ОДАБРАНА
ДЕЛА
ЈАКОВА
ИГЊАТОВИЋА
У
редакцији
ЖИВОЈИНА
БОШКОВА
Приредили
ЖИВОЈИН
БОШКОВ
,
др
ДРАГИША
ЖИВКОВИЋ
,
др
БОЖИДАР
КОВАЧЕК
,
др
ЖИВАН
МИЛИСАВАЦ
,
др
БОШКО
НОВАКОВИЋ
КЊИГА
И
ЂУРАЂ
БРАНКОВИЋ
ЈАКОВ
ИГЊАТОВИЋ
ЂУРАЂ
БРАНКОВИЋ
Приредио
ЖИВОЈИН
БОШКОВ
МАТИЦА
СРПСКА
,
НОВИ
САД
ЈЕДИНСТВО
,
ПРИШТИНА
ЂУРАЂ
БРАНКОВИЋ
ИСТОРИЧЕСКИЈ
РОМАН
ПРВА
КЊИГА
И
Године
1389-те
петнајсти
јуни
био
је
страшан
дан
за
српски
народ
.
Цар
Лазар
и
султан
Мурат
борили
су
се
са
ужасном
силом
и
жестином
;
Мурат
за
господство
у
Европи
,
Лазар
за
обрану
своје
домовине
.
Док
су
се
ратоборни
Срби
и
Турци
на
Косову
борили
,
и
својом
крвљу
широко
поље
квасили
,
царица
Милица
у
свом
двору
,
у
Крушевцу
,
очекивала
је
брижно
какове
гласове
са
бојног
поља
.
Миличин
двор
у
Крушевцу
није
носио
на
себи
печат
царског
великољепија
,
но
одговарао
је
брижној
души
Миличиној
,
и
тадашњем
стању
царске
породице
.
Призрен
је
био
престоница
цара
Лазара
и
право
место
дворског
блеска
и
сјаја
.
Но
у
бурном
времену
гди
је
сам
Призрен
опасности
изложен
био
,
царска
породица
,
по
налогу
Лазара
,
своје
сигурности
ради
,
морала
се
у
Крушевцу
задржавати
.
Двор
,
у
ком
је
сад
Милица
обитавала
,
једно
старо
но
пространо
зданије
,
било
је
прибежиште
царске
породице
.
Његово
зидање
пада
у
време
српски
’
жупана
.
Млоги
жупани
,
банови
и
војводе
седели
су
у
овом
зданију
,
које
је
у
своје
доба
било
красно
и
весело
.
И
краљеви
од
Немањине
лозе
радо
и
често
су
се
овде
задржавали
.
Доцније
када
се
српска
влада
распространила
,
нарочито
под
Душаном
,
Прилип
је
био
место
дворског
живота
,
а
Крушевац
је
у
заборавност
пао
био
.
Но
после
несрећне
битке
Вукашина
краља
с
Турцима
при
реци
Марици
,
Призрен
и
Приштина
,
Вукашина
столица
,
нису
од
нападаја
турског
сигурне
биле
.
Двор
крушевачки
лежао
је
код
градских
бедема
,
и
давао
је
изглед
оној
тачки
,
гди
се
мала
и
велика
Морава
састављају
.
Зданије
то
дворско
било
је
по
мешовитом
стилу
онога
времена
зидано
,
и
израчунано
на
нужду
и
обичаје
оновременог
српског
господства
.
Соба
било
је
подоста
,
но
исте
нису
биле
украшене
,
као
што
су
раскошна
,
у
Лазарево
доба
,
господа
изискивала
.
Кадгод
,
у
време
жупана
,
из
лова
долазећа
господа
српска
ту
су
се
одмарала
;
ту
се
проводише
српске
јуначке
шале
,
ту
се
каткад
и
по
’
декоја
господска
свадба
догађала
,
и
слабо
украшени
зидови
одјек
су
давали
некадашње
јуначке
српске
веселости
.
Авлије
су
биле
простране
да
су
се
по
њима
јуначке
игре
,
шаљиви
мејдани
,
проводити
могли
.
Испод
бедема
тајна
нека
путања
водила
је
у
неку
башту
,
која
је
изван
града
лежала
и
у
свези
са
неком
красном
шумицом
била
.
Овде
,
у
старије
доба
,
при
бледој
светлости
месеца
,
жупанице
српске
са
својим
гошћама
уживале
су
тајинствену
сладост
тихе
нојце
,
поред
танког
звука
лаке
тамбурице
,
поред
песме
каквог
заљубљеног
јунака
.
У
овој
башти
царица
Милица
са
својом
млађом
ћерком
,
красном
Милевом
,
и
дворјанком
Русном
и
служитељском
пратњом
проходала
се
,
да
би
се
тиме
мало
од
своје
бриге
разабрала
.
Вече
је
било
красно
и
пролетне
красоте
пуно
.
Милица
се
од
средњег
века
мало
одмакла
,
и
старост
јој
је
већ
предстојала
,
но
слика
јој
опет
изражаваше
неку
љупкост
која
је
обично
само
младости
урођена
.
Њен
висок
стас
,
велике
смеђе
очи
,
племенит
ход
,
једном
речи
,
све
је
показивало
да
је
од
красног
племена
рођена
.
Девојачко
своје
доба
провела
је
на
двору
Душановом
,
у
средини
славе
и
величаства
српског
.
Овде
је
она
свог
мужа
,
тадањег
кнеза
Лазара
,
познала
,
одавде
се
она
за
истог
удала
.
