мукаже
то
?
—
Толики
пут
чиним
због
тебе
:
хоћу
да
будеш
мати
;
а
мајци
требаше
ли
бољи
накит
од
деце
.
Као
што
је
кућу
и
жену
оставио
Маци
,
тако
је
радњу
оставио
на
Јанићију
.
Цео
дан
он
је
Јанићија
упућивао
,
како
да
му
радњу
чува
.
—
Одрастао
си
код
мене
,
ја
сам
те
упутио
,
добар
си
био
,
веран
си
ми
био
,
па
ето
ти
радње
!
Тамо
,
у
кући
,
да
се
нађеш
тетка-Маци
на
помоћи
и
четворе
очи
да
отвориш
на
све
...
разумеш
ли
,
на
све
.
—
На
све
,
мајсторе
!
То
да
знаш
да
ћу
чинити
као
себи
.
Сутра
дан
је
пола
Београда
испратило
мајстор-Дишу
до
лађе
,
чија
су
једрила
била
већ
уздигнута
и
спремна
,
да
крену
низ
Дунаво
Црноме
Мору
.
У
цркви
је
Диша
одстојао
службу
,
примио
од
митрополита
благослов
,
а
онда
,
под
црквеним
барјацима
,
крену
се
свештенство
у
одеждама
и
са
иконама
;
а
за
њим
,
под
еснафским
барјаком
,
мајстор
Диша
са
женом
,
пуницом
и
Јанићијем
Биком
,
а
око
њих
стотину
и
више
пратилаца
.
Литија
се
свечано
спусти
низ
Зерек
,
уз
пјенија
свештеника
допрати
Дишу
до
Јалије
,
окадише
лађу
и
пожелеше
срећан
пут
и
још
срећнији
повратак
хаџији
.
Прво
се
Лепосава
поздрави
с
мужем
,
пољуби
га
у
руку
,
а
он
њу
у
чело
.
Кад
га
је
погледала
,
једна
јој
се
суза
скотрља
с
лица
.
—
Е
,
де
,
не
плачи
!
Не
идем
преко
света
;
вратићу
се
.
Него
онако
да
чиниш
,
знаш
?
—
Знам
!
—
одговори
Лепосава
и
стаде
у
страну
,
да
учини
места
другима
.
Диша
се
опрости
са
свима
,
пуницу
пољуби
у
руку
,
а
она
њега
у
чело
,
и
лађа
се
отисну
.
Дуго
и
дуго
још
стајали
су
:
Маца
,
Лепосава
и
Јанићије
и
гледали
за
лађом
,
која
је
носила
мајстор-Дишу
.
Сунце
је
жегло
пуном
јаром
,
Дунав
се
сјактио
од
сунчаних
зракова
,
а
лађа
је
све
даље
и
даље
клизила
,
докле
се
не
изгуби
за
врбацима
ниже
Кајабурме
.
Тек
онда
вратише
се
свих
троје
ћутке
и
замишљено
.
—
Где
је
то
себи
?
—
рече
Јанићије
.
—
Пола
године
док
оде
и
дође
!
—
Много
!
—
Само
здравља
,
вратиће
се
он
брзо
!
—
одговори
Маца
.
—
Не
чуј
,
Боже
!
—
прошапта
Јанићије
,
али
тако
тихо
,
да
га
је
Лепосава
,
која
иђаше
уза
њ
,
једва
чула
.
—
Рђо
папуџијска
,
шта
ти
је
ружно
урадио
,
да
му
тако
желиш
?
—
рече
Лепосава
,
која
је
после
одласка
мужевљева
од
једном
постала
нешто
сетна
и
замишљена
.
—
Па
ништа
!
—
одговори
Јанићије
суморно
.
—
Није
ми
баш
ништа
урадио
.
—
Па
што
му
онда
кобиш
?
—
Не
кобим
,
него
то
због
тебе
рекох
.
—
Гле
,
брине
се
за
мене
.
—
Па
тек
да
се
одмориш
мало
.
Жалим
те
,
што
ти
ни
дан
ни
ноћ
није
давао
мира
.
„
Море
,
смири
се
,
човече
,
једаред
!
“
вичеш
му
ти
;
ама
пусто
оно
срце
његово
игра
ли
игра
,
кад
те
само
угледа
,
па
ко
што
ради
,
он
трч
’
за
тобом
,
ја
л
’
да
те
загрли
,
ја
л
’
да
те
пољуби
.
Од
толиког
његовог
грлења
већ
и
комшилук
балдиса
само
гледајући
,
тек
нећеш
ти
!
Подсмевка
Јанићијева
текну
у
срце
Лепосаву
.
Он
је
хтео
да
је
,
као
и
обично
,
изазове
на
смеј
,
али
овога
пута
промаши
.
Њој
стаде
некако
непријатно
и
учини
јој
се
,
да
би
требало
да
га
ма
на
који
начин
опомене
на
мало
већу
пристојност
према
своме
мајстору
,
али
у
исто
време
њу
је
обузимало
неко
друго
осећање
,
које
је
неосетно
обујимаше
,
чим
кајик
ишчезну
за
оне
аде
и
изгуби
се
испред
очију
.
На
ведроме
и
као
стакло
јасноме
дану
,
који
блисташе
свежим
плаветнилом
и
разлегаше
се
у
шумору
лишћа
и
гугутању
кумрија
,
дође
јој
лако
,
мило
,
као
некада
,
докле
још
и
не
мишљаше
,
да
ће
је
судбина
предати
мајстор-Диши
.
Па
и
овај
Јанићије
Бик
,
чији
снажни
врат
и
пространа
плећа
одаваху
силу
младости
у
свој
својој
бујности
,
дође
јој
као
некада
,
када
се
с
њиме
,
било
на
чешми
или
у
махали
,
буд
за
што
покавжила
и
побила
.
И
то
ново
осећање
превлада
.
Уместо
одговора
она
га
погледа
ведро
и
пркосно
и
продужи
пут
ћутке
.
Јанићије
је
ишао
поред
ње
мало
збуњен
,
што
му
баш
ни
речи
не
одговори
,
а
њему
је
тако
потребно
било
,
да
о
тој
теми
разговор
продужи
.
Тетка
Маца
је
застала
мало
,
да
се
поздрави
са
једном
комшијницом
,
која
је
заустави
на
сокаку
,
те
тако
Јанићије
могаше
да
Лепосави
још
неколико
речи
добаци
.
—
Љутиш
ли
се
?
—
Зашто
?
—
Што
је
отишао
.
—
А
што
се
то
тиче
па
тебе
поп
ли
си
,
да
ти
се
исповедам
?
—
Море
,
жао
ме
,
много
ме
жао
?
—
одговори
Јанићије
—
Ваљада
,
што
и
тебе
не
поведе
?
—
Није
,
него
што
не
поведе
и
тетка
Мацу
на
хаџилук
.
Штета
,
Бога
ми
!
Но
Лепосава
и
овога
пута
нити
се
насмеја
нити
му
што
одговори
,
и
Јанићије
сад
немаде
куда
,
него
и
сам
да
ућути
,
у
толико
пре
,
што
Лепосава
нарочито
застаде
и
позва
мајку
,
да
се
не
задржава
толико
.
Дани
пролажаху
,
недеље
протицаху
,
а
у
радњи
мајстор-Дишиној
ишло
је
тако
,
да
се
није
ни
опажало
,
да
већ
од
толико
недеља
нема
господара
у
њој
.
Јанићије
је
тако
савесно
водио
послове
,
надгледао
радњу
и
сакупљени
пазар
односио
тетка-Маци
,
да
то
ни
мајстор
Диша
не
би
боље
вршио
.
Па
ни
у
самој
кући
мајсторовој
није
се
Бог
зна
како
осећао
недостатак
домаћинов
.
Један
део
домаћинових
права
пренео
је
мајстор
Диша
на
своју
пуницу
,
дао
јој
је
пуну
власт
надзора
,
како
над
кућом
тако
и
над
домаћицом
,
а
што
се
тиче
Јанићија
,
он
је
био
потпуно
уверен
,
да
ће
у
томе
погледу
постати
не
само
десна
рука
тетка-Маци
,
но
,
у
колико
буде
нужно
,
он
ће
и
сав
тетка-Мацин
надзор
подвргнути
својој
потајној
контроли
.
Одважити
се
на
толики
пут
а
не
осигурати
се
са
сваке
стране
за
собом
,
то
није
било
у
нарави
Дишиној
.
Међутим
,
Јанићије
му
је
већ
једаред
засведочио
своју
оданост
,
и
он
је
потпуно
права
имао
,
када
је
уочи
свога
поласка
призвао
на
само
свога
калфу
,
па
између
осталога
подсетио
га
и
на
оне
услуге
,
што
му
их
Јанићије
пре
толико
година
указа
.
Рано
у
вече
Јанићије
је
долазио
кући
,
а
у
први
освит
одлазио
у
дућан
.
Ручак
му
је
у
дућан
слат
,
а
у
вече
је
заједно
са
тетка-Мацом
и
Лепосавом
седао
за
совру
и
вечерао
.
Једаред
,
по
вечери
,
разговарајући
још
за
совром
,
тетка
Маца
,
која
је
од
некога
доба
почела
да
се
плаши
од
могућне
напасти
,
поче
да
се
вајка
,
како
сада
нема
више
онако
снажних
људи
,
као
што
их
је
било
некада
.
