И
.
Прижегло
јесење
сунце
.
По
брезама
,
што
су
крај
пута
отомбољиле
своје
танке
и
необично
дуге
прутасте
гранчице
,
понамештале
се
дугорепе
свраке
и
по
нека
врана
,
опустиле
крила
,
отвориле
кљунове
,
па
само
дакћу
.
Трава
се
осушила
,
па
из
ње
бије
и
трепери
она
врела
измаглица
,
што
се
виђа
обично
усред
лета
.
Сав
је
ваздух
њом
испуњен
,
и
она
вас
,
улазећи
у
плућа
,
дави
и
гуши
својом
врелом
невидљивом
прашином
.
Једва
чекаш
да
угледаш
на
ливади
какав
моћни
грм
с
разбацаним
далеко
у
страну
гранама
,
под
којим
ћеш
наћи
довољно
хладовине
и
одмора
...
Путом
,
што
води
од
железничке
станице
к
општини
орловичкој
,
креће
се
тромо
и
уморно
један
путник
.
Још
из
далека
,
по
целој
његовој
фигури
,
познаћете
да
је
то
нешто
необично
,
а
кад
вам
се
приближи
,
изгледаће
вам
његова
необичност
веома
чудновата
.
Ено
га
,
стаде
у
хлад
под
једном
брезом
.
Свраке
закрешташе
,
прхнуше
и
попадаше
на
оближње
дрвеће
.
Путник
стаде
,
скиде
с
главе
прашњави
шешир
с
опуштеним
ободом
,
извади
из
џепа
прљаву
мараму
и
обриса
њоме
ознојено
чело
,
са
кога
падаху
крупне
капље
зноја
.
Овако
уморан
,
обучен
у
неке
прљаве
,
затворене
боје
,
панталоне
и
капут
,
са
црним
широким
пругама
озго
на
ниже
,
стајаше
он
посматрајући
село
,
које
се
,
окићено
воћњацима
,
пружило
по
другој
коси
,
а
својом
ширином
допире
до
ливада
.
Чобанчад
,
видевши
путника
у
варошком
оделу
,
пођоше
к
њему
,
али
пришавши
близу
,
стадоше
.
И
они
се
зачудише
необичну
изгледу
његову
.
Беше
то
човек
од
својих
двадесет
и
пет
и
шест
година
,
црне
густо
обрасле
браде
,
која
се
од
половине
на
ниже
преливаше
у
затвореножуту
боју
;
висока
и
отегнута
чела
,
дугих
спљоштених
образа
,
црножутих
страшљивих
очију
,
које
ретко
,
врло
ретко
,
гледају
човека
право
,
но
већином
стоје
под
обореним
капцима
.
Цело
лице
му
имађаше
израз
заплашене
,
дуго
гоњене
,
уморене
звери
,
која
се
одједном
нашла
међу
својима
,
ну
ипак
се
окреће
око
себе
бојажљиво
.
Пажљив
посматрач
опазиће
из
очију
му
праву
сањалачку
душу
,
која
живи
више
маштом
но
разумом
.
Тело
му
беше
несразмерно
развијено
:
руке
дугачке
,
допираху
до
колена
,
ноге
кратке
са
наврнутим
стопалама
унутра
;
цео
му
стас
беше
неприродно
накривљен
у
страну
.
Путник
се
још
једаред
обазре
на
село
,
па
онда
баци
на
земљу
неку
вунену
струку
са
својих
леђа
и
седе
на
њу
.
Тек
тада
,
опази
чобане
,
који
га
пажљиво
посматраху
.
Он
подиже
главу
и
махну
руком
на
њих
:
—
Еј
,
море
...
одите
овамо
!
Деца
се
згледаше
;
по
неко
се
засмеја
гласно
,
заклонивши
главу
за
леђа
другарева
...
—
Има
ли
који
ђак
међу
вама
?
—
Еве
...
овај
,
пружише
деца
прст
на
једнога
.
—
Оди
,
ђаче
,
овамо
;
оди
,
ја
сам
учитељ
.
Деца
се
зачудише
.
Видело
се
да
су
све
друго
очекивала
,
само
не
то
,
да
ће
им
се
овај
прљави
,
криви
путник
приказати
као
учитељ
.
Опет
се
неки
засмејаше
,
а
један
довикну
:
—
Бијеш
ли
ти
ђаке
?
—
Бијем
неваљалце
,
а
добру
децу
волим
,
одговори
учитељ
и
скрену
очи
на
ђака
,
који
му
прилажаше
.
Његов
озбиљан
одговор
увери
децу
да
је
то
доиста
учитељ
,
па
се
бојажљиво
уклонише
на
ливаду
.
—
Жив
био
,
рече
он
ђаку
,
који
му
приђе
руци
.
Је
ли
ово
Орловица
?
—
Јесте
,
господине
.
—
Да
ли
је
школа
далеко
одавде
?
Дете
се
обрте
к
селу
,
пружи
руку
на
једну
од
ближих
зграда
и
рече
:
—
Ено
је
,
ви’ш
она
...
с
високим
оџаком
.
Путник
распита
дечка
још
о
многим
другим
стварима
,
које
су
га
интересовале
;
тако
сазнаде
да
је
новопостављена
учитељица
већ
приспела
,
да
су
одборници
са
кметом
данас
код
школе
,
да
одређују
учитељици
квартирину
,
пошто
она
нема
стана
у
школској
згради
.
Чувши
то
,
путник
се
диже
и
пожури
к
школи
,
да
би
застао
школски
одбор
на
окупу
.
»
Учитељица
нема
стана
у
школској
згради
«
понављаше
он
детиње
речи
,
корачајући
лагано
и
несигурно
својим
кратким
ногама
.
Он
и
сам
не
зна
зашто
му
баш
та
мисао
застаде
у
глави
,
он
не
помишљаше
ни
на
шта
друго
,
али
тек
осећаше
,
да
би
му
много
пријатније
било
,
кад
би
и
учитељица
становала
у
школи
.
»
Овако
...
незгодно
:
сами
обоје
!
«
После
стаде
да
мисли
о
школском
одбору
и
осети
да
га
обузима
његова
обична
бојажљивост
.
Би
му
то
непријатно
;
он
се
намршти
и
убрза
кораке
.
»
Кад
ће
ме
то
једном
проћи
!
уздахну
он
.
Шта
су
они
,
обични
сељаци
!
...
Шта
имам
да
се
ту
...
Али
знам
да
ћу
задрхтати
кад
их
угледам
.
Само
да
не
буде
она
ту
,
док
се
мало
свикнем
на
људе
,
па
после
ћемо
лако
...
«
»
Рекоше
да
је
много
лепа
и
млада
...
Сад
право
из
школе
помисли
он
и
подиже
напред
своје
велике
сањиве
очи
.
Беше
већ
ушао
у
село
,
па
гледаше
да
не
изгуби
из
вида
школу
,
која
се
,
са
својим
високим
димњаком
издизаше
мало
у
страну
од
сеоског
пута
.
Одједаред
залаја
једно
псето
и
искочи
из
дворишта
,
за
њим
појури
друго
,
па
треће
и
око
уморна
учитеља
подиже
се
читав
урнебес
.
Он
,
сиромах
,
и
онако
беше
збуњен
,
чим
опази
радознала
женска
лица
која
га
посматраху
,
а
сад
већ
заборави
и
на
своју
главу
...
Срећом
наиђе
на
њега
неко
момче
,
које
растера
псе
и
приђе
му
с
оним
обичним
изразом
лица
,
с
којим
дочекујемо
сваког
непознатог
намерника
.
—
Шко
...
школа
где
је
?
промуца
учитељ
оборених
очију
,
осврћући
се
око
себе
бојажљиво
.
—
Школа
!
рече
момче
као
чудећи
се
што
овакав
путник
пита
за
школу
.
Ево
је
,
брате
...
право
на
ову
капију
.
Путник
га
не
саслуша
даље
,
но
окрете
право
вратницама
и
отворивши
их
уђе
у
школско
двориште
.
Пред
школом
сеђаху
,
на
једној
клупи
,
неколико
сељака
и
мало
по
даље
,
на
високој
столици
,
једно
лепо
одевено
женско
чељаде
.
Чим
се
гост
појави
на
вратницама
,
они
испред
школе
поиздизаше
главе
,
и
што
им
се
овај
више
примицаше
,
њихова
лица
постајаху
све
зачуђенија
.
»
Какво
ли
је
ово
чудо
?
«
као
да
се
питаху
њихова
лица
,
али
они
ћутаху
док
им
се
путник
не
приближи
.
Њему
заклецаше
ноге
,
стаде
да
баца
погледе
у
страну
и
,
ни
сам
не
зна
како
,
приђе
лепој
младој
девојци
,
скиде
шешир
и
не
гледећи
је
промрмља
врло
брзо
:
—
Гојко
Савић
,
учитељ
.
—
А
...
отеже
и
збуни
се
изненађена
девојка
.
Ви
сте
,
дакле
...
И
ја
сам
овде
постављена
...
Љубица
Петровићева
.
—
Ене
,
зар
то
нови
учитељ
!
викну
неко
иза
њихових
леђа
.
Учитељ
се
окрете
и
прелетевши
оком
сва
лица
климну
главом
и
промрмља
:
—
Како
сте
?