Милица
у
својој
шетњи
није
све
ни
слушала
што
јој
је
Русна
о
красоти
овог
предела
говорила
,
јер
јој
се
друге
мисли
по
памети
врзле
,
а
не
описивање
предела
које
је
Русна
по
својој
дворјанској
дужности
измислила
да
би
царицу
забавила
,
и
тек
последње
дворкињине
речи
срца
јој
се
коснуше
.
Русна
је
измеђ
’
осталог
споменула
,
како
завиди
Мари
кнегињи
,
што
ће
бар
изближе
видети
српску
победу
над
Турцима
.
Мара
и
Вукосава
,
обе
кнегиње
,
кћери
Лазара
и
Милице
и
супруге
Вука
Бранковића
и
Милоша
Обилића
,
сљедовале
су
својим
мужевима
у
стан
Лазарев
.
На
последње
Руснине
речи
пробуди
се
Милица
из
своји
’
дубоки
’
мисли
и
рекне
Русин
:
—
Драга
моја
Русно
,
ти
се
само
за
Мару
бринеш
,
а
за
Вукосаву
ништа
.
Та
није
ни
Обилић
лошији
од
Бранковића
.
Русна
је
увидила
куда
смера
царица
са
овим
реч’ма
.
На
српском
царском
двору
биле
су
тада
две
партије
,
Обилићева
и
Бранковићева
.
Они
који
су
били
од
старе
господске
лозе
држали
су
страну
Бранковићу
,
ког
је
породица
већ
одавна
била
славна
а
отац
му
Пљадић
био
је
под
Душаном
управитељ
знаменитијих
области
.
Од
мањег
племена
узвишени
,
обожавали
су
Обилића
,
који
сам
није
био
властелинског
рода
и
који
је
покровитељ
био
чисте
заслуге
и
јунаштва
.
Милица
је
била
наклоњенија
Обилићу
.
Русна
је
била
Бранковићу
наклоњена
.
Као
кћи
Дејановића
,
славног
великаша
под
Душаном
,
презрително
је
у
двору
гледала
на
нижег
порекла
људе
.
Осим
тога
,
Вук
Бранковић
,
пре
нег
’
што
је
Миличину
кћер
задобио
,
био
је
велики
обожатељ
Русне
,
која
га
је
такође
радо
видела
,
и
којој
је
јошт
жао
било
што
је
Мара
кнегиња
супруга
Бранковића
постала
.
За
стару
љубав
,
веле
,
хрђа
се
не
хвата
.
Русна
је
била
удата
,
упливом
Лазара
,
за
војводу
Војновића
,
који
је
у
једној
бици
против
Турака
код
Новог
Пазара
пао
.
Један
двадесетољетни
син
,
Милан
Војновић
,
остао
јој
је
за
утеху
и
сад
се
налазио
у
стану
Лазаревом
.
Лазар
наименовао
је
исту
дворјанку
за
прво
придворно
лице
покрај
царице
,
јер
ју
је
особито
уважавао
због
њене
наклоности
према
Бранковићевом
роду
,
који
је
и
Лазару
особито
мио
био
.
Милица
је
све
то
знала
,
но
због
дворских
одношаја
и
воље
Лазареве
није
могла
свој
положај
преиначити
.
Русна
је
била
средњег
доба
,
и
у
стасу
и
држању
свом
млого
је
била
на
Милицу
,
само
што
је
Милицу
оштроумјем
надмашавала
.
Русна
је
била
,
даље
,
душа
дворског
живота
.
Милица
,
ако
ју
баш
и
није
волела
,
опет
није
се
могла
испод
њеног
уплива
сасвим
извући
.
Русна
,
пак
,
из
срца
је
мрзила
Милицу
,
но
њено
господство
[
и
властољубије
није
јој
допуштало
да
се
дворског
живота
мане
.
]
Овом
незгодном
положају
Милице
и
Русне
неће
се
нико
чудити
,
јер
у
светској
историји
има
млого
такових
примјера
дворског
живота
,
који
је
често
и
на
цео
народ
од
великог
уплива
био
.
Но
Русна
,
као
год
и
Милица
,
знале
су
све
то
покрити
.
Када
је
Русна
речи
Миличине
чула
,
којих
се
смисао
на
њену
беседу
односио
,
хитро
сабрав
мисли
,
царици
је
говорила
:
—
Истина
,
светла
царице
,
није
лошији
од
Бранковића
Обилић
,
ал
’
опет
племе
Бранковића
важније
је
од
племена
Обилићева
.
Чувено
је
име
Бранковића
одавна
по
целој
српској
земљи
.
И
зашт
’
би
за
друго
био
дао
светли
цар
своју
кћер
Мару
кнегињу
за
њега
?
—
А
зашто
је
дао
за
Обилића
Вукосаву
?
—
рече
мало
жустрије
Милица
.
—
Ја
мислим
да
је
кнегиње
Вукосаве
безгранична
и
непобедима
наклоност
према
Милошу
једини
томе
узрок
био
;
светли
цар
волео
би
је
дати
за
Краљевића
Марка
,
па
да
се
тим
браком
савез
и
мир
између
царске
и
Вукашинове
породице
закључи
,
но
том
је
на
путу
стајала
жестина
Маркова
који
никоме
првенства
не
уступаше
,
па
онда
и
љубав
младе
кнегиње
.
После
ових
речи
,
застаде
Русна
и
жудно
очекиваше
шта
ће
на
ото
Милица
рећи
.
