јастрепим
од
тога
вашега
решења
!
...
Да
се
не
пренагли
!
—
Маре
не
одговори
ништа
:
занета
у
мислима
она
је
лутала
некуда
далеко
,
далеко
по
прошлости
и
будућности
.
Тек
после
подужа
ћутања
она
се
прену
...
—
Нешто
сте
рекли
,
добри
Реџепе
!
Он
јој
понови
своју
првашњу
зебњу
.
—
Да
се
пренагли
!
Па
нема
се
шта
пренаглити
.
Горе
бити
не
може
но
што
је
сад
.
Све
је
пропало
!
За
човека
који
се
дави
у
бари
до
колена
нема
никакве
опасности
,
ако
и
у
море
скочи
.
Ни
тамо
му
не
може
бити
ништа
друго
,
но
да
се
удави
.
Опет
наста
ћутање
:
разговор
је
запињао
:
Реџеп
се
устезао
да
пита
Мару
о
њеној
намери
,
а
да
говори
о
другом
чему
није
могао
,
кад
му
је
то
засело
у
главу
и
обузело
све
мисли
његове
.
Чекао
је
да
она
сама
што
рекне
,
и
она
збиља
проговори
.
—
Јес
,
решила
сам
се
—
рече
Маре
,
устаде
и
узе
ходати
по
одаји
крупним
,
тешким
корацима
—
решила
сам
се
и
моје
је
решење
и
кратко
и
јасно
.
Убићу
срце
своје
,
да
спасем
оно
што
ми
памет
вели
да
треба
спасавати
.
Велико
дело
народнога
ослобођења
у
рукама
је
неколицине
људи
.
Обично
веле
:
људи
не
стварају
прилике
,
већ
прилике
граде
људе
и
људи
стварају
прилико
.
Истина
је
да
се
неко
историско
дело
може
извршити
само
тако
,
ако
су
сазреле
прилике
за
то
.
Али
те
су
прилике
и
у
људима
.
Нека
нестане
главнијих
људи
,
у
чијим
је
рукама
сад
дело
народног
ослобођења
и
све
ће
доћи
под
питање
и
у
сумњу
.
Многи
од
тих
људи
већ
су
скоро
изгубљени
.
Ја
покушавам
последњи
очајни
корак
да
их
спасем
.
Њин
је
спас
могућан
једино
тако
,
ако
се
за
њега
заложи
београдски
везир
.
Ја
ћу
покушати
да
придобијем
везира
...
...
—
Шта
,
шта
?
—
рече
узбуђено
Реџеп
,
који
је
дотле
мирно
слушао
.
—
Шта
,
да
придобијете
везира
,
да
он
спасава
хајдуке
,
душмане
своје
,
људе
зарад
којих
он
и
стоји
овде
,
да
њих
гони
и
тамани
?
...
И
не
покушавајте
то
,
светла
ханумо
;
ја
добро
знам
везира
.
Од
тога
неће
бити
ништа
;
не
може
бити
ништа
!
...
Никад
,
никад
!
—
Никад
или
сад
!
—
рече
Маре
ведро
.
—
Јес
,
и
ја
знам
да
се
то
на
први
поглед
чини
као
неко
чудо
,
које
је
немогућно
.
Али
ако
је
љубав
збиља
оно
што
о
њој
певају
песници
свију
народа
и
проповедају
мудраци
свију
времена
,
ако
је
љубав
доиста
света
,
велика
и
свемоћна
,
она
ће
бити
кадра
и
чуда
да
чини
и
она
ће
створити
чудо
и
избавиће
из
мртвих
већ
скоро
прежаљене
другове
и
пријатеље
наше
.
Обмане
може
бити
само
у
једној
тачци
.
Да
ли
је
везирова
љубав
спрам
мене
истинска
,
права
,
пуна
љубав
,
или
је
то
може
бити
,
само
кратко
привремено
осећање
распаљених
пожуда
,
које
ће
исто
тако
једног
дана
неосетно
нестати
,
као
што
се
ненадно
и
појавило
.
Реџеп
је
пресече
:
—
То
није
.
Ја
везира
добро
познајем
;
његова
је
љубав
искрена
и
дубока
...
—
Онда
је
и
наш
успех
прилично
вероватан
.
Ја
ћу
везиру
исповедити
све
,
казаћу
му
све
,
и
тражићу
од
њега
милости
за
невољнике
.
Дадне
ли
он
милости
,
ја
ћу
је
платити
љубављу
.
Истина
нико
не
може
заповедити
своме
срцу
да
ово
воли
,
а
ово
да
не
воли
,
али
моја
је
воља
јака
и
ја
ћу
имати
довољно
снаге
,
да
се
једном
за
свагда
одрекнем
свију
нада
на
своју
личну
срећу
и
да
од
сад
живим
само
за
срећу
других
и
у
корист
оних
великих
идеала
,
којима
је
још
из
детињства
запојена
душа
моја
.
—
Биће
големе
несреће
,
али
вајде
неће
бити
никакве
.
Везир
ће
пре
пристати
да
себи
живот
одузме
,
ако
дође
у
сукоб
с
дужношћу
својом
,
али
дужност
неће
напустити
.
О
,
ја
њега
добро
знам
—
рече
Сребрница
брижно
.
—
Душа
је
у
подгр’оцу
.
Мора
се
ризиковати
последње
средство
.
Не
помаже
ли
,
онда
ћу
ја
прва
главом
платити
своју
лаковерност
.
—
Та
већ
кад
дође
до
глава
,
светла
ханумо
,
онда
је
све
једно
,
којим
ће
се
редом
она
дати
и
да
ли
ће
бити
прва
или
друга
или
десета
.
Маре
га
пресече
:
—
О
вама
нећу
говорити
ни
речи
,
управо
прикрићу
све
што
се
вас
тиче
,
и
ви
ћете
остати
недирнути
,
неповређени
—
рече
Маре
с
топлим
саучешћем
.
—
Пошто
сви
ви
пропаднете
и
нестане
вас
!
Ала
би
то
тек
био
бесмислен
живог
,
гори
од
сваке
смрти
.
Није
овде
реч
о
мени
,
но
ја
се
двоумим
,
шта
ће
бити
од
целе
те
ствари
.
Да
се
то
само
мене
,
тицало
,
ја
бих
до
сада
бар
10
пута
сам
испричао
ствар
везиру
и
казао
му
све
што
знам
.
Но
ту
човека
вежу
други
обзири
;
судбина
толиких
других
људи
свезана
је
с
том
ствари
.
—
Баш
с
тога
се
та
ствар
и
не
сме
сад
оставити
овако
како
је
.
Наша
је
дужност
да
окушамо
све
што
нам
је
у
снази
,
а
успех
је
у
божијој
руци
.
Ја
сам
решена
.
Мени
се
овакав
исход
одавна
слутио
и
ја
сам
дуго
и
много
мислила
о
овоме
одсудном
кораку
.
Ово
је
као
оно
,
кад
болеснику
у
очајним
приликама
дају
отров
као
лек
.
Где
нема
никакве
друге
помоћи
,
некад
и
то
помогне
.
И
ако
је
у
почетку
била
узбуђена
,
Маре
се
доста
брзо
умирила
и
сад
се
чисто
чудила
,
како
је
мирна
и
прибрана
.
Реџеп
јој
је
свраћао
пажњу
на
разне
околности
,
које
ће
утицати
на
везира
,
али
се
из
одговора
Мариних
видело
да
је
она
прилично
на
све
мислила
и
прилично
све
предвидела
.
Па
кад
је
ипак
остала
непоколебљива
и
одлучна
у
својој
намери
,
Реџеп
је
сматрао
да
је
више
не
треба
мучити
сумњама
.
Она
верује
у
успех
:
ваља
је
пустити
—
можда
ће
Бог
дати
и
да
помогне
.
XXXИ
Исповест
Решена
,
да
све
открије
везиру
,
Маре
није
хтела
развлачити
своју
одлуку
.
У
осталом
морало
се
хитати
већ
и
због
оних
невољника
под
земљом
.
И
овако
је
много
протекло
;
сваки
час
одлагања
могао
је
учинити
да
помоћ
и
милост
доцне
стигну
и
падну
на
мртва
телеса
.
Ваљало
је
дакле
хитати
.
Одма
сутра
дан
Маре
поручи
везиру
да
има
велику
и
тешку
молбу
на
њега
.
Да
би
му
објаснила
све
у
чему
је
ствар
,
ваља
им
да
имају
бар
пун
један
сахат
на
расположењу
.
С
тога
оставља
њему
да
избере
време
,
када
ће
му
бити
најзгодније
,
а
моли
га
само
толико
да
се
ствар
не
развлачи
.
Везир
није
оставио
лепу
жену
да
на
њега
дуго
чека
.
У
последње
доба
она
је
махом
била
тужна
,
зловољна
,
нерасположена
,
што
је
и
на
њега
убиствено
дејствовало
.
Био
се
већ
ужелео
њена
осмеха
,
њене
меке
,
благе
речи
,
њена
ведра
,
раздрагана
погледа
;
с
тога
се
веома
обрадовао
,
кад
му
дође
њена
порука
.