—
Камо
ти
сада
тако
јаког
човека
,
као
што
беше
мој
покојник
?
Једаред
,
баш
после
прошевине
,
дигао
ме
је
као
перце
до
појаса
и
шале
ради
три
пута
преко
собе
пренео
.
—
Ба
!
—
узвикну
Бик
-—
то
и
ја
могу
.
—
Јок
,
то
ти
ниси
кадар
.
—
Море
,
не
реци
двареда
!
—
одговори
Јанићије
.
—
Па
,
де
,
да
видимо
,
ако
си
јунак
.
Још
тетка
Маца
није
ни
успела
,
да
покаже
Јанићију
ма
какву
тешку
ствар
за
дизање
,
кад
Јанићије
зграби
Лепосаву
,
диже
је
на
руке
тако
лако
као
дете
од
две
године
и
понесе
је
.
—
Гледај
,
тетка-Мацо
!
—
викну
он
и
са
доксата
,
на
коме
су
вечерали
,
изнесе
је
у
башту
и
поче
је
обносити
.
Лепосава
се
у
залуд
смејала
,
праћакала
,
ударала
га
обема
песницама
,
да
је
пусти
.
—
Пашће
,
пусти
је
!
—
викну
Маца
за
њим
.
—
Пуштај
,
мука
те
ударила
!
—
бранила
се
Лепосава
.
—
Сад
,
сад
!
—
одговори
Јанићије
и
оптрчавши
целу
башту
донесе
је
пред
тетка-Мацу
и
,
збуњен
,
као
да
је
бекријску
чашу
искапио
,
спусти
је
пред
њу
.
Лепосава
збуњена
и
изненађена
,
а
Јанићије
тако
исто
сметен
и
застиђен
од
несвеснога
дела
,
стојали
су
пред
тетка-Мацом
као
немирна
деца
пред
коју
је
учитељ
изненада
искрснуо
.
—
А
да
је
упусти
,
море
?
—
запита
Маца
,
тек
да
изађе
из
ове
непојмљиве
забуне
.
—
Зар
ја
?
—
одговори
Јанићије
.
—
Могао
бих
је
тако
сву
ноћ
носити
,
па
да
и
не
осетим
.
—
Лудо
!
—
викну
Лепосава
још
збуњена
и
не
знајући
да
ли
да
се
свему
овоме
смеје
или
заплаче
,
груну
Јанићија
,
баш
као
пре
кад
бејаху
деца
.
—
Бог
с
тобом
,
девојко
,
одби
му
бубреге
!
—
викну
Маца
,
кад
зачу
како
звекнуше
леђа
.
Лепосава
се
засмеја
,
седе
поред
мајке
,
загрли
је
и
стаде
се
плазити
на
Јанићија
,
који
се
,
блажен
од
онога
ударца
,
утварао
као
да
га
боли
.
—
Јеси
јунак
!
—
рече
Маца
.
—
Такав
је
био
и
онај
мој
:
као
од
брега
одваљен
!
Није
се
тај
бојао
ни
десет
„
ерлија
“
.
—
А
је
ли
ишао
на
хаџилук
по
децу
?
—
запита
Јанићије
и
одлучно
се
осмехну
.
—
У
мутвак
,
чапкуне
!
—
викну
Маца
.
—
Хаџилук
је
за
побожне
људе
а
не
за
такве
чапкуне
као
ти
!
Целе
ове
вечери
Јанићије
се
осећао
у
необичном
расположењу
;
сву
је
ноћ
осећао
мирис
онога
босиока
,
што
га
је
некада
под
својим
јастуком
напипао
.
Ноћ
је
била
ведра
и
обасјана
,
благ
поветарац
доносио
му
је
шумор
баштенскога
грања
и
пријатно
расхлађивао
његове
снажне
груди
,
које
,
чим
Маца
и
Лепосава
уђоше
у
кућу
и
заклопише
врата
,
распучи
,
те
им
даде
маха
,
да
што
слободније
одахну
.
Дани
за
данима
протицали
су
преко
мајстор-Дишинога
крова
много
брже
,
него
ли
што
су
они
можда
промицали
над
главом
самога
мајстор-Дише
,
који
се
у
Јерусалиму
већ
у
велико
предао
побожноме
опхођењу
светих
места
,
бденисању
и
постовима
,
помоћу
којих
је
хтео
да
казни
грешно
тело
,
склоно
свакоме
искушењу
.
И
докле
је
мајстор
Диша
забринуто
и
са
чежњом
помишљао
у
овој
песковитој
и
зрелој
Јорданској
земљи
на
своју
удобну
кућу
код
Чукур-чешме
,
са
широком
настрешницом
и
хладовитим
доксатом
,
дотле
је
у
тој
кући
ишао
живот
тихо
и
мирно
,
као
домаћин
,
који
је
мало
час
дошао
са
бурне
улице
,
па
се
овде
раскомотио
,
лепо
испавао
и
онако
комотан
изишао
на
доксат
,
узео
слатко
и
воду
и
запалио
чибук
,
па
сада
задовољно
брекће
и
ужива
у
хладовитом
зеленилу
и
његову
шумору
.
Комшије
су
навраћале
,
да
чују
што
о
Диши
,
а
и
да
узгред
виде
,
како
се
одржава
кућа
,
кад
домаћин
није
ту
;
комшинице
и
другарице
Лепосавине
такође
су
је
обилазиле
често
;
а
тада
у
кући
и
башти
било
је
врло
живо
и
весело
.
Лепосава
је
имала
лепо
грло
,
па
када
би
запевала
какву
му
драго
песму
а
другарице
јој
прихватиле
,
ретко
да
би
ко
прошао
улицом
,
а
да
не
застане
,
бар
једну
строфу
да
чује
.
Па
ипак
,
кроза
све
то
расположење
,
Лепосава
се
чешће
пута
усред
ове
вреве
међу
пријатељицама
осећала
усамљена
и
растужена
.
—
Лако
је
вама
да
бесните
,
мужеви
вам
код
куће
,
а
мој
?
Хеј
,
хеј
,
ко
зна
кад
ће
се
вратити
!
У
таквоме
расположењу
она
је
најрадије
окретала
на
тужну
арију
,
а
од
песама
јој
постаде
најмилија
она
:
„
Зашт
да
прећутим
ја
онога
свјета
,
Да
моја
млада
овде
труну
љета
,
Кад
сватко
очевидно
знаде
Чјем
је
сердце
оскудно
!
“
Ту
песму
је
Лепосава
врло
често
певала
и
у
мутваку
,
а
Јанићије
би
често
,
помажући
јој
,
код
последње
строфе
пао
у
неко
севдалијско
расположење
,
бубнуо
се
песницом
у
груди
и
онда
узвикнуо
:
—
А
,
а
!
—
Турчине
,
-
бре
,
пали
кумбару
,
да
ме
разнесеш
!
—
Рђо
ниједна
,
што
се
не
обеси
онда
?
—
Не
беше
ми
згодног
дрвета
—
одговори
Јанићије
;
али
Лепосава
му
не
даде
да
доврши
,
измахну
на
њега
метлом
,
а
он
,
пре
него
што
ће
га
ударити
,
побеже
из
мутвака
.
Ма
да
је
мајстор
Диша
често
мислио
на
кућу
и
Лепосаву
,
ипак
га
је
брига
више
морила
за
радњом
.
За
Лепосаву
није
бринуо
,
јер
је
знао
да
се
она
налази
под
двоструком
пажњом
,
Мацином
и
Јанићијевом
;
а
за
Јанићија
је
већ
био
уверен
,
да
ће
и
за
другом
му
женом
,
као
и
за
оном
првом
,
ревно
пазити
.
Али
радња
,
радња
му
је
највише
на
срцу
стојала
.
Ту
је
уложен
један
део
капитала
,
крваво
стеченога
,
па
да
ли
ће
Јанићије
умети
тако
поуздано
да
му
и
радњу
надгледа
,
као
што
је
поуздан
да
му
за
женом
пази
?
Међутим
,
баш
за
ово
није
требало
ни
глава
да
га
заболи
;
јер
Јанићије
не
само
да
је
показао
доброга
успеха
у
продаји
поверенога
му
еспапа
,
него
је
често
тај
еспап
протурао
са
више
користи
,
него
ли
и
сам
мајстор
му
;
а
сав
дневни
пазар
редовно
је
свакога
вечера
доносио
тетка-Маци
,
која
га
је
затварала
у
оковану
гвоздењачу
,
да
до
повратка
Дишинога
ту
престоји
.
Једнога
дана
устаде
мајстор
Диша
из
постеље
сав
узнемирен
.
Целе
ноћи
није
могао
тренути
од
неког
немилог
предосећања
;
чинило
му
се
,
ако
одмах
не
крене
на
пут
,
да
ће
умрети
од
неодољива
страха
.
—
Ко
зна
шта
се
до
сада
догодило
?
Момци
су
,
слуге
су
то
;
а
где
је
слуга
сачувао
газдин
новац
?
И
стотину
мисли
сличних
овој
укрштало
се
по
његовој
глави
;
а
свака
од
њих
била
је
црња
од
црње
.
То
не
беше
више
обична
брига
домаћина
,
који
се
удалио
од
куће
,
већ
права
патња
,
мучење
душе
,
које
га
је
обзинуло
као
паклена
аждаја
,
коју
је
видео
у
Витлејему
на
једној
икони
,
где
беху
исписане
страховите
муке
грешника
у
паклу
.
