ЈУГОСЛОВЕНСКА
БИБЛИОТЕКА
И
КОЛО
ИВ
КЊИГА
БОРИСЛАВ
СТАНКОВИЋ
ПОКОЈНИКОВА
ЖЕНА
ИЗДАВАЧ
КЊИЖАРНИЦА
БОЖЕ
О
.
ДАЧИЋА
БЕОГРАД
1907
.
БОРИСЛАВ
СТАНКОВИЋ
ПОКОЈНИКОВА
ЖЕНА
ПРИПОВЕТКА
БЕОГРАД
ШТАМПАРИЈА
Д
.
ДИМИТРИЈЕВИЋА
1907
.
ПОКОЈНИКОВА
ЖЕНА
.
И
.
Толико
му
је
већ
излазила
,
а
и
сада
излази
на
гроб
,
да
га
је
као
живога
готово
заборавила
и
памти
га
само
по
гробу
.
Дугачак
му
гроб
.
Више
гроба
штрчи
му
дрвен
крст
.
До
крста
тестијица
воде
;
у
грло
јој
кита
суха
босиљка
,
а
по
дршци
тестије
и
боковима
црне
се
капље
воска
накапалих
од
толико
свећа
које
му
је
палила
.
И
ако
не
свакога
дана
,
а
оно
сваке
суботе
и
у
очи
празника
,
испочетка
с
мајком
,
а
после
,
када
јој
дете
порасло
и
ојачало
,
с
дететом
је
излазила
на
гроб
и
клечала
.
Тада
би
на
гробу
увек
била
разгрнута
бошча
с
тепсијом
,
у
којој
би
било
понуда
:
пита
,
јабуке
,
грожђе
и
кришке
печене
бундеве
(
све
оно
што
је
он
радо
јео
)
.
Бошча
би
се
белела
,
одударала
од
трошне
,
црне
земље
гроба
у
коју
она
никада
није
смела
дубље
да
забоде
прст
,
све
бојећи
се
као
да
не
напипа
,
додирне
труло
,
човечје
тело
,
јер
толико
је
у
томе
гробу
било
покопано
!
Цела
његова
породица
,
једно
преко
другога
,
наизменце
и
—
непослетку
,
поврх
свију
,
он
,
муж
њен
.
Око
крста
би
упаљене
свеће
тихо
гореле
.
Лелујали
би
им
се
њихови
лаки
пламенови
.
Она
,
пошто
чело
гроба
клекне
,
нагнула
би
се
напред
ка
гробу
,
тако
да
јој
глава
,
чело
,
додирује
крст
.
Црна
јој
шамија
са
отпуштеним
крајевима
са
стране
,
сакрила
би
јој
бело
лице
,
а
на
руци
заврнуо
би
се
рукав
од
кошуље
са
црним
бојама
,
те
би
јој
се
видела
бела
,
румена
кожа
од
руке
.
Плаче
.
Пуна
јој
се
рамена
тресу
.
Лице
јој
сакривено
у
шамији
и
угрејано
,
окупано
крупним
,
сочним
сузама
,
јасно
нежно
одударало
би
од
црнине
шамијине
.
Очи
јој
влажне
,
тамне
.
Истина
с
мало
бора
,
али
нарочито
тада
,
када
јој
очи
поцрвене
и
поднадују
се
од
плача
,
и
не
види
се
.
Па
тај
њен
плач
био
је
тако
дубок
,
уздржаван
,
пун
грцања
...
Чим
уђе
на
гробље
,
синчића
,
кога
је
за
руку
дотле
водила
,
одмах
оставља
да
за
њом
иде
,
а
она
као
да
потрчи
гробу
...
И
идући
скида
тепсију
с
главе
,
да
би
је
што
пре
метла
на
гроб
,
после
још
брже
одвеже
шамију
,
забаци
крајеве
,
те
јој
сине
подбрадак
,
лице
...
И
,
чисто
са
страхом
,
уплашено
,
пошто
пољуби
крст
,
још
ужурбаније
пали
му
свеће
,
па
,
као
да
6и
се
што
пре
свега
тога
отресла
—
не
клекне
,
већ
пада
на
гроб
и
зајеца
:
—
Леле
,
Мито
!
Синчић
јој
,
који
,
остављен
,
трчи
за
њом
,
не
може
да
је
стигне
,
и
кад
види
како
она
пада
,
нестаје
је
код
гроба
,
појури
к
њој
:
—
Немој
,
нано
...
Па
,
од
страха
што
се
она
не
обзире
на
њ
,
пада
и
он
до
ње
на
гроб
и
почне
,
гурајући
се
у
њен
скут
,
да
плаче
,
јеца
.
Она
га
и
не
гледа
,
кука
,
нариче
.
Као
увек
,
спомиње
њега
,
покојника
,
мужа
;
ређа
његове
жеље
.
Па
када
почне
оно
:
на
кога
их
је
оставио
...
што
не
сиђе
да
их
види
и
не
погледа
...
а
нарочито
да
види
дете
,
сина
...
већ
колики
му
је
и
какав
је
порастао
...
Не
зна
се
ко
више
плаче
.
Да
ли
она
или
дете
.
И
тек
када
дете
онако
испод
њена
скута
,
још
више
уплашено
што
се
она
никако
њему
не
окреће
,
почне
на
сав
глас
да
рида
,
и
кад
би
од
његових
крупних
суза
већ
почела
земља
да
се
влажи
и
лепи
по
његовим
обрашчићима
,
тек
онда
би
се
она
освешћивала
,
трзала
,
дизала
га
готово
онесвесло
од
плача
,
чистећи
му
земљу
са
обрашчића
.
—
Шта
па
ти
?
кроз
плач
почела
би
као
да
говори
.
Не
гледај
ти
нану
,
чедо
...
Зар
зато
што
видиш
да
нана
плаче
,
па
и
ти
да
плачеш
?
Не
гледај
ти
нану
.
Друго
је
нана
.
Немој
.
Лошо
ће
ми
ти
је
...
почела
би
да
га
утишава
,
пригрљава
,
меће
себи
у
скут
.
Али
тек
тада
синчић
јој
,
у
њеном
крилу
,
ослобођен
од
страха
,
још
више
би
се
ражалио
и
продужавао
да
и
даље
јеца
,
плаче
.
После
се
диже
.
И
пошто
од
плача
разузурено
јој
и
попустило
одело
притегне
,
поново
се
забради
шамијом
,
али
сада
дубље
,
да
јој
се
виде
од
уплакана
лица
само
очи
и
јабучице
,
и
кад
од
онога
што
му
је
изнела
на
гроб
разда
по
комшијским
гробовима
,
а
највише
просјацима
,
и
кад
напослетку
још
онако
заједно
са
синчићем
запали
и
кандило
поред
свеће
,
уреди
,
очисти
му
од
траве
и
учврсти
гроб
,
—
тек
онда
би
се
враћали
,
остављајући
му
гроб
онако
нем
,
дугачак
.
Ишли
би
натраг
кући
.
Она
носи
тепсију
на
глави
.
Једном
руком
води
дете
,
које
,
исплакано
и
умирено
,
сада
весело
поиграва
око
ње
,
а
она
још
сва
врела
.
Уплакано
јој
лице
зажарило
се
,
букнуло
,
а
и
цела
јој
снага
као
набрекла
.
Хаљине
јој
тесне
.
А
осећа
како
јој
се
прса
шире
,
отимају
се
из
тесног
количета
,
излазе
на
поље
,
виде
се
...
Зато
од
стида
сагиње
главу
,
намиче
још
више
шамију
,
да
јој
се
једва
виде
очи
и
уста
,
која
још
не
могу
да
се
умире
од
плача
,
већ
јој
дршћу
.
А
с
гробља
у
варош
води
још
и
друм
широк
,
прав
,
по
коме
врви
свет
.
И
због
тога
још
уплашенија
,
све
уза
зид
брзо
иде
.
Али
већ
испред
Итине
касапнице
мења
ход
.
Чвршће
стеже
дете
за
руку
,
још
више
погиње
главу
и
једва
чека
да
што
пре
до
те
касапнице
дође
,
назове
Бога
и
прође
је
.
Јер
пред
том
,
Итином
,
касапницом
увек
има
по
неколико
њих
мушких
,
где
беспослени
седе
на
ћепенцима
,
пуше
,
гледајући
или
свет
што
друмом
пролази
,
или
оне
обешене
череке
меса
и
крваве
диреке
од
касапнице
,
искићене
бајатим
цревима
и
џигерицама
,
што
купују
Цигани
или
крајња
сиротиња
.
И
чим
она
ту
наиђе
,
јаче
повуче
к
себи
дете
,
још
више
се
скупи
,
смерно
,
уплашено
.