Још
истог
дана
пред
заранке
он
оде
у
харем
лепој
жени
,
а
по
слузи
је
наређено
да
се
нико
не
усуди
узнемиравати
га
,
па
ма
се
шта
десило
,
ма
ко
га
тражио
.
Очекујући
везира
(
напред
је
била
извештена
о
његовом
доласку
)
Маре
се
налазила
у
чудном
душевном
расположењу
.
Ти
осећаји
могли
би
се
донекле
сравнити
с
осећајима
младе
женске
,
кад
венчана
као
невеста
,
прво
вече
под
венцем
очекује
долазак
младожење
,
који
ће
је
свести
у
брачну
постељу
.
Али
тај
осећај
није
био
сам
;
уз
њега
се
приплетао
други
један
.
—
Маре
је
носила
у
души
нешто
налик
на
оно
што
би
осећала
млада
испрошена
,
још
невенчана
,
али
већ
болна
,
преболна
женска
,
којој
би
рекли
:
„
Твој
се
час
приближио
;
до
мрака
тебе
већ
неће
више
бити
међу
живима
;
смрт
лебди
над
тобом
:
али
ти
си
млада
,
ти
си
прошеница
;
немој
умирати
као
обично
,
но
се
спреми
и
обуци
,
обуци
се
као
невеста
,
мети
на
се
сав
свадбени
накит
свој
,
па
тако
дочекај
смрт
;
нека
види
да
је
се
не
бојиш
,
нека
зна
да
си
јој
се
надала
,
и
да
је
чекаш
смело
.
Под
утиском
тих
осећаја
Маре
се
збиља
нарочито
спремила
да
дочека
везира
,
и
та
спрема
била
је
не
само
душевна
,
но
и
телесна
.
Не
дајући
себи
тачна
рачуна
о
томе
,
за
што
све
то
чини
,
она
се
доиста
тако
спремила
,
као
да
ће
одатле
у
цркву
на
венчање
,
или
у
гробницу
на
опело
.
Отишла
је
прво
у
своје
харемско
купатило
и
ту
се
веома
брижљиво
окупала
.
Никада
је
њене
младе
робињице
,
које
обично
узима
са
собом
у
хамам
,
нису
тако
дуго
и
тако
брижљиво
трљале
ђул-водом
,
као
сад
;
никад
њене
дивне
косе
нису
тако
пажљиво
натиране
мирисним
зејтином
;
никад
миришљави
кадови
,
који
испуњују
хамам
за
све
време
купања
,
нису
били
пријатнији
,
заношљивији
,
лепше
подељени
и
помешани
.
Три
пуна
сахата
остало
се
у
хамаму
,
и
све
ово
време
било
је
посвећено
јединствено
и
искључно
нези
онога
лепог
тела
.
Маре
је
заиста
била
савршенство
женске
лепоте
,
лепша
од
свега
што
је
до
сада
створио
најлепши
полет
духа
човекова
,
а
изрезало
длето
највећих
мајстора
,
почињући
од
Пракситела
па
до
Микел-
Анџела
и
сувременог
Канове
—
лепша
,
јер
оно
је
мртав
,
хладан
мрамор
,
а
ово
је
живо
,
топло
тело
,
са
живом
душом
у
њему
.
Да
се
схвати
,
да
се
осети
ова
свемоћна
лепота
,
требало
је
видети
ову
дивотну
жену
,
кад
је
,
као
вила
водичарка
,
или
као
оно
некад
древна
најада
,
изашла
из
млака
,
као
суза
бистра
купатила
,
кад
је
својом
босом
ногом
стала
на
дивни
румени
мрамор
,
па
пред
огромним
млетачким
огледалом
дигла
у
вис
своје
обле
,
као
мрамор
беле
руке
,
нагнув
мало
у
страну
свој
витки
вилински
струк
,
док
су
две
младе
лагане
робињице
меканим
убрусом
од
свилоруне
кашмирске
вуне
утирале
с
тела
капљице
мирисне
воде
.
Тај
је
призор
требало
видети
.
Тек
тада
могло
би
се
донекле
осетити
,
шта
је
лепота
.
Јер
то
се
не
да
ни
рећи
,
ни
описати
,
ни
насликати
,
ни
изрезати
,
па
чак
ни
опевати
—
лепота
се
само
може
осетити
;
она
се
само
душом
схвата
:
а
ко
њу
једном
сагледа
,
он
је
после
за
дуго
слеп
за
све
друге
предмете
,
јер
у
души
букне
пламен
,
који
осветљује
само
тај
један
једини
предмет
,
лепоту
,
коју
смо
осетили
,
створ
,
који
је
постао
предмет
наше
љубави
.
Маре
је
дуго
стајала
пред
огледалом
голишава
:
она
је
и
сама
уживала
гледајући
оно
дивно
тело
.
После
хамама
настало
је
облачење
.
Маре
је
метула
на
се
лако
харемско
одело
од
бледољубичасте
свиле
,
укусна
и
спретна
кроја
,
где
не
остаје
откривен
ни
један
нежнији
део
тела
,
а
где
се
опет
зато
разговетно
види
облина
и
гипкост
дивна
женска
струка
.
Маре
није
била
унапред
решена
да
се
данас
намерно
што
укусније
одене
и
што
лепше
прикаже
,
али
то
је
ишло
некако
само
од
себе
,
скоро
и
нехотице
,
и
она
је
чисто
с
чуђењем
примећавала
,
како
је
данас
пробрала
и
најукуснији
накит
и
најлепше
одело
,
али
то
је
опажала
тек
онда
,
кад
је
ствар
већ
била
свршена
.
И
сам
израз
лица
био
је
данас
код
Маре
некако
нежнији
и
дирљивији
.
Измучено
дугом
борбом
и
тешким
мислима
,
оно
живо
,
оно
паметно
лице
добило
је
као
неки
одсенак
туге
и
тиха
бола
,
што
му
је
придавало
још
веће
дражи
.
Код
људи
,
а
нарочито
код
женскиња
,
често
бива
да
се
једно
исто
лице
,
у
разне
дане
,
или
једног
истог
дана
у
разно
доба
,
показује
час
лепше
,
час
ружније
.
Те
су
промене
по
некад
тако
велике
,
да
човека
чисто
поразе
.
Свикао
си
се
на
једно
лице
да
га
сматраш
као
лепо
,
симпатично
,
веома
допадљиво
.
И
гле
,
једног
дана
оно
ти
изгледа
сурово
,
грубо
,
немило
,
скоро
ружно
и
чисто
би
се
заклео
да
то
није
оно
исто
пређашње
лице
.
Исто
тако
бива
и
обратно
.
Лице
,
који
ти
обично
изгледа
ружно
,
по
некад
ти
се
за
чудо
допадне
.
У
њему
на
једаред
просија
нека
нова
,
мила
и
симпатична
црта
,
коју
обично
ниси
опажао
,
и
то
ти
лице
онда
изгледа
лепо
и
мило
.
Тако
је
сада
било
код
Маре
.
Она
,
обично
лепа
,
данас
је
била
најлепша
,
најмилија
,
просто
,
заносна
.
То
је
опазио
и
сам
везир
,
чим
је
ушао
.
Сиромах
човек
!
Пошто
је
у
њу
прво
дуго
и
дуго
гледао
,
држећи
је
према
себи
,
он
на
једаред
испусти
њене
руке
из
својих
руку
,
покри
лице
шакама
,
и
чисто
јаукну-
—
Маре
,
мила
Маре
!
ослепећу
од
твоје
лепоте
!
Збиља
као
оно
у
сунцу
,
у
лепоти
ове
дивотне
жене
било
је
нешто
што
засењује
и
заслепљује
,
нешто
што
тако
блешти
,
да
чисто
не
да
у
се
гледати
.
Маре
је
ћутала
.
Везир
се
рину
прозору
,
и
као
да
се
обраћао
некоме
који
стоји
ту
пред
њим
,
слуша
га
и
може
му
одговорити
,
он
упита
потресено
,
боно
,
с
пуно
горка
прекора
.
—
Створитељу
!
Шта
си
хтео
кад
си
саздавао
ову
страховиту
лепоту
!
Какав
ти
је
био
смер
,
кад
си
узео
обличје
најлепше
хурије
небесне
и
послао
га
амо
на
ову
бедну
земљу
,
међу
грешне
људе
?
!
Какав
је
план
твој
,
каква
је
велика
и
света
замисао
твоја
,
рад
које
је
створено
ово
непресушно
врело
страсти
и
љубави
,
ова
чудна
жена
,
која
,
куд
год
прође
,
проноси
и
шири
за
собом
страшан
пожар
љубави
.
Јер
не
може
бити
да
је
ово
створено
тек
онако
,
случајно
,
без
одређена
смера
.
Та
свака
зрнка
песка
на
обали
морској
има
своју
задаћу
и
свој
пут
,
вели
песник
;
па
зар
је
могућно
да
је
ова
ризница
лепоте
и
духа
створена
беспутно
и
без
задатка
свога
!
...
Не
,
не
!
То
не
може
бити
!