—
И
молитве
,
којима
се
скрушено
предавао
с
уверењем
,
да
му
свака
од
њих
скида
по
један
грех
с
душе
,
сада
га
више
не
одржаваху
у
оном
пријатном
расположењу
,
које
човек
осећа
,
кад
зна
да
тиме
Богу
угађа
.
Напротив
,
оне
му
постајаху
све
нејасније
и
изговарајући
их
он
се
мислима
није
утицао
у
дубину
своје
душе
,
него
је
страшљиво
и
готово
са
трепетом
једнако
мислио
о
радњи
,
о
ономе
што
је
за
собом
оставио
.
—
Покаткад
му
се
усред
читане
молитве
причуо
потмуо
звук
,
који
јако
опомињаше
на
пробијање
зида
,
и
тада
баш
није
могао
више
.
И
поред
свега
тога
,
што
је
оволики
пут
потегао
и
толике
жртве
принео
ради
свога
потомства
,
он
диже
руке
од
свега
и
тврдо
одлучи
,
да
не
доврши
своје
поклоништво
,
да
се
,
макар
као
ексик-хаџија
врати
,
па
макар
никада
и
не
добио
деце
.
Али
:
човек
каже
,
а
Бог
располаже
.
Диша
се
спремао
за
повратак
;
још
само
да
покупује
неке
ситнице
,
за
које
су
му
пријатељи
дали
готов
новац
.
Било
је
пријатеља
,
који
су
му
само
поручили
да
им
купи
,
а
новац
ће
му
дати
,
кад
се
врати
.
Диша
је
и
њима
обећао
,
али
као
човек
од
рачуна
одлучио
је
,
да
за
свој
новац
не
купује
другима
„
на
веру
“
.
—
Нашао
сам
кесу
на
сокаку
ваљда
,
те
да
беломе
свету
купујем
,
па
после
да
чекам
,
хоће
ли
се
сетити
да
ми
плате
;
доста
је
што
овима
бадава
вучем
читав
пртљаг
.
У
квартиру
мајстор
Диша
је
имао
још
једнога
друга
,
сапутника
,
који
му
је
био
вођа
по
Јерусалиму
.
Био
је
то
неки
Грк
хаџи-Зосим
из
Епира
,
врло
побожан
,
тих
и
услужан
хаџија
.
Овај
хаџија
познавао
је
сваки
кутић
у
светим
местима
,
јер
је
ово
већ
трећи
пут
,
како
као
побожни
поклоник
долази
овамо
и
свима
онима
,
који
су
невични
били
обичајима
овога
света
,
стојао
је
на
услузи
за
врло
скромну
награду
.
Мајстор
Диша
му
је
на
пример
за
сваку
услугу
,
коју
му
је
указао
тога
дана
,
плаћао
једном
оком
хлеба
.
Хаџи-Зосим
је
у
светим
местима
живео
само
о
сухом
хлебу
,
маслинама
и
зејтину
и
та
његова
,
већ
увелико
позната
испосничка
наклоност
,
створила
му
је
међу
новим
поклоницима
леп
углед
;
многи
су
његове
услуге
тражили
,
а
он
је
на
крају
био
захвалан
и
на
најмањем
поклону
од
побожних
поклоника
.
Но
поред
ових
лепих
особина
Хаџи-Зосим
је
био
уважаван
међу
поклоницима
и
зато
,
што
је
он
толико
рачуна
водио
о
светињи
ове
земље
,
по
којој
је
Спаситељ
ходио
и
чуда
творио
,
да
се
није
усуђивао
ни
да
пљуне
на
ту
земљу
.
—
Овуда
је
стопа
Спаситељева
ходила
;
где
год
пљунеш
можда
ћеш
пљунути
баш
на
оно
место
,
где
је
Спаситељ
стојао
или
где
је
своје
уморно
свето
тело
одмарао
;
а
пљунути
на
такво
место
већи
је
грех
,
него
ли
што
је
на
цркву
пљунути
.
Грех
је
што
својом
грешном
ногом
и
газим
по
овој
светињи
,
али
друкчије
не
може
бити
;
но
пљунути
,
то
је
грех
,
који
се
не
прашта
.
—
Тако
је
објашњавао
он
познаницима
своја
утанчана
чуства
и
поштовање
према
светој
земљи
.
И
зато
је
носио
за
вуненим
појасом
једну
дугуљасту
кутију
од
тенећке
,
па
кад
год
му
је
требало
да
пљуне
,
тај
је
посао
са
неком
нарочитом
важношћу
вршио
у
ову
кутију
.
Једна
мала
ситница
,
али
ипак
толико
уочљива
,
да
је
многи
од
хаџија
после
,
кад
се
у
своју
отаџбину
вратио
,
понео
такву
кутију
,
и
у
цркви
,
на
служби
Божјој
,
често
је
вадио
иза
појаса
и
пљувао
у
њу
,
тако
да
је
сваки
од
црквара
могао
разумети
,
како
хаџија
цркву
уважава
.
Овоме
хаџији
мајстор
Диша
повери
о
свему
,
што
га
је
у
последње
време
мучило
.
Хаџи-Зосим
га
је
пажљиво
саслушао
,
а
кад
је
Диша
изјавио
,
да
ће
одмах
на
пут
и
да
од
силне
бриге
за
радњом
не
може
сачекати
овде
ни
Ускрс
,
хаџија
га
тужно
погледа
.
—
Ексик-хаџија
!
—
рече
му
он
.
—
Шта
знам
,
кад
ме
тамо
вуче
—
одврати
Диша
.
—
То
је
искушење
—
одговори
хаџија
—
а
онај
,
кога
је
искушење
савладало
и
отишао
пре
Ускрса
и
Четрдесетнице
,
тај
не
може
да
буде
хаџија
.
А
то
је
велики
грех
.
И
сад
му
хаџија
поче
приповедати
,
како
је
Спаситеља
четрдесет
дана
искушавао
ђаво
на
гори
,
али
Спаситељ
је
сва
искушења
претрпео
;
а
да
није
,
Бог
му
не
би
дао
ону
чудотворну
силу
и
одрекао
би
се
њега
.
—
И
тебе
сада
искушава
ђаво
.
Метнуо
ти
у
срце
бригу
и
страх
за
радњу
,
само
да
те
одврати
од
побожних
молитава
.
Зато
,
ако
му
се
покориш
и
одеш
,
постаћеш
ексик-хаџија
;
на
земљи
ће
ти
се
људи
смејати
,
а
тамо
на
небу
то
ће
ти
се
уписати
у
највећи
грех
и
неће
ти
се
опростити
.
Ето
,
тебе
ђаво
сада
искушава
,
али
помисли
,
да
ли
ти
је
познато
икада
било
,
да
је
некоме
радња
пропала
,
докле
се
он
на
хаџилуку
бавио
?
Деде
,
размисли
!
—
А
то
ти
је
овако
:
Бог
,
(
нека
му
је
вавек
слава
и
нека
ми
опрости
,
што
му
име
грешна
уста
помињу
)
хоће
да
сазна
,
колико
је
у
души
чврста
вера
хаџијска
.
Зато
он
пушта
ђавола
,
да
нас
на
хаџилуку
искушава
,
али
,
докле
се
ми
овде
боримо
са
нечистом
силом
,
дотле
он
у
наше
радње
шаље
по
једнога
анђела
,
да
нам
имање
до
повратка
сачува
.
Хоћеш
ли
да
те
ђаво
надвлада
и
анђео
да
ти
из
дућана
оде
,
буди
ексик-хаџија
;
желиш
ли
,
да
ти
ђавола
савладаш
и
да
ти
анђео
радњу
води
,
издржи
до
краја
и
постани
хаџија
.
То
ти
је
!
—
заврши
хаџи-Зосим
и
дубоко
се
поче
клањати
и
крстити
пред
једном
иконицом
у
соби
.
Тиме
је
он
исказивао
захвалност
Богу
,
што
му
је
подарио
толико
мудрости
,
да
ближњега
ода
зла
спасава
.
И
мајстор
Диша
,
коме
,
после
овога
разлагања
,
пуче
пред
очима
сва
дубина
хаџијскога
значаја
,
стеже
срце
и
,
предавши
се
потпуно
разлозима
хаџи-Зосимовим
,
набави
кутију
од
тенећке
и
поче
се
борити
са
оном
изнутрицом
,
која
га
је
гризла
и
кући
гонила
.
Зато
је
био
и
довољно
морално
награђен
.
Хаџи-Зосим
био
му
је
не
само
добар
вођа
него
и
одличан
поштовалац
,
који
је
на
свакоме
месту
и
код
свакога
човека
,
са
којим
би
се
састали
,
истицао
богоугодне
врлине
побожнога
мајстор-Дише
.
Диша
му
је
поверио
чак
и
главни
разлог
,
чега
ради
је
предузео
тако
далек
пут
,
и
хаџи-Зосим
са
највећом
оданошћу
обећа
,
да
пронађе
неког
пустињака
,
који
је
тумачио
снове
,
те
да
им
он
разреши
онај
загонетни
сан
тетка-Мацин
.
Тога
пустињака
не
нађоше
у
његовој
испосници
,
која
се
налазила
близу
Гетсиманске
Баште
у
једној
старој
гробници
.
Али
зато
набаса
хаџи-Зосим
на
другог
пустињака
,
много
важнијег
од
овога
кога
тражаше
.