Милица
,
да
би
своје
мнење
бољма
изразила
,
продужи
мало
ћутање
,
и
посадив
се
под
једну
грану
,
где
је
већ
све
одмора
ради
спремно
било
,
понуди
и
Русну
да
седне
.
Служитељи
,
по
реду
дворском
,
издалека
су
ходали
чекајући
на
какав
миг
ил
’
заповест
.
Милева
је
међутим
,
поудаљена
,
ружу
брала
.
Милица
,
оданувши
,
рекне
Русин
:
—
Ти
мислиш
,
драга
Русно
,
да
би
Краљевић
Марко
мир
донео
био
мојој
породици
и
српској
земљи
,
но
вараш
се
.
Марко
је
љута
убојица
,
и
силно
мари
за
велико
господство
,
као
год
и
Вук
Бранковић
.
Као
што
је
цар
већ
стар
,
данас-сутра
шта
би
учинила
овакова
два
зета
од
новорођенога
царства
?
Шта
би
било
од
мојих
синова
?
Скитнице
,
као
што
је
данас
Краљевић
Марко
.
И
тај
Вук
Бранковић
,
којег
толико
узвишаваш
,
под
видом
да
је
десна
рука
цару
,
влада
свуд
где
му
се
само
допадне
,
самовласно
.
Језгро
војске
за
њега
је
заузето
,
а
моја
млада
ђеца
у
ништо
се
не
рачунају
.
Само
да
буде
крај
овоме
рату
,
одма
’
ћу
свим
мојим
силама
настојати
да
се
Вуку
власт
украти
,
да
не
би
кадгођ
злоупотребу
какву
према
мени
и
мојој
ђеци
чинио
.
—
Мало
затим
замишљена
продужи
:
—
Чудо
што
се
ти
Бранковићи
уздигоше
и
узгордише
.
И
Вуков
је
отац
такав
исти
био
.
Познавала
сам
га
још
на
Душановом
двору
.
Са
његове
гордости
,
не
једанпут
су
разни
властелини
увређени
били
.
Па
и
сам
син
Вуков
,
мој
унук
Ђурађ
насљедио
је
сву
гордост
и
властољубје
својих
предака
.
Младић
,
истом
од
двајест
година
,
па
свуде
већ
за
првенством
тежи
.
Па
и
међу
самим
остарелим
војводама
тражи
си
он
неку
важност
.
Мог
сина
Стефана
тек
преко
рамена
гледа
као
да
му
неће
временом
господар
бити
.
Веруј
ми
,
драга
Русно
,
тај
Ђурађ
,
премда
ми
је
унук
,
опет
морам
изрећи
да
ми
је
несносан
.
У
свом
личном
значају
нема
ништа
од
царске
породице
.
Како
ти
мислиш
о
том
,
драга
Русно
?
Русна
,
којој
баш
није
био
царичин
разговор
мио
,
својом
финоћом
у
почетку
гладила
је
речи
царичине
,
но
мало
после
,
следећи
својој
страсти
,
изрекла
је
истој
:
—
Истина
да
би
Краљевић
Марко
био
самовољан
и
паштио
би
се
да
што
више
власти
на
се
привуче
.
И
Вук
је
,
истина
,
властољубив
,
али
његово
властољубије
корисно
беше
цару
у
свако
доба
.
Недавно
,
кад
су
Турци
од
бугарске
стране
на
Ниш
надирали
,
он
се
усиљавао
придобити
управу
над
војском
која
је
против
Турака
послата
била
.
Он
је
своју
задаћу
и
овде
,
покрај
млоги
тешкоћа
,
решио
.
Њега
сви
уважавају
.
Изглед
му
је
,
истина
,
горд
,
но
његовим
разумом
и
војеним
искуством
мало
кога
да
не
надмашује
.
Што
се
,
пак
његовог
сина
Ђурђа
тиче
,
ја
бих
рекла
да
његово
кадкад
неупутно
понашање
према
кнезу
Стефану
не
произилази
из
недостатка
учтивости
,
но
из
његове
ватрене
нарави
,
која
поред
тихе
нарави
младога
кнеза
непријатно
у
очи
пада
.
Но
поред
свега
тога
,
рекла
би
’
да
Ђурађ
за
његове
младе
године
има
млого
разума
и
јунаштва
у
себи
.
Што
се
даље
његове
саме
личности
тиче
,
истина
да
на
свом
лицу
и
јаком
телесном
саставу
носи
сасвим
печат
Бранковићеве
племените
породице
са
свим
њеним
слабим
и
добрим
странама
.
На
то
јој
Милица
одма
’
беседу
пресече
,
те
мало
јачим
гласом
рече
:
—
Ал
’
о
том
ништ
’
не
говориш
да
су
Бранковићи
пуни
зависти
,
да
злобе
и
Обилићу
,
коме
у
војсци
српској
пара
нема
,
и
да
је
већ
и
сам
цар
изложен
њи’овом
упливу
...
Цар
је
због
Вука
према
самом
Обилићу
хладан
,
једном
речи
,
та
Бранковићева
лоза
млого
зла
чини
.
И
ја
сам
се
сама
у
њему
преварила
.
Са
ласкавим
реч’ма
и
свакојаким
финим
средствима
правио
си
места
за
мог
зета
и
ја
сам
се
томе
напослетку
приклонила
,
те
смо
му
Мару
дали
.