Људима
око
касапнице
назове
Бога
према
касапници
.
Али
ако
се
ту
деси
и
газда
Ита
,
чим
њу
спази
,
он
одмах
силази
с
ћепенка
,
обува
изувене
ципеле
,
издваја
се
,
зауставља
синчића
јој
и
зове
га
к
себи
,
да
га
дарује
.
Она
дете
пусти
и
пошто
одмакне
,
једнако
окренута
вароши
,
стане
,
чека
.
Дете
оде
до
Ите
,
пољуби
га
у
руку
,
а
овај
вади
кесу
,
једва
нађе
марјаш
и
даје
му
.
Па
,
ма
да
га
нико
од
осталих
не
пита
,
он
им
казује
чији
је
:
—
Митино
.
Мита
што
лане
умре
.
А
оно
му
је
домаћица
,
и
показује
на
њу
,
па
се
опет
окреће
детету
:
—
Милане
,
синко
,
дођи
сутра
,
али
рано
,
сабајле
,
те
чича
мало
месца
да
ти
да
,
да
однесеш
дома
,
а
сад
'
ајд
иди
,
—
отпушта
га
гледајући
у
њу
како
она
стоји
и
чека
на
дете
.
'
Ајд
иди
,
вели
гласно
,
да
га
чак
и
она
чује
.
—
Иди
,
да
те
нана
ено
не
чека
.
А
она
заиста
га
једва
чека
:
све
се
боји
нечега
,
а
нарочито
оне
ширине
и
пространости
друма
,
света
,
људи
што
по
њему
ходе
.
И
чим
осети
како
јој
се
синчић
враћа
,
хвата
је
за
руку
,
она
одмах
продужава
пут
.
У
том
већ
почне
први
мрак
.
Њиве
почињу
да
се
губе
;
варошке
улице
да
бивају
тешње
и
тамније
.
Она
убрза
.
Преко
скрханог
моста
Оџинке
улази
у
варош
.
Жури
се
.
Али
сада
мало
слободније
иде
по
познатим
улицама
.
Пролази
поред
капија
,
капиџика
,
сниских
кућица
,
дугачких
ћерана
...
тек
по
која
велика
кућа
,
турска
,
с
капцима
и
решеткама
на
прозорима
...
Сусреће
слуге
и
децу
која
носе
месо
,
пиринач
и
друго
,
што
по
њима
шиљу
из
чаршије
својим
кућама
мужеви
,
домаћини
.
.
Али
када
дође
до
чаршије
и
кад
хоће
да
је
пређе
и
уђе
у
своју
улицу
,
опет
мора
да
застане
.
Нарочито
,
ако
је
субота
,
не
може
се
од
света
—
пазарлија
—
сељака
,
који
се
враћају
својим
селима
.
Неки
пијани
,
на
коњима
,
испречили
се
и
заустављају
свет
,
испијајући
оканице
,
онако
с
коњима
испред
мејана
.
И
после
све
то
,
тискајући
се
,
одмиче
с
вревом
,
жагором
и
прашином
.
Она
,
док
то
,
као
нека
навала
,
не
прође
,
чека
,
па
затим
брзо
пређе
,
готово
претрчи
чаршију
,
и
уђе
у
своју
улицу
.
И
чим
уђе
у
своју
улицу
,
синчић
је
одмах
оставља
и
појури
испред
ње
кући
.
Она
,
у
својој
улици
сада
као
сасвим
ослобођена
.
гледа
како
јој
синчић
весело
трчи
капији
,
на
којој
их
већ
као
увек
чека
њена
мајка
,
која
свакад
суботом
и
у
очи
сваког
празника
долази
,
да
код
ње
преноћи
.
—
Дођосте
ли
?
питала
би
је
мати
,
дижући
се
с
прага
од
капије
и
брижљиво
кријући
бошчу
,
у
којој
би
обично
увила
брашна
и
друго
што
јој
је
донела
.
—
Ето
,
дођосмо
,
одговарали
би
матери
она
и
одмах
се
сагиње
,
пружа
јој
кључ
од
катанца
,
пошто
она
од
тепсије
на
глави
не
може
да
отвара
капију
.
Мајка
би
отворила
и
,
једнако
кријући
ону
бошчу
,
прва
би
ушла
и
журно
отишла
у
кућу
.
И
,
као
увек
,
одмах
би
тамо
по
кући
почела
нешто
да
распрема
,
ради
,
пали
ватру
,
и
то
ужурбано
,
као
од
неког
страха
,
и
навлаш
лупарући
,
ударајући
,
да
се
чују
одјеци
,
ударци
,
као
да
би
тиме
хтела
да
смањи
онај
нем
,
пуст
изглед
мале
,
чисте
и
високим
зидовима
ограђене
куће
.
А
она
би
за
мајком
,
синчићем
последња
уморно
улазила
,
остављала
би
мајку
да
у
кујни
послује
,
распрема
и
договара
се
са
синчићем
:
шта
ће
за
вечеру
,
а
она
би
,
исто
онако
уморно
,
сустало
,
отишла
у
собу
.
И
пошто
скине
са
себе
одело
,
разузури
се
,
осети
се
ту
,
у
соби
,
затворена
,
слободна
,
седа
у
соби
,
готово
се
изваљује
,
као
одмарајући
се
од
оног
плача
на
гробу
и
страха
што
је
претрпела
идући
сама
путем
...
У
том
би
почеле
и
комшике
да
јој
долазе
.
Оне
су
само
тада
,
када
није
сама
,
већ
кад
јој
мати
дође
,
долазиле
к
њој
.
Иначе
не
.
Не
што
је
нису
волеле
,
већ
нису
могле
,
није
био
ред
.
Сама
је
.
Мушке
главе
нема
у
кући
,
а
она
онако
сама
,
удовица
још
млада
и
лепа
.
И
зато
није
било
у
реду
да
јој
ко
долази
,
посећује
је
.
Бојале
су
се
да
јој
због
тога
,
тих
њиних
посета
,
мешавине
,
не
би
какав
рђав
глас
изишао
,
чуло
се
што
„
лошо
“
.
Али
и
сада
,
када
би
оне
дошле
,
она
није
излазила
из
собе
;
остављала
је
мајку
,
да
се
тамо
с
њима
разговара
.
Навикла
се
већ
,
и
тешко
јој
да
се
с
њима
састаје
.
Зна
да
оне
,
жалећи
је
и
снебивајући
се
пред
њом
,
не
могу
да
буду
онако
слободне
у
разговору
као
с
другим
женама
које
имају
мужеве
,
домаћине
.
Него
пазиле
би
,
као
увек
пред
њом
,
шта
ће
да
кажу
,
страхујући
да
је
или
чиме
не
увреде
,
или
не
подсете
на
нешто
што
није
за
њу
.
И
увек
би
гледале
да
што
пре
оду
од
ње
и
оставе
је
саму
,
бојећи
се
да
јој
од
њина
присуства
и
разговора
не
буде
тешко
.
И
зато
она
сада
није
пред
њих
ни
излазила
.
У
кујни
с
мајком
оне
су
разговарале
и
после
отишле
.
У
то
и
ноћ
беше
пала
.
Мати
јој
уђе
и
ма
да
је
знала
да
она
неће
,
опет
реда
ради
упита
је
:
—
Да
запалимо
свећу
?
—
Нека
,
одби
је
она
.
И
мајка
јој
се
поврати
у
кујну
,
опет
је
остави
саму
.
А
она
је
баш
то
и
волела
.
Истина
да
јој
је
било
тешко
,
али
опет
лакше
и
блаже
јој
је
било
тако
у
тами
.
И
тако
у
соби
,
лежећи
непомично
,
раскомоћена
,
дишући
тешко
и
уморно
,
слушајући
вреву
и
жагор
из
комшијских
дворишта
и
материно
ситно
,
старачко
пословање
у
кујни
,
чекала
би
,
док
буде
готова
вечера
и
док
је
мајка
,
пошто
све
унесе
код
ње
у
собу
и
постави
софру
,
не
позове
:
—
'
Ајде
да
вечерамо
!
И
тада
,
пошто
би
јој
мајка
унела
вечеру
,
она
би
се
тек
само
подигла
,
и
онда
би
вечерали
.
Она
би
или
јела
врло
мало
или
никако
.
Али
би
морала
да
седи
за
софром
и
чека
док
мајка
јој
,
—
као
свагда
кад
би
тако
дошла
,
код
ње
да
преноћи
,
увек
осећајући
се
пред
њом
као
крива
за
ту
њену
тешкоћу
,
јад
,
не
смејући
с
њом
да
се
разговара
,
—
почела
би
са
синчићем
јој
да
се
забавља
,
игра
,
док
не
би
тако
задремала
и
заспала
.