Једнога
дана
,
после
одслужене
литургије
и
поклоничкога
путовања
на
Голготу
,
угледа
мајстор
Диша
хаџи-Зосима
,
како
се
журно
пење
уз
Голготу
,
и
кад
опази
мајстор-Дишу
,
поче
махати
и
давати
му
знаке
,
да
сиђе
.
Морало
се
нешто
особито
важно
десити
,
када
је
чак
хаџи-Зосим
,
тихи
,
смерни
и
врло
одмерених
корака
човек
,
одједаред
се
изменио
и
дао
на
оваку
журбу
.
И
није
се
преварио
.
Хаџи-Зосим
га
је
нарочито
тражио
,
да
му
саопшти
важну
новост
.
Са
Јорданскога
спруда
Витаваре
,
на
коме
је
Јован
Крститељ
Спаситеља
крстио
,
дошао
је
један
пустињак
,
прави
богоугодник
,
за
кога
се
зна
,
да
никада
ништа
не
једе
него
пије
само
неку
зелену
течност
,
а
уз
то
узима
по
три
зрна
пшенице
.
Он
је
донео
собом
једну
велику
светињу
:
ексер
,
којим
је
био
прикован
Спаситељ
за
крст
.
Тај
ексер
,
како
се
тврдило
,
још
цар
Константин
и
царица
Јелена
,
кад
су
узели
из
Јерусалима
часно
дрво
,
тражили
су
и
обећавали
ономе
,
ко
им
га
донесе
,
пола
царевине
.
Али
ексер
се
није
могао
наћи
,
јер
га
је
прогутало
неко
чудовиште
,
налик
на
ону
аждају
,
коју
је
св
.
Ђорђе
копљем
пробио
.
И
тако
су
пролазили
векови
и
о
том
се
ексеру
није
ништа
знало
све
до
прошлога
Рождества
.
Уочи
Рождества
овај
богоугодни
%
постуњак
виде
,
на
сну
човека
са
ранама
на
длановима
и
грудима
и
он
му
рече
:
Иди
у
Вертеп
Витлејемски
и
прими
свети
ексер
.
Пустињак
није
оклевао
,
оде
у
Витлејем
и
,
баш
кад
се
у
Вертепу
пред
јаслама
молио
,
расклопи
се
земља
и
из
ње
се
промоли
страшна
чељуст
,
која
поче
бљувати
ватру
на
богоугодника
.
Побожни
испосник
учини
крст
над
расклопљеном
чељусти
,
а
ова
у
томе
часу
страховито
рикну
,
избљува
велики
ексер
и
нестаде
је
.
—
Сад
народ
у
гомилама
хрли
пустињаку
са
Витаваре
,
да
види
свети
ексер
,
да
се
и
њему
помоли
и
да
приложи
коју
аспру
за
зидање
једнога
храма
на
Витавари
.
—
Ама
,
да
ли
је
у
истини
то
баш
онај
ексер
?
—
упита
мајстор
Диша
.
—
Нема
сумње
—
оговори
Зосим
.
—
Богоугодника
познаје
цео
свет
,
па
зато
се
и
мора
веровати
,
да
је
само
таквоме
испоснику
дато
да
за
бадава
дође
до
оне
светиње
,
до
које
ни
цар
Константин
није
могао
са
толиким
благом
доћи
.
А
испосници
никада
не
лажу
.
Па
онда
,
он
се
и
са
те
стране
осигурао
.
За
„
неверне
Томе
“
,
који
не
верују
,
докле
се
и
прстом
не
дотакну
рана
,
снабдео
се
он
уверењима
и
печатима
од
власти
и
свештенства
,
у
којима
је
описана
историја
светога
ексера
и
како
се
оно
чудо
догодило
.
Та
уверења
богоугодник
показује
свакоме
.
Мајстор-Дишу
силно
заинтересова
,
да
види
и
целује
свети
ексер
,
и
он
се
упути
са
хаџи-Зосимом
кроз
тесне
и
криве
јерусалимске
сокачиће
,
докле
у
близини
Витезде
не
уђоше
у
једну
малену
,
таман
као
ћелија
,
собицу
,
чији
зидови
беху
као
у
каквој
трговини
прекривени
многобројним
иконицама
.
У
ћелији
је
од
намештаја
био
само
један
миндерлук
,
на
коме
се
,
како
је
кад
требало
,
могло
седети
или
лежати
,
у
куту
један
асталић
,
над
којим
је
горукало
кандиоце
,
а
под
кандиоцетом
мален
сандучић
,
сав
ишаран
резбама
.
Пустињака
су
затекли
на
коленима
пред
оним
сандучетом
.
Он
је
баш
тада
довршавао
молитву
и
из
земљане
кадионице
окађивао
ово
сандуче
.
Хаџи-Зосим
метну
прст
на
уста
и
даде
знак
Диши
,
да
се
не
миче
.
—
Стари
пустињак
био
је
сед
као
овца
,
дуге
браде
и
лица
овална
са
необично
живим
очима
,
које
одаваху
тип
Јерменина
.
Кад
старац
устаде
и
обазре
се
,
оба
поклоника
приступише
и
целиваше
га
у
скут
,
а
он
им
очински
благослов
подели
.
—
Богоугодни
пустињаче
—
започе
хаџи-Зосим
на
турском
језику
.
—
Овај
,
што
га
видиш
да
је
дошао
са
мном
,
јесте
хаџи-Диша
.
Дошао
је
из
срб-вилајета
,
хеј
,
тамо
,
преко
мора
на
сто
конака
,
где
сунце
залази
.
—
Знам
—
одговори
пустињак
—
знам
;
тамо
живе
Френки
што
једу
жабе
.
—
Тако
је
,
богоугодниче
.
Мој
пријатељ
није
баш
од
тих
,
само
су
комшије
.
—-
Комшија
,
не
комшија
,
еписи
бир
;
ама
,
што
Бог
није
заповедио
да
се
једе
,
оно
је
погано
.
И
жаба
је
погана
—
и
Френки
су
погани
!
—
Тако
је
!
—
одговори
понизно
Зосим
—
али
мој
пријатељ
жели
,
да
види
и
целује
свети
ексер
и
да
приложи
на
зидање
светога
храма
.
—
Пеки
,
пеки
!
—
одговори
свети
и
,
пре
него
ли
расклопи
ковчежић
,
извади
из
недара
једну
хрпу
сложених
хартија
,
умашћених
и
слепљених
од
зноја
и
честога
пипања
руком
.
Испосник
је
са
нарочитом
озбиљношћу
расклапао
један
по
један
докуменат
и
разређивао
по
столу
,
а
сваки
од
њих
био
је
утврђен
печатима
и
потписима
,
исписаним
грчким
и
арапским
писменом
.
Мајстор
Диша
прелете
погледом
преко
овога
шаренила
од
жутих
и
црних
печата
,
па
онда
баци
нестрпељиве
очи
на
ковчежић
.
Достојанствен
изглед
пустињаков
,
који
поред
свега
нејела
имађаше
светлу
и
затегнуту
кожу
,
па
ове
иконе
,
кандиоце
,
које
тако
тајанствено
горука
у
слабо
осветљеној
собици
,
и
мирис
тамњана
и
измирне
,
толико
су
утицали
на
побожно
расположење
,
да
је
са
неком
нејасном
стравом
и
трептањем
срца
очекивао
,
када
ће
својим
очима
угледати
часни
ексер
,
који
ни
цар
Костадин
није
могао
видети
.
Пре
него
што
ће
се
дотаћи
сандучета
,
старац
изговори
кратку
молитву
и
принесе
ковчежић
хаџијама
,
да
га
целују
.
У
сандучету
је
било
пуно
памука
,
а
у
томе
памуку
лежао
је
један
велики
чавао
,
не
дужи
од
садашњих
„
мертечких
“
ексера
.
Ексер
као
и
сви
ексери
што
су
,
само
се
од
ових
разликовао
,
што
је
на
оштроме
крају
,
место
обична
врха
,
био
завршен
двокрако
,
те
је
личио
на
хаждајину
жаоку
,
како
је
молују
.
Тај
двокраки
врх
био
је
покапан
рђом
као
крвавим
капима
.
Мајстор
Дишу
подузе
стравична
језа
,
кад
спази
оне
капи
.
То
су
трагови
од
свете
крви
,
а
спустити
своја
грешна
уста
на
то
,
целивати
такву
светињу
чинило
му
се
исто
што
и
целивати
руку
Спаситељеву
.
Но
пре
него
ли
ће
му
поднети
часни
ексер
на
целивање
,
испосник
је
сматрао
за
дужност
,
да
побожним
хаџијама
опише
све
оне
муке
,
што
их
је
Спаситељ
подносио
,
докле
су
му
овим
двокраким
ексером
длан
пробијали
.
Ексер
је
био
чудотворан
,
јер
ко
год
би
га
целивао
,
одмах
би
се
излечио
од
сваке
болести
коју
је
имао
;
а
ако
би
случајно
био
здрав
,
онда
је
требало
само
,
пре
него
што
ће
целивати
,
изјавити
у
себи
какву
жељу
и
часни
ексер
би
му
је
одмах
испунио
.
—
Шта
желиш
?
—
запита
испосник
приносећи
Дишиним
уснама
свету
утвар
.
—
Дете
!
—
помисли
Диша
—
и
да
ми
у
дућану
не
буде
штете
!
