,дакле
,
онај
треба
да
буде
управитељ
народа
који
је
за
то
способан
и
ког
сама
нужда
народна
на
престол
диже
.
Ако
ви
мислите
да
сам
ја
тај
способнији
и
нужнији
човек
,
а
ја
ћу
се
тога
примити
.
Дакле
реците
,
пристајете
ли
ви
сви
уз
моје
господарство
?
Сви
једногласно
на
то
пристану
.
—
Е
добро
—
продужи
Вук
—
а
оно
примам
ја
од
вас
тај
предлог
и
чинићу
кораке
да
се
моја
влада
са
миром
у
једно
доба
започне
.
Зато
одма
’
послаћу
султану
посланике
,
и
с
тим
смо
свршили
накратко
најнужније
што
се
чинити
имало
,
и
тако
’
ајдмо
сваки
своме
послу
.
После
ове
беседе
,
сви
се
дигну
и
разиђу
сваки
за
својим
послом
.
Вук
Бранковић
био
је
човек
бистрог
ума
,
добар
војвода
,
но
неописано
властољубив
.
Од
старе
властелинске
породице
произишав
,
носио
је
на
себи
печат
неке
великашима
сродне
гордости
.
Његов
угледан
стас
начинио
му
је
пут
к
срцу
Маре
,
цара
Лазара
кћери
,
коју
је
доцније
и
задобио
.
У
разним
биткама
против
Турака
показао
се
не
само
као
обичан
јунак
,
него
као
искусан
војвода
.
Кад
су
Турци
једном
приликом
на
Ниш
ударили
,
и
тако
преко
бугарске
границе
намеравали
у
срце
Србије
продрети
,
Вук
је
пре
Турака
једну
добро
укрепљену
тачку
заузео
,
Турке
с
тим
претеко
и
цело
им
предузеће
осујетио
.
Од
овог
доба
,
цар
Лазар
га
је
силно
уважавао
.
И
доиста
,
имао
је
Вук
велику
страну
великаша
за
себе
,
како
у
старије
доба
,
тако
исто
после
косовске
битке
.
Док
му
је
противна
страна
пребацивала
што
се
из
косовске
битке
натраг_
повукао
и
гледала
га
је
као
правог
издајицу
,
његови
приврженици
,
напротив
,
за
заслугу
су
му
приписивали
тај
поступак
,
будући
је
с
тим
спасао
једну
част
војске
,
када
већ
и
онако
победа
није
се
могла
добити
.
Но
већа
је
била
сила
у
они
’
који
су
му
наклоњени
били
,
него
у
они
’
који
су
га
издајством
опорочавали
,
и
зато
после
косовске
битке
темељније
је
стојао
него
Лазарева
породица
,
која
је
после
изгубљене
битке
косовске
поред
себе
само
патријарха
и
неколико
стари
’
саветника
и
војвода
без
војске
имала
.
Вук
је
одма
’
намерио
добру
прилику
за
себе
употребити
и
то
турског
султана
Бајазита
за
себе
придобити
.
Зато
је
одма
’
наредио
да
Видајић
,
Љубовић
,
и
његов
син
Ђурађ
Бранковић
турском
султану
отиду
и
примирије
поднесу
,
а
донде
да
се
има
војска
покрепљавати
.
Видајић
и
Љубовић
били
су
војводе
,
и
велики
приврженици
Бранковића
,
а
непријатељи
цара
Лазара
породице
.
Они
су
били
храбре
војводе
,
као
обично
што
су
Срби
,
но
у
њи’овим
срцима
тињала
је
ватра
раздора
и
неслоге
.
У
договарањ’ма
,
штоно
у
садашње
доба
зову
дипломатичним
интригама
,
били
су
одвећ
вешти
,
зато
ји
је
и
за
тај
посао
Бранковић
и
изабрао
.
Ђурађ
Бранковић
био
је
двадесетољетни
младић
.
Памети
је
био
одвећ
отворене
.
Стасом
својим
све
је
вршњаке
своје
надвисио
.
Лице
му
је
било
красно
,
но
не
тако
красно
као
што
се
у
садашње
доба
држи
,
то
јест
глатко
,
девојачки
умиљато
,
мекушно
—
но
јуначки
лепо
,
оштро
и
велики
дух
показујуће
.
Испод
високог
му
чела
и
красни
обрва
,
севала
су
му
два
црна
ока
;
и
парала
су
срца
.
Властољубије
у
младом
његовом
срцу
било
му
је
насљедно
.
У
оружју
и
јуначким
играма
био
је
искусан
.
У
косовској
битки
једва
га
је
отац
могао
задржати
да
не
навали
на
најгушћу
масу
Турака
.
Сва
својства
,
душевна
и
телесна
,
била
су
му
такова
да
би
поред
доброг
правца
и
мало
среће
могао
са
пола
света
завладати
,
а
поред
хрђавог
правца
и
несреће
—
и
сатану
би
од
њега
начинила
.
Њега
је
отац
добро
познавао
и
хотећи
га
у
свим
струкама
за
будућност
преправити
,
и
овом
приликом
послао
га
је
поред
посланика
своји
’
Турцима
.
Они
отиду
,
а
Вук
остане
са
осталим
пријатељима
да
код
куће
све
приправи
на
што
ће
нужду
имати
.
Но
сад
да
видимо
шта
Турци
раде
и
како
ће
српске
посланике
примити
.
В
После
косовске
битке
Турци
нису
намеравали
одма
’
дубље
у
Србију
упасти
,
но
чекали
су
шта
ће
Срби
после
изгубљене
битке
чинити
.
И
Турке
је
иста
битка
јако
ослабила
,
па
су
морали
обазрително
поступати
.
Српска
се
војска
,
истина
,
као
сатрвена
сматрати
могла
,
ал
’
огорчен
и
јошт
крепак
српски
народ
имао
је
толико
снаге
да
сву
ту
штету
надокнади
и
Турцима
јак
отпод
даде
.
Један
очајни
и
обранителан
рат
могао
је
постати
врло
опасан
по
Турке
,
зато
ови
други
план
предузети
науме
за
коначно
развојевање
Србије
.
Они
пошљу
нека
мања
одељења
на
чаркање
противу
Босне
и
Херцеговине
,
а
највећа
част
остане
у
стану
на
пољу
Косову
.
Турци
одма
’
после
битке
мртве
своје
војнике
по
свом
обичају
укопају
.
Мурата
султана
,
који
је
од
руке
Обилића
пао
,
укопају
на
бојном
пољу
и
доцније
дигну
му
каменити
споменик
.
И
српске
попадавше
јунаке
Турци
на
истом
пољу
закопати
даду
.
Прост
војник
,
војвода
и
властелин
,
лежали
су
у
једној
раки
,
јер
ји
је
јуначка
судба
у
слави
једнакима
учинила
.
Бајазит
султан
,
син
Муратов
,
имао
је
задатак
онај
довршити
,
што
су
му
преци
започели
.
Косовска
победа
му
је
добар
изглед
за
будућност
давала
,
но
опет
,
са
оном
војском
која
му
је
после
битке
остала
,
није
се
могао
одважити
на
већи
какав
војени
поход
.
Шта
је
,
дакле
,
имао
чинити
?
Ако
би
одма
’
напред
корачао
био
,
Срби
,
међу
којима
је
доста
неслоге
било
,
у
општој
опасности
могли
би
се
сложити
,
нову
силу
наскоро
скупити
,
и
пред
Турцима
сваки
комад
земље
бранити
.
С
тим
би
се
,
пак
,
косовске
победе
плодови
осујетити
могли
.
А
ако
не
буде
напред
одма
’
корачао
,
могу
се
,
међутим
,
Срби
опоравити
,
па
опет
зло
.
Бајазит
у
диван
позове
своје
паше
,
и
с
њима
се
саветовао
шта
се
сад
има
чинити
.
Један
му
саветоваше
да
не
оклева
,
но
да
одма
’
са
свом
силом
у
дубљину
Србије
упадне
;
други
су
му
саветовали
да
се
почека
док
јошт
помоћ
какова
из
Азије
стигне
,
па
онда
напред
.
Бајазит
није
ни
с
једним
ни
с
другим
био
задовољан
.
Сулејман-паша
видећи
да
и
по
првом
и
по
другом
плану
изглед
није
сигуран
,
представи
Бајазиту
трећи
план
,
којим
се
српски
народ
подјармити
може
.
Он
Бајазиту
живо
представи
стање
Срба
.
Он
изјасни
султану
да
са
Србима
није
тако
ласно
војевати
као
са
Грцима
,
јер
је
српски
народ
прежесток
,
и
,
у
очајном
стању
,
страшан
непријатељ
.
Он
рашчлени
да
је
лака
ствар
била
од
несаједињени
’
Србаља
равне
пределе
Румелије
освојити
и
победу
косовску
са
великим
војеним
масама
и
грдним
губитком
задобити
;
но
одсад
ће
имати
са
Србима
по
горштачким
предјелима
посла
,
где
млоштво
коњаника
турски
’
млого
не
важи
,
па
већ
једанпут
задобивено
лако
се
и
изгубити
може
,
особито
ако
Србима
Мађари
и
Власи
помагали
буду
.
Зато
најбоље
би
било
међу
Србе
јошт
већи
раздор
завести
.