И
тек
после
њих
она
би
легла
.
Не
да
спава
,
већ
да
као
и
пре
и
даље
тако
продужи
да
лежи
.
Да
тако
лежи
,
да
још
више
уморна
од
ноћне
тишине
,
с
потајним
,
али
већ
отупелим
страхом
,
слуша
како
ноћ
пролази
,
како
јој
мати
све
лакше
и
осетљивије
спава
,
и
чисто
као
да
чека
да
јој
се
мати
пробуди
,
чим
зора
почне
,
и
као
увек
:
одмах
,
као
бежећи
од
ње
,
врати
се
натраг
кући
,
оцу
,
браћи
јој
,
и
опет
је
остави
саму
.
После
опет
,
као
до
тада
,
она
седи
сама
у
кући
и
никуда
не
излази
.
Чак
ни
на
капију
.
Једино
,
кад
синчића
пошље
за
што
год
у
чаршију
,
само
на
капију
сме
за
њим
да
промоли
главу
,
али
чим
види
да
ко
улицом
иде
,
приближава
јој
се
,
одмах
се
сакрије
,
и
онда
иза
капије
чека
кад
ће
јој
се
синчић
вратити
из
чаршије
.
Врло
ретко
,
понекад
,
каквим
великим
празником
,
ако
би
јој
дошао
тај
Ита
.
Он
,
једно
што
је
био
стари
сват
,
сматрао
се
од
мужевљеве
,
покојникове
родбине
,
—
јер
ни
њена
родбина
није
смела
да
јој
долази
,
бојећи
се
:
да
тиме
не
увреди
покојника
,
што
би
му
тим
доласком
„
мешали
се
у
његову
кућу
“
,
долазили
,
„
узнемиравали
га
“
.
Па
и
он
,
Ита
,
кад
год
би
дошао
,
ма
да
га
она
није
ни
нудила
,
ни
сам
не
би
улазио
унутра
,
у
собу
,
већ
би
увек
испред
куће
,
на
столичици
,
седео
и
улазећи
навлаш
за
собом
не
би
затварао
капију
,
остављао
би
је
отворену
,
да
га
може
сваки
видети
.
Не
што
је
хтео
,
већ
све
ради
ње
,
бојећи
се
за
њу
,
а
још
више
од
њене
браће
,
који
су
,
ма
да
јој
нису
долазили
,
нити
је
,
сем
матере
,
помагали
,
ипак
на
њу
бодро
пазили
.
И
тешко
њој
,
ако
би
чули
да
она
није
као
што
треба
,
сама
с
дететом
код
куће
,
већ
да
излази
,
виђа
се
...
Јер
ни
они
сами
нису
јој
долазили
,
а
камо
ли
други
.
ИИ
.
А
она
,
Аница
,
једино
се
по
тој
својој
браћи
и
знала
.
Нико
њу
није
звао
њеним
именом
,
већ
„
сестра
на
Рибинички
“
.
Били
су
то
напрасити
људи
,
чувени
као
убојице
.
Још
док
су
били
у
селу
,
и
већ
тамо
још
измалена
бавили
су
се
кријумчарењем
,
превођењем
шверца
преко
границе
.
После
оца
силом
нагнали
да
се
из
села
пресели
у
варош
,
као
да
им
је
село
било
мало
,
тесно
,
и
овамо
у
вароши
опет
продужили
су
тај
посао
.
Ноћни
посао
:
да
често
путују
служећи
трговцима
као
вође
им
,
и
да
и
даље
,
и
сад
у
вароши
,
још
више
и
опасније
по
живот
,
преносе
шверц
.
Ретко
су
код
куће
били
,
нарочито
ноћу
,
већ
увек
тако
у
„
неким
“
пословима
.
А
те
њихове
послове
сви
су
знали
,
али
нико
није
смео
да
им
каже
,
тако
су
се
они
били
некако
од
свих
као
издвојили
,
одмакли
,
постали
силни
.
Чак
и
кад
нису
у
послу
,
на
путу
,
већ
код
куће
,
они
,
не
као
остала
браћа
:
да
седну
заједно
,
било
за
софром
,
било
онако
на
договор
,
разговор
,
већ
сваки
на
своју
страну
.
Сваки
је
ручао
за
себе
,
заповедао
да
му
се
јело
да
кад
се
њему
једе
;
сваки
се
од
њих
осећао
силан
,
јак
.
Па
и
кад
дуже
остану
код
куће
,
одмах
ма
за
шта
посвађају
се
,
па
чак
некад
и
потуку
.
А
овамо
према
туђинцу
,
трећем
,
били
су
као
једна
душа
.
Тешко
ономе
,
ко
се
усуди
да
ма
кога
од
њих
дирне
,
увреди
.
Сви
,
као
један
,
тада
би
дотрчали
,
напали
на
онога
.
Такви
су
они
,
Аничина
браћа
,
били
.
Па
због
њих
ни
кућа
им
,
ма
да
је
била
велика
,
лепа
,
није
могла
да
буде
као
што
треба
:
лепо
намештена
,
чиста
,
уређена
,
да
свака
ствар
стоји
на
своме
месту
.
Због
њих
није
се
могло
.
Кад
коме
што
затреба
:
каква
крпа
,
пешкир
,
суд
,
он
што
му
прво
до
руку
дође
узме
,
не
пита
да
ли
је
то
за
то
,
већ
узима
и
,
кад
сврши
посао
,
он
га
после
баца
,
и
то
ма
где
.
И
зато
кућа
им
је
изгледала
као
гола
,
празна
.
Нигде
ништа
.
Тек
у
какав
кут
поњава
,
асура
.
Полица
никад
уређена
.
Око
огњишта
столичице
за
седење
,
неке
изваљене
,
неке
бачене
чак
испод
наћава
.
У
трему
,
пред
кућом
,
истоварен
самар
,
до
њега
аша
,
узенгија
;
онамо
опет
узда
,
бачена
чак
код
бунара
.
Иза
куће
башта
велика
.
Па
ни
она
од
њихова
гажења
,
довођења
товара
,
коња
,
што
су
ноћу
доводили
и
одводили
,
није
могла
да
се
одржи
уређена
,
засађена
.
Оца
,
који
се
,
пошто
је
оставио
село
,
био
повукао
сасвим
,
нису
ни
за
шта
питали
.
Остављали
га
самог
.
Само
су
мајци
највише
досађивали
.
Мајку
и
њу
,
Аницу
,
они
нису
ни
разликовали
.
Сматрали
су
их
као
једнаке
,
називајући
их
„
жене
“
.
И
све
су
од
њих
тражили
,
за
све
су
им
оне
одговарале
,
биле
криве
.
Нарочито
мати
,
која
,
никако
не
смејући
да
им
се
одупре
,
већ
увек
ћутећи
,
гледала
је
да
их
свачим
задовољи
,
само
да
би
их
се
што
пре
као
отресла
,
те
да
оду
,
не
вичу
по
кући
,
а
овамо
је
једнако
за
њима
уздисала
,
стрепећи
да
им
се
што
год
не
деси
,
јер
су
они
сваког
дана
имали
по
какву
свађу
,
задевицу
...
И
тако
с
браћом
њеном
,
сви
они
,
цела
њихова
кућа
,
као
издвајала
се
у
махали
,
штрчала
.
А
опет
су
се
они
,
браћа
јој
,
пазили
.
Нарочито
су
гледали
да
им
у
кући
што
не
оскудева
.
И
њих
,
„
жене
“
,
мајку
,
сестру
,
одевали
су
.
Особито
њу
,
сестру
,
Аницу
.
Кројили
су
јој
лепо
,
чак
некад
и
скупо
одело
.
Само
су
једнако
мотрили
на
њих
две
.
Не
ради
другог
чега
,
већ
једино
из
бојазни
да
оне
,
идући
по
комшилуку
,
мешајући
се
са
осталим
комшијским
,
варошким
женама
,
не
покажу
се
случајно
као
просте
,
као
сељанке
,
ниже
од
осталих
...
и
тиме
да
и
саме
њих
не
понизе
.
И
заиста
мати
је
имала
живу
муку
с
тим
,
не
могући
увек
да
се
као
што
треба
обуче
,
већ
заборављајући
се
.
И
зато
их
они
нису
ни
пуштали
да
се
друже
са
осталим
,
комшијским
женама
,
да
им
одлазе
.
—
Ја
!
шта
ћете
тамо
?
обрецали
би
се
они
увек
на
њих
.
—Не
умете
још
људски
ни
да
се
обучете
,
а
камо
ли
...
Нарочито
су
њој
,
Аници
,
забрањивали
.
