требати!
Зато
прочита
у
књигама
још
једанпут
о
томе
па
једнога
дана
рече
деци
:
„
Данас
ћемо
ићи
у
клисуру
,
да
печемо
креч
.
“
Да
деца
нису
видела
окречену
школу
а
нека
и
лепе
,
беле
варошке
куће
и
цркву
,
не
би
ни
знала
шта
је
креч
.
А
како
се
он
пече
и
од
којега
камена
,
о
томе
појма
нису
имала
.
Зато
једва
дочекаше
час
поласка
.
Понеше
и
будак
,
мотику
и
ашов
.
Кад
су
дошли
у
клисуру
,
изберу
место
и
ископају
рупу
за
кречану
.
Ово
је
и
за
Радишу
самога
било
ново
и
заједно
су
се
домишљали
како
ће
.
Рупу
су
копали
у
брду
идући
право
,
хоризонтално
,
а
не
наниже
у
земљу
.
Кад
су
мислили
да
је
доста
,
доносили
су
камење
и
почели
да
га
дену
.
У
средини
је
ваљало
оставити
рупу
за
ватру
а
наоколо
денути
.
И
овде
су
видели
двоје
:
како
је
тешко
разбијати
камење
,
без
барута
и
великог
гвозденог
маља
,
и
како
је
тешко
угађати
камење
и
денути
га
у
куп
са
шупљином
изнутра
а
да
не
падне
.
И
ваздуги
дан
су
радили
и
једва
су
стигли
да
куп
покрију
земљом
и
да
заложе
,
па
се
онда
вратили
,
оставивши
двојицу
оближњих
,
да
ложе
до
мрака
па
онда
да
метну
који
већи
пањ
и
да
затворе
,
да
се
ватра
не
гаси
,
а
ујутру
да
поране
да
је
опет
наложе
.
И
дошли
су
опет
ујутру
и
провели
цео
дан
разговарајући
се
о
ономе
што
су
у
школи
учили
,
о
биљкама
које
су
деца
налазила
и
доносила
и
о
разном
камењу
а
највише
о
кречу
и
огромној
употреби
његовој
.
Деца
су
једва
чекала
да
им
се
испече
креч
и
да
понесу
по
једно
парче
,
али
он
ни
данас
није
био
готов
;
а
и
да
је
,
био
би
врућ
.
Зато
Радиша
опет
остави
она
два
чувара
,
а
он
се
с
осталима
врати
школи
.
Тек
трећег
дана
деца
су
видела
дело
руку
својих
.
Али
докле
су
се
они
бавили
и
чекали
да
се
још
више
излади
,
са
запада
су
почели
да
се
дижу
облаци
,
који
су
подсећали
на
кишу
.
Мало
за
тим
па
духну
и
хладан
ветар
.
Зато
Радиша
рече
,
да
узму
по
једно
парче
и
да
пођу
.
И
пођоше
.
Али
нису
били
ни
за
четврт
сата
одмакли
,
а
киша
поче
да
прокапљује
па
најпосле
сложи
и
пљусак
као
из
кабла
.
Настаде
живи
жагор
:
моје
се
пуши
—
моје
се
угреја
још
више
—
ја
моје
не
могу
да
држим
—
јао
изгоре
ме
—
и
многи
почеше
да
бацају
,
и
да
гледају
како
ври
на
земљи
.
„
Бацајте
!
“
викну
Радиша
,
и
сви
,
који
су
још
држали
у
рукама
побацаше
на
земљу
.
„
Мени
је
господине
,
у
торби
,
“
рече
један
.
„
Прогореће
ти
торба
!
“
рече
му
Радиша
.
„
Јао
,
изгоре
ме
!
“
стаде
дрекати
Станимир
и
бацати
креч
из
недара
и
чешати
се
по
опеченом
месту
—
Само
је
своје
парче
донео
Станко
,
чија
је
торба
била
кожна
.
Тако
су
прошли
мали
кречари
с
првим
кречем
у
Загорици
.
Али
је
кречана
њихова
,
пуна
прашине
беле
као
снег
,
остала
да
прича
козарима
и
целом
селу
,
да
се
ту
може
пећи
креч
и
како
се
то
ради
...
Ово
је
друго
Боже
помози
.
Сад
остаје
још
брига
за
цреп
и
циглу
.
Зато
се
Радиша
једне
Недеље
договори
са
својим
великим
ђацима
,
да
на
Ивањ
дан
оду
у
Поречје
,
где
раде
ћерамиџије
,
те
да
виде
,
како
се
то
ради
.
Успут
им
је
свратио
пажњу
,
да
пазе
на
све
до
ситница
,
како
би
после
,
вели
,
и
ми
умели
да
градимо
.
Најпре
да
гледају
каква
је
земља
и
сви
да
узму
по
мало
;
онда
како
се
она
меси
;
какви
су
и
колики
су
калупи
;
како
се
у
њих
меће
и
из
њих
изручује
;
како
се
суше
,
како
се
дену
и
колико
се
пеку
.
Ћерамиџије
су
највише
градиле
ћерамиду
,
мање
цреп
а
најмање
циглу
,
јер
им
је
мало
ко
и
тражио
,
пошто
су
у
целом
том
крају
људи
мало
зидали
куће
од
цигле
.
Ипак
су
загорички
младићи
све
то
лепо
разгледали
и
запамтили
а
једну
циглу
и
цреп
понели
су
и
„
за
спомен
“
.
.
Кад
су
се
вратили
у
село
,
нашли
су
у
једној
њиви
близу
школе
у
реци
готово
исто
онаку
земљу
као
што
је
она
у
Поречју
.
Радиша
је
још
из
ближе
испитао
састав
једне
и
друге
и
нашао
је
врло
малу
разлику
.
И
није
га
мрзело
,
да
умеси
мало
блата
од
те
земље
,
да
направи
бајаги
цреп
и
да
га
испече
на
ватри
да
се
скоро
усија
и
—
звечао
је
лепше
од
поречкога
црепа
!
И
ово
је
било
треће
Боже
помози
.
Три
главне
сметње
су
отклоњене
;
а
грађе
у
Загорици
има
,
хвала
Богу
,
доста
,
само
да
се
одсече
на
време
.
5
.
Петров
дан
Освануо
је
Петров
дан
.
Радиша
је
био
казао
и
малим
и
великим
ђацима
да
дођу
,
а
кмету
Миљку
је
био
рекао
,
да
за
тај
дан
позове
и
њихове
родитеље
и
све
виђеније
сељане
.
Јутро
је
било
необично
лепо
и
сви
су
поранили
школи
као
цркви
.
И
људи
,
и
деца
,
и
младићи
закитили
су
се
цвећем
,
као
да
иду
на
сабор
или
на
заветину
,
и
око
малене
школе
загоричке
све
је
мирисало
.
Радиша
је
најпре
уредио
око
доксата
мале
ђаке
а
иза
њих
велике
,
а
иза
ових
стали
су
људи
.
Онда
је
он
изишао
на
доксат
и
,
не
претендујући
ни
на
какав
беседнички
дар
,
сасвим
просто
и
природно
почео
је
овако
:
„
Ученици
!
Ви
сте
били
срећни
,
да
први
пођете
у
школу
у
овоме
селу
.
Школа
је
ваша
истина
мала
,
али
то
вама
ништа
није
сметало
,
да
долазите
сваки
дан
и
да
научите
у
њој
што
сте
год
више
могли
.
Али
то
је
одвише
мали
део
од
онога
,
што
људи
знају
и
што
ви
још
имате
у
школи
да
научите
.
Зато
деца
и
не
иду
у
школу
само
годину
дана
него
најмање
3—4
године
.
Зато
ћете
и
ви
учити
још
.
Ви
сте
сви
ове
године
учили
први
разред
,
а
сад
ћете
прећи
у
други
.
А
између
првог
и
другог
разреда
је
распуст
,
да
се
мало
и
ви
одморите
и
да
што
и
код
куће
помогнете
преко
лета
.
А
књиге
ћете
понети
са
собом
,
да
их
мало
прочитавате
,
те
да
не
би
ко
што
заборавио
.
А
највише
чувајте
здравље
своје
.
Уз
ово
ја
се
надам
,
да
нећете
никад
заборавити
,
да
сте
ђаци
и
да
треба
да
будете
паметнији
од
друге
деце
.
Она
друга
деца
,
што
не
иду
у
школу
,
ваља
да
се
угледају
на
вас
,
како
ви
радите
,
а
не
ви
на
њих
.
А
где
што
сами
не
знате
,
питајте
и
слушајте
своје
старије
.
Јер
тако
је
и
Бог
рекао
:
да
старији
уче
млађе
,
а
млађи
да
слушају
старије
.
И
,
благо
оној
кући
и
ономе
селу
,
где
се
старији
слушају
!