Сулејман
,
као
стари
Муратов
слуга
,
добро
је
познавао
живот
и
одношаје
противни
’
народа
.
Знао
је
добро
да
је
и
самог
цара
Лазара
господарство
јошт
младо
било
,
и
да
се
већ
Вук
Бранковић
уз
владу
успиње
.
Знао
је
да
мало
има
међу
српским
великашима
,
који
не
би
ради
над
каковим
малим
[
пределом
]
независно
господарили
.
Вукашин
је
отимао
за
себе
земље
,
па
зашто
не
би
и
други
то
исто
чинио
,
—
тако
су
млоги
мислили
.
Милица
царица
има
синове
,
али
нема
војске
да
им
противу
властољубија
Бранковићевог
владу
утемељи
.
Бранковић
има
нешто
оружане
силе
,
ал
’
има
и
млого
непријатеља
,
а
Турци
су
већ
пут
себи
отворили
,
па
ће
грамзеће
за
господством
породице
лако
утаманити
.
Сад
треба
,
по
околностима
,
ово
Милици
,
ово
Вуку
,
страну
држати
,
једну
страну
с
другом
слабити
.
Турчин
ће
се
међу
обе
као
судија
помешати
и
—
с
тим
свом
господарству
над
Србима
пут
отворити
.
Овако
је
Сулејман
целу
ту
ствар
Бајазиту
представио
и
све
се
то
ономе
јако
допадне
.
Но
каковим
начином
ће
се
овај
план
произвести
?
Сулејман
је
оставио
да
се
Милици
одма
’
објави
да
ће
јој
Турци
сву
земљу
опустити
и
покорити
,
ако
не
буде
од
Турака
,
по
турској
жељи
,
мира
искала
,
а
турска
је
жеља
била
да
се
Милица
под
покровитељство
турско
подвргне
.
Вуку
,
пак
,
да
се
потајно
поручи
да
ће
му
Султан
наруку
ићи
,
ако
од
Милице
за
себе
који
предјел
узиште
.
Тако
се
,
дакле
,
намести
замка
српском
народу
.
Било
је
у
турском
стану
,
у
турској
служби
,
доста
српски
’
великаша
,
који
већ
одавна
нису
признавали
владу
цара
Лазара
,
и
међу
овима
најзнаменитији
је
био
Марко
Краљевић
са
својом
браћом
.
Каогод
у
садање
доба
што
их
има
доста
који
траже
изгубљену
владу
своји
’
преткова
,
и
који
се
сада
претендентима
,
српски
владотражитељима
зову
,
тако
је
исто
било
и
онда
такови
’
тражитеља
код
Србаља
довољно
,
и
то
и
пре
и
после
косовске
битке
.
Марко
Краљевић
био
је
син
Вукашина
,
војводе
Душановог
,
који
је
после
убијеног
цара
Уроша
себе
за
краља
српског
прогласио
.
Он
је
с
већом
чашћу
српске
земље
завладао
,
и
да
не
бијаше
кнеза
доцније
цара
Лазара
,
зар
би
свеколиком
српском
земљом
завладао
био
.
Ратујући
противу
Турака
,
погинуо
је
код
реке
Марице
близу
Дринопоља
.
Кнез
Лазар
је
заузео
већу
част
[
земаља
које
је
Вукашин
држао
,
а
]
Вукашинова
породица
морала
се
са
неким
парчетом
земље
задовољити
,
и
то
под
покровитељством
турским
.
Краљевић
,
држећи
да
има
права
на
очине
земље
,
није
се
хтео
Лазару
подврћи
и
,
када
се
сам
против
веће
силе
Лазара
одржати
није
могао
,
предао
се
турској
заштити
.
Марко
је
био
јунак
да
му
се
пара
није
могло
наћи
;
а
и
род
је
свој
силно
љубио
.
Па
како
да
се
Турчину
,
који
му
против
народа
иде
,
преда
?
Како
да
се
не
подвргне
Лазару
,
који
је
српско
обновљено
царство
утемељавати
почео
?
Има
људи
који
велики
дух
показују
онда
када
се
,
опште
користи
ради
,
другоме
сасвим
понизе
;
но
има
људи
,
који
велики
дух
и
у
упорству
свом
показују
,
особито
када
у
уверењу
живе
да
су
они
правичан
орган
опште
користи
.
Марко
је
живио
у
оном
добу
где
се
на
јуначан
карактер
врло
млого
давало
.
Он
,
као
син
Вукашина
,
држао
је
да
има
право
на
земље
очине
,
или
поне
да
има
у
том
више
права
него
кнез
Лазар
,
или
други
који
му
драго
.
По
поњатију
оног
времена
особито
,
Марко
би
сам
себе
за
најјаднију
кукавицу
држао
био
да
не
брани
очино
и
своје
право
,
и
цео
би
га
јуначки
свет
зато
за
кукавицу
држао
био
.
Па
како
би
таков
јунак
као
Марко
тако
што
поднети
могао
?
А
поред
тога
мислио
је
да
би
,
као
насљедник
Вукашинов
и
велики
јунак
,
кадар
био
у
владалачком
чину
свој
народ
ма
противу
кога
бранити
боље
него
буди
ко
.
Тако
Марко
волео
је
Турчину
прибећи
,
него
отимачу
своји
’
земаља
главу
приклонити
.
Је
ли
право
учинио
,
свет
нека
суди
.
Народ
је
већ
о
том
своју
пресуду
изјавио
у
својим
песмама
,
дижући
га
као
свог
првог
јунака
до
неба
.
Ако
му
је
корак
погрешан
био
,
он
га
је
са
својим
јунаштвом
,
љубављу
према
своме
народу
исправио
.
Но
Марко
није
никад
противу
Србина
војевао
,
но
угњетеног
га
је
јошт
заштићавао
,
потпомагао
.
Наравно
да
је
велики
губитак
био
за
српски
народ
што
Марко
са
остали
претенденти
није
противу
Турака
на
Косову
војевао
,
но
ишчекивао
је
судбу
,
да
он
постане
поглавар
народа
,
па
да
би
после
са
изгнанијем
турски
’
пријатеља
српску
владу
утемељио
.
Турци
се
знали
употребити
на
своју
корист
и
ове
претенденте
.
Ови
су
за
себе
у
земљи
српској
имали
партаје
,
па
чрез
то
народу
ослабљену
бившу
,
за
Турке
је
боље
било
.
Турци
су
са
ласкањем
и
надама
ове
Србе
одржавали
и
чрез
њи
’
су
нове
и
нове
приврженике
задобијали
.
Било
је
у
турском
стану
,
осим
српски
’
и
друге
струке
претендента
.
Сирач
и
Ћустендил
,
румелијски
и
арнаутски
војвода
,
који
су
на
бојном
пољу
цара
Лазара
издали
,
такође
су
се
ту
налазили
.
Они
су
били
поглавари
Румелије
и
једне
чести
Арбаније
,
и
потпадали
су
под
власт
Лазареву
.
Да
би
могли
самовољно
владати
,
отцепили
су
се
са
својом
војском
на
Косову
од
Лазара
и
прешли
су
Турцима
.
Било
је
ту
јошт
и
млоги
’
грчки
’
великаша
,
који
су
хтели
под
турском
заштитом
над
неким
грчким
странама
господарити
.
Турци
су
све
ове
са
највећим
одличијем
предусретали
.
Од
ови
’
претендената
гдекоји
борили
су
се
проти
саме
своје
отаџбине
,
а
гдекоји
само
су
гледали
на
све
догађаје
и
ишчекивали
су
час
у
којем
ће
се
њи’ово
господарство
започети
.
Турци
не
би
ни
могли
допрети
до
поља
Косова
,
да
већ
одавна
нису
имали
били
такове
људе
,
који
су
им
наруку
ишли
и
слабије
стране
противустојећи
’
народа
показивали
.
На
све
те
претенденте
Турци
су
јако
зидали
.
У
случају
да
им
оружје
не
би
срећно
било
,
са
истима
носили
би
раздор
у
земље
противни
’
народа
,
па
би
с
тим
своје
предузеће
одлакшавали
.
Бајазит
,
како
год
и
његови
преци
пред
сваким
предузећем
саветовао
се
са
претенденти
да
би
му
и
ови
што
корисно
казали
.
На
Марка
је
особито
зидао
,
али
са
Марком
није
му
било
тако
ласно
као
са
осталима
на
крај
изићи
.
Марку
се
могло
рећи
да
треба
овог
или
оног
владатеља
утаманити
ал
’
само
у
народ
да
му
нико
не
забада
.
Он
није
бранио
што
ће
Лазар
на
Косову
погинути
,
ал
’
зато
опет
није
желио
и
Србима
зла
нанети
.
После
косовске
битке
одма
’
,
неке
паше
саветовали
су
да
се
опет
војска
даље
крене
и
Србију
опустошава
;
Марко
се
томе
јако
успротиви
,
и
то
предузеће
осујети
.
Вређати
га
нису
хтели
,
јер
су
требали
такова
јунака
код
себе
кога
цео
народ
уважава
,
па
и
свима
прибегшим
’
ришћанима
као
глава
служи
.
Млого
пути
је
он
у
свом
огорчењу
Турке
оставио
,
и
своје
Србе
против
турски
’
нападаја
бранио
,
и
кад
је
све
у
миру
било
,
онда
се
тек
с
Турцима
мирио
.