...
—
Е
,
па
добро
нам
дош’о
,
господине
,
рече
један
крупан
дежмекаст
сељак
,
прилазећи
учитељу
и
пружајући
му
руку
.
Знате
ми
смо
преседник
,
а
ово
нам
је
школски
одбор
.
Учитељ
промрмља
нешто
у
себи
,
што
је
личило
на
звук
:
—
А-а-а
...
За
председником
се
диже
један
танак
сувоњав
младић
,
жутих
завијених
брчића
,
зелених
очију
,
над
којима
је
накривљен
црн
мекан
шешир
.
Цело
његово
држање
одаваше
обичног
сеоског
левенту
,
који
не
ради
теже
послове
,
а
живи
боље
од
сељака
.
Вазда
је
одевен
као
да
ће
на
сабор
,
пуши
дуван
господски
на
муштиклу
»
од
пене
«
,
носи
чешће
ципеле
и
куповни
штап
.
Чим
се
Гојко
представио
као
учитељ
,
на
лицу
овога
сељака
опазила
се
жива
радост
,
коју
он
није
ни
сакривао
.
Прилазећи
учитељу
,
он
претходно
скрену
учитељичин
поглед
на
себе
,
осмехну
се
на
њу
весело
и
учтиво
,
као
сваки
нови
познаник
,
који
се
жели
што
боље
препоручити
.
Његов
поглед
као
да
говораше
:
»
Ето
ти
...
сама
видиш
да
нас
околности
зближују
.
«
Затим
пружи
руку
учитељу
и
таман
да
проговори
(
беше
већ
развукао
усне
у
ироничан
осмех
)
,
а
председник
продужи
:
—
Ово
је
општинско
зло
...
знате
—
ћата
.
Учитељ
још
више
обори
главу
,
намршти
се
и
пружи
руку
.
Ћата
опет
хтеде
нешто
рећи
,
али
се
некако
при
руковању
запетља
,
па
се
ћутећи
врати
на
своје
место
.
Учитељ
се
рукова
са
одборницима
и
таман
да
се
измакне
,
а
председник
му
сврну
пажњу
на
једног
сувоњавог
чичицу
,
који
држаше
високу
столицу
и
чекаше
ред
да
се
поздрави
са
учитељем
.
—
Ово
ви
је
вамилијаз
,
а
може
ви
и
кувати
.
Он
је
господин
-Драгољубу
,
што
оде
сад
од
нас
,
све
готовио
.
Учитељ
баци
струку
на
столицу
,
посади
се
на
њу
уморно
и
стаде
брисати
знојаво
дице
.
Сви
опет
поседаше
и
настаде
кратко
ћутање
.
Сви
гледаху
учитеља
,
а
он
,
да
би
ма
шта
радио
,
продужи
брисати
се
и
онамо
где
је
све
било
суво
.
Кмет
се
искашља
,
онако
из
учтивости
,
тек
нек
се
што
год
каже
,
да
се
не
ћути
,
а
одборници
му
понајлак
помагаху
.
Најзад
се
кмет
почеша
иза
уха
,
а
то
је
већ
значило
да
ће
се
ћутање
прекинути
.
—
Ехе
,
ја
...
дођосте
и
ви
.
Само
,
простићете
,
јесте
понели
какву
објавицу
са
собом
?
рече
кмет
и
лице
му
доби
неки
полузваничан
,
пола
учтив
израз
.
Учитељ
,
спреман
за
ове
појаве
,
које
се
другима
врло
ретко
дешавају
,
извади
из
капута
једну
хартију
и
пружи
је
кмету
.
Ћата
прихвати
,
разви
и
прочита
гласно
објаву
,
којом
се
Гојко
Савић
,
привремени
учитељ
и
управитељ
школе
орловичке
,
упућује
на
своју
дужност
.
Опет
се
продужи
разговор
.
Учитељ
опази
да
му
другарица
непрестано
ћути
,
па
стаде
мислити
како
би
јој
проговорио
коју
реч
.
Прво
се
усуди
да
је
погледа
,
јер
мало
пре
то
није
смео
учинити
.
Подиже
очи
на
њу
и
—
прође
га
пријатна
језа
свега
...
Онаких
очију
он
још
не
виде
;
беху
то
црне
сјајне
очи
,
из
којих
вечито
бије
живи
огањ
.
И
кад
цело
лице
добије
притворан
скроман
израз
,
ове
живе
очи
говоре
друкчије
,
веселије
,
ђаволастије
...
И
кад
какав
свенуо
старац
погледа
у
ове
чудне
очи
,
развуче
му
се
брк
у
страну
и
он
зачуђено
махне
главом
и
у
себи
прошапће
:
»
Часни
је
убио
!
«
...
Глава
јој
беше
обрасла
густом
црном
косом
,
а
,
лице
веома
развијено
,
кошчато
,
због
чега
не
силажаше
са
њега
сталан
израз
грубости
,
али
он
ипак
не
уништаваше
општи
утисак
примамљивости
.
Стас
јој
беше
лепо
развијен
,
али
је
она
сама
кварила
његов
изглед
својим
вечито
погуреним
леђима
.
Гојко
се
сусрете
са
њеним
јасним
светлим
погледом
и
обори
очи
.
Баш
је
био
у
памети
склопио
целу
реченицу
којом
је
мислио
да
јој
се
обрати
,
али
сад
заборави
све
,
па
се
стаде
нервозно
окретати
око
себе
.
Председник
прекиде
ћутање
:
—
Па
ето
,
господине
,
ми
почели
да
се
погађамо
са
учитељицом
за
квартирину
.
Она
је
погодила
собу
код
овог
Јанка
за
четири
динара
месечно
,
а
ми
јој
дајемо
још
по
два
динара
,
те
свега
шест
.
—
Молим
вас
,
прекиде
га
учитељитца
,
могла
сам
ја
може
бити
наћи
стан
и
џабе
,
па
зар
онда
и
ви
да
ми
не
платите
ништа
?
Ја
имам
по
закону
право
на
добро
озидане
две
собе
,
кујну
,
подрум
и
дан
орања
земље
...
Ви
ми
то
набавите
,
па
ја
вам
не
тражим
ни
паре
.
—
Тако
је
,
тако
је
,
убрза
обрадован
учитељ
,
што
му
се
да
та
прилика
да
јој
ма
шта
рекне
.
—
Ама
чекај
,
господине
,
стаде
кмет
извијати
слатко
и
речито
.
Грехота
је
да
она
глоби
наше
село
,
кад
ми
и
’
нако
нисмо
тражили
два
учитеља
.
Како
нам
је
до
сад
могао
један
отаљавати
!
...
Е
али
ревизор
летос
договори
се
са
пређашњим
одбором
—
а
ми
смо
,
знаш
од
скора
изабрани
—
па
тако
...
—
Сиротиња
смо
,
господине
...
Нема
се
од
куд
.
Дације
су
велике
,
подавише
нас
,
продужи
један
одборник
.
Чудим
се
како
ћемо
и
толико
спечалити
.
Отпоче
се
право
вашарско
погађање
,
најпре
молбом
и
лепим
,
па
кад
то
не
поможе
,
одбор
удари
у
претњу
.
—
Нека
те
плаћа
,
брате
,
ко
те
је
тражио
и
поставио
,
а
ми
нити
смо
те
тражили
нити
нам
требаш
,
узвикну
један
одборник
.
Тада
учитељица
,
која
је
дошла
пре
три
дана
и
упознала
се
са
главним
околностима
,
саопшти
Гојку
да
ни
он
нема
стана
,
него
ће
морати
становати
у
једном
собичку
,
што
је
подигнут
у
дворишту
школском
.
.
Пређашњи
је
учитељ
,
рече
му
она
,
примао
накнаду
у
десет
динара
месечно
за
стан
и
башту
.
Гојко
оде
те
разгледа
свој
нови
стан
,
па
се
врати
са
одлучним
захтевом
:
да
се
њему
одреди
накнада
у
десет
,
а
учитељици
двадесет
динара
месечно
.
Настаде
прави
лом
.
Клетве
,
претње
,
па
богме
по
мало
и
псовке
,
онако
кроз
зубе
,
све
се
то
просу
пред
ово
двоје
јадника
,
који
дођоше
да
заложе
сву
своју
снагу
за
добро
и
напредак
орловачке
омладине
.
Али
свему
има
краја
,
па
и
овој
погодби
.
Наредише
да
учитељица
прима
дванаест
динара
месечно
а
учитељ
четрдесет
динара
одсеком
на
годину
.
Заведоше
решења
у
протокол
,
договорише
се
да
се
сутра
изврши
упис
нових
ученика
у
први
разред
,
па
се
одборници
разиђоше
.
Баш
тада
уђоше
у
двориште
кола
са
учитељевим
стварима
.
Учитељица
застаде
у
недоумици
:
ваљало
је
прозборити
још
коју
реч
са
новим
другом
,
али
се
он
сувише
ревносно
занео
око
својих
ствари
,
те
и
она
оде
.
Чича
Стојан
,
школски
послужитељ
,
скидајући
ствари
с
кола
,
објашњаваше
нешто
учитељу
:
Немој
ти
њима
,
братићу
,
низ
длаку
:
они
ће
тебе
ома
’
зубима
.