Ту
ће
млађи
расти
бољи
и
паметнији
;
а
кад
дође
време
да
они
буду
старији
,
они
ће
боље
умети
и
да
заповедају
и
сами
да
раде
;
ту
ће
среће
бивати
све
више
а
невоље
све
мање
,
а
то
људи
зову
напредак
.
„
Распуст
траје
6
недеља
,
а
то
је
до
Велике
Госпође
.
Зато
ви
бројте
недеље
,
па
кад
набројите
шест
и
дође
тај
празник
Велика
Госпођа
,
а
ви
ћете
сутрадан
доћи
у
школу
.
„
Хвала
вам
,
што
сте
ме
ове
године
лепо
слушали
и
добро
се
учили
!
“
„
Вала
и
Вама
,
господине
!
“
чуше
се
многи
гласови
од
деце
,
особито
од
оних
одраслијих
.
„
Е
,
вала
,
’
вала
и
теби
,
господине
,
ка
’
и
оцу
“
повикаше
и
сељани
из
гомиле
.
„
Е
,
сад
,
браћо
,
вама
да
се
окренем
.
Вама
хвала
што
сте
марили
за
школу
и
отворили
је
.
Тај
ваш
мар
баш
највише
и
казује
,
колико
школа
вреди
и
да
се
данас
без
ње
не
може
.
Око
нас
су
народи
паметни
,
учени
,
просвећени
и
напредни
,
и
ако
би
ми
овако
остали
у
тами
,
у
мраку
,
у
незнању
и
неумешности
,
они
би
нас
претекли
и
заробили
.
Ми
бисмо
осиротели
,
у
лику
се
завили
и
најпосле
пропали
.
Наука
нам
казује
,
да
су
пропали
сви
они
народи
,
који
нису
хтели
да
се
уче
;
а
који
су
се
учили
,
они
су
напредовали
и
они
живе
и
данас
.
Чули
сте
да
се
каже
:
ум
царује
,
а
снага
кладе
ваља
.
А
до
великога
ума
долази
се
учењем
.
Али
да
се
одржи
и
она
снага
што
кладе
ваља
,
ваља
разума
и
умешности
,
ваља
науке
,
а
до
науке
се
долази
само
учењем
.
Зато
хвала
вама
опет
,
што
сте
марили
и
тражили
школу
!
„
Али
сад
,
браћо
,
долази
нешто
друго
.
Вама
је
школа
одобрена
привремено
,
док
не
подигнете
нову
зграду
.
И
ако
ово
не
бисте
учинили
,
господин
министар
би
вам
затворио
школу
и
ви
бисте
опет
остали
без
школе
,
као
што
сте
и
били
.
Чули
сте
,
од
оних
што
су
били
на
испиту
,
да
је
господин
надзорник
рекао
,
да
ће
одмах
,
чим
се
врати
,
предложити
господину
министру
,
да
вам
се
школа
затвори
.
А
ево
и
долази
јесен
;
ови
ђаци
прелазе
у
други
разред
,
а
ми
треба
у
први
да
примимо
друге
ђаке
,
а
ми
не
можемо
примити
ни
једнога
више
!
А
кад
то
чује
господин
министар
,
он
ће
нам
за
извесно
затворити
школу
.
А
куда
ће
онда
ваша
штета
,
и
грехота
,
и
срамота
!
...
„
Зато
,
браћо
,
ако
нећете
то
да
буде
,
ми
данас
треба
да
решимо
,
да
се
зида
нова
школа
и
да
о
томе
известимо
господина
министра
.
А
пре
но
што
то
решимо
,
чујте
ме
да
вам
кажем
нешто
.
„
Село
је
више
сиромашно
и
ви
сте
људи
танкога
стања
,
па
се
можете
побојати
скупоће
и
великих
трошкова
.
Али
ја
и
ваш
кмет
Миљко
мислили
смо
много
о
томе
,
па
смо
нашли
начина
,
да
нас
и
велика
зграда
не
стане
много
и
да
је
за
десет
година
исплатимо
а
да
не
осетимо
.
Удесићемо
,
да
се
цигла
и
ћерамида
или
цреп
гради
овде
,
у
нашем
селу
;
а
ви
ћете
навући
песка
и
камена
колико
затреба
и
насећи
јапије
;
а
план
ћу
направити
ја
,
да
не
плаћате
инжињеру
.
Остаје
само
да
платимо
за
врата
,
прозоре
и
под
и
мајсторима
за
руке
,
а
за
то
ћемо
платити
нешто
из
општинске
касе
а
нешто
позајмити
из
штедионице
па
после
отплаћивати
сваке
године
по
мало
,
колико
можемо
.
Пристајете
ли
,
браћо
,
на
то
?
“
—
Пристајемо
,
пристајемо
;
хоћемо
,
хоћемо
;
хвала
ти
господине
на
томе
!
чуше
се
многи
гласови
из
гомиле
.
„
Е
,
добро
,
браћо
,
продужује
Радиша
.
Онда
сад
треба
да
се
договоримо
о
томе
:
где
ће
нова
школа
да
се
подигне
?
—
Ако
мене
питате
,
ја
бих
рекао
овако
.
Свакоме
не
може
бити
пред
кућом
.
Ово
је
место
прилично
на
средокраћи
,
и
кад
вам
је
овде
и
судница
и
црквиште
,
а
,
ако
да
Бог
,
овде
ће
вам
бити
и
црква
,
онда
зашто
да
ту
не
буде
и
школа
?
(
„
Тако
је
,
тако
је
,
господине
,
“
чују
се
гласови
)
.
Е
сад
,
браћо
,
ја
мислим
да
,
подижући
нову
зграду
,
ми
не
треба
да
рушимо
ову
стару
,
која
је
родила
ову
нову
и
за
коју
сте
ви
толико
потегли
и
труда
и
трошка
.
Ова
може
да
вам
остане
опет
за
судницу
,
а
нову
да
зидамо
на
другом
месту
.
(
„
Е
,
Бог
ти
дао
здравље
,
господине
,
за
ту
;
исто
је
тако
како
велиш
!
“
рече
један
виђен
домаћин
)
.
Ако
бисте
ме
послушали
,
браћо
,
ја
бих
вам
рекао
,
да
би
најбоље
било
,
да
нову
школу
подигнемо
онде
преко
пута
,
где
је
онај
газда
Мијаилов
стари
шљивар
и
Томина
кућа
,
ако
они
хоће
да
нам
их
даду
,
то
јест
продаду
?
“
Сиромашак
Тома
не
беше
овде
,
а
газда
Мијаило
беше
у
првим
редовима
и
сад
се
упреше
сви
погледи
на
њега
.
Он
се
мало
прибра
па
рече
:
„
Вала
,
браћо
,
кад
је
за
чколу
не
само
да
ћу
вам
га
продати
него
ћу
га
и
поклонити
,
ако
хоћете
!
(
„
Е
’
вала
,
’
вала
,
газда
Мијаило
!
“
чуше
се
многи
гласови
)
.
Радиша
настави
:
„
Јесте
,
браћо
,
и
ја
велим
нека
је
велика
хвала
брат
Мијаилу
!
Али
ја
мислим
,
ако
ово
од
њега
примимо
као
поклон
,
онда
је
право
,
да
га
после
поштедимо
од
кулука
,
кад
станемо
вући
камен
,
песак
и
грађу
?
“
(
Са
свих
страна
превикаше
:
„
Е
,
тако
је
господине
,
Бог
ти
дао
за
ту
)
“
.
—
Примате
ли
,
браћо
,
поклон
газда
Мијаилов
?
упита
кмет
Миљко
.
—
Примамо
,
примамо
,
одговорише
сви
.
—
А
примате
ли
да
га
ослободимо
кулука
?
упита
он
даље
.
—
Примамо
!
одговорише
опет
сви
.
-
Примате
ли
,
да
Томину
кућу
откупимо
за
школу
?
“
—
Примамо
!
одговорише
сви
у
глас
.
-
Примате
ли
,
да
нову
школу
зидамо
тамо
?
—
Примамо
и
нек
је
са
срећом
,
да
Бог
да
!
захорише
се
гласови
готово
из
целе
гомиле
.
—
Е
,
браћо
,
прихвати
Радиша
,
онда
треба
да
известимо
господина
министра
,
да
је
данас
село
решило
,
да
гради
нову
школу
и
изабрало
место
за
њу
,
па
вам
министар
онда
неће
затворити
школу
.
А
то
ћемо
да
учинимо
ја
и
кмет
Миљко
још
данас
.
-
Е
,
Бог
ти
дао
,
господине
,
што
пожелео
!
благосиљаху
сељани
,
пливајући
у
радости
,
што
им
се
школа
неће
затварати
.
-
А
сад
,
браћо
,
хвала
вам
на
овако
лепој
слози
и
мару
за
школу
и
да
Бог
да
,
да
и
ви
и
деца
ваша
видите
највећу
вајду
од
ње
!