Никад
она
,
као
остале
њене
другарице
,
није
смела
да
изиђе
на
капију
;
још
мање
да
оде
на
какву
игру
,
седење
са
осталим
својим
другама
из
махале
.
А
шта
би
тек
било
да
се
упозна
и
с
којим
мушкарцем
!
.
.
Истина
,
да
је
много
њих
с
браћом
јој
долазило
,
али
све
је
то
долазило
као
браћа
јој
:
у
мрак
,
наоружано
и
спремно
за
ноћ
.
Али
њој
они
нису
били
ништа
,
нису
били
као
остали
варошани
,
мирни
,
обични
.
Једино
тај
Ита
није
био
као
они
.
А
зато
ваљда
што
се
он
тиме
,
шверцем
,
није
ни
бавио
,
већ
је
само
долазио
,
да
преко
браће
јој
купује
шверцовану
стоку
за
своју
касапницу
;
он
као
да
је
био
за
њу
нешто
,
али
о
томе
она
није
смела
да
мисли
,
нити
је
опет
зато
имала
кад
.
Сва
је
кућа
била
на
њој
.
Мајка
јој
је
радила
само
оне
послове
који
су
се
овде
,
у
вароши
,
као
и
тамо
у
селу
,
исто
тако
радили
,
а
све
остало
,
што
је
требало
друкчије
да
се
ради
,
остављала
је
све
Аници
.
И
Аница
је
све
радила
.
И
то
још
како
!
Ма
да
се
није
толико
дружила
и
,
што
кажу
,
„
мешала
“
,
ипак
је
она
и
чишћење
куће
,
и
намештање
соба
,
полице
,
и
запрживање
јела
,
све
радила
,
намештала
као
нека
из
варошке
,
најстарије
богате
куће
.
Све
је
она
то
умела
.
И
да
јој
нису
била
таква
браћа
,
од
којих
ништа
није
могло
да
остане
као
што
треба
,
како
би
тек
онда
Аница
умела
да
спреми
,
удеси
кућу
!
Али
што
се
од
њих
није
могло
,
она
није
то
своје
знање
,
умење
тако
јако
истицала
,
бојећи
се
да
се
она
тиме
не
издвоји
,
као
одскочи
од
браће
,
и
тиме
не
замери
им
се
.
И
,
ваљда
од
те
плашње
,
стида
,
она
је
то
своје
умење
од
њих
као
крила
,
задржавала
за
себе
,
као
чувајући
га
,
знајући
да
треба
да
га
тек
онда
покаже
,
развије
,
када
и
она
буде
као
друге
;
а
то
је
било
:
кад
се
уда
,
почне
да
води
своју
кућу
,
„
домаћинлук
“
...
кад
као
и
све
остале
почне
и
она
да
иде
у
цркву
,
у
посете
,
прима
госте
,
с
мужем
иде
на
саборе
,
славе
,
седење
...
да
буде
оно
што
од
сваке
њене
другарице
бива
,
и
што
треба
да
буде
.
Али
,
што
је
најчудније
,
кад
год
је
мислила
о
томе
:
све
то
увек
као
да
се
скупљало
,
врзло
око
тога
Ите
.
Зато
би
она
тада
одмах
,
црвенећи
,
брзо
престајала
да
мисли
о
томе
.
И
,
не
осећајући
се
несрећном
,
као
да
то
није
њена
ствар
,
још
мање
да
то
од
ње
зависи
,
већ
да
то
само
по
себи
мора
доћи
,
мирно
,
сва
предана
послу
,
чекала
је
,
управо
не
чекала
,
него
је
сваког
дана
радила
оно
што
је
било
њено
,
т
.
ј
.
што
је
требало
за
тај
дан
да
се
уради
кући
.
А
за
то
,
друго
,
остало
,
уверена
је
била
,
има
кад
:
доћи
ће
.
И
то
је
дошло
.
Ни
она
сама
није
знала
како
.
Зна
само
како
је
једног
празника
с
браћом
јој
и
осталим
гостима
био
и
један
просед
,
али
оштра
лица
човек
и
обучен
најукусније
од
свих
.
После
два
дана
дошли
су
без
тога
човека
други
неки
,
и
у
соби
с
браћом
јој
дуго
у
ноћ
пили
.
Мајка
јој
излазећи
од
њих
из
собе
заплакала
се
,
а
њој
тада
браћа
забранила
да
се
,
и
ако
се
и
до
сад
ретко
виђала
,
отада
више
никако
не
виђа
,
не
показује
на
улици
.
Дакле
,
била
је
„
пијена
“
,
дана
.
И
од
тада
је
за
Аницу
настало
спремање
,
шивење
,
ткање
ћилимова
и
остале
прћије
...
Од
тада
је
Ита
престао
да
од
браће
јој
купује
шверцовану
стоку
,
нити
је
долазио
више
...
После
за
њега
ништа
није
чула
до
само
то
,
да
је
том
човеку
,
за
кога
су
је
дали
,
Ита
побратим
;
и
кад
је
то
дознала
,
чисто
јој
је
одлакнуло
,
као
да
се
ослободила
неког
страха
,
бојазни
...
Чак
јој
и
било
мило
,
што
се
тако
с
њим
лепо
свршило
,
и
што
ће
јој
он
од
сад
бити
као
брат
,
а
не
друго
...
А
за
тога
човека
,
мужа
,
чула
је
да
је
из
горње
махале
,
дакле
из
најбољег
дела
вароши
,
да
има
кућу
,
да
је
терзија
,
али
да
не
ради
у
дућану
,
већ
у
кући
.
И
чула
је
да
је
,
док
је
био
млад
,
путовао
,
ишао
на
печалбу
,
после
се
вратио
,
два
пута
женио
,
али
кажу
да
су
му
обе
жене
умрле
,
и
зато
,
кад
је
хтео
и
сада
,
трећи
пут
,
да
се
жени
,
нису
му
отуда
,
из
комшилука
,
дали
девојку
,
већ
му
нудили
или
удовицу
или
коју
слушкињу
богаташку
...
А
опет
он
,
као
у
инат
њима
,
дигао
се
,
сишао
овамо
к
њима
,
у
доње
махале
,
и
запросио
њу
...
А
друго
?
Ништа
није
знала
до
саме
свадбе
,
венчања
.
Венчали
су
се
.
Свадба
је
била
скромна
,
према
мужу
,
удовцу
,
као
свака
удовачка
свадба
.
Али
опет
је
била
боља
.
Истина
,
не
права
свадба
,
велика
,
што
траје
четири
дана
,
али
ипак
не
опет
и
онаква
,
као
кад
удовац
узима
удовицу
,
па
кад
се
пре
службе
,
на
јутрењу
,
венчају
,
и
онда
тихо
,
готово
бежећи
,
од
стида
да
их
не
„
гледа
свет
“
,
иду
кући
са
оно
мало
званица
које
су
најнужније
.
Била
је
боља
.
А
овде
код
Анице
било
је
и
свирача
.
И
тај
човек
,
муж
јој
,
није
хтео
да
се
као
остали
удовци
венча
у
стајаћем
оделу
,
већ
је
начинио
ново
.
Имала
је
и
девера
и
свеће
,
поклона
...
Била
је
и
игра
,
чак
и
„
шарено
оро
“
...
Само
што
није
било
вечере
,
па
као
што
је
обичај
да
се
после
целе
ноћи
,
седи
,
пије
,
а
сутра
испраћа
старојко
,
кум
.
.
већ
је
само
био
ручак
,
а
на
њему
њена
и
његова
породица
.
И
старији
седели
су
за
софром
,
млађи
играли
у
дворишту
са
осталим
светом
.
На
капији
,
широм
отвореној
,
збили
се
били
пролазници
и
гледали
;
свирачи
подвојени
,
једни
унутра
код
софре
,
а
други
у
дворишту
,
свирали
су
,
а
спроћу
њих
,
уза
зид
,
седеле
су
им
Циганке
с
децом
,
уживајући
у
свирци
мужева
и
чекајући
да
,
кад
се
њима
,
мужевима
што
изнесе
за
јело
,
и
оне
приђу
и
једу
заједно
...
Ашчика
,
засукана
,
с
голим
лактовима
,
гурала
се
,
готовила
тамо
у
кујни
;
иза
околних
зидова
вириле
су
жене
,
девојке
и
гледале
овамо
...
Коло
је
играло
,
гомила
деце
гурала
се
,
вијала
.
И
Аница
је
била
у
колу
,
на
најлепшем
месту
,
и
с
девером
играла
.
Осећала
је
како
сви
у
њу
гледају
;
нарочито
с
доксата
газда
-Јовине
куће
,
која
се
више
њихове
куће
,
која
се
више
њихове
куће
издизала
на
два
спрата
;
отуда
су
је
гледале
прве
,
богате
девојке
,
жене
...