И
када
дотаче
пољупцем
врх
светог
ексера
,
осети
,
како
га
кроз
цело
тело
проже
топла
струја
и
лако
трептање
.
Њему
стаде
пријатно
и
ведро
;
а
она
потајна
изнутрица
,
која
га
је
,
поред
свега
савлађивања
,
непрестано
гризла
,
ишчезну
,
као
да
је
руком
однео
.
—
Оде
искушитељ
!
—
помисли
хаџи-Диша
,
кад
осети
,
како
му
у
души
лакну
,
завуче
руку
у
недра
,
извуче
једну
дугачку
кесу
о
гајтану
,
па
из
ње
одброја
на
сто
неколико
белих
пара
.
Баш
да
је
мајстор
Диша
до
овога
часа
и
био
„
неверни
Тома
“
,
сад
не
би
могао
ни
за
часак
посумњати
више
о
чудотворној
моћи
часнога
ексера
.
Оно
,
што
је
све
осетио
,
кад
је
целивао
,
и
тако
нагло
исцељење
од
искушења
,
које
му
до
сада
ни
пост
ни
молитва
не
угуши
,
било
је
довољан
доказ
о
чудотворној
моћи
свете
утвари
.
—
Хеј
,
да
ми
је
та
светиња
у
дућану
,
куд
би
ми
крај
био
!
—
уздахну
побожни
хаџија
бројећи
паре
пред
ковчежићем
.
—
Штета
,
што
није
за
продају
!
—
Јесте
,
ама
тих
пара
ти
немаш
!
Пола
султанове
царевине
давао
је
цар
Костадин
за
ово
.
—
Толико
је
могао
да
да
;
друго
је
он
,
а
друго
ми
,
богоугодниче
.
Ти
си
свет
човек
,
па
што
ти
требају
толике
паре
?
Не
једеш
ни
колико
Божја
тичица
,
а
побожан
си
,
народ
ти
даје
све
,
што
год
ти
је
потребно
.
Па
онда
,
ти
баш
и
кад
би
продао
ту
ствар
мени
,
света
места
су
препуна
других
чудотворних
светиња
,
па
се
не
би
ни
осетило
,
а
у
мојој
земљи
немамо
ни
једне
чудотворне
утвари
;
живимо
као
сирочићи
без
наде
и
утехе
.
Старац
се
дубоко
замисли
,
ухвати
се
за
браду
и
оборене
главе
по
који
пут
дубоко
уздахну
.
Видело
се
да
се
са
самим
собом
бори
.
—
Да
продам
,
а
ко
зна
у
какав
ће
народ
доћи
оваква
светиња
.
Можда
си
ти
баш
од
оних
...
оних
...
Не
,
не
,
ти
немаш
те
паре
.
—
Па
да
се
погодимо
!
—
одговори
мајстор
Диша
,
који
добро
опази
старчеву
борбу
.
Реци
,
колико
тражиш
?
Старац
га
значајно
погледа
,
па
онда
одлучно
одговори
.
—
Сто
хиљада
гроша
.
Мајстор-Дишу
ова
огромна
свота
ни
мало
не
збуни
.
Оно
,
што
је
најглавније
било
,
постигао
је
.
Видео
је
,
да
испосник
хоће
да
се
погађа
,
а
што
се
цене
тиче
,
то
му
је
већ
познато
било
,
да
се
овде
може
човек
погађати
до
миле
воље
.
Ономад
је
један
хаџија
откупио
од
некога
испосника
мајку
Божју
,
икону
која
је
од
времена
на
време
сузила
.
Испосник
није
давао
испод
пет
хиљада
гроша
,
а
продао
је
баш
томе
купцу
за
сто
и
педесет
.
—
Колико
рече
?
—
Сто
хиљада
—
одговори
по
нова
старац
тако
спокојно
,
као
да
то
беше
само
један
грош
.
—
Да
ти
дам
пет
стотина
?
—
Шта
кажеш
?
—
Четири
стотине
педесет
!
—
одговори
Диша
,
коме
се
и
ово
учини
много
.
Старац
скочи
са
миндерлука
и
разрогачи
се
на
Дишу
.
—
Шта
?
500
гроша
?
Каква
је
то
погана
земља
,
из
које
си
дошао
,
да
ми
у
браду
поганиш
?
Јесам
ли
ја
Френк
,
шта
ли
,
да
се
бацаш
блатом
на
мене
?
И
Бог
зна
шта
би
још
старац
казао
у
својој
срдњи
,
да
се
не
умеша
хаџи-Зосим
.
—
Полако
!
Добри
људи
ће
се
угодити
.
Ето
,
ти
тражиш
сто
хиљада
,
а
он
даје
пет
стотина
.
Спусти
мало
ти
,
нек
подигне
мало
он
,
па
ћемо
да
углавимо
.
—
Јок
,
јок
,
с
њим
нема
пазара
.
Ни
за
550
гроша
не
бих
му
дао
.
Ама
ни
овај
чудотворни
памук
у
коме
лежи
свети
ексер
,
не
би
му
за
ту
суму
дао
.
—
А
од
чега
он
чува
?
—
запита
Зосим
.
—
То
је
само
за
жене
.
Кад
од
њега
начини
хамајлију
нероткиња
,
роди
одмах
дете
честито
и
благословено
.
Ама
,
што
ће
њему
,
он
има
децу
!
Хаџи-Зосим
значајно
погледа
у
мајстор-Дишу
и
намигну
.
—
Зар
од
овог
памука
да
роди
?
—
То
је
због
тога
,
што
свети
ексер
лежи
у
њему
.
Снагу
своју
чудотворну
он
је
дао
и
овоме
памуку
,
ама
само
за
нероткиње
,
за
друго
не
помаже
.
—
Ту
смо
!
—
помисли
Диша
.
—
Ово
ће
бити
онај
сан
Мацин
.
—
А
како
се
ради
с
њим
?
—
упита
гласно
.
—
Сашије
се
у
крпу
,
па
се
онда
да
жени
,
да
пред
сан
три
пута
помирише
,
а
после
да
то
носи
у
недрима
као
своју
хамајлију
.
—
И
то
ће
јој
помоћи
?
—
Ама
као
руком
!
И
не
знаш
ни
сам
како
,
а
оно
дете
у
кућу
!
—
Света
ствар
!
—
утаче
се
хаџи-Зосим
.
—
Бог
кад
хоће
,
све
може
.
Ја
,
да
немам
деце
пуну
кућу
,
не
бих
жалио
ни
триста
гроша
за
то
.
Мајстор
Диша
кришом
га
гурну
лактом
,
да
не
говори
о
ценама
.
—
Па
колико
тражиш
за
ово
?
И
сада
настаде
дуго
ценкање
.
Свети
човек
тражаше
толико
,
да
је
Диша
код
прве
цене
занемео
и
изгубио
вољу
на
пазар
и
на
децу
;
а
он
је
опет
нудио
толишно
,
да
је
свети
човек
са
највећим
презирањем
,
у
место
њему
да
одговори
,
запитао
хаџи-Зосима
:
—
Какав
је
то
погани
милет
,
што
не
верује
више
у
Бога
и
пљује
на
свете
утвари
?
—
Море
,
не
пазариш
ти
ово
памук
;
децу
,
децу
пазариш
!
—
додаде
за
тим
окренувши
се
Диши
.
—
Ако
је
и
децу
,
скупо
је
!
—
уздахну
Диша
,
коме
у
тај
пар
прелети
у
памети
,
колики
је
све
пут
претурио
и
што
се
до
сада
истрошио
,
цигло
ради
једнога
детета
.
—
Еле
,
ти
нећеш
да
пазариш
?
—
запита
свети
човек
,
чије
очи
набрекнуше
и
закрвавише
од
раздражености
.
—
Скупо
је
!
Збогом
!
—
рече
Диша
и
пође
вратима
.
Али
свети
човек
,
опазивши
намеру
хаџијину
пресече
му
пут
.
—
Нећу
да
те
пустим
;
грех
чиниш
,
своју
рођену
децу
убијаш
.
Хоћу
да
попустим
,
што
видим
да
си
човек
поштен
.
И
сада
наста
на
ново
погађање
,
докле
се
најпосле
не
састадоше
на
цени
од
двеста
и
четрдесет
гроша
.
Свети
човек
узе
памука
,
начини
од
њега
малу
лоптицу
,
па
то
уши
у
једну
крпицу
и
предаде
му
.
—
Узми
и
хаирли
!
Дошао
си
без
деце
,
враћаш
се
с
децом
!
—
Боже
дај
!
—
одахну
Диша
,
исплати
новцем
и
пође
.
На
улици
се
хаџи-Зосим
присети
да
о
некој
својој
ствари
запита
нешто
светога
човека
,
па
замоли
хаџи-Дишу
,
да
га
код
куће
сачека
,
и
врати
се
натраг
.
На
пет
дана
после
ове
куповине
велики
караван
,
већ
посвећених
хаџија
из
разних
земаља
,
кренуо
се
на
пут
кућама
.
У
томе
каравану
налазио
се
хаџи-Диша
.
Хаџи-Зосим
,
који
је
морао
још
остати
,
јер
га
неколико
нових
хаџија
,
његових
земљака
,
задржаше
о
своме
трошку
,
да
им
буде
на
руци
,
као
људима
јоште
несвиклим
овамошњим
приликама
,
остао
је
још
за
месец
дана
дуже
.