То
би
било
безумље
у
природи
,
а
у
природи
нема
безумља
;
оно
је
само
у
делима
људским
,
а
створење
ове
непостижне
лепоте
дело
је
божије
!
...
.
Везир
је
био
бурно
и
страсно
расположен
.
Већ
десетак
пуних
дана
он
није
видео
ложнице
своје
миле
жене
.
Још
од
самога
почетка
,
он
је
био
поставио
правило
,
да
посећује
ложницу
Марину
само
онда
,
кад
она
то
не
забрани
изречно
,
и
кад
се
не
одупире
тој
посети
.
Страсно
заљубљен
,
он
није
пропуштао
ни
један
састанак
с
њом
,
а
да
је
не
замоли
за
голему
милост
,
да
му
поклони
који
тренутак
у
својој
ложници
.
Те
су
молбе
понајчешће
биле
неме
.
Он
се
није
усуђивао
да
је
пита
речима
.
Он
је
то
чинио
погледом
,
пољупцем
,
отискивањем
руке
,
болним
,
страсним
уздахом
,
или
простим
узвиком
:
Маре
!
Она
је
тако
исто
мимиком
и
знацима
одговарала
.
Или
махне
главом
одречно
,
или
руком
одгурне
ваздух
од
себе
или
тужно
уздахне
,
или
напући
уста
и
намршти
чело
,
или
рекне
само
(
и
то
увек
српски
,
ма
да
су
иначе
вазда
турски
говорили
међу
собом
,
јер
он
,
сем
неколико
љубавних
фраза
,
није
знао
пишта
српски
)
,
а
по
некад
било
је
довољно
само
то
,
да
га
она
строго
и
озбиљно
погледа
,
и
он
је
већ
знао
да
тога
дана
његове
бујне
страсти
морају
мировати
.
У
почетку
он
је
покушавао
да
према
лепој
жени
употреби
оне
обичне
мере
и
строгости
,
какве
се
употребљују
према
лепим
ћудљивим
новим
робињама
,
које
господар
удостоји
милости
да
их
узме
у
харем
свој
.
Али
то
је
било
само
једном
.
Одмах
на
првом
кораку
он
је
познао
да
Маре
није
обична
женска
,
нити
њој
могу
вредити
оне
обичне
мере
.
Све
се
може
отети
,
само
љубав
не
!
То
је
везир
одмах
познао
и
увидео
при
првом
свом
састанку
с
Маром
.
Од
тада
он
се
старао
увек
да
измоли
ако
не
љубав
,
а
оно
бар
њену
тиху
трпљивост
.
Па
тако
је
и
бивало
!
Кад
чешће
,
кад
ређе
,
она
је
ћутећки
пристајала
да
га
прими
у
своју
ложницу
.
Али
то
никад
није
био
позив
,
већ
ћутљиво
пристајање
на
његова
наваљивања
.
Он
је
загрли
:
обаспе
је
пољупцима
;
она
се
не
отима
:
пасивно
прима
његову
страсну
милошту
и
миловање
.
И
он
је
тада
срећан
и
задовољан
.
Али
ни
у
тим
тренутцима
страсна
заборава
он
никад
није
сметао
с
ума
,
како
је
то
само
половна
,
бледа
,
хладна
срећа
.
Шта
је
то
у
сравнењу
с
оним
блаженством
,
које
би
он
осећао
,
кад
би
она
сама
,
вољно
раширила
свој
загрљај
,
пружила
му
руке
,
и
рекла
:
„
ходи
,
мили
мој
!
“
О
.
.
о
.
.
о
!
за
један
тренутак
таке
среће
он
би
дао
половину
живота
свога
!
Последњих
десетак
дана
он
је
био
необично
узбуђен
.
Али
кад
год
је
долазио
к
њој
,
застајао
ју
је
хладну
,
замишљену
,
тужну
.
На
све
његове
милоште
она
је
одговарала
само
тужним
махањем
главе
.
И
он
се
тада
,
сав
сломијен
,
с
огњем
у
жилама
,
враћао
сетан
и
разбијен
у
своје
усамљене
,
пусте
одаје
.
О
!
како
се
несрећан
он
осећао
у
тим
мучним
часовима
.
Једном
у
бујном
заносу
био
се
заборавио
толико
,
да
се
страсно
ринуо
на
њу
и
силом
је
савио
у
своје
наручје
.
Она
се
приклонила
,
али
наскоро
он
је
осетио
како
њене
вреле
сузе
капљу
по
његовим
рукама
,
које
су
је
грчевито
држале
и
стискивале
.
Те
сузе
биле
су
страшније
од
растопљена
челика
,
који
би
му
капао
на
само
срце
.
Он
је
у
помами
скочио
,
пустио
је
и
није
јој
више
смео
приступити
три
пуна
,
за
њега
три
дуга
,
предуга
дана
.
После
десетодневне
хладне
одвојености
он
је
сад
опет
ступио
у
њен
харем
,
и
то
по
нарочитој
жељи
и
позиву
њеном
.
То
је
било
нешто
необично
,
ванредно
.
У
његовој
заљубљеној
глави
ројило
се
стотину
свакојаких
мисли
,
све
једна
од
друге
сладостраснија
и
живља
.
Шта
му
није
долазило
на
ум
;
наравно
понајвише
ствари
за
којима
је
тако
страсно
жудела
душа
његова
.
С
тога
је
он
ушао
у
одају
Маре
узбуђен
и
пун
неке
миле
,
слатке
наде
и
радосна
ишчекивања
.
Али
њена
га
лепога
занесе
одмах
на
првом
кораку
,
и
његова
је
прва
реч
била
да
искаже
своју
велику
преданост
и
своје
обожавање
те
лепоте
.
„
Маре
!
ослепећу
од
твоје
лепоте
!
“
—
био
је
израз
његове
страсне
преданости
лепој
жени
.
Ни
сама
не
би
умела
казати
за
што
,
али
Мари
је
сад
годило
ово
везирово
заносно
обожавање
њене
лепоте
.
Она
је
мирно
саслушала
све
његове
љубавне
изливе
,
па
га
онда
узе
кротко
за
руку
,
приведе
га
дивану
и
повуче
га
да
седе
крај
ње
.
Везир
је
осећао
како
му
рука
дрхти
од
самога
додира
Мариног
и
он
пође
за
њом
као
питомо
јагње
.
—
Господару
,
—
рече
она
,
пошто
га
је
посадила
крај
себе
—
Господару
,
имам
с
вама
озбиљан
судбоносан
разговор
,
разговор
од
чијега
исхода
зависи
сва
будућност
,
сва
судба
моја
,
управо
од
тога
зависи
и
сам
живот
мој
.
Ја
имам
једну
молбу
,
голему
,
страшну
молбу
за
вас
...
—
Говори
,
мила
моја
.
Нема
ништа
на
свету
,
што
би
мене
тешко
било
учинити
за
тебе
.
Казуј
само
!
Дај
ми
прилике
,
да
чим
било
заслужим
наклоност
и
симпатију
твоју
.
О
,
како
би
слатке
биле
оне
муке
које
бих
подносио
као
откуп
за
љубав
твоју
.
—
Тако
говорите
,
господару
,
јер
и
не
слутите
сву
огромну
тежину
дела
које
ћу
вам
изнети
.
—
Дај
једну
планету
,
да
је
натоварим
на
плећа
,
тебе
ради
,
лепото
моја
.
Та
шта
мени
може
бити
тешко
за
тебе
!
—
Да
ли
се
код
вас
кад
год
порађала
озбиљна
сумња
против
мене
?
—
отпоче
Маре
.
—
Сумња
?
Каква
сумња
?
—
упита
везир
замишљено
.
—
Да
ли
вам
је
кад
год
долазило
на
ум
,
да
ја
могу
бити
члан
какве
политичке
дружине
,
какве
тајне
дружине
?
—
На
прилику
члан
друштва
Ноћне
Браће
—
пресрете
је
везир
.
—
Јес
,
падало
ми
је
то
на
ум
,
и
ако
се
добро
сећаш
,
ја
сам
ти
то
једном
приликом
и
наговестио
...
Онда
,
кад
си
ме
оно
молила
да
се
осуђеници
изведу
ван
тврђаве
и
ван
града
,
да
се
не
казне
под
зидинама
градским
...
На
што
?
Да
се
није
обистинила
моја
сумња
?
Да
ниси
,
збиља
,
члан
„
Ноћне
Браће
“
?
Маре
махну
главом
потврђујући
.
Везир
је
загледа
добро
у
очи
:
—
Маре
,
ти
збијаш
шалу
са
мном
.
—
Рекох
чисту
истину
,
господару
!
—
Ти
,
ти
члан
крваве
Ноћне
Браће
?
!
—
Ја
!
—
Знам
,
члан
из
даљине
,
на
одстојању
,
члан
по
чувењу
,
по
празним
симпатијама
;
ти
си
чула
за
те
људе
;
о
њима
причају
свакојаке
поетске
скаске
и
бајке
;
то
те
јамачно
одушевило
и
занело
и
ти
то
зовеш
твојим
чланством
.
