СРПСКИ
ПИСЦИ
КЊИГА
ИИ
БЕОГРАД
1947
СТЕВАН
СРЕМАЦ
ЗОНА
ЗАМФИРОВА
ПРИПОВЕТКА
ПРОСВЕТА
ИЗДАВАЧКО
ПРЕДУЗЕЋЕ
СРБИЈЕ
ЗОНА
ЗАМФИРОВА
ГЛАВА
ПРВА
У
којој
је
описана
једна
дирљива
сцена
између
калфа-Коте
и
шегрта
Поте
,
даље
:
кућа
хаџи-Замфира
чорбаџије
,
а
тко
исто
и
слика
јунакиње
ове
приповетке
.
У
кујунџиници
Мана
кујунџије
седе
калфа
Коте
и
шегрт
Поте
и
раде
.
Задубили
се
у
посао
.
Калфа
Кота
довршује
неку
срмали-муштиклу
,
—
коју
је
поручио
код
њих
у
радњи
неки
Миле
,
назван
Мазни
,
највећи
кицош
и
мераклија
у
свој
махали
,
ако
не
и
у
свему
граду
,
—
а
главати
и
чупави
шегрт
Поте
,
и
он
шмрче
и
ради
;
чисти
зечјом
ногом
неке
старе
минђуше
и
баца
их
на
гомилицу
преда
се
.
Обојица
се
задубила
у
посао
,
па
раде
.
Калфа
Коте
звиждуће
нешто
,
а
шегрт
Поте
се
занео
у
посао
,
па
се
у
један
мах
заборави
па
запева
,
онако
као
за
себе
:
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
,
Где
се
премењуваш
...
Калфа
Коте
остави
рад
,
па
га
само
погледа
.
А
Поте
се
занео
као
тетреб
,
па
продужи
оним
својим
танким
сребрним
гласом
:
Где
се
премењуваш
,
леле
,
Зоне
,
У
нова
градина
.
Ој
,
хој-хој
,
леле
,
Зо
...
али
не
доврши
,
јер
пуче
шамар
,
и
Поте
испусти
ону
зечју
ногу
и
минђуше
,
и
погледа
зачуђено
у
калфа-Коту
.
—
Што
ме
па
тепаш
,
бата-Коте
?
—
пита
га
Поте
питомо
,
машив
се
шаком
за
ударено
место
на
глави
.
—
А
,
бре
,
ешеку
ниједан
—
пита
га
калфа
Коте
,
—
какво
појење
у
дућан
?
!
А
шегрт
Поте
га
гледа
блесасто
,
и
пипа
главу
,
и
гледа
да
се
није
и
крв
пролила
.
—
Куде
си
ту
чуја
и
научија
,
ете
,
туј
песму
,
ешеку
ниједан
палилулски
?
!
...
Поте
ћути
и
чеше
се
по
глави
,
која
бриди
,
па
му
то
чешање
чини
неко
особито
задовољство
.
—
Од
кога
си
гу
,
збори
бре
,
научија
?
!
—
опет
га
пита
калфа
Коте
,
али
не
добија
одговора
.
—
Ти
ли
ће
за
Зону
песну
да
појеш
?
!
...
Што
си
гу
ти
,
па
да
можеш
да
појеш
?
!
Поте
оборио
очи
,
па
се
стиди
.
—
Паа
...
—
наставља
калфа
Коте
,
—
ти
ли
си
гу
видеја
кад
си
она
,
демек
,
пресвукује
кошуљу
,
и
чичек-антерију
у
башчу
?
!
...
Хм
,
—
хукну
и
духну
љутито
на
нос
и
заврте
главом
Коте
.
—
Куде
си
гу
видеја
?
Збори
,
келчо
ниједан
.
—
Несам
гу
видеја
,
бата-Коте
,
—
вели
стидљиво
,
шапатом
,
шегрт
Поте
,
—
куде
смем
ја
па
да
гледам
чорбаџиске
керке
?
!
Ја
си
сал
појешем
,
ето
,
што
се
поје
по
чаршију
и
по
ма’але
!
...
—
Их
!
—
викну
калфа
Коте
и
диже
руку
да
га
још
једаред
удари
,
али
га
остави
,
кад
уплашени
Поте
увуче
врат
и
главу
као
корњача
,
да
би
избегао
други
шамар
,
који
очекиваше
.
Коте
само
обрте
главу
,
па
се
кришом
насмеја
;
ваљда
и
њему
смешно
дође
при
помисли
какав
би
смешан
изгледао
шегрт
Поте
кад
би
заиста
вирио
кроз
плот
у
чорбаџиску
башту
и
уживао
у
призору
описаном
у
песми
.
Кад
Поте
не
доби
очекивани
други
шамар
,
он
полако
испружи
шију
и
главу
,
погледа
плашљиво
око
себе
,
узе
ону
зечју
ногу
и
минђуше
,
шмркну
и
продужи
посао
и
не
размишљајући
баш
много
зашто
је
добио
шамар
.
Можда
зато
што
је
с
тим
начисто
био
да
су
шамари
сасвим
природна
и
неминовна
последица
бедног
шегртског
положаја
.
А
вукао
је
шамаре
преко
целе
године
.
Сем
првога
дана
Божића
и
Ускрса
,
Славе
и
Тодорове
суботе
(
кад
се
причешћивао
)
,
није
било
дана
да
Поте
није
добио
шамара
,
или
у
дућану
,
или
на
чесми
.
Зато
заборави
брзо
добивен
шамар
,
па
кад
сврши
посао
,
примаче
преда
се
бедну
своју
вечеру
,
комад
хлеба
и
повеће
парче
печене
бундеве
,
прекрсти
се
и
поче
вечерати
,
размишљајући
и
хесапећи
у
себи
колико
још
има
да
прође
док
га
закалфе
;
а
чим
постане
калфа
,
искијаће
први
шегрт
—
мишљаше
фаталиста
Поте
—
за
све
ове
досад
добивене
шамаре
.
Боже
здравља
!
Запамтиће
први
нови
шегрт
ко
је
калфа
Поте
!
Тако
мисли
Поте
и
једе
печену
бундеву
и
теши
се
и
ужива
већ
сад
.
Зато
и
није
чуо
кад
га
је
још
једном
запитао
калфа
Коте
где
је
чуо
ту
песму
.
Калфа
Коте
не
доби
одговора
.
А
није
требало
да
га
пита
ни
где
је
песму
чуо
,
ни
од
кога
је
песму
научио
,
а
још
мање
је
смео
да
се
љути
,
јер
је
та
песма
и
сувише
добро
позната
била
.
Певала
се
по
целом
граду
,
и
да
је
калфа
Коте
мало-мало
мућнуо
главом
,
сетио
би
се
да
је
шегрт
баш
од
њега
истог
чуо
и
научио
ту
песму
,
као
што
је
он
чуо
и
научио
од
мајстор-Мана
.
А
после
,
баш
да
је
све
заборавио
калфа
Коте
,
није
требало
да
заборави
онај
шамар
што
га
је
пре
недељу
дана
добио
и
он
сам
од
мајстор-Мана
,
кад
је
ту
исту
песму
пред
њим
запевао
.
Зато
је
више
није
певао
пред
мајстором
.
Па
и
оно
малочас
,
можда
шегрт
Поте
и
не
би
запевао
,
и
,
ни
крив
ни
дужан
,
добио
шамар
,
да
није
сам
он
,
исти
калфа
Коте
,
звиждукао
баш
ту
исту
песму
.
Укратко
рећи
,
та
се
песма
најрадије
певала
у
оно
доба
кад
се
и
ова
наша
приповетка
почиње
.
Била
је
чисто
фатална
са
своје
прилепчивости
;
и
ко
је
само
једаред
чуо
,
није
могао
више
да
је
избије
из
главе
и
заборави
.
Кад
увече
леже
у
кревет
,
шапуће
те
стихове
;
кад
ујутру
устане
и
потражи
папуче
,
опет
му
се
ти
исти
стихови
отму
с
усана
и
он
певуши
ту
песму
:
„
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
...
”
Сваки
ју
је
знао
и
певушио
,
и
жењени
и
нежењени
,
и
млади
чапкуни
и
стари
дилбери
певуше
је
.
Чак
и
прозаични
ћир-Моша
Абеншаам
певушио
би
је
кад
би
што
добро
продао
,
или
кад
би
,
сарафећи
,
кога
забушио
и
преварио
—
и
он
би
,
трљајући
руке
,
певао
ту
песму
.
Па
и
ви
,
поштовани
читатељи
,
без
разлике
пола
и
старости
,
звања
и
занимања
,
извесно
да
знате
ту
песму
о
лепој
Зони
.
Али
има
што
не
знате
,
а
што
ћете
тек
из
ове
приповетке
сазнати
,
а
то
што
не
знате
,
то
је
то
:
на
кога
се
односила
та
песма
.
Та
је
песма
из
народа
;
и
богзна
ко
ју
је
спевао
,
и
на
коју
је
Зону
мислио
тај
први
кад
је
ту
песму
спевао
!
!
И
ко
зна
откад
и
на
ком
далеком
крају
Србије
покрива
црна
земљица
и
зелена
травица
и
творца
и
предмет
те
песме
!