Марко
кад
чује
да
је
султан
Сулејманов
савет
већ
примио
,
силно
се
разјари
.
Хтео
је
турски
стан
оставити
,
но
пут
су
му
препречили
.
Било
је
паша
,
који
су
га
убити
желели
,
но
већина
није
допустила
бојећи
се
да
се
стога
не
изроди
какав
опасан
метеж
међу
христијани
,
који
Турцима
служе
.
Бајазит
је
свако
насиље
запретио
.
Вуку
поручити
да
иште
земље
од
Милице
;
Милици
поручити
да
се
Турчину
подвргне
—
то
је
значило
кроз
раздор
свеколики
народ
подјармити
,
и
изглед
Марковог
господарства
уништити
.
Како
би
се
могао
на
ово
Марко
приволети
?
Марко
ако
је
и
био
у
турском
стану
,
оваково
што
опет
није
никад
желео
.
Бајазит
,
да
би
Марка
и
његове
приврженике
уталожио
,
паштио
се
уверити
ји
,
да
он
то
зато
чини
да
после
оборене
Бранковићеве
и
Лазареве
породице
својим
пријатељима
српску
земљу
преда
.
Млоги
су
том
веровали
,
млоги
су
се
,
пак
,
о
том
сумњали
.
Марко
се
сам
сумњао
,
но
ишчекивао
је
да
се
ствар
бољма
развије
.
Турни
под
својим
шаторима
пијући
шербет
,
жудно
су
ишчекивали
заповест
новог
султана
.
Победом
опијени
и
здрави
јошт
јунаци
,
радо
би
напред
полазили
;
рањени
желели
су
јошт
ту
остати
,
док
им
се
ране
не
излече
.
Међу
Турцима
бијаше
један
млад
јунак
,
из
далеке
земље
,
из
Персије
,
именом
Хасан
.
Једва
двадесет
и
неколико
година
стар
,
па
је
већ
свуда
велико
јунаштво
показивао
,
и
веће
војено
одељење
управљао
.
Он
је
био
красан
,
честит
и
побожан
.
Већа
га
је
част
Турака
љубила
и
уважавала
,
и
само
неки
су
га
мрзели
које
из
злобе
и
зависти
,
које
пак
због
тога
што
се
јако
с
’
ришћани
дружио
,
а
особито
с
Марком
Краљевићем
.
Но
у
њему
су
доиста
’
ришћани
и
великог
заштитника
налазили
,
јер
је
он
свуда
угњетене
закриљавао
.
Кад
је
Марку
зла
воља
дошла
,
а
он
је
само
Хасана
тражио
да
му
срце
мало
развесели
.
Хасан
је
Марка
као
најбољег
јунака
управо
побратимски
љубио
.
Хасан
је
оставио
отаџбину
да
види
земље
и
јунаке
,
да
се
јошт
чему
научи
и
да
сваком
што
може
помогне
,
па
онда
да
се
натраг
врати
,
да
своју
старост
у
Ширасу
проведе
,
онде
где
му
његов
брат
Хафис
и
његова
мила
Зулејка
лежи
.
Хасан
је
од
свог
брата
Хафиса
млого
мудрости
стекао
.
Хафиса
је
цео
исток
обожавао
;
он
је
у
години
косовске
битке
умро
,
без
да
је
свог
милог
Хасана
видети
могао
.
Хафис
је
био
цвет
источне
мудрости
као
песник
и
обожатељ
љубави
и
вина
[
Хасан
је
био
прави
брат
Хафисов
;
љубав
и
вино
]
мало
са
вишег
је
гледао
него
обични
смртни
.
Љубав
је
његова
јошт
код
његове
Зулејке
закопане
,
и
тужан
спомен
на
Зулејку
побуђивао
га
је
на—љубав
прама
сваког
љубећег
,
странствујућег
и
страдајућег
.
Хафис
и
Марко
!
Персијанац
и
Србин
,
мухамеданац
и
христијанин
,
па
опет
прави
побратими
.
Један
је
изгубио
брата
и
љубовцу
,
а
други
отаџбину
,
па
се
у
несрећи
теше
при
чаши
рујног
винца
,
поред
тужни
’
песама
.
Марко
у
свом
шатору
,
код
Ситнице
реке
,
забринуто
сеђаше
при
чаши
вина
.
Одело
му
је
било
српско
,
онако
каково
су
великаши
носили
.
Марко
у
свом
богатом
народном
оделу
,
па
у
турском
шатору
,
чудно
је
усред
турског
стана
изгледао
.
У
глави
му
се
свакојаке
мисли
преметале
.
Гледајући
на
воду
Ситницу
,
чинило
му
се
као
да
се
вода
јошт
од
јуначке
крви
црвени
,
као
да
се
трупови
попадалих
војника
крај
воде
,
при
обали
виде
.
—
Боже
мили
,
докле
ће
мој
народ
,
докле
ли
ја
страдати
—
повиче
жалостиво
Марко
.
У
исто
магновење
дође
му
пред
шатор
Хасан
.
Красан
јунак
.
Турбан
зелен
дичио
му
је
главу
и
блед
,
изражаја
пуни
образ
.
И
из
пространи
’
његови
’
хаљина
распознавао
се
његов
витак
стас
,
лице
благо
но
озбиљно
.
—
Гази-Марко
,
шта
радиш
?
—
Пијем
вино
да
заборавим
моју
тугу
;
’
оди
амо
да
га
заједно
трошимо
.
Ти
си
један
међу
твојима
који
у
срце
човека
проничеш
и
знаш
му
мелема
дати
.
Хасан
улазећи
рече
:
—
Алах
је
велики
,
он
тек
у
срце
може
едемску
капљицу
пустити
;
он
је
створио
човека
и
сваку
животињу
,
дрво
и
чокот
.
Чокот
производи
грожђе
,
а
ово
нам
даје
вино
,
пиће
едемско
,
које
љубав
разгрејава
и
жалост
таложи
.
—
Откако
сам
те
познао
,
Хасане
,
сву
невољу
лакше
сносим
;
у
теби
,
у
Турчину
,
имам
пријатеља
,
а
колико
има
моји
’
земљака
који
ми
завиде
кад
станем
на
моју
рођену
земљу
?
Због
колико
ствари
си
ми
мио
!
па
си
ми
мио
и
због
тога
што
и
ти
у
твојој
туги
вином
се
тешиш
,
као
ја
христијанин
;
но
зато
имаш
и
ти
неколико
душмана
,
који
ти
то
замерају
,
говорећи
да
потајно
пијеш
вино
као
ђаур
,
диндушман
Турака
,
и
да
Коран
ногама
газиш
.
Пиј
,
овде
не
сме
ти
нико
замерити
.
—
Ми
људи
сви
смо
Алаха
створења
.
Сваком
човеку
је
памет
и
срце
дато
.
У
једној
башти
,
под
једним
баштованом
,
колико
различити
’
но
красни
’
цвјетова
има
па
сви
скупа
диче
целу
просторију
и
сваког
својим
мирисом
удовољавају
.
Ко
би
сад
знао
казати
које
је
од
којег
лепше
цвеће
?
Ил
’
је
лала
лепша
од
ружице
,
ил
’
је
ружица
мириснија
од
каранфила
.
Кад
је
све
красно
и
лепо
,
нека
једна
красота
другу
не
заклања
,
него
нек
све
скупа
што
је
добро
дичи
овај
свет
.
Је
ли
лепша
увела
ружа
од
свеже
љубичице
?
Ако
је
Турчин
против
воље
Алаха
,
противу
Корана
,
а
он
је
недостојан
труп
као
стрвина
;
ако
је
христијанин
делом
противу
воље
највишега
—
није
раван
добром
христијану
,
него
злом
Турчину
.
Ако
Коран
и
допушта
да
се
христијани
као
непријатељи
наши
затиру
,
ал
’
зато
не
запрећује
Турчину
љубав
и
пријатељство
са
оним
христијаном
,
који
оно
чини
што
је
Алаху
повољно
.
Ако
ја
вино
пијем
,
зато
Коран
почитујем
.
Који
цео
Коран
научи
,
видеће
да
се
и
вино
може
пити
.
Запрећено
је
исто
због
нужне
умерености
,
дакле
запрећено
је
неумереним
.
Који
су
добро
Коран
проучили
,
ти
су
и
вина
пили
.
—
Свуд
по
свету
има
доста
невоље
.
Код
вас
је
поне
то
добро
што
сте
сви
за
једну
цјел
заузети
,
па
зато
и
напредујете
;
но
код
нас
је
сасвим
друкчије
.
Јеси
л
’
видео
овај
јуначки
народ
на
бојном
пољу
?
Шта
би
се
са
оваким
јуначким
народом
досад
учинило
било
,
да
је
саједињен
био
.
Ви
и
најтуђије
народе
себи
присаједињавате
,
а
овде
један
истоветни
народ
био
је
свагда
међу
разнима
поглавар’ма
раздељен
и
тако
,
што
је
год
чинио
,
све
је
са
раздељеним
силама
чинио
.
Мој
отац
држао
је
највећу
част
српске
земље
,
па
кад
је
пошао
на
Турке
,
кнез
Лазар
,
који
је
сад
пао
,
није
се
онда
ни
маћи
хтео
.