Маре
махну
главом
одричући
.
—
Шта
?
Није
тако
,
није
то
!
Но
како
је
?
—
упита
везир
живо
.
—
Прави
,
стварни
члан
.
Знам
лично
све
прваке
тога
опширног
братства
,
лично
сам
с
њима
бивала
и
верена
сам
за
Црног
Ратника
.
Везир
скочи
.
Ове
последње
речи
одбацише
га
с
дивана
,
као
да
је
непажљиво
стао
на
какав
јак
челични
федер
.
—
Ти
Маре
!
ти
заручница
Црнога
Ратника
!
Ти
заручница
једнога
грубог
крвавог
хајдука
,
једнога
обичног
разбојника
,
који
коље
људе
по
друмовима
и
пљачка
њине
иметке
!
—
дрекну
везир
пренеражено
.
Маре
се
једва
приметно
осмејкивала
.
Она
опет
махну
главом
одричући
!
.
.
!
—
Шта
!
није
хајдук
,
није
звер
,
крволок
,
без
душе
и
срца
;
груба
дивља
животиња
?
Зар
није
,
зар
није
он
то
!
Маре
устаде
,
диже
десну
руку
и
мету
је
везиру
на
раме
.
Он
поуми
да
је
ухвати
за
руку
,
али
она
одмахну
руком
у
страну
,
а
за
тим
је
опет
спусти
на
везирово
раме
.
—
Он
је
сав
дрхтао
.
Она
рече
мирно
:
Господару
,
ако
желите
да
кажем
све
што
имам
и
да
расправимо
ствар
разложно
,
ја
вас
молим
покорно
,
уздржите
за
време
свој
гнев
и
саслушајте
ме
мирно
.
Ја
сам
кривац
,
ја
сам
државни
злочинац
,
али
ја
сам
у
вашим
рукама
:
умаћи
вам
нећу
:
увек
ћете
имати
времена
да
ме
казните
и
да
осветите
жртве
попадале
под
ударцима
наше
моћне
дружине
.
Везир
се
ухвати
оберучке
за
главу
,
као
да
се
бојао
да
му
збиља
не
прсне
.
—
Говори
—
рече
он
промукло
—
говори
,
говори
!
—
Да
,
господару
,
ја
сам
заручница
Црнога
Ратника
.
Но
ја
га
нећу
овде
бранити
.
А
и
на
што
би
то
служило
!
Он
је
ваш
противник
,
он
је
душманин
Турака
,
ви
га
морате
мрзети
,
као
што
и
он
вас
мрзи
.
Али
као
што
он
не
би
имао
право
кад
би
вас
назвао
џелатом
за
то
само
што
ви
кажњавате
похватане
бунтовнике
,
тако
исто
и
ви
њему
чините
неправду
кад
га
називате
грубом
и
крвавом
харамијом
,
обичним
разбојником
,
који
засреће
и
пљачка
људе
по
царским
друмовима
.
Није
он
ни
груб
ни
крвав
,
као
што
није
ни
разбојник
.
На
против
,
то
је
отмен
,
племенит
и
углађен
човек
,
пун
части
и
јуначка
поноса
.
У
осталом
,
ви
сте
имали
прилике
да
с
њим
говорите
лично
.
И
ако
је
био
тешко
рањен
и
управо
једнако
онесвешћен
,
опет
сте
могли
познати
какав
је
то
карактер
...
—
Ја
лично
био
с
Црним
Ратником
!
Дакле
ипак
моји
осећаји
нису
ме
преварили
кад
сам
зауставио
пажњу
на
оном
човеку
.
Штета
,
штета
,
што
га
не
очувасмо
жива
.
Свакако
га
ваља
наћи
и
извући
испод
оних
рушевина
...
.
—
мислио
је
везир
за
се
.
Маре
је
погађала
ове
мисли
.
—
Црни
Ратник
није
мртав
и
није
под
рушевинама
.
Он
је
с
осталим
осуђеницима
у
бегству
,
и
ако
се
они
спасу
,
спашће
се
и
он
с
њима
!
—
Маре
!
Жено
!
Је
ли
ово
јава
или
тежак
бунован
сан
?
Чују
ли
добро
уши
моје
,
или
је
то
празна
тлапња
једне
истрзане
душе
!
Но
Маре
је
говорила
даље
:
новост
за
новошћу
и
факт
за
фактом
падали
су
као
ударци
чекића
но
темењачи
везировој
.
—
Да
,
Црни
Ратник
је
жив
,
он
је
још
овде
у
Београду
,
још
је
у
вашој
власти
;
још
његов
живот
зависи
од
ваше
добре
воље
,
и
ја
ево
у
име
његово
,
и
у
име
његове
дружине
,
и
у
име
целога
моћног
братства
„
Ноћне
Браће
“
,
хоћу
да
вам
предложим
једну
погодбу
,
управо
да
вам
понудим
један
откуп
.
Но
у
напред
вам
кажем
,
да
је
цена
,
коју
нудим
,
несразмерно
малена
према
ономе
што
од
вас
тражим
за
њу
.
Маре
застаде
за
тренутак
.
Везир
је
слушао
окамењен
.
Маре
продужи
истим
тоном
,
мирно
,
хладно
,
као
да
говори
о
прегрши
крушака
,
а
не
животу
своме
,
о
целој
срећи
својој
.
—
Да
не
одуговлачим
ствар
.
Кад
сам
почела
исповест
треба
и
да
је
свршим
.
Понуда
је
наша
кратка
и
јасна
.
Ја
,
заручница
Црнога
Ратника
,
стварни
члан
и
првакиња
у
дружини
Ноћне
Браће
,
одричем
се
и
свога
заручника
,
и
дружине
,
којој
сам
годинама
верно
служила
,
предајем
забораву
целу
прошлост
,
и
остајем
једном
за
свагда
,
од
сад
па
довека
друга
и
верна
сапутница
у
животу
моме
господару
садашњем
,
младом
везиру
београдском
,
вама
господару
мој
.
Ја
вам
се
једном
за
свагда
предајем
,
и
душом
и
срцем
,
предајем
се
вољно
,
искрено
и
свесрдно
,
а
као
цену
и
награду
за
то
везир
отпушта
слободна
Црна
Ратника
и
сву
његову
дружину
.
Ствар
се
та
свршава
међу
нама
и
остаје
у
тајности
,
као
поверљива
погодба
чисто
између
везира
и
мене
.
То
је
све
господару
што
сам
имала
поднети
пред
вас
и
метути
пред
ноге
ваше
с
покорном
молбом
да
процените
ствар
свестрано
и
да
је
решите
најдаље
у
рок
од
5—6
часова
,
после
може
бити
све
доцкан
.
Маре
је
изнела
све
што
је
имала
и
сад
је
из
везирових
руку
изгледала
даљу
судбу
своју
.
Тренутак
је
био
свечан
;
обоје
су
ћутали
и
овда
онда
крадимице
погледали
једно
на
друго
.
Код
обојих
осећаји
су
били
скоро
једни
исти
.
Везир
је
у
овом
тренутку
исто
тако
као
и
Маре
осећао
да
од
овога
момента
зависи
сва
даља
судбина
његова
:
и
он
је
стајао
у
таком
истом
немилом
страху
као
Маре
.
Обоје
су
привидно
изгледали
мирни
,
али
код
обојих
беснила
је
у
души
тешка
бура
и
ломљење
.
Маре
опет
проговори
.
—
Најзад
имам
још
једну
молбу
.
Ако
светли
везир
одлучи
да
одбије
моју
понуду
и
да
удари
путем
строгости
и
казне
,
онда
молим
једну
једину
милост
:
да
не
дозволи
мучење
нада
мном
,
да
ме
не
предаје
у
џелатске
руке
,
већ
да
ми
каже
само
шта
је
науман
,
па
ћу
се
онда
ја
сама
уклонити
;
сама
ћу
са
собом
свршити
!
...
У
тај
мах
Маре
се
збиља
бејаше
сетила
једнога
обичаја
,
који
је
јако
распрострт
код
Турака
.
Кад
им
са
неверства
,
или
из
других
каквих
узрока
,
омрзне
жена
,
коју
су
некад
љубили
,
онда
је
они
предају
поузданим
џелатима
да
они
с
њом
сврше
.
У
таким
приликама
груби
џелати
ударају
своје
жртве
на
страховите
муке
,
и
ове
несретне
жене
често
трпе
мученичка
страдања
,
пре
но
што
испусте
душу
.
По
некад
чак
у
страшним
предсмртним
мукама
подносе
стидне
,
циничке
насртаје
на
част
своју
од
сурових
и
развраћених
сладострасника
,
каквих
се
увек
нађе
у
околини
џелатској
,
ако
није
баш
он
сам
.
Маре
је
имала
прилике
да
чује
многе
оваке
приче
и
сад
је
збиља
осећала
како
је
језа
пролази
при
самој
помисли
на
ту
могућност
.
На
последње
речи
Марине
везир
диже
главу
и
подуже
је
гледао
у
њу
ћутећки
.
—
Како
ме
мучи
!