И
то
вам
ни
писац
не
уме
казати
,
јер
то
ни
сам
не
зна
,
али
оно
што
зна
,
то
је
:
да
ко
је
год
и
кад
год
је
ко
—
у
време
ове
наше
приповетке
—
запевао
ту
песму
,
увек
је
мислио
само
на
једну
Зону
,
на
лепу
Зону
,
Зону
Замфирову
.
Зона
је
била
кћи
чувеног
чорбаџи-Замфира
,
богатог
и
уваженог
чорбаџије
,
силног
негда
чорбаџије
.
Дуго
се
још
причало
каква
је
сила
био
чорбаџи-Замфир
;
такве
силе
и
таквог
господства
нема
више
!
Пред
пашу
је
у
турско
време
излазио
кад
год
је
хтео
—
у
по
дана
,
у
по
ноћи
,
и
био
виђен
и
мио
гост
у
пашином
конаку
.
Паша
се
врло
често
саветовао
с
њим
.
Колико
су
само
кафа
и
наргила
посркали
и
чибука
попушили
и
мастика
попили
,
и
Замфир
у
пашином
конаку
и
паша
у
Замфировој
господској
кући
!
И
не
један
паша
—
него
неколико
њих
!
Замфир
је
био
сила
:
могао
је
човека
и
са
самих
вешала
скинути
,
само
кад
хоће
и
кад
потруди
своје
чудо
и
господство
.
А
за
ситније
ствари
утолико
му
је
лакше
било
.
Сваку
неправду
учињену
кавурима
,
он
је
лако
,
од
шале
,
залечио
,
само
кад
се
кренуо
.
Тек
се
дигне
до
паше
.
Јаве
га
,
а
паша
га
одмах
пусти
к
себи
.
Чорбаџи-Замфир
уђе
,
поклони
се
паши
,
паша
му
да
знак
да
седне
.
Доносе
кафе
и
чибуке
,
пију
и
срчу
.
Паша
заподева
разговор
и
пита
,
Замфир
само
кратко
одговара
;
чини
се
љут
,
ћути
,
срче
кафу
и
пушта
димове
,
густе
димове
,
и
гледа
кроз
прозор
устрану
.
Паши
већ
помало
досадно
.
—
Опет
мењају
чибуке
и
доносе
друге
кафе
,
а
Замфир
једнако
ћути
.
Паша
већ
узнемирен
.
—
Што
си
ћутиш
,
чорбаџи-Замфир
?
!
...
—
Па
...
питуј
ме
,
пашо
,
па
ће
си
зборим
!
—
одговара
као
мало
услужно
и
понизно
,
али
и
хладно
,
Замфир
.
—
Не
ли
те
пита
,
а
ти
си
сал
ћутиш
!
Замфир
слеже
раменима
,
пушта
густе
димове
,
и
гледа
устрану
кроз
пенџер
.
—
Која
ми
фајда
,
честити
пашо
,
и
да
си
зборим
?
—
рећи
ће
у
неко
доба
чорбаџи-Замфир
.
—
И
кому
да
си
зборим
?
!
—
Па
скине
фес
и
брише
чело
.
И
трећи
чибуци
и
треће
кафе
дођоше
,
а
чорбаџи-Замфир
тек
сад
мало
да
се
одобровољи
и
каже
шта
га
је
нагнало
да
дође
паши
,
исприча
му
неку
сиротињску
невољу
.
Потужи
му
се
на
неки
зулум
:
на
разуздан
аскер
,
на
неправедан
суд
,
на
насртање
на
образ
и
веру
,
и
каже
да
је
донео
кључеве
од
куће
своје
и
да
оставља
у
аманет
њему
чељад
и
дворе
своје
;
или
нека
прима
кључеве
,
или
нека
помогне
влашћу
својом
.
А
паша
му
се
правда
,
обећава
,
а
што
обећа
,
то
ће
и
испунити
—
зна
то
чорбаџи-Замфир
.
—
Ете
за
твој
кеиф
,
чорбаџи-Замфир
,
и
тој
ће
ти
напрајим
!
—
вели
му
паша
—
и
ствар
је
свршена
!
.
.
,
А
и
паша
је
знао
увек
шта
ради
;
знао
је
он
да
је
Замфир
сила
и
у
Стамболу
.
Сменио
је
он
,
или
,
како
тамо
кажу
,
„
сургунисао
је
”
три
паше
.
Па
није
требало
ни
да
иде
сам
главом
тамо
.
—
„
Сал
дор
чукне
у
тел
у
Стамбол
—
и
паша
већ
беше
!
”
—
говораху
често
мештани
,
хвалећи
силу
и
моћ
чорбаџи-Замфира
.
А
та
сила
долазила
је
од
силног
богатства
његовог
.
Његови
виногради
и
чифлуци
многобројни
су
,
и
ко
би
их
могао
изређати
!
Али
шта
да
се
читаоци
ломе
прека
поља
и
атара
,
кад
је
доста
да
му
погледају
конак
,
дворе
његове
,
који
су
и
виши
и
лепши
и
од
самих
пашиних
!
Кућа
му
је
била
у
једној
тесној
и
кривој
улици
у
близини
цркве
.
Капија
велика
,
сва
ишарана
честим
редовима
ексера
,
с
огромним
звекиром
,
показује
већ
сама
она
богатство
домаћиново
.
Кућа
двокатна
,
висока
,
с
многим
високим
оџацима
,
падала
је
издалека
из
поља
свакоме
путнику
у
очи
и
распознавала
се
усред
осталих
кућа
,
са
доксатима
и
мноштвом
прозора
с
капцима
.
У
кућу
се
улазило
преко
многих
широких
басамака
.
Авлија
пространа
.
Испред
куће
мања
баштица
,
такозвана
девојачка
башта
,
пуна
свакојаког
цвећа
:
руже
,
карамфила
,
замбака
и
каквог
не
цвећа
!
Само
је
лепа
Зона
знала
каквога
све
цвећа
није
било
у
башти
,
јер
она
се
старала
о
цвећу
и
залевала
га
.
Скоро
свако
доба
године
имало
је
своје
цвеће
,
и
кућа
Замфирова
мирисала
је
преко
целе
године
.
Пред
кућом
су
још
и
два
стара
,
граната
и
лисната
шам-дуда
,
неколико
дуња
и
два
дафинова
дрвета
,
која
је
јако
пазио
стари
чорбаџи
Замфир
.
И
у
мају
,
кад
цветају
дафине
,
најрадије
је
седео
на
простртом
сиџадету
под
њима
;
пушио
,
издавао
наредбе
,
сркао
кафу
,
и
тада
је
врло
мало
мислио
;
само
од
времена
на
време
издигне
се
на
сиџадету
,
пружи
нос
—
као
хрт
кад
хвата
траг
—
и
увлачи
мирис
од
жута
дафинова
цвета
и
шакама
га
још
више
граби
и
притерује
своме
носу
.
Мирис
га
тај
заноси
и
опија
.
Буди
у
њему
давне
успомене
тај
оријенталски
харемски
мирис
жутог
дафиновог
цвета
.
Па
се
чорбаџи-Замфир
сећа
дахирета
и
решмета
,
и
фереџа
и
бадемастих
великих
очију
,
и
песме
једне
,
која
се
негда
тихо
певушила
по
српској
махали
—
тихо
,
да
Турци
не
чују
,
—
песме
о
младом
кавуру
и
о
Зејни
некој
!
Тада
га
обузима
слатка
сета
,
и
стари
Замфир
тада
тихо
жали
за
младошћу
својом
под
цветним
дафиновим
дрветом
,
које
је
и
онда
тако
исто
мирило
.
И
све
док
цвета
дафина
,
оно
неколико
дана
,
чорбаџи-Замфир
нерадо
оставља
кућу
и
слабо
излази
у
чаршију
.
Ту
седи
и
пуши
,
пије
кафу
и
амберију
,
одатле
наређује
и
саветује
и
грди
,
али
и
кад
се
наљути
и
грди
кога
од
млађих
—
ипак
је
тих
дана
добре
воље
.
Био
је
стари
ашик
.
У
многим
песмама
је
спеван
с
многим
,
сад
већ
честитим
и
примерним
матронама
,
старицама
.
Млађи
свет
и
не
пева
данас
те
песме
,
а
и
ако
их
пева
,
не
зна
о
коме
певају
.
И
данас
,
још
овако
стар
,
воли
хаџи-Замфир
да
задене
по
коју
стару
љубав
своју
.
—
Ааа
,
Мало
,
—
рекао
би
,
кад
је
сретне
,
—
куде
ти
је
убавиња
твоја
?
—
Е
,
хаџијо
,
—
одговара
му
она
,
—
прође
си
наше
!
...
—
Прође
,
Мадо
!
Отоше
си
и
младос
’
и
лепотија
,
како
ластавице
у
јесен
!
...
—
Еее
,
ласте
се
па
врћу
на
пролет
,
ама
твој
младос
’
и
моја
лепотија
—
никад
...
Иза
куће
је
пространа
авлија
,
а
иза
ове
дубока
башта
с
капиџиком
у
црквену
порту
,
кроз
који
капиџик
пролазе
чорбаџи-Замфирови
у
цркву
на
јутрење
и
на
краће
молитве
.