И
приметила
је
:
како
оне
гледајући
њу
у
исто
време
као
с
неким
подсмехом
траже
и
младожењу
да
гледају
...
Али
и
он
је
сад
био
као
што
треба
.
Служио
је
тамо
у
соби
госте
и
увек
се
склањао
,
био
у
страни
.
Па
и
браћа
јој
била
су
према
њој
сад
друкчија
,
и
,
као
сад
нешто
више
од
себе
,
они
су
је
пратили
,
угађали
јој
...
А
свирка
је
била
мека
,
дан
топао
.
Први
пут
она
осети
—
осети
да
је
лепа
,
млада
...
И
,
сва
срећна
,
поче
да
дрхти
,
осећајући
како
оно
што
је
чекала
наилази
,
остварује
се
,
лепо
,
добро
...
У
том
почело
вече
.
Онако
исто
у
игри
,
неосетно
,
тамно
,
меко
,
дан
се
узмицао
,
а
ноћ
је
долазила
.
Свет
се
помало
разилазио
.
И
кад
се
све
разишло
,
она
је
ушла
у
кућу
.
Међутим
,
свирка
из
собе
,
где
су
седели
браћа
јој
,
Ита
,
била
је
јача
.
А
тамо
јој
и
муж
био
отишао
,
и
на
њено
изненађење
,
не
као
младожења
,
да
их
двори
,
стоји
у
страни
,
већ
као
гост
сео
међу
њих
,
чак
у
чело
.
После
као
да
им
тесно
било
у
соби
,
те
изишли
у
башту
и
тамо
засели
.
А
у
кући
остале
само
жене
:
ашчика
,
неке
мужевљеве
сестре
и
једна
стара
тетка
му
,
која
је
сад
замењивала
свекрву
.
И
Аница
је
,
после
пресвучена
,
изишла
у
башту
,
да
их
двори
...
Били
су
испод
винове
лозе
,
до
собе
.
Браћа
јој
,
Ита
и
сви
већ
су
били
полупијани
.
Завалили
се
.
По
столу
исполивано
вино
,
изглодане
кости
,
растурен
дуван
.
Свећа
на
среди
стола
осветљавала
их
је
.
И
све
се
то
Аници
учини
неугодно
,
највише
што
јој
сви
они
,
што
јој
њихово
весеље
не
дође
онако
домаћинско
,
с
неким
редом
,
поштовањем
:
старији
,
млађи
.
На
пр
.
да
браћа
јој
према
њеном
мужу
изгледају
као
према
своме
зету
,
или
,
обратно
,
муж
јој
према
браћи
да
је
као
према
шурама
.
Не
.
Већ
сви
они
изгледали
су
једнаки
,
равни
,
као
нека
ноћна
браћа
.
То
јој
је
било
неугодно
.
Али
је
још
више
уздрхтала
,
кад
је
видела
мужа
.
Тек
сад
га
је
први
пут
сасвим
видела
.
У
ноћи
,
спрам
свеће
,
био
је
још
оштрија
,
кошчатија
лица
,
са
широким
,
упалим
раменима
.
Само
су
му
очи
биле
црне
,
врат
дуг
,
јак
и
ваљда
од
скорог
бријања
виделе
су
му
се
јаче
жиле
.
Био
је
намрштен
,
љут
.
То
му
се
видело
по
његовим
укоченим
очима
и
уздигнутим
,
раширеним
ноздрвама
.
Њој
срце
стаде
.
Помисли
да
се
ваљда
он
љути
на
браћу
јој
,
Иту
и
остале
,
што
већ
не
иду
,
и
оставе
њих
двоје
саме
.
При
тој
помисли
он
јој
дође
јој
више
љут
,
крут
,
те
се
она
у
страху
поче
јаче
привијати
око
браће
,
Ите
,
који
су
услед
свирке
,
свежине
летње
вечери
и
бледе
,
иза
мрких
облака
,
месечине
чудно
изгледали
:
говорили
много
,
дрхтаво
,
час
весело
,
час
збуњено
.
У
том
јој
настарији
брат
запева
.
Био
је
пребацио
руку
,
загрлио
мужа
јој
,
свог
зета
,
и
говорио
му
,
певајући
и
нудећи
га
да
пије
:
—
Пиј
,
Мито
...
Знаш
,
брате
...
прва
радост
,
па
сам
ти
...
„
Ој
Мораво
,
моје
село
равно
“
,
запева
тако
пространо
,
да
се
Аници
учини
да
он
сад
први
пут
зато
тако
пространо
,
радосно
,
пева
,
што
су
се
ње
курталисали
,
удали
је
,
зато
што
им
је
она
до
сад
,
као
девојка
,
код
куће
,
пречила
,
стајала
на
путу
,
те
им
није
било
све
равно
,
равно
чак
до
Косова
!
Ни
сама
не
знајући
зашто
,
готово
побеже
од
њих
,
остави
их
и
брзо
се
врати
у
кућу
.
Тамо
је
опет
свуда
био
јак
мирис
одјела
и
проливена
пића
.
Ушла
је
у
собу
.
Било
јој
је
хладно
.
Само
су
јој
се
слепоочњаче
знојиле
,
а
на
усницама
избила
роса
од
њена
врела
даха
.
Једнако
јој
је
било
тесно
,
неугодно
,
тешко
.
Осећала
се
као
да
је
са
свију
страна
нешто
опкољава
,
стешњава
.
А
о
њима
,
тамо
,
у
башти
,
нарочито
о
мужу
,
није
смела
никако
да
мисли
.
А
,
међутим
,
отуда
је
долазио
све
већи
жагор
,
песма
и
ноћ
...
У
том
је
ушао
код
ње
„
браца
“
јој
,
Ита
,
певушећи
песму
,
коју
су
сви
на
пољу
певали
.
—
А
што
ти
,
снахо
,
бежиш
?
почео
је
Ита
да
се
шали
с
њом
,
чинећи
се
пијан
;
—што
си
невесела
?
Еј
,
хеј
!
баш
сте
ви
срећни
...
Гледам
њега
па
...
—
И
онда
сео
до
ње
,
али
није
гледао
у
њу
,
већ
се
био
загледао
напоље
.
Чинио
се
као
да
слуша
песму
и
свирку
која
је
отуда
бивала
све
јача
.
Одједном
се
тргао
,
погледао
је
онако
скамењену
од
страха
,
и
са
изразом
заједања
,
у
коме
је
било
и
неког
горког
саучешћа
,
почео
да
је
дира
,
пецка
,
показујући
на
мужа
јој
:
—
Скоро
ће
доћи
...
—
Ко
?
тргла
се
она
.
—
Та
он
!
Побратим
!
Тај
срећник
.
Срећан
ли
је
он
!
Она
од
страха
једва
дође
...
до
гласа
:
—
Како
,
брате
,
а
зар
ти
...
И
као
дављеник
,
хватајући
се
за
ту
реч
„
брате
“
,
трудила
се
да
у
ту
реч
метне
,
да
што
више
сестринске
,
само
сестринске
,
љубави
.
То
је
Ита
осетио
,
и
то
га
је
као
освестило
.
-
Да
,
да
,
и
ја
!
и
дигао
се
.
—
Срећан
сам
!
Што
да
не
?
Хоћеш
да
ти
певам
?
Знаш
да
ћу
ноћас
,
док
ви
...
.
ја
ћу
сву
ноћ
—
ах
,
ноћас
!
А
опет
то
„
ноћас
“
било
је
...
Она
се
сети
шта
он
мисли
под
тим
„
ноћас
“
.
Крв
јој
јурну
.
Хтеде
да
устане
,
виче
,
али
није
могла
.
Једва
се
дигла
и
одмакла
од
Ите
.
—
Снајка
,
поче
он
,
кајући
се
и
не
гледајући
у
њу
.
—
Куда
?
Зар
се
бојиш
?
...
-
Не
,
брате
...
тресла
се
она
и
муцала
;
—
али
,
да
идем
.
Чекају
ме
...
траже
...
Ита
одједном
стао
пред
њу
.
Вилице
укочио
,
стиснуо
,
као
да
не
да
да
му
зуби
цвокоћу
.
И
свом
укоченом
лицу
силом
је
давао
израз
смејања
.
А
осмех
му
био
кратак
,
леден
.
—
Снахо
,
поче
он
,
а
глас
му
једва
излазио
...
—
Нећу
вечерас
да
се
враћам
и
видим
с
тобом
.
Ко
зна
шта
после
.
.
само
Бог
срећу
нека
вам
да
...
велику
,
голему
...
Нарочито
теби
.
А
њему
,
већ
—
и
опет
је
показивао
на
поље
,
на
мужа
јој
;
—
он
је
сада
и
онако
срећан
.