Сад
је
и
њега
мога
оца
судба
постигла
.
Ја
сам
због
њега
остао
без
земље
и
народа
.
Међу
Србима
нисам
никад
хтео
раздор
правити
,
и
тим
себе
узвисити
.
Мач
мој
никад
нисам
противу
мог
народа
повукао
,
премда
су
ме
моји
душмани
баш
са
српским
оружаним
народом
гонили
.
Штавише
,
жао
ми
је
што
се
и
сад
још
међу
вама
налазим
.
Знам
да
ћу
и
ја
и
српски
народ
преварен
бити
.
Обрицања
и
празне
надежде
већ
су
ми
се
одавна
досадиле
.
Готово
већ
ни
на
што
не
зидам
.
Само
ми
је
јошт
то
једно
утеха
,
што
сам
каткад
у
стању
Турке
уздржати
од
чешћи
’
нападаја
на
мој
народ
.
Да
ја
нисам
Вукашинов
син
,
а
ја
би
’
се
као
прост
војник
међ
’
малима
бројао
;
ал
’
не
могу
на
мене
опадајуће
очино
право
другоме
уступити
и
себе
пред
целим
светом
као
какова
кукавица
показати
.
Но
све
ми
је
већ
додијало
.
Сад
само
тражим
где
ћу
као
прави
јунак
погинути
,
јер
видим
да
за
мене
живота
нема
.
Тек
што
је
ово
Марко
изрекао
,
кад
наједанпут
чује
се
неки
жагор
по
логору
.
Какав
је
то
жагор
?
Дошли
су
српски
посланици
султану
?
Млади
Ђурађ
Бранковић
,
Видајић
,
са
својом
красном
свитом
.
Оставимо
сад
насамо
Хасана
и
Марка
,
да
видимо
шта
ће
ови
нови
гости
.
Њи
’
Турци
спроведу
до
султановог
шатора
.
Султан
их
пусти
к
себи
.
После
обични
’
почасти
,
који
се
турским
султанима
одају
,
заузме
сваки
себи
опредељено
место
.
Дозову
се
одма
’
паше
и
везири
на
диван
.
Видило
се
да
ће
се
што
важно
извршивати
.
После
узајамног
запиткивања
и
распиткивања
,
све
дубље
улазише
у
важнији
разговор
.
Султан
прослови
:
—
Дакле
,
овај
је
млади
бег
—
показујући
на
младог
Бранковића
—
син
Вука
војводе
.
Отац
му
је
паметан
војвода
.
Он
је
увидео
,
да
није
можно
турској
сили
противустати
,
па
се
јошт
за
времена
натраг
повукао
.
И
зашто
да
му
гине
толики
народ
?
Све
је
Косово
крвљу
обојадисано
;
па
је
ли
то
нужно
било
?
Мој
отац
,
султан
Мурат
,
желио
је
само
јошт
неки
комадић
српске
земље
,
па
му
се
то
дати
могло
и
без
рата
,
особито
када
се
видело
да
је
турска
војска
млого
јача
него
српска
.
Но
,
душе
ми
,
и
Срби
су
се
силно
борили
.
И
мој
отац
је
од
српске
руке
пао
,
а
где
један
султан
пада
,
ту
мораде
и
други
цар
пасти
.
И
ваш
Лазогли
мораде
пасти
.
Сваки
је
од
вас
видео
,
да
је
бог
Турцима
наменуо
победу
и
првенство
.
Сада
сам
рад
знати
,
шта
Срби
мисле
;
да
ли
ће
се
према
мене
[
не
]
пријатељски
показивати
,
или
са
мном
као
добре
комшије
живети
?
—
Славни
и
велики
падиша
,
—
проговори
Бранковић
—
ми
смо
увидели
да
је
засад
срећа
код
Турака
,
будућност
шта
ће
донети
,
то
опет
је
у
бога
.
Српска
војска
је
на
Косову
упропашћена
,
али
то
је
била
само
војска
цара
Лазара
.
Његова
удовица
,
царица
Милица
,
истина
,
нема
друге
војске
,
али
има
мој
отац
.
Осим
оне
коју
је
од
битке
одвукао
,
има
још
и
друге
.
Чак
из
Зете
долазе
му
нови
војници
.
Но
поред
свега
тога
што
му
војска
расте
,
жели
с
тобом
у
миру
живити
.
Теби
је
познато
,
да
српски
народ
сада
нема
главе
.
Царица
је
женска
глава
и
за
њено
раме
није
толики
терет
.
Синови
су
јој
врло
млади
.
Остареле
војводе
и
саветници
нису
за
власт
.
Мог
оца
зна
сваки
да
је
за
тај
посао
најспособнији
.
Он
је
од
најстарије
властелинске
лозе
,
а
сада
је
и
најсилнији
.
Он
жели
с
тобом
у
пријатељству
живети
,
ако
и
ти
њему
покажеш
право
пријатељство
.
—
А
шта
жели
твој
отац
?
—
Он
жели
,
да
га
признаш
за
првог
поглавара
српске
земље
.
—
Дакле
,
да
он
буде
владаоц
српског
народа
?
—
Да
.
—
А
шта
ће
царица
са
децом
чинити
?
—
Њима
нека
се
одреди
комад
земље
на
ужитак
.
—
А
шта
ће
народ
на
то
рећи
?
—
Царица
нема
војске
,
и
народ
ће
се
за
јачим
повести
—
одговори
брзо
Видајић
.
—
Дакле
,
царица
нема
ништа
војске
?
—
Засад
ништа
—
рекне
Бранковић
.
—
Е
кад
је
тако
,
а
ми
ћемо
гледати
да
у
миру
све
свршимо
.
А
не
би
ли
боље
било
,
кад
би
се
твој
отац
са
царицом
тако
помирио
да
земљу
међу
собом
на
две
стране
поделе
,
па
да
тако
над
својим
странама
владају
?
—
За
овај
случај
немам
од
оца
упутства
,
јер
он
само
жели
да
он
управља
са
народом
.
—
Када
је
тако
с
његове
стране
,
а
ти
му
с
моје
стране
реци
да
би
’
ја
волео
да
и
он
што
попусти
,
па
ће
се
онда
међу
свима
странкама
пријатељство
утемељити
.
Ја
нећу
на
српску
земљу
никакве
нападаје
чинити
донде
док
не
покушам
да
ли
се
може
што
у
миру
учинити
.
Зато
изјављујем
ти
,
да
донде
,
докле
се
међу
вама
што
не
уреди
,
примирје
дајем
твом
оцу
и
целом
вашем
народу
.
Повући
ћу
и
оно
нешто
војске
натраг
што
сам
у
неке
српске
стране
распослао
.
Ја
се
надам
да
ћете
ви
сви
знати
уважити
моје
пријатељство
.
После
ови
’
Бајазитови
’
речи
,
још
се
у
том
истом
смислу
дуго
диванило
,
и
с
обе
стране
закључено
буде
да
се
примирје
учини
и
да
се
покуша
примирје
између
Бранковића
и
царице
,
поред
султановог
посредовања
.
Ђурађ
и
остали
Срби
,
од
султана
са
скупоцени
поклони
почаствовани
,
преправе
се
да
се
сутрадан
врате
.
Но
овај
дан
пробаве
у
турском
стану
.
Турци
су
их
гостољубиво
предусретали
.
Они
су
Србе
запиткивали
о
случившој
се
битки
.
Обилић
са
својим
друговима
и
девет
Југовића
,
нису
им
могли
из
главе
изићи
.
Ђурађ
зажели
Марка
видети
.
Као
младић
,
био
је
одушевљен
за
Марка
ког
народ
већ
у
песмама
слави
.
Лично
га
није
познавао
.
Он
запита
за
Марка
.
Турци
му
одговоре
да
би
га
радо
и
њему
водили
ал
’
боје
се
неће
ли
он
то
за
зло
примити
и
расрдити
се
,
јер
је
Марко
на
српске
великаше
огорчен
,
па
може
кавгу
заметнути
.
Но
и
то
му
рекну
да
ће
одма
’
дати
запитати
Марка
,
хоће
л
’
српске
посланике
,
који
су
га
посетити
ради
,
примити
.
Када
неки
дођу
к
Марку
да
му
госте
објаве
,
а
он
мало
промислив
се
рекне
:
„
Могу
доћи
“
.
Међу
Турцима
,
Марку
је
био
сваки
Србин
мио
,
ако
би
му
и
душманин
био
.
Особито
сад
,
у
турском
стану
,
српски
посланици
су
међу
туђинцима
,
па
Марку
је
требало
гостољубивим
бити
.
Марко
даде
одма
’
преправити
још
и
српски
јестива
за
госте
,
а
вина
је
код
Марка
ионако
доста
било
.
Дође
Ђурађ
са
својима
под
Марков
шатор
.
—
Помозбог
,
Краљевићу
Марко
—
рекне
Ђурађ
,
удивљен
кад
је
Марка
видео
.
—
Бог
ти
добро
дао
,
незнани
јуначе
—
одговори
Марко
,
оштар
поглед
бацајући
на
јуначког
изгледа
младића
.
—
Ја
сам
Ђурађ
,
син
Вука
Бранковића
,
а
ево
Видајића
и
свите
.