У
авлији
неколико
кошева
,
пећ
за
хлеб
,
штале
за
коње
и
велика
шупа
,
а
у
шупи
двоја
обична
кола
,
па
чак
и
један
„
пајтон
”
,
истина
старога
фазона
,
налик
на
оне
фараонове
„
колеснице
”
из
библиских
слика
,
које
су
с
њим
заједно
пропале
онога
фаталнога
дана
у
Црвеном
Мору
;
али
тек
кад
вам
кажем
да
је
још
само
паша
имао
такав
„
пајтон
”
,
и
нико
више
у
месту
,
онда
тек
добијете
праву
слику
богатства
,
великог
богатства
чорбаџи-Замфировог
.
Ту
у
авлији
су
чељадске
собе
и
кујна
.
Кујна
је
по
правилу
увек
мало
подаље
од
одаја
једне
такве
чорбаџиске
куће
,
да
се
не
би
осећао
задах
од
готовљених
јела
.
У
тој
кујни
се
и
чељад
и
укућани
прекодан
најрадије
бавили
.
Кујна
је
била
најмилије
и
,
такорећи
,
најтоплије
место
у
пространим
конацима
чорбаџи-Замфировим
.
Ту
понекад
и
сам
чорбаџија
сврне
,
да
попије
кафу
.
Тада
обично
сви
изиђу
,
само
по
једно
мушко
и
женско
од
млађих
остану
,
стоје
ту
као
свећа
право
и
очекују
заповести
,
дворе
га
.
Али
већим
делом
дана
то
је
место
само
за
чељад
и
за
женскадију
.
Ту
поседају
на
оне
сељачке
,
грубо
одељане
и
склепане
троножне
столичице
,
налик
на
папуџиске
,
па
поваздан
пеку
и
срчу
кафу
,
или
једу
печене
семенке
од
бундеве
или
кокице
од
кукуруза
,
и
,
онако
раскомоћене
,
само
у
јелечићима
и
шалварама
,
слушају
новости
из
комшилука
,
махале
и
града
;
ту
претресају
све
,
и
обично
и
редовно
никога
не
остављају
на
миру
.
Све
се
ту
сјури
,
и
домаћи
и
из
комшилука
,
па
настане
један
слободан
разговор
,
чује
се
кикот
,
цичање
,
узвици
:
„
Мука
те
изела
!
”
Понекад
се
и
папучама
у
шали
гађају
;
а
чим
уђе
мушко
,
оне
ућуте
и
упреподобе
се
,
као
да
ништа
није
ни
било
и
као
да
ни
две
унакрст
не
знају
!
Из
те
кујне
се
већ
досад
пет
девојака
потсвојкиња
удало
.
Ту
се
загледале
и
заљубиле
у
момке
чорбаџи-Замфирове
,
за
њих
се
удале
и
постале
домаћице
и
мајсторице
,
али
зато
ипак
и
надаље
су
се
сматрале
и
осећале
као
род
тој
кући
.
И
кад
су
служиле
и
двориле
чорбаџи-Замфира
,
нису
сматране
биле
за
слушкиње
,
—
као
што
је
то
обичај
тамо
на
хладном
и
бездушном
Западу
,
—
него
као
нешто
своје
,
као
род
у
кући
чорбаџи-Замфира
.
Оне
га
и
не
зову
друкче
него
чорбаџијо
,
аџијо
или
чичо
,
жену
његову
Ташану
—
чорбаџике
,
аџике
или
стринке
,
а
њихову
мезимицу
Зону
звали
су
просто
Зоне
.
Уопште
,
одношај
је
патријархалан
и
срдачан
.
Чорбаџи-Замфир
,
иако
је
поносит
и
силан
у
чаршији
и
међу
Турцима
и
међу
Србима
,
овде
међу
њима
је
благ
,
гледа
на
њих
онако
,
како
да
кажем
,
као
на
децу
.
Кад
понекад
уђе
у
кујну
да
запали
чибук
,
ослови
их
обично
:
„
Ела
,
керко
Мадо
,
тури
си
један
,
ама
убав
,
мерџан-атеш
у
лулу
ми
!
’
Ајде
,
па
ће
ти
поиграм
у
свадбу
!
Хахаха
!
”
смеје
се
чорбаџија
,
па
је
уштине
за
оне
њене
једре
и
румене
образе
,
или
је
потапка
по
гојним
плећима
,
од
којих
чисто
хоће
да
прсне
оно
мало
јелече
њено
.
Бива
да
понекад
бане
домаћица
му
Ташана
(
од
које
се
чорбаџи-Замфир
,
иако
је
три
паше
сургунисао
—
ипак
прибојавао
помало
)
;
тада
чорбаџија
брзо
узме
на
се
озбиљан
вид
,
па
као
да
ништа
није
ни
било
,
брзо
окрене
разговор
,
па
је
саветује
и
као
грди
помало
и
вели
:
„
Ће
се
удаш
.
Домаћица
ће
станеш
,
образ
да
чуваш
;
зашто
образ
—
толко
!
—
и
покаже
два
прста
ширине
.
—
Неје
,
ете
,
голема
ствар
,
ама
,
и
ту
дигне
обрве
и
прст
увис
и
вели
значајно
—
голем
капетал
!
”
И
кад
се
која
уда
,
он
ни
онда
не
прекида
своје
старање
,
него
и
онда
разбира
како
се
која
влада
и
обилази
их
понекад
;
па
је
можда
то
и
дало
повода
беспосленом
свету
те
је
чак
—
како
тамо
веле
—
„
турио
у
песму
”
чорбаџи-Замфира
и
неку
лепу
Цвету
,
па
и
сада
се
још
пева
песма
:
Господар
ми
седи
на
сандалија
,
Господар
ми
пије
љута
раћија
;
Господар
ми
збори
,
Цвета
га
двори
,
Господар
се
смије
,
Цвета
се
вије
!
Чорбаџи-Замфир
је
чуо
и
знао
за
ту
песму
;
није
са
ни
љутио
на
њу
.
Можда
зато
што
је
био
човек
мераклија
и
волео
песму
.
Волео
је
да
га
песмом
и
буде
и
успављују
.
Кад
лети
после
ручка
прилегне
на
доксат
,
да
се
одмори
и
придрема
мало
,
волео
је
да
чује
тиху
песму
,
и
оне
су
то
знале
и
тихо
би
тада
запевале
:
Славеј-пиле
,
не
пој
рано
,
Не
буди
ми
господара
,
Сама
ћу
га
пробудити
!
...
А
кад
би
устао
,
потрчале
би
одмах
на
доксат
,
да
га
послуже
.
Једна
му
носи
на
послужавнику
парче
стамболског
ратлока
,
чашу
студене
воде
и
чашицу
мастике
,
а
друга
—
леген
и
ибрик
и
танак
пешкир
.
Он
би
се
умио
,
обрисао
руке
и
лице
,
и
мало
али
само
обичаја
ради
—
стењао
би
и
јечао
почешће
.
„
Ој
леле
,
—
стење
и
мази
се
чорбаџи-Замфир
,
куде
је
тај
смрт
,
да
ме
узме
у
Горицу
,
да
се
не
мучим
...
пшешко
живење
моје
?
!
...
”
Тужио
би
се
на
тежак
и
бедан
овај
живот
,
па
би
се
прихватио
ратлока
и
разговарао
се
и
шалио
мало
с
њима
,
питао
би
их
:
има
ли
што
слађе
од
ратлока
?
Једном
речи
,
владао
се
потпуно
господски
,
и
било
му
у
конацима
све
асли
пашински
.
Где
год
човек
баци
око
,
свуда
види
само
господство
.
А
тек
унутра
,
у
кући
,
у
претсобљу
,
шта
све
човек
може
да
види
!
Ту
силни
легени
,
ибрици
,
сахани
,
сребрни
шавдани
,
тепсије
и
синије
по
метар
и
по
у
пречнику
,
па
оне
ћасе
,
мангали
,
и
чега
ти
свега
ту
није
,
и
све
то
сребрно
или
бакарно
па
калајисано
.
Свакога
дана
имају
доста
посла
девојке
док
све
то
изрибају
,
па
се
сија
по
чорбаџи-Замфировој
авлији
као
да
су
се
сунца
спустила
и
поређала
доле
по
калдрми
.
А
тек
по
одајама
!
Какав
раскош
и
какво
шаренило
!
Ћилими
пиротски
и
ћипровачки
,
ангорски
теписи
и
сандуци
седефски
стамболски
,
пуни
свиле
и
кадифе
;
по
дуварима
оружје
скупоцено
,
поклон
од
паша
и
бимбаша
.
Уза
зид
са
све
четири
стране
ниски
миндерлуци
.
У
свакој
одаји
по
једно
скупоцено
сребрно
кандило
гори
уочи
недеље
и
празника
пред
иконом
из
Русије
,
која
је
сва
сребром
опточена
,
а
три
кандила
горе
пред
оком
највећом
иконом
из
Јерусалима
што
ју
је
донео
још
некад
отац
Замфиров
,
кад
био
на
хаџилуку
,
куд
је
повео
и
свог
десетогодишњег
сина
Замфира
,
који
се
данас
стога
зове
још
и
хаџи-Замфир
.
