он
њима
враћао
те
гозбе
и
дочеке
,
али
који
су
луксузношћу
и
нарочитим
реткостима
морали
превазилазити
те
њихове
.
Тако
исто
он
је
био
најбољи
и
најмеродавнији
оцењивач
женскиња
,
које
би
бегови
доводили
за
себе
.
Доцније
,
када
је
требало
да
се
жени
,
пошто
већ
није
било
у
вароши
,
као
пре
,
онако
богатих
девојака
из
првих
кућа
,
него
је
остајало
:
или
да
са
великим
миразом
узме
какву
сељанку
,
јер
једино
још
са
села
су
пристајале
да
,
доносећи
са
собом
имања
,
дођу
у
варош
и
у
овакве
старе
куће
или
да
пробира
и
узме
лепу
,
али
готову
сироту
.
И
он
је
ово
друго
изабрао
.
Софкина
мати
је
била
најмлађа
од
свих
сестара
,
и
кућа
њена
била
је
истина
некад
мало
богата
,
али
тада
доста
оронула
.
Живели
су
од
кирије
од
неколико
оронулих
дућанчића
при
крају
вароши
.
Софкине
матере
отац
,
вечито
болешљив
,
готово
слеп
,
једнако
је
седео
код
куће
са
навученом
модром
хартијом
над
очи
,
бојећи
се
сунчанице
,
и
вечито
распасан
,
изнегован
,
као
да
се
тек
сада
из
постеље
дигао
.
Њене
сестре
одавна
то
некадашње
богаство
прежалиле
и
поудавале
се
за
ситне
трговце
,
бакале
,
већином
скоротечнике
,
док
се
Софкина
мати
,
Тодора
,
од
свих
тих
сестара
одвајала
.
Била
више
мушко
него
женско
.
Вижљаста
,
сува
и
црномањаста
.
И
нико
се
није
могао
надати
да
ће
из
ње
каква
лепота
изићи
.
Али
не
преварило
то
њега
,
ефенди
-
Миту
.
Чим
је
такву
видео
,
одмах
,
знајући
у
какву
ће
се
лепотицу
доцније
развити
,
на
изненађење
и
чудо
свима
,
а
највише
на
уштрб
дотадање
своје
гордости
и
господства
,
узео
је
за
жену
.
И
заиста
,
није
се
преварио
.
Као
из
воде
,
после
годину
дана
удадбе
,
Тодора
се
развила
и
пролепшала
у
прву
лепоту
.
Али
њега
то
брзо
заситило
,
те
опет
наставио
свој
стари
начин
живота
.
Као
и
пре
,
када
је
био
нежењен
,
морало
се
њему
исто
тако
горе
,
одвојено
,
носити
,
и
ручак
и
вечера
.
Ретко
је
силазио
међу
њих
,
још
ређе
се
са
њима
разговарао
а
камо
ли
да
је
хтео
штогод
по
кући
да
види
,
надгледа
.
А
доцније
,
кад
му
жена
родила
Софку
,
морала
је
сасвим
да
се
одвоји
од
њега
и
да
спава
доле
,
са
свекром
и
свекрвом
,
само
да
би
он
могао
што
одвојенији
и
мирнији
да
буде
.
А
опет
увек
,
чим
би
му
се
указала
прва
прилика
,
гледао
је
што
пре
да
оде
на
какав
пут
,
тобож
по
трговину
.
Истина
,
тада
већ
нису
,
и
то
због
оскудице
у
новцу
,
трајала
дуго
та
његова
путовања
,
али
ипак
су
била
честа
.
А
највише
су
падала
у
она
доба
годишња
,
када
је
некада
,
још
као
млад
,
ишао
на
та
путовања
и
науке
.
И
чак
за
време
тих
путовања
умрли
му
отац
и
мати
,
Софкин
деда
и
баба
.
И
као
да
га
гласник
није
могао
на
време
наћи
,
када
се
то
десило
,
те
није
могао
стићи
,
да
их
бар
види
мртве
.
Али
поред
све
те
његове
одвојености
и
усамљености
од
куће
,
од
родбине
,
па
чак
и
од
своје
жене
,
у
кући
се
ипак
живело
исто
онако
раскошно
и
у
изобиљу
.