—
Какова
вас
срећа
амо
нанесе
?
Седните
.
—
Дошли
смо
,
да
се
о
миру
са
султаном
договарамо
.
—
Камо
срећа
да
не
морате
мира
тражити
.
Тешко
оном
који
је
потучен
,
па
од
јачега
мира
тражи
—
одговори
са
гласом
незадовољства
Марко
.
Када
се
мало
понаместе
,
почну
пити
и
беседити
.
Од
Турака
је
само
Хасан
ту
био
,
јер
он
без
Марка
,
а
Марко
без
њега
никуда
.
—
Сад
пијте
,
браћо
,
одма
’
ће
се
и
јело
донети
,
па
ћемо
онда
тек
беседу
завести
.
Добро
је
пало
Србима
код
Марка
частити
се
.
Били
су
уморни
,
а
код
Турака
опет
слабо
српског
јестива
.
Ђурађ
није
очи
с
Марка
скидао
.
Није
знао
чему
да
се
већма
диви
,
ил
’
његовом
големом
стасу
ил
’
његовим
силним
,
страховитим
очима
.
Брци
су
му
се
на
рамена
пустили
.
Сваки
му
је
све
,
да
и
саме
бркове
завидно
.
Но
ако
је
Марко
био
тако
чудновато
јуначког
изгледа
,
и
Ђурађ
је
за
његове
године
величаствено
изгледао
,
рекао
би
да
је
син
Краљевића
.
-
Донесе
се
јело
,
и
почне
се
јести
и
пити
,
па
онда
беседити
.
—
Драго
ми
је
,
Краљевићу
,
што
те
упозна
’
;
кад
се
кући
вратим
,
казаћу
да
сам
видео
највећег
српског
јунака
.
Твој
јуначки
изглед
свагда
ће
ми
пред
очима
лебдити
,
и
када
се
год
уз
гусле
твоје
име
спомене
,
срце
ће
ми
растити
.
—
Велиш
да
сам
јунак
.
Камо
срећа
да
сам
такав
јунак
као
што
ме
држите
,
али
само
да
нисам
Краљевић
.
Мене
судба
од
постанка
гони
.
Да
ја
могу
у
том
народу
живети
,
_да
га
могу
једанпут
целог
загрлити
!
Но
не
даду
ми
српски
великаши
главе
дигнути
.
Док
је
било
кнеза
Лазара
,
нисам
могао
због
њега
,
сад
опет
не
могу
због
твог
оца
и
царице
међу
моје
Србе
ступити
.
—
Мој
отац
би
тебе
као
најславнијег
јунака
дочекао
и
уверен
сам
да
те
глава
поред
њега
заболела
не
би
.
Он
тебе
добро
познаје
.
—
Ха
,
ха
!
Краљевић
Марко
,
господар
од
Костура
,
краља
Вукашина
син
,
да
иде
хљеба
просити
—
код
зета
кнеза
Лазара
!
—
одговори
горким
осмехом
Марко
.
—
Та
мој
отац
тебе
јако
уважава
—
рекне
забуњеним
гласом
Ђурађ
.
—
Чуј
,
момче
.
Ти
си
још
дете
прама
мени
.
Онај
који
има
право
на
штогод
,
тај
нек
не
проси
,
но
нек
иште
.
Просјаштво
је
за
хромог
и
кљастог
,
који
ништа
нема
,
а
не
за
онога
коме
је
бог
дао
мишицу
да
га
до
смрти
служи
.
—
Дакле
,
тако
да
останеш
за
род
изгубљен
?
—
Изгубљен
је
онај
пред
богом
и
људ’ма
,
који
туђе
отима
,
а
не
који
правду
по
свету
тражи
.
Ако
ког
Србина
судба
гони
,
ако
је
ко
угњетен
,
нек
дође
Марку
,
он
ће
му
свагда
сузу
утрти
,
он
ће
све
добро
што
има
са
невољним
поделити
.
—
Не
би
л
’
добро
било
да
мом
оцу
прословим
што
о
том
,
па
ако
је
могуће
да
се
ствар
изравна
.
—
Немој
о
том
ни
говорити
.
Ја
не
могу
твог
оца
слугом
бити
,
а
он
неће
мој
да
буде
.
—
Ал
’
да
ти
се
даде
још
комад
земље
,
па
онде
да
владаш
.
—
Ја
не
тражим
земље
да
се
од
ње
’
раним
.
Ја
сам
са
оним
што
имам
у
Прилипу
задовољан
;
но
ја
желим
да
као
поглавар
свеколиком
српском
народу
могу
добра
чинити
.
Но
,
као
што
ми
се
види
,
са
овом
ћу
жељом
ја
у
гроб
отићи
.
—
Но
,
како
код
вас
стоје
ствари
?
—
Не
баш
најбоље
—
рече
умешавши
се
Видајић
—
Милица
нема
никакове
војске
,
па
опет
хоће
да
господари
.
Стари
Новак
сад
за
тим
је
да
нову
војску
скупи
;
но
када
ће
је
скупити
кад
ето
готове
турске
војске
на
прагу
.
Још
што
има
војске
,
то
је
код
Вука
,
па
сад
ако
он
не
заузме
кормило
,
све
ће
пропасти
.
И
то
све
неће
да
увиде
Миличини
саветници
.
Ти
их
Краљевићу
добро
познајеш
.
—
Познајем
и
њи
’
и
вас
.
И
ти
си
кадгод
кнезу
против
Марка
страну
држао
.
Сад
остављаш
Лазара
породицу
и
тражиш
опет
трећег
.
Но
гост
си
ми
,
не
могу
више
говорити
,
пијмо
;
можда
последњи
пут
Марка
видите
и
с
Марком
пијете
;
можда
ће
после
смрти
Марка
свет
увидети
који
је
био
прави
бранитељ
и
пријатељ
свога
рода
.
Име
правог
народног
пријатеља
мора
у
народу
остати
.
Ја
мислим
да
ако
сам
и
несрећан
,
на
мене
Србин
никад
заборавити
неће
!
На
ове
речи
Маркове
сваки
је
сажаљиво
лице
показао
;
нико
није
ни
речице
прословио
,
а
Марко
погледнувши
на
Ђурђа
продужи
:
—
Ти
си
још
младић
.
Тебе
је
бог
красотом
,
па
сигурно
и
добром
мишицом
обдарио
.
Ти
си
син
Вука
Бранковића
,
који
има
изгледа
да
ће
владати
.
Као
његов
син
,
ти
мораш
и
судбе
његове
насљедником
бити
.
Сада
нису
Душанова
времена
;
Србин
ће
млого
још
страдати
.
Ти
,
као
што
ми
се
види
,
имаш
отворен
дух
,
утолико
ћеш
више
у
несрећи
страдати
.
Може
бити
да
ћеш
и
ти
кадгод
до
какове
владе
доћи
,
а
може
бити
да
ћеш
се
као
и
ја
од
немила
до
недрага
потуцати
.
Видим
да
и
ти
ниси
пријатељ
Лазареве
породице
,
па
ћеш
по
првенству
твога
оца
право
на
владу
тражити
.
Но
ма
ти
се
кад
како
водило
буде
,
опомени
се
речи
Краљевића
.
Српски
народ
,
велим
ти
,
злопати
од
своји
’
великаша
.
Сваки
хоће
да
је
преднији
од
другог
.
Народ
је
на
више
страна
раздељен
.
Ви
нећете
се
хтети
под
једним
сајединити
,
који
би
доиста
кадар
био
управљати
.
Турци
су
за
своју
ствар
сложни
,
и
напредоваће
.
Турчин
ће
,
у
једној
руци
Коран
а
у
другој
мач
држећи
,
пут
себи
к
срцу
српском
отворити
.
Видим
већ
напред
све
шта
ће
бити
.
Једва
ето
тријест
година
како
Душана
нестаде
,
па
шта
се
од
српства
учини
.
Где
нам
је
Марица
,
где
је
Солун
,
где
је
Призрен
и
Приштина
?
А
шта
ће
јошт
одсада
настати
?
Ионако
сте
слаби
,
па
се
опет
на
двоје
делите
.
Како
ћете
противустати
,
ако
на
вас
душманин
наиђе
,
и
поособно
трти
стане
?
Но
,
нећу
ти
више
о
том
говорити
,
јер
ме
срце
боли
.
Но
,
да
се
и
ово
мало
речи
опоменеш
,
ево
ти
за
спомен
мог
мача
,
он
је
врло
добар
;
не
један
је
мејдан
с
њиме
дељен
.
Њега
је
војвода
Угљеша
носио
.
Јошт
ми
остаде
очин
мач
од
Душана
задобивени
,
њега
сам
после
очиног
пада
истражио
и
задобио
;
он
ће
ме
јошт
док
сам
жив
послужити
.
Овај
мач
који
ти
сад
дајем
,
нек
те
поштено
у
нужди
послужи
.
Када
га
из
корица
извадиш
,
то
нек
буде
свагда
на
одбрану
народа
,
и
да
с
њим
никад
не
пролијеш
српску
крв
.
—
С
тим
пружи
мач
Ђурђу
,
који
се
силно
обрадује
Марковом
поклону
.
—
Нек
ти
од
моје
стране
буде
из
свег
срца
хвала
,
Марко
Краљевићу
.