Али
како
није
могао
са
да
пријатељем
путује
,
он
му
је
при
поласку
дао
корисне
савете
,
где
ће
уз
пут
одседати
,
те
да
га
на
путу
не
оглобе
.
Главан
новац
мајстор
Диша
је
,
као
и
обично
што
је
на
путу
радио
,
метнуо
у
ћемер
и
то
опасао
око
паса
до
саме
коже
,
а
у
кесу
је
метнуо
шест
стотина
гроша
,
таман
колико
му
је
требало
да
са
највећом
штедњом
доспе
до
Галца
.
Хаџи-Зосим
је
био
врло
услужан
,
и
на
растанку
за
градом
чак
му
се
и
сузе
у
очима
завртеше
.
Загрлио
је
снажно
хаџи-Дишу
,
притискивао
га
на
своје
груди
,
опраштао
се
тако
неколико
пута
и
једва
га
је
пустио
из
загрљаја
.
Караван
се
крете
долином
,
а
хаџи-Зосим
још
једном
погледа
на
камилу
,
у
врх
чије
грбе
сеђаше
широка
и
темељита
прилика
мајстор-Дишина
,
па
за
тим
окрете
леђа
и
журно
замаче
у
град
.
На
првоме
конаку
,
где
ће
ноћити
,
хаџи-Диша
завуче
руку
у
недра
,
да
из
кесе
извади
ситнине
,
али
на
своје
велико
запрепашћење
опази
,
да
му
ни
кесе
ни
новца
нема
.
Хаџи-Диша
је
престрашено
викнуо
,
кад
уместо
кесе
извуче
из
недара
крајеве
искиданога
гајтана
.
Његов
узвик
је
био
за
цело
страховит
,
кад
се
неколико
хаџија
,
који
по
миндерлуку
припремаху
постељу
за
ноћиште
,
изненађени
скупише
око
њега
,
да
чују
шта
му
је
.
А
када
им
Диша
исказа
своју
несрећу
,
како
му
је
кеса
украдена
,
они
,
да
не
би
сумња
на
њих
пала
,
пристадоше
,
да
се
над
сваким
од
њих
изврши
преметачина
,
те
да
се
види
,
ко
је
крађу
извршио
.
Сад
хаџи-Диша
зађе
од
једнога
до
другога
,
те
их
редом
опипа
све
,
али
кесе
ни
од
корова
.
—
А-ах
,
псето
погано
!
—јекну
хаџи-Диша
,
кад
се
увери
,
да
овде
нема
лопова
.
—
Јуда
Искариота
!
Докле
се
грлио
са
мном
,
кесу
ми
је
одсекао
!
Пет
хиљада
гроша
,
пет
хиљада
гроша
да
ме
кошта
то
!
Хаџије
су
га
сажаљевале
;
неки
га
и
саветоваху
,
да
се
врати
у
Јерусалим
,
те
да
код
власти
оптужи
хаџи-Зосима
.
Али
која
фајда
!
Хаџи-Диша
није
имао
у
рукама
никаква
доказа
,
да
га
је
хаџи-Зосим
покрао
;
а
и
када
би
успео
да
докаже
,
тешко
да
би
до
својих
новаца
дошао
.
Турске
власти
би
хаџи-Зосима
бациле
у
апсу
,
а
новац
би
задржале
,
и
хаџи-Диша
би
имао
само
то
задовољство
,
да
је
кривац
пронађен
.
А
за
љубав
тога
малог
задовољства
да
се
враћа
и
излаже
новим
трошковима
,
то
није
хтео
.
И
тако
хаџи-Диши
не
оста
друго
,
него
да
сву
ноћ
уздише
,
куне
и
проклиње
,
што
се
на
толики
пут
одважио
.
Но
та
штета
не
оста
усамљена
.
Путовање
до
Београда
трајало
је
много
дуже
него
од
Београда
.
Пуну
недељу
дана
не
смедоше
се
путници
укрцати
у
лађу
због
буре
,
која
је
на
сав
мах
беснела
;
а
када
се
море
утишало
и
хаџија
укрцао
у
лађу
,
предстојало
му
још
једно
непријатно
искушење
.
У
Галцу
их
задржаше
пуних
шест
недеља
у
„
контроманцу
“
,
те
тако
хаџи-Диша
мораде
и
по
трећи
пут
да
вади
из
ћемера
и
да
са
нестрпљењем
очекује
на
свој
повратак
кући
.
—
Ова
ме
деца
скупо
коштају
!
—
уздисао
је
премећући
бројанице
и
по
вас
дан
срачунавајући
шта
га
све
то
кошта
.
Свога
будућег
потомка
задужио
је
са
оних
шест
стотина
гроша
,
што
их
хаџи-Зосим
украде
,
и
са
двеста
четрдесет
,
датих
пустињаку
за
чудотворни
памук
,
а
уза
све
то
урачуна
му
и
трошкове
,
што
их
је
за
ових
седам
недеља
више
учинио
.
—
Још
се
чкембе
једно
није
ни
окотило
,
а
гледај
ти
,
колико
ме
кошта
!
—
уздахну
хаџија
и
одмахну
руком
.
Једнога
дана
дотрча
Јанићије
кући
сав
задуван
и
врло
узбуђен
.
Тако
се
он
никада
није
враћао
из
дућана
.
—
Да
не
долази
већ
?
—
упита
га
Лепосава
још
с
врата
.
—
Долази
!
—
одговори
Јанићије
и
узбуђено
тресну
писмо
о
совру
.
—
Тако
брзо
?
—
запита
Лепосава
,
којој
ових
неколико
месеца
беху
као
неколико
дана
,
и
збуњено
погледа
у
мајку
.
—
Е
,
па
и
време
му
је
—
одговори
Маца
равнодушно
—
а
када
долази
?
—
Кроз
недељу
дана
—
одговори
Јанићије
,
на
чијем
се
лицу
видело
јасно
,
како
га
је
ова
новост
изненадила
.
Лепосава
се
дубоко
замисли
и
за
све
време
вечере
остала
је
тако
замишљена
.
Осмога
дана
после
овога
писма
,
које
је
у
кући
хаџијиној
изазвало
сасвим
противан
утисак
ономе
,
коме
се
хаџи-Диша
надао
,
на
Јалији
беше
сабрана
множина
Београђана
.
Повратак
хаџија
у
то
доба
пропраћан
је
обично
на
свечан
начин
.
Кајик
,
у
коме
је
путовао
хаџи-Диша
,
већ
се
помаљао
са
стране
Кајабурме
.
Нестрпељив
,
да
што
пре
изађе
на
обалу
,
попео
се
хаџија
на
крму
,
шаком
надстрешио
очи
и
са
пријатним
уживањем
посматра
из
даљине
,
како
се
над
гомилом
људи
љуљушка
еснафски
барјак
са
светим
Спиридоном
у
дугачкој
седој
бради
.
Сад
је
и
хаџија
обрастао
у
дугу
,
јако
проседелу
браду
,
која
му
је
чак
до
појаса
долазила
.
—
Ено
га
!
—
рече
Маца
,
која
се
са
Лепосавом
и
Јанићијем
беше
издвојила
мало
од
онога
барјака
.
—
Где
је
?
Где
је
?
—
запита
Лепосава
и
радознало
поче
да
прелеће
очима
по
кајику
,
који
се
све
више
ближио
.
—
Ено
,
онај
тамо
!
—
Ама
,
зар
оно
?
—
зачуди
се
Лепосава
.
—
Их
,
какав
је
!
Што
је
пустио
оно
чудо
од
браде
?
—
Море
,
није
оно
он
!
—
шапну
Јанићије
.
—
Зар
га
не
познајеш
?
Ено
онај
,
у
дугој
бради
.
—
Какав
мајстор
Диша
,
оно
је
свети
Спиридон
!
—
шапну
Јанићије
,
пакостан
,
што
се
Лепосава
толико
интересовала
за
мужа
,
који
јој
се
враћаше
.
А
докле
су
они
овако
разговарали
у
гомили
овога
света
,
хаџи-Диша
је
достојанствено
стојао
код
крме
и
побожно
пропуштао
између
прстију
зрно
по
зрно
на
својим
бројаницама
.
Дочек
је
био
достојан
једнога
устабаше
и
признатога
добротвора
,
који
је
и
иначе
леп
углед
,
што
га
у
грађанству
уживаше
,
увеличао
још
и
једним
тако
побожним
делом
.
У
цркви
је
одслужено
благодарење
за
срећна
повратка
,
и
тога
целога
дана
у
његовој
кући
био
је
долазак
као
о
слави
.
Хаџи-Диша
није
могао
да
се
наприча
чуда
и
лепоте
,
што
их
је
видео
у
светим
местима
,
а
радознали
пријатељи
нису
пропустили
,
да
га
и
за
најситније
догађаје
на
путу
не
пропитају
.
И
то
је
тако
ишло
,
све
докле
се
не
помоли
месец
и
докле
мујезинова
песма
са
минарета
не
огласи
вечерњу
молитву
,
када
се
и
последњи
гости
из
куће
удалише
.
—
Е
,
па
како
би
;
нађе
ли
?
—
запита
Маца
,
кад
вечераше
.
—
Добро
је
,
нашао
сам
.
—
Зар
?
—
учини
Маца
изненађена
и
радосно
.
Мајстор
рече
Јанићију
да
иде
,
да
спава
.