Софкина
се
мати
,
вечито
захвална
што
је
он
њу
узео
,
узвисио
је
к
себи
,
показа
,
више
него
што
су
се
од
ње
надали
.
Као
да
је
била
из
прве
и
најбогатије
куће
,
тако
је
намештала
собе
,
тако
готовила
јела
,
дочекивала
госте
и
родбину
.
И
даље
се
цела
родбина
ту
скупљала
,
долазила
.
Она
,
мати
јој
,
гледала
је
да
приликом
сваког
празника
,
славе
,
имендана
буде
увек
све
лепше
и
раскошније
.
А
на
његову
ту
вечиту
одвојеност
,
усамљеност
од
свих
па
и
од
саме
ње
,
своје
жене
,
никада
она
чак
ни
изразом
лица
,
покретом
,
а
камо
ли
речју
,
да
штогод
показа
.
Тек
доцније
,
када
Софка
поодрасте
,
он
је
више
ради
ње
,
Софке
,
него
ради
матере
,
почео
се
као
разнежавати
,
и
по
неки
пут
прилазити
к
њима
.
Сам
је
почео
Софку
учити
да
чита
и
да
пише
.
Покаткад
у
вече
,
кад
би
долазио
кући
,
а
доле
,
испред
кујне
,
међу
матером
и
међ
осталим
женама
,
била
и
Софка
,
и
кад
би
му
она
полетела
у
сусрет
,
он
би
онда
,
грлећи
је
,
долазио
са
њом
.
Софка
би
тада
осећала
по
својим
образима
његове
руке
,
прсте
,
како
је
шашоље
око
врата
,
по
брадици
и
по
гргуравој
косици
.
И
сада
,
када
се
тога
сети
,
Софка
би
почела
да
осећа
онај
мирис
његових
прстију
,
сувих
,
нежних
и
при
крајевима
мало
смежураних
,
мирис
његова
одела
а
нарочито
рукава
,
из
којега
се
та
његова
рука
помаљала
и
њу
грлила
и
к
себи
привлачила
.
—
Па
како
си
ми
,
Софкице
?
Јеси
била
добра
?
—
сагињући
се
к
њој
тако
расположен
,
застајао
би
са
Софком
испред
кујне
и
почео
да
се
или
са
матером
разговара
или
са
осталим
женама
здрави
,
а
не
,
као
до
тада
,
да
и
не
застајкујући
и
не
гледајући
ни
ко
је
ту
,
а
камо
ли
здравећи
се
,
одмах
се
пење
,
иде
право
горе
,
у
своју
собу
.
Сви
би
се
тада
ослободили
,
а
нарочито
мати
јој
,
која
једва
дочекујући
ту
прилику
да
се
и
она
са
њим
,
највише
ради
осталих
жена
,
штогод
разговара
,
шали
,
почела
би
тобож
Софку
код
њега
да
пањка
:
—
Добра
!
Цело
јутро
јури
и
трчи
кроз
башту
.
Не
могу
да
је
задржим
.
Само
кида
цвеће
и
баца
.
Софка
,
једнако
осећајући
на
себи
његову
руку
и
грлећи
му
колена
и
широке
чохане
чакшире
,
и
тада
још
,
онако
мала
,
па
је
већ
знала
да
ће
то
матери
чинити
радост
и
срећу
,
мазећи
се
око
оца
,
почела
би
да
одриче
и
да
се
правда
:
—
Није
,
ефендијице
,
није
,
татице
!
Није
,
жив
ми
ти
!
Он
,
узимајући
је
у
наручја
,
носио
би
је
собом
,
горе
,
у
ону
његову
собу
.
И
ако
би
тада
почео
да
пада
мрак
,
доле
код
матере
нико
од
посетилаца
не
остао
,
он
би
онда
почео
са
њоме
да
се
игра
.
А
највише
би
,
мећући
је
на
миндерлук
,
клечећи
испред
ње
,
узео
њене
ручице
да
обвија
око
свога
врата
,
своју
главу
да
меће
у
њен
скут
и
да
је
гледа
неким
тако
широким
,
чудним
и
дубоким
погледом
.