—
Али
тако
се
у
оно
доба
држало
да
у
почетку
није
имао
Вук
велику
наклоност
према
кнегињи
и
да
га
је
само
надежда
будућег
његовог
величаства
заслепила
,
—
одговори
Русна
,
која
није
могла
страст
обуздати
,
да
своје
чуство
искрено
не
изјави
.
—
Знам
шта
мислиш
—
рече
Милица
—
теби
је
он
своју
наклоност
и
љубав
поклонио
;
то
је
све
истина
,
но
у
онај
пар
тако
је
стање
наше
изискивало
.
Ти
си
онда
морала
од
двора
за
неко
време
удаљена
бити
,
но
после
твоје
удадбе
све
је
то
заборављено
и
од
то
доба
си
нам
ти
круна
свију
дворкиња
.
Но
то
се
ја
једно
само
чудим
,
како
и
сад
показујеш
толику
наклоност
,
кад
је
,
као
што
си
сама
убеђена
,
и
према
теби
не
баш
најблагородније
поступао
.
—
Цар
ти
је
дао
удовољства
због
тога
што
ти
је
Мара
у
Бранковићевом
браку
претпостављена
била
и
гледао
је
да
ти
у
Војновићу
достојног
мужа
даде
;
осим
тога
и
у
свим
другим
приликама
искусила
си
царску
благонаклоност
,
који
ти
је
стару
бољу
са
разним
одличијама
изгладио
.
Но
од
стране
Бранковића
та
увреда
не
да
се
лако
загладити
.
Ове
се
речи
Русне
јако
косну
,
но
опет
се
не
даде
из
равнотеже
душевне
потиснути
.
—
Увреда
мени
нанешена
—
рече
Русна
—
од
моје
стране
давно
је
заборављена
;
и
то
утолико
лакше
уколико
ми
се
са
свију
страна
у
оно
доба
доказивало
да
то
тако
из
важни
’
узрока
бити
мора
,
и
да
моја
судба
,
као
жртва
царској
,
онда
кнежевој
,
породици
,
принети
се
има
.
Од
тога
доба
млого
је
времена
прошло
и
ја
већ
имам
у
мом
сину
залогу
одређене
ми
брачне
свезе
.
Част
ми
пак
,
изискује
последње
моје
судбе
верно
држати
се
.
Ја
на
Бранковића
немам
већ
узрока
мрзити
и
пристрасна
за
њега
наклоност
далеко
је
од
мене
,
но
само
оно
исповедити
морам
што
на
том
убеђењу
за
право
налазим
,
па
ћеш
ми
,
светла
царице
,
опростити
,
ако
моме
мњењу
слободног
израза
дајем
.
После
ових
речи
Русна
је
мало
узданула
и
од
говора
престала
;
Милица
,
пак
,
сасвим
се
замислила
,
и
својим
мислима
упирала
је
у
душу
и
срце
Руснино
.
Милева
,
донде
докле
се
Милица
са
Русном
овако
разговарала
,
забављала
се
са
својим
цвећем
.
Милева
је
била
красна
девојка
.
Стаса
танког
,
који
изражава
њежну
младост
,
лица
белог
и
руменог
,
косе
смеђе
,
очију
плави
’
на
подобије
неба
,
које
жртвујућу
се
невиност
изјављују
.
Она
је
била
прекрасна
као
што
само
једна
царска
кћи
бити
може
,
но
немојмо
све
њене
красоте
откривати
јер
ће
нам
утолико
теже
бити
што
је
Милева
доцније
жртва
материне
политике
постала
.
Милевино
са
цвећем
забављање
и
Миличин
са
Русном
разговор
прекинут
беше
доласком
нових
гостију
.
ИИ
Јеврем
,
патријарх
пећки
,
Новак
,
старији
саветник
цара
Лазара
,
Новаков
син
Светислав
,
са
својима
млађима
и
неколико
калуђера
,
дођу
у
крушевачки
двор
те
се
одма
’
упуте
у
башту
к
царици
на
поздрав
и
поклоњење
.
Јеврем
је
био
осамдесетољетни
старац
.
Он
је
већу
част
свога
века
у
Светој
Гори
као
пустиник
провео
.
Наука
,
честитост
и
смиреност
беху
главне
црте
целог
његовог
живота
.
Народа
жеља
и
царска
воља
изаберу
га
за
српског
патријарха
.
Његова
велика
седа
брада
дичила
му
је
пун
светог
израза
образ
.
Новак
,
негдар
славан
војвода
сад
већ
старошћу
и
ранама
оптерећен
,
у
Призрену
,
у
царском
двору
,
проводио
је
своје
последње
дане
,
а
због
разума
и
искуства
свога
,
беше
особито
поштован
.
Премда
стар
,
стас
му
ипак
величанствен
беше
;
син
му
Светислав
,
јоште
млад
,
свагдар
је
поред
оца
живео
,
а
својом
добротом
и
красотом
млога
је
срца
себи
задобио
.
Међу
осталима
у
очи
је
падао
још
отац
Леонтије
и
отац
Харалампије
,
калуђери
дечански
.
Отац
Леонтије
због
своје
смирености
био
је
љубимац
и
достојан
ученик
патријархов
;
отац
Харалампије
морао
се
пострићи
по
жељи
и
налогу
свога
оца
,
који
је
био
уважен
војвода
код
цара
Лазара
.
Патријарх
га
је
узео
к
себи
да
би
у
његовом
кругу
,
поред
доброг
Леонтија
,
у
смирености
напредовао
.