Хвала
и
вама
,
децо
,
ученици
моји
и
велики
и
мали
,
што
сте
ме
слушали
и
што
сте
се
учили
и
владали
лепо
!
У
здрављу
опет
да
се
видимо
сутрадан
по
Великој
Госпођи
и
да
продужимо
науку
коју
сте
почели
!
“
.
.
Веће
опште
радости
у
Загорици
није
било
од
постања
њена
.
Она
је
многима
и
сузу
измамила
,
и
сви
су
прилазили
Радиши
,
да
му
кажу
збогом
.
За
кратко
време
никога
више
није
било
у
дворишту
школском
.
Остао
је
само
Радиша
с
кметом
Миљком
,
те
су
сели
и
поднели
извештај
министру
.
За
тим
је
и
кмет
отишао
и
остао
је
Радиша
сам
с
Грујом
.
Онде
,
где
је
пре
неколико
часова
била
онака
живост
и
онолико
света
,
сад
је
све
празно
и
пусто
,
да
овако
остане
46
дана
...
Сутрадан
је
опет
дошао
кмет
Миљко
и
позвао
у
судницу
Тому
,
да
му
каже
,
шта
је
јуче
село
решило
и
да
га
пита
,
хоће
ли
он
дати
кућу
.
Тома
је
већ
оно
чуо
шта
је
јуче
било
и
сад
без
промишљања
одговори
:
-
Ада
,
како
да
не
дам
,
кад
село
хоће
и
кад
сте
нашли
,
да
је
ту
најбоље
за
чколу
!
Само
сам
сиромах
,
те
не
могу
да
поклоним
,
као
газда
Мијаило
.
—
То
ти
нико
и
не
тражи
,
упаде
му
у
реч
кмет
Миљко
,
но
по
што
селу
да
продаш
?
-
И
то
не
знам
;
и
бојим
се
,
да
се
селу
не
учини
много
.
Но
најбоље
,
да
одредимо
неколико
људи
,
па
како
они
кажу
да
је
право
,
ја
ћу
пристати
,
одговори
Тома
.
—
Е
право
велиш
.
Најбоље
тако
.
Могао
би
неко
рећ
’
,
да
смо
ти
много
дали
,
а
неки
да
смо
ти
мало
дали
;
а
овако
најчистији
рачун
.
А
кога
ћемо
да
одредимо
?
упита
кмет
Миљко
.
—
Кога
год
хоћеш
,
рече
Тома
.
Ето
газда
Мијаила
и
комшија
,
ето
и
тебе
и
господин
Радише
,
па
како
ви
рекнете
.
-
Е
добро
,
Томо
;
хвала
ти
!
рече
кмет
Миљко
и
расташе
се
.
Миљко
онда
позове
газда
Мијаила
и
још
неколико
комшија
,
па
оду
Томиној
кући
,
да
виде
колики
је
плац
и
да
„
прошацују
“
колико
вреди
.
Онда
се
врате
у
школу
и
договоре
овако
:
да
село
да
Томи
од
општинске
утрине
где
хоће
двапут
више
земље
но
што
износи
његово
окућиште
с
њивом
,
коју
је
дао
за
градину
школску
,
и
да
му
премести
кућу
о
свом
трошку
;
да
га
ослободи
од
кулука
,
кад
се
буде
вукла
грађа
,
и
од
свих
трошкова
за
школу
и
још
му
да
у
готову
50
гроша
чаршиских
.
Кад
га
је
кмет
Миљко
позвао
сутрадан
,
да
му
ово
саопшти
и
упита
је
ли
задовољан
,
Тома
је
скинуо
капу
и
само
понизио
рекао
:
„
Вала
суду
и
добрим
људима
!
.
.
“
6
.
План
за
нову
школу
Оде
и
кмет
Миљко
и
оста
Радиша
сам
.
Још
је
требало
да
оде
и
Груја
и
онда
би
тек
Радиша
осетио
,
како
је
самоћа
необична
и
тешка
.
Али
Груја
је
остао
,
да
слуша
Радишу
и
чува
школу
кад
он
некуд
оде
.
Радиша
је
прво
отишао
у
варош
те
приновио
нешто
од
одела
и
покуповао
неке
најпотребније
ствари
па
се
онда
вратио
на
посао
.
Најпре
је
премерио
газда
Мијаилов
воћњак
и
Томино
окућиште
па
га
је
снимио
на
хартију
и
почео
да
смишља
план
:
како
да
се
постави
или
окрене
нова
зграда
и
са
којим
и
колико
одаја
или
одељења
да
буде
.
То
је
сада
био
најхитнији
и
најглавнији
посао
.
Ваљало
је
тачно
знати
:
каква
ће
да
буде
зграда
,
с
колико
просторија
,
колико
ће
врата
да
треба
,
колико
прозора
и
какви
ће
да
буду
,
колико
ће
да
треба
:
цигала
,
црепа
,
дасака
,
греда
,
дирека
,
рогова
и
летава
.
Ваљало
је
приближно
знати
и
колико
ће
отићи
камена
,
песка
и
креча
.
Као
што
се
види
,
цео
предрачун
.
Радиша
је
прво
узео
,
да
измисли
каква
ће
и
колика
зграда
бити
,
па
ће
после
срачунавати
,
колико
ће
чега
требати
.
Прво
је
смислио
,
да
школа
буде
са
два
одељења
.
А
кад
су
два
одељења
,
онда
ваља
да
буду
и
два
стана
за
учитеља
.
Буду
ли
ту
учитељи
муж
и
жена
,
онда
још
боље
:
биће
више
просторије
за
друге
потребе
.
С
највећом
журбом
и
нестрпљењем
предао
се
сада
послу
,
да
измисли
најбољу
школу
.
-
Сад
ми
је
пало
у
део
,
да
изведем
једно
велико
дело
!
Од
свега
онога
што
сам
видео
у
свету
и
научио
,
да
створим
сад
нешто
,
што
ће
бити
најбоље
не
само
за
ово
село
него
и
за
сва
околна
!
Њини
учитељи
нису
толико
путовали
и
видели
па
ни
учили
колико
ја
.
Зато
они
сви
,
може
бити
,
гледају
на
мене
,
шта
ћу
ја
урадити
...
Зато
,
добро
да
пазим
,
да
се
не
обрукам
!
...
говорио
је
Радиша
у
себи
.
А
како
ћу
се
радовати
,
ако
створим
нешто
најбоље
,
за
углед
!
...
Никад
Радиша
није
више
пожелео
да
буде
инжињер
,
или
да
се
више
бавио
инжињерском
науком
него
данас
.
И
замишљао
је
,
и
цртао
је
,
и
поцепао
је
безброј
хартица
,
на
којима
је
скицирао
своје
замисли
.
Треба
да
буде
једна
зграда
.
Треба
да
буде
довољно
пространо
двориште
.
Треба
да
буде
зграда
једнокатна
.
Треба
да
буде
два
стана
са
по
три
собе
,
кујном
и
подрумом
,
и
обашка
стан
за
послужитеља
и
соба
за
децу
.
Треба
да
буде
леп
распоред
...
А
кад
је
све
то
направио
,
њему
се
опет
самом
чинило
да
је
много
,
и
питао
се
,
да
ли
то
може
издржати
ово
село
?
Да
ли
ће
пристати
људи
на
оволику
грађевину
?
...
Да
би
тегоба
била
већа
,
земљиште
за
школу
није
било
равно
него
стрмо
.
Зато
је
ваљало
израчунати
равну
,
хоризонталну
површину
његову
за
зграду
.
И
Радиша
је
и
то
учинио
.
Према
свему
овоме
план
је
Радишин
био
овакав
.
Лице
школе
окренуто
улици
,
а
то
је
југоистоку
.
Између
улице
и
школе
је
двориште
за
одмор
и
играње
.
С
улице
и
дворишта
улази
се
на
главна
врата
у
ходник
4
м
.
широк
а
6
м
.
дугачак
а
из
овога
у
други
ходник
попречан
од
краја
до
краја
3
м
.
широк
и
22
м
.
дугачак
.
Из
овога
другога
ходника
лево
се
улази
у
једну
учионицу
а
десно
у
другу
,
које
са
по
три
прозора
гледају
на
улицу
.
Из
овога
ходника
водила
су
опет
два
али
затворена
:
један
у
једно
крило
а
други
у
друго
и
оба
излазила
у
двориште
.
Тако
је
цела
зграда
личила
на
штампано
слово
п
.
Учионице
су
дакле
са
зачеља
,
а
станови
у
крилима
.
Станови
имају
по
три
собе
и
кујну
,
испод
које
је
подрум
.
У
ходнику
који
предваја
станове
од
учионица
преграђен
је
један
део
с
леве
,
јужне
стране
за
канцеларију
.