Као
да
му
из
самих
очију
сузе
иду
,
уста
почну
да
се
покрећу
и
влаже
се
.
Никако
не
може
да
је
се
нагледа
,
једнако
као
у
Софкиним
очима
и
устима
налазећи
и
сећајући
се
нечега
.
Ко
зна
чега
?
Да
ли
нечега
непрежаљеног
и
ненађеног
?
Да
ли
што
овако
лепа
Софка
није
мушко
,
његов
наследник
?
Да
ли
,
што
га
њене
танке
уснице
,
детиње
али
црне
очи
и
мало
,
тамно
чело
,
са
већ
дугом
косом
,
подсећају
на
матер
,
на
онакву
какву
је
први
пут
видео
,
први
пут
се
њоме
занео
?
Носећи
је
на
рукама
по
соби
,
грлећи
је
,
говорио
би
:
—
Софкице
!
.
.
Татина
Софкице
!
И
све
би
је
јаче
грлио
,
тако
да
се
Софка
и
сада
сећа
његове
скоро
избријане
браде
,
која
би
је
тада
почела
по
лицу
да
гребе
.
И
ако
све
то
његово
изненадно
расположење
,
та
бујност
,
не
би
била
прекинута
случајним
доласком
некога
или
ма
чим
другим
,
онда
би
и
матер
к
себи
звао
.
Тада
би
заједно
вечеравали
,
заједно
седели
горе
,
у
његовој
соби
.
И
Софка
не
памти
слађе
вечере
од
тих
.
И
сутра
настали
би
тако
исти
срећнији
дани
.
Колима
би
одлазили
у
Доње
Врање
на
чивлук
.
Али
нико
више
сем
њих
троје
и
Магде
.
У
колима
,
на
прво
место
седао
би
он
.
И
као
свакада
,
изваљен
на
седишту
,
са
једном
ногом
опруженом
и
по
њој
опуштеном
руком
,
обучен
у
чохано
одело
,
али
не
као
остали
,
већ
у
неком
нарочитом
за
њега
кроју
.
Чакшире
мало
уске
,
без
гајтана
,
јер
су
оне
лакше
а
скупље
стају
због
тежег
шивења
.
Сува
,
дугуљаста
,
мало
кошчата
лица
али
свагда
стегнута
израза
очију
и
уста
и
са
мало
високим
челом
и
једном
по
њему
набраном
,
попречном
бором
,
испод
косе
.
Испод
чела
су
биле
његове
увек
уморне
,
увек
упола
отворене
очи
.
Оном
другом
руком
држао
би
Софку
на
колену
,
а
она
би
била
тада
окићена
и
обучена
као
већ
велика
девојка
.
Цела
коса
била
јој
повезана
,
сви
зулувчићи
извучени
око
чела
и
ушију
,
а
претрпана
минтанима
и
накитима
.
Спроћу
њих
седела
би
мати
.
Она
,
сигурно
окупавши
се
за
овај
излет
,
била
сва
румена
и
светла
.
Њене
очи
,
оне
њене
чувене
,
крупне
очи
са
изведеним
обрвама
и
врелим
јагодицама
,
тако
би
јој
се
сјале
а
уста
срећно
играла
.
Кола
би
силазила
на
ниже
.
Улазила
би
у
онај
пролаз
,
узан
и
притешњен
засађеним
врбама
и
ископаним
јендецима
,
али
за
то
пун
свежине
.
Онда
би
излазила
и
ишла
ка
оној
равници
,
подједнако
равној
због
засађеног
кукуруза
и
дувана
.
Тада
би
се
све
брже
примицали
.
Магда
горе
,
код
кочијаша
,
усред
корпи
и
завежљаја
са
јелима
и
питама
,
већ
не
би
могла
да
издржи
а
да
се
не
здрави
и
разговара
са
сељацима
пролазницима
и
радницима
.
У
осталом
,
она
је
једина
и
одговарала
на
њихове
поздраве
,
пошто
он
,
ефенди
-
Мита
,
са
Софком
у
крилу
,
заваљен
,
није
гледао
ни
у
кога
већ
једино
у
оно
своје
испружено
колено
нарочито
у
своје
лаковане
,
плитке
,
и
то
дупле
,
праве
турске
ципеле
.