Оба
калуђера
беху
од
млађих
људи
.
Када
је
Милица
долазеће
госте
приметила
,
променила
се
у
лицу
,
те
као
препанута
чекала
је
да
чује
какве
ће
јој
гласе
ови
гости
донети
,
јер
је
знала
да
се
Новак
и
патријарх
код
цара
у
стану
налазе
,
па
откуд
их
сада
у
Крушевцу
?
—
Но
при
свему
том
,
тајећи
своју
забуну
,
са
полувеселим
лицем
ишла
је
царица
са
Русном
насусрет
патријарху
и
Новаку
.
Милица
је
прва
патријарха
у
руку
пољубила
,
за
њом
Русна
,
за
Русном
је
притрчала
Милева
,
а
за
Милевом
сви
дворјани
и
дворкиње
,
слуге
и
служавке
,
јер
патријарха
као
свеца
неког
поштоваше
,
па
је
радост
код
свију
била
велика
.
Многе
старе
слуге
и
служавке
љубише
га
и
у
скут
.
—
Добро
нам
дошао
,
свети
оче
,
и
властелине
Новаче
;
откуд
вас
сад
овде
у
мом
двору
?
—
рече
Милица
са
мало
промењеним
гласом
.
Патријарх
благослови
најпре
Милицу
,
Милеву
,
Русну
,
па
онда
све
остале
.
—
Добродошли
,
и
све
добро
дошло
—
рече
патријарх
—
па
како
си
ми
ти
овде
,
светла
царице
?
После
ових
речи
,
поглед
баци
на
место
где
би
сео
и
своје
старе
кости
одморио
.
—
Одморите
се
одма
’
овде
—
рече
Милица
,
и
посаде
се
сви
важнији
на
места
,
која
им
одмах
на
Миличину
реч
опредељена
беху
.
Патријарх
и
Новак
заузеше
места
с
обе
стране
Милице
,
даље
до
патријарха
седне
Русна
,
а
остали
се
поред
њих
намештају
.
—
Да
красне
баште
и
красног
времена
—
рече
патријарх
.
—
Не
би
л
’
добро
било
овде
одма
’
и
вечерати
,
кад
је
тако
красно
?
—
упаде
у
реч
Милица
.
—
Не
би
згорег
било
—
одговори
шаљиво
Новак
,
—
а
млађи
би
се
бар
донде
могли
проходати
по
овој
дивној
башти
.
Миличин
један
бачен
поглед
на
дворјане
довољно
беше
,
да
се
нужна
наредба
учини
;
млађи
,
пак
,
приметише
куд
Новак
са
својом
речи
циља
,
удале
се
после
обичног
поклона
од
старији
’
.
—
Сад
од
Косовог
поља
долазимо
—
рече
патријарх
—
све
је
на
бојном
пољу
у
најбољем
реду
.
С
почетка
беше
и
мало
нереда
,
али
сад
је
,
хвала
богу
,
све
већ
у
реду
.
Пре
три
дана
сам
благословио
војску
која
је
сад
спремна
и
одушевљена
.
Сад
,
пак
,
дођосмо
да
код
тебе
пребудемо
,
светла
царице
и
да
ти
за
сваки
случај
при
руци
будемо
.
—
На
то
патријарх
мало
застане
,
а
Новак
му
прихвати
реч
:
—
Треба
за
сваки
случај
овде
да
будемо
,
да
би
одавде
,
ако
до
нужде
дође
,
цару
од
какове
помоћи
били
.
Битка
ће
бити
на
сваки
начин
врло
крвава
.
Султан
Мурат
је
силну
војску
своју
на
Косову
разредио
.
Са
овако
великом
силом
Турци
до
данас
јоште
нису
надирали
.
Има
их
преко
три
стотине
хиљада
.
Но
,
хвала
богу
,
има
и
наших
доста
.
Српске
војске
има
преко
сто
хиљада
,
и
то
је
довољан
број
за
све
те
Турке
,
само
нек
’
је
слоге
.
Наша
је
војска
у
врло
добром
положају
.
Само
сваки
војвода
нек
’
учини
своју
дужност
,
па
је
победа
наша
.
Само
Вук
Бранковић
и
Милош
Обилић
у
миру
да
буду
.
Ја
сам
цару
предложио
да
којег
год
од
војске
уклони
,
јер
њихов
непрекидни
инат
шкодљив
је
.
Но
надам
се
да
ће
их
царско
лице
у
свему
умерити
моћи
.
Вук
је
врло
искусан
војвода
,
а
Милош
је
страшна
јуначина
;
под
добром
управом
,
кад
један
од
другог
не
зависи
,
могу
од
користи
бити
.
И
Вуков
син
Ђурађ
,
премда
врло
млад
,
тако
је
добар
војник
да
се
са
млогим
старим
војводама
мерити
може
;
но
мало
је
прежесток
,
па
хоће
сам
себе
да
прецени
.
Ипак
,
мислим
да
ће
добро
бити
,
јер
цар
Лазар
кроз
цео
свој
век
засведочио
је
да
уме
војском
управљати
.
Затим
мало
стане
,
па
онда
без
да
је
чекао
да
му
ко
у
реч
уђе
,
рече
:
—
Не
би
л
’
царица
дозволила
да
још
пре
вечере
можемо
за
један
оченаш
одморити
се
,
јер
би
,
ваљда
,
и
сам
патријарх
исто
желео
.