А
у
дворишту
иза
школе
је
стан
за
послужитеља
,
с
једном
већом
собом
за
оставу
јела
и
трпезарију
ђачку
,
а
испод
овога
у
дну
дворишта
су
нужници
са
четири
преграде
:
две
за
ђаке
и
по
једна
за
учитеље
и
њине
породице
.
А
испод
,
доњега
стана
је
велики
подрум
за
дрва
.
Кад
је
овако
утврдио
главни
нацрт
зграде
и
величину
појединих
одељења
,
онда
је
видео
,
колико
му
треба
врата
и
прозора
и
могао
израчунати
колико
треба
камена
за
темељ
до
цокле
и
цигала
,
креча
и
песка
за
зидове
,
дасака
за
патос
и
таван
,
летава
за
плафоне
и
кров
,
греда
,
дирека
и
црепа
.
Онда
је
могао
израчунати
,
шта
ће
од
прилике
то
све
стати
.
За
камен
,
песак
,
креч
,
циглу
и
греде
и
диреке
није
ништа
рачунао
,
јер
ће
то
село
донети
:
поделиће
се
,
па
који
вуку
камен
неће
песак
,
који
вуку
камен
и
песак
неће
вући
креч
,
који
вуку
креч
неће
га
пећи
,
а
који
га
пеку
неће
га
вући
,
који
брину
о
овоме
неће
о
цигли
и
тако
даље
.
Остала
је
само
цена
за
прозоре
и
врата
,
гвожђарију
и
руке
;
а
Радиша
се
у
овоме
није
добро
разумевао
.
Па
пошто
је
и
иначе
желео
,
да
му
који
инжињер
прегледа
и
провери
овај
нацрт
то
се
он
с
њим
дигне
у
окружни
град
,
нађе
инжињера
и
умоли
га
да
га
саслуша
,
да
му
нацрт
и
прорачун
прегледа
и
каже
примедбе
своје
и
приближну
цену
.
Кад
инжињер
виде
колико
се
учитељ
заузима
око
своје
школе
,
и
да
је
то
за
једно
сиромашно
село
,
као
што
је
Загорица
,
он
рече
:
„
Дајте
и
ја
да
учиним
малу
задужбину
,
мали
прилог
свој
и
да
вам
помогнем
:
“
И
одмах
најмарљивије
прегледа
сав
Радишин
нацрт
и
одобри
га
у
главноме
.
Само
му
нађе
,
да
је
цигала
израчунао
више
,
јер
није
одбијао
рупе
,
т
.
ј
.
прозоре
и
врата
,
а
црепа
мање
,
јер
није
знао
да
иду
дупло
.
За
тим
му
показа
,
да
дебљина
зидова
не
мора
да
буде
свуда
једнака
и
колика
мора
да
буде
на
главнима
,
који
држе
кров
,
а
колика
на
спореднима
.
Према
овоме
се
мења
и
кубатура
зидова
и
број
цигала
.
Онда
му
каза
,
како
се
рачуна
цена
вратима
и
прозорима
и
како
се
погађа
с
мајсторима
,
па
пристаде
,
да
му
и
„
план
“
прецрта
и
обележи
и
дебљину
зидова
.
Радиша
се
срдачно
захвали
,
и
кад
је
сутрадан
дошао
за
план
,
он
опет
запита
инжињера
:
Јесам
ли
што
дужан
?
А
инжињер
га
мило
погледа
и
одговори
:
„
Јесте
;
један
добар
ручак
,
кад
дођем
да
вам
прегледам
готову
зграду
...
“
Радиша
,
блажен
што
му
је
и
овај
посао
испао
овако
срећно
за
руком
,
врати
се
у
село
и
једнога
јутра
зовне
кмета
Миљка
па
га
овако
запита
:
„
Да
ли
ми
да
градимо
малу
школу
,
па
после
неколико
година
да
дограђујемо
и
крпимо
;
или
да
одмах
сад
градимо
већу
школу
,
па
да
будемо
без
бриге
за
навек
?
Ја
мислим
,
да
је
боље
да
сад
о
једном
трошку
подигнемо
мало
већу
зграду
,
каква
ће
нам
после
требати
увек
,
а
не
после
десетак
,
а
може
бити
и
пет
шест
година
,
да
опет
петљамо
,
да
дограђујемо
и
крпимо
.
Овако
је
и
јевтиније
-
инжењер
каже
скоро
двапут
-
а
овако
ћемо
и
школу
направити
лепшу
,
с
бољим
распоредом
и
свим
оним
што
треба
школи
тако
,
да
ћемо
се
поносити
школом
и
да
ће
сваки
учитељ
и
надзорник
волети
да
дође
у
ваше
село
...
Кмет
Миљко
саслуша
ово
пажљиво
па
одговори
:
„
Ти
,
господине
,
најбоље
знаш
како
је
боље
;
а
ми
ћемо
те
слушати
.
Што
год
ти
рекнеш
,
ми
ти
нећемо
предругојачавати
.
“
„
Ја
сам
ономад
био
у
нашем
окружном
граду
коД
„
инџилира
“
,
и
ми
смо
се
договорили
,
да
у
вашем
селу
саградимо
оваку
школу
...
.
И
ту
му
показа
цео
план
и
приближан
предрачан
,
па
му
рече
,
да
су
питали
и
у
Штедионици
за
паре
и
известили
се
,
да
можете
добити
колико
вам
год
затреба
за
мајсторе
,
за
столарски
рад
и
друге
потребе
.
А
камен
и
песак
довући
ће
село
,
грађу
ће
одсећи
и
довући
опет
село
,
циглу
и
цреп
направићемо
овде
,
и
креч
ћемо
пећи
сами
,
овде
у
клисури
.
Свим
овим
пословима
руководићемо
ја
и
они
моји
велики
ђаци
,
јер
они
знају
како
се
то
ради
.
И
тако
ћемо
имати
најевтинију
и
најлепшу
школу
у
целом
срезу
.
Велиш
ли
и
ти
,
да
градимо
оваку
школу
?
“
рече
Радиша
.
„
Господине
,
кад
чинимо
нешто
,
да
чинимо
како
ваља
,
да
нам
се
не
смеју
људи
после
.
А
и
село
ће
пристат
’
.
„
Буди
су
вољни
да
учине
за
школу
све
што
могу
,
“
одговори
Миљко
.
„
Онда
и
о
овоме
да
известимо
министарство
,
да
је
село
направило
план
за
зграду
с
две
учионице
,
за
два
одељења
и
два
стана
за
учитеље
,
те
да
виде
,
да
смо
приступили
послу
,
и
онда
нам
неће
затворити
школу
,
“
рече
Радиша
.
И
кмет
пристаде
на
ово
и
одмах
известише
министарство
.
Тако
је
свршено
и
с
планом
за
нову
школу
загоричку
.
7
.
Радови
преко
распуста
Радиша
је
био
неуморан
.
Распуст
њему
није
био
за
провод
и
нерад
него
за
рад
друге
врсте
.
Он
никако
није
допуштао
,
да
се
прекида
рад
на
подизању
нове
школе
.
Зато
је
умолио
кмета
,
да
му
поред
Грује
стави
на
расположење
још
једнога
човека
,
те
да
он
с
њима
спрема
што
треба
на
земљишту
за
нову
школу
,
и
кмет
му
је
дао
Тому
.
Тома
нема
много
њива
и
ливада
,
те
нема
ни
свога
посла
много
,
него
више
ради
код
другога
.
А
кад
ће
код
другога
далеко
,
он
може
и
ту
близу
,
код
куће
.
Зато
је
он
највише
и
радио
с
Грујом
.
Прво
је
газда
Мијаило
дигао
плот
са
свога
шљивара
и
оставио
га
само
с
удице
и
до
његове
авлије
.
Онда
су
Груја
и
Тома
повадили
оне
крнтије
,
што
се
зову
шљиве
а
не
роде
готово
ништа
,
и
почели
да
уравњују
земљиште
,
где
ће
бити
школа
.
И
Тома
је
изабрао
где
ће
он
да
се
насели
,
и
село
га
је
преселило
,
те
му
је
остало
само
да
збере
оно
мало
берићета
око
куће
,
па
да
и
он
уступи
своју
кућу
школи
.
Зато
је
доцније
и
то
спојено
с
плацем
од
газда
Мијаилова
шљивара
,
и
тако
је
сад
плац
дошао
до
школске
градине
.
Онда
Радиша
рече
кмету
:
„
Да
би
нам
веровали
,
да
збиља
хоћемо
да
градимо
школу
и
да
би
ухватили
ово
депо
летње
време
,
кад
је
вода
мања
,
добро
би
било
,
да
почнемо
да
довлачимо
песак
и
камен
.
Кад
ко
нема
посла
у
пољу
,
нек
дође
овамо
.
А
ми
ћемо
све
бележити
,
колико
ко
да
надница
и
колико
ко
чега
довуче
;
и
оне
,
који
сад
више
пораде
,
мање
ћемо
звати
после
.