Или
је
бар
тако
изгледало
да
само
у
то
гледа
,
да
не
би
ваљда
примећивао
те
поздраве
и
морао
на
њих
одговарати
.
У
чивлуку
,
ограђеном
зидом
и
тополама
,
одмах
до
реке
,
пуном
свежине
и
хлада
,
чак
и
зиме
усред
лета
,
провели
би
неколико
дана
.
Отац
би
био
цео
дан
доле
,
у
башти
,
изваљен
на
јастуцима
,
опкољен
тацнама
дувана
и
шољама
од
испијених
кафа
.
Мати
горе
,
на
кули
,
сва
срећна
,
једнако
је
била
на
прозорима
од
собе
,
које
тобож
ветри
и
паје
.
Магда
вечито
у
свађи
са
чивчијама
и
слугама
,
што
јој
не
доносе
како
треба
из
села
масло
,
сир
и
пилиће
,
да
се
вечера
не
задоцни
.
У
вече
вечеравали
би
уз
пиће
,
које
би
се
у
реци
хладило
,
и
уз
оно
ноћно
,
издвојеније
и
јаче
жуборење
реке
,
клапарање
воденица
,
а
више
њихних
глава
једнолико
,
као
из
далека
,
шуштање
топола
,
њиховог
густог
,
сочног
лишћа
.
После
,
док
би
мати
намештала
горе
постеље
,
отац
би
остајао
да
пијући
лешкари
.
А
често
,
испрва
тихо
,
за
себе
,
доцније
јаче
и
гласно
,
почео
би
да
пева
.
Па
се
тек
занесе
,
почне
на
сав
глас
.
Мати
не
сме
да
га
прекида
.
Само
га
отуд
,
из
обасјане
собе
,
слуша
.
Софка
по
материном
лицу
види
да
она
речи
у
песми
не
разуме
,
стране
су
јој
,
али
се
види
колико
их
осећа
,
како
од
среће
,
раздраганости
чисто
трепери
и
отворених
уста
гута
одоздо
његов
глас
,
који
се
све
више
почиње
да
разлева
по
башти
,
реци
и
тополама
тако
чудно
,
страсно
и
топло
.
Доцније
,
када
би
мислио
да
је
Софка
већ
заспала
,
долазио
би
и
он
горе
са
још
непопијеним
вином
у
стаклету
и
продужавао
песму
.
Матер
метао
на
крило
,
расплитавао
јој
косе
и
једнако
певајући
грлио
би
је
и
љубио
у
лице
и
уста
.
Кроз
неколико
дана
враћали
би
се
кући
.
Отац
истина
као
уморен
,
као
повучен
у
себе
,
али
зато
мати
пресрећна
.
Не
би
могла
Софке
да
се
нагрли
и
да
је
се
наљуби
,
јер
ето
њој
,
своме
детету
,
Софки
,
има
да
заблагодари
,
што
јој
се
опет
вратио
он
,
њен
муж
и
његова
љубав
.
ИИИ
После
дође
рат
,
и
ослобођење
,
нестанак
турске
власти
и
господства
,
па
и
нестанак
Софкиног
оца
,
ефенди
-
Мите
.
Са
Турцима
и
беговима
и
он
пребегао
,
и
тамо
у
Турској
почео
да
се
бави
,
тобож
тргујући
с
њима
.
Ретко
би
отуда
овамо
прелазио
.
И
што
је
Софка
бивала
већа
,
он
је
све
ређе
долазио
;
у
години
дана
један
пут
и
то
обично
ноћу
.
Остане
по
два
и
три
дана
,
али
никуда
из
куће
не
излази
.
Чак
и
најближу
родбину
,
стричеве
и
тетке
,
не
прима
.
И
Софка
се
сећа
да
су
ти
дани
били
најгори
.
Јер
после
сваког
његовог
поновног
одласка
у
Турску
,
мати
би
јој
по
неколико
дана
ишла
сломљена
и
убијена
,
а
то
све
зато
,
што
је
једино
она
све
знала
.
Знала
је
,
да
он
тамо
нема
никакве
трговине
нити
какве
послове
,
још
мање
да
одлази
зато
,
што
тобож
не
може
да
се
одвикне
од
мешања
и
дружења
са
тим
беговима
и
Турцима
,
већ
да
је
у
ствари
сасвим
нешто
друго
.