Али
хаџи-Замфир
имао
је
још
једно
богатство
—
имао
је
нешто
што
се
не
може
лако
купити
ни
стећи
,
нешто
што
сам
Бог
дарује
човеку
,
па
зато
то
сваки
чорбаџија
и
нема
.
То
је
лепа
ћерка
његова
,
његова
мезимица
,
то
је
млада
Зона
,
Зона
Замфирова
.
Сва
су
деца
Замфирова
била
лепа
,
све
удате
кћери
његове
као
жене
осташе
лепе
,
али
је
Зона
ипак
најлепша
међу
њима
била
.
Имала
очи
као
кадифа
,
косу
као
свила
,
усне
као
мерџан
,
зубе
као
бисер
,
струк
као
фидан
,
а
сва
је
била
оно
право
„
злато
материно
”
.
Она
је
та
на
коју
је
сваки
мислио
кад
је
запевао
ону
песму
Синоћке
те
,
леле
,
видо
’
,
Зоне
”
.
Море
,
па
не
само
ту
песму
,
него
и
ма
коју
другу
песму
,
сваку
песму
,
у
којој
се
само
спомиње
девојка
и
љубав
,
кад
би
тада
запевали
,
мислили
би
сви
,
увек
,
само
на
Зону
хаџи-Замфирову
.
А
она
је
знала
за
то
,
па
као
свака
ванредно
лепа
,
а
уз
то
још
и
богата
,
била
је
размажена
,
пуста
,
немилосрдна
,
готово
рећи
демонска
.
Ко
је
није
знао
и
ко
се
није
за
њом
окренуо
,
кад
,
поносито
као
паун
,
промине
чаршијом
?
!
Од
пуковника
па
до
наредника
,
од
старог
начелника
па
до
ћосавог
практиканта
,
од
мајстора
до
шегрта
,
све
је
то
радо
гледало
и
увек
нашло
тек
нешто
да
се
окрене
и
погледа
на
ону
страну
.
И
сам
стари
пензионовани
претседник
суда
,
кога
су
млађи
чиновници
међу
собом
звали
„
мачор
”
,
и
он
би
се
сваки
пут
окренуо
за
Зоном
,
а
кад
би
му
пребацили
и
дирали
га
,
он
би
се
бранио
да
му
није
ни
до
каквог
ђаволства
,
него
да
му
се
увек
нешто
стегне
око
срца
:
пада
му
,
вели
,
на
ум
његова
Јелисавета
,
која
би
сад
исто
толика
и
истих
тих
година
била
!
...
Па
би
се
опет
окренуо
и
гледао
на
ону
страну
куд
би
прошла
Зона
у
оној
њеној
зеленој
атласној
бундици
и
алевим
шалварицама
,
које
су
за
два-три
прста
вириле
испод
жуте
сатинске
сукњице
са
цветићима
.
А
никад
сама
није
ишла
:
увек
је
око
ње
било
бар
пола
туцета
неких
тетака
и
стрина
.
Кад
иде
,
она
се
ломи
у
струку
,
ситно
корача
,
а
главу
издиже
и
пружа
је
поносно
мало
напред
,
као
водена
змија
кад
издигне
главу
и
броди
водом
.
Сва
чаршија
гледа
за
њом
,
и
мимопролазећи
и
они
што
седе
по
ћепенцима
и
шију
фустане
и
памуклије
,
само
је
погледају
,
махну
главом
и
груну
се
у
прса
и
уздахну
,
па
шију
даље
.
И
сам
Манасија
—
„
чапкун
Мане
”
назван
—
кујунџија
,
колико
је
пута
—
он
,
чапкун
и
несрећник
,
да
му
је
требало
пара
тражити
!
—
колико
је
пута
,
кад
она
прође
,
од
севдалука
треснуо
по
дивно
израђеној
табакери
од
чисте
срме
и
слубио
је
,
кад
прође
Зона
Замфирова
!
А
затим
би
баталио
посао
,
примакао
би
своју
табакеру
,
направио
цигару
и
пуштао
густе
димове
и
дуго
и
дуго
занет
у
мисли
гледао
би
за
њом
чаршијом
.
Бленуо
за
њом
и
чинило
му
се
као
да
је
остало
трага
од
ње
,
као
да
види
траг
њен
,
—
дугу
зелену
пругу
од
бундице
и
жуту
од
сукње
и
алеву
од
шалвара
лепе
и
поносите
Зоне
Замфирове
.
ГЛАВА
ДРУГА
у
њој
је
опис
Манасије
кујунџије
,
познатог
и
под
именом
чапкун-Мане
или
Манча
,
који
је
,
—
иако
ова
приповетка
не
носи
његово
име
као
наслов
,
—
ипак
некако
главни
јунак
ове
приповетке
.
А
ако
се
Зона
поносила
што
се
свет
за
њом
окретао
,
могла
се
,
вала
,
поносити
,
и
те
још
како
,
кад
се
за
њом
осврне
Мане
кујунџија
!
Јер
и
исти
тај
Манасија
био
је
красан
младић
.
Било
му
је
тако
двадесет
две
или
три
године
.
Врло
је
рано
отпочео
радњу
на
своју
руку
.
Отворио
је
дућан
пре
неколико
година
,
али
га
је
затворио
,
јер
је
морао
у
војску
.
Кад
је
отслужио
рок
,
вратио
се
,
и
тада
је
по
други
пут
отворио
дућан
.
Био
је
добар
мајстор
,
али
сиромах
;
па
ипак
је
било
разлике
између
оног
првог
и
овог
другог
,
доцније
отвореног
дућана
.
Онај
први
је
био
мањи
и
празнији
,
а
овај
други
већи
и
пунији
.
Онај
први
није
имао
ни
врата
,
него
само
ћепенак
,
и
мајстор
Мане
је
преко
ћепенка
ускакао
ванредно
вешто
.
Дугим
ускакањем
извештио
се
до
невероватне
лакоће
,
тако
да
је
могао
још
онако
у
лету
,
у
скоку
,
скрстити
ноге
и
одмах
се
и
посадити
прекрштених
ногу
као
Турчин
,
и
све
је
то
,
што
би
наши
стари
писци
рекли
,
свршио
у
једном
окатренућу
.
А
пре
тога
би
сам
почистио
метлом
испред
дућанчића
,
задиркивајући
девојке
,
које
се
с
чесме
са
стовнама
враћале
,
или
би
с
оним
комшијом
преко
сокака
разговарао
,
а
тај
разговор
био
је
за
водоноше
као
она
Скила
и
Харивда
за
старе
путнике
.
У
дућан
нико
више
није
могао
стати
,
зато
у
прво
време
Мане
није
држао
ни
шегрта
,
него
је
сам
самцит
у
њему
радио
;
пазарио
је
и
пазио
да
ко
што
за
време
пазара
не
придигне
из
дућана
.
У
њему
је
пет
дана
радио
,
а
шестог
,
у
суботњи
,
пазарни
дан
,
пазарио
с
околним
сељацима
и
ћуркастим
сељанкама
и
сељанчицама
,
које
се
загледају
у
Мана
,
—
а
био
је
врло
леп
—
па
и
не
умеју
одмах
да
кажу
зашто
су
дошле
и
шта
хоће
!
...
Кад
је
ово
по
други
пут
,
после
војске
,
отворио
дућан
,
и
муштерија
је
према
дућану
многобројнија
била
него
пре
.
И
он
сад
није
имао
нужде
да
ускаче
на
ћепенак
,
него
је
улазио
на
врата
достојанствено
;
застане
увек
мало
на
вратима
и
грди
млађе
,
каже
како
се
данас
не
може
на
млађе
ослонити
,
па
тек
онда
улази
.
Мане
је
сада
узео
и
једног
шегрта
,
који
већ
пола
године
дана
—
од
последње
славе
Мачине
—
како
иде
без
капе
,
чупав
и
гологлав
,
јер
још
никако
не
може
да
се
сети
где
је
изгубио
капу
.
А
у
могућности
је
да
држи
и
калфу
.
Дућан
му
пун
,
а
поруџбина
сваки
дан
.
Некада
у
оном
малом
дућанчету
свом
израђивао
је
само
просто
прстење
,
белензуке
,
звонца
и
меденице
,
и
оправљао
батаљене
муштикле
и
олупане
табакере
;
а
сада
,
у
овом
другом
,
израђује
и
боље
и
скупље
ствари
,
као
:
минђуше
,
зарфове
,
пафте
,
укоснице
,
ланчеве
за
сахате
и
муштикле
и
табакере
од
сребра
и
срме
;
има
и
старих
грчких
,
римских
и
српских
новаца
—
бави
се
нумизматиком
,
и
стога
чак
држи
и
археолошки
лист
„
Старинар
”
.
Па
као
што
је
био
добар
мајстор
,
тако
је
био
и
леп
момак
.
Црномањаст
,
лепа
велика
ока
,
састављених
танких
обрва
и
танких
брчића
.
Већ
и
по
самој
својој
природи
и
по
занату
свом
кујунџиском
био
је
отресит
и
пажљив
на
одело
,
а
то
је
још
више
и
притврдио
служећи
у
војсци
,
и
то
,
као
варошки
син
,
у
кавалерији
.