“
И
Миљко
рече
:
„
Хајде
у
име
Бога
!
Нек
нам
је
са
срећом
!
“
И
сутрадан
је
биров
објавио
по
селу
,
да
,
ко
кад
може
,
дође
судници
с
колима
и
воловима
,
да
вуче
камен
и
песак
.
Али
се
ускоро
увидело
,
да
у
Загорици
нема
каната
за
песак
,
те
су
сви
вукли
камен
,
али
и
да
камена
нема
доста
на
површини
,
него
га
морају
копати
и
вадити
.
За
песак
је
било
опет
лако
,
јер
газда
Мијаилова
снаша
даде
један
стари
губер
,
те
га
разастрше
по
канатама
газда
Мијаилових
кола
и
после
,
ко
је
год
хтео
да
вуче
песак
,
он
је
упрезао
ова
кола
.
А
за
камен
није
остало
ништа
друго
;
него
да
купе
један
велики
чекић
за
разбијање
камена
,
а
доцније
,
ако
затреба
,
и
једну
ћускију
с
фитиљима
и
барутом
.
Јер
то
ће
морати
да
буде
кад
тад
,
„
па
што
ће
бити
јесенас
,
нека
буде
вечерас
.
“
Тако
се
полако
вукло
и
једно
и
друго
,
и
Радиша
је
све
бележио
:
којега
је
дана
и
шта
ко
урадио
.
Радиша
је
с
Грујом
за
то
време
обележио
кољем
и
где
ће
и
како
ће
да
стоји
цела
зграда
,
са
све
четири
стране
и
са
свима
одељењима
и
угловима
—
све
тачно
размерено
,
као
што
је
на
плану
.
Спољне
углове
Радиша
је
обележио
већим
кољем
а
унутарње
мањима
.
Тако
су
знали
не
само
каква
ће
зграда
да
буде
но
и
где
ће
кречана
и
где
песак
треба
да
се
истоварује
.
Загоричанима
никад
ни
за
шта
није
требао
песак
,
па
им
је
ово
сад
изгледало
као
да
ће
да
подижу
цркву
;
а
ни
камена
им
никад
није
толико
требало
.
По
четири
камена
испод
греда
,
по
четири
пет
око
огњишта
и
по
један
пред
праг
—
то
им
је
била
сва
употреба
камена
!
А
сад
оволика
гомила
камења
,
и
Радиша
још
вели
,
да
ће
бити
мало
,
да
ће
требати
још
3—4
пута
оволико
!
.
.
—
А
чија
је
њива
,
доле
у
реци
,
са
које
смо
ми
земљу
бегенисали
за
циглу
и
цреп
?
упита
јаданпут
Радиша
кмета
.
Кмет
каза
чија
је
и
одмах
га
дозваше
,
да
га
питају
.
—
Јанко
,
знаде
л
’
ти
,
пита
га
кмет
,
да
смо
ми
бегенисали
ону
твоју
њиву
доле
у
реци
,
да
на
њој
подигнемо
циглану
и
градимо
ћерамиду
за
нову
школу
,
ако
Бог
да
?
...
Па
шта
велиш
ти
,
како
ћемо
?
Хоћеш
ли
нам
ти
одобрит
’
и
шта
ћеш
тражит
’
за
то
?
“
Јанко
је
био
чуо
од
деце
,
да
је
његова
земља
с
те
њиве
најбоља
за
циглу
и
цреп
,
па
га
ово
није
много
изненадило
него
одмах
одговори
:
—
Како
ти
рекнеш
,
Миљко
,
и
како
људи
рекну
да
је
право
,
тако
и
нек
буде
.
Платићете
ми
дво-или
трогодишњу
бербу
—
колико
грађење
буде
трајало
,
а
после
опет
земља
остаје
мени
.
Или
да
то
упишете
у
мој
дар
па
да
ме
не
зовете
ни
на
какав
кулук
?
То
лепо
примише
и
Миљко
и
Радиша
и
захвалише
чича
Јанку
на
овој
изјави
и
прибележише
је
.
-
Нека
да
Бог
,
господине
,
да
ми
видимо
школу
у
нашем
селу
,
па
макар
ја
и
њиву
дао
!
Само
да
нисмо
мимо
свет
и
да
нам
деца
не
остају
слепа
код
очију
,
додаде
Јанко
.
—
Ја
мислим
,
и
у
Бога
се
уздам
,
чича
Јанко
да
ће
наша
школа
бити
прва
у
срезу
!
рече
Радиша
,
и
онда
пређоше
на
разговор
о
томе
,
ко
ће
да
им
гради
циглу
.
Јанко
рече
,
да
доведемо
ћерамиџије
па
да
им
платимо
руке
.
А
Миљко
рече
;
„
не
знам
да
ли
ће
они
хтет
’
доћ
’
у
ову
нашу
врлетију
?
“
Онда
ће
им
рећи
Радиша
:
„
3а
то
не
брините
много
.
Ако
и
доведемо
кога
,
довешћемо
само
једнога
,
да
нас
поучи
.
А
ја
сам
с
мојим
великим
ђацима
био
у
Поречју
и
све
смо
видели
и
примили
.
Дајте
нам
само
људи
!
И
ја
се
у
Бога
уздам
,
да
ћемо
ми
сами
саградити
не
само
онолико
цигле
колико
треба
за
нашу
школу
,
него
да
ће
на
твојој
њиви
,
чича
Јанко
,
остати
циглана
и
после
,
да
с
ње
узимају
сви
,
који
хтедну
да
зидају
куће
по
новом
плану
.
Ја
мислим
,
да
за
десет
петнаест
година
нико
више
од
вас
неће
седети
у
овим
талпарама
,
кровинарама
и
брвнарама
које
прокишњавају
,
у
којима
не
видите
бела
дана
особито
зими
и
ноћу
,
и
које
свакога
часа
могу
планути
у
пламен
.
Кућа
ваља
да
је
као
чаша
,
која
се
пере
и
споља
и
изнутра
и
у
којој
се
види
као
на
пољу
.
А
то
могу
бити
само
зидане
куће
које
се
могу
кречити
,
с
таваном
који
се
кречи
и
подом
од
даске
или
цигле
,
који
се
пере
.
И
онда
ће
тек
бити
и
живота
и
здравља
у
њој
...
—
Е
,
то
право
велиш
,
господине
;
али
је
наш
свет
навикао
,
па
му
је
добро
и
овако
,
рече
Јанко
.
—
Добро
је
,
чича
Јанко
;
али
може
да
буде
и
боље
,
и
људи
желе
и
траже
све
оно
што
је
боље
,
рече
Радиша
...
Једнога
дана
преко
Грује
Радиша
позва
неколико
својих
виђенијих
ђака
из
оне
школе
за
одрасле
,
па
их
упита
,
шта
они
мисле
о
грађењу
цигала
и
црепа
за
њину
школу
.
Да
ли
да
доводе
мајсторе
,
или
да
доведу
само
једнога
,
да
им
покаже
?
Сви
се
замислише
и
као
хтедоше
пристати
на
ово
последње
.
Али
се
Радојица
Вукмировић
издвоји
па
с
пуно
поуздања
рече
:
—
Не
треба
нам
,
господине
,
ниједан
.
Ми
смо
све
видели
како
они
раде
.
А
ја
ћу
да
отиднем
те
једну
недељу
и
више
да
радим
бајаги
под
надницу
,
само
да
још
боље
видим
све
и
увежбам
како
се
дене
и
пече
,
па
ћемо
ми
све
сами
...
—
Лепо
је
то
,
Радојица
;
није
грехота
примити
и
научити
нешто
,
а
што
човек
више
зна
,
сви
знате
,
да
више
и
вреди
.
Вашем
селу
и
треба
мајстора
за
много
што
шта
,
а
најпре
за
ово
.
Али
да
ли
ћете
ви
то
моћи
?
Ви
сте
још
слаби
и
нејаки
...
рече
Радиша
.
На
то
ће
рећи
Стојан
из
Подгорине
:
—
Господине
,
од
нас
двадесет
што
смо
долазили
теби
у
школу
,
два
су
жењена
а
тројица
су
испросили
девојке
,
и
ми
би
се
сви
други
поженили
.
Па
кад
можемо
да
се
женимо
,
можемо
и
да
радимо
...
Зашто
ми
не
бисмо
могли
сами
да
градимо
цигле
,
кад
смо
видели
све
како
мајстори
раде
?
!
...
И
одмах
изиђоше
на
чича
Јанкову
њиву
,
да
виде
како
стоји
и
како
ће
што
да
уреде
.
Јанко
већ
беше
пожео
јечам
и
однео
га
,
а
стрњиште
попашено
.
Млади
„
мајстори
“
загорички
одмах
нађоше
:
одакле
ће
воду
да
наврну
,
где
ће
кућицу
да
направе
,
где
да
отпочну
копање
и
мешање
земље
и
тако
даље
.
