рукехтеде
га
оставити
сама
.
Али
да
би
своју
погрешку
поправила
,
прикупи
се
и
рече
:
—
Српкиња
мрзи
мажење
.
Устаните
!
Зар
вас
није
срамота
?
!
—
Пре
не
ћу
устати
,
док
не
дознам
,
чему
се
имам
надати
.
—
Од
мене
ничему
;
јер
вас
не
познајем
.
Но
од
мојих
родитеља
можда
више
чему
,
рече
она
,
више
за
себе
,
но
ласкатељу
.
—
А
кад
се
познамо
,
смем
ли
се
онда
надати
?
—
Тако
је
!
прели
се
у
исти
мах
тихо
и
тужно
преко
усана
њезиних
,
али
не
на
његово
питање
,
већ
сопствену
мисао
:
можда
је
и
он
постао
као
и
овај
.
Време
све
мења
.
—
Хвала
вам
,
госпођице
,
хвала
!
рече
Стајић
,
па
и
сам
пође
за
Даринком
,
која
се
већ
даље
упутила
.
Девојка
није
чула
његове
захвале
.
Мисли
њене
беху
се
повратиле
далеко
у
прошлост
.
Чула
је
глас
„
незнаног
знанца
“
—
њеног
браце
.
Сад
јој
опет
јасно
звучаху
речи
његове
:
„
умри
,
али
не
дај
пољупца
без
љубави
!
“
—
Радо
бих
умрла
,
али
родитеље
увредити
—
то
је
страшно
!
шапутала
је
у
себи
.
—
Журите
се
!
Старији
веле
,
да
је
време
разлазу
—
викаше
им
Босиљка
.
Сутра
дан
одоше
гости
весело
и
задовољно
.
Даринка
је
истина
родитељима
кроз
плач
рекла
,
да
она
тога
човека
не
познаје
и
не
воли
.
Али
уз
све
то
би
уговорено
,
да
отац
и
син
кроз
кратко
време
опет
дођу
и
да
сврше
,
јер
господар
Рада
рече
ћерци
,
да
ће
љубав
временом
доћи
и
сама
.
Ту
отпоче
време
болова
и
патње
—
патње
невидовне
.
ВИИИ
.
Даринка
се
у
почетку
опирала
и
борила
а
најпосле
се
и
уморила
.
Као
женскиња
беше
она
навикнута
,
да
се
у
сваком
важнијем
чину
покорава
.
С
тога
се
и
сад
родитељској
вољи
покорила
.
Тешила
се
,
да
тиме
врши
дужност
—
свету
детинску
дужност
.
По
спољашњости
није
се
ни
сад
изменила
.
По
лицу
њезину
беше
и
сад
често
разливена
нека
мирноћа
,
или
сета
,
а
на
уснама
лепршао
се
скоро
весео
,
па
и
несташан
осмејак
.
А
како
беше
у
срцу
њезином
?
Срце
је
непровидном
завесом
застрто
.
Покушате
ли
,
да
завесу
дигнете
—
згрозићете
се
.
Та
и
сама
се
Даринка
грозила
осећаја
,
што
јој
срце
раздираху
,
те
је
осећала
одговорност
од
целога
света
па
и
од
себе
.
„
Све
је
превара
а
човек
варалица
“
,
мислила
је
.
„
Кажу
:
родитељска
је
љубав
истинска
.
Ох
не
!
Све
је
мање
више
превара
.
Да
није
тако
,
зар
се
не
би
више
обзирали
на
праву
срећу
своје
деце
!
“
Често
се
опет
због
те
сумње
истински
кајала
.
Тада
је
све
на
свету
извињавала
а
тек
себе
осуђивала
,
У
таквим
тренуцима
био
јој
је
и
живот
досадан
.
Што
је
млади
Душан
Стајић
више
похађао
своју
будућу
невесту
,
у
толико
га
се
она
све
више
грозила
.
Видела
је
,
да
је
он
љуби
,
али
је
осећала
,
да
ће
та
љубав
бити
исто
тако
кратка
,
као
што
је
сада
страсна
;
а
она
је
тежила
за
мирном
,
вечитом
љубави
;
није
хтела
пламен
,
већ
жеравицу
,
која
тиња
и
у
пепелу
,
у
старости
.
Неко
је
рекао
:
„
човек
зависи
од
околности
.
“
Тако
беше
и
с
Даринком
.
Она
је
видела
превару
у
своме
делању
.
Грозила
се
часа
,
када
ће
морати
пред
олтарем
пружити
руку
човеку
,
кога
не
љуби
.
Али
и
опет
не
имађаше
снаге
,
да
се
противи
.
Место
да
одлучно
стане
на
браник
за
слободу
свога
срца
и
живота
,
она
је
тек
уздисала
и
чекала
.
Шта
?
—
Помоћ
!
Она
је
чекала
помоћ
.
-
Но
ко
да
је
даде
,
кад
Бог
тек
преко
људи
помаже
?
А
ови
опет
хладни
и
себични
,
па
веле
:
„
Вараш
се
!
Ми
смо
старији
,
ми
боље
знамо
.
“
Теше
те
,
као
сит
гладна
приповетком
о
добром
ручку
.
Намећу
ти
своје
искуство
,
као
чивутин
своју
застарелу
робу
;
он
је
нуди
,
ма
да
је
сада
ни
сам
не
би
узео
...
.
Даринка
је
само
уздисала
а
није
делала
.
„
На
што
се
опирати
?
“
мишљаше
она
.
„
Родитеље
бих
тиме
увредила
а
мужа
по
вољи
ни
касније
нећу
наћи
.
“
Мислила
је
,
да
никога
не
воли
;
па
опет
,
кад
је
хтела
да
мисли
о
заручнику
своме
,
мислила
је
тек
о
давно
виђеном
странцу
—
браци
своме
.
„
Шта
је
мени
?
За
што
увек
на
њ
мислим
?
Та
он
се
за
цело
изменио
и
можда
и
оженио
—
да
,
оженио
!
“
...
Ту
би
уздахнула
и
не
знајући
зашто
.
Често
си
се
и
суза
помешала
са
уздахом
.
„
За
што
ми
је
рекао
оне
речи
?
“
Ту
се
опет
замислила
...
.
—
Не
,
он
ме
не
воли
.
Иначе
би
до
сада
дошао
...
Па
и
ту
уздахну
.
„
Али
ако
дође
?
Ех
!
Па
шта
марим
!
“
...
Ту
би
махнула
руком
преко
чела
,
да
отера
те
миле
и
немиле
мисли
.
—
Шта
ти
је
?
питала
је
чешће
и
Босиљка
.
—
Ништа
.
Па
је
почела
певукати
какву
песмицу
.
Али
и
у
њој
је
сањала
.
Њега
па
њега
видела
је
у
сну
и
на
јави
,
она
—
туђа
вереница
.
Кажу
:
„
Бесвесна
патња
није
патња
.
“
С
тога
и
она
не
знаде
,
да
пати
,
да
—
љуби
.
Даринка
је
сањала
.
А
знате
ли
,
шта
су
то
снови
—
снови
без
санка
?
Заборавити
на
остали
свет
,
утонути
у
мисли
,
па
гледати
пред
собом
оно
,
што
нам
не
достаје
...
варати
срце
и
душу
—
ета
,
то
су
ти
снови
,
снови
вилински
.
„
Превара
,
лудост
!
“
рећи
ће
реалисте
.
И
ја
се
слажем
с
њима
.
Но
опет
:
сан
је
сенка
живота
.
Сретан
ужива
у
самој
ствари
,
у
животу
.
А
патник
?
Ох
,
па
он
је
сретан
тек
у
сенци
,
том
варљивом
ал
чаробном
сну
!
За
то
си
ти
,
санче
,
једина
превара
,
коју
не
проклињем
!
...
Даринка
је
једнако
сањала
,
време
је
протицало
а
помоћи
ни
од
куда
!
Кад
нас
снађе
голема
несрећа
или
срећа
,
заборављамо
,
шта
смо
другима
замерали
и
од
њих
изискивали
,
те
падамо
у
исту
погрешку
,
уживајући
или
уздишући
.
Колико
је
пута
и
Даринка
осуђивала
сироту
невесту
,
што
по
вољи
родитеља
или
из
других
разлога
своју
руку
без
срца
пред
олтарем
даје
.
А
сад
је
ћутала
и
она
,
занета
несрећом
и
санком
.
Тако
су
текли
дани
,
а
она
никако
да
се
разбуди
и
освести
.
Једног
дана
добије
писмо
.
Намрштено
развије
завој
;
познала
је
рукопис
свога
заручника
.
„
Анђелу
и
душо
моја
!
“
гласио
је
натпис
.
Даринка
задрхта
.
„
Овај
ме
човек
искрено
љуби
“
,
мислила
је
она
.
„
Двојином
је
дакле
грех
,
што
морам
да
га
варам
.
“
И
с
грозничавим
нестрпљењем
настави
читање
.
—
Варалица
и
подлац
!