Носио
се
лепо
и
радним
даном
,
а
утолико
лепше
недељом
и
празником
.
Кад
обуче
оне
његове
уске
чакшире
маслинове
боје
,
а
на
груди
танку
жуту
свилену
памуклију
,
преко
ње
јелек
и
гуњче
,
опет
маслинове
боје
,
—
а
све
у
силном
гајтану
—
па
се
притегне
траболос-појасом
,
за
којим
му
је
сахат
о
широком
сребрном
ланцу
,
који
је
Мане
сам
израдио
,
а
на
главу
кад
накриви
фес
,
шајкачу
или
астраганску
шубару
,
—
како
већ
кад
време
захтева
—
није
било
женског
чељадета
,
ни
млађег
ни
старијег
,
а
да
за
њим
не
погледа
!
Млађе
загледају
,
кришом
испод
ока
,
па
тек
само
уситне
кад
прођу
испред
њега
.
А
чине
се
као
да
га
и
не
гледају
,
него
гледају
право
преда
се
и
иду
ситно
,
право
и
пажљиво
,
као
да
прелазе
преко
каквог
брвна
,
преко
потока
.
А
оне
старије
и
познатије
,
оне
матроне
што
носе
лагиране
папуче
и
свилене
чарапе
са
црвеним
петама
,
оне
што
кажу
да
га
воле
као
своје
дете
,
оне
га
не
само
слободније
гледају
,
него
се
и
зауставе
и
разговарају
с
њим
;
а
кад
се
праштају
,
не
може
човек
да
сачека
краја
.
По
неколико
се
пута
рукују
и
вичу
:
„
Ај
’
са
здравје
!
”
,
али
не
пуштају
одмах
руку
:
држе
га
дуже
за
руку
и
све
нађу
понекога
да
поздраве
,
„
Па
поздрави
се
на
мајку
ти
Језду
!
”
па
га
пољубе
у
чело
или
у
образ
.
И
Мане
пољуби
у
руку
,
и
таман
да
пође
,
а
њега
опет
задрже
,
опет
се
рукују
и
веле
:
„
Па
поздрави
се
на
стринку
Кеву
!
”
па
опет
руковање
и
љубљење
;
и
он
опет
љуби
их
у
руку
и
извлачи
своју
руку
,
а
оне
опет
:
„
Па
поздрави
се
,
ете
,
и
на
тетку
Доку
!
”
па
га
опет
љубе
у
образ
,
тако
да
мора
формално
да
се
отме
и
да
бежи
.
Тако
жене
;
напротив
многи
старији
људи
нису
га
баш
најрадије
гледали
.
Само
духну
на
нос
:
„
Хм
!
Ја-га
,
што
је
џимпир
!
Анасана
!
”
рекну
,
кад
Манча
прође
крај
њих
,
па
се
од
силна
чапкунлука
ломи
кад
иде
,
а
накривио
фес
на
једно
око
.
—
„
Ех
,
црна
Јевдо
,
што
роди
сина
чапкуна
!
...
”
Млађе
га
,
истина
,
нису
могле
и
смеле
љубити
,
али
су
га
утолико
чежњивије
кришом
гледале
,
нарочито
недељом
,
кад
игра
оро
на
ћошку
Шефтели-сокака
.
Од
свију
момака
он
је
најлепши
био
,
а
у
колу
најбољи
играч
,
а
према
свирачима
најгалантнији
.
Увек
је
стопарац
давао
,
кад
је
водио
он
коло
.
Кад
је
у
коло
долазио
,
онда
би
облачио
једне
кицошке
плитке
ципеле
с
високим
штиклама
,
а
у
свакој
штикли
био
је
,
још
кад
се
ципела
градила
,
вешто
намештен
по
један
прапорац
.
Па
кад
Мане
заигра
и
заплете
и
залупа
ногама
,
звече
они
пусти
прапорци
и
силно
дирају
у
срце
све
играчице
.
Мане
је
најчешће
водио
коло
.
Само
позове
по
једну
девојку
,
да
с
њом
поведе
коло
.
А
она
се
стиди
,
хоће
од
стида
да
прогута
ону
мараму
коју
је
метнула
на
уста
,
и
сва
срећна
пружа
руку
Ману
,
па
игра
с
њим
!
Не
игра
,
него
лети
кад
Мане
поведе
„
Осампутку
”
или
„
Потресуљку
!
”
И
само
они
прапорци
у
Манчиним
штиклама
што
казују
да
играчи
додирују
земљу
и
да
се
ипак
на
земљи
налазе
!
...
А
као
што
је
био
добар
играч
,
тако
је
био
добар
и
певач
,
ловац
,
јахач
и
весељак
и
за
друштво
човек
.
Кад
год
би
свршио
какав
посао
и
зарадио
добро
,
тада
не
би
жалио
ни
времена
ни
пара
да
се
провесели
и
проџумбуси
мало
с
друштвом
.
А
то
је
било
онда
,
кад
би
,
на
задовољство
и
своје
и
муштерије
,
свршио
какву
мало
крупнију
поруџбину
,
а
таквих
је
,
како
који
месец
,
све
чешће
и
све
крупнијих
бивало
.
Прочуо
се
мајстор
Мане
и
са
крупнијих
радова
!
Некада
се
поносио
само
муштиклом
коју
је
извезао
Ибиш-аги
,
или
табакером
у
газда-Гана
,
или
сребрним
прстеном
који
је
направио
Видену
,
кмету
великовртопском
.
Славан
прстен
,
масиван
прстен
беше
то
,
дуго
се
познавао
на
ћати
Трајку
!
Кад
га
је
,
приликом
неких
партиских
размирица
и
неспоразума
,
зврцнуо
кмет
Виден
,
носио
је
ћата
три
недеље
од
истог
прстена
чворугу
на
челу
,
па
изгледао
с
њом
на
челу
као
инорог
.
—
А
какво
је
само
сребрно
кандило
израдио
за
Светог
Пантелеја
;
па
сребрну
ручицу
за
икону
Богородичину
у
Дивјанском
манастиру
!
И
глас
о
вештоме
мајстору
Ману
кујунџији
отишао
је
далеко
по
свету
,
тако
да
је
чак
и
за
Свету
Богородицу
Ржанску
израдио
тежак
крст
од
срме
.
...
После
сваке
такве
на
задовољство
извршене
наруџбине
,
осећао
је
мајстор
Мане
потребу
да
се
мало
поодмори
.
Тада
би
узео
тамбуру
и
отишао
у
лојзе
,
или
пушку
,
па
отишао
мало
у
лов
.
Или
би
узјахао
коња
,
па
отишао
чак
до
Врања
,
до
Коштане
,
па
би
увече
засео
у
какву
малу
кафаницу
са
добрим
вином
,
и
у
друштву
се
бурно
провеселио
.
Пио
би
,
а
чочеци
би
му
певали
и
играли
и
вили
се
пред
њим
до
зоре
,
а
он
их
,
расположен
песмом
,
свирком
и
игром
њиховом
,
бацао
на
крило
тако
силно
,
да
би
им
папуче
полетеле
чак
у
штукатор
,
и
лепио
би
им
стопарце
и
динаре
и
уверавао
их
да
приме
:
јер
је
та
пара
,
каже
,
„
алал-пара
!
”
Због
свега
тога
он
је
био
радо
гледан
од
млађег
света
,
али
многим
родитељима
није
се
допадао
поред
свег
његовог
лепог
заната
и
златних
руку
његових
:
није
им
се
допадао
што
је
ловац
,
бињеџија
и
весељак
—
и
тако
је
мајстор
Мане
од
њих
и
добио
онај
надимак
:
чапкун-Мане
...
ГЛАВА
ТРЕЋА
Она
је
помало
и
наставак
Главе
Друге
.
У
њој
је
даље
испричан
један
морални
удар
,
који
је
задесио
Мана
—
заједно
с
последицама
његовим
.
У
свој
Глави
је
,
даље
,
и
решење
фамилијарног
већа
,
које
је
било
састављено
из
две
стрине
и
четири
тетке
Манчине
.
Као
што
је
Мане
био
мали
мајстор
,
тако
му
ни
кућа
није
била
велика
.
—
Кућа
му
је
била
у
Јени-махали
.
Мала
,
али
лепа
бела
кућица
с
повећом
баштом
,
са
доксатом
обраслим
у
ладолежу
,
хмељу
и
виновој
лози
.
Пред
кућом
пуно
шимшира
,
а
међу
шимшировим
дрвећем
један
велики
стари
шимшир
,
који
чак
и
хлада
даје
.
Нико
не
памти
да
је
икад
мањи
и
тањи
био
;
и
сам
дед
Манчин
причао
је
да
се
још
дететом
играо
под
њим
,
и
то
под
толиким
истим
!
—
Авлија
је
сва
била
у
цвећу
.
Као
и
сви
на
Истоку
,
и
Мане
и
мајка
му
Јевдокија
волели
су
и
неговали
цвеће
.
У
кући
је
било
и
голубова
и
гугутки
у
корпама
,
повешаним
испод
крова
.
Па
кад
цвеће
замирише
,
а
гугутке
загучу
—
оријенталац
се
сваки
тада
радо
одаје
тихим
сањаријама
!