Ваљало
је
само
да
донесу
алат
и
да
ударе
мотиком
у
земљу
.
Али
се
Радиша
с
њима
врати
школи
и
дозва
кмета
Миљка
па
му
рече
:
—
О
,
кмете
!
Али
да
видиш
шта
кажу
ови
моји
јунаци
?
Они
веле
,
да
не
доводимо
мајсторе
и
да
не
зовемо
ни
једнога
.
Они
веле
да
могу
сами
!
—
Можемо
,
можемо
!
потврдише
ови
.
—
Ама
,
децо
,
јесте
ли
ви
добро
размислили
:
колико
ту
земље
треба
преврнути
?
!
упита
Миљко
.
—
Ми
знамо
како
се
гради
и
градићемо
,
а
ако
не
могнемо
све
сами
,
ми
ћемо
ти
поискати
још
којега
човека
,
рекоше
ови
Радишним
јунаци
.
—
Добро
,
децо
;
’
вала
ви
за
то
;
но
хоћете
ли
умети
?
упита
кмет
.
—
Умемо
,
умемо
;
знамо
сви
како
се
граде
и
цигле
и
цреп
—
видели
смо
у
Поречју
од
мајстора
и
утувили
смо
добро
.
А
Радојица
ће
опет
да
оде
,
да
надничи
,
само
да
још
боље
све
разгледа
и
сазна
...
—
Е
,
добро
,
децо
.
А
како
ћемо
за
трудбу
вашу
?
Колико
ћете
тражити
од
села
?
упита
их
Миљко
.
—
Ми
од
села
ништа
не
тражимо
.
Ми
хоћемо
за
нашу
школу
да
направимо
колико
треба
,
а
село
после
како
нађе
за
право
...
И
кмет
Миљко
и
Радиша
највише
су
бринули
за
ово
.
А
сад
ево
где
им
се
и
та
брига
скиде
с
врата
.
Ови
ће
младићи
то
да
учине
.
А
кад
они
ништа
не
траже
,
но
остављају
селу
,
да
оно
учини
како
је
право
,
онда
ће
село
лако
и
наћи
и
учинити
како
је
право
.
А
ако
затреба
још
радника
,
даћемо
им
још
људи
.
Даћемо
им
што
им
год
затреба
...
Радиша
и
Миљко
захвалише
јуначним
младићима
на
овакој
готовости
и
у
даљем
разговору
договоре
се
,
да
у
идући
Понедеоник
почну
,
у
име
Бога
.
И
за
неколико
дана
знало
је
цело
село
,
да
ће
Радојица
Вукмировић
,
Милић
Лазовић
,
Никола
Радичевић
,
Павле
Чомагић
и
Стојадин
Ђуровић
да
граде
циглу
за
школу
.
Идућег
Понедеоника
искупили
су
се
сви
ови
младићи
а
с
њима
још
тројица
,
да
отпочну
у
име
Бога
нов
посао
у
Загорици
,
посао
,
без
којега
не
би
могло
бити
корените
поправке
у
овоме
селу
,
посао
,
који
је
био
основа
цивилизацији
у
свету
...
Отишли
су
у
реку
с
мотикама
и
неки
почели
да
копају
земљу
за
блато
,
други
да
наврћу
воду
,
трећи
да
праве
калупе
,
четврти
да
уравњују
земљу
,
где
ће
циглу
да
простиру
итд
.
За
калуп
им
је
добродошла
била
она
цигла
,
што
су
је
донели
из
Поречја
,
и
према
њој
удесе
неколико
калупа
.
Радиша
им
је
још
у
школи
на
предавању
свратио
пажњу
,
да
цигле
морају
да
буду
потпуно
једнаке
,
те
да
се
лепо
слажу
при
зидању
,
и
да
им
је
ова
дужина
и
ова
ширина
и
дебљина
прописана
.
Изграде
и
столове
,
на
којима
ће
радити
,
и
направе
мало
заклона
,
где
ће
се
склањати
од
сунца
,
јести
и
одмарати
се
,
поправе
чича
Јанкову
ограду
итд
.
И
да
није
био
радан
дан
,
цело
би
село
дошло
,
да
гледа
прве
мајсторе
у
Загорици
.
После
подне
дошли
су
и
Радиша
и
Миљко
,
да
их
обиђу
и
виде
шта
су
порадили
.
А
кад
су
видели
двојицу
,
где
су
обукли
старе
гаће
па
их
подигли
до
по
више
колени
и
већ
загазили
да
мешају
блато
,
нису
могли
а
да
им
се
не
насмеју
.
А
Радиша
им
и
рече
:
„
Сад
сте
праве
ћерамиџије
!
.
Посао
је
напредовао
не
може
бити
лепше
.
Село
се
искупљало
као
на
чудо
:
једно
што
је
ово
новина
у
њему
,
а
друго
што
то
раде
њини
младићи
,
тај
и
тај
и
тај
...
Кмет
и
Радиша
се
договоре
,
да
овим
младићима
бележе
наднице
,
па
ће
после
видети
,
како
ће
им
труд
рачунати
и
наградити
.
А
за
сад
,
рекоше
,
да
њине
куће
не
позивају
ни
на
какав
кулук
.
Једанпут
рече
кмет
сељанима
,
који
беху
дошли
судници
:
„
Људи
,
ко
год
кад
нема
посла
код
своје
куће
,
нек
дође
да
вучемо
ово
за
школу
.
А
ко
има
какве
залишне
одсечене
јапије
:
греда
,
ја
дирека
,
ил
’
дасака
,
нек
довуче
!
“
И
тако
су
људи
после
и
чинили
,
а
Радиша
и
Миљко
су
све
бележили
.
Једанпут
Радиша
и
Миљко
оду
у
Јелак
стружници
.
Стругар
купио
још
једно
тестере
,
па
се
мучи
како
да
га
намести
.
Радиша
му
помогне
те
наместише
.
Онда
му
рекоше
,
да
су
они
приступили
грађењу
нове
школе
и
да
су
дошли
да
виде
,
може
ли
им
он
израдити
довољан
број
дасака
и
летава
.
А
кад
видеше
да
може
,
и
да
није
скупо
,
они
поручише
и
рогове
па
и
главне
греде
тавањаче
.
Дадоше
му
и
нешто
капаре
,
а
за
остало
уговорише
,
да
кад
колико
одвуку
толико
и
да
му
плате
.
ГЛАВА
СЕДМА
ДРУГА
ШКОЛСКА
ГОДИНА
1
.
Извештај
и
један
предлог
министарству
После
оваких
радова
преко
распуста
Радиша
је
у
почетку
нове
школске
године
могао
с
мирном
савешћу
да
поднесе
министарству
овакав
извештај
:
„
Господину
министру
просвете
и
црквених
послова
Ова
је
школа
отворена
лане
као
привремена
и
у
њу
је
примљено
30
ученика
,
колико
је
могло
да
стане
,
и
сви
су
прешли
у
старији
разред
.
Па
како
више
ученика
не
може
стати
у
учионицу
и
како
радови
на
подизању
нове
зграде
живо
напредују
,
то
ми
је
част
умолити
господина
министра
за
одобрење
,
да
се
ове
године
не
прими
ниједан
ученик
за
први
разред
и
да
се
ова
,
школа
не
затвара
до
довршења
нове
зграде
.
Понизан
Радиша
Здравковић
учитељ
10
Августа
1875
У
Загорици
ср
___
окр
___
Министарство
је
одобрило
овај
предлог
,
и
тако
нове
1875
/
6
није
примљен
ни
један
нов
ђак
.
Остао
је
дакле
Радиша
с
истим
ученицима
,
и
великима
,
да
продужи
започети
посао
и
у
овој
години
.
И
то
је
било
добро
.
Јер
не
само
што
нови
не
би
имали
где
да
стану
,
него
би
они
и
сметали
Радишином
интензивнијем
раду
с
овима
.
А
он
и
онако
има
пуне
шаке
посла
и
око
грађења
нове
школе
...
Тако
Радиша
сада
није
имао
да
се
стара
ни
за
нове
клупе
ни
за
упис
нових
ђака
,
него
просто
да
продужи
лањски
рад
.
ДА
загоричани
,
кад
су
чули
да
им
министар
,
с
обзиром
на
предузете
радове
око
подизања
нове
школске
зграде
,
неће
затварати
школу
,
дахнули
су
душом
и
удвостручили
снагу
око
грађења
нове
школе
.
2
.
16
Август
Освануо
је
и
16
Август
.
И
ако
радови
пољски
у
ово
време
у
Загорици
још
нису
посвршивани
опет
су
сви
ученици
Радишини
били
дошли
и
најпре
су
трчали
на
„
циглану
“
и
на
уравњено
место
за
нову
школу
,
где
су
се
већ
издизале
велике
гомиле
камена
и
песка
,
а
за
тим
у
градину
,
да
виде
колико
је
што
израсло
.