—
рече
он
горко
и
прекорно
—
како
ме
мучи
!
...
Опет
ћутање
.
Везир
је
бленуо
некуд
у
даљину
.
Гледао
је
а
ништа
није
видео
.
Грло
му
је
било
сухо
запечено
и
он
је
почешће
нешто
гутао
.
Мишићи
на
доњој
вилици
на
махове
су
се
праћкали
.
—
Ово
је
,
страшно
,
ужасно
,
грозно
,
—
плану
он
на
једаред
,
а
из
очију
му
сену
зао
,
злослутан
огањ
.
Као
оно
кад
џарнеш
у
огањ
те
суне
јато
варница
,
тако
се
из
његових
великих
,
црних
очију
на
једаред
просуше
читави
млазеви
огњених
искрица
.
Он
је
изгледао
страшан
.
—
Издаја
!
—
вику
он
очајно
—
издаја
и
неверство
на
све
стране
,
на
сваком
кораку
,
при
сваком
даху
.
Издаја
у
војсци
,
у
двору
,
на
стражи
,
у
харему
,
у
брачној
ложници
.
Неверство
и
спред
и
са
отраг
,
оздо
и
озго
,
с
лева
и
с
десна
!
Неверством
и
издајом
отрован
је
сваки
угао
овога
дома
,
сваки
сасуд
у
кући
мојој
,
сваки
кончић
на
одећи
коју
носим
!
...
Невере
су
моји
официри
,
моји
војници
,
моја
стража
,
моје
слуге
,
моје
жене
...
.
ах
па
и
ти
страшна
,
кобна
жено
!
Та
како
би
друкчије
и
могло
бити
да
се
кују
завере
,
да
се
заштићавају
хајдуци
,
да
се
управља
бунтовним
гомилама
из
сред
харема
мога
,
који
треба
да
је
неприступна
светиња
,
у
који
не
сме
пасти
ни
туђа
сенка
,
а
камо
ди
ступити
туђа
нечиста
нога
.
А
амо
је
јамачно
чак
и
он
долазио
!
...
Јао
!
тешко
мени
!
—
и
везир
се
што
год
може
пљесну
шаком
по
челу
.
Њему
је
на
једаред
сенула
нова
мисао
која
га
баци
у
право
беснило
:
„
Црни
Ратник
морао
је
долазити
у
овај
харем
;
он
је
газио
по
овој
простирци
,
дисао
овај
ваздух
,
делио
с
лепом
неверном
женом
ову
ложницу
!
...
“
Везир
рикну
од
бола
и
раздера
хаљину
на
себи
.
—
Он
је
био
овде
—
загрме
везир
,
а
глас
му
је
више
личио
на
лавовску
рику
,
но
на
говор
човечији
—
он
је
био
овде
,
дисао
овај
ваздух
,
додиривао
ове
предмете
,
узимао
те
у
своје
руке
...
Гнев
га
угуши
и
последње
речи
једва
су
се
могле
разабрати
,
јер
су
од
људска
говора
поступно
прешле
у
животињску
рику
.
Маре
је
за
све
то
време
мирно
ћутала
,
али
сад
,
кад
везир
од
силна
узбуђења
већ
бејаше
и
глас
изгубио
,
Маре
увреба
његов
поглед
,
уграби
да
му
погледа
право
у
очи
,
и
да
тиме
његов
поглед
прикује
на
себи
,
па
онда
махну
главом
забринуто
и
рече
мирно
:
—
Ви
сте
болни
,
господару
!
Ваши
су
живци
сувише
надражени
и
ви
примате
за
стварне
појаве
празне
сенке
и
варљиве
слике
,
које
ствара
ваша
рођена
машта
.
Сад
сте
уобразили
да
је
чак
овде
,
у
вашем
харему
,
бивао
Црни
Ратник
,
и
та
помисао
хоће
да
вас
угуши
.
А
та
је
мисао
празно
уображење
;
ни
дах
Црнога
Ратника
,
није
никад
ступио
у
ове
одаје
,
а
камо
ли
нога
његова
.
—
Није
,
ти
велиш
није
,
страшна
жено
!
Говориш
ли
истину
?
—
рикну
опет
везир
,
јурну
на
Маре
,
дочепа
је
оберучке
за
главу
,
изви
је
на
страну
,
и
тако
јој
се
загледа
право
у
очи
,
као
да
је
хтео
својим
погледом
да
разбије
оно
стакло
од
зеница
њених
,
онај
прозор
,
који
као
да
му
је
сметао
да
загледа
у
саму
душу
.
—
Истина
је
што
рекох
,
његова
нога
никад
није
прешла
ни
један
праг
у
целоме
дому
овом
,
а
камо
ли
да
је
могла
ступити
чак
у
овај
харем
.
—
Али
ти
си
његова
заручница
ти
си
то
сама
рекла
—
цикну
везир
и
тако
је
грчевито
стеже
рукама
,
да
је
у
мало
не
угуши
.
—
Јес
,
ја
сам
његова
заручница
,
али
близу
већ
три
године
моје
га
очи
нису
виделе
.
Ни
сенка
његова
није
се
од
тога
доба
преда
мном
јављала
,
а
камо
ли
он
жив
.
—
Није
,
није
,
ни
сенка
његова
велиш
ти
;
он
ти
ни
у
сву
није
долазио
,
ти
ниси
никада
,
ни
у
сладострасним
провиђењима
ружичастих
снова
оскрвнила
постељу
нашу
:
ни
као
сенка
,
ни
као
сенчасто
привиђење
што
се
јавља
у
сну
у
тихим
и
ведрим
месечиним
ноћима
летњим
,
ти
га
ниси
загрлила
у
своје
наручје
,
ниси
га
обасула
пољупцима
и
усрећила
својим
чарима
.
Он
ни
као
сенка
није
долазио
,
ни
у
привиђењу
није
долазио
—
рече
везир
живо
,
брзо
,
сипајући
по
неколико
речи
на
једанпут
и
саплећући
се
преко
њих
,
а
непрестано
је
држао
главу
Марину
извијену
и
пиљио
јој
је
у
очи
.
—
Никад
,
никад
,
ни
на
јави
,
ни
у
сну
,
ни
у
привиђењу
,
ни
у
самој
помисли
он
није
ступио
у
ове
одаје
,
ни
он
,
ни
дух
његов
,
ни
сенка
његова
.
—
Није
,
није
—
понови
везир
чисто
сав
обасјан
неком
неисказаном
унутрашњом
радошћу
—
он
није
долазио
,
ни
у
сну
није
долазио
.
.
Ох
,
благо
,
благо
мени
!
...
раздрага
се
везир
и
снажно
,
страсно
стиште
Маре
у
ватрен
,
грчевит
загрљај
,
и
неколико
тренутака
оста
тако
не
пуштајући
је
.
Маре
је
осећала
како
везир
убрзано
неправилно
дише
како
му
срце
на
махове
,
бурно
и
неуредно
удара
,
час
заигра
и
тако
лупа
,
као
да
ће
из
груди
искочити
,
а
час
се
опет
тако
притаји
као
да
га
и
није
у
грудима
.
—
Он
није
долазио
!
Како
је
то
лепо
.
—
Како
је
то
добро
:
на
души
ми
је
тако
лако
...
Ах
,
мила
,
рајска
моја
Маре
!
—
чисто
је
шапутао
везир
,
не
дижући
још
главе
с
њена
рамена
и
не
пуштајући
је
из
свога
загрљаја
.
Али
на
једаред
он
се
трже
,
као
да
га
је
из
њених
недара
ненадно
змија
ујела
;
трже
се
и
тако
је
одгурну
од
себе
,
да
јадна
Маре
у
мало
не
паде
.
—
Шта
је
ово
,
шта
радим
ја
?
Ја
сам
полудео
;
ја
чиним
безумне
,
немогуће
ствари
,
ја
вршим
самоубиство
над
собом
,
ја
се
ругам
највећим
светињама
предака
мојих
,
ја
газим
свете
завете
њихне
,
ја
сам
постао
неверник
,
издајник
,
безумник
...
Не
,
не
,
то
не
сме
,
то
не
може
бити
,
ја
треба
да
се
приберем
,
да
дођем
к
себи
,
да
повратим
изгубљено
умље
,
да
казним
злочин
и
неверство
,
да
размрскам
главу
лепој
,
шареној
,
отровној
змији
,
која
се
тако
лукаво
савила
око
срца
мога
,
спустила
на
њега
своју
хладну
,
пљоснату
змијску
главу
и
сикће
у
њега
љути
отров
...
Да
бежим
...
да
бежим
!
...
И
збиља
,
везир
јурну
и
излети
из
харема
,
остављајући
за
собом
широм
отворена
врата
.
После
као
да
се
нешто
предомисли
,
поврати
се
натраг
,
затвори
врата
и
шта
више
закључа
их
,
па
кључ
стрпа
у
џеп
,
што
до
сад
никад
није
чинио
.
Везира
нестаде
а
Маре
остаде
тужна
,
жалосна
,
плачна
,
али
непоколебљива
,
чврсто
решена
да
достојно
живи
и
умре
и
да
српељиво
сноси
све
што
је
снађе
.