Беше
то
кућица
пуна
свега
и
свачега
,
а
највише
топлине
(
оне
топлине
коју
ћете
узаман
тражити
код
нас
)
;
као
и
све
куће
У
тим
крајевима
,
беше
она
право
топло
,
скровито
и
мирно
гнезданце
!
Кућа
није
имала
прозора
с
улице
.
Изгледала
је
као
була
с
јашмаком
и
фереџом
.
С
улице
је
био
само
бео
прост
и
једноставан
зид
,
тако
да
укућани
нису
имали
никакве
везе
с
улицом
.
Прозори
с
улица
им
нису
одвраћали
пажњу
породице
на
свет
што
пролази
.
И
кад
човек
уђе
у
такву
кућицу
,
он
се
осети
некако
више
сам
,
свој
;
далеко
од
града
и
вреве
и
тишме
градске
,
и
он
ужива
у
оној
пријатној
тишини
кућевној
.
—
Осем
кућице
,
Мане
је
имао
и
нешто
земље
:
неколико
њива
,
и
један
већи
виноград
ради
грожђа
и
вина
,
и
други
,
много
мањи
,
ради
теферича
,
јер
је
био
на
ванредно
лепом
месту
,
имао
хладну
студену
воду
,
у
близини
певали
славуји
,
а
туда
често
пролазиле
на
рад
босоноге
девојчице
с
мотиком
на
рамену
,
те
је
то
Мана
утолико
чешће
вукло
у
поље
и
зеленило
,
и
правило
му
—
крај
оних
природних
лепота
—
теферич
још
пријатнијим
.
А
Мане
је
волео
да
теферичи
.
Простре
ћилимче
,
које
би
донео
за
њим
Поте
шегрт
заједно
са
шишенцетом
мастике
,
збаци
плитке
кондурице
с
ногу
,
седне
и
узме
тамбуру
,
па
запева
ону
своју
најмилију
песму
:
Зелен
зекир
,
драго
моје
!
Што
ми
,
драги
,
не
долазиш
?
Синоћ
сам
ти
долазија
,
По
азбашче
пошетаја
,
Алов
јаглак
изгубија
.
Ако
ми
га
,
драга
,
нађеш
,
Опери
га
,
прати
ми
га
По
чирака
Спиридона
!
—
Опрала
би
,
драго
моје
!
Ракли-сапун
нестањује
,
Бистра
вода
преса’њује
,
Јасно
слунце
на
западу
!
—
Опери
га
,
драга
моја
!
Твоје
руке
—
ракли-сапун
,
Твоје
очи
два
кладенца
,
Твоје
лице
—
јасно
слунце
!
...
Кад
год
би
Мане
запевао
и
испевао
ту
песму
,
увек
би
—
иако
је
био
жустар
и
вредан
мајстор
—
увек
би
тада
зажалио
на
судбину
своју
и
на
уређење
у
свету
:
што
је
то
Бог
оставио
да
човек
баш
мора
радити
и
у
зноју
лица
свога
зарађивати
хлеб
,
кад
,
ето
,
од
левентовања
лепшег
и
лакшег
заната
нема
!
...
У
лето
зором
,
још
за
росе
,
одлазио
би
тамо
,
попио
кафу
,
коју
би
сам
тамо
на
сухом
грању
пекао
,
наслушао
би
се
песме
птичица
и
надисао
свежег
и
мирисавог
јутарњег
ваздуха
,
умио
би
се
јутарњом
росом
,
па
би
се
одатле
,
окрепљен
и
весео
,
враћао
и
отварао
дућан
,
и
био
врло
разговоран
и
предусретљив
с
муштеријама
,
које
су
већином
биле
младе
и
девојке
сељанке
,
тако
похлепне
на
минђуше
,
прстење
и
манистре
.
Ручао
би
како
кад
,
некад
код
куће
а
некад
—
и
то
чешће
—
би
му
се
,
нарочито
кад
има
какав
већи
посао
,
јело
у
дућан
доносило
;
а
кад
је
што
боље
зготовљено
,
ишао
би
Мане
кући
и
ручао
с
мајком
.
—
Јевда
,
мајка
Манина
,
била
је
још
лепа
и
држећа
жена
,
још
испод
четрдесет
година
.
Остала
је
рано
удовица
.
Имала
је
мужа
којега
је
волела
и
обожавала
,
јер
је
и
телом
и
душом
био
лепота
од
човека
.
А
и
сам
епитет
,
управо
епитети
,
сведоче
то
.
У
чаршији
је
имао
неколико
епитета
:
челеби-Ђорђија
,
дилбер-Ђорђија
,
ашик-Ђорђија
.
Јахао
је
добра
хата
,
носио
лепо
одело
;
није
се
бојао
Турака
,
и
важио
је
као
срећан
и
дрзак
кријумчар
;
преносио
је
со
,
барут
,
књиге
и
друге
поверљиве
ствари
из
Србије
.
Изван
куће
је
био
поносит
,
а
у
кући
нежан
.
Оплакала
га
је
и
искрено
ожалила
Језда
и
жали
за
њим
ево
већ
петнаест
година
.
Јављале
су
јој
се
прилике
,
добре
прилике
,
али
се
она
не
хтеде
удавати
,
јер
ниједан
од
тих
што
је
прошаху
није
био
ни
принети
њеном
челеби-Ђорђији
.
А
већ
и
сами
им
надимци
казиваху
то
—
беху
то
све
нека
имена
буди
Бог
с
нама
:
неки
Тане
„
Домаћица
”
,
неки
Ване
„
Јагурида
”
,
неки
Гане
„
Мајкина
душица
”
—
и
све
тако
нека
имена
!
—
Добри
људи
,
лепе
прилике
,
али
при
свем
том
,
ипак
бедни
изгледају
према
покојном
Ђорђији
,
оцу
Манином
.
И
тако
Јевда
остаде
удовица
и
посвети
се
сва
неговању
и
васпитању
сина
свога
,
који
је
био
сушта
слика
и
прилика
свога
оца
.
Она
је
лебдела
над
њим
;
свака
најмања
потреба
била
је
одмах
испуњена
.
Она
је
чисто
умела
сину
и
мисли
његове
погодити
;
чим
би
само
помислио
и
у
себи
зажелео
нешто
,
мајка
би
му
погодила
шта
жели
и
мисли
,
и
испунила
му
већ
!
И
код
тако
лепог
живота
и
слагања
,
како
је
морало
бити
Јевди
,
мајци
Маниној
,
кад
је
чула
да
јој
нападају
сина
у
једним
новинама
,
и
кад
због
тога
Мане
постаде
пргав
,
па
сваки
час
долажаше
у
сукоб
с
мајком
,
коју
је
дотле
увек
најнежније
ословљавао
.
—
Јевдокијо
,
црна
друшке
Јевдо
,
твојега
ти
Манчу
,
ете
,
турише
у
новине
!
...
—
тим
речима
је
поздрави
једно
јутро
комшика
њена
Таска
.
—
Туго-о-о
!
—
викну
Јевда
преплашено
.
—
А
за
што
га
турише
?
Неје
чиновник
,
та
да
се
карају
?
!
—
А
кој
знаје
!
Ама
ништо
,
стринке
,
напрајише
оди
момче
!
...
И
чочеци
и
ченгије
турише
на
куп
сас
њега
у
новине
.
Леле-е
!
!
Срам
да
ме
изеде
;
ем
што
сам
сал
комшика
,
па
иска
срам
и
резилак
да
ме
изеде
!
Чети
си
свет
,
па
се
смеје
!
И
доиста
беше
изишла
једна
подужа
белешка
о
мајстору
Манасији
(
реч
:
мајстор
беше
под
наводницама
)
,
где
се
напада
на
њега
:
да
није
никакав
мајстор
и
да
не
треба
свете
цркве
да
поручују
код
њега
црквене
утвари
и
сосуде
,
—
јер
он
зараду
ту
упропашћује
с
мухамеданцима
,
нашим
највећим
непријатељима
,
непријатељима
свију
наших
светиња
!
Белешка
је
била
подужа
,
пакосна
и
заједљива
.
А
потекла
је
од
једног
кујунџије
дошљака
,
коме
посао
није
ишао
најбоље
;
или
,
управо
,
ишао
је
посао
,
али
он
није
био
задовољан
зарадом
.
Признавао
је
да
му
је
Мане
опасан
конкурент
,
кад
се
узме
у
вид
његов
кућевни
трошак
и
кафански
џепарац
.
Зато
је
нашао
неког
адвоката
буџаклију
и
замолио
га
да
се
заузме
,
рече
,
за
праведну
ствар
и
да
му
напише
за
новине
.
—
Они
нама
просто
не
дају
да
живимо
!
—
тужио
се
тај
господин
адвокату
.
—
Они
живе
—
будите
Бог
с
нама
!
Ништа
не
купују
на
пијаци
!
...
Кад
си
их
видео
у
парку
,
да
се
шетају
ко
други
људи
Јевропејци
,
да
изведу
жене
,
или
сестре
,
или
рецимо
,
свастике
?
!
...
Или
увече
на
концерте
да
дођу
?
!
...
Јок
,
брате
.