Него
ти
њима
први
покажи
зубе
.
Је
с
’
вид’о
нашу
учитељку
како
је
жустра
!
...
Тако
је
то
,
братићу
мој
!
...
Зубе
ти
лолама
!
А
гле
,
немаш
душека
!
Ништа
,
наћи
ће
чича
Стојан
сенца
...
мирише
ка
душа
да
заспиш
к’о
јање
.
Јес
’
братићу
!
...
ИИ
.
»
А
како
сам
га
ја
замишљала
!
«
говораше
учитељица
у
себи
,
враћајући
се
своме
стану
.
Разочарана
је
у
свима
својим
претпоставкама
и
надама
,
које
је
сновала
још
у
школској
клупи
.
Боже
мој
,
како
је
се
то
све
сјајно
замишљало
!
...
Знате
већ
шта
може
мислити
здраво
и
весело
шеснаестогодишње
девојче
.
И
село
јој
је
у
тим
сновима
изгледало
друкчије
,
светлије
,
и
људи
су
били
меки
,
добри
,
послушни
...
све
се
то
пред
њом
угибало
,
све
је
сматрало
за
највећу
срећу
на
кога
се
она
осмехне
,
све
се
то
радовало
,
што
их
је
она
усрећила
својим
доласком
...
А
оно
,
гле
:
у
мало
је
не
одјурише
.
»
Нисмо
те
,
веле
,
ни
звали
«
...
»
Па
он
бар
да
је
друкчији
!
«
...
Да
је
онакав
,
како
је
она
замишљала
свога
нежењена
колегу
,
не
би
јој
тешко
падале
остале
незгоде
.
Та
она
је
одрасла
у
сиротињи
:
отац
јој
у
једном
оближњем
селу
шпекулише
,
продаје
сељанима
со
и
опанке
,
купује
од
њих
коже
јагњеће
,
вуну
,
воће
и
све
друго
што
има
доста
муштерија
у
вароши
а
не
захтева
велики
капитал
.
Тако
се
с
муком
школовала
у
Београду
,
па
сад
дошла
овде
,
да
не
буде
оцу
на
терету
,
а
богме
и
да
потражи
своју
срећу
...
Толике
учитељице
удате
,
управо
све
у
целом
срезу
,
све
су
са
учитељима
.
Па
како
лепо
живе
!
И
она
је
,
ето
,
мислила
да
ће
и
њу
та
судбина
стићи
одмах
прве
године
,
али
види
се
није
суђено
.
Буд
је
такав
,
па
још
привремени
!
...
Али
не
мари
;
види
се
да
ће
бити
мекши
од
воска
:
она
ће
моћи
поступати
по
својој
вољи
;
он
јој
бар
неће
бити
на
сметњи
.
—
Честитам
,
госпођице
,
ново
друство
,
викну
неко
иза
њених
леђа
.
А
,
жестока
посла
!
Младић
и
по
!
Она
се
осврте
и
спази
ћату
где
јој
се
примиче
.
Би
јој
врло
непријатно
:
она
је
већ
опазила
неке
његове
значајне
погледе
и
хтела
је
одмах
удаљити
га
сасвим
од
себе
,
али
се
сетила
очевих
савета
:
да
је
ћата
велика
сила
у
општини
и
да
треба
увек
са
њим
лепо
поступати
.
Она
је
сад
разумела
о
коме
ћата
говори
,
али
одмах
помисли
:
неће
ли
бити
и
незгодно
и
опасно
,
да
га
пусти
на
таку
близину
к
себи
,
а
још
више
јој
паде
тешко
,
него
се
овај
простак
подсмева
њеном
другу
,
те
му
одговори
доста
опоро
:
—
Не
знам
шта
ви
говорите
.
—
Ехе
...
па
онај
криви
.
Ваш
нови
учитељ
...
—
Не
могу
сви
људи
бити
фини
и
углађени
:
неком
је
Бог
дао
намет
,
а
неком
,
место
памети
,
зализану
главу
...
рече
она
иронично
,
не
прикривајући
своју
мисао
,
па
убрза
кораке
те
ћата
поче
изостајати
.
»
Ако
ми
се
још
и
овај
наврзе
на
главу
,
имаћу
муке
.
Ту
ми
нико
не
поможе
:
одмах
ће
појурити
у
министарство
тужбе
,
доставе
...
Хај-хај
да
горка
хлеба
!
...
Али
опет
ваљда
ће
Бог
помоћи
.
Нисам
ја
ни
прва
ни
последња
на
овом
путу
...
Али
он
...
ух
,
све
би
друго
лако
,
само
да
је
он
друкчији
.
«
Тако
мислећи
стиже
у
свој
стан
.
Беше
то
проста
сеоска
кућа
са
једном
великом
собом
и
»
кућом
"
,
а
према
великој
соби
беше
преграђена
једна
мања
,
коју
су
укућани
звали
оџаклија
,
и
ако
у
њој
не
беше
оџака
.
Ову
оџаклију
заузела
је
Љубица
и
већ
уредила
у
њој
свој
скромни
намештај
:
ногаре
са
новом
сеоском
постељом
—
шареницама
и
губером
;
сто
,
једна
плетена
столица
,
ковчег
са
рубинама
,
на
прозору
беле
платнене
завесе
;
на
дувару
обешена
цела
гардероба
и
покривена
чистим
застирачем
.
Чим
уђе
у
собу
,
девојка
се
скиде
,
па
обуче
једну
шарену
сеоску
сукњу
,
на
леђа
метну
јелече
,
па
изиђе
да
справи
себи
што
за
вечеру
.
...
А
Гојко
посматраше
како
се
чича
Стојан
превија
око
његове
постеље
,
како
је
лепо
разредио
меко
миришљаво
сено
,
простро
преко
њега
поњаву
,
па
сад
тапка
рукама
озго
и
гледа
неће
ли
се
наћи
какав
трн
или
дебља
стабљика
,
да
не
жуљи
ноћу
господина
.
Радећи
то
,
чича
једнако
објашњава
свој
покрет
,
а
по
неки
пут
баци
оштру
»
примедбу
«
на
данашњи
догађај
.
—
Е
,
ти
си
се
ту
згунторила
...
нећемо
тако
,
братићу
,
да
ми
ноћас
жуљиш
господина
.
Јок
.
Уморан
човек
,
путовао
цео
дан
,
па
треба
лепо
да
се
одмори
.
Тако
је
то
,
братићу
мој
!
...
Четири
банке
за
целу
годину
!
И
то
су
људи
,
лолчине
једне
.
Знам
да
ће
од
народа
покупити
свих
дванаест
,
као
за
господин
Драгољуба
...
Е
,
трнићу
,
нећемо
тако
.
Па
шта
ћемо
кад
ти
ноћас
,
братићу
,
боцнеш
тако
мога
господина
...
Чек-чек
,
наћи
ћу
те
ја
.
Хе
мој
братићу
,
ако
чича
Стојан
не
види
добро
,
може
оно
рукама
да
те
напипа
...
Хе
,
али
им
он
није
дао
ни
опепелити
:
зубат
беше
,
па
одмах
за
очи
.
»
Шта
ви
ту
,
вели
им
он
,
мучите
овог
јадног
старца
.
Како
ће
,
каже
,
да
живи
човек
са
дванаест
динара
месечно
,
побојте
се
Бога
!
«
Те
ти
они
,
братићу
мој
,
лепо
мени
попеше
на
четири
рубље
.
Сад
кад
би
ти
умео
,
могло
би
се
још
по
рубље
искамчити
...
А
ви’ш
ова
се
даска
извитоперила
,
па
се
клацка
.
Не
мари
,
наћи
ће
чича
иверчицу
,
па
ће
подметнути
;
тако
је
то
,
братићу
мој
!
...
—
Можеш
ли
спремити
што
за
вечеру
?
прекиде
му
учитељ
дуги
монолог
.
—
За
вечеру
?
како
не
,
што
год
хоћеш
,
братићу
!
...
Само
не
знам
шта
би
.
—
Ја
имам
хлеба
,
донео
сам
са
стварима
,
а
ти
набави
које
јаје
,
па
ћемо
вечерати
.
—
Хм
,
до
сад
смо
куповали
од
Смиљке
,
по
седам
за
грош
.
Даће
ваљад
’
и
сад
тако
...
—
Ево
ти
грош
,
па
купи
и
спреми
.
Чича
изиђе
весео
,
а
Гојко
се
спусти
и
леже
на
своју
нову
постељу
...
»
И
овде
оно
исто
!
Иста
запрега
,
исти
посао
,
па
исти
и
људи
...
И
овде
смањују
додатке
,
чим
опазе
да
је
човек
мекши
.
Али
ето
и
она
зло
прође
,
а
није
баш
тако
мека
,
уме
добро
да
говори
.
Бадава
,
мора
тако
да
иде
,
кад
смо
бачени
на
милост
овим
безјацима
!
...
Срећа
те
држава
даје
плату
;
онако
би
се
липсало
од
глади
...
«
»
Још
ништа
не
видех
,
ни
какве
су
учионице
,
ни
колико
имам
ђака
...
Да
ли
је
спремљено
све
што
треба
за
отварање
првог
разреда
?