Страх
је
завладао
у
целоме
конаку
кад
су
видели
какав
је
био
везир
по
изласку
из
харемских
одаја
своје
најлепше
жене
.
Свикнута
да
га
виђа
разведрена
и
разгаљена
кад
се
отуд
враћа
,
послуга
је
била
пренеражена
,
чујући
како
је
везир
страховито
викнуо
,
да
у
харем
код
Маре
нико
не
улази
док
он
не
нареди
.
Чак
су
се
побојали
да
није
дошло
до
злочина
и
убиства
,
тако
је
страшан
и
промењен
изгледао
везир
.
Ван
себе
од
гнева
,
у
страшном
душевном
растројству
,
везир
се
,
по
изласку
из
харема
,
затворио
у
своју
одају
.
Престрављена
послуга
и
везирови
дворјани
са
затајеним
дихањем
ишчекивали
су
шта
ли
ће
даље
бити
.
Везир
није
тренуо
целе
те
ноћи
.
Ослушкујући
,
млађи
су
га
чули
како
се
на
махове
притаји
а
после
опет
хода
.
Чешће
су
га
чули
како
дубоко
и
горко
уздише
.
Пред
зору
чуло
се
како
нешто
лупа
у
одаји
,
као
да
се
разбацују
некакве
ствари
.
Још
доцније
стража
с
поља
видела
је
како
се
прозори
на
једаред
зажарише
,
као
да
је
унутра
у
одаји
запаљена
била
каква
велика
ватра
.
По
дрхтању
светлости
јасно
се
могло
опазити
,
како
пламен
бива
час
већи
,
час
мањи
док
се
најзад
сасвим
није
угасио
.
То
је
везир
спаљивао
неке
своје
хартије
.
Страшна
је
била
та
ноћ
за
везира
.
За
десетак
часова
ту
је
кроз
његову
главу
прошло
више
но
што
по
некад
људи
преживе
за
читавих
десет
година
.
У
први
мах
везир
се
био
решио
да
казни
Маре
,
да
најстрашнијим
мукама
помори
све
оне
који
су
с
њом
били
у
вези
,
да
похвата
хајдуке
и
да
им
свечано
свима
поодсеца
главе
,
једном
речи
,
да
учини
оно
што
је
сматрао
да
му
је
дужност
као
царском
везиру
и
као
потомку
чувене
и
славне
лозе
која
је
царевини
до
сада
дала
многе
велике
државнике
и
верне
служитеље
престола
и
свете
вере
Мухамедове
.
„
Па
зар
је
друкчије
и
могло
бити
“
,
мислио
је
он
у
себи
„
зар
је
могао
,
зар
је
смео
он
постати
невера
и
издајник
великога
цара
,
који
га
је
још
тако
млада
одликовао
тако
високим
и
отменим
положајем
,
зар
се
и
за
тренутак
могао
колебати
кад
је
било
питање
на
коју
ће
страну
стати
,
кад
на
једној
стоји
част
и
дужност
а
на
другој
издајство
и
срамота
?
Шта
,
зар
он
,
везир
царски
,
због
једне
лепе
жене
да
метне
под
ноге
сву
сјајну
будућност
своју
,
да
баци
стидну
сенку
на
читав
низ
светлих
предака
својих
,
који
су
понос
целог
Турства
,
да
се
умеша
међу
мрачне
,
преступне
бунтовнике
,
што
ничу
из
прљаве
низине
поробљене
,
угнетене
раје
,
намењене
да
,
као
и
свака
друга
стока
,
послужи
вишој
благородној
раси
турској
:
зар
да
сутра
пукне
глас
од
Београда
до
Багдада
како
се
београдски
везир
дао
омађијати
од
једне
вештице
ђаурске
,
и
њој
за
љубав
напустио
своје
везирске
дужности
и
здружио
се
с
бунтовном
рајом
:
зар
да
дочека
да
га
ухвате
,
окују
и
као
роба
погнају
кроз
она
иста
места
,
куда
је
пролазио
као
заповедник
,
господар
и
верни
већил
султанов
?
Та
он
није
тиква
без
корена
,
он
није
самац
на
свету
,
он
има
велику
родбину
,
има
живу
матер
,
има
браћу
,
сестре
,
има
децу
своју
.
Па
зар
све
то
да
закука
у
један
глас
и
да
заплаче
крвавим
сузама
!
?
Зар
све
то
да
упропасти
,
да
убије
,
да
сахрани
он
,
он
лично
,
он
својеручно
!
...
Не
,
не
,
то
просто
не
може
бити
!
...
“
И
у
томе
тренутку
,
везир
се
чисто
чудио
,
како
му
је
могло
и
на
ум
пасти
да
може
бити
друкчије
;
како
је
могао
и
за
тренутак
сумњати
и
колебати
се
којој
ће
се
страни
приволети
и
који
ће
пут
изабрати
.
Али
баш
у
том
тренутку
кад
му
се
чинило
да
је
његова
судбина
решена
,
да
је
његово
држање
јасно
и
одређено
и
да
се
само
по
себи
разуме
шта
и
како
мора
чинити
,
њему
се
на
једаред
замагли
пред
очима
,
а
из
те
магле
пред
њим
полако
изниче
и
васкрсава
бајна
,
чаробна
слика
његове
дивне
Маријоле
.
Она
тада
стоји
пред
њим
тужна
,
плачна
,
нема
,
а
из
оних
њених
дивних
,
чудесних
очију
отима
се
прекор
.
„
Охоли
везире
,
зашто
си
тако
неверан
и
себичан
?
Зар
ти
можеш
збиља
веровати
да
ће
тебе
на
зло
навући
једно
овако
чисто
и
невино
створење
,
једна
овако
нежна
и
анђелски
добра
душа
?
!
Зар
ти
можеш
истински
веровати
,
да
у
оваквом
дивном
телу
може
становати
пакосна
,
сатанска
душа
,
која
ће
тебе
мамити
на
зло
и
гурати
те
у
срамоту
?
Зар
те
није
жао
,
зар
ти
није
грех
помислити
да
она
уста
лажу
,
да
оне
очи
притворно
гледају
,
да
оно
срце
неискрено
куца
,
када
се
нуди
:
—
узми
ме
да
за
навек
будем
твоја
,
а
тај
велики
дар
плати
само
једним
великим
милосрђем
,
које
би
ти
,
ако
си
човек
а
не
звер
,
требао
и
сам
да
учиниш
,
да
те
нико
за
то
нарочито
не
моли
,
да
ти
се
за
то
не
даје
никаква
нарочита
накнада
“
.
Да
,
у
тим
тренутцима
појави
се
пред
њим
бледа
,
измучена
слика
лепе
жене
и
млади
везир
већ
не
може
више
да
издржи
ни
њен
поглед
,
ни
њене
уздахе
,
ни
њену
тиху
,
покорену
сету
.
Он
у
том
тренутку
осећа
да
је
његова
привезаност
за
ту
жену
дубља
од
пучине
морске
,
виша
од
најудаљенијих
висина
небесних
,
шира
од
бескрајности
и
јача
од
свемоћи
.
И
као
год
што
му
се
мало
час
чинило
,
да
је
за
њега
тако
јасно
и
одређено
да
мора
одбацити
лепу
жену
,
тако
му
исто
сад
изгледа
и
јасно
и
разговетно
,
да
он
без
ње
не
може
живети
,
да
пре
може
сам
себи
одсећи
главу
,
појести
своје
рођено
срце
и
испити
сву
своју
крв
,
само
се
не
може
ње
одрећи
,
нити
може
без
ње
бити
.
И
везир
се
тада
чудио
,
како
је
могао
и
за
тренутак
помишљати
на
што
друго
но
што
је
то
,
да
се
потпуно
преда
вољи
и
пуном
располагању
ове
чудесне
женске
,
па
што
она
хоће
,
то
ће
од
њега
и
бити
.
У
таким
тренутцима
гнечен
неодољивим
страшним
осећајима
с
две
супротне
стране
,
он
се
на
једаред
осећао
тако
немоћан
и
тако
мајушан
,
да
није
видео
спаса
ни
излаза
ни
у
чему
другом
,
но
да
једним
ударцем
сврши
све
,
да
реши
страшно
питање
бежањем
испред
њега
—
да
од
грозне
загонетке
живота
,
која
је
пред
њим
стала
као
неразрешљив
Гордијев
чвор
,
побегне
у
смрт
.
У
таким
тренутцима
везир
је
озбиљно
помишљао
на
самоубиство
,
и
оно
му
се
јављало
као
најлакши
и
најприроднији
излазак
из
тешке
несавладљиве
борбе
.
Али
одмах
за
тим
јављао
се
протест
младе
,
свеже
силе
,
која
никако
није
могла
пристати
да
се
тако
олако
под
земљу
закопа
.
Јуначка
крв
турска
бунила
се
против
самоубиства
,
и
везир
је
тада
осећао
позив
да
истраје
до
краја
,
да
се
бори
против
злих
прилика
,
али
да
увек
буде
спреман
и
на
пораз
и
на
погибију
.