Пружио
јој
је
руку
,
али
није
могао
да
крочи
.
Она
,
једва
чинећи
се
невешта
свему
,
опет
бојажљиво
,
сестрински
,
запита
га
:
—
Зашто
,
брате
?
Да
ниси
љут
?
И
чинећи
се
да
страхује
да
није
чиме
угошћен
,
удворен
и
тиме
наљућен
,
као
молећи
га
за
опроштај
,
извињење
,
приђе
му
,
да
га
пољуби
у
руку
.
Ита
,
и
сам
видећи
тај
њен
бол
—
муку
да
се
отргне
,
одржи
,
да
му
се
покаже
само
као
сестра
,
снајка
,
а
не
друго
—
и
гледајући
како
се
мучи
од
бола
,
само
се
извио
и
,
даровав
је
,
изашао
!
Она
га
је
несвесно
одгледала
.
Чула
је
,
како
га
заустављају
,
а
он
неће
.
Глас
му
сув
.
Чу
како
мужу
јој
у
шали
добаци
:
„
Ти
заустављаш
,
а
овамо
једва
чекаш
да
останеш
сам
“
...
Затим
узе
свираче
.
Укочено
пребаци
колију
,
наби
фес
,
да
би
изгледао
што
више
пијан
,
нареди
свирачима
да
му
свирају
и
певају
.
Затим
право
,
укочено
,
оде
са
свирачима
,
који
су
му
певали
:
„
Подухнуше
саба-зорски
ветрови
“
...
У
том
напољу
већ
је
био
јак
мрак
,
дрвеће
почело
да
шушти
као
маса
,
а
она
,
како
је
била
пала
на
сандук
,
тако
и
остала
,
док
нису
свећу
унели
и
једва
је
пробудили
,
тргли
из
заноса
.
ИИИ
.
Како
су
после
распремили
и
наместили
постељу
у
соби
,
како
је
ашчика
увела
младожењу
к
њој
—
ништа
не
зна
.
Једва
се
сећа
:
кад
јој
је
пукла
и
последња
копча
на
јелеку
,
оголила
јој
се
прса
,
снага
,
она
осетила
додир
мужевљева
кошчата
тела
уза
своје
,
да
је
,
пошто
је
узалуд
покушала
да
се
извије
из
његова
наручја
,
пала
и
,
загњуривши
лице
у
своје
косе
,
трпећи
,
проплакала
.
Даље
?
Ништа
не
зна
,
до
кад
се
у
зору
пробудила
и
скочила
.
До
ње
је
био
он
,
муж
јој
,
а
уста
му
полуотворена
,
али
услед
палих
,
замршених
бркова
,
зуби
му
се
нису
видели
.
Згрчен
,
упалих
рамена
,
са
сувим
,
јаким
рукама
,
косматим
грудима
,
проседом
косом
,
спавао
је
до
ње
.
Она
се
тресла
.
Изгледао
јој
је
тако
,
тако
...
Па
још
мрка
зора
,
која
је
бивала
све
јаснија
,
па
онај
мирис
новога
намештаја
по
соби
,
задах
заврнуте
лампе
,
а
она
полунага
,
с
модрицама
,
изломљеним
телом
,
а
и
он
до
ње
,
згурен
,
кошчат
,
уз
њу
,
додирује
је
...
осећа
му
дах
...
Скочила
је
.
Клецајући
навукла
је
минтан
,
бошчу
и
,
спотичући
се
у
кујни
о
разбацане
судове
које
синоћ
пијана
ашчика
није
могла
да
уклони
,
изишла
.
Чула
је
како
ашчика
,
пробуђена
њеном
лупом
и
спотицањем
,
прогунђа
за
њом
:
—
Ти
ли
си
?
—
Ја
,
ја
.
Ништа
,
тето
!
умирила
је
она
ашчику
и
изишла
.
И
,
кад
се
осетила
сама
у
дворишту
,
сама
у
немој
ноћи
,
она
је
бежећи
чисто
потрчала
капији
,
али
сетивши
се
да
нема
куда
,
не
сме
никуда
,
клонула
је
.
—
Нане
,
нане
,
мори
!
!
заплакала
се
.
—
Нане
,
нане
...
грцала
је
тако
стојећи
укочено
и
цептећи
од
страха
,
да
је
било
муж
или
ко
из
куће
не
види
,
не
чује
где
плаче
.
И
зато
је
од
страха
длановима
брисала
сузе
,
стискала
их
на
очи
,
као
да
не
да
сузама
више
да
излазе
.
У
том
је
почело
да
бива
видније
.
Са
свију
страна
почело
да
се
расклапа
и
разграњује
.
Око
Анице
,
из
башта
,
почеле
тице
,
бубе
да
се
дижу
,
шуште
,
мичу
.
Кроз
свеж
,
оштар
ваздух
,
почео
жагор
,
кретање
...
дан
се
белео
.
У
том
с
краја
махале
,
из
неке
механе
допрли
звуци
свирке
и
песме
.
Она
се
још
више
охладила
,
премрзла
од
страха
.
Знала
је
—
сигурна
је
била
,
да
је
то
тамо
Ита
.
И
као
да
је
тамо
код
њега
,
чисто
га
поче
гледати
како
излази
из
кафане
.
Иде
;
ноге
га
не
држе
.
Свирачи
већ
не
могу
да
му
свирају
.
Он
иде
,
не
спотура
се
,
само
се
укочено
заноси
,
набија
јаче
фес
—
или
га
баци
.
Заповеда
Циганину
да
му
га
донесе
,
а
он
вади
банку
и
њоме
кити
Циганина
.
—
Свирај
...
Не
знаш
ти
,
али
ипак
свирај
...
Де
,
ону
...
„
Подухнуше
“
.
И
као
да
чу
како
неиспавани
,
промукли
гласови
Цигана
запеваше
уз
крештаву
свирку
.
А
он
се
,
Ита
,
заваљује
.
Колија
му
дотиче
земљу
.
—
Да
,
да
ту
...
ту
свирај
...
„
Развише
ружу
ветрови
“
...
јест
...
да
...
и
она
се
ноћас
развила
,
ноћас
...
А
Аница
осећа
да
се
то
на
њу
односи
,
шта
он
тиме
мисли
,
како
под
оним
„
ноћас
развила
“
мисли
на
њеног
мужа
,
на
њену
прву
ноћ
.
И
она
,
овамо
у
башти
,
од
страха
,
почела
да
скупља
на
себи
одело
,
као
крије
прса
,
себе
,
да
се
не
види
ништа
од
ње
,
а
још
мање
да
је
истина
то
да
се
она
ноћас
„
развила
,
развила
“
...
Али
од
свега
у
ствари
није
било
ништа
.
Песма
и
свирка
што
су
се
чуле
у
крај
махале
брзо
су
умукнуле
.
А
ко
зна
ко
је
тамо
у
механи
био
...
Ништа
није
било
од
свега
.
Само
је
дан
све
јаче
освајао
,
белео
се
.
По
улици
почеле
да
шкрипе
капије
,
а
из
чаршије
се
чуло
отварање
дућана
,
скидање
ћепенака
.
А
то
је
њу
освестило
.
Истина
тешко
,
убијено
,
но
ипак
прибрано
,
и
са
угушеним
плачем
,
болом
вратила
се
,
нашла
метлу
,
па
,
као
да
није
ништа
било
,
већ
као
свака
млада
домаћица
почела
да
чисти
двориште
,
трудећи
се
да
се
умири
,
да
не
грца
,
да
се
прибере
.
У
том
у
велико
свануло
и
она
је
први
пут
добро
видела
и
разгледала
све
,
нарочито
сад
своју
,
нову
кућу
.
Кућа
је
била
мала
,
сниска
.
Око
куће
била
је
пространа
башта
.
Башта
је
била
лепо
уређена
,
са
чистим
,
засађеним
алејама
.
До
капије
био
је
амбар
,
кош
,
а
отуда
,
од
капије
до
куће
,
водила
је
калдрмисана
путања
,
која
се
белела
,
и
онај
део
куће
који
је
био
до
баште
,
с
лица
,
и
у
коме
је
била
соба
у
којој
су
спавали
.
Тај
предњи
део
куће
био
је
окречен
,
а
остало
не
.
Но
ипак
све
,
цела
кућа
,
башта
,
калдрма
,
изгледало
је
истина
мало
,
али
чисто
,
уређено
,
као
ново
.
Само
околни
зидови
били
су
велики
,
као
стари
.
А
и
до
капије
,
више
бунара
,
био
је
велики
,
стари
орах
.
И
он
,
онако
разгранат
,
пола
сув
,
озго
ширећи
гране
,
изгледао
је
као
да
целу
кућу
,
башту
,
све
под
собом
покрива
,
држи
.