„
Ми
ће
си
у
лојзе
искочимо
!
”
Па
понесу
и
шта
ће
да
поједу
и
шта
ће
да
попију
—
нико
паре
њихове
не
виде
!
А
ја
сам
светски
човек
:
ја
хоћу
добро
да
поједем
,
па
,
брате
,
и
да
попијем
хоћу
...
Код
мене
мало
који
дан
да
нема
супе
,
а
они
празилук
и
на
први
дан
Божића
...
С
таквим
светом
не
може
да
се
издржи
конкуренција
.
Па
ја
онда
треба
да
крадем
срму
и
сребро
,
па
да
могу
конкурисати
с
њима
...
А
мени
отпадали
нокти
на
Горици
;
то
јест
,
није
баш
мени
—
али
исто
ко
да
је
и
мени
!
...
Па
,
молим
те
,
ујдуриши
ти
то
;
а
ја
знам
шта
је
право
...
—
Не
бригај
ти
!
—
рекао
му
адвокат
пружајући
келнеру
чашу
и
питајући
га
која
је
.
—
Ти
памти
...
Је
л
’
седма
?
Добро
...
Кад
ти
кажеш
,
верујем
.
Ја
ћу
да
пијем
,
а
ти
памти
,
па
наплати
!
Наплати
,
брате
!
—
А
затим
се
окрене
клијенту
,
па
настави
:
—
Не
бригај
ти
,
—
рече
скидајући
шешир
,
јер
му
се
глава
чисто
пушила
од
пива
.
—
Знаш
ли
,
бре
,
како
ћу
да
га
поткупим
?
!
Море
,
ни
пас
с
маслом
неће
га
моћи
појести
!
...
И
одржа
реч
!
Написа
тако
,
да
је
све
брујало
по
граду
.
Читали
су
и
пријатељи
и
непријатељи
Манини
;
они
га
жалили
и
замерали
му
и
заташкавали
„
бруку
”
,
ови
ликовали
и
ширили
даље
тај
глас
.
Мане
је
био
као
луд
неколико
дана
.
Није
се
он
навикао
на
такве
ствари
,
није
био
чиновник
,
па
да
је
огуглао
и
да
може
тако
лако
прогутати
и
сварити
ту
ствар
као
други
,
цивилизован
свет
!
Био
је
бесан
.
Турио
је
каму
за
појас
и
готов
био
на
свашта
,
али
никако
није
могао
да
дозна
ко
је
то
написао
,
поред
свег
трагања
и
распитивања
,
а
по
потпису
се
није
знао
ни
могао
управљати
,
јер
је
на
свршетку
овог
пакосног
написа
као
потпис
стајало
само
:
„
Један
веран
син
наше
свете
православне
цркве
”
.
—
И
морао
је
најзад
и
Мане
прибећи
перу
и
писању
,
том
новом
оружју
,
како
кажу
,
и
написати
једну
исправку
.
Исправку
му
је
написао
баш
онај
исти
адвокат
буџаклија
,
који
је
и
непријатељу
његовом
написао
напад
на
њега
!
...
У
кући
Мана
кујунџије
несрећа
.
Она
лепа
идилска
тишина
претвори
се
у
паклену
досаду
.
Јевда
као
убијена
,
а
Мане
зловољан
.
Јевда
никуд
не
излази
,
а
Мане
опет
слабије
прекодан
долази
кући
;
а
и
кад
дође
,
боље
да
не
дође
,
јер
је
пргав
и
џандрљив
.
Свачему
махнише
,
ништа
му
се
не
допада
као
пре
:
ни
јело
му
није
зготовљено
као
што
треба
,
ни
постеља
му
није
намештена
по
вољи
,
ни
кошуља
му
није
опрана
и
упеглана
као
што
би
он
хтео
.
Сваки
час
сукоб
с
мајком
,
према
којој
је
дотле
увек
послушан
и
особито
пажљив
био
.
А
Јевда
ћути
,
трпи
,
и
плаче
кришом
.
И
то
је
тако
трајало
неколико
дана
,
тешких
и
црних
дана
,
а
затим
,
мало
помало
,
па
се
смирило
и
утишало
.
Тек
онда
поче
мајка
поиздаље
наговештавати
Ману
да
би
већ
требало
да
јој
нађе
„
одмену
”
,
јер
она
је
,
вели
,
већ
остарела
.
—
Дође
си
други
земан
;
заступи
други
ред
и
адет
,
—
говорила
би
му
Јевда
.
—
Тражи
си
,
дете
,
прилику
спроти
теб
’
;
а
наше
старовремско
—
беше
веће
!
...
Што
да
те
турају
у
новине
?
!
Што
да
си
губиш
младос
’
и
лепотију
по
мејане
и
кафане
сас
оне
роспије
,
никакве
вере
!
...
Та
да
те
турају
у
новине
и
да
те
чете
по
махале
и
по
чаршије
?
!
Зашто
,
Мане
,
дете
моје
?
У
зем
да
пропаднем
,
оди
срам
и
резилак
!
Жива
ти
ја
!
Узми
си
,
доведи
си
дом
невесту
!
Погле
кол’ки
човек
стаде
!
Татко
ти
Ђорђија
беше
у
Котине
године
кад
ме
доведе
у
кућу
си
!
Е
зашто
да
ти
пропада
век
?
!
...
Тако
је
Јевда
говорила
сину
.
Мало
који
дан
да
му
није
читала
и
говорила
.
И
Мане
јој
рече
да
је
то
и
његова
давнашња
жеља
.
Обећа
јој
да
ће
урадити
онако
како
она
жели
.
И
тако
је
тај
испад
у
новинама
имао
за
последицу
да
се
учинио
тај
преокрет
у
животу
Макином
.
Уосталом
,
и
без
тога
не
би
се
дуго
чекало
на
то
,
јер
тамо
,
на
Истоку
,
раније
се
и
сазрева
а
раније
и
стари
.
Чим
девојче
почне
да
гризе
доњу
усну
и
терзија
јој
почне
да
мери
и
шије
фустане
—
она
је
за
удају
;
а
дечак
,
чим
почне
да
криви
ноге
и
накривљује
фес
на
једно
око
и
да
гледа
врхове
од
ципела
—
он
је
већ
за
женидбу
!
...
Чим
отвори
дућан
,
одмах
осећа
да
му
треба
и
домаћица
.
А
и
сви
му
повлађују
,
сви
га
хвале
да
је
добра
прилика
и
веле
:
„
Море
,
па
има
си
човек
и
дућан
!
”
иако
је
том
човеку
тек
осамнаест
година
,
а
дућан
му
мало
већи
од
већег
путничког
сандука
.
—
Такав
је
тамо
обичај
.
Јер
чим
неко
има
само
мало
веће
бркове
,
већ
га
зову
и
саме
удаваче
„
чича
”
,
а
ако
још
пусти
и
браду
,
њега
сви
зову
„
попе
”
или
„
дедо
”
,
па
ма
колико
се
он
на
то
љутио
.
А
кад
пролази
махалом
,
сав
женски
свет
,
и
жене
и
бабе
,
одају
му
чест
:
устају
с
прагова
авлиских
врата
и
остају
тако
стојећи
—
с
мало
погнутом
главом
и
рукама
под
пасом
—
све
док
он
не
прође
!
...
Зато
,
хтео
не
хтео
,
мора
да
се
жени
,
јер
га
све
гони
—
и
комшилук
и
чаршија
и
кућа
и
родбина
.
Родбина
тек
само
поведе
реч
пред
њим
о
њему
:
„
Море
,
’
оће
,
ете
,
да
га
женимо
!
”
А
он
обори
главу
,
гледа
устрану
,
стиди
се
,
али
не
пориче
,
нити
се
брани
.
Уопште
,
код
те
средње
класе
са
женидбом
иде
много
брже
и
лакше
него
код
оних
виших
,
богатијих
и
ученијих
.
Али
зато
и
нема
ту
оних
силних
маторих
момака
,
који
се
туже
на
влажно
време
и
на
рђаву
кујну
,
нити
оних
силних
зловољних
маторих
девојака
,
што
миришу
на
камфор
и
носе
памук
у
ушима
.
Не
,
овде
никад
дотле
не
сме
,
и
не
може
,
да
дође
!
...
Тек
спопадну
човека
који
није
ни
у
сну
снио
и
ни
накрај
памети
му
било
да
се
жени
,
и
навале
на
њега
са
свију
страна
да
се
жени
!
Као
несташна
деца
кад
метну
коњску
муву
магарцу
у
уво
,
па
га
тиме
силно
узнемире
,
те
се
,
јадник
,
узаман
баца
ногама
,
стреса
товар
и
самар
,
али
му
све
то
ништа
не
помаже
,
—
тако
и
овоме
само
пусте
у
уши
мисао
о
женидби
и
женици
—
и
ви
сутра
лепо
не
можете
више
да
познате
оног
јучерашњег
сређеног
,
мирног
и
задовољног
човека
!
Тек
му
кажу
:
„
Море
онај
„
човек
”
много
се
нешто
распитује
за
тебе
!
”
—
„
Који
човек
?
”
—
„
Па
,
онај
,
де
...
у
сукњи
;
из
јучерашњег
друштва
!