Победи
ли
ипак
,
онда
ће
победа
бити
у
толико
слађа
и
славнија
.
У
такој
мучној
борби
везир
је
провео
целу
ноћ
.
По
десетак
пута
он
се
решавао
на
једно
,
па
се
опет
предомишљао
,
враћао
се
другоме
и
отпочињао
борбу
наново
.
Пред
зору
за
једно
пола
часа
бејаше
се
примирио
.
После
се
опет
чуло
тешко
корачање
по
соби
.
Тако
га
је
затекао
и
дан
.
Али
први
сунчани
зраци
затекли
су
везира
већ
решена
и
одлучна
.
Чим
се
разданило
везир
је
тражио
да
му
доведу
децу
,
и
то
најстаријег
синчића
,
коме
је
било
5
година
,
и
најмлађу
ћерчицу
која
је
тек
проговарала
.
Овај
захтев
још
је
више
престравио
све
укућане
.
До
сада
везир
није
то
никада
чинио
,
ни
тражио
да
му
доцу
доведе
у
његову
одају
.
Кад
је
хтео
провести
који
час
у
кругу
своје
породице
,
он
је
обично
одлазио
у
харем
својим
женама
,
и
ту
се
често
по
читаве
сахате
играо
с
децом
.
Никад
он
није
тражио
децу
ван
харема
.
Откуда
сад
овај
изузетак
?
Своју
малу
ћерчицу
везир
само
ижљуби
и
помилова
,
па
је
врати
натраг
дојкињи
,
а
старија
синчића
задржа
код
себе
.
То
је
било
умиљато
,
једро
детенце
,
лепо
као
анђелак
,
а
румено
као
мајска
ружа
.
Отац
га
узе
к
себи
на
колено
,
и
дуго
је
с
њим
разговарао
.
Мали
Ахмед
причао
је
оцу
стотину
својих
дечијих
пошурлија
,
а
суморни
везир
старао
се
да
га
по
могућству
што
пажљивије
слуша
.
Често
би
на
његове
свеже
,
румене
обрашчиће
спустио
врео
,
страсан
пољубац
па
би
га
после
опет
мирно
и
ћутећки
слушао
.
Везир
се
био
решио
да
остане
веран
својим
дужностима
и
своме
позиву
,
решио
се
дакле
да
жртвује
Маре
и
спремао
се
да
оде
сад
к
њој
,
да
последњи
пут
с
њоме
говори
и
да
јој
каже
...
Он
управо
није
знао
шта
да
јој
каже
,
није
могао
дати
себи
тачна
рачуна
ни
о
томе
,
шта
ће
сад
код
ње
,
кад
је
већ
једном
ствар
преломио
—
али
он
је
осећао
неодољиву
жудњу
да
је
још
једном
види
и
сматрао
је
то
управо
као
неку
своју
дужност
.
А
овамо
опет
бојао
се
слабости
!
Бојао
се
кад
дивна
жена
стане
пред
њим
у
пуном
блеску
лепоте
своје
,
кад
га
погледа
оним
бајним
очима
,
кад
га
салети
сваковрсним
разлозима
,
које
јој
њен
фини
,
гипки
ум
вазда
у
изобиљу
ставља
на
расположење
—
бојао
се
да
у
том
тренутку
опет
не
посрне
;
да
се
његово
„
тврдо
и
непоколебљиво
“
решење
опет
не
поколеба
.
С
тога
,
је
потражио
потпоре
и
укрепљења
у
нејаком
синчићу
своме
;
узео
је
к
себи
невино
дете
,
да
га
његова
анђеоска
чистота
штити
од
саблажњивих
и
грешних
мисли
,
за
какве
је
он
сад
сматрао
своје
помисли
и
пожуде
за
Маром
.
Везир
је
дуго
гледао
свога
првенца
,
старајући
се
тиме
да
што
више
распири
своју
родитељску
љубав
,
која
је
овде
требала
да
буде
као
неки
штит
против
љубавних
стрела
Мариних
.
На
једаред
везир
скочи
,
окрете
се
светој
ћаби
,
клече
на
молитвено
сиџаде
,
намести
синчића
крај
себе
и
узе
се
топло
и
срдачно
молити
богу
,
ударајући
често
челом
о
под
.
Научен
из
најранија
детињства
,
а
видећи
сад
оца
где
се
моли
богу
,
мали
Ахмед
узе
и
сам
клањати
.
Његова
малена
усташца
шапутала
су
разне
молитве
,
од
којих
је
везир
овда
онда
чуо
по
какву
реч
.
Али
како
му
је
било
,
кад
чу
слатке
речи
детиње
,
где
се
моли
богу
да
помогне
оцу
његовом
.
Сав
потресен
,
везир
дограби
у
наручје
синчића
свога
и
дуго
га
је
тако
држао
,
предан
свом
душом
најтоплијој
и
најусрднијој
молитви
великоме
творцу
небеса
и
земље
.
За
кога
се
он
молио
у
тим
тренутцима
?
За
себе
,
за
чедо
своје
и
—
за
ону
која
га
је
научила
да
се
моли
богу
за
оца
свога
.
После
много
времена
везир
се
сад
први
пут
с
љубављу
и
топлом
благодарношћу
сетио
законите
жене
своје
,
која
му
је
децу
родила
.
Ово
сећање
он
је
сам
сматрао
као
срећан
знак
да
му
се
душа
почела
трезнити
од
заносне
љубавне
опијености
за
лепом
Маре
.
Везирова
молитва
била
је
дуга
и
он
је
после
ње
устао
окрепљен
и
прилично
умирен
.
Осећао
је
неку
нову
снагу
у
себи
...
Дете
предаде
натраг
женама
,
а
сам
се
упути
у
харем
лепе
Маре
.
Везир
је
ушао
у
харем
хладан
и
намргођен
;
ушао
је
полако
,
нечујно
,
опрезно
.
Маре
је
лежала
на
дивану
обучена
.
И
ако
је
на
пољу
био
дан
већ
одавно
,
у
харему
су
још
горели
жишци
,
а
због
спуштених
завеса
изгледало
је
као
да
још
траје
ноћ
.
Кад
везир
уђе
Маре
се
не
помаче
и
оста
мирна
на
дивану
.
„
Да
ли
спава
?
“
—
прошапута
везир
и
пође
јој
полако
на
прстима
.
Маре
је
лежала
насатке
,
али
је
лице
била
окренула
у
вис
.
Према
малаксалој
светлости
ово
измучено
лице
било
је
самртнички
бледо
,
а
на
њему
је
лебдила
некаква
чудна
,
неизмерна
сета
,
са
које
би
и
студени
камен
просузио
.
Везир
опази
тај
израз
и
сав
се
стресе
.
Марина
десна
рука
била
је
право
пружена
низ
тело
и
наслоњена
на
десно
бедуо
.
Лева
рука
,
пак
,
висила
је
опуштена
низ
диван
.
Јамачно
је
прво
била
на
дивану
,
али
,
кад
је
после
у
сну
олабавила
,
она
се
смакла
и
обесила
се
низ
диван
.
Цео
положај
лепе
жене
био
је
некако
сувише
опуштен
и
млитав
,
више
је
личио
на
положај
какве
мртве
фигуре
од
воска
,
но
на
живо
тело
.
Једино
онај
болни
израз
на
лицу
подсећао
је
на
живот
.
„
Да
није
учинила
што
зло
са
собом
;
да
се
није
отровала
!
...
—
сену
везиру
кроз
главу
,
и
он
јој
чисто
прискочи
.
Но
Мерине
обле
груди
равномерно
су
се
дизале
и
спуштале
,
и
везир
застаде
пред
њом
као
укопан
.
Дуго
и
дуго
гледао
је
он
у
њу
зорно
,
жудно
,
нетремице
!
На
једаред
се
полако
спусти
и
клече
крај
дивана
.
Најлак
,
сав
уздрхтан
,
он
ухвати
опрезно
њену
клонулу
руку
и
прислони
је
својим
уснам
.
Он
их
није
ни
опазио
,
али
сузе
,
које
су
одавно
већ
почеле
тећи
,
кануше
на
руку
лепе
жене
и
она
се
трже
.
Повуче
руку
и
отвори
очи
.
Поглед
јој
се
сусрете
с
погледом
везировим
.
Она
се
прену
и
исправи
се
на
дивану
.
Наста
тренутак
нема
гледања
.
„
Боже
!
Шта
да
јој
рекнем
,
чиме
да
почнем
?
!
“
—
прође
везиру
кроз
главу
.
—
Како
сте
нечујно
ушли
,
господару
!
нисам
вас
ни
осетила
!
—
рече
Маре
.
—
„
Како
сте
нечујно
ушли
!
...
“
„
Господару
!
...
“
Све
обичне
речи
!
...
Она
ми
говори
као
и
обично
;
као
да
није
ништа
ни
било
,
...
као
да
није
већ
све
свршено
,
...
као
да
она
не
зна
!
...
Па
она
можда
и
не
зна
!
...
Наравно
,
она
и
не
зна
о
мојој
одлуци
...