То
је
све
било
,
друго
ништа
.
Доцније
је
Аница
и
мужа
познала
.
Као
што
га
је
први
пут
видела
:
кошчат
,
али
већ
оронуо
.
Само
једино
они
његови
црни
бркови
што
су
му
били
пуни
и
одударали
од
његова
сува
,
оштра
лика
.
Али
зато
ипак
био
је
чист
,
уредан
,
тачан
,
а
некако
чудноват
.
Изгледао
је
као
човек
који
је
много
живео
,
уживао
,
па
засићен
,
а
и
разочаран
,
повукао
се
.
Изгледао
је
и
био
увек
миран
,
тих
.
А
овамо
учас
,
ма
за
шта
,
плануо
би
и
био
готов
на
све
.
И
,
као
да
није
никога
уважавао
,
ценио
,
а
најмање
њу
,
своју
жену
,
Аницу
.
Као
да
му
она
није
била
жена
,
велика
,
дорасла
,
већ
као
да
је
дете
,
ништа
не
зна
,
нити
опет
има
каквог
изгледа
да
ће
моћи
штогод
знати
,
бити
од
ње
штогод
,
тако
је
с
њом
поступао
...
За
све
је
морала
њега
да
пита
.
Чак
и
у
готовљењу
јела
,
и
ту
се
он
разумевао
,
и
није
јој
давао
да
готови
онако
како
она
зна
.
У
кући
,
од
намештаја
,
посуђа
,
полице
није
смела
да
дира
,
намешта
друкчије
;
морало
је
да
остане
онако
,
како
је
она
затекла
,
како
је
било
и
пре
намештено
,
док
није
она
дошла
.
—
Ништа
немој
да
ми
дираш
!
А
што
не
знаш
,
питај
.
Сама
ништа
не
смеш
,
била
му
је
то
прва
реч
њој
.
Из
почетка
њој
је
то
било
тешко
.
Мислила
је
да
због
тога
не
сме
да
дира
,
што
је
то
тако
наместила
нека
од
његових
првих
жена
,
па
сад
из
љубави
према
њој
,
као
успомену
,
не
да
да
се
то
дира
,
квари
;
али
је
после
дознала
да
је
такав
био
и
према
пређашњим
женама
.
И
кад
види
шта
је
,
како
је
све
то
:
муж
,
кућа
...
она
се
умирила
,
навикла
.
Истина
с
муком
,
тешко
,
али
ипак
навикла
се
.
Кад
већ
није
било
све
онако
како
је
замишљала
,
надала
се
,
па
као
у
накнаду
за
то
гледала
је
да
бар
она
,
кућа
,
муж
,
све
буде
као
што
треба
.
А
нарочито
да
одевањем
(
а
имала
је
лепа
,
скупа
одела
од
његових
првих
жена
)
,
држањем
,
намештањем
,
чишћењем
куће
није
постидна
од
богатијих
жена
,
којих
је
толико
било
у
махали
,
комшилуку
.
У
томе
је
налазила
као
неку
утеху
.
И
заиста
,
толико
је
радила
,
чистила
,
намештала
,
трудила
се
да
угоди
мужу
.
Све
до
ситнице
угађала
му
,
не
из
љубави
,
већ
више
као
од
страха
,
да
нема
зашта
да
је
грди
,
говори
јој
,
приближује
јој
се
и
тиме
подсећа
на
оно
.
Толико
је
била
вредна
,
готово
луда
,
сва
унесена
у
посао
,
спремање
,
да
је
и
њему
,
мужу
,
већ
било
више
него
што
треба
.
—
Де
,
де
.
.
заустављао
би
је
,
неугодно
се
трзао
гледајући
је
како
од
јутра
до
дубоко
у
ноћ
ради
и
само
о
томе
послу
мисли
.
Неугодно
му
је
било
,
јер
као
да
је
осећао
да
се
она
зато
силом
уноси
у
посао
,
да
би
се
тиме
занела
,
као
отресла
,
одвојила
од
нечега
другог
...
А
оно
?
Оно
бежање
прве
ноћи
,
плакање
у
ноћи
,
—
никад
.
Никад
више
она
не
заплака
...
Није
о
томе
мислила
.
А
да
не
би
мислила
о
томе
,
зато
се
толико
и
уносила
у
посао
...
Покаткад
,
али
веома
ретко
,
почело
би
да
код
ње
оно
као
долази
,
јавља
се
,
почела
би
да
јој
прса
играју
,
образи
,
уста
сврбе
...
Она
би
тада
кривећи
та
своја
прса
,
образе
,
сва
зајапурена
,
очајно
шапутала
:
—
Ох
,
пусто
остало
!
ИВ
.
После
годину
дана
умре
јој
муж
.
То
је
још
више
уплашило
.
Од
страха
није
знала
за
себе
.
Испочетка
није
га
толико
,
од
срца
,
жалила
.
Али
што
је
осећала
да
га
искрено
не
жали
,
сматрајући
се
за
то
као
крива
,
као
кажњавајући
себе
за
то
,
она
је
више
,
управо
од
тада
само
плакала
.
На
погребу
,
седмодневници
,
четрдесетници
и
погодишњици
једва
су
је
повраћали
од
плача
и
заноса
у
који
је
падала
.
Оно
њено
„
леле
,
Мито
!
“
ко
зна
зашто
је
било
.
Да
ли
је
тај
плач
био
за
њега
,
или
за
њу
,
саму
себе
?
И
кад
се
после
отресла
страха
од
његове
смрти
,
мало
прибрала
,
сва
се
одала
томе
плачу
и
одилажењу
му
на
гроб
и
у
томе
,
за
све
што
је
било
,
за
све
што
је
претрпела
,
као
да
је
налазила
за
себе
одушке
.
Једва
је
чекала
да
дође
субота
,
какав
празник
и
да
му
изиђе
на
гроб
,
изнесе
за
душу
,
и
сита
,
до
миле
воље
,
да
се
наплаче
.
Целе
је
недеље
била
мирна
.
Онако
сама
,
с
дететом
,
целог
дана
,
пошто
јој
нико
није
долазио
,
као
затворена
седела
би
,
чистећи
башту
,
кућу
.
Нарочито
кућу
,
коју
је
сада
још
пажљивије
чистила
,
ништа
није
кварила
од
пређашњег
реда
,
бојећи
се
и
стрепећи
да
се
не
осети
и
не
види
да
је
то
зато
,
што
сада
њега
,
мужа
,
нема
,
па
она
ради
шта
хоће
.
Слободна
је
...
И
тако
,
мирно
,
тешко
,
чак
и
са
задовољством
,
целе
би
недеље
радила
,
седела
код
куће
.
Али
још
уочи
суботе
она
осети
страх
,
немир
,
а
и
жудњу
.
Једва
чека
.
Готово
не
зна
ни
како
умеси
,
спреми
за
гроб
.
Док
јој
је
дете
било
мало
,
те
је
мајка
ишла
с
њом
на
гроб
,
она
ју
је
од
нестрпљења
увек
чекала
на
капији
,
а
после
,
кад
је
с
дететом
ишла
,
само
што
дете
обуче
,
она
се
брзо
спреми
,
повеже
,
одмах
излази
из
куће
и
полази
на
гроб
.
Од
страха
не
зна
ни
како
пређе
чаршију
,
улице
и
уђе
на
гробље
.
Само
зна
,
да
кад
уђе
на
гробље
и
осети
иза
себе
зид
,
капију
гробљанску
,
чисто
јој
лакше
,
а
још
више
јој
одлакне
,
кад
падне
на
гроб
и
зајеца
:
—
Леле
,
Мито
!
...
И
занесена
,
у
том
одилажењу
,
плачу
,
чак
је
није
жалостило
што
су
је
готово
сви
били
оставили
—
нарочито
њени
,
па
комшике
јој
,
родбина
покојникова
,
пријатељи
му
,
што
се
они
,
чим
је
он
умро
,
сви
повукли
.
Ни
Ита
,
који
је
пређе
,
док
је
био
жив
покојник
,
често
долазио
,
сад
готово
,
никако
не
дође
,
сем
што
понекад
сети
се
и
пошље
као
милостињу
мало
меса
,
да
се
омрси
.
Па
и
то
,
бојећи
се
да
она
или
који
други
из
комшилука
не
помисли
да
он
ради
ње
,
Анице
,
шаље
,
његов
момак
кад
донесе
говори
:
како
је
Ита
,
газда
му
,
послао
то
„
за
дете
;
боји
се
да
оно
не
види
по
улици
,
па
па
не
жељује
...
“
Ништа
њу
није
вређало
.