...
Како
ли
ће
она
...
Ах
,
шта
ја
све
око
ње
,
кад
она
и
не
мисли
на
мене
;
то
сам
баш
добро
видео
...
Како
ме
је
гледала
...
као
да
сам
...
како
ћу
рећи
...
ћорав
или
сакат
.
Море
,
знам
ја
:
да
ја
нисам
само
привремени
,
да
ви’ш
како
би
облетала
.
А
овако
,
баш
ми
је
тешко
.
Ето
,
свршио
сам
више
од
ње
:
она
из
основне
школе
право
у
инштитут
,
па
за
шест
година
готова
,
а
ја
—
четири
гимназије
,
целу
учитељску
школу
,
и
само
још
да
ми
би
издржати
учитељски
испит
,
па
дивота
!
Ал
’
ето
!
...
Ал
’
опет
,
зар
не
би
баш
она
могла
навикнути
на
мене
!
Навика
је
велика
чињеница
,
тако
учисмо
у
психологији
.
Па
за
прво
време
ја
не
бих
што
друго
ни
очекивао
...
«
»
А
после
,
Боже
мој
,
кад
би
се
залегла
љубав
,
она
права
љубав
,
што
је
песници
певају
,
што
сав
свет
о
њој
говори
...
па
ја
и
она
—
муж
и
жена
!
...
Разуме
се
већ
:
ја
сам
постао
сталан
,
положио
практични
испит
,
па
гледам
ко
је
срећнији
од
мене
!
Хе
,
али
...
«
И
мисли
његове
одоше
далеко
,
веома
»
далеко
«
...
Он
поче
да
се
смеши
,
очи
му
се
засветлише
радосним
сјајем
,
руке
се
расклапаху
и
склапаху
,
као
да
привлаче
кога
,
горња
усна
се
,
заједно
с
брком
,
нервозно
трзаше
.
Он
беше
сав
,
са
целом
својом
душом
,
у
другом
,
лепшем
свету
,
у
сјајнијем
положају
,
који
потпуно
одговараше
његовим
најтајнијим
жељама
и
помислима
...
Дуго
је
времена
прошло
тако
.
Смркло
се
одавно
.
Врата
шкрипнуше
.
Гојко
скочи
.
—
Ехе
,
братићу
мој
,
кажем
ја
њој
:
даћеш
ти
мени
,
Смиљка
!
Јок
,
вели
она
.
Море
даћеш
ми
,
луда
жено
,
па
макар
се
сву
ноћ
вукли
по
кући
.
Не
дам
ти
,
каже
она
,
па
да
си
још
толики
...
И
држи
бре
,
и
повуци
и
потегни
,
док
једва
даде
још
једно
.
Тако
добисмо
осам
за
грош
!
...
ИИИ
.
Учитељица
се
журно
приближаваше
школи
.
Учинило
јој
се
да
се
одоцнила
,
и
ако
тек
беше
сунце
огрејало
.
Данас
је
ишла
са
чистом
и
ведром
душом
,
са
оним
истим
сјајним
идеалним
мислима
,
којима
се
највише
бавила
у
школи
.
Срце
јој
беше
препуно
милине
и
неке
јаке
младачке
жудње
за
радом
...
Бујна
младост
ври
,
живот
,
пун
силе
и
одушевљења
,
кипи
и
тражи
где
да
излије
своју
сувишну
снагу
.
Отуд
толика
воља
за
радом
.
Нестаде
јучерањих
себичних
мисли
;
душа
оживе
новим
животом
,
као
и
ово
сунце
,
што
огреја
благом
подмлађеном
светлошћу
.
Ко
се
не
сећа
с
каквим
је
осећањем
ишао
први
пут
на
своју
нову
дужност
!
;
...
Колико
је
ту
помешано
милине
са
неком
полусмешном
збиљом
и
важношћу
.
Друкчије
и
не
бива
:
право
из
школске
клупе
,
испод
родитељског
и
школског
туторства
,
одједном
постајеш
господин
,
који
има
под
својим
туторством
многе
младе
душе
.
Груди
се
надимају
од
жудње
,
срце
куца
јаче
и
веселије
,
а
ти
у
себи
узвикујеш
:
Камо
рад
?
дај
да
се
ради
!
...
Улазећи
у
школско
двориште
,
Љубица
опази
како
се
Гојко
нешто
устумарао
пред
својом
кућицом
.
Она
помисли
да
се
то
и
он
жури
за
послом
.
Међутим
Гојко
је
до
сад
спокојно
шетао
по
трави
,
и
тек
кад
је
њу
спазио
,
почео
је
немирно
тумарати
,
као
да
је
у
неком
послу
.
Она
му
приђе
слободно
,
као
да
су
стари
познаници
и
смешећи
се
поздрави
га
:
—
Добро
јутро
!
Како
у
новом
стану
?
—
Добро
јутро
желим
.
Тхе
...
кад
није
боље
...
—
Види
се
да
ми
нисмо
за
село
:
треба
,
са
њима
бити
друкчији
.
Гојко
се
усуди
да
је
погледа
,
али
се
одмах
трже
и
обори
очи
,
јер
осети
на
себи
њен
ватрени
поглед
.
—
Видећете
,
настави
она
,
у
школи
немају
ништа
:
у
првом
разреду
ни
табле
,
ни
рачунаљке
,
ни
стола
,
просто
ништа
.
—
Код
мене
ни
мапе
,
ни
метарских
мера
,
ни
слика
...
Али
ми
је
најгоре
за
мапу
:
не
знам
како
ћу
без
ње
.
—
Цртајте
на
табли
.
—
То
већ
и
онако
морам
...
поједине
округе
,
али
опет
не
иде
то
тако
...
без
целе
мапе
.
—
Ми
ћемо
замислити
да
смо
међу
дивљацима
,
па
ћемо
се
домишљати
од
сваке
руке
,
рече
она
и
зацену
се
од
смеха
.
Гојка
обузе
пријатна
топлина
:
мило
му
што
она
сама
везује
своју
судбину
за
његову
,
па
и
он
развуче
уста
у
широк
весео
смех
.
Погледа
је
и
би
му
веома
по
вољи
њено
весело
,
насмејано
лице
.
»
О
,
па
ми
ћемо
овде
лепо
и
весело
,
живети
«
помисли
он
,
али
не
смеде
исказати
своју
мисао
гласно
.
—
Јесте
ли
одавно
учитељ
?
запита
она
и
погледа
га
некако
ђаволасто
жмиркајући
.
Он
смотри
тај
поглед
па
се
још
више
збуни
,
али
ипак
одговори
:
—
Три
године
,
ово
је
сад
четврта
.
—
Нисте
ваљад
’
испит
положили
,
те
сте
још
привремени
?
Гојко
поцрвене
и
најволео
би
да
могаше
тог
часа
у
земљу
пропасти
.
Сад
му
беше
најтегобнији
тај
положај
,
због
кога
је
и
иначе
трпео
доста
.
—
Јест
...
болест
ме
смела
.
До
године
ћу
имати
право
да
се
јавим
на
практични
испит
.
—
Где
ви
је
чича
Стојан
?
обрте
она
разговор
,
видевши
да
му
то
пада
тешко
.
Како
вам
се
чини
?
—
Смешан
чича
.
Не
знам
само
да
ли
ће
моћи
радити
.
—
Ширет
велики
,
одговори
он
и
предахну
,
као
да
свали
с
плећа
велики
терет
.
Оде
да
купи
што
за
ручак
...
после
неће
моћи
,
кад
почнемо
рад
.
—
Јесте
ли
гледали
учионице
?
Колицна
је
моја
,
а
кметови
спремили
педесет
ђака
.
Неће
моћи
сви
стати
.
—
Стаће
...
може
и
више
,
одговори
он
и
насмеја
се
.
—
Знам
,
али
то
не
ваља
;
не
одговара
захтевима
хигијене
ни
науке
...
—
Ха-ха-ха
...
насмеја
се
Гојко
гласно
.
У
Орловици
,
а
и
по
осталим
селима
,
још
немају
ни
појма
о
хигијени
.
Треба
власт
да
их
научи
...
Без
силе
не
иде
...
Уђоше
у
школу
,
прво
у
Гојкову
учионицу
.
Соба
беше
пространа
,
али
рђаво
окренута
,
те
не
допираше
унутра
довољно
светлости
.
Скамије
старе
,
рађене
још
пре
двадесет
пет
година
;
свака
се
искривила
,
раскламитала
...
Љубица
седе
на
предњу
клупу
и
одмах
се
разлеже
шкрипање
,
пуцкање
суве
даске
.
—
Охо
,
имаћете
добру
музику
на
предавању
,
рече
она
и
диже
се
са
клупе
.
Ух
,
мрачно
,
незгодно
!
...
У
такој
соби
не
мили
ми
се
никакав
рад
.
—
Ваша
је
много
светлија
и
веселија
.
—
Јесте
;
хајдемо
сад
тамо
.
Изиђоше
обоје
и
прошавши
кроз
велики
простран
ходник
,
уђоше
у
мању
,
светлу
,
лепо
окречену
собицу
.
Љубица
иђаше
напред
поскакујући
,
а
кад
отвори
врата
од
своје
учионице
насмеја
се
весело
и
стаде
певуцкати
неку
песмицу
.