Мене
да
превари
!
—
викну
на
мах
па
згужва
писмо
и
баци
га
на
под
,
а
мало
пре
зажарени
образи
сада
јој
побледеше
.
Но
у
истом
тренутку
као
да
се
покаја
,
нагло
диже
писмо
а
од
једа
побледело
лице
наново
обли
румен
,
румен
стида
.
Да
видимо
,
што
се
тако
ражљутила
и
у
исти
мах
застидела
.
Писмо
је
гласило
:
„
Прекорно
твоје
писмо
,
душо
и
срећо
моја
,
примио
сам
.
Твоје
пребацивање
,
да
сам
те
варао
,
већма
ме
боли
,
него
сопствена
моја
несрећа
.
Да
си
ме
назвала
слабим
и
несрећним
створењем
,
које
са
породичних
непријатних
околности
није
кадро
своје
родитеље
да
увреди
,
у
томе
би
имала
право
.
Али
неверник
и
варалица
нисам
никада
био
,
нити
ћу
бити
.
Она
,
коју
морам
да
узмем
,
добиће
моју
руку
и
име
,
али
срце
ће
бити
увек
само
твоје
.
Даринка
ће
истина
бити
моја
жена
,
но
код
тебе
,
Јело
,
остаје
срце
,
душа
и
сва
срећа
моја
.
А
како
се
без
срца
живети
може
,
пресуди
сама
,
и
онда
реци
,
јесам
ли
заслужио
назив
неверника
?
!
Твој
до
гроба
Душан
Стајић
.
“
Даринка
је
из
овога
јасно
видила
,
да
јој
је
заручник
писма
променио
.
Њено
је
отправио
љубазници
,
а
оно
,
што
је
требала
љубазница
да
добије
,
приспело
је
у
њезине
руке
.
Познавала
је
исту
Јелицу
;
била
јој
је
другарица
,
а
много
се
бавила
код
тетке
у
К
.
,
где
је
био
и
Стајић
.
Из
тога
је
видила
подлост
карактера
његова
.
Знала
је
,
да
и
њу
њен
заручник
у
неку
руку
љуби
.
Видела
је
дакле
,
да
је
то
писмо
писао
,
да
обмане
сироту
Јелицу
.
Гадила
се
тог
његовог
поступка
,
исто
тако
,
као
што
се
љутила
,
што
је
и
њој
лагао
,
говорећи
јој
,
како
је
она
његова
прва
љубав
.
Но
у
исти
мах
севнула
јој
је
мисао
,
да
је
и
она
,
и
ако
не
својом
кривицом
,
хтела
њега
да
превари
,
дајући
му
руку
без
љубави
и
срца
.
То
беше
узрок
,
што
се
застидела
и
дигла
писмо
.
Оставила
је
писмо
на
сто
и
пришла
прозору
.
Дуго
је
ту
замишљено
стајала
и
гледала
.
Наједанпут
уздахну
а
у
очима
се
указаше
сузе
.
Да
јој
можда
није
жао
,
што
је
заручник
искрено
не
љуби
?
...
То
зацело
није
.
Али
у
души
јој
беше
некако
чудновато
.
—
Гади
се
туђих
мана
,
а
у
исти
мах
види
их
и
на
себи
...
„
Чудни
смо
ти
ми
људи
!
“
уздахну
у
мислима
;
мислимо
,
много
знамо
,
а
не
познајемо
ни
себе
;
вечито
смо
с
другима
незадовољни
,
а
такви
смо
и
сами
.
“
Прочитала
је
писмо
поново
,
али
извине
не
нађе
ни
себи
ни
њему
.
„
Јадна
ли
смо
створења
ми
женскиње
!
омаче
јој
се
тихо
са
усана
.
„
Кадре
смо
и
против
свог
уверења
делати
,
тек
да
не
увредимо
особе
,
које
нас
љубе
.
Но
ту
се
трже
.
„
Ко
ми
даде
права
да
по
себи
оцењујем
и
друге
?
Зар
не
вели
још
Јевросима
мајка
:
„
Ни
по
бабу
ни
по
стричевима
.
“
Узе
писмо
и
енергично
пође
из
собе
.
Видило
се
,
да
је
намерна
да
учини
одлучан
корак
.
На
вратих
је
предвари
Босиљка
са
Ружицом
.
—
Твој
заручник
се
помео
;
пише
ти
на
Јеличину
адресу
;
за
цело
је
у
јаком
послу
—
рече
Босиљка
,
ушавши
у
собу
,
па
јој
пружи
отворено
писмо
.
—
И
мени
на
њезину
.
Ево
,
па
читај
.
—
Ха
,
ха
,
ха
!
Тако
јој
и
треба
!
смејала
се
Босиљка
,
прочитавши
писмо
.
Ха
,
ха
,
ха
,
баш
је
тај
мој
шогор
паметно
и
досетљиво
чељаде
!
—
Страшне
ми
досетљивости
—
променути
писма
!
—
срдила
се
Даринка
.
Расејаност
је
то
и
више
ништа
.
Него
баш
хвала
случају
,
сада
смо
обе
спасене
!
Варалица
је
долијао
.
Хтео
је
нас
да
обмане
,
па
се
сам
ухватио
у
клопку
.
Тако
му
и
треба
!
Овим
је
бар
и
сироту
Јелицу
излечио
.
—
Брини
се
ти
само
о
другима
,
па
ћеш
добро
проћи
!
—
гунђала
је
Босиљка
.
Та
ваљда
јој
тек
нећеш
дати
и
ово
писмо
?
!
—
То
ми
је
дужност
!
—
Којешта
!
Због
једне
кокете
издати
свога
вереника
!
—
Он
није
више
мој
вереник
!
Овим
смо
раскрстили
за
увек
.
—
Даринка
!
викну
устрашено
Босиљка
.
Знаш
ли
ти
,
шта
говориш
?
Знаш
ли
,
да
сте
већ
и
прстеновани
и
да
је
то
очина
највећа
жеља
?
!
—
Знам
,
све
знам
!
но
знам
и
то
,
да
волијем
умрети
,
но
поћи
за
човека
,
који
ме
не
воли
а
уз
то
је
још
подлац
и
варалица
.
—
Од
куда
већ
изводиш
,
да
те
и
не
воли
?
—
Зар
ова
писма
нису
довољан
доказ
?
—
Ха
ха
!
Та
писма
су
баш
доказ
,
да
те
он
воли
и
да
је
паметан
човек
.
—
По
твоме
схваћању
!
—
примети
Даринка
.
—
Не
тек
по
моме
схваћању
,
већ
и
по
здравоме
разуму
—
рече
увређено
Босиљка
.
—
Здрав
и
практичан
разум
канда
није
једно
исто
,
—
смејала
се
тужно
Даринка
,
но
,
опазивши
сестрину
љутину
,
додаде
:
реци
ми
бар
,
по
чему
судиш
,
да
ме
воли
?
—
По
чему
?
—
Ти
си
лепша
и
богатија
од
Јелене
.
А
да
је
паметан
човек
,
доказ
је
писмо
,
што
га
је
Јелени
писао
.
Као
паметан
човек
није
хтео
на
њене
укоре
да
ћути
;
већ
јој
је
одговорио
,
тешећи
је
,
да
и
он
с
тога
растанка
пати
.
Тиме
је
њојзи
тугу
олакшао
а
себи
није
шкодио
.
А
што
је
писмо
случајно
измењено
,
то
је
непажња
,
а
никако
подлост
.
—
Право
велиш
.
То
зацело
није
подлост
;
јер
такви
људи
само
онда
друге
не
варају
,
кад
се
сами
преваре
,
—
рече
Даринка
иронично
.
Али
ја
и
опет
његову
љубав
радо
уступам
свакоме
.
Не
ћу
да
имам
мужа
,
који
ће
,
чим
види
другу
лепшу
и
богатију
,
мене
оставити
;
па
ма
да
сам
уверена
,
да
ће
он
тако
племенит
бити
,
да
ми
преваром
тугу
олакшава
!
...
—
Е
,
само
нек
се
он
с
тобом
венча
,
па
после
нека
гледи
шта
ће
!
Отерати
те
не
може
!
—
рече
мала
Ружица
,
чешљајући
своју
лутку
.
Обе
се
сестре
тргоше
.
Биле
су
заборавиле
,
да
је
ту
и
Ружица
.
Она
,
задубљена
у
својим
мислима
и
раду
,
баци
чешаљ
из
руку
,
па
љутито
ударивши
лутку
,
рече
:
—
Ето
,
и
ја
тебе
већ
не
волем
!
Сва
ти
се
коса
очупала
,
па
опет
,
док
се
ти
не
скрха
,
другу
неће
да
ми
купе
!
...
Даринка
и
Босиљка
прснуше
у
смех
,
а
Ружица
зачуђено
диже
главу
,
па
кад
виде
,
да
се
њој
смеју
,
застиђено
побеже
из
собе
.