Истина
,
било
јој
је
тешко
тако
усамљеној
.
Нарочито
ноћу
,
од
страха
што
је
сама
.
Или
зими
,
кад
нестане
дрва
,
па
нема
чиме
—
не
себе
,
већ
дете
да
огреје
.
И
дрвеће
што
је
у
башти
,
каква
трула
грана
,
лозинка
,
не
сме
да
узме
:
све
од
страха
,
да
се
то
не
примети
,
види
,
и
почне
да
се
говори
како
она
упропашћује
кућу
...
А
она
већ
за
себе
и
којекако
,
већ
дете
мора
да
топли
,
греје
и
једнако
држи
уза
се
...
И
тако
,
да
сама
целе
недеље
седи
,
надгледа
кућу
,
чисти
,
одржава
је
у
оном
реду
у
ком
је
покојник
оставио
,
да
дете
негује
,
мотри
да
је
увек
чисто
,
обучено
,
да
се
не
би
приметило
како
је
без
оца
...
Да
суботом
излази
му
на
гроб
,
плаче
...
Нарочито
тај
плач
добро
јој
је
долазио
,
као
давао
јој
неке
насладе
и
уносио
у
њу
живота
,
ватре
...
Навикла
,
и
било
јој
је
добро
.
По
њеном
мирном
,
младом
лицу
,
очима
сусталим
од
плача
,
у
црнини
,
закопчана
до
грла
,
седећи
смерно
,
мирно
,
с
дететом
у
крилу
,
по
целој
њој
исплаканој
,
мирној
,
дубоко
мирној
,
изгледало
је
да
више
ништа
друго
не
жели
.
Чак
толико
је
била
мирна
,
да
је
изгледало
као
да
је
постала
неспособна
и
да
осећа
,
мисли
,
готово
као
мртва
.
Као
да
је
с
његовом
,
мужевљевом
смрћу
,
и
она
свршила
своје
.
Ништа
да
више
за
њу
нема
.
А
најмање
да
се
преудаје
.
Ма
да
јој
је
мати
,
знајући
да
неће
моћи
свакад
овако
кришом
,
кријући
од
снахе
и
браће
јој
,
да
је
потпомаже
,
доноси
јој
брашна
и
друго
,
—
почесто
о
томе
,
преудаји
напомињала
.
А
Аница
је
увек
знала
,
кад
ће
јој
мати
о
томе
говорити
.
Обично
после
вечере
,
кад
дете
заспи
.
Њих
две
остану
саме
,
и
кад
Аница
почне
да
разбира
за
браћу
,
и
остало
што
се
десило
по
чаршији
,
махалама
и
кад
јој
мати
,
одговарајући
,
одједном
,
напречац
,
као
да
се
тек
тада
,
узгред
,
сетила
,
прекине
и
почне
по
кога
да
хвали
:
—
Море
,
Анице
,
чујем
,
ето
Недељко
'
арно
се
опоравио
.
Пролазим
и
гледам
,
а
дућанче
му
пуно
.
Зембили
пуни
,
раф
пун
.
Аница
би
се
тргла
,
али
одмах
би
се
одобровољила
и
чисто
сажаљавајући
мајку
што
је
тако
наивна
,
па
,
не
узнемиравајући
се
,
одговарала
би
:
—
Нека
,
нане
...
и
,
да
би
матер
уверила
како
је
то
није
узнемирило
,
увредило
,
расположена
,
продужила
би
да
је
за
нешто
друго
пита
.
И
мајка
би
је
остављала
.
После
месецима
јој
не
би
више
о
преудаји
спомињала
.
Не
би
она
ни
дала
да
јој
се
Аница
преудаје
и
тако
учини
грех
,
обесвети
покојника
,
да
се
не
мора
,
да
има
од
чега
да
живи
.
Од
куће
и
она
два
винограда
не
би
ни
човек
могао
да
живи
,
а
камо
ли
жена
.
А
она
,
мајка
јој
,
већ
више
не
може
да
јој
као
до
сад
кришом
,
кријући
од
снаха
и
синова
доноси
.
Па
и
то
што
донесе
једва
да
има
за
њу
,
а
камо
ли
још
и
за
дете
...
А
,
да
се
Аница
задужи
,
да
прода
виноград
,
кућу
покојникову
,
то
боље
Аницу
да
види
мртву
,
него
ли
то
.
Па
и
ово
,
кад
би
јој
о
преудаји
споменула
,
само
је
она
знала
колико
се
мучи
,
бори
,
док
јој
то
каже
.
Сматрала
је
то
као
грех
.
И
то
не
према
Аници
,
већ
према
покојном
зету
.
И
не
само
она
,
мајка
јој
,
већ
и
сви
други
,
родбина
,
комшилук
,
као
да
су
сматрали
за
грех
,
ако
са
Аницом
не
говоре
само
о
њему
,
покојнику
.
Набрајају
јој
поједине
згоде
,
речи
његове
.
Памтио
се
до
ситница
његов
живот
,
и
пред
Аницом
се
само
о
њему
говорило
.
А
она
,
Аница
,
дете
,
данашњица
—
све
то
као
да
није
постојало
,
а
још
мање
било
вредно
пажње
,
говора
.
Главно
је
био
он
,
покојник
.
И
то
не
што
су
га
баш
волели
,
истински
жалили
,
већ
осећајући
да
ће
бити
као
криви
,
ако
једнако
не
говоре
,
не
спомињу
га
,
и
да
ће
тиме
потврдити
како
је
он
заиста
мртав
,
умро
,
нестало
га
.
А
то
није
грех
.
Грех
је
помислити
.
И
,
од
страха
да
заиста
то
није
истина
,
већ
да
је
он
још
ту
,
да
није
пропао
,
већ
жив
;
а
нарочито
за
њу
,
Аницу
,
жену
му
,
да
она
не
би
помислила
да
је
слободна
,
да
смрћу
његовом
њега
заиста
нема
,
да
није
више
његова
,
сви
су
се
они
трудили
и
сваку
ситницу
употребљавали
,
само
да
се
он
спомиње
,
не
заборави
.
Тако
,
ако
би
јој
која
комшика
нешто
,
што
умеси
,
зготови
,
донела
,
она
би
,
дајући
јој
,
говорила
,
снебивајући
се
—
Ето
,
донесох
!
Знам
,
покојни
Мита
,
домаћин
ти
,
много
је
то
волео
,
па
донесох
,
да
и
ти
окусиш
!
Или
,
ако
би
која
дошла
,
за
штогод
,
какву
ствар
,
урутку
,
узме
од
ње
на
послугу
,
она
то
не
би
као
од
ње
тражила
,
већ
:
—
Анице
,
да
ли
имаш
то
?
Док
беше
покојник
,
то
је
било
у
кући
.
И
он
нам
није
бранио
,
узимали
смо
.
А
и
Аница
је
све
то
знала
,
осећала
.
И
увек
се
трудила
да
избегне
помисао
да
он
,
покојник
,
није
ту
,
у
кући
,
жив
,
већ
да
је
мртав
и
далеко
,
далеко
од
ње
.
Грех
је
био
то
мислити
.
Било
у
башти
,
кући
,
свуда
,
свуда
је
био
он
;
све
је
било
његово
.
Увек
га
је
гледала
,
био
је
пред
њом
,
исто
онако
кошчат
,
сув
,
нарочито
они
његови
пуни
,
црни
бркови
,
који
су
му
још
за
живота
онако
одударали
од
његова
бледа
,
сува
лица
.
И
ма
да
га
у
ствари
није
било
,
ма
да
је
већ
толико
било
прошло
од
његове
смрти
,
ипак
он
је
морао
за
њу
да
буде
жив
.
Нарочито
за
њу
,
Аницу
.
Јер
он
је
био
тај
који
се
сагао
,
узео
је
и
увео
у
своју
кућу
и
тиме
увео
у
неки
ред
...
жена
,
људи
.
Дао
јој
—
не
име
,
већ
нешто
више
,
јаче
,
дао
јој
неку
одређеност
,
а
не
као
пре
,
док
је
била
девојка
,
што
није
смела
ни
у
кога
да
погледа
,
јер
ако
погледа
,
ко
зна
шта
може
тај
помислити
о
њој
.
Сигурно
рђаво
,
бешчасно
.
А
кад
је
он
њу
узео
,
увео
у
своју
кућу
,
постала
његова
,
од
тада
је
могла
слободно
да
гледа
у
свакога
,
могла
да
живи
,
јер
није
била
своја
.
И
онај
кога
би
погледала
,
ако
би
што
рђаво
о
њој
помислио
,
то
се
ње
не
би
тицало
,
не
би
се
односило
на
њу
,
већ
на
њ
,
на
мужа
,
домаћина
,
као