Милица
драговољно
допусти
и
,
радујући
се
храбрим
реч’ма
њиховим
,
дигне
се
и
сама
скупа
са
Русном
,
а
за
њима
остали
и
разделе
се
по
дворски
станови
.
Патријарх
и
Новак
заузму
собе
у
неком
малом
зданију
у
башти
,
које
увеселења
ради
негда
сазидано
беше
,
како
би
после
почивке
недалеко
од
совре
били
.
Милица
са
Русном
врати
се
у
своје
одаје
,
а
млађи
гости
,
тек
што
су
се
мало
од
пута
опрашили
,
раштркају
се
по
башти
.
Придворници
и
слуге
радовали
су
се
гостима
,
јер
су
знали
да
нови
гости
ново
весеље
у
двор
доносе
.
Дворјанима
не
беше
до
тога
шта
се
сад
на
Косову
ради
,
но
само
до
шале
и
увеселења
.
Особито
откако
цара
Лазара
у
двору
нема
,
постало
је
све
разузданије
,
као
год
у
кући
где
господара
нема
и
млоги
млађи
по
кући
се
врзу
.
Царица
,
премда
је
озбиљније
нарави
била
,
опет
се
у
двору
тек
само
пред
њеним
очима
озбиљно
понашало
,
а
како
ту
она
не
беше
,
а
оно
се
све
раскалашније
веселости
предаје
.
Тек
што
се
гости
мало
сместише
,
одмах
се
зачу
весео
жагор
слугу
и
служавки
.
Вечера
се
преправљала
,
трпеза
се
намештала
,
и
то
усред
баште
,
међу
цвећем
и
густим
гранама
.
Место
је
већ
било
за
сто
опредељено
;
у
среди
празно
и
пространо
,
унаоколо
,
пак
,
цвеће
са
гранама
.
Мало
је
прошло
времена
и
већ
се
је
знало
за
сваког
госта
који
је
какав
.
Сваки
је
своју
прилику
себи
уочио
.
Светислав
шетао
се
по
башти
са
Милевом
и
пустио
се
у
њежан
разговор
.
Отац
Леонтије
,
тек
што
се
опраши
и
богу
помоли
,
отиде
одма
’
у
башту
и
проходао
се
онде
.
Његов
поглед
имао
је
нешто
смирено
калуђерски
.
Велике
црне
очи
,
црна
коса
и
велика
правилна
калуђерска
брада
,
а
при
том
бледо
лице
,
усхићаваше
не
једног
и
не
једну
.
Он
је
овде
ходајући
очекивао
оца
Харалампију
.
Кад
наједаред
,
ето
оца
Харалампије
.
Његовом
доласку
следовао
је
издалека
неки
смех
дворских
служитеља
.
Они
се
,
ваљда
,
оцу
Харалампију
смејаше
.
Доиста
,
отац
Харалампије
беше
чудан
светац
.
Стасом
беше
мален
,
и
морао
је
имати
једну
плећку
нешто
криву
,
јер
му
се
глава
к
десном
рамену
јако
клонила
.
Коса
му
је
била
риђа
,
ретка
,
а
брада
сасвим
црвена
и
велика
.
Образ
му
је
био
светло-црвенкаст
,
нос
врло
заоштрљаст
,
а
очи
зелене
и
мале
,
да
се
испод
бели
’
трепавица
једва
и
видеше
.
Лице
му
се
често
смешило
и
по
спољашности
његовој
рекао
би
да
је
цео
калуђер
само
за
веселости
и
шалу
скројен
,
но
у
његовом
срцу
лежала
је
подмукла
пакост
.
При
том
је
био
оштроуман
и
властољубив
.
Његов
је
отац
мислио
да
неће
добар
бити
за
војника
,
па
му
је
сладио
калуђерство
,
где
својим
особинама
,
као
оштроумијем
и
памећу
,
далеко
дотерати
може
.
Свима
је
у
двору
у
очи
пао
и
један
и
други
калуђер
,
и
одма
’
их
дворјани
и
слуге
међу
собом
прозову
:
„
црним
“
и
„
црвеним
“
калуђером
.
Где
су
млоге
слуге
,
ту
су
и
млоги
лакрдијаши
међу
њима
,
а
особито
у
двору
Милице
,
где
их
је
више
но
код
друге
госпоштине
,
па
није
ни
чудо
,
што
су
одма
’
чијем
имену
понешто
придевали
.
Вече
је
било
красно
,
месечина
је
лепо
светлила
;
но
и
осим
тога
беше
башта
и
двор
од
свију
страна
осветљени
.
Вечера
је
већ
готова
била
.
Ова
је
била
доиста
царска
,
премда
не
као
у
данашње
време
што
бива
код
млоге
господе
да
поред
сијасет
познатих
и
непознатих
јела
човек
гладан
остане
.
Главну
част
вечере
сачињаваше
некол’ко
врсти
добра
печења
и
добра
смедеревска
и
метохијска
вина
.
Наједанпут
зачује
се
труба
и
звонце
.
Ово
је
знак
за
вечеру
.
Код
српске
господе
,
а
нарочито
у
царском
двору
српском
у
оно
доба
,
скупљали
су
се
гости
за
трпезу
обично
под
звуком
звонцета
,
за
које
је
у
једном
углу
дворском
мали
звоник
начињен
био
;
а
кад
је
било
гостију
и
од
војничког
реда
,
и
глас
трубе
сазивао
је
госте
на
обед
.
Гости
се
почну
скупљати
.