Босиљка
је
на
то
весело
тапшала
рукама
,
па
најзад
рече
:
Видим
,
Даринка
,
и
ово
дете
практичније
мисли
,
него
ти
већ
одрасла
.
—
Практично
јесте
.
Али
ја
нисам
лутка
,
па
кад
би
ме
муж
,
као
Ружица
своју
лутку
,
најпре
чупао
,
а
после
због
очупане
косе
омрзнуо
,
мене
би
то
болело
...
—
Ради
како
знаш
;
само
пази
,
да
се
после
не
кајеш
,
рече
Босиљка
слегнувши
раменима
,
па
незадовољно
изиђе
из
собе
.
Али
и
њено
незадовољство
и
сви
родитељски
савети
и
укори
не
помогоше
.
Даринка
остаде
при
својој
одлуци
,
услед
чега
од
сватова
не
би
ништа
После
тога
долажаху
још
многи
.
Сад
се
тек
рашчуло
,
да
господар
Рада
има
ћерку
„
на
удају
“
и
да
ће
имати
„
поштен
мираз
“
.
Од
уста
до
уста
па
се
то
на
далеко
чуло
.
Неки
су
чак
тврдили
,
да
је
и
необично
лепа
.
Кад
је
Даринка
такву
пресуду
о
себи
чула
,
само
се
насмејала
и
помислила
:
„
Шта
не
ће
новац
учинити
“
!
Њеним
се
родитељима
многи
од
просилаца
њених
баш
и
допадали
.
У
таквим
случајевима
многа
је
ноћ
Даринку
прошла
у
сузама
.
„
Боже
“
!
уздисала
је
„
да
сам
сирота
надничарка
,
пре
бих
се
решила
.
Овако
морам
увек
да
сумњам
,
да
је
свуда
спекулација
.
Па
бар
да
се
мени
који
допада
!
Али
ни
један
“
!
...
И
ту
би
се
опет
замислила
.
Господар
Рада
поче
се
бринути
,
да
му
кћи
са
многа
одбијања
на
глас
не
изиђе
.
За
то
науми
да
покуша
и
последње
средство
.
Једног
дана
дозва
је
себи
,
па
јој
рече
,
да
је
проси
млади
бележник
из
*
.
Па
пошто
јој
је
рекао
,
да
је
младић
леп
,
научен
и
богат
,
поче
јој
разлагати
,
да
је
крајње
време
,
да
се
уда
;
материјалне
околности
окрећу
им
се
на
горе
,
а
уз
то
јој
и
сестре
дорашћују
,
те
им
је
на
путу
.
Даринка
је
мирно
оца
саслушала
.
Но
кад
он
помену
,
да
је
сестрама
на
путу
,
прса
јој
се
нагло
почеше
дизати
,
те
клече
пред
оца
,
и
гласом
,
који
се
тек
можда
из
гроба
може
чути
,
рече
—
Опрости
!
опрости
,
оче
!
А
нека
ми
и
сестре
опросте
.
Али
ја
нисам
на
то
помишљала
.
И
за
тим
изиде
нагло
из
собе
.
ИX
.
Господар
-Ради
беше
жао
,
што
је
то
морао
кћери
казати
.
Али
је
он
осећао
,
да
материјално
опада
.
Чивути
сваки
час
падаху
,
да
се
опет
још
боље
дигну
,
а
он
се
на
поштен
начин
не
могаше
са
њима
надметати
.
То
му
беше
одузело
вољу
за
рад
.
И
тако
његова
радња
опадаше
приметно
.
За
то
је
он
сад
хтео
да
види
бар
једну
кћер
удомљену
;
јер
многи
губитци
на
роби
јако
га
тиштаху
,
и
он
поче
и
телесно
побољевати
.
Даринчин
нагли
одлазак
из
собе
тумачио
је
он
на
добро
.
Држао
је
,
да
ће
му
кћи
савет
послушати
и
кроз
који
дан
изјавити
,
да
је
вољна
поћи
за
младога
бележника
.
Али
већ
три
дана
прође
а
она
још
ћуташе
.
За
све
то
време
ниси
на
њој
могао
опазити
никакве
промене
;
само
што
су
јој
очи
биле
већином
упрте
у
један
исти
предмет
,
као
код
свакога
,
који
што
важно
премишља
.
После
три
дана
уђе
она
оцу
у
собу
и
рече
:
Оче
,
три
дана
су
прошла
,
од
кад
си
ми
свој
савет
и
своје
мишљење
рекао
.
За
то
време
премишљала
сам
ја
о
твојим
речима
,
а
уједно
сам
испитивала
и
своје
срце
.
Па
ево
шта
сам
пронашла
.
Господар
Рада
пажљиво
слушаше
своју
кћер
.
Она
настави
:
Нашла
сам
,
оче
,
да
је
права
срећа
у
задовољству
.
То
је
,
оче
,
о
срећи
у
опште
,
а
брачна
срећа
држим
да
је
у
љубави
и
међусобном
слагању
мужа
и
жене
.
Немој
ми
замерити
,
што
ти
овако
слободно
говорим
—
рече
,
кад
на
лицу
очином
виде
знаке
негодовања
.
—
Та
ти
ми
,
оче
,
предлажеш
,
да
се
удам
,
па
држим
,
да
сам
и
ја
за
овај
говор
већ
дорасла
.
То
је
изговорила
стидљиво
,
наслонивши
своју
главу
на
очино
раме
,
па
онда
продужи
:
Твој
савет
,
оче
,
радо
бих
примила
,
али
и
ја
тежим
да
будем
сретна
,
а
сретна
ћу
бити
тек
онда
,
кад
пођем
за
човека
,
кога
бих
могла
волети
и
с
којим
се
могу
слагати
.
А
човек
,
кога
бих
могла
волети
,
још
нисам
до
сад
нашла
и
за
то
се
не
могу
још
ни
удати
.
—
Што
се
тиче
слагања
—
дода
брзо
—
ту
се
не
бојим
,
да
се
сложити
не
бих
могла
.
Женскиња
је
научена
да
попушта
.
Али
,
кад
се
попушта
човеку
,
кога
волимо
,
онда
се
то
не
осећа
,
но
кад
се
то
чини
човеку
кога
не
љубимо
,
онда
је
та
дужност
тешка
и
немила
.
—
Добро
,
дете
моје
,
али
то
не
може
увек
тако
остати
,
рече
господар
-Рада
,
гладећи
јој
косу
.
Удати
се
мораш
.
Нећу
ја
живети
до
века
.
—
Оче
,
не
говори
тако
!
рече
кћи
,
нежно
га
загрливши
.
То
су
страшне
мисли
.
Много
страшније
,
од
оних
којима
сам
се
ја
ово
три
дана
мучила
.
Ту
обоје
ућуташе
а
за
тим
кћи
молећивим
погледом
настави
:
—
Допусти
ми
,
оче
,
да
ти
своје
мисли
сасвим
слободно
могу
казати
.
—
Говори
,
дете
моје
!
рече
јој
отац
,
зачуђено
гледећи
је
.
После
мале
почивке
настави
кћи
:
—
Ти
,
оче
,
имаш
право
,
што
се
бринеш
за
будућност
моју
;
не
замерам
ти
ни
опомену
:
да
је
време
и
мојој
удадби
;
јер
ако
и
нисам
сестрама
на
путу
,
опет
има
неког
,
коме
сам
ако
не
на
сметњу
,
оно
предмет
празна
говора
.
А
то
је
,
оче
—
беспослен
свет
.
Сестрама
нисам
на
сметњи
.
То
добро
знам
;
јер
онај
,
који
истински
мене
заволи
,
не
може
волети
моје
сестре
.
А
тако
исто
и
обратно
.
Моје
сестре
опет
,
бар
држим
,
никада
неће
хтети
поћи
за
човека
,
који
воли
мене
,
а
не
њих
.
Из
овога
је
јасно
,
да
њима
никада
не
могу
бити
на
сметњи
,
већ
торокљивом
глупом
свету
,
који
место
да
се
брине
за
свој
јад
и
своје
мане
,
троши
и
оно
мало
памети
,
што
је
има
,
размишљајући
:
за
што
се
која
девојка
још
не
удаје
и
колико
је
у
кога
неудатих
кћери
?
Али
како
је
већина
света
—
у
овом
погледу
—
глупа
па
држи
,
да
је
боља
и
поштенија
она
девојка
,
која
се
рано
уда
,
ма
да
при
том
не
мисли
на
љубав
,
него
:
како
ће
код
мужа
више
свилених
хаљина
имати
,
угодно
живети
,
по
игранкама
и
позоришту
свагда
бити
.
Или
,
на
послетку
—
опрости
што
морам
тако
далеко
да
идем
!
—
како
ће
свота
мужа
варати
и
туђих
мужева
срца
себи
освајати
,
па
онда
уживати
или
се
смејати
.
Да
,
оче
,
кад
је
мишљење
већине
,
да
је
овака
удата
женскиња
поштенија
од
„
маторе
девојке
“
,
која
се
за
то
не
удаје
,
што
не
ће
себе
и
другога
да
вара
—
то
онда
то
мишљење
и
решава
.