Пред
школом
се
зачу
разговор
;
поред
прозора
промакне
по
неки
старији
ђак
.
Људи
почеше
долазити
.
После
пола
часа
заседе
цео
школски
одбор
у
школи
и
поче
да
уписује
нове
ђаке
.
У
ходнику
и
дворишту
пуно
људи
и
жена
и
свако
држи
за
руку
по
једног
малишана
.
Председник
прво
уписа
свога
сина
и
једног
синовца
,
један
одборник
уписа
своје
дете
и
затим
чича
Стојан
стаде
да
позива
једног
по
једног
родитеља
унутра
.
Уђе
један
сед
старац
,
погрбљен
,
безуб
,
замагљених
очију
,
уведе
једног
вижљастог
заплашеног
дечка
,
који
звераше
по
соби
као
дивљаче
.
—
Помаже
ви
Бог
!
поздрави
се
старац
,
скинувши
капу
и
наслонивши
се
обема
рукама
на
дугачак
штап
,
који
му
допираше
до
саме
браде
.
Шта
је
то
,
кмете
Ћиро
,
и
ви
људи
!
Прошлог
љета
пустите
ми
ово
дете
да
ме
надгледа
овако
старог
и
да
ме
што
послуша
,
а
сад
га
опет
тражите
.
Не
грешите
се
,
људи
!
—
Таки
је
закон
,
чича
Вуксане
,
одговори
му
председник
,
тако
мора
да
буде
.
До
сад
се
уписивало
сваке
године
само
по
десетину
нових
ђака
,
па
се
нису
ни
узимала
деца
из
инокосних
кућа
,
а
сад
нам
треба
нових
педесет
.
Ево
учитељице
,
видиш
,
па
она
тражи
ђаке
...
—
Носи
ти
,
Вуксане
,
за
то
пешкеш
твом
синовцу
,
старом
кмету
,
рече
један
одборник
.
Он
је
то
запео
да
просвети
наше
село
,
те
нам
натоварио
на
врат
два
учитеља
.
Старац
се
узврпољи
,
уздахну
дубоко
,
као
да
му
откидају
парчета
жива
тела
,
па
кроз
плач
прошушка
:
—
Ово
ми
је
унуче
једина
потпора
;
то
су
ми
и
очи
и
руке
,
па
да
ми
њега
узмете
.
—
Дете
нек
остане
,
а
ти
чича
иди
кући
,
рече
кмет
и
махну
руком
на
Стојана
.
Гојко
непрестано
преврће
уписницу
,
разгледа
потписе
разних
ревизора
и
кад
наиђе
на
по
неку
слабу
оцену
,
намршти
се
и
превуче
руком
преко
дуга
чела
,
као
да
одгони
какву
напаст
од
себе
.
Кад
кмет
сврши
преговоре
с
родитељем
дечјим
,
он
запише
у
уписницу
име
и
презиме
детиње
и
друго
што
треба
,
па
опет
стане
да
преврће
.
А
Љубица
се
наслонила
на
прозор
па
посматра
децу
,
која
ће
бити
предмет
њена
рада
и
старања
.
Свако
се
приљубило
уз
оца
или
мајку
,
па
ни
мрднути
даље
,
као
да
се
плаше
какве
велике
напасти
.
Тек
по
неки
слободнији
одвојио
се
уз
старе
ђаке
и
слуша
шта
они
говоре
о
новом
учитељу
.
Љубица
приђе
к
столу
и
наже
се
Гојку
:
—
Ја
изиђох
мало
међу
децу
,
а
ви
гледајте
ту
:
ако
наиђе
какво
кретенасто
,
немојте
га
уписивати
,
шапну
му
она
.
—
Ето
...
видите
како
то
иде
,
одговори
јој
он
,
гледајући
је
право
у
очи
,
јер
она
разгледаше
уписницу
.
Гледаћемо
...
Она
изиђе
у
двориште
.
Пролазећи
кроз
ходник
,
смишљала
је
како
ће
да
викне
децу
,
да
их
окупи
око
себе
,
али
чим
стаде
у
дворишту
,
опколише
је
жене
са
децом
.
Она
поцрвене
и
збуни
се
,
а
жене
почеше
запевати
:
стадоше
богорадити
да
им
испише
дете
,
јер
су
инокосне
,
па
им
нема
ко
помагати
у
раду
.
Неке
се
заклињу
да
им
је
то
дете
једина
мушка
глава
и
свечар
у
кући
...
»
Шта
је
то
...
шта
хоће
ове
жене
?
...
Да
ли
ја
то
добро
чујем
!
Па
овде
готово
сви
доводе
децу
под
морање
.
Је
ли
то
та
српска
жудња
за
просветом
,
за
»
другим
очима
«
,
о
чему
се
тако
лепо
говори
у
народним
пословицама
?
...
Јаднице
!
«
...
Беше
јој
жао
ових
глупих
ширета
—
жена
,
јер
она
не
познаваше
њихово
стање
ни
намере
.
Она
им
одговори
пријатељски
:
—
Ваши
људи
тамо
уписују
...
они
вас
знају
најбоље
,
па
њих
и
молите
.
Она
ступи
међу
гомилицу
ђака
,
који
оставише
игру
и
окупише
се
око
ње
.
Хтеде
се
понашати
са
њима
другарски
,
пријатељски
,
али
осети
да
јој
њена
урођена
грубост
неће
то
допустити
.
Толико
се
кидала
због
те
своје
зле
особине
,
која
јој
сметаше
и
као
девојци
,
а
већ
у
толико
више
као
васпитачици
.
Паштила
се
да
се
навикне
на
лепо
опхођење
,
на
милостиве
,
пријатне
речи
,
али
при
најмањој
неповољности
,
она
ипак
плане
и
испољи
јасно
своју
простачку
грубост
.
—
Играте
се
,
децо
!
...
Шта
сте
се
то
играли
?
—
Крпигуза
,
одговори
један
смелији
дечак
.
—
Зар
не
знате
лончића
?
—
То
је
за
оне
из
првог
разреда
,
а
ми
’
вако
...
крпигуза
,
јарца
,
вина
и
тако
...
—
Је
ли
вас
учио
пређашњи
господин
коју
игру
?
—
Јок
,
он
само
у
школи
...
—
Што
лажеш
,
бре
,
прекиде
овога
други
малишан
:
зар
нисмо
са
њим
сиграли
мете
на
Вилиној
Коси
,
кад
смо
оно
ишли
?
—
То
је
’
нако
...
кад
нас
је
водио
у
поље
,
а
није
нас
нарочито
учио
.
.
Љубица
је
мислила
да
почне
са
њима
коју
игру
,
да
заметне
шалу
и
смех
,
желела
је
да
се
упозна
са
том
дечицом
,
да
се
зближи
са
њима
.
Знала
је
начин
којим
се
то
најбоље
постиже
и
идући
међу
децу
мислила
је
одмах
почети
игру
,
али
ето
,
нешто
јој
охлади
намеру
;
она
сама
не
зна
од
куд
то
дође
:
тек
одједном
је
подузе
хладовина
и
учини
јој
се
да
нема
смисла
сад
то
почињати
.
Рећи
ће
јој
се
да
хоће
нарочито
да
се
покаже
пред
људима
.
Нека
,
има
времена
и
за
то
,
кад
она
остане
сама
са
својим
малишанима
.
Али
ипак
мораде
себи
признати
,
да
је
највише
охлади
одговор
оног
дечка
,
који
рече
да
су
лончићи
за
малу
децу
,
а
не
за
онолике
ђаке
.
Она
се
опет
врати
женама
,
где
беше
гомилица
новоуписаних
малишана
.
Одједном
је
обузе
милина
гледајући
ову
нејаку
децу
,
која
се
поверавају
њеној
бризи
;
она
би
их
све
одједном
изгрлила
и
ижљубила
,
тако
јој
постадоше
блиски
и
драги
ови
мали
дивљачићи
.
Она
помилова
по
глави
неке
слободније
ђачиће
;
један
се
измаче
испод
њене
руке
и
стаде
се
плашљиво
прибијати
уз
матер
.
Она
се
намршти
и
грубо
проговори
:
Што
бежиш
?
нећу
те
појести
.
—
Дивљачно
је
,
госпођо
,
много
,
стаде
га
правдати
његова
мати
.
Није
ни
излазило
међу
људе
.
Таман
рекох
:
да
ми
буде
од
помоћи
,
а
оно
...
Љубица
се
окрете
и
разгледавши
по
дворишту
уђе
у
школу
.
»
Све
једно
исто
«
,
помисли
она
пролазећи
поред
стола
,
за
којим
се
врши
упис
и
слушајући
преклињања
једног
млађег
човека
и
молбе
да
му
се
дете
не
узима
у
школу
,
јер
то
му
је
најстарији
,
па
је
таман
стигао
за
послугу
.
»
Куд
год
се
окренеш
,
свуд
се
школа
сматра
као
некаква
робија
или
војачина
.
И
ту
се
ти
надај
повољном
успеху
у
раду
!
«
мишљаше
она
,
стојећи
пред
прљавом
испрскалом
школском
таблом
,
која
је
некад
била
сва
црна
,
али
су
је
деца
,
мокрим
крпама
,
у
току
дуго
година
,
тако
изрибала
,
да
се
црнило
виђаше
само
по
крајевима
.