Патријарх
,
као
гост
и
свет
човек
,
понуђен
би
да
седне
у
прочеље
.
Милица
тиме
његовом
светом
лицу
уважење
указа
.
С
десне
му
руке
заузме
место
Милица
,
с
леве
Русна
,
поред
Милице
Новак
,
и
тако
све
даље
по
реду
свог
чина
заузму
места
и
остали
гости
и
дворјани
.
Патријарх
велегласно
очита
предвечерњу
молитву
пре
још
нег
’
што
ће
сести
,
и
калуђери
га
у
томе
својим
гласом
пратише
.
Леонтије
са
дубоким
и
пријатним
својим
гласом
коснуо
се
срца
свију
старијих
,
но
отац
Харалампије
имао
је
нешто
крештав
глас
,
а
поред
тога
није
знао
чисто
исказати
жива
,
но
место
тога
рекао
је
„
зива
,
“
а
поред
тога
и
његов
мало
изванредан
поглед
такав
је
смешан
изражај
калуђеру
дао
да
млађи
,
који
су
за
трпезом
седили
,
мало
што
се
сви
грохотом
не
насмејаше
.
И
доиста
,
да
није
било
царице
,
патријарха
и
Новака
,
сви
би
се
на
њега
заценили
били
.
Особито
Светислав
и
Милева
одвећ
приметљиво
се
смешише
.
Калуђер
,
који
је
сам
по
себи
врло
добро
знао
да
је
он
по
себи
смешна
личност
,
није
се
ништа
збунио
,
јер
му
се
већ
више
реди
таково
што
десило
.
Он
је
и
сам
на
све
то
смешљиво
лице
показао
,
и
није
дао
приметити
да
га
та
подсмешљивост
врећа
,
премда
му
је
на
срцу
друго
нешто
лежало
.
Но
и
на
том
осмејкујућем
се
лицу
лежала
је
нека
сакривена
освета
,
која
се
изразила
у
његовом
погледу
,
којег
је
бацио
хитро
на
Светислава
и
Милеву
којима
се
најсмешнији
чинио
.
Премда
старији
нису
дали
на
себи
приметити
да
им
је
калуђер
смешан
,
опет
и
они
,
поред
млађи
’
који
су
се
још
мало
смешили
,
добили
су
добру
вољу
.
Патријарх
је
озбиљно
лице
показивао
,
но
није
се
могло
на
њему
приметити
да
негодује
зато
што
му
је
калуђер
постао
предметом
неког
смеха
,
јер
је
и
сам
у
себи
осећао
да
има
томе
узрока
,
а
друго
,
у
двору
морао
је
мало
и
кроз
прсте
гледати
.
Штавише
,
кад
је
Новак
запитао
за
будалу
Петошка
,
царица
одма
’
даде
га
дозвати
да
на
веселост
већ
расположене
госте
мало
својим
будалаштинама
још
већма
развесели
.
Вечера
је
била
добра
,
а
гости
при
добрим
апетиту
;
вино
добро
улеваше
им
све
бољу
и
бољу
вољу
.
Особито
и
код
стари
’
Србаља
,
вино
и
добра
воља
били
су
свагда
у
друштву
.
Најважније
ствари
се
поред
чаше
вина
започињале
и
свршавале
.
Ако
је
ко
непријатеља
имао
,
па
му
је
желео
одољети
,
при
чаши
пуној
мислио
се
како
ће
му
доскочити
.
Ако
је
кога
љубовца
изневерила
,
при
чаши
винца
тражио
је
утјехе
и
мислио
о
новој
љубави
;
битке
није
било
никад
без
винца
,
јер
вино
и
битка
су
као
брат
и
сестра
,
или
као
муж
и
жена
.
Кад
се
почело
јести
,
слабо
је
ко
на
другог
и
пазио
до
на
самог
себе
и
мало
се
говорило
;
када
је
дошло
до
чашице
,
све
је
настајало
живље
и
живље
.
Дошао
је
и
будала
Петошко
.
Он
се
пред
гостима
лепо
поклони
,
па
одма
’
заузме
место
на
страни
,
које
му
се
већ
напред
означило
;
јер
је
већ
његова
столица
за
њега
приправна
била
.
Кад
га
видеше
,
сви
се
насмеју
.
Петошка
је
добио
цар
Лазар
од
Балше
,
зетског
господара
,
који
га
је
у
Котор
к
себи
узео
због
његови
’
шала
и
лакрдија
са
којих
је
целом
Приморију
познат
био
.
Петошко
није
био
луд
као
што
су
га
држали
,
и
од
Латина
је
млого
којешта
научио
,
но
у
старо
доба
као
год
и
данас
,
било
је
господе
која
су
хтела
да
имају
за
луду
онаковог
човека
који
је
доста
мудар
да
си
могу
дати
казати
од
такве
мудре
луде
оно
што
си
не
би
радо
од
другога
дали
рећи
.
Петошко
је
био
мален
но
поширок
.
У
струку
је
био
мало
шири
него
у
плећима
;
труп
дугачак
,
кратке
ноге
,
кратак
широк
врат
.
Глава
му
је
била
велика
и
четвороуголна
;
уста
повећа
,
усне
подебеле
,
зуби
велики
,
ретки
,
очи
жућкасте
,
уши
не
толико
велике
колико
дебеле
.
Он
није
баш
лудо
но
више
лукаво
изгледао
;
у
данашње
доба
да
се
обуче
у
фрак
,
изгледао
би
као
какав
велики
дух
,
жени
,
који
још
далеко
дотерати
може
.