С
тога
не
ћу
ни
ја
да
сматрам
мишљење
већине
као
погрешно
,
него
узимам
да
је
коректно
и
умесно
,
те
ћу
да
гледам
,
да
га
нико
о
мени
и
не
добије
.
Али
ради
своје
среће
и
мирне
савести
,
не
ћу
да
га
отклањам
удадбом
без
срца
,
удадбом
по
рачуну
,
већ
другим
средством
.
—
Хм
!
изусти
газда
-Рада
,
па
остави
лулу
.
Но
Даринка
се
не
даде
збунити
,
већ
настави
:
—
Ти
,
оче
,
за
цело
држиш
,
да
другог
средства
за
то
и
нема
,
но
ја
сам
за
ова
три
дана
много
премишљала
па
сам
га
нашла
.
Господар
Рада
узе
опет
лулу
.
—
Мислила
сам
—
настави
Даринка
,
осмељена
очиним
ћутањем
,
—
од
куд
то
,
да
остарелу
неудату
женскињу
свако
презире
,
а
неожењеног
старог
мушког
сви
поштују
као
и
друге
људе
?
Па
чуј
,
шта
сам
нашла
!
Нашла
сам
,
да
је
то
с
тога
,
што
сваки
мушки
осим
свога
позива
,
што
је
муж
у
кући
,
има
уз
то
позива
и
у
свету
.
И
тај
позив
,
што
га
има
мушки
ван
куће
,
узрок
је
,
што
га
и
онда
поштују
,
кад
првог
позива
нема
,
т
.
ј
.
и
кад
није
ожењен
;
женскиња
на
против
,
ако
није
удата
,
нема
никаква
ни
позива
и
зато
онда
и
јесте
нико
и
ништа
у
очима
света
.
Господар
Рада
пушташе
мирно
димове
а
ни
лице
му
не
показиваше
зловољу
,
те
Даринка
и
опет
настави
:
—
Падало
ми
још
на
ум
:
да
мушки
,
ако
неожењен
и
остари
,
опет
у
старости
поштовање
заслужује
,
а
већина
„
баба
девојака
“
бива
баш
са
своје
кривице
презрена
и
исмевана
.
То
ми
је
,
видиш
оче
,
дуго
била
загонетка
.
Готово
да
помислим
,
да
смо
ми
женскиње
већ
по
природи
горе
од
мушких
.
Али
није
тако
;
и
томе
је
узрок
,
што
немамо
никаква
позива
.
Ево
како
то
мислим
.
Нежењен
мушки
има
сваки
свој
позив
.
Њему
дакле
протиче
живот
у
озбиљном
раду
.
Ма
да
није
муж
,
опет
је
вредан
члан
друштва
,
у
којем
се
налази
,
а
као
такав
заслужује
уважење
,
које
му
се
и
одаје
.
Друкчије
је
код
женскиња
.
Ако
је
која
остарила
као
девојка
,
ма
да
је
у
младости
била
најплеменитија
,
у
старости
не
може
таква
бити
,
јер
—
—
Није
него
—
прекиде
је
господар
Рада
.
Ко
јој
то
брани
и
доцније
?
!
—
И
сама
сам
тако
судила
.
Али
почуј
ме
,
па
ћеш
се
уверити
,
да
смо
се
обоје
варали
.
Господар
-Радине
црте
узеше
опет
блажи
изглед
.
—
Да
чујем
,
рече
после
неколико
тренутака
.
Ма
да
напред
знадем
,
шта
хоћеш
да
ми
кажеш
.
—
Хтела
сам
рећи
—
настави
Даринка
плашљиво
—
да
„
баба
девојка
“
за
то
не
може
остати
и
у
старости
племенита
и
разборита
,
што
је
рад
,
који
пада
женскињи
у
део
,
истина
,
од
неизмерне
важности
по
људе
у
опште
,
али
је
по
њу
саму
тек
неки
део
тога
рада
од
користи
,
а
остало
је
тек
већма
заглупљује
.
Онај
део
женског
рада
,
који
развија
ум
,
а
срце
оплемењава
,
то
је
рад
,
што
га
има
да
врши
мати
и
домаћица
,
дакле
,
оне
жене
,
које
су
удате
.
Остали
,
и
ако
трудан
и
чемеран
посао
,
пада
у
део
женама
,
које
као
праље
,
шваље
,
куварице
,
собарице
и
друге
,
са
својих
руку
себи
хлеб
заслужују
.
А
у
те
жене
спада
,
оче
,
и
скоро
свака
„
баба
девојка
“
.
Шта
више
,
она
није
као
остале
шваље
и
њезине
друге
један
део
свога
века
провела
у
том
раду
,
што
затупљава
,
него
се
вечито
њиме
бавила
.
Па
кад
се
на
послетку
у
старости
њезиној
свету
највећој
мери
с
њоме
ругати
почео
,
зар
је
чудо
,
што
се
у
том
измученом
срцу
и
затупљеном
уму
утаманила
и
последња
клица
поноса
и
осећаја
?
!
—
Не
тужи
толико
!
Реци
укратко
шта
желиш
.
Видим
да
нешто
хоћеш
,
—
рече
нестрпљиво
господар
Рада
.
—
Још
један
тренутак
,
слатки
оче
!
замоли
кћи
па
онда
настави
:
—
Тако
пролазе
„
бабе
девојке
“
,
које
су
принуђене
с
руку
да
се
хране
;
а
богате
опет
вечито
проводе
век
свој
у
нераду
и
беспослици
;
а
вечита
беспослица
заглупиће
и
најпаметнијег
човека
.
Ту
се
спусти
пред
оца
на
колена
,
па
загрливши
га
,
стане
га
молити
:
—
Видиш
,
оче
,
ја
сам
о
свему
размишљала
па
те
сад
молим
,
испуни
ми
молбу
и
допусти
,
да
и
ја
,
као
мушки
,
изаберем
себи
позив
.
Тако
ћу
,
ако
не
нађем
човека
,
кога
бих
могла
волети
,
и
опет
остати
користан
члан
друштва
,
кога
свако
по
заслузи
и
штује
,
а
не
тек
проста
„
баба
девојка
“
,
коју
сви
ни
криви
ни
дужни
презиру
.
Господар
Рада
се
изви
из
загрљаја
њезина
па
нагло
поче
ходити
по
соби
.
Видило
се
,
да
је
узрујан
и
да
премишља
.
После
неколико
тренутака
обрте
се
опет
снужденој
Даринци
па
рече
:
—
Ти
си
,
ћерко
,
чудно
дете
!
Молиш
оно
,
што
нема
ни
смисла
.
Кад
си
ти
чула
,
да
је
девојка
за
друго
што
способна
била
,
него
за
жену
и
домаћицу
?
!
—
У
Америци
обављају
женскиње
све
занате
,
који
су
за
њих
.
А
има
их
и
правника
и
лекара
—
рече
тихо
кћи
.
—
То
је
у
Америци
,
а
не
код
нас
!
—
осече
се
господар
Рада
.
У
Русији
,
Швајцарској
,
Француској
и
другим
државама
је
тако
исто
.
Ето
већ
и
код
нас
у
Аустро-Угарској
учињен
је
почетак
—
дода
Даринка
тихо
и
плашљиво
.
—
Како
ти
о
томе
водиш
рачуна
!
загрми
господар
Рада
.
Кажем
ја
твојој
матери
,
да
су
проклете
књижурине
теби
завртиле
мозак
.
Ваљда
би
хтела
да
будеш
учитељица
,
па
да
после
служиш
у
каквој
селендри
за
три
стотине
форината
,
па
да
будеш
подлога
горима
од
себе
?
Зар
ти
не
знаш
,
дијете
,
да
данас
новац
говори
!
Можеш
бити
паметан
,
колико
хоћеш
,
ако
немаш
новаца
,
нос
у
футрол
па
ћути
;
они
су
и
паметнији
и
уваженији
,
чији
је
дубљи
џеп
,
па
ма
било
у
глави
место
мозга
плеве
.
Тако
то
данас
бива
.
Зар
сам
се
једанпут
због
тога
наљутио
па
и
насмејао
.
Ма
каквом
заврзану
клањају
се
до
земље
.
Е
,
ал
џеп
говори
!
Зато
се
сад
и
не
обзирем
на
свет
и
славу
,
већ
гледам
свога
посла
.
Био
сам
и
ја
одушевљен
за
народ
,
али
—
Господар
Рада
уздахну
и
ућута
.
Даринка
је
такође
ћутала
те
господар
Рада
опет
стаде
ходати
по
соби
.
Кад
је
неколико
пута
собу
премерио
,
поче
опет
:
—
О
,
ћерко
,
ћерко
,
детињасте
су
то
мисли
!
Зар
није
боље
,
да
се
удаш
и
да
постанеш
своја
госпођа
,
него
да
се
бориш
са
свакојаком
бедом
и
да
будеш
слушкиња
деци
и
општини
?