И
онда
бар
њу
не
треба
да
лаже
,
бар
пред
њом
не
треба
да
се
претвара
.
Знала
је
она
да
он
бежи
из
страха
од
сиротиње
,
која
ће
,
ако
није
већ
,
а
оно
сигурно
доћи
,
као
што
је
знала
да
им
још
одавна
,
и
пре
ослобођења
,
имање
а
нарочито
чивлуци
и
воденице
нису
као
што
треба
.
Истина
,
једнако
су
се
звали
њиховим
,
али
берићет
се
није
,
као
некада
,
довлачио
сав
;
већ
једва
нешто
,
ко
зна
који
део
.
Више
је
изгледало
да
је
то
од
њихових
сељака
,
чивчија
,
као
неки
поклон
и
дар
,
него
ли
наполица
.
А
већ
аренде
и
закупи
од
воденице
толико
су
у
напред
и
ко
зна
за
колико
година
узети
и
толико
замршени
,
да
је
то
било
горе
него
и
сама
продаја
.
Али
о
продаји
,
особито
њему
,
ефенди
-
Мити
,
није
се
смело
поменути
.
Волео
је
и
пристајао
на
сто
пута
горе
позајмице
,
узимање
новца
под
интересе
од
зеленаша
,
него
да
се
ма
шта
прода
и
отуђи
.
Па
и
та
узајмљивања
,
залагање
имања
,
морала
су
бити
испод
руке
,
у
највећој
тајности
.
Као
увек
,
све
је
то
извршивао
Тоне
,
њихов
главни
момак
,
који
је
још
под
дедом
Софкиним
био
доведен
са
села
.
Он
се
после
толико
извежбао
у
рачунима
,
да
је
,
као
њихов
заступник
,
једнако
горе
у
чаршији
,
у
њиховој
магази
седео
.
Он
је
са
сељацима
и
чивчијама
уговарао
,
давао
имања
под
закуп
и
аренде
,
као
што
је
и
новаца
узимао
у
име
њихове
куће
.
И
већ
је
тада
,
како
се
шапутало
,
поред
свога
готовог
новца
,
има
своју
кућу
,
а
од
њих
,
својих
газда
,
од
четир
и
више
година
неподигнут
ајлук
.
Али
он
је
и
био
све
и
сва
,
особито
код
Софкина
оца
.
Никада
га
овај
није
питао
од
кога
је
узео
новац
,
које
имање
за
то
заложио
и
под
којим
условима
.
Он
,
Тоне
,
имао
је
само
да
њему
донесе
новац
и
да
то
нико
не
дозна
—
а
све
остало
било
је
споредно
.
Али
после
ослобођења
дошли
су
судови
и
парнице
.
Нарочито
када
се
морало
са
сељацима
и
чивчијама
да
рашчишћује
,
да
се
зна
чија
је
земља
:
да
ли
газдина
и
турска
,
да
ли
њихова
.
Тада
се
видело
да
им
,
после
свега
,
од
њиховог
имања
неће
остати
ништа
.
А
што
је
најгоре
било
за
Софкина
оца
,
још
ће
поред
свега
морати
да
иде
пред
судове
и
тамо
он
,
ефенди
-
Мита
,
да
се
заклиње
,
свађа
и
то
с
ким
?
—
са
својим
до
скора
слугама
!
Зато
је
од
свега
дигао
руке
.
А
могао
је
,
само
да
је
хтео
,
не
признати
ни
једном
своме
чивчији
да
је
шта
од
њега
узимао
,
као
што
су
друге
газде
и
учиниле
,
те
поново
дошли
до
већ
проћерданог
и
продатог
имања
.
—
Ех
,
зар
да
ме
сељачки
хлеб
куне
и
суза
њихова
проклиње
?
Горко
,
великодушно
је
одбијао
од
себе
.
Али
тако
исто
није
хтео
нити
смео
да
дочека
ни
оно
друго
—
отуђивање
,
продају
имања
,
и
обелодањивање
свега
што
би
морало
да
настане
.