Јес
,
ја
сам
то
решио
за
себе
;
само
сам
за
себе
;
то
сем
мене
једнога
нико
више
и
не
зна
!
Чак
ни
она
ништа
не
зна
...
Како
да
јој
кажем
?
Како
,
како
?
—
Госпођо
...
поче
он
—
Маре
га
погледа
зачуђено
.
Никад
до
сад
није
она
из
његових
уста
чула
ту
сувопарну
,
хладну
реч
„
госпођо
“
!
.
.
Но
он
продужи
.
—
Госпођо
.
Мучио
сам
се
целе
ноћи
;
моја
је
борба
била
очајна
,
али
ја
сам
је
најпосле
савладао
,
ја
сам
се
решио
...
Маре
се
још
боље
исправи
на
дивану
,
а
везир
већ
бејаше
устао
и
стојао
је
пред
њом
мирно
и
скрушено
.
...
—
Решио
сам
се
да
останем
веран
дужности
својој
,
и
ваши
савезници
хајдуци
сви
ће
изгинути
под
ударцима
џелатске
секире
.
...
„
Гле
,
рекао
сам
јој
ваши
савезници
“
...
то
је
добро
,
сад
и
не
треба
да
јој
више
говорим
„
ти
“
—
то
је
прошло
...
.
то
је
старо
!
...
.
—
прође
везиру
кроз
главу
.
—
„
Старо
...
старо
...
али
колико
је
слатких
,
колико
драгих
успомена
везано
за
то
„
старо
“
,
за
то
што
је
„
било
и
прошло
“
,
за
то
што
се
никад
више
неће
повратити
Никад
више
!
...
„
И
бедни
је
везир
осећао
да
му
се
при
тој
једној
речи
само
срце
кида
!
„
Никад
,
никад
више
!
“
—
мислио
је
он
а
осећао
је
како
му
се
у
глави
почиње
мутити
и
смркавати
.
Маре
је
опазила
ову
забуну
и
пометњу
везирову
;
њено
бистро
око
одмах
је
познало
како
је
голема
разлика
између
онога
што
говоре
уста
,
и
онога
што
осећа
срце
везирово
.
С
тога
,
место
да
је
огорче
његове
сурове
речи
,
она
га
је
у
души
искрено
и
срдачно
жалила
.
Али
у
овај
мах
на
њеним
уснама
ипак
заигра
лак
подругљив
осмејак
.
—
Светли
везир
заборавља
да
хајдуци
нису
још
у
његовој
руци
.
Моје
савезнике
ви
би
могли
метнути
под
џелатску
секиру
само
онда
,
кад
бих
ја
била
довољно
подла
да
их
издам
.
Али
,
знајући
мој
карактер
,
то
ваљда
неће
од
мене
очекивати
ни
мој
господар
.
Ја
сам
вама
нудила
једну
часну
погодбу
у
име
хајдука
.
Ви
је
нисте
примили
,
и
ту
је
крај
.
Тиме
је
питање
о
хајдуцима
пресечено
и
они
су
остављени
и
даље
својој
рођеној
судбини
.
Но
уједно
ја
сам
вам
открила
и
једну
моју
личну
тајну
.
Зато
се
ви
можете
са
мном
рачунати
и
наплаћивати
како
вам
је
воља
:
можете
ме
као
бунтовницу
казнити
.
То
је
све
у
вашој
руци
.
Али
судба
хајдука
није
у
вашој
руди
,
јер
још
не
знате
њино
боравиште
,
и
докле
вам
га
не
бих
казала
ја
ви
вашу
претњу
не
можете
извести
.
И
збиља
,
везир
тек
сад
примети
да
он
о
хајдуцима
још
ништа
поуздано
не
зна
и
да
му
Маре
још
није
казала
где
су
они
.
И
ако
је
целе
ноћи
мислио
о
тој
ствари
,
ово
што
је
најближе
и
најприродније
не
бејаше
му
пало
на
ум
.
То
га
сад
веома
изненади
.
Задивљен
,
он
стаде
сад
пред
Мару
зачуђено
је
гледао
у
њу
и
онда
рече
,
као
да
је
сам
себе
питао
:
—
Па
шта
сад
?
Положај
везиров
збиља
је
био
смешан
и
Маре
се
чисто
осмехну
одговарајући
му
:
—
Па
ништа
!
Са
мном
ћете
учинити
што
вам
је
воља
,
а
хајдуци
ће
остати
као
што
су
и
били
,
поскапаће
,
али
ви
нећете
доживети
то
задовољство
да
им
ваш
џелат
једном
по
једном
одруби
главу
.
Везир
се
дубоко
замисли
:
у
његовој
јадној
глави
опет
је
било
мрачно
и
мутно
.
Он
је
био
вољан
да
жртвује
своју
личну
срећу
својој
дужности
и
државној
користи
,
само
кад
би
ту
корист
могао
видети
јасно
.
Али
док
му
је
с
једне
стране
било
сасвим
разговетно
,
како
је
голема
жртва
коју
подноси
,
с
друге
стране
био
је
у
големој
двоумици
о
користи
коју
ће
отуда
ма
ко
имати
.
И
управо
у
тренутку
кад
се
он
бори
,
кад
се
мучи
и
напреже
да
назре
ту
општу
корист
,
Маре
,
као
да
чита
његове
мисли
,
пита
га
баш
о
томе
истом
(
ово
је
већ
по
други
пут
како
она
погађа
мисли
његове
,
и
тражи
му
одговор
,
који
он
још
ни
за
себе
нема
.
—
За
што
је
светли
везир
решио
да
жртвује
и
себе
,
и
мене
,
и
мир
свој
,
и
срећу
своју
,
и
све
?
...
—
упита
Маре
,
гледајући
везира
како
занемео
бејаше
застао
,
па
и
не
чекајући
његова
одговора
,
она
продужи
:
—
Та
ја
нисам
слепа
;
ја
јасно
видим
како
је
у
души
вашој
и
ма
колико
се
ви
силили
да
прикријете
осећаје
своје
,
ја
видим
како
се
рањено
срце
наше
болно
трза
и
бије
у
уском
простору
своме
.
Ради
чега
све
те
големе
жртве
,
мили
господару
?
Маре
ућута
;
она
је
чекала
одговор
.
—
Ради
чега
?
—
понови
везир
—
ради
државе
,
ради
престола
,
ради
славе
и
јачине
султанове
,
ради
одржања
господства
турског
—
рече
везир
чисто
кивно
,
не
верујући
ни
сам
у
своје
рођене
речи
.
—
Шта
ће
помоћи
господству
турском
,
што
светли
везир
себе
мучи
?
—
учита
Маре
.
—
Али
ће
му
помоћи
кад
нестане
Црна
Ратника
и
његове
бунтовне
гомиле
—
примети
везир
.
—
Голема
заблуда
,
господару
мој
.
Почела
сам
озбиљан
разговор
с
вама
,
и
кад
сам
вам
већ
нешто
казала
,
казаћу
вам
и
остало
.
За
вас
не
може
бити
тајна
да
се
Аустрија
спрема
за
рат
.
Она
је
бацила
око
на
ове
лепе
земље
,
и
као
што
није
ни
до
сад
жалила
ни
крви
ни
новаца
,
тако
неће
ни
од
сад
жалити
само
да
их
за
се
уграби
.
Ако
буде
жив
Црни
Ратник
он
ће
бити
голема
сметња
овим
прохтевима
аустриским
.
—
...
Но
ви
ћете
можда
рећи
:
Али
он
се
не
ће
одупирати
Аустрији
у
корист
Турске
,
већ
у
име
својих
народних
идеала
,
желећи
да
на
Балкану
створи
самосталну
балканску
краљевину
.
Дакле
,
Турској
је
све
једно
,
јер
ту
је
управо
питање
између
врага
и
ђавола
.
И
ако
би
она
морала
изгубити
подунавске
земље
своје
,
њој
је
онда
баш
са
свим
све
једно
ко
ће
их
приграбити
,
да
ли
Аустрија
,
или
каква
нова
балканска
краљевина
.
Тако
ћете
можда
мислити
,
светли
везире
,
а
на
први
поглед
тако
се
и
чини
.
Али
у
истини
није
тако
,
а
за
Турску
је
од
огромна
значаја
у
чијим
ће
рукама
бити
ове
земље
,
ако
их
она
једном
морадне
изгубити
.
То
је
питање
тако
од
битнога
значаја
,
да
би
Турска
имала
голема
разлога
,
пре
сама
да
уступи
ове
земље
малим
балканским
народима
,
но
да
се
изложи
ризику
,
да
јој
их
Аустрија
отме
и
приграби
.
Ствар
је
проста
;
ту
говори
прост
најобичнији
рачун
,
где
је
интерес
Турске
.
Али
баш
с
тога
,
што
је
цела
та
ствар
и
врло
проста
и
врло
јасна
,
турски
државници
превиђају
је
и
пролазе
поред
ње
без
пажње
.
То
је
некако
у
природи
људској
,
а
нарочито
је
то
случај
код
дипломата
,
да
увек
беже
од
простих
ствари
,
јер
им
се
све
чини
:
оно
што