Мач
твој
биће
ми
аманет
твога
јунаштва
.
Проклет
био
,
ако
се
не
будем
по
твојим
реч’ма
владао
.
После
ови
’
речи
отпаше
Ђурађ
свој
мач
,
хтеде
га
Марку
поклонити
.
Марко
га
не
хтеде
примити
.
—
Ја
теби
дадо
’
мој
за
аманет
.
Другог
мача
не
потребујем
,
осим
што
ми
је
јошт
од
оца
остао
;
тај
ће
ме
до
гроба
служити
;
па
и
то
знај
...
твој
мач
је
кадгод
Лазарев
био
,
познајем
га
добро
од
детинства
јошт
,
па
је
без
сумње
твом
оцу
поклоњен
.
Знаћеш
да
исту
сабљу
примити
не
могу
,
јер
је
иста
свагда
у
преправности
против
мене
била
.
Твоја
задата
ми
реч
више
ми
важи
него
сто
поклона
.
Ако
ти
је
две
сабље
млого
,
поклони
је
другом
.
—
Отпасан
и
једанпут
поклоњени
мач
не
узима
се
натраг
;
штавише
,
није
за
јунака
ни
од
среће
таковим
мачем
се
опасивати
,
зато
учини
с
њим
поклон
другом
ком
—
рече
Видајић
.
Ђурађ
пружи
га
Хасану
:
—
Прими
,
млади
Турчине
,
од
Србина
овај
мач
.
Ти
,
који
си
под
једним
шатором
са
Краљевићем
поред
пријатељске
чаше
,
мораш
искреног
срца
и
благе
душе
бити
.
С
ким
Марко
вино
пије
,
тај
мора
бити
честит
човек
и
јунак
.
Људи
смо
,
оба
и
млади
,
нек
ти
буде
од
мене
овај
мач
знак
пријатељства
,
јер
овај
мач
од
Турака
тек
онај
може
носити
који
је
Марков
пријатељ
,
а
ти
си
тај
,
без
сумње
;
само
те
молим
,
против
Србина
не
употребљуј
га
,
но
заштићавај
у
твом
животу
Марков
род
.
Хасан
примивши
мач
,
са
озбиљношћу
одговори
:
—
Кад
ми
га
у
знак
Маркова
и
твога
нова
пријатељства
дајеш
,
примам
га
и
веру
ти
тврду
дајем
да
он
српску
крв
пролити
неће
.
Ја
сам
мусулман
,
па
као
миш’ца
коранова
не
могу
рећи
да
се
са
Србима
борити
нећу
,
но
дајем
ти
реч
да
ће
овај
мач
опет
у
свако
доба
угњетеног
од
Маркова
рода
,
бранити
.
Затим
дигне
купу
вина
Хасан
и
пружи
Ђурђу
,
а
он
другу
узевши
,
куцне
се
најпре
с
Ђурђем
па
с
Марком
и
осталима
.
Сви
се
чудише
младом
Турчину
.
На
то
Марко
:
—
Ово
је
мој
у
срећи
и
невољи
побратим
.
У
свом
роду
што
имаде
’
побратима
,
изгибоше
;
остадо
’
сам
,
и
у
туђинству
нађо
’
друга
.
Он
је
из
далеке
земље
,
из
Персије
.
Његов
је
народ
имао
славне
владатеље
и
из
далеке
земље
,
оружаном
руком
,
допирали
су
до
Грчке
.
Изгубио
је
он
брата
и
љубовцу
,
па
му
је
остала
сад
само
слава
свог
народа
,
коју
је
рад
својим
јунаштвом
заслужити
.
Он
паметно
збори
,
искрен
је
друг
,
и
пије
вино
.
Јунак
красно
пева
,
а
јунацима
је
свуда
слободно
вино
пити
,
јер
прави
јунак
,
не
опија
се
да
свој
закон
каља
и
човеку
шкоди
.
Он
ми
је
све
овде
.
Моја
браћа
и
родови
нису
уз
мене
толико
,
као
мој
Хасан
.
Кад
једаред
дође
час
да
морам
на
други
свет
путовати
,
његова
побратимска
рука
ће
ме
у
гроб
метути
.
Онде
неће
бити
никог
од
мог
рода
и
народа
.
Камо
среће
да
Србин
повише
Хасана
има
.
Док
је
Марко
ово
говорио
,
донде
је
Хасан
донео
једну
красну
стрелу
,
коју
Бранковићу
пружи
:
—
Ево
ти
,
млади
делија
,
лаког
оружја
.
Док
сам
имао
љубовцу
Зулејку
,
коју
никад
заборавити
нећу
,
седио
сам
после
уморног
лова
на
ову
стрелу
наслоњен
,
поред
моје
Зулејке
.
Зулејка
је
била
дична
као
јеленица
,
љубезна
као
млада
срна
.
Очи
су
јој
биле
тавна
ноћ
,
или
ноћне
две
звезде
;
не
би
разазнао
да
л
’
једно
да
л
’
друго
.
Моја
Зулејка
се
поред
мене
са
тетивом
играла
,
додиркивајући
је
својим
нежним
прстима
,
а
очи
к
земљи
обарајући
.
Нема
већ
моје
Зулејке
,
па
и
моја
радост
већ
прође
!
Прође
ме
већ
и
жеља
лова
.
Нашто
ми
,
дакле
,
и
спомен
негдашње
радости
кад
је
то
сад
за
мене
жалост
.
Кад
погледим
на
тетиво
,
а
оно
ми
се
срце
као
на
жици
чупка
;
не
имаде
’
побратима
коме
би
’
лако
то
оружје
поклонио
,
па
ће
у
лежању
светлост
своју
изгубити
,
као
год
што
је
моје
Зулејке
красота
у
земљи
изгубљена
.
Марко
моје
жалосне
спомене
од
мене
прима
.
Он
има
доста
жалости
.
Узми
ју
ти
,
млади
делија
,
—
и
буди
срећан
.
На
љубећа
се
срца
немој
с
њом
никад
стрељати
.
Који
не
штеди
љубећа
се
срца
,
тај
не
зна
шта
је
милост
божија
;
немој
љубеће
се
голубове
с
њом
стрељати
;
голуб
је
мог
пророка
Мухамеда
птица
која
чистом
љубави
дише
;
не
дирај
високолетећег
орла
,
орао
летећи
детету
високи
дух
даје
.
У
детинству
,
по
високим
горама
,
онде
где
је
после
светског
потопа
свију
нас
праотац
Ноје
са
својим
корабљем
насео
играо
сам
се
са
млади
орлићи
:
од
њих
сам
се
учио
вољност
тражити
и
надалеко
и
високо
од
ропства
бегати
;
орао
је
моја
птица
.
Не
дирај
невину
срну
;
срну
је
моја
Зулејка
радо
имала
.
Стрељај
све
оно
што
свету
,
што
људма
шкоди
.
Бранковић
прими
лако
то
оружје
и
обрадује
се
што
је
у
младом
Турчину
случајно
на
новог
пријатеља
наишао
.
—
Нека
буде
као
што
ти
хоћеш
,
и
то
у
знак
нашег
тврдог
пријатељства
које
ће
нам
и
у
невољи
судбу
олакшавати
—
рекне
Ђурађ
.
Свима
се
допало
видити
овако
два
красна
,
туђе
вере
и
туђег
народа
младића
,
у
тврдо
пријатељство
заверена
.
Сви
су
за
здравље
ови
’
младића
купе
дизали
,
сви
су
у
здравље
њи’ово
пили
.
Марко
,
још
једнако
врло
замишљен
,
устане
и
ухвативши
Ђурђа
за
руку
рекне
:
—
Видиш
овде
реку
Ситницу
.
—
Видим
.
—
Ту
је
изгинуло
на
хиљаде
српске
војске
;
да
твој
отац
на
помоћ
дође
,
можда
би
јошт
све
друкчије
испало
.
—
Није
се
већ
победа
могла
добити
;
изгубио
би
био
и
своје
људе
.
—
Свет
каже
да
је
издајица
.
—
Време
ће
показати
да
је
спаситељ
био
једне
части
војске
.
Да
њега
са
својом
војском
јошт
не
има
,
Турци
би
са
шаком
људи
све
освојили
.
Но
мог
оца
војска
сваки
дан
све
већма
расте
.
—
Баш
би
рад
видети
да
збрише
са
себе
ту
сумњу
каковим
знатним
делом
.
И
твој
отац
ми
је
на
путу
,
као
год
и
Милица
;
но
исповедам
да
ако
народ
свој
буде
бранио
,
поштоваћу
га
да
ми
је
буди
каков
душманин
.
Марко
ће
и
у
душманину
свом
оно
што
је
добро
признати
.
Ја
сам
чуо
и
за
младог
Стевана
Лазаревог
да
је
необичан
младић
.
Да
знам
да
ће
народ
спасти
,
ако
и
не
би
му
се
подвргао
,
ал
’
би
га
у
свачему
потпомагао
.
Како
ти
и
твој
отац
о
Стевану
судите
?
—
Доцније
може
време
свашта
донети
,
ал
’
засада
врло
је
још
млад
,
па
поводљив
;
срушио
би
се
под
садашњим
земаљским
теретом
.