”
А
он
се
сећа
,
смеши
се
и
каже
да
га
се
то
баш
ништа
не
тиче
,
а
обично
заврши
:
„
Па
шта
каже
,
Бога
ти
?
”
—
„
Каже
да
јој
се
допадаш
”
—
„
Славе
ти
?
”
—
„
Здравља
ми
!
”
-
„
Па
шта
каже
још
?
”
—
„
Каже
да
јој
изгледаш
горд
,
и
вели
:
Шта
чекаш
?
Ваљда
се
још
није
та
срећна
,
та
твоја
будућа
,
родила
?
Или
,
вели
,
ваљда
тражиш
много
пара
!
”
—
„
Здравља
ти
?
То
баш
каже
?
”
—
„
Ама
,
молим
те
,
ни
речи
!
”
вели
онај
тајанствено
.
„
Молила
ме
да
ти
ништа
о
томе
не
кажем
!
!
”
—
„
Их
,
болан
брате
!
”
вели
онај
и
сада
само
мисли
о
томе
и
ни
о
чему
другом
.
Налази
да
му
је
живот
пуст
,
да
нема
неге
довољно
.
Помишља
чак
и
на
старост
и
болест
,
која
може
наићи
:
па
ко
ће
га
тако
свесрдно
моћи
дворити
,
ако
не
жена
,
та
верна
другарица
и
сапутница
човекова
?
И
он
осећа
да
не
може
више
овако
остати
!
Укратко
,
чуди
се
како
то
и
може
и
једног
дана
бити
без
„
домаћице
”
!
Налази
да
је
то
најлепша
женска
и
да
просто
не
може
без
ње
;
она
је
само
за
њега
створена
а
он
за
њу
!
И
један
дотицај
коленима
испод
стола
,
и
једно
„
ти
”
,
које
му
она
први
пут
изрекне
,
привуку
га
и
притегну
силно
њој
,
као
најјачи
конопци
и
ланци
(
„
ружични
”
наравно
)
!
И
не
прође
много
,
а
свет
га
види
лепо
избријана
,
с
подбријаним
вратом
,
омирисана
берберском
сапуњавицом
,
где
достојанствено
,
окружен
неким
теткама
и
стринама
,
гега
у
прошевину
,
а
уши
му
се
црвене
од
тешка
стида
.
Нешто
тако
могло
се
очекивати
и
у
овој
прилици
код
Мана
кујунџије
.
О
тој
ствари
је
већ
неколико
дана
мислила
најозбиљније
Манина
мајка
Јевдокија
,
па
је
напослетку
и
сазвала
једно
веће
-
фамилијарно
веће
од
родбине
,
веће
постаријих
жена
.
И
оне
се
одазваше
и
дођоше
.
Дође
и
тетка
Дика
и
тетка
Кара
,
и
стринка
Парашкева
,
и
друга
стринка
,
Николета
,
и
тетка
Рушка
,
коју
су
сви
сматрали
за
род
,
а
нико
није
знао
да
каже
какав
им
је
род
.
Манина
мајка
им
каже
зашто
их
је
звала
.
Исприча
им
шта
ју
је
нагнало
да
убрза
ствар
;
исприча
им
о
новинама
и
о
оном
резилуку
,
и
каже
им
да
озбиљно
хоће
свога
Мана
да
жени
.
Пита
их
шта
оне
мисле
.
Свака
је
говорила
и
свака
се
редовно
бестрага
далеко
удаљила
од
саме
ствари
и
отишла
на
десето
;
свака
је
била
опоменута
да
се
не
удаљује
,
него
нека
се
држи
саме
ствари
,
и
свака
се
нашла
увређена
и
дизала
се
да
иде
,
па
свака
опет
остајала
.
Али
све
скупа
ипак
сложне
беху
у
томе
да
Манча
треба
већ
да
се
жени
,
и
да
оне
све
сложно
треба
да
легну
на
посао
,
па
да
му
траже
прилику
.
И
када
бану
,
и
незвана
,
и
дође
још
једна
,
четврта
тетка
,
нека
тетка
Дока
,
с
рукама
преко
трбуха
,
и
запита
их
шта
су
се
скупиле
,
рече
јој
важним
и
озбиљним
гласом
стринка
Парашкева
:
—
Збрасмо
се
,
стринка
Доке
,
’
оћемо
,
ете
,
да
женимо
оној
наше
магаре
!
...
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
У
њој
је
испричано
једно
фамилијарно
веће
,
на
коме
је
утврђен
списак
кандидаткиња
,
то
јест
девојака
за
удају
,
или
још
боље
,
девојака
,
од
којих
једну
треба
себи
за
сапутницу
у
животу
да
изабере
мајстор-Мане
кујунџија
.
Неколико
дана
доцније
,
а
код
Јевде
се
опет
скупљају
на
ново
фамилијарно
веће
.
Сваки
час
тек
заклапарају
налуне
или
папуче
преко
калдрмисане
авлије
,
и
једна
по
једна
стрина
или
тетка
долази
,
с
рукама
под
пазувима
.
Скупљају
се
,
и
ту
су
већ
на
окупу
све
тетке
и
стринке
,
ту
:
Дика
,
Кара
,
Рушка
,
Парашкева
,
и
Николета
,
и
Дока
.
Све
су
оне
дошле
на
позив
Јевдин
,
само
најмлађа
,
тетка
Дока
,
дошла
је
,
као
и
увек
,
незвана
.
Била
је
то
још
лепа
и
једра
жена
,
мало
чудних
манира
.
Често
се
заборави
,
па
звижди
сокаком
.
Њу
су
обично
увек
избегавали
—
нити
су
је
позивали
к
себи
у
кућу
,
нити
су
је
водили
,
кад
су
куда
ишли
.
А
ако
су
је
баш
кадгод
и
повели
,
то
је
увек
било
после
дужег
свађања
и
погађања
око
постављених
услова
,
на
које
је
услове
Дока
тешко
пристајала
.
Јер
Дока
је
била
врло
незгодна
:
увек
би
понешто
лупила
,
иако
је
нико
питао
није
,
и
често
би
тиме
друштво
у
неприлику
доводила
.
А
имала
је
обичај
да
оно
што
каже
упорно
брани
,
па
и
да
се
потуче
,
јер
је
била
позната
као
убојица
.
Зато
су
је
избегавали
,
а
кад
је
се
нису
могли
отрести
,
него
су
је
морали
повести
,
водили
су
је
само
под
тим
условом
да
ништа
,
ни
речи
,
не
сме
проговорити
.
Редовно
се
тада
морала
заклети
у
своје
очи
и
у
живот
свога
мужа
Сотираћа
—
кога
се
она
,
узгред
буди
речено
,
врло
мало
бојала
—
да
неће
ни
уста
отворити
!
Но
уосталом
,
све
то
избегавање
њу
је
мало
бунило
,
а
онима
је
мало
помогло
.
Јер
Дока
је
увек
умела
некако
лако
и
вешто
да
намирише
где
је
добро
друштво
,
било
по
каквом
мирису
од
пржене
кафе
,
или
по
звуку
од
цврчања
на
тавици
,
било
напослетку
по
папучама
и
налунама
,
поређаним
испред
неких
врата
,
—
што
је
за
њу
увек
био
најбољи
и
најнесумњивији
знак
и
доказ
да
ту
има
друштва
,
и
да
ће
бити
кафе
и
јеглена
.
Четири
тетке
и
две
стрине
Манине
поседале
по
миндерлуцима
унаоколо
и
све
срчу
кафу
,
а
понеке
и
задиманиле
као
мушко
.
Тетка
Дока
пије
и
кафу
и
мастику
и
уз
то
пуши
као
Турчин
.
Срчу
кафу
и
разговарају
о
удавачама
,
за
које
су
нашле
да
би
могле
бити
прилика
за
њиховог
Манчу
.
Поче
стринка
Парашкева
:
—
У
Мадине
,
ете
,
там
’
спроти
Зелену
чешму
,
какво
девојче
искочи
—
пуста
не
остала
!
...
Онакву
лепотињу
веће
у
мој
век
—
а
ја
сам
си
жена
убавачко
стара
—
јоште
не
видо
’
...
Фрузина
гу
,
ете
,
име
...
—
Мори
,
зар
она
си
је
једна
?
!
—
прихвати
тетка
Рушка
.
—
У
Јордана
Калтагџије
дом
што
си
процафте
девојченце
,
ете
,
оно
Тимче
...
Како
замбак
т’нка
!
Да
остаде
јоште
турцко
,
ћаше
,
две
ми
очи
,
заради
њума
зулум
да
се
напраји
на
веру
ни
!
...
Е
,
што
му
,
Јевдо
,
не
збориш
,
ете
,
за
њума
?
—
Е
,
што
да
чиним
?
!
—
вели
Манина
мајка
.
—
Зашто
да
му
зборим
?
Што
да
га
карам
?
Карање
нема
!
У
војску
терају
сас
зор
,
а
у
женидбу
—
јок
!
—
Ели
је
,
зар
,
у
Београд
бегенисуваја
какву
мазну
Београђанку
,
та
му
саг
ове
наше
несу
прилика
?
!
—
умеша
се
тетка
Дока
,
али
не
доби