Радиша
је
прво
прегледао
сву
децу
,
да
види
,
јесу
ли
сви
здрави
и
чисти
,
и
ко
није
био
умивен
упутио
га
је
на
реку
да
се
умије
.
И
у
школи
и
око
школе
било
је
све
чисто
као
злато
.
Радиша
уведе
ђаке
у
школу
па
их
преслиша
,
да
види
,
да
нису
заборавили
читање
,
па
су
после
писали
.
Читала
су
прилично
,
али
писање
је
ишло
веома
тешко
.
Рука
се
дечја
одвикла
,
и
он
не
познаје
онај
лепи
рукопис
.
Само
деца
памте
слова
и
пишу
их
колико
да
се
распознају
.
Радиша
се
сад
сетио
,
како
је
и
њему
после
сваког
распуста
било
тешко
да
почне
да
пише
,
и
како
његова
сопствена
рука
није
хтела
да
га
слуша
.
Ипак
је
полако
,
пишући
сваки
дан
и
пре
и
после
подне
,
ускоро
успео
,
да
ону
правилност
и
лепоту
у
рукопису
код
деце
поврати
.
За
овим
су
на
таблицама
правили
стотине
и
сваки
их
је
направио
по
десет
.
Онда
је
Радиша
рекао
,
да
овако
треба
да
направе
по
десет
стотина
на
хартији
па
да
их
исеку
и
с
њима
ће
после
да
рачунају
.
Зато
им
је
дао
дебље
хартије
свакоме
по
лист
,
и
рекао
,
да
чим
који
направи
коју
стотину
,
да
је
исече
.
Тако
је
сваки
имао
сад
по
десет
стотина
,
исто
онако
као
лане
по
десет
десетица
,
и
рачунали
су
с
њима
исто
онако
.
Радиша
је
био
набавио
и
нове
читанке
за
други
разред
,
али
им
их
није
хтео
дати
докле
не
понове
и
не
утврде
оне
лањске
.
Исто
је
тако
на
време
био
набавио
и
све
друге
потребе
,
али
и
њих
није
хтео
да
им
разда
у
једанпут
.
И
ове
је
године
остало
,
да
се
као
и
лањске
године
,
набављају
и
књиге
и
све
потребе
ђачке
о
општинском
трошку
,
па
да
се
дају
деци
бесплатно
.
Данас
су
за
време
одмора
ишли
и
у
градину
,
па
су
онда
ушли
у
школу
и
цртали
план
нове
школе
.
А
Радиша
им
је
објашњавао
,
где
ће
и
шта
ће
што
да
буде
.
За
овим
су
изишли
на
место
где
ће
бити
нова
школа
и
све
то
видели
обележено
кољем
.
Ту
је
била
и
гомила
камења
,
и
песка
а
у
реци
се
већ
пекла
прва
„
Фуруна
“
цигала
;
само
није
било
креча
.
А
Станимир
,
који
је
био
најревноснији
при
печењу
креча
у
Клисури
,
и
којега
је
после
у
путу
креч
највише
опекао
по
недрима
,
упита
:
„
А
креч
,
господине
?
“
Радиша
му
у
шали
одговори
:
„
У
Станковом
јанџику
.
“
И
сви
се
насмејаше
.
Кад
су
се
вратили
у
школу
,
Радиша
је
питао
,
ко
је
од
њих
за
време
распуста
ишао
кудгод
и
тражио
је
,
да
му
причају
о
томе
,
па
их
је
онда
пустио
кући
.
3
.
Даљи
рад
у
школи
Радиша
се
и
овом
приликом
није
држао
строго
прописанога
„
програма
“
,
него
онога
конца
,
који
је
он
почео
да
испреда
.
Прво
му
је
главно
било
,
да
обнови
све
оно
што
је
у
првој
години
прешао
;
јер
му
је
то
темељ
,
на
којем
ће
да
подиже
своју
зграду
.
Прво
је
пазио
на
чистоту
и
ред
у
школи
,
те
то
не
само
да
му
не
смета
у
раду
,
него
и
деца
да
расту
у
здравој
атмосфери
,
развијајући
се
телесно
и
васпитајући
се
душевно
,
да
воле
ред
,
да
воле
другове
своје
и
да
воле
рад
.
За
тим
је
пазио
,
да
његова
настава
тече
поступно
,
не
оптерећујући
децу
,
природно
,
да
иде
једно
из
другога
,
без
прекида
,
да
се
не
би
кидала
целина
,
и
поуздано
,
да
се
све
добро
утврђује
.
А
да
ли
је
све
ове
захтеве
задовољио
,
најбољи
му
је
доказ
био
то
,
да
ли
га
ђаци
радо
слушају
,
да
ли
се
интересују
за
оно
што
им
казује
.
И
кад
је
год
опазио
код
деце
немар
,
расејаност
и
зевање
,
напуштао
је
тај
посао
и
прелазио
на
други
;
а
други
пут
га
је
подешавао
другојаче
.
Наставу
није
ценио
строго
по
предметима
и
водио
рачуна
о
томе
у
који
наставни
предмет
што
долази
,
него
је
само
гледао
,
да
се
шири
умни
хоризонат
дечји
,
да
се
оплемењава
срце
њихово
и
вежба
рука
,
па
ма
у
који
предмет
што
долазило
.
Зато
му
предмети
нису
ишли
подвојени
,
него
заједно
,
и
зато
је
изостало
много
што
шта
,
чега
је
у
„
програмима
“
било
,
а
дошло
много
што
шта
,
чега
у
„
програмима
“
нема
.
А
писање
и
цртање
били
су
му
и
даље
главни
предмети
и
као
стожер
свој
настави
.
Све
се
завршивало
или
писањем
или
цртањем
.
Ово
је
чинило
,
да
не
само
сва
настава
буде
занимљивија
и
трајнија
,
него
да
се
и
око
и
рука
дечја
вежбају
и
припремају
за
ручне
радове
.
И
певање
је
волео
,
али
је
више
узимао
песме
народне
и
јуначке
,
а
не
оне
прописане
„
Имам
пун
џеп
шећера
“
и
„
Имам
јагње
малено
“
јер
су
му
оне
изгледале
неприродне
и
без
појезије
.
За
гимнастику
су
служили
радови
у
градини
,
а
у
згодно
време
радили
су
и
у
реду
војена
и
гимнастичка
вежбања
,
играли
се
разних
игара
и
надметали
у
трчању
,
скакању
и
бацању
камена
,
као
и
прошле
године
.
Успех
је
у
опште
ове
године
био
много
већи
и
видичнији
,
јер
су
и
деца
била
јача
а
имала
су
добар
темељ
.
Радишин
рад
могли
бисмо
окарактерисати
овако
:
његови
ђаци
никад
нису
били
уморни
,
а
никад
нису
били
беспослени
.
Он
није
чекао
„
8
сати
“
,
него
је
почињао
рад
чим
су
се
деца
искупила
.
Онда
је
одвалио
једну
добру
партију
рада
од
1
/
½—2
сата
,
о
ономе
што
је
важније
и
теже
,
па
је
онда
пуштао
децу
на
већи
одмор
и
мали
ручак
.
За
тим
их
је
опет
дозивао
у
школу
и
радио
лакше
послове
,
докле
не
би
осетио
да
је
доста
,
па
их
је
онда
пуштао
да
иду
кући
,
јер
је
многима
кућа
по
два
и
три
сата
далеко
.
А
бивало
је
случајева
,
кад
су
деца
молила
Радишу
,
да
још
остану
.
4
.
У
школи
за
одрасле
Младе
„
ћерамиџије
“
загоричке
су
већ
сваки
дан
ту
.
Али
да
их
видите
како
су
се
данас
намодили
,
да
их
не
познате
!
Па
,
Недеља
је
,
за
Бога
,
и
данас
се
не
ради
у
пољу
па
ни
на
циглани
...
А
данас
је
њима
и
први
дан
нове
школске
године
.
Дошли
су
дакле
сви
.
„
Ћерамиџије
“
се
чисто
поносе
својим
послом
,
а
они
други
гледају
на
њих
као
на
извршиоце
неке
заједничке
мисије
...
Онда
их
је
Радиша
запитао
:
који
су
жењени
и
који
су
испросили
,
и
,
готово
завидећи
им
,
упитао
их
је
:
„
А
зар
ви
претекли
свога
учитеља
?
.
.
"
Радиша
је
и
с
овима
најпре
поновио
све
оно
што
су
лане
изучили
,
па
су
онда
читали
и
преписивали
народне
песме
.
За
рачунање
је
и
њима
казао
да
направе
стотине
,
те
су
с
њима
и
они
рачунали
исто
онако
као
и
лане
с
десетицама
.