—
Ја
већ
видим
да
међу
вама
и
Миличином
породицом
неслога
влада
;
реци
твом
оцу
да
ће
Марко
оног
потпомагати
,
који
се
јаче
за
свој
род
жртвује
.
Са
овим
реч’ма
Марко
,
стиснув
Ђурђа
за
руку
,
свој
озбиљски
разговор
закључи
.
Још
су
се
дуго
частили
,
пили
и
о
разним
стварима
разговарали
;
кад
већ
и
ноћ
настане
,
и
сваки
к
свом
шатору
на
одмор
упути
се
.
—
Лаку
ноћ
,
Марко
.
—
Лаку
ноћ
,
Хасане
.
—
Срећан
био
,
млади
Бранковићу
.
—
Дабогда
у
бољем
се
видели
.
После
ових
поздрава
и
отпоздрава
,
настане
тишина
.
Све
већ
мирно
почива
.
Само
Марко
и
Хасан
још
беседе
,
док
и
њи
’
санак
не
превлада
.
Сутрадан
се
српски
посланици
својој
кући
врате
.
Бајазит
и
Сулејман
саветују
се
.
Они
чекају
гласове
од
Милице
.
Са
Вуком
су
већ
начисто
.
Ако
то
исто
отпоручи
Милица
што
и
Бранковић
,
онда
је
добро
.
Онда
ће
Бајазит
бити
судија
међу
обојима
—
од
српске
стране
нема
се
чега
бојати
,
повући
ће
ову
своју
војску
натраг
и
преправљаће
се
да
на
Влашку
удари
.
У
чекању
том
прође
и
неколико
дана
.
Кад
наједанпут
,
врате
се
од
Милице
турски
посланици
.
Они
су
Бајазиту
Миличино
стање
живо
представили
.
Кажу
да
нема
више
војске
,
да
Новак
,
истина
,
купи
нову
,
ал
’
све
то
помало
иде
,
да
је
Бранковић
млого
силнији
,
и
ако
се
Милица
од
које
стране
не
потпомогне
,
исти
ће
је
скупа
са
њеном
породицом
отклонити
.
—
Шта
нам
је
сад
чинити
,
Сулејмане
?
—
запита
Бајазит
.
—
Кад
је
Бранковић
тако
силан
,
оно
треба
Милици
помоћ
против
њега
обрећи
—
одговори
Сулејман
.
—
Хоће
ли
Милица
турску
помоћ
примити
?
—
О
том
се
немој
ни
сумњати
.
—
Но
хоће
ли
остали
женску
главу
у
том
послушати
.
—
У
ђаура
женске
више
важе
него
мушки
.
Што
женска
хоће
,
том
се
ђаур
клања
.
Ако
хоћеш
код
ђаура
што
да
докучиш
,
то
без
женске
не
можеш
ништа
учинити
.
—
Дакле
,
да
Милици
помоћ
против
Бранковића
понудимо
.
—
Свакако
.
—
Но
и
Бранковићу
смо
добру
реч
дали
?
—
Та
и
њему
нек
се
што
да
;
а
друго
,
шта
је
то
ђауру
реч
дати
?
Може
се
и
једном
и
другом
млого
обећати
,
а
мало
испунити
.
—
Де
говори
,
Јусуфе
,
шта
си
онде
видео
,
какову
породицу
има
та
Милица
—
запита
Бајазит
свог
посланика
.
—
Кад
сам
онамо
стигао
,
онда
су
баш
сви
ђаури
оплакивали
њи’овог
Лазоглију
.
По
целој
су
земљи
звона
лупала
.
У
Крушевцу
нашао
сам
Милицу
са
њена
два
сина
и
једном
кћери
.
Било
је
онде
стари
’
везира
,
један
ђаурски
шејих-ул
кога
они
патријархом
зову
,
даље
млого
ђаурски
’
муфтија
и
имама
.
Сви
су
говорили
против
Бранковића
и
жељели
би
се
с
тобом
,
велики
падиша
,
помирити
и
у
пријатељству
живети
.
Млоги
рекоше
:
Нек
иште
падиша
данка
и
поклона
колико
му
драго
,
само
да
се
Бранковићу
влада
не
да
.
—
Колика
су
деца
Миличина
?
—
Најстарији
син
,
Стеван
,
нема
двадесет
година
,
млађи
Вук
,
једва
му
је
седамнајст
.
Но
има
кћер
,
Милеву
,
од
Вука
нешто
млађу
;
она
би
могла
падише
харем
дичити
.
—
Зар
је
тако
угледна
?
—
запита
љубопитно
Бајазит
.
—
Не
да
је
угледна
,
но
све
хурије
едемске
ником
би
у
земљу
пред
њом
поникле
.
Кад
сам
је
први
пут
добро
уочио
,
по
други
пут
не
смедох
скоро
на
њу
гледнути
.
Бајазиту
на
ове
речи
почне
срце
јако
куцати
.
Он
је
био
такође
још
млад
човек
,
па
такова
слика
јако
га
се
косне
.
А
особито
,
сад
му
је
прилика
ту
да
би
,
можда
,
и
до
ње
лако
доћи
могао
.
Јусуф
је
био
,
што
но
кажу
,
стари
мачак
,
па
кад
се
њему
Милева
тако
допада
,
каково
створење
иста
може
бити
!
—
Но
би
л
’
добро
било
,
Сулејмане
,
да
ја
у
мој
харем
заиштем
ту
красну
ђаурку
?
—
Добро
би
било
,
али
само
не
под
тим
видом
,
као
у
харем
,
него
и
за
друго
што
.
Када
би
ју
за
харем
искао
,
не
би
ти
ју
дали
.
Ђаурски
имам
то
не
допушта
.
Ни
мањи
који
не
би
дао
,
а
камоли
Лазогдина
жена
.
Ђаур
сваки
има
по
једну
жену
,
две
не
сме
имати
,
и
кад
ју
већ
једанпут
има
,
не
може
се
тако
лако
од
ње
,
ако
му
је
неверна
ил
’
му
се
не
допада
,
курталисати
.
Ђаур
каже
,
код
њега
је
жена
више
што
него
роб
.
За
нас
су
жене
опредељене
да
нам
живот
само
сладе
,
ал
’
даље
ништа
.
Ђаурка
,
кад
је
код
мусулмана
,
држи
се
да
је
у
ропству
.
И
тако
пре
би
бегала
на
крај
света
,
него
што
би
и
самом
позиву
у
харем
сљедовала
.
Но
онако
треба
ту
красну
птицу
уловити
да
и
теби
,
и
пророку
служи
.
Треба
то
знати
да
кад
који
ђаур
чију
кћер
узме
,
онда
улази
тиме
и
у
сродство
њене
породице
.
Ђаурској
ђевојци
од
оца
мора
што
припадати
насљедија
,
браћа
ју
не
могу
из
тога
искључити
.
Тако
су
наредиле
њихове
муфтије
и
имами
.
Сад
би
,
дакле
,
најбоље
било
да
ти
изјавиш
Милици
да
желиш
с
њом
у
сродство
и
пријатељство
ступити
и
њу
од
зла
бранити
.
Да
ти
да
своју
кћер
,
не
тек
онако
обично
у
харем
,
него
као
праву
и
прву
хануму
,
која
ће
онде
сходно
рођењу
свом
почитована
бити
,
и
ништа
пожељети
неће
.
На
овај
начин
можда
ће
се
она
приволети
.
Пак
ако
ово
за
руком
испадне
,
онда
ћеш
више
користи
отуда
имати
,
него
што
је
косовска
битка
донела
.
Милица
ће
те
по
ђаурском
адету
за
зета
држати
који
,
поред
жене
своје
,
неко
право
у
породици
има
;
за
таковог
морају
те
и
њена
браћа
признати
.
Ако
се
буду
њена
браћа
међу
собом
делила
,
твоје
ће
сродство
и
овде
важити
,
и
ти
мораш
што
добити
.
Ако
буду
међу
собом
несложни
,
ти
ћеш
слабијем
страну
држати
,
па
с
њим
јачег
ћеш
ослабити
;
кад
буду
обадвоје
слаби
,
а
ти
ћеш
с
њима
лако
.
Ако
су
обадвоје
на
путу
,
кад
их
уклониш
,
ти
си
сам
господар
.
Ако
они
изумру
без
ђеце
,
ти
си
и
твоји
насљедници
од
све
њихове
стране
господар
.
—
Сулејмане
!
Ти
си
још
моме
оцу
свагда
десна
рука
био
,
ал
’
овако
што
паметно
још
никад
казао
ниси
.
Та
овако
поред
красне
ђевојке
можемо
српски
вилајет
покорити
,
без
да
нас
крви
стане
!
—
Штавише
,
можеш
чрез
то
пријатељство
и
то
докучити
да
српским
оружјем
друге
хришћане
,
да
и
саме
Србе
обараш
.
—
Евала
,
то
је
добро
,
то
је
неисказано
,
Јусуфе
!
Врати
се
одма
’
у
Крушевац
и
реци
Милици
тако
као
што
си
од
Сулејмана
чуо
,
те
гледај
да
што
испослујеш
,
јер
ако
ништа
не
буде
,
изгубићеш
главу
,
ако
ли
свршиш
,
постаћеш
одједаред
пашом
од
три
репа
.