Зато
је
,
одмах
по
ослобођењу
,
и
он
са
осталим
беговима
и
Турцима
отишао
и
пребегао
у
Турску
,
оставивши
Тонету
да
,
како
зна
и
како
хоће
,
он
то
свршава
и
расправља
.
И
Тоне
је
са
адвокатима
,
којима
се
тада
,
после
ослобођења
,
сва
варош
напунила
,
и
који
су
чак
и
на
мамузама
наполеоне
носили
,
све
лепо
уредио
и
пречистио
,
тако
да
ништа
није
остало
.
Остало
је
само
неколико
њива
и
винограда
,
и
то
њиве
удаљене
,
а
виногради
запарложени
.
Од
винове
лозе
ни
трага
до
само
голи
и
рачвасти
кестенови
.
Једина
њива
,
што
остала
а
вредела
,
била
је
до
Мораве
,
до
моста
,
кад
се
иде
у
Бању
.
И
када
је
Тоне
дошао
,
да
то
све
каже
Софкиној
матери
,
она
,
по
његовом
лицу
,
изразу
и
трептању
очима
,
видела
колико
је
он
при
томе
украо
,
награбио
се
.
И
то
он
,
њихов
слуга
,
кога
они
однеговали
и
подигли
на
ноге
!
Оно
мало
новаца
,
што
јој
почео
да
броји
,
хтела
у
лице
да
му
баци
.
Али
зар
она
,
Тодора
,
пред
њиме
да
се
покаже
!
Једино
,
када
Тоне
,
праштајући
се
од
ње
и
као
тражећи
благослова
и
извињавајући
се
,
што
сад
мора
да
их
остави
и
предузме
свој
дућан
,
трговину
на
своје
име
,
једва
тад
,
толико
је
глас
гушио
,
што
му
одговорила
:
—
Ако
,
ако
,
Тоне
!
—
Па
,
снашке
,
и
ако
ја
више
нисам
код
вас
...
—
А
да
беше
среће
,
ја
до
смрти
нисам
мислио
да
напуштам
вашу
кућу
.
—
Ех
,
зар
вашу
кућу
ко
да
напусти
?
!
...
Али
и
ако
више
нисам
,
опет
,
увек
,
кад
год
ти
што
затребам
,
само
пошљи
,
јави
,
и
ту
сам
ја
да
учиним
,
послушам
.
—
Добро
,
добро
.
И
не
могући
да
издржи
,
док
не
оде
и
не
изгуби
се
на
капији
,
сав
срећан
,
понизан
,
чистећи
око
себе
по
својим
хаљинама
,
а
нарочито
ципеле
,
и
намештајући
јаку
око
врата
,
—
Тодора
,
тресући
се
од
бола
,
јада
,
срама
и
несреће
,
окренула
се
и
,
пре
но
што
је
он
изашао
она
ушла
у
кућу
,
и
тамо
,
ко
зна
где
,
у
какав
кут
и
полумрак
срушила
се
плачући
и
грцајући
.
Али
ипак
знало
се
да
се
то
никада
не
сме
дознати
.
Ни
родбина
,
нити
ико
.
Оно
што
преостало
,
особито
ту
њиву
око
Мораве
,
Магдини
су
синови
узели
да
раде
тобож
на
исполицу
,
а
у
ствари
више
давали
,
него
што
од
ње
добивали
,
као
знак
благодарности
,
што
им
је
земља
,
коју
су
пре
као
чивчије
држали
,
сад
постала
њихова
.
Тако
исто
и
Магда
готово
никако
се
од
њих
,
од
куће
им
,
није
одвајала
.
Целе
би
недеље
преседела
тамо
у
селу
код
својих
синова
и
снаха
,
где
је
била
као
неки
старешина
,
јер
јој
муж
умро
,
али
,
чим
би
дошла
субота
или
какав
празник
,
одмах
би
овамо
до
њих
долазила
,
увек
доносећи
по
нешто
а
највише
брашна
,
масла
и
сира
,
од
чега
би
после
Софки
и
матери
по
неколико
дана
трајало
.
И
онда
овде
,
код
њих
,
слушајући
и
трчећи
,
преседела
би
празник
и
још
који
дан
.
Тако
исто
и
остали
сељаци