»
Међутим
има
доста
места
где
сами
сељани
моле
за
нова
одељења
и
сами
радо
доводе
децу
у
школу
,
то
сам
слушала
.
Па
што
је
овде
овако
?
«
Приђе
јој
Гојко
,
па
прво
лизну
прст
језиком
и
превуче
њим
преко
табле
,
потом
се
насмеши
и
гледајући
опет
у
таблу
,
запита
је
:
—
Како
вам
се
допадају
нови
ђаци
?
—
Дивљаци
.
Као
да
нису
до
сад
видели
човека
.
Али
шта
је
ово
те
нико
не
доводи
децу
од
своје
воље
?
—
Научени
су
.
До
сад
су
учитељи
уписивали
само
по
десетину
нових
,
тек
да
имају
и
први
разред
...
па
се
свет
научио
тако
...
До
године
ће
бити
лакше
;
а
сад
уписујемо
и
ону
децу
,
која
су
пре
две
године
требала
бити
уписана
.
Кмет
зовну
Гојка
,
а
она
продужи
гледати
на
прозор
.
Чича
Стојан
нешто
тумараше
по
дворишту
,
вичући
узгред
на
несташну
децу
,
која
му
пореметише
досадањи
мир
и
усамљеност
.
—
Шта
ли
си
сањао
ноћас
,
братићу
?
рече
узгред
једном
малишану
.
Ако
си
сањао
да
те
буве
пецају
,
биће
батина
.
Тако
је
то
,
братићу
мој
!
...
Упис
се
већ
завршује
.
Деци
се
наређује
да
сутра
дођу
сви
у
школу
.
Гојко
и
Љубица
се
договорише
да
после
подне
прегледају
са
кметом
учионице
и
да
саставе
списак
свију
потребних
ствари
,
које
се
морају
одмах
набавити
.
ИВ
.
—
Прво
ћемо
код
госпођице
,
рече
ћата
Богосав
,
који
је
дошао
с
кметом
да
му
помогне
саставити
списак
,
како
он
рече
,
а
у
самој
ствари
:
да
мало
напари
очи
на
лепој
учитељици
.
—
Код
ње
је
нова
школа
,
па
треба
прегледати
и
записати
све
што
је
потребно
да
се
набави
.
Гојко
иђаше
напред
,
намрштен
и
узнемирен
;
обузело
га
некакво
нерасположење
,
чим
је
угледао
Богосава
.
Чуди
му
се
:
шта
ће
он
овде
,
кад
се
њега
школске
ствари
ни
мало
не
тичу
,
а
зна
да
школски
одбор
има
деловођу
—
њега
,
Гојка
.
Он
га
чак
сматра
за
толико
проста
и
неотесана
,
да
и
не
гледа
у
њему
каквог
конкурента
пред
Љубицом
,
али
тек
му
је
криво
кад
год
га
види
,
а
нарочито
кад
стане
да
се
увија
око
учитељице
.
—
Зашто
нисте
израдили
сто
и
таблу
,
кад
сте
радили
скамије
?
запита
Љубица
кмета
.
—
Израђено
је
то
све
,
сутра
ће
се
донети
.
Нисмо
могли
све
од
једном
да
дигнемо
,
рече
кмет
.
—
Прирез
није
био
покупљен
,
допуни
га
Богосав
.
Знате
,
мука
је
са
тим
прирезом
:
свет
нема
а
овамо
треба
.
Тако
ће
бити
и
с
вашом
квартирином
.
—
Богме
ја
хоћу
да
ми
се
тачно
квартирина
издаје
,
а
ви
набављајте
од
куд
знате
,
рече
Љубица
одсечно
и
мало
поцрвене
од
љутње
.
—
Здравља
,
Боже
!
Лако
ћемо
,
лако
ћемо
за
то
,
рече
кмет
,
гледајући
окречене
дуварове
.
—
Прво
запишите
рачунаљку
;
без
ње
не
могу
ништа
радити
,
а
требаће
ми
кроз
месец
дана
.
—
Рачунаља
...
а
шта
му
је
то
?
пита
је
кмет
,
као
бајаги
зачуђен
.
Љубица
му
објасни
;
рече
и
колико
ће
коштати
.
—
Бог
с
тобом
,
госпођо
,
што
ће
нам
то
!
Кажи
ти
ђаци
нек
ти
донесу
по
торбицу
ораја
(
сад
се
баш
крљуштају
и
много
су
лепи
за
јело
)
,
па
рачунај
са
њима
колико
год
хоћеш
.
—
Господин
Драгољуб
је
,
уплете
се
Богосав
,
сек’о
прутиће
,
па
их
пуно
наређа
по
асталу
...
Неки
му
се
ломе
,
а
неки
остају
цели
.
Са
њима
је
он
једнако
рачунао
.
—
Море
,
знаш
ли
онога
ономлањског
,
Светислава
.
Узе
од
мене
велике
кромпире
(
а
беху
ми
родили
и
раскрупњали
се
за
причу
)
па
наређа
на
штап
ко
врапце
...
Дао
сам
му
пун
џак
...
Море
довије
се
човек
у
нужди
,
још
како
!
—
Мени
није
невоља
да
се
тако
довијам
,
одсече
се
Љубица
.
Од
мене
ће
на
испиту
да
се
захтева
сто
чуда
,
а
ја
од
вас
захтевам
све
школске
потребе
.
—
Сиротиња
смо
,
госпођо
,
стаде
кмет
увијати
полуиронично
,
смејући
се
у
себи
и
чудећи
се
смелости
овог
девојчета
.
’
Натема
је
...
помисли
он
,
а
ви’ш
овај
не
уме
ни
да
обели
!
«
Не
може
народ
да
издржи
оволике
терете
...
—
А
ви
затворите
школу
.
Јавите
министру
да
не
можете
издржавати
школски
прирез
,
па
нек
вам
затвори
обадве
школе
.
—
Е
,
моја
госпођо
,
ко
би
онда
смео
жив
изићи
капетану
пред
очи
!
Тако
редом
разгледаше
све
шта
би
као
требало
набавити
за
први
разред
,
па
пређоше
код
Гојка
.
За
његову
мапу
опет
беше
доста
говора
,
и
ако
кмет
признаде
,
да
му
је
»
левизор
«
због
мапе
начинио
»
премедбу
«
и
да
му
је
капетан
строго
наредио
да
још
летос
мапу
набави
.
Ипак
он
покушаваше
не
би
ли
се
то
могло
и
ове
године
проћи
без
мапе
.
Највише
га
је
у
том
уверењу
држала
ова
околност
:
—
Како
је
господин
Драгољуб
целе
године
радио
без
мапе
,
па
опет
добио
петицу
!
И
за
децималне
мере
он
нађе
згодан
одговор
:
—
Море
,
шта
ће
ти
онолика
цимента
?
Гледам
у
брезовичкој
школи
вамилијаз
све
са
њима
за’ита
воду
са
извора
,
па
испушта
једну
по
једну
у
извор
и
тамо
пропадну
.
А
у
ону
највећу
учитељка
купи
павлаку
од
козе
.
-Јок
,
то
ми
нећемо
!
...
—
Слике
,
велиш
,
а
какве
то
?
—
Курјака
,
лисице
...
Хо
,
мој
брате
,
да
ти
донесем
каквих
хоћеш
кожа
,
па
к’о
живо
звере
!
...
Шта
ће
ти
контраве
!
...
настави
кмет
и
засмеја
се
слатко
.
—
Та
није
код
нас
школа
од
јуче
,
допуни
га
ћата
;
,
знамо
ми
шта
школи
треба
а
шта
је
сувишно
.
Знате
,
обрте
се
он
учитељици
и
заусти
нешто
да
каже
,
ал
’
она
плану
и
прекиде
га
:
—
Молим
вас
,
шта
ћете
ви
овде
,
ко
сте
ви
?
...
Зашто
се
плећете
у
оно
што
не
разумете
и
што
није
ваш
посао
!
...
—
Ја
,
знате
...
списак
потребних
ства
...
ствари
да
саставим
,
замуца
изненађен
и
застиђен
кицош
.
Беше
поцрвенео
од
срамоте
,
па
не
зна
куд
ће
очи
.
Гојко
превалио
своје
велике
сањиве
очи
,
па
не
може
да
се
начуди
,
а
Љубица
оштро
одговори
:
—
Школски
одбор
има
свога
деловођу
,
а
ви
у
школи
немате
никаква
посла
.
—
Молим
опростите
...
Ја
,
знате
,
’
нако
...
стаде
муцати
пренеражен
ћато
.
Јадно
његово
рањено
срце
!
...
На
првом
љубавном
кораку
мораде
наићи
на
овако
унижење
...
Кмет
и
ћата
одоше
,
чудећи
се
белају
што
их
снађе
,
а
учитељи
остадоше
још
у
школи
.
Чича
Стојан
,
чим
учитељица
изиђе
из
школе
,
дочека
је
весело
и
са
живим
одобравањем
:
—
Тако
,
братићу
,
Бог
ти
дао
,
тако
!
Јес
’
видео
,
господине
?
...