!
После
овога
готово
молећи
додаде
:
—
Послушај
ме
,
дете
моје
и
пођи
за
овог
момка
;
уз
његово
бележничко
звање
,
твој
мираз
и
добро
,
што
га
имаде
,
живећете
грофовски
.
А
уз
то
је
леп
,
млад
и
образован
човек
.
—
Радо
бих
,
али
не
могу
,
промуца
Даринка
.
—
Кад
не
можеш
,
не
ћу
те
силити
.
Али
ни
твоју
луду
жељу
испунити
не
могу
.
Ко
би
још
паметан
женско
дете
само
у
свет
отправио
!
И
с
тим
оде
из
собе
.
После
овога
почела
је
Даринка
слободније
дисати
.
Просилаца
је
имала
доста
,
али
је
родитељи
нису
силили
,
да
за
овог
или
оног
пође
;
оставили
су
јој
слободан
избор
;
а
она
је
све
из
реда
одбијала
.
Постала
је
скептичарка
па
није
ником
веровала
.
Чинило
јој
се
,
да
је
сваки
проси
тек
због
мираза
.
Вечито
јој
звучаху
у
души
речи
њеног
првог
младожење
:
„
за
нас
мушке
мираз
је
главна
,
а
жена
узгредна
ствар
“
.
А
ван
тога
је
још
једнако
сањала
о
странцу
,
кога
је
оно
некада
видила
у
шуми
.
У
њему
је
она
замишљала
скуп
свију
врлина
,
па
је
желила
тек
таква
мужа
.
Но
он
није
долазио
,
а
друге
мушке
мало
је
и
знала
;
све
га
је
замишљала
као
свог
првог
младожењу
,
те
се
клонила
сваког
познанства
.
Сваку
симпатичну
реч
од
стране
мушких
пресекла
је
као
на
пању
једним
јединим
погледом
и
онемогућила
свако
зближење
.
Кад
кад
се
због
тога
и
кајала
.
Но
у
истом
моменту
изишао
би
јој
пред
очи
њен
први
младожења
,
како
пред
њоме
клечи
,
а
у
исто
доба
љуби
и
Јелицу
,
те
је
опет
бивала
она
стара
.
Чешће
се
забринула
и
за
своју
будућност
.
Згрозила
се
,
кад
је
помислила
,
да
ће
можда
вечито
морати
остати
усамљена
.
С
тога
је
све
слободно
време
проводила
читајући
и
учећи
,
и
то
не
тек
из
склоности
,
већ
што
се
надала
,
да
ће
јој
родитељи
временом
попустити
и
молбу
испунити
.
У
тој
нади
утврђивало
је
и
то
,
што
су
јој
сад
мање
забрањивали
читање
.
Тако
прохуја
опет
доста
времена
.
X
.
Једног
топлог
јулског
дана
узрујали
се
и
узбунили
сви
газда
-Радини
суседи
—
дошао
газда
-Ради
странац
,
али
не
на
колих
или
кочијама
већ
баш
пешице
,
а
то
им
је
било
чудно
,
те
се
довијаху
,
ко
то
може
бити
.
Гост
закуца
на
вратих
и
на
домаћиново
„
слободно
!
“
уђе
у
собу
.
—
Јесам
ли
добро
упућен
?
Тражим
господара
Раду
Драгића
.
Је
ли
ово
његова
кућа
?
—
запита
.
—
На
служби
!
Ја
сам
тај
—
поклони
се
достојанствено
домаћин
.
А
ово
су
ми
жена
и
кћери
.
Младић
се
поклони
па
кад
је
хитрим
погледом
промотрио
све
особе
у
соби
,
поглед
му
заста
на
Даринци
.
И
тада
брзоплетно
рече
:
—
Ја
сам
Ненад
Босанчић
,
техничар
.
—
Ви
сте
Савкин
син
!
—
рече
радосно
госпођа
.
—
Добро
нам
дошли
!
Шта
ради
мати
?
-
Ја
сам
већ
давно
сироче
без
оца
и
мајке
—-
рече
тужно
Ненад
.
—
Али
као
дете
слушао
сам
од
ње
о
вама
,
па
дођох
,
поштована
госпођо
,
да
познам
најбољу
пријатељицу
своје
мајке
.
—
Добро
ми
дошли
,
рано
моја
!
Али
она
—
о
,
сирота
,
баш
као
да
је
гледим
!
била
ми
је
најбоља
друга
—
рече
сузним
очима
госпођа
.
—
Мани
се
,
жено
,
туге
.
Боље
понуди
госта
да
седне
,
па
питај
,
је
ли
гладан
или
жедан
—
примети
муж
.
—
Гладан
нисам
.
Него
бих
молио
чашу
воде
—
рече
гост
,
скинувши
с
рамена
свој
прашни
јесењи
капут
и
оставивши
шешир
.
Даринка
је
за
све
то
време
више
личила
каквом
кипу
,
него
живом
створу
.
Кад
гост
замоли
воде
,
употреби
она
прилику
те
оде
из
собе
.
Како
ли
се
чудно
осећала
!
Тај
здепасти
и
по
спољашности
више
неугледни
странац
,
у
суром
прашном
капуту
и
широкој
обући
,
не
беше
нико
други
,
до
њен
некадашњи
„
браца
“
,
њен
—
идеал
.
„
Чудно
!
тако
се
изменути
!
“
мишљаше
она
„
Па
где
му
је
онај
благи
поглед
?
Баш
сам
ја
луда
!
Таква
мужа
желити
...
ту
се
засмеја
.
—
Хвала
лепо
!
Само
ми
то
треба
!
“
Требало
је
унети
воду
,
али
она
не
могаше
.
Била
је
збуњена
;
осећала
се
рекла
би
каква
сеоска
шаљивчина
—
„
као
кад
оштри
зубе
на
печење
па
их
омасти
киселицом
.
“
На
послетку
умиривши
се
уђе
у
собу
.
Ненад
примивши
чашу
не
испије
одмах
,
већ
гледећи
у
Даринку
,
рече
:
—
Хвала
вам
,
сестрице
!
Ово
ће
ме
окрепити
;
јако
сам
уморан
.
Она
обори
очи
и
задрхта
—
био
је
то
исти
поглед
,
као
онај
некада
у
шуми
.
—
Ви
ћете
се
,
тетка
,
—
допустите
да
вас
тако
зовем
—
чудити
—
рече
Ненад
—
што
ја
госпођицу
сестрицом
називам
.
Али
ми
смо
стари
познаници
.
Ту
исприча
укратко
онај
догађај
у
шуми
.
—
Кад
је
тако
,
будите
као
прави
Србин
и
Српкиња
брат
и
сестра
и
реците
једно
другом
ти
,
као
и
онда
.
И
мени
је
код
Срба
,
па
још
старих
познаника
,
чудно
оно
туђински
ви
,
—
рече
смејући
се
госпођа
Ирина
,
а
господар
Рада
додаде
:
—
Сад
се
сећам
и
ја
,
да
ми
је
Даринка
једном
приликом
о
томе
приповедала
,
али
још
док
је
мала
била
.
—
Јесте
—
рече
Ненад
,
погледав
у
Даринку
,
—
тада
је
сестрица
била
дете
,
а
сад
—
—
Непослушна
кћи
—
доврши
господар
Рада
.
—
Непослушна
!
Како
то
?
—
Мани
се
тога
!
—
умеша
се
госпођа
Ирина
.
Па
окренувши
се
госту
,
рече
:
—
Тако
непослушан
син
за
цело
сте
били
и
ви
,
синко
,
онда
,
кад
сте
се
женили
.
За
цело
сте
ожењени
?
—
Нисам
—
рече
Ненад
не
дижући
очију
.
И
муж
и
жена
се
у
исти
мах
накашљаше
;
обоје
држаху
,
гост
им
је
ожењен
,
па
се
сад
стадоше
љутити
са
свог
претераног
гостољубља
;
особито
им
беше
немило
,
што
допустише
,
да
им
кћери
каже
ти
.
Али
као
добри
домаћини
не
дадоше
се
то
на
њима
види
.
—
Ни
сам
не
знам
,
од
куда
сам
закључивао
,
да
сте
већ
ожењени
—
смешио
се
домаћин
;
али
ово
ћу
за
цело
погодити
:
Ви
још
нисте
свршили
науке
па
хоћете
за
време
ферија
да
обиђете
своје
сроднике
?
—
Мој
чика
,
што
је
овде
становао
,
давно
је
умрьо
,
а
других
сродника
немам
.
Али
опет
сте
погодили
—
хоћу
да
обиђем
своје
познанике
?
С
тим
уста
и
узе
свој
шешир
.
—
Ви
као
да
сте
намерни
да
идете
?
Но
и
то
би
лепо
било
;
још
се
нисмо
ни
познали
!
—
рекоше
у
исти
мах
и
муж
и
жена
.
—
Имам
овде
да
походим
још
некога
па
онда
ћу
даље
—
рече
Ненад
тужно
.