Ове
је
године
почело
и
писмено
рачунање
,
те
их
је
и
оно
веома
занимало
,
јер
им
сада
нимало
није
било
тешко
.
И
ове
су
године
они
ишли
готово
у
свему
напоредно
с
малим
ђацима
,
само
краће
,
а
по
нешто
су
и
више
могли
да
схвате
.
На
пример
,
о
проналаску
цигле
и
огромном
и
недогледном
преображају
,
који
је
тај
проналазак
учинио
у
грађевинарству
и
у
животу
људскоме
,
о
ћерамиди
и
црепу
,
о
кречу
и
малтеру
њима
је
опширно
причао
,
а
онима
малима
о
томе
није
ни
помињао
.
Тако
исто
више
је
њима
говорио
о
грађењу
кућа
,
о
пољопривредним
алатима
и
радовима
итд
.
Младићи
загорички
на
пример
нису
знали
,
да
из
семена
питоме
јабуке
или
крушке
неће
да
никне
и
израсте
онака
иста
јабука
или
крушка
питома
,
него
да
ниче
дивљака
,
која
мора
да
се
накалеми
,
па
да
роди
питоме
,
онакве
какве
смо
накалемили
.
А
кад
им
је
Радиша
то
казао
,
онда
је
Милован
додао
:
„
За
то
наши
веле
,
да
је
подивљала
.
“
А
други
рече
:
„
Ми
имамо
једну
краву
што
је
зовемо
сивуља
,
и
нема
мирнијег
и
питомијег
брава
од
ње
;
а
отелила
једно
лудо
теле
,
да
хоће
све
да
нас
побије
!
“
—
„
А
да
ли
може
и
по
неко
дете
тако
да
се
изметне
?
“
упита
Радиша
.
„
Може
,
господине
.
Има
како
паметних
родитеља
,
а
деца
им
ништа
не
ваљају
,
“
одговори
други
.
„
А
може
ли
да
буде
и
обрнуто
?
“
упита
Радиша
пробе
ради
.
После
подужег
размишљања
један
одговори
:
„
Бога
ми
,
то
тешко
,
господине
;
мањ
ако
пође
у
школу
,
па
ту
научи
...
“
и
Радиша
се
тим
одговором
и
задовољио
.
Таква
су
општа
питања
искрсавала
сваки
дан
.
А
највише
су
се
интересовали
за
физичке
појаве
и
геометриске
законе
,
јер
им
је
Радиша
показивао
све
очигледно
,
а
радо
су
слушали
и
о
томе
како
постају
разне
болести
.
И
кад
су
год
одлазили
од
школе
,
осећали
су
,
да
су
данас
научили
нешто
ново
.
То
их
је
и
вукло
у
школу
,
те
су
се
трудили
да
никад
не
изостану
.
У
току
ове
године
пред
божићне
покладе
један
од
оне
тројице
,
што
су
били
испросили
,
позове
Радишу
на
свадбу
.
Радиша
му
оде
,
и
ако
је
било
прилично
далеко
,
и
на
свадби
је
пазио
на
сваку
ситницу
.
Радиша
је
знао
,
да
и
по
варошима
има
враџбина
и
лудих
обичаја
свадбених
,
а
из
свога
села
је
он
још
из
детињства
доста
и
поборавио
.
Зато
га
је
сад
и
интересовало
све
,
све
.
Највише
му
је
пало
у
очи
,
како
сељаци
,
особито
мушкарци
,
много
пију
и
расипају
.
Један
је
из
пиштоља
убио
најбољег
певца
;
један
је
бачици
просуо
пун
бакрач
млека
,
а
један
је
пуцао
из
пиштоља
у
буре
с
вином
,
те
је
куршум
пробио
на
обе
стране
и
вино
се
просуло
!
.
.
Домаћима
и
није
право
,
али
гости
веле
,
„
свадба
је
“
.
Није
му
се
допала
ни
она
велика
галантерија
у
изразима
према
женскима
и
пред
децом
.
А
кад
је
о
ручку
дошло
време
за
здравице
,
Радиша
,
и
ако
није
волео
да
пије
,
и
ако
је
пио
само
по
мало
,
узео
је
чашу
,
устао
и
рекао
овако
:
„
Радоване
!
Ти
си
претекао
свога
учитеља
и
данас
се
жениш
.
Па
ти
опет
учитељ
твој
може
рећи
коју
паметну
и
пожелети
ти
срећу
и
дуг
живот
.
Ти
данас
чиниш
један
корак
,
који
је
најважнији
у
животу
човековом
.
После
рођења
и
смрти
у
животу
човековом
нема
већега
и
значајнијега
дана
но
што
је
женидба
а
код
девојака
удадба
.
За
онај
радосни
почетак
и
тужни
свршетак
ми
и
не
знамо
—
о
томе
знају
само
они
који
нас
дочекају
и
испрате
.
Само
знамо
за
ово
у
средини
.
Ту
се
завршује
наша
младост
и
детињство
,
а
почиње
зрелост
,
после
које
долази
и
старост
.
А
што
је
најглавније
,
ми
овде
ступамо
у
везу
с
другим
једним
створењем
,
да
живимо
заједно
,
да
делимо
сваку
срећу
и
несрећу
у
животу
,
да
будемо
једно
и
да
и
ми
изродимо
и
одгајимо
пород
свој
,
онако
,
како
су
и
нас
родили
и
одгајили
родитељи
наши
.
Теби
је
данас
то
и
поп
у
молитви
казао
,
само
га
ти
ниси
разумео
зато
,
што
је
говорио
оним
црквеним
језиком
.
Јесте
;
ти
си
се
с
младом
твојом
данас
венчао
,
да
живите
заједно
,
да
чините
једну
душу
са
два
тела
.
И
благо
вама
обојма
,
ако
се
тако
спојите
,
да
чините
једно
,
да
једно
без
другога
не
можете
.
Онда
је
срећа
ваша
у
животу
вашем
осигурана
.
И
ништа
више
у
животу
човековом
не
може
усрећити
и
човека
и
жену
но
леп
живот
у
браку
.
Срећу
ван
куће
,
у
свету
,
човек
не
може
наћи
без
ове
у
кући
.
А
кад
ову
има
,
онда
му
она
мало
и
треба
.
А
да
би
то
било
,
мој
Радоване
,
ви
обоје
морате
да
имате
на
уму
,
да
сте
још
деца
и
да
још
много
имате
да
учите
и
како
се
живи
у
свету
и
како
се
живи
у
заједници
,
коју
ви
данас
градите
.
Ако
хоћете
да
будете
срећни
,
ви
се
морате
волети
;
а
ако
хоћете
да
се
волите
,
ви
се
морате
слагати
.
Зато
не
сме
једно
хтети
једно
а
друго
друго
.
Зато
увек
једно
мора
да
попусти
,
а
мудрост
вели
,
да
паметнији
попушта
.
Не
надмећите
се
дакле
у
томе
,
ко
ће
да
одржи
своје
,
него
у
томе
,
ко
ће
пре
да
попусти
.
Сетите
се
само
оне
луде
приче
„
Стрижено
кошено
,
“
па
ће
вам
она
најбоље
показати
откуд
толико
раздора
,
неслоге
и
свађе
у
брачном
животу
,
што
после
прелази
и
на
децу
.
Запамти
добро
,
да
„
оно
чине
деца
,
што
виде
од
оца
,
“
и
да
је
добар
пород
само
у
срећном
браку
.
Не
љути
се
на
избраницу
своју
за
сваку
ситницу
,
него
чувај
ти
њу
,
да
чува
она
тебе
.
Ти
си
мушко
и
ти
идеш
више
у
људе
,
а
сад
,
хвала
Богу
,
и
у
школу
,
и
знаћеш
више
,
па
учи
и
њу
,
друга
свога
најближега
.
Јер
кад
нам
је
Бог
рекао
,
да
пазимо
и
учимо
туђина
,
а
како
не
бисмо
пазили
и
учили
друга
свога
!
.
.
Слушајте
старије
своје
,
волите
се
између
себе
и
слажите
се
лепо
,
па
срећа
неће
изостати
.
Њу
нећете
онда
тражити
:
она
ће
вам
доћи
сама
...
Нека
ти
је
дело
данашње
срећно
и
дуговечно
!
“
И
Радован
и
његова
млада
и
сва
свадба
са
слушали
су
ове
Радишине
речи
најпажљивије
и
захвалама
није
било
краја
;
а
добри
чича
Стеван
,
отац
Радованов
,
и
заплакао
се
је
од
радости
.
5
.
У
школској
градини
Најмилија
шетња
Радишина
свако
јутро
,
кад
устане
,
била
је
по
градини
школској
,
и
сваки
пут
се
налазило
по
нешто
да
се
посади
,
пресади
,
оплеви
,
окопа
,
залије
итд
.
а
по
неки
пут
Бога
ми
и
по
више
.
У
овом