Јанићије
се
диже
од
совре
,
целива
у
руку
прво
мајстора
па
Мацу
и
изиђе
из
собе
.
—
Где
је
онај
запис
?
—упита
Диша
,
кад
њих
троје
осташе
сами
.
—
Је
л
’
дервишев
?
—
запита
Лепосава
.
—
Тај
,
тај
,
донеси
ми
га
.
Лепосава
донесе
хартијице
,
хаџија
их
прихвати
са
два
прста
,
усекну
мумаказама
огорели
фитиљ
на
лојаници
и
принесе
хартијице
пламену
.
—
Шта
радиш
то
?
—
Да
спалим
сотону
!
Нечастиви
је
у
њој
,
а
ово
је
кућа
христијанска
!
—
одговори
Диша
и
хартијице
,
што
их
је
некада
готовим
новцем
платио
,
и
у
које
је
сву
наду
полагао
,
букнуше
у
пламен
.
—
Добро
је
,
паметно
си
урадила
,
Мацо
,
што
си
ме
одвратила
од
нечастиве
силе
!
Са
овим
би
добио
децу
,
али
то
би
било
од
нечастивога
!
—
говорио
је
хаџија
држећи
хартијице
,
све
докле
их
пламен
сасвим
не
обухвати
и
док
се
не
претворише
у
сами
пепео
.
—
Знала
сам
ја
то
,
да
ћеш
ми
кад
тад
рећи
хвала
,
—
одговори
Маца
задовољна
оваквом
сатисфакцијом
.
—
И
Бог
ми
је
услишио
жељу
;
ево
,
погледај
ово
,
Лепосава
!
—
Шта
има
у
тој
кесици
?
—
запита
Лепосава
радознало
питајући
.
—
Памук
!
—
одговори
Диша
значајно
.
—
Памук
!
?
—
Чудотворни
памук
,
свети
памук
!
—потврди
Диша
и
значајно
погледа
у
обе
жене
,
које
радознало
очекиваху
да
им
објасни
,
чега
ради
је
тај
памук
чудотворан
и
свет
.
—
Помириши
!
—
рече
Диша
и
принесе
носу
женином
кесицу
.
—
Ама
,
зашто
?
—
одговори
Лепосава
уклањајући
главу
од
кесице
.
—
Помириши
,
од
тога
ћеш
родити
.
Лепосава
се
стидљиво
снеби
.
—
Помириши
;
шта
чекаш
?
—
рече
и
Маца
—
овамо
чезнеш
за
децом
,
а
сада
се
ту
стидиш
и
снебиваш
.
Лепосава
дотаче
носом
кесицу
и
помириса
.
—
Још
двареда
!
—
рече
Диша
.
Лепосава
помириса
и
други
и
трећи
пут
.
—
И
од
тога
ћу
?
...
запита
она
стидљива
.
—
Од
тога
!
—
одговори
Диша
и
својом
руком
јој
обеси
о
врат
чудотворну
хамајлију
.
Сад
им
редом
исприча
све
:
како
је
у
Витавари
био
код
пустињака
,
који
чува
свети
чудотворни
ексер
са
крста
Спаситељева
,
у
памуку
,
који
је
такође
постао
чудотворан
:
даје
децу
нероткињама
,
те
и
он
купио
за
Лепосаву
мало
,
и
то
за
двеста
и
четрдесет
гроша
,
море
;
а
Маца
и
Лепосава
слушали
су
и
од
времена
на
време
превртали
свету
утвар
.
—
Ето
,
ја
сам
урадио
све
што
треба
,
а
сад
ће
чудотворни
памук
учинити
своје
!
—
заврши
хаџи-Диша
своју
причу
.
—
Боже
дај
!
И
време
му
је
,
да
и
у
нашој
кући
дете
заплаче
!
Па
сада
,
ћерко
,
не
лени
се
,
него
пожури
!
—
одговори
Маца
и
нежно
помилова
кћер
.
Хаџи-Диша
је
био
задовољан
свим
што
је
у
кући
и
радњи
затекао
.
Јанићије
му
је
у
истини
пара
вредео
.
Ништа
,
што
је
за
напредак
радње
било
корисно
,
није
пропустио
,
и
за
ових
седам
месеци
радња
је
процветала
много
боље
,
него
ли
што
је
пре
тога
било
.
Дућан
пун
,
поруџбина
на
хрпат
,
а
зарађени
новац
као
поточић
,
који
не
сахне
,
за
ових
седам
месеци
истицао
је
из
дућана
и
утицао
беспрекорно
у
једну
гвоздењачу
,
од
које
је
кључ
држала
тетка
Маца
о
своме
врату
.
Кад
је
хаџија
прегледао
све
рачуне
и
уверио
се
о
неоспорној
савесности
и
тачности
свога
калфе
,
он
је
потапшао
Јанићија
по
рамену
и
,
кад
су
у
вече
сели
за
совру
,
казао
пред
Лепосавом
и
Мацом
:
„
Још
две
године
да
ме
овако
послужиш
,
па
ћу
те
узети
у
радњу
за
ортака
.
“
—
Зато
га
и
волим
,
као
да
ми
је
рођени
син
—
рече
Маца
.
—
Некада
ти
ни
рођен
син
није
истински
пријатељ
,
а
ето
,
ово
сироче
,
што
се
савило
око
тебе
као
лоза
око
чардака
,
пре
би
и
живот
сактисало
,
само
да
теби
и
твојима
помогне
.
—
Тако
и
ваља
.
Мајстор
је
више
од
оца
;
отац
само
што
роди
,
али
мајстор
је
онај
што
отвара
очи
и
даје
лебац
у
руке
—
објашњавао
је
хаџија
и
задовољно
се
поглади
по
дугој
бради
.
Једном
речи
,
у
кући
хаџијиној
цветало
је
тако
,
да
му
је
и
најбоља
домаћинска
кућа
могла
позавидети
.
Топло
и
сунчано
лето
грејало
је
над
густим
зеленилом
београдских
башта
,
челе
су
зујале
и
вредно
прибирале
сокове
из
белих
расклопљених
чашица
купинова
цвета
,
а
по
тамној
ћерамиди
хаџијнога
крова
трептила
је
у
оној
сунчаној
ведрини
зелена
чуваркућа
,
што
се
над
надстрешницом
безбрижно
ухватила
.
Један
пар
ластавица
савио
је
у
самом
доксату
под
стрехом
гнездо
,
из
кога
извириваше
неколико
главица
голуждравих
ластавчића
,
који
са
расклопљеним
жутим
кљуновима
пиштаху
за
мамом
и
татом
,
који
наизменце
доношаху
хране
својој
дечици
.
—
Берићет
под
кровом
!
—
рече
хаџија
,
који
сеђаше
на
томе
доксату
и
са
неким
изразом
задовољства
посматраше
ову
родитељску
идилу
.
Лепосава
је
седела
према
њему
и
прела
чарапе
и
,
кад
он
ово
рече
,
мало
застиђено
погледа
на
гнездо
па
онда
на
њега
.
То
је
било
после
једнога
разговора
са
Мацом
,
који
је
хаџију
врло
обрадовао
и
изазвао
расположење
,
слично
ономе
што
га
осећа
путник
,
који
је
дуго
пешачио
жедан
,
па
тек
набасао
на
лепу
хладовину
и
врело
свеже
воде
.
—
Па
баш
сигурно
?
—
запита
је
Диша
скинувши
поглед
са
онога
гнезда
и
погледавши
радознало
у
своју
жену
.
—
Што
ме
запиткујеш
једнако
...
мене
је
срам
!
—
одговори
шапатом
Лепосава
и
још
више
саже
лице
у
своје
плетиво
.
—
Од
кога
те
је
срам
?
—
Од
тебе
—
одговори
Лепосава
и
продужи
шапатом
бројати
петљице
на
плетећим
иглама
.
—
А
што
да
се
стидиш
?
Видиш
,
како
се
не
стиде
ове
Божје
тичице
!
И
зар
нисам
ради
тога
чак
у
Јерусалим
ишао
?
Камо
среће
да
ти
је
мати
сањала
онај
сан
још
пре
шест
година
.
Сад
би
нам
био
оволики
.
—
Одговори
јој
Диша
и
руком
одмери
висину
,
колику
би
могло
имати
дете
од
шест
година
.
Овај
се
разговор
водио
на
петнаест
дана
по
повратку
Дишином
.
Још
се
чудотворни
памук
није
,
тако
рећи
,
ни
згрејао
честито
у
Лепосавиним
недрима
,
а
пуница
је
већ
од
ћерке
сазнала
и
саопштила
зету
добру
вест
.
—
Ако
буде
син
,
начинићу
ти
,
Мацо
,
либаде
од
кадифе
?
—
А
ако
буде
кћи
?
—
Бацићу
је
у
трице
;
поклонићу
је
теби
!
—
одговори
Диша
,
весео
,
што
га
је
Маца
тако
брзо
обрадовала
.
Чудотворна
хамајлија
сада
је
постала
предметом
,
који
је
заинтересовао
многу
Лепосавину
познаницу
.
Рашчуло
се
о
томе
,
па
многе
нероткиње
,
међу
којима
је
било
и
сасвим
непознатих
јој
жена
,
долазиле
су
,
да
виде
чудо
,
па
,
узгред
,
и
три
пута
помиришу
.