—
Остани
код
нас
,
чико
!
молила
је
мала
Ружица
,
узимајући
му
шешир
из
руку
.
—
Да
,
останите
,
два
,
три
дана
,
колико
вам
је
воља
.
Рода
свога
немате
,
а
ја
сам
познавао
вашег
оца
;
у
раном
детињству
био
ми
је
и
друг
,
—
примети
домаћин
.
—
Останите
!
Останите
!
понављаше
и
домаћица
.
Ненад
се
устезаше
.
—
Што
ти
,
Даринка
,
ћутиш
?
Реци
браци
,
да
остане
!
—
смешио
се
домаћин
.
Даринку
обли
румен
.
—
Ваљда
не
решава
мој
позив
.
Ако
господин
усхте
,
остаће
и
без
њега
.
—
Не
господин
,
већ
браца
треба
да
ме
зовеш
;
право
вели
твој
отац
,
да
си
непослушна
.
Ово
је
изговорио
прекорним
тоном
,
као
сродник
или
старији
брат
,
а
не
младић
младој
девојци
.
Те
речи
растераше
сваку
сумњу
домаћина
и
домаћици
,
те
ни
пошто
не
хтедоше
допустити
да
им
гост
оде
.
Гост
се
опет
не
даде
дуго
молити
.
И
тако
мораде
Даринка
отићи
да
госту
спреми
засебну
собу
;
госпођа
Ирина
је
хтела
да
јој
гост
,
син
њезине
пријатељице
,
у
сваком
погледу
буде
лепо
дочекан
и
неузнемирен
.
Тај
дан
проведоше
у
пријатном
разговору
.
Госпођа
Ирина
се
сећала
,
како
је
добро
живела
с
Ненадовом
матером
,
па
му
је
о
томе
приповедала
,
а
и
сам
Ненад
беше
доста
разговоран
.
Причао
им
је
поједине
догађаје
из
свога
ђаковања
.
Често
је
по
неко
питање
управио
и
на
Даринку
.
Но
она
је
у
кратко
одговарала
;
била
је
расејана
и
збуњена
;
стидила
се
сама
себе
.
За
вечером
је
још
живље
текао
говор
;
ту
је
била
и
нека
Даринчина
тетка
и
теча
.
У
један
пут
зачу
се
на
улици
гајдаш
и
сватовско
подвикивање
.
Сви
потрчаше
прозору
;
само
Даринка
остаде
на
своме
месту
.
Вративши
се
од
прозора
запита
је
Ненад
:
—
Зар
ти
сестрице
не
ћеш
да
видиш
сватове
?
Или
можда
не
волиш
свирку
?
—
То
њу
не
занима
.
Да
су
на
тих
колих
књиге
поређане
,
прва
би
потрчала
—
рече
домаћин
,
строго
гледећи
своју
кћер
.
—
Занимају
њу
и
људи
;
само
су
ови
изузетак
—
рече
,
бајаги
у
обрану
Даринчину
тетка
.
—
Баш
јуче
ми
је
рекла
,
да
је
брак
ропство
,
а
венчање
окови
,
којима
се
то
ропство
и
законом
потврђује
.
Је
ли
тако
,
Даринка
?
—
Тетка
!
Ви
ме
нисте
разумели
!
Ја
то
нисам
рекла
,
за
брак
и
венчање
у
опште
—
рече
Даринка
,
више
као
одговор
на
родитељске
оштре
погледе
,
него
тетци
.
—
Знамо
,
знамо
ми
,
госпођице
,
да
ти
то
ниси
мислила
у
опште
,
—
рече
јетко
господар
Рада
,
—
него
за
оне
,
који
се
непознати
узимају
,
па
их
жалиш
и
презиреш
.
Ту
се
окрете
госту
и
настави
:
—
Видите
,
синко
,
моја
кћи
жели
сретне
људе
;
не
зна
она
,
да
су
ти
паметнији
од
ње
и
да
су
такви
окови
од
свиле
и
злата
.
—
Окови
остају
окови
!
А
што
су
тањи
и
сјајнији
,
гори
су
—
теже
се
раскидају
!
—
омаче
се
Даринци
са
усана
и
преко
њезине
воље
.
Одмах
се
тргла
и
погледала
у
земљу
.
—
Гле
,
гле
!
—
смешио
се
Ненад
.
Та
ти
си
мали
филозоф
!
Реч
филозоф
звучаше
Даринци
поругљиво
,
као
и
некада
лепа
,
те
хтеде
доста
опоро
да
му
одговори
,
али
погледавши
му
у
очи
,
порумени
и
ућута
.
Он
се
истина
смејао
,
но
тај
поглед
није
био
тумач
ни
пратилац
исмевања
.
XИ
.
Каже
се
:
Од
миле
руке
ни
бој
не
боле
.
Није
тако
.
Даринци
се
бар
чинило
,
да
се
од
миле
руке
бој
двојином
осећа
.
Те
вечери
пало
је
доста
заједљивих
речи
на
осетљиву
Даринчину
душу
те
су
је
тиштале
и
пекле
горе
него
ватра
.
Но
она
је
све
са
смешењем
и
стрпљењем
сносила
.
Дошавши
у
своју
собу
даде
одушке
своме
болу
,
те
је
дуго
,
дуго
плакала
.
Размишљала
је
о
свачему
,
те
је
тек
пред
зору
заспала
.
Но
и
сад
није
имала
мира
.
Тек
што
је
свела
очи
,
беше
пред
њом
њезин
браца
,
али
не
овај
,
што
у
другој
соби
сад
мирно
спава
,
већ
онај
некадашњи
,
давно
виђени
странац
.
С
њиме
је
сад
она
била
у
шуми
;
брала
је
цвеће
и
плела
венце
,
које
је
он
њојзи
на
главу
мећао
.
На
један
пут
погледа
па
виде
,
да
обоје
имају
крила
.
—
Хајде
да
летимо
!
—
рече
јој
он
.
Па
чврсто
загрљени
полетише
.
Али
сад
много
више
,
него
што
је
некад
онај
лептир
...
Тако
су
летили
донекле
;
кад
ал
—
о
Боже
!
—
њен
браца
остави
њу
па
се
у
своме
лету
вине
за
неком
голубицом
,
а
она
оставши
сама
јаукну
и
паде
—
крила
јој
се
беху
саломила
.
—
Да
луда
и
не
праведна
сна
!
—
рече
,
тарући
очи
.
—
Онај
мој
некадањи
браца
то
не
би
учинио
а
овог
странца
ја
не
волем
...
Ненад
напротив
спавао
је
те
ноћи
врло
добро
.
Сањао
је
о
својој
вереници
,
коју
је
у
даљини
оставио
.
Истина
Даринчине
црте
замењиваху
њено
лице
.
Али
је
тек
о
њој
сањао
...
Зар
је
имао
и
вереницу
?
Да
,
он
је
већ
од
године
дана
био
верен
.
Још
од
првог
састанка
Даринчиног
са
њиме
,
знамо
,
да
је
син
сиромашних
родитеља
и
да
се
као
сироче
учио
у
туђини
међу
туђим
народом
.
Да
се
тамо
незадовољно
осећао
,
сведоче
већ
његове
некадање
речи
,
које
је
Даринци
рекао
:
„
Идем
,
сестрице
,
у
туђину
да
учим
и
да
се
мучим
“
.
Но
и
то
незадовољство
брзо
престаде
.
Једнога
дана
упозна
се
тамо
са
неком
,
истина
туђинком
,
ал
лепом
девојком
.
Њих
се
двоје
заволеше
.
Па
кад
и
њени
родитељи
пристадоше
,
верише
се
они
и
пред
светом
.
Сад
су
само
чекали
,
да
Ненад
сврши
науке
па
да
се
вечитом
везом
вежу
.
Али
како
Србина
не
можеш
лако
расрбити
то
се
и
Ненад
не
могаше
одважити
,
да
вечито
у
туђини
остане
.
За
то
је
сад
дошао
у
свој
народ
,
да
посети
гробове
својих
родитеља
и
да
се
обазре
за
место
,
где
би
се
са
женом
могао
настанити
.
А
зар
се
Даринке
баш
никад
није
сећао
?
—
питаће
можда
когод
.
Првих
дана
,
кад
се
с
њоме
растао
!
—
био
би
на
то
питање
прави
одговор
.
Зашто
је
онда
рекао
детету
ону
изреку
?
На
то
је
теже
одговорити
.
Но
рекао
је
за
цело
с
тога
,
што
је
у
Даринци
видео
клицу
постојана
карактера
и
размишљања
,
па
како
је
и
сам
држао
,
да
женскиња
тек
са
истинском
љубави
према
своме
мужу
може
срећна
бити
,
хтео
је
Даринку
зарана
за
ту
мисао
да
приправи
.
Касније
,
кад
је
отишао
у
туђину
,
није
се
сећао
тог
мало
чудног
детета
.
И
тек
сад
,
кад
је
опет
међу
свој
народ
ступио
,
оживеше
у
њему
успомене
.