Кажем
ја
вама
:
по
зубима
лоле
,
па
да
ви’ш
како
ће
да
врте
репом
.
Море
,
право
мушко
!
Она
ће
и
за
чичу
извући
још
по
рубље
.
Хоће
,
братићу
,
славе
ми
!
...
—
Хајде
да
се
прођемо
мало
,
обрте
се
Љубица
Гојку
.
Још
ми
глава
ври
од
данашњих
догађаја
.
Гојку
се
разведри
лице
;
са
највећим
задовољством
узе
он
један
лесковак
,
што
стајаше
прислоњен
уз
дувар
,
јер
се
уверио
да
га
мрзе
орловички
пси
.
Па
као
прави
каваљер
фијукну
прутом
кроз
ваздух
и
смешећи
се
рече
:
—
Да
понесемо
оружје
...
Зли
су
им
пси
.
—
Јесте
.
Јуче
вас
у
мало
не
исцепаше
.
Ја
гледам
кроз
тарабу
како
не
умете
да
се
браните
,
одговори
му
она
и
зацену
се
од
смеха
,
сећајући
се
јучерањег
призора
:
кад
пси
салетеше
јадника
са
свију
страна
,
а
он
се
само
обрће
и
баца
ногама
у
страну
,
и
ако
носи
штап
у
руци
.
—
Хе
,
оно
је
било
изненада
...
био
сам
збуњен
;
Они
прођоше
кроз
сеоски
сокак
,
по
коме
лежаше
ситна
,
истуцана
,
лака
прашина
,
у
коју
упадаху
ноге
до
чланака
.
Около
дрвеће
бели
се
и
тамни
од
суре
,
дебеле
прашине
,
која
је
у
густим
слојевима
попадала
по
лишћу
,
по
зрелу
воћу
,
по
стаблу
и
трави
испод
њега
.
Осећа
се
задах
прашине
,
помешан
са
сточним
изметом
.
Наједаред
сокак
се
прегради
густим
,
непровидним
,
огромним
облаком
прашине
,
који
се
приближаваше
шетачима
.
—
Ух
,
како
ћемо
сад
?
викну
Љубица
.
—
Ништа
...
проћи
ћемо
,
рече
весео
Гојко
који
је
био
на
десетом
небу
од
радости
:
»
изгрдила
је
ћату
,
а
мене
сама
зове
у
друштво
«
.
Одједном
их
поклопи
облак
,
уши
им
заглухнуше
од
блејања
оваца
,
а
поред
њихових
ногу
сноваху
ошишане
,
погнутих
глава
до
земље
,
сите
и
добре
овце
.
Густа
сура
прашина
,
која
се
према
сунцу
преливаше
у
неко
црвенило
,
стаде
их
штипати
за
очи
,
стаде
се
увлачити
у
нос
,
у
уши
,
стаде
падати
за
врат
,
на
главу
,
по
лицу
,
свуда
...
Једва
изиђоше
и
дахнуше
слободно
.
Али
тамо
далеко
пред
њима
виђаше
се
други
,
још
већи
облак
,
који
им
се
нагло
приближаваше
.
Они
сврнуше
у
једно
сокаче
и
мало
затим
нађоше
се
под
једним
хумом
,
што
се
поносно
издигао
над
косом
,
по
којој
се
пружило
село
.
Набраше
зрелих
,
сочних
,
набреклих
од
једрине
шљива
,
па
се
испеше
на
хум
.
Поглед
са
хума
на
село
и
околину
беше
чаробан
,
заносан
.
Под
њима
се
зелене
густи
зрели
воћњаци
,
трепери
шаренило
по
градинама
са
поврћем
,
вију
се
чардаклије
по
некој
усамљеној
дуњи
или
шљиви
,
а
из
те
ниске
зелене
густине
издвојио
се
поносно
у
висину
по
неки
брест
,
или
се
извио
танахни
јаблан
...
И
кроз
то
једноставно
зеленило
црвене
се
кровови
кућа
,
беле
се
на
њима
димњаци
,
а
из
њих
се
извили
далеко
и
право
у
висину
беличастосребрни
стубови
дима
,
који
се
на
овом
вечерњем
затишју
само
љуљушкаху
,
док
се
на
великој
висини
не
растуре
и
разиђу
по
ваздуху
...
Над
селом
се
носе
гласови
стоке
која
се
враћа
с
паше
,
паса
и
деце
која
их
дочекују
,
петлова
и
друге
живине
која
се
спрема
за
легало
;
све
се
то
спојило
у
један
самобитни
,
нарочити
звук
,
који
се
носи
преко
воћњака
и
кућа
,
продире
кроз
густе
облаке
прашине
,
што
су
се
по
негде
подигли
,
па
се
према
сунцу
преливају
и
светле
неком
љубичастом
бојом
—
носи
се
тај
вечерњи
звук
и
бруји
далеко
ширином
,
чак
тамо
до
краја
потеса
,
куда
вијуга
,
зеленом
долином
,
сребрнаста
уска-речица
...
А
тамо
даље
,
иза
потеса
,
докле
ти
год
око
допире
,
пружила
се
час
таласаста
час
равна
поља
,
по
којима
су
наизменце
разасути
потеси
,
села
и
шуме
,
и
тако
све
до
краја
видокруга
.
По
потесима
се
жуте
пожњевене
стрњике
,
или
се
зелене
подотављене
ливаде
по
сниским
лукама
,
или
се
црне
преоране
и
засејане
њиве
...
Изнад
села
се
,
тамо
у
даљини
подигла
танка
пробојна
измаглица
,
а
тамо
још
даље
се
,
у
густој
магли
,
гордо
и
величанствено
дижу
моћне
огромне
планине
,
делећи
се
у
све
више
и
све
даље
кругове
,
који
су
умотани
у
све
гушћу
таму
,
док
се
тако
у
тој
непровидној
тами
сасвим
не
изгубе
из
очију
...
И
све
то
што
се
пружа
пред
очима
наших
дошљака
обасјало
је
румено
сунце
последњим
зрацима
свога
заласка
,
прснула
је
ватрена
светлост
по
том
недогледном
пространству
и
обојила
га
чудним
,
разним
бојама
,
те
све
трепери
,
сија
се
и
прелива
под
јасним
небесним
сводом
,
који
се
,
и
сам
осветљен
жарком
руменом
светлошћу
,
наднео
над
овим
китњастим
пространством
,
па
га
,
као
оно
свемоћни
дух
,
задише
својом
величанственом
бескрајном
вечношћу
...
Љубица
и
Гојко
стајаху
неми
,
зачуђени
пред
овим
ретким
призором
,
очи
им
лутаху
с
једног
краја
на
други
,
а
по
лицу
се
разлило
усхићено
чуђење
.
Обоје
осећаху
како
им
се
дух
отреса
овог
свакодневног
ситничарства
,
па
тежи
некуд
даље
и
више
,
тамо
у
недоглед
,
оној
бескрајној
вечној
истини
...
—
О
,
како
је
дивно
!
узвикну
Љубица
после
дужег
ћутања
и
посматрања
.
—
Овде
треба
често
да
излазимо
са
децом
.
—
Јесте
...
да
...
нарочито
је
мени
за
земљопис
...
—
Хоћете
шљива
?
рече
она
после
дугог
ћутања
и
гледања
,
па
му
пружи
из
руке
неколико
комада
.
—
А
,
хвала
!
...
рече
он
,
па
узе
шљиве
,
и
ако
је
и
сам
доста
набрао
и
носио
их
у
џепу
.
Али
зар
да
се
не
користи
овом
приликом
и
не
узме
право
из
њене
руке
зреле
плодове
?
О
,
какву
топлоту
осети
у
њеној
руци
,
како
су
меки
,
како
ли
нежни
они
једри
пуначки
дланови
!
...
И
то
он
осети
само
за
један
миг
,
док
узе
шљиве
са
њене
руке
.
Ну
Гојко
нађе
да
треба
и
њему
што
рећи
,
да
је
незгодно
ово
дуго
ћутање
,
па
се
обрте
сапутници
:
—
Видите
тамо
далеко
...
тамо
хеј
,
где
се
савија
свод
небесни
,
видите
у
густој
магли
дугачке
планинске
венце
...
од
тих
венаца
дижу
се
ближе
овамо
сниска
брда
и
хумови
.
Под
њима
тече
моја
шумна
Морава
...
—
А
,
ви
сте
Моравац
.
?
—
Да
,
одговори
он
,
а
из
очију
му
нестало
оне
сањивости
,
па
бије
из
њих
живи
јасни
огањ
.
Он
беше
веома
задовољан
,
што
му
овако
лепо
испадоше
ово
неколико
речи
.
Љубица
га
погледа
пажљиво
.
»
Та
он
је
красан
човек
,
добричина
,
рече
она
у
себи
,
али
шта
ћеш
му
кад
је
овакав
,
јадник
.
Но
ништа
,
бар
ћу
са
те
стране
бити
мирна
,
јер
и
њих
има
свакојаких
.
«
—
Извините
,
молим
вас
,
али
знате
:
нас
новаке
све
интересује
,
обрте
му
се
она
,
гледајући
у
земљу
.
—
Какве
сте
оцене
добили
до
сад
?