Али
,
докле
је
хаџија
са
нестрпљењем
гледао
,
како
се
споро
примиче
дан
,
без
кога
би
му
сав
овај
живот
и
тековина
пуста
остала
,
над
његовом
главом
надвијала
се
судбина
,
која
у
мало
што
не
поремети
све
наде
хаџијине
.
—
Лепосава
је
још
по
мало
радила
по
мутваку
,
тек
да
не
седи
сасвим
залудна
.
Једнога
дана
покуша
да
сама
скине
с
верига
котао
пун
вреле
воде
.
Котао
је
био
тежак
,
те
не
могући
да
га
одржи
,
испусти
га
посред
огњишта
,
и
колико
је
дуга
паде
на
земљу
.
Маца
је
прва
чула
њен
врисак
и
онај
пад
,
па
је
,
као
без
душе
,
утрчала
у
мутвак
.
Запрепастила
се
,
кад
угледа
ћерку
на
поду
,
како
се
у
тешкоме
болу
савија
.
И
то
унесе
забуну
у
кућу
.
Мајстор
Диша
у
мало
што
се
и
сам
не
сруши
,
кад
му
пуница
саопшти
шта
се
десило
.
—
Шта
кажеш
?
—
зграну
се
хаџија
.
—
А
где
ти
је
памет
,
да
је
саму
остављаш
?
—
Зар
сам
зато
толики
пут
потегао
и
новац
трошио
?
—
викао
је
хаџија
на
сав
глас
и
подупрвши
се
песницама
о
широке
слабине
,
које
од
узбуђења
бректаху
,
хуктао
је
и
ходао
горе
доле
по
соби
.
—
Па
сад
?
—
запита
преплашено
и
стаде
пред
Мацу
као
укопан
.
—
Сад
,
шта
да
Бог
—
одговори
Маца
забринуто
—
сад
може
да
се
догоди
све
,
и
зло
и
добро
.
—
Како
:
зло
?
—
запита
хаџија
очевидно
преплашен
од
забринутога
лица
Мацинога
.
—
Можеш
да
изгубиш
жену
,
а
дете
да
остане
живо
;
а
и
да
их
обоје
изгубиш
.
—
И
зато
сам
чак
у
Јерусалим
ишао
;
зато
сам
се
толико
истрошио
,
да
мртваце
из
куће
износим
?
!
—
зајаука
хаџи-Диша
и
у
страху
,
да
се
то
баш
овога
часа
не
догоди
,
побеже
у
дубину
баште
.
Маца
не
мога
да
остави
зета
без
какве
такве
утехе
.
Изишла
је
за
њим
и
на
све
могућне
начине
гледела
је
,
да
стиша
преплашенога
човека
.
Износила
му
је
примере
из
своје
„
праксе
“
,
где
се
све
лепо
свршило
;
али
ти
примери
беху
тако
ретки
,
да
је
хаџија
тек
сада
осећао
,
како
би
то
добро
било
,
кад
би
чудотворна
хамајлија
учинила
и
сада
чудо
,
те
му
спасла
жену
и
потомка
.
—
И
ти
да
пустиш
,
да
она
учини
такву
лудост
?
!
Зашто
си
је
пустила
?
—
викну
љутито
.
—
Бог
с
тобом
,
зете
!
Од
куда
сам
ја
знала
,
да
ће
она
котао
теглити
!
Ја
нисам
ни
била
у
мутваку
но
у
соби
,
кад
је
то
урадила
.
И
није
ми
одмах
ни
казала
,
него
тек
јуче
,
кад
је
болови
стигоше
.
Но
како
му
драго
,
хаџија
је
био
приморан
,
да
поднесе
и
овај
ударац
и
да
у
страху
очекује
,
како
ће
се
све
свршити
.
Лепосава
је
тако
безазлено
гледала
у
свога
мужа
и
тако
му
се
предано
одала
,
да
хаџија
,
и
ако
осећаше
потребу
да
се
на
њу
извиче
,
што
га
је
бацила
на
толики
трошак
,
кад
није
хтела
да
пази
на
саму
себе
,
ипак
не
смеде
да
истерује
ствар
до
краја
.
Једино
што
јој
је
добацио
,
то
је
било
неколико
речи
,
да
га
не
дочека
кући
,
ако
принова
не
буде
жива
.
Цео
тај
дан
хаџија
је
провео
као
у
некаквоме
бунилу
.
Толике
његове
наде
,
толико
ишчекивање
,
%
на
најзад
и
онолики
пут
и
онолико
ломљење
по
туђим
земљама
,
и
све
то
за
што
?
Само
за
једно
сећање
,
да
се
и
на
њега
,
ма
и
под
старост
,
насмешила
срећа
и
ту
му
срећу
лакоумна
жена
за
један
часак
уништи
!
Целу
ову
ноћ
провео
је
у
полусну
и
неком
бунилу
,
од
чега
је
осећао
бол
у
глави
.
Налазио
се
у
сличноме
стању
душевнога
немира
као
пре
готико
година
,
када
га
је
кира-Анастасија
оставила
.
Лепосава
је
међутим
,
поред
све
оне
кратке
претње
,
спавала
тако
мирно
и
дубоко
као
да
се
између
ње
и
супруга
није
ништа
десило
.
Сутра
дан
,
бунован
и
добро
неиспаван
,
хаџија
је
отишао
у
дућан
.
На
поласку
није
жени
ни
речи
проговорио
.
Јанићију
је
само
наредио
да
остане
код
куће
,
те
,
ако
устреба
Маци
,
да
јој
се
нађе
,
а
и
да
њему
јави
,
ако
што
буде
.
Око
подне
дотрча
Јанићије
у
дућан
,
узбуђен
и
задуван
од
силног
трчања
.
—
Шта
је
тамо
?
—
запита
хаџија
,
узнемирен
од
онакога
изгледа
,
што
се
на
Јанићијевом
лицу
оцртаваше
.
—
Брзо
кући
,
мајсторе
!
Тетка-Маца
поручила
да
одмах
дођеш
...
још
нема
ништа
!
—
изговори
Јанићије
на
душак
и
поможе
мајстору
,
да
отпаше
кецељу
,
коју
при
раду
око
антерије
везује
.
Пред
кућом
Дишу
изневери
кураж
.
Кад
хтеде
да
се
попне
на
доксат
,
одакле
се
ишло
у
Лепосавину
ложницу
,
њему
толико
залупа
у
грудима
,
да
мораде
застати
.
—
Немој
,
хаџија
,
још
!
—
рече
му
једна
комшика
,
која
у
томе
часу
одшкрину
врата
и
промоли
главу
на
поље
.
—
Како
је
?
—
Сад
ће
!
—
одговори
ова
и
насмеја
се
,
кад
опази
оно
преплашено
и
као
крв
зацрвенело
лице
хаџијино
.
Диша
оде
у
башту
.
—
Зете
,
дај
алвалук
!
—
зачу
се
глас
Мацин
.
—
Је
л
’
живо
?
—
запита
Диша
дршћући
.
—
И
живо
,
и
здраво
,
и
—
мушко
!
—
одговори
Маца
.
Диша
се
сав
озари
.
Сав
страх
,
нестрпљење
и
јучерања
срџба
ишчезнуше
као
бол
,
кад
зуб
умине
.
Он
задовољно
бркну
у
кесу
,
извади
један
цванцик
и
даде
пуници
.
—
Не
још
,
још
мало
.
Лепосави
је
врло
тешко
...
бојим
се
...
устеже
Маца
и
не
доврши
,
јер
је
нагло
одазва
она
комшика
.
Диша
стојаше
неко
време
и
у
радости
и
у
некоме
мутноме
расположењу
,
док
тек
Маца
одшкрину
врата
и
викну
:
—
Берићет
,
зете
:
дође
и
друго
!
—
Шта
велиш
?
—
запита
Диша
и
забезекну
се
пред
гласом
,
коме
се
ни
у
сну
није
надао
.
—
И
друго
,
па
опет
син
!
—
викну
Маца
—
Камо
алвалук
?
Диша
извади
сад
два
цванцика
и
пружи
Маци
.
—
Ево
на
;
добро
само
те
ми
се
толико
затекло
у
кеси
,
—
рече
Диша
шалећи
се
.
—
А
сад
деде
да
видим
каква
су
!
—
Немој
,
још
мало
;
треба
их
окупати
!
—
одговори
Маца
и
залупи
врата
пред
носом
зетовљевим
.
Диши
не
оста
друге
него
да
очекне
.
Међутим
,
докле
је
он
чекао
пред
доксатом
и
задовољно
тамо
амо
ходао
,
из
собе
се
зачуше
крупни
гласови
од
дечје
писке
.
Њему
се
развукоше
усне
од
задовољства
и
среће
.
Он
и
без
допуста
пође
доксату
,
али
у
томе
и
Маца
изиђе
,
само
не
више
онако
весела
,
него
зачуђена
и
збуњена
.
—
Шта
ово
би
,
буди
Бог
с
нама
!
?
—
учини
и
од
чуда
се
прекрсти
.
—
Шта
је
?
...
запита
Диша
,
кога
овакав
неодређени
израз
на
Мацином
лицу
текну
у
срце
.
—
Чудо
!
—
узвикну
Маца
.
—
Ама
,
какво
чудо
?
Што
ћутиш
?
—
Па
троје
их
је
!
—
рече
Маца
и
удари
у
смех
.
—
Шта-а
?
...
—
Троје
...
три
сина
!
...
Хаџији
мркну
свест
;