Па
дође
да
и
њу
види
.
Но
као
се
зачудио
,
кад
место
ружна
детета
нађе
лепушкато
девојче
,
и
то
са
назори
,
који
,
по
његовом
мишљењу
,
беху
веома
необични
за
младу
сеоску
девојку
.
Из
оно
мало
речи
што
их
је
Даринка
прошлог
дана
рекла
,
-
виде
он
,
да
су
јој
назори
слични
његовима
,
које
је
он
,
млад
и
ватрен
,
сматрао
за
најкоректније
.
И
зато
га
она
поче
интересовати
.
„
Из
овог
девојчета
моћи
ће
се
временом
ваљана
женскиња
дотерати
“
—
мишљаше
он
.
И
с
тога
је
њена
слика
замењивала
слику
његове
веренице
...
Кад
се
сутра
дан
Ненад
пробудио
беше
збуњен
и
са
собом
незадовољан
.
Но
и
опет
тврдо
науми
,
да
дотле
не
оде
,
док
Даринку
са
свим
не
позна
,
и
,
ако
је
могуће
,
у
њеном
мишљењу
још
боље
утврди
.
Хтео
је
,
—
не
пазећи
на
њене
околности
и
осетљиву
природу
—
из
ње
да
створи
челичан
карактер
и
свесну
,
па
ма
и
несретну
женскињу
.
Несретну
велим
за
то
,
што
и
сам
Ненад
,
да
је
метнуо
руку
на
срце
,
морао
би
признати
,
да
су
у
данашњим
околностима
свесне
и
тврдог
карактера
женскиње
—
бар
у
дубини
своје
душе
—
већином
несретне
.
Веран
својој
одлуци
,
згодном
приликом
већ
сутра
дан
отпоче
Ненад
свој
рад
.
—
Твоје
мишљење
,
сејо
,
—
рече
јој
,
кад
су
сами
остали
—
добро
је
,
но
то
још
није
доста
.
Треба
све
да
настојите
да
га
што
већма
распрострете
.
Даринка
га
зачуђено
погледа
.
Није
га
разумела
.
С
тога
рече
:
—
Све
да
настојимо
?
О
коме
ви
говорите
?
—
Опет
„
ви
“
лолице
мала
!
—
рече
он
па
онда
дода
:
Зар
ти
немаш
ни
једну
начелну
пријатељицу
?
—
Пријатељица
имадем
.
Да
ли
начелних
?
—
бог
би
знао
!
—
смешила
се
она
.
—
Чудно
!
Зар
ни
једна
не
мисли
као
ти
?
—
Ко
би
их
знао
!
—
беше
одговор
.
—
Ако
ико
,
оно
би
ти
требала
да
знадеш
!
—
Зашто
баш
ја
?
—
Што
је
познато
,
да
женскиња
пред
женскињом
слободније
изриче
своје
мисли
.
—
Разуме
се
,
али
о
оном
,
о
чему
мисли
—
примети
она
са
горком
иронијом
.
—
Ваљда
тек
неће
пресуђивати
,
о
чему
и
не
мисли
?
—
запита
Ненад
зачуђено
,
а
уз
то
је
мислио
:
„
И
ово
је
ћурка
!
Говори
у
ветар
!
“
Она
опет
,
баш
као
да
му
је
мисли
прозрела
,
први
пут
га
слободно
погледа
и
рече
:
—
Ти
се
зацело
чудиш
мом
одговору
.
Но
ја
знам
,
зашто
сам
то
рекла
.
Ти
,
браца
,
рече
:
ваљда
неће
пресуђивати
,
о
чему
не
мисле
.
Па
видиш
,
то
је
баш
узрок
,
што
не
знам
,
како
моје
другарице
мисле
.
—
Ха
!
Ха
!
—
смејао
се
он
.
—
Дакле
женскиње
ни
о
чему
не
мисле
!
—
Немој
се
смејати
!
Рђаво
си
ме
схватио
.
Ја
сам
то
мислила
овако
:
Већина
женскиња
—
а
међу
те
спадају
и
моје
пријатељице
—
кад
су
у
друштву
,
говоре
о
игранкама
,
позоришту
,
свирци
и
свему
другом
,
само
не
о
оном
,
о
чему
си
и
ти
случајно
синоћ
моје
мишљење
дознао
.
Зато
ти
и
рекох
,
да
о
оном
пресуђују
,
о
чему
мисле
.
Остали
разговори
у
женском
друштву
велика
су
реткост
.
А
о
чему
ко
говори
,
о
томе
му
и
мишљење
можеш
дознати
.
Али
немој
мислити
—
настави
поносито
—
да
женскиње
о
таквима
стварима
не
размишљају
.
Јест
,
браца
,
мисле
оне
,
само
што
су
те
мисли
скривене
у
дубини
душе
њихове
и
што
не
ће
да
их
кажу
.
—
То
не
појмим
.
За
што
их
не
би
казале
?
—
Чудно
јесте
,
али
је
тако
!
—
рече
Даринка
меким
и
тужним
гласом
.
—
Из
искуства
знадем
,
да
сам
често
и
сама
штошта
волела
жртвовати
,
него
казати
своје
право
мишљење
.
—
За
што
опет
то
?
—
За
што
?
—
насмеши
се
она
.
—
За
то
,
што
је
сујета
општа
мана
.
Ретки
су
људи
без
сујете
,
а
женскиња
је
тек
обичан
човек
;
и
она
воли
,
да
људи
о
њој
имају
добро
мишљење
.
За
то
често
и
крије
своје
мисли
.
—
Све
лепше
!
Зар
је
лаж
боља
од
истине
?
—
За
мене
није
.
Но
да
је
лаж
за
већину
лепша
и
боља
,
закључујем
отуда
,
што
ону
женскињу
,
особито
девојку
,
која
озбиљно
мисли
и
отворено
своје
мисли
казује
,
ретко
ко
цени
и
поштује
.
Напротив
,
лажан
стид
,
измајсторисана
најивност
и
детињасто
понашање
већини
се
допада
,
а
неки
је
чак
и
поштују
.
—
Вараш
се
,
сестрице
,
вараш
се
!
—
Може
бити
.
Али
допустићеш
,
да
у
томе
има
и
истине
.
Особито
мораш
допустити
—
рече
с
враголастим
осмехом
—
да
мушки
јако
воле
све
што
је
измајсторисано
и
неприродно
;
уз
то
,
већина
и
не
почиње
онде
волети
,
где
би
требало
да
поштује
.
Мана
,
недостатак
и
мајсторија
,
то
је
ваш
идејал
;
то
вас
веже
и
привлачи
,
а
никад
оно
,
што
је
природно
и
поштовања
достојно
.
—
Охо
,
сестрице
!
А
ко
има
више
мајсторије
у
понашању
и
иначе
него
женскиње
?
—
Истине
никад
не
поричем
.
Али
то
је
продукт
ваших
жеља
,
вашега
васпитања
и
последица
вашег
укуса
—
смејала
се
Даринка
.
—
Како
то
да
разумем
?
—
Ево
,
како
:
Женскиња
се
истина
јако
удалила
од
природе
у
понашању
своме
и
иначе
,
али
никако
с
тога
,
што
јој
се
тако
допада
и
што
воли
неприродност
,
него
тек
за
то
,
што
хоће
мушком
да
се
допадне
.
Она
сама
не
важи
у
друштву
ништа
,
него
тек
као
удата
добија
важност
поред
мужа
,
те
хтела
не
хтела
мора
да
се
труди
да
мушкога
задобије
оним
,
што
се
њему
допада
.
—
Дакле
ми
мушки
волемо
неприродност
?
!
—
Не
знам
,
браца
,
како
вам
је
у
срцу
,
али
по
делима
тако
бих
судила
.
Узимам
само
ово
:
Вичете
против
утезања
,
белила
,
руменила
и
зрачила
,
а
овамо
и
у
сну
и
на
јави
тек
о
тим
особинама
сањате
!
Шта
више
,
није
вам
доста
,
што
то
у
обичним
животу
поштујете
и
тражите
,
него
нас
тим
вашим
трулим
укусом
трујете
и
у
књижевности
,
у
списима
вашима
.
Бело
лице
,
рубин-усне
,
вране
обрве
вити
стас
;
и
то
све
у
најјачој
„
нианси
“
,
то
су
мађије
које
заносе
и
везују
ваше
„
јунаке
“
.
Баш
као
и
у
животу
...
Па
је
ли
онда
чудо
,
што
женскиња
пада
у
ту
погрешку
?
Једном
речи
:
мушком
се
допада
вила
и
лутка
,
а
женскиња
осећа
и
види
,
да
је
тек
човек
и
обична
жена
,
па
како
тек
уз
мушкога
у
друштву
нешто
важи
,
труди
се
,
да
се
ма
и
мајсторијом
приближи
вашем
идеалу
,
вашем
укусу
.
Ненад
је
гледаше
зачуђено
и
нетремице
.
Она
диже
главу
,
па
кад
га
виде
,
порумени
и
ућута
.