—
Све
одличне
,
одговори
он
оним
благим
тоном
у
коме
нема
ни
мало
хвалисавости
.
Љубица
га
погледа
са
немим
поштовањем
.
—
Да
ли
је
много
тешко
постићи
такав
успех
?
—
Па
није
лако
...
Треба
радити
непрестано
и
с
вољом
.
А
са
самим
првим
разредом
треба
свакад
постићи
одличан
успех
;
то
није
много
тешко
.
—
То
значи
да
ја
до
године
на
испиту
треба
да
добијем
петицу
?
—
Па
...
требало
би
...
рече
он
,
смешећи
се
и
гледајући
у
далеке
планинске
венце
.
—
Гледаћемо
да
добијете
...
Ја
ћу
вам
бити
на
услузи
свакад
,
кад
ви
зажелите
.
—
Хвала
вам
у
напред
.
Ми
ове
године
нисмо
ни
практиковали
школски
рад
:
наставник
нам
имао
неке
многе
хонораре
,
па
није
ни
имао
кад
да
нас
води
у
вежбаоницу
.
—
То
је
рђаво
,
врло
незгодно
!
...
рече
он
мрштећи
се
.
Вежбање
последње
године
вредило
би
вам
више
од
све
шестогодишње
теорије
...
Пустити
децу
тако
у
свет
!
...
настави
он
готово
више
у
себи
и
на
лицу
му
заигра
љутња
.
—
Ха
,
па
ми
ћемо
да
омркнемо
овде
,
узвикну
она
,
видевши
да
је
сунце
зашло
.
Они
се
упутише
низ
брдо
,
говорећи
о
послу
који
их
сутра
очекује
.
В
.
Тек
је
сунце
изгрејало
,
а
двориште
се
напуни
ђацима
.
Гојко
и
Љубица
одвојише
свако
своју
децу
,
па
одмах
,
ту
на
дворишту
,
почеше
разговор
са
њима
.
Обоје
се
само
упознаваху
са
децом
,
распитиваху
их
о
њиховим
кућама
,
о
родитељима
,
о
томе
како
су
провели
лето
.
Љубичини
ђаци
већином
су
до
сад
чували
овце
и
говеда
,
а
међу
Гојковим
било
их
је
који
су
и
копали
,
пластили
,
налагали
снопље
...
Љубица
се
разговараше
,
али
се
чешће
мрштила
:
по
неки
малишан
окрене
главу
и
гледа
шта
раде
они
у
другој
гомили
.
Неки
се
окренуо
сав
к
тој
гомили
,
завук’о
прстић
у
нос
,
па
гледа
зачуђено
ове
нове
и
необичне
за
њега
призоре
.
Љубици
се
учини
да
се
овде
не
могу
деца
навићи
реду
(
а
она
то
хтеде
постићи
одмах
првог
дана
)
,
па
их
уведе
у
школу
.
Одреди
место
сваком
детету
,
каза
им
како
се
зову
њихова
седишта
и
таман
поче
да
им
казује
како
се
улази
у
школу
,
како
се
седи
и
понаша
у
њој
,
а
напољу
се
разлеже
песма
:
»
Паун
пасе
,
трава
расте
;
пајо
,
пауне
...
"
Деца
поискакаше
из
клупа
као
јарићи
,
па
се
окупише
око
прозора
,
а
неки
беху
поумили
и
да
изиђу
напоље
.
У
прво
време
и
Љубица
стаде
зачуђена
и
посматраше
како
се
вије
и
таласа
велико
дечје
коло
,
а
у
средини
стоји
Гојко
сасвим
друкчији
,
достојанственији
,
па
показује
нешто
једном
дечку
,
који
је
сео
у
средини
кола
.
»
Бог
га
видео
,
кад
их
пре
научи
песми
!
помисли
Љубица
.
—
Види
се
да
је
нису
знали
до
сад
:
ено
још
их
учи
како
се
то
игра
«
.
Затим
се
окрете
својим
несташцима
и
строгим
тоном
врати
их
на
своја
места
.
Деца
се
уплашише
од
њеног
строгог
израза
и
тона
,
па
се
свако
укрутило
,
гледа
је
право
у
очи
и
не
трепће
.
Она
виде
да
је
погрешила
,
али
осети
да
не
вреди
сад
исправљати
погрешку
,
пошто
ће
до
подне
учинити
још
неколико
,
можда
и
већих
;
—
она
то
зна
.
—
Како
се
зовеш
ти
,
мали
,
што
се
једнако
обрћеш
?
запита
она
једно
ђаче
,
које
јој
паде
у
очи
као
несташно
.
Сва
деца
из
тога
круга
,
у
који
је
она
гледала
,
стадоше
бојажљиво
погледати
час
на
њу
час
једно
на
друго
,
чудећи
се
коме
се
то
она
обрнула
.
—
Ти
,
мали
,
ти
...
ти
!
пружи
она
руку
на
опаженог
несташка
и
гледаше
га
строгим
јасним
погледом
.
—
Је
л
’
ја
?
рече
малишан
седећи
и
даље
и
гледајући
зачуђеним
погледом
час
десно
час
лево
око
себе
.
Његов
поглед
као
да
хтеде
рећи
:
»
ама
вараш
се
ти
,
биће
да
је
то
који
други
што
год
погрешно
;
а
видиш
,
ја
седим
миран
ка
светац
.
«
—
Устани
!
...
викну
она
оштро
,
па
се
одмах
затим
трже
и
узе
благ
тон
.
—
Кад
год
ја
што
кажем
коме
ђаку
,
он
одмах
треба
да
устане
,
па
да
ми
стојећи
одговара
.
Досади
јој
се
ова
напрегнутост
мозга
;
ово
што
се
непрекидно
мора
мислити
.
Она
изведе
децу
на
двориште
,
пусти
их
да
се
протрче
а
сама
се
стаде
брисати
марамом
и
дувати
уснама
,
као
да
је
неки
велики
терет
носила
.
И
Гојко
пусти
своје
ђаке
,
па
јој
приђе
,
смешећи
се
:
—
Шта
...
не
иде
вам
све
као
подмазано
?
—
Ман
’
те
се
...
Кад
бих
знала
да
ће
овако
ићи
целе
године
,
бацила
бих
све
још
сад
.
—
Хе
...
а
нисте
још
ништа
ни
почели
.
Полако
!
...
сваки
је
почетак
тежак
.
—
Али
,
молим
вас
,
ко
може
да
се
не
љути
кад
види
овако
мало
дете
,
а
препредено
и
ширет
к’о
и
чича
Стојан
.
Ја
га
опомињем
што
је
немирно
,
а
оно
се
осврће
на
другове
,
као
да
и
оно
тражи
ко
је
то
немиран
.
—
Ха-ха-ха
...
Па
то
су
најобичније
појаве
у
школи
;
то
већ
не
сме
никако
да
вас
љути
,
јер
ће
вам
се
понављати
онолико
пута
колико
имате
часова
рада
у
школи
.
—
Мора
,
братићу
!
...
настави
Стојан
са
кућњег
прага
.
—
Замахни
на
псето
,
оно
ће
се
крити
да
га
не
удариш
,
а
некмо
ли
дете
.
Тако
је
,
братићу
мој
!
—
Оно
види
да
ја
нећу
да
га
ударим
,
па
што
се
крије
!
—
Хе
,
братићу
,
кад
би
оно
знало
шта
ти
мислиш
.
Него
оно
к’о
вели
:
дај
да
бацим
кривицу
на
другог
,
ако
се
може
;
боље
нека
бриде
туђа
леђа
него
моја
.
А
за
мене
што
велиш
,
госпођо
,
—
грешиш
се
много
:
ја
сам
ти
једна
пука
простачина
и
не
знам
ти
за
политику
баш
ни
мало
.
Ја
,
братићу
мој
,
само
знам
да
слушам
моју
господу
и
да
им
будем
веран
,
а
мени
неће
бити
рђаво
од
њихне
стране
.
Тако
је
то
,
братићу
мој
.
Гојко
и
Љубица
се
згледаше
и
насмејаше
.
После
подне
таман
почеше
рад
,
а
уђе
Стојан
и
јави
с
прага
:
—
Ево
иде
учитељ
брезовички
.
Изиђоше
обоје
,
мало
изненађени
а
и
збуњени
:
у
селу
су
посете
врло
ретке
,
па
зато
оне
вазда
изазивају
неку
нервозну
бојазан
што
се
ремети
ова
стална
тишина
,
на
коју
се
човек
навикао
.
На
вратнице
уђе
висок
,
плав
,
сувоњав
младић
у
кратку
капутићу
и
накривљеном
меком
шеширу
на
глави
.
Иђаше
кицошки
,
некако
подигравајући
у
ходу
,
исправљене
главе
а
погнутих
леђа
унапред
.
Одмах
се
могло
опазити
да
је
то
отресит
,
жив
,
окретан
младић
.
Још
с
половине
дворишта
он
проговори
:
—
Кажем
ја
:
није
се
он
могао
променити
—
Гојко
као
Гојко
,
остао
»
млада
«
!
,
к’о
што
је
и
у
школи
био
...
Дакле
нове
колеге
!
Част
ми
је
...
Велимир
Крстић
...
и
он
се
учтиво
рукова
са
Љубицом
.
За
то
време