—
Велики
падиша
!
допусти
робу
твом
само
још
једну
реч
прословити
.
Та
красна
хурија
има
,
као
што
сам
чуо
,
једног
младог
ђаура
,
старог
неког
војводе
сина
за
себи
опредељеног
господара
.
Ту
не
знамо
шта
ће
бити
.
Ако
она
ђаура
јако
воли
,
пре
ће
се
убити
,
него
за
другог
поћи
;
јер
има
ђаура
и
ђауркиња
који
се
пре
убију
,
ил
’
убити
даду
,
нег
’
што
би
се
од
свог
драгог
одлучити
дали
.
Ово
само
рекох
,
а
воља
ти
је
,
као
год
и
глава
моја
на
заповести
.
Ја
ћу
све
учинити
—
одговори
Јусуф
.
—
Јусуфе
!
Понећеш
собом
толико
блага
,
колико
ђаури
никада
видели
нису
.
Поклони
морају
се
од
бисера
и
драгог
камења
блистати
и
трептати
.
Рећи
ћеш
да
је
то
све
у
хатар
Милеви
и
да
Бајазит
ништа
од
њи
’
не
треба
,
само
девојку
,
која
кад
дође
у
моје
дворе
у
Једрене
,
Галипољ
и
Брусу
,
мислиће
да
је
у
мору
светлости
од
драга
камења
.
Него
све
за
пут
спреми
па
иди
.
Тек
што
је
то
Бајазит
изрекао
,
а
већ
се
све
спремило
да
се
Јусуф
кренути
може
.
Сад
већ
Бајазит
мира
нема
док
не
види
је
ли
Јусуф
што
свршио
.
Наскоро
Јусуф
се
на
пут
крене
са
силним
богатством
да
проси
Милеву
за
Бајазита
,
Лазареву
кћер
за
Муратова
сина
за
српског
душманина
,
да
се
тим
начином
српски
род
подјарми
.
Оставимо
сад
турски
стан
,
оставимо
Бајазита
са
Сулејманом
,
да
не
гледамо
како
плету
српском
роду
мрежу
;
оставимо
Марка
и
Хасана
,
нека
сваки
по
својој
вољи
јадикује
.
Да
видимо
шта
се
код
царице
ради
;
да
видимо
,
шта
ће
Јусуф
просиоц
испословати
.
ВИ
Знаће
читатељ
где
смо
Милицу
са
њеном
породицом
оставили
.
Видимо
,
дакле
,
шта
се
у
Крушевцу
ради
.
Новак
са
осталим
војводама
купи
војску
,
ал
’
слабо
му
иде
за
руком
;
Бранковић
је
већ
мах
преотео
.
Патријарх
даје
молитве
читати
за
падше
и
за
спасеније
народа
.
Милица
не
зна
куда
ће
и
како
ће
;
сваки
дан
јој
гори
гласови
од
Бранковића
долазе
.
Све
је
у
двору
клонуло
.
Једини
Стеван
одважан
дух
показује
,
али
шта
помаже
кад
је
јошт
млад
,
па
поред
сви
’
својих
мудрих
мера
не
може
да
проникне
кроз
дворске
интриге
,
и
да
дух
клонут
уздигне
.
Русна
са
Харалампијем
потајно
договара
се
како
ће
Бранковићу
наруку
играти
.
Само
чекају
да
дође
Ђурађ
,
па
да
се
с
њим
још
договоре
.
Највећи
приврженици
Лазареве
породице
изгинули
су
на
Косову
.
Оставши
су
стари
,
а
и
мало
их
има
.
Млоги
од
њих
,
кад
виде
да
је
Милица
слабомоћна
,
а
Вук
силан
,
оставе
царицу
да
се
последњем
приљубе
,
премда
им
је
цар
покојни
млого
добра
учинио
.
Тако
је
то
у
свету
;
док
је
ко
силан
,
док
стачи
давати
и
поклањати
,
цео
свет
му
се
клања
,
а
како
натрашке
пође
или
пада
,
онда
му
леђа
окрећу
.
Отац
Леонтије
са
младим
Стеваном
једнако
се
саветује
о
том
шта
се
има
чинити
.
И
доиста
,
кад
би
се
на
њи
’
слушало
било
,
можда
би
се
све
још
спасти
могло
.
Но
у
тој
забуни
сваки
је
на
свој
рачун
радио
.
А
шта
је
Милева
радила
?
Она
је
у
својој
младој
души
осећала
бол
за
својим
оцем
.
Особито
,
пак
,
забуна
та
у
двору
каткад
је
ужасавала
.
Све
јој
се
чинило
да
добро
бити
неће
,
све
јој
је
тако
долазило
као
да
цео
терет
на
њено
срце
пада
.
Тек
каткад
Светислав
је
могао
умирити
,
њихову
будућност
у
красној
боји
представљајући
.
Но
какав
се
то
вихор
над
њима
диже
?
Шта
се
то
тако
праши
издалека
?
Ил
’
је
то
какова
војска
;
ил
’
сватови
?
То
је
Јусуф
,
који
ће
Милеву
да
проси
.
Јусуф
је
са
великом
свитом
овамо
стигао
,
са
благом
небројеним
да
Милеву
дарива
.
Он
жели
насамо
са
Милицом
нешто
важно
говорити
.
Милица
једва
дочека
да
се
с
њим
разговара
,
да
види
чему
се
има
од
Бајазита
надати
.
Он
је
Милици
све
представио
најживље
,
што
му
је
Бајазит
наложио
.
Још
је
и
то
додао
,
ако
она
неће
уз
то
пријатељство
да
пристане
,
да
ће
са
триста
хиљада
Турака
дубље
у
Србију
ступити
и
Србијом
обвладати
.
Кад
је
Милица
чула
шта
Бајазит
жели
,
онемила
је
за
магновење
;
једва
је
к
себи
доћи
могла
.
Јусуф
ју
је
једнако
храбрио
и
наговарао
.
Њој
је
све
врило
у
глави
:
како
Турчину
да
да
кћер
?
—
Колико
има
красота
на
истоку
,
које
би
се
за
најсрећније
држале
,
да
могу
само
мог
великог
падише
дотакнути
се
.
Знаш
ли
над
колико
је
земаља
он
господар
,
и
шта
јошт
неће
покорити
?
Твоја
би
кћи
код
њега
била
прва
ханума
,
блистала
би
од
драгог
камења
;
ти
би
се
у
свачему
осигурала
и
твој
би
род
срећан
био
.
Ево
да
видиш
само
шта
већ
сад
шиље
твојој
кћери
онај
који
од
тебе
осим
ње
ништа
друго
не
тражи
—
рече
Јусуф
,
па
одма
’
даде
Јусуф
преда
се
благо
донешено
изнети
.
Милица
се
јако
зачудила
.
Тек
у
двору
Душановом
је
таково
што
видела
.
Биљензуке
,
разни
украси
за
врат
,
појасеви
итд
.
пливали
су
у
светлости
.
Милица
је
била
добра
,
али
је
била
женска
,
и
то
од
они
’
женски
’
којима
се
власт
,
слава
,
богатство
јако
допадало
.
Нисмо
ју
ради
опорочавати
,
јер
је
она
супруга
српског
цара
Лазара
и
мати
тако
дивног
књаза
као
што
је
Стеван
,
а
при
том
је
у
жалости
,
али
не
знамо
шта
би
било
да
је
султан
њу
место
Милеве
запросио
!
—
Али
,
драги
мој
,
моја
кћи
је
већ
намењена
младом
Светиславу
,
сину
Новака
војводе
.
—
Дакле
твоме
слуги
дајеш
кћер
,
а
презиреш
оног
од
кога
Исток
стрепи
!
?
—
А
какав
је
тај
твој
падиша
?
—
Млад
је
као
јутро
,
красан
је
као
цвет
,
од
Орхановог
је
рода
па
је
силан
,
благо
му
је
небројено
.
Милица
се
све
више
и
више
у
мислима
премиравала
.
Приметила
је
у
глави
опасност
која
јој
грози
од
стране
Вука
,
па
тек
од
Турчина
,
ако
му
жељу
одрече
;
а
лепо
са
ћерком
може
себи
господство
осигурати
.
Па
и
кћери
шта
ће
у
таковом
богатству
недостајати
?
Шта
ће
јој
Светислав
,
да
тек
с
њим
више
белаја
на
себе
навуче
?
Она
се
већ
мало-помало
на
то
склонила
,
само
како
ће
сад
са
Милевом
до
тога
дотерати
;
како
ће
Светислава
одбити
?
Шта
ће
јој
патријарх
на
то
рећи
?
Највећа
јој
је
била
брига
Милеву
за
ту
ствар
преправити
,
али
како
?
Ако
је
Милева
у
љубави
тврда
,
она
неће
хтети
за
Бајазита
да
је
још
једанпут
тако
богат
и
силан
.
Но
,
је
ли
имала
Милева
такове
тврде
воље
и
љубави
?
—
Видићемо
.
Царица
к
себи
дозове
Милеву
.
Мати
не
усхте
одма
’
с
бојом
напоље
;
она
јој
покаже
благо
од
Бајазита
послато
.
—
Видиш
,
кћери
моја
,
шта
нам
је
послао
турски
цар
Бајазит
.
О
,
он
је
наш