—
Добро
говориш
,
рече
он
;
но
крива
је
доста
и
женскиња
.
—
Како
се
узме
,
рече
она
,
не
дижући
очију
.
Но
мени
се
чини
,
да
би
и
женскиња
постала
друкчија
,
кад
би
мушки
били
„
мушкији
“
,
онакви
,
како
им
се
пристоји
.
Њихова
је
превласт
у
друштву
,
па
нека
се
сами
отресу
мана
,
нека
јој
покажу
пута
!
Овако
,
куд
год
се
јадница
окрене
,
види
тек
мушки
трули
укус
,
притворност
и
себичност
њихову
.
—-
Зар
да
смо
сви
баш
таки
?
смејао
се
Ненад
.
—
Нисте
.
Има
и
нешто
изузетка
,
а
остали
се
деле
на
две
групе
;
једнима
је
идеал
новац
а
другима
—
лутка
.
—
Ти
си
баш
ватрена
бранилица
жена
!
примети
јој
Ненад
.
—
Не
браним
ја
никога
;
само
кажем
истину
.
Свако
,
ко
буде
о
томе
размишљао
,
наћи
ће
,
да
су
све
женске
мане
,
сав
трулеж
друштва
,
тек
последица
мушких
мана
.
За
то
и
мислим
,
да
би
добро
било
најпре
отклонити
узрок
,
па
ће
последице
нестати
и
саме
.
Иначе
,
догод
то
не
буде
неће
се
ни
женскиња
изменути
.
Бадава
ћете
викати
:
„
Пропашћемо
!
Женскиња
је
пошла
странпутицом
!
“
Бадава
ће
те
доказивати
,
да
нисмо
као
што
треба
да
смо
,
излечити
нас
нећете
,
све
док
се
сами
не
опаметите
и
не
излечите
.
А
дотле
ће
женскиња
ако
не
отворено
рећи
,
оно
увек
у
себи
мислити
:
„
Врачу
,
излечи
се
најпре
сам
!
“
А
то
ће
рећи
:
опросите
се
најпре
својих
мана
,
па
ће
с
њима
нестати
и
наших
!
Ту
уђе
у
собу
господар
Рада
,
те
прекидоше
ту
тему
.
Згодна
прилика
за
њу
не
даде
се
још
за
дуго
;
Даринка
је
избегавала
прилику
,
да
на
само
буде
с
Ненадом
,
а
он
ту
тему
ради
њезина
мира
не
хтеде
пред
родитељима
настављати
.
Разговарали
се
од
то
доба
тек
о
обичним
стварима
.
Али
се
њему
чињаше
да
је
свака
Даринчина
реч
сродна
његовом
мишљењу
.
Допадала
му
се
њезина
искреност
и
слободно
исказивање
мисли
,
у
таквој
мери
да
је
бивало
тренутака
,
кад
му
је
било
чисто
тешко
,
што
она
ћути
или
није
у
соби
.
А
она
?
Она
га
се
све
више
клонила
.
Свака
његова
реч
,
сви
појмови
његови
,
што
их
је
случајно
или
хотимице
,
на
само
или
пред
другима
изрекао
,
њојзи
се
чињаху
,
као
да
су
потекли
из
њене
душе
.
Једном
речи
:
свака
његова
реч
била
је
већ
њезина
мисао
.
С
тога
се
чисто
страшила
,
да
се
с
њиме
разговара
.
Та
сродност
назора
и
мисли
учинила
је
,
те
сад
више
није
видела
његову
неугледну
спољашност
,
него
тек
срце
и
душу
и
онај
благи
поглед
,
којим
је
он
њу
,
али
само
њу
погледао
.
Па
се
бојала
,
да
јој
Ненад
не
постане
оно
,
што
јој
некада
био
њен
„
браца
“
...
XИИ
.
Ненад
је
више
пута
опазио
,
да
га
Даринка
избегава
,
па
се
и
сам
довијао
.
Али
место
да
у
зачетку
уништи
ту
клицу
у
срцу
њезином
,
он
је
још
подрањиво
;
био
је
мушкарац
а
као
такав
и
сујетан
;
годило
му
је
,
да
она
стече
о
њему
добро
мишљење
,
боље
,
но
што
је
у
ствари
заслуживао
...
Ревносно
се
старао
,
да
она
за
то
кратко
време
увиди
све
његове
боље
стране
.
Често
је
с
тога
и
сам
бивао
у
опасности
;
Даринка
је
тада
бивала
и
сама
слободнија
,
те
је
и
он
њу
боље
упознао
,
а
сваки
,
па
и
најгори
човек
има
и
добрих
страна
,
које
се
по
неком
могу
допасти
.
И
он
је
често
бивао
узрујан
.
Но
његово
је
срце
имало
добар
штит
;
било
је
већ
испуњено
љубављу
према
његовој
вереници
.
Том
љубављу
стишао
је
брзо
своје
узбуркане
осећаје
.
Тада
би
,
смешећи
се
,
помислио
:
„
Оваку
девојку
поучавати
,
значи
,
излагати
се
опасности
!
“
Па
би
онда
опет
сањао
о
својој
лепој
будућности
и
својој
вереници
.
Да
је
опасно
имати
таква
ученика
,
често
је
,
врло
често
помишљао
,
но
да
је
још
опасније
бити
ученик
у
таква
учитеља
,
то
је
јасно
видео
,
али
није
о
томе
мислио
.
Дан
по
дан
,
па
прохуја
две
недеље
.
Господар
Рада
никако
да
пусти
госта
.
Допале
му
се
његове
приповетке
из
ђачког
живота
,
а
хтео
је
сам
да
га
одвезе
у
Р
.
Ненадовој
некој
својти
из
далека
,
па
никако
да
доспе
.
—
Скоро
ћу
на
пут
,
рече
једнога
дана
Ненад
сестрама
,
кад
се
саме
десише
у
соби
.
—
У
град
кад
хоћеш
а
из
града
кад
пусте
!
смешила
се
Босиљка
,
а
Даринка
задрхта
и
тихо
уздахну
.
Ненад
је
погледа
.
—
Што
си
тако
бледа
?
Теби
је
канда
позлило
?
—
запита
је
после
неколио
тренутака
.
—
Није
.
Па
устаде
и
оде
из
собе
.
Ненад
је
дуго
гледао
у
врата
,
кроз
која
је
она
изишла
.
После
уздахнувши
изиде
и
он
из
собе
.
Кад
је
ушао
у
своју
собу
,
очи
му
беху
сузне
.
Сео
је
и
узео
књигу
,
али
је
брзо
бацио
и
немарно
стао
ходити
по
соби
.
„
Хоћу
ли
јој
казати
?
“
питаше
се
.
„
Не
нећу
.
На
што
?
Кад
одем
,
заборавиће
ме
и
без
тога
.
“
„
Умиривши
се
,
оде
да
потражи
домаћина
;
није
се
тога
дана
с
њиме
разговарао
.
Од
то
се
доба
клонила
Даринка
свога
госта
са
свим
.
Но
он
је
ипак
једаред
затече
саму
и
плачну
.
—
Што
плачеш
запита
је
са
саучешћем
.
Она
дуго
избегаваше
прави
одговор
.
На
послетку
му
рече
:
—
Иште
ме
неки
трговац
из
Т
...
—
Па
што
да
плачеш
?
рече
он
сувопарно
.
Она
га
само
погледа
,
а
преко
усана
јој
се
и
нехотице
оте
:
Умри
,
ал
не
дај
пољупца
без
љубави
!
—
рекао
си
ми
некада
ти
,
а
сада
ме
питаш
,
што
плачем
,
што
тог
човека
не
волим
.
Ненада
заболеше
ове
речи
,
те
енергично
рече
:
„
Док
је
мене
,
тога
бити
неће
!
“
Она
га
погледа
као
озебао
сунце
,
а
он
уздахну
и
обори
очи
,
па
тихо
додаде
:
Гледаћу
да
твога
оца
одвратим
од
тога
.
Даринка
није
чула
његове
последње
речи
,
него
се
питала
:
„
Док
је
њега
“
—
зашто
то
?
Па
за
што
је
онда
управо
и
дошао
?
!
.
.
Човек
обично
верује
оно
,
што
жели
,
те
и
њојзи
озари
лице
зрачак
среће
,
но
тек
за
тренутак
.
„
Говори
тек
обичаја
ради
“
,
помислила
је
за
тим
;
иначе
не
би
онако
сувопарно
рекао
:
На
што
да
плачеш
?
кад
знаде
...
Употребила
је
сву
своју
снагу
и
вештину
,
погледала
га
равнодушно
и
отпочела
онда
весело
разговор
.
То
је
тражио
од
ње
женски
понос
.
Па
брзо
по
томе
оде
Ненад
.
При
растанку
запита
сузних
очију
:
—
Сејо
моја
,
шта
мислиш
за
даље
?
—
Шта
?
!
осмехну
се
чудним
осмехом
она
.
Па
блеђа