Петошко
на
његовом
трону
,
или
столици
,
која
је
била
подоста
велика
тако
да
се
цео
човек
у
њој
изгубио
и
која
је
била
са
разним
бојама
намалана
са
оба
бока
видела
се
изрезана
два
велика
ува
какова
су
у
познате
животиње
великих
ушију
—
седео
је
без
сваке
забуне
,
гордо
,
осмевајући
се
на
подсмешљиве
госте
.
Особито
,
пак
,
са
задовољством
гледао
је
на
оца
Харалампију
,
који
је
такођер
подсмешљив
поглед
на
Петошка
бацио
,
радујући
се
што
ће
господа
Петошка
у
шкрип
узети
,
те
са
тим
се
онај
први
смех
забунити
који
је
на
његов
рабош
друштву
веселост
улио
.
—
Како
си
ми
,
Петошко
,
—
рече
Новак
—
нисам
те
већ
одавна
видео
.
Ја
сам
мислио
да
си
ти
’
дегод
у
војсци
,
на
Косову
,
а
тебе
ето
још
овде
.
—
А
шта
ћу
ја
онде
,
кад
и
онима
не
хасни
што
су
онде
.
Да
сам
ја
цар
,
знао
би
’
ја
шта
би
онде
требало
чинити
—
одговори
Петошко
.
—
А
сад
не
би
рад
онде
бити
?
—
Не
.
—
А
да
си
цар
?
—
Да
сам
цар
,
не
би
чекао
да
Турци
мене
потраже
,
него
потражио
би
’
ја
њи
’
.
—
А
кад
би
ји
ти
потражио
,
шта
би
онда
било
?
—
Шта
би
било
?
—
Јурио
би
’
ји
свуд
пред
собом
.
Но
не
би
’
захуктао
,
као
краљ
Вукашин
на
Марицу
,
без
да
знам
шта
онде
лежи
.
Свагда
треба
да
се
зна
откуд
се
иде
,
па
онда
путовање
мора
бити
срећно
.
—
Дакле
ти
би
бољма
војевао
него
краљ
Вукашин
?
—
Бољма
,
богме
,
бољма
но
што
ви
сад
војујете
.
Ја
кад
би
’
видео
млого
непријатеља
,
сакрио
би
’
се
у
гору
као
миш
у
рупу
,
па
кад
би
они
овамо-онамо
тумарали
,
а
ја
би
’
онда
изишао
па
би
’
их
појединце
рибао
.
—
А
откуда
би
ти
знао
да
има
млого
ил
’
мало
непријатеља
кад
тамо
никог
не
пуштају
?
—
То
је
најлакше
.
Послао
би
’
каквог
калуђера
у
турски
’
хаљина
онамо
,
да
све
извиди
.
После
ове
речи
поглед
је
бацио
на
оца
Харалампија
и
на
то
сви
се
почну
смејати
.
Сам
један
патријарх
није
се
у
лицу
променио
,
но
није
ни
негодовао
,
јер
млого
више
стрпљења
имаде
,
а
да
би
то
одма
’
за
зло
примио
.
Осим
тога
,
био
му
је
Петошко
са
својих
лакрдија
познат
.
Новак
,
да
би
мало
забунио
Петошка
,
почео
је
друге
врсте
разговор
.
Новак
је
био
највећи
приврженик
породице
цара
Лазара
,
па
је
зато
без
сваког
устезања
говорио
.
Царица
му
то
није
замерала
.
—
А
да
л
’
би
се
,
Петошко
,
женио
?
—
запита
Новак
.
—
Би
’
—
одговори
Петошко
—
ал
’
онда
кад
не
би
’
био
будала
,
јер
будала
и
калуђер
не
сме
се
женити
;
калуђер
зато
јер
се
заклео
да
неће
ниједну
,
а
будала
зато
,
што
би
сваку
хтео
,
а
њега
ниједна
неће
.
—
А
би
ли
ти
волео
да
ниси
будала
?
—
запита
га
Новак
.
—
Не
би
’
,
јер
будалу
нико
не
дира
,
а
мудрога
цео
свет
.
Код
господара
зетског
Балше
,
једанпут
хтедох
бити
мудар
,
па
сам
му
рекао
:
зашто
он
да
влада
са
Зетом
,
као
и
Алтоман
са
Босном
;
не
би
ли
боље
било
да
уместо
толиких
господара
један
влада
са
српском
земљом
,
био
сад
тај
један
Вукашин
или
кнез
Лазар
?
Балша
ме
даде
за
то
добро
избити
!
Други
пут
,
кад
сам
му
из
шале
казао
да
је
лепа
земља
та
Босна
и
како
би
још
лепша
била
када
би
његовом
постала
заповедио
је
да
ми
се
сваки
дан
даде
метохијског
вина
колико
хоћу
.
Није
добро
свагдар
да
је
човек
мудар
.
Када
су
Турци
са
Арнаутима
на
Нови
Пазар
ударили
,
и
ја
сам
био
у
српској
војсци
,
и
некако
ме
Турци
са
неколико
других
ухватили
.
Одведу
нас
у
Кроју
;
онде
Турци
моје
другове
посеку
,
а
кад
дође
ред
на
мене
,
повиче
један
арнаутски
капетан
:
„
Не
дирајте
га
,
то
је
будала
,
није
ништа
крив
“
.
А
Турци
ме
одма
’
отпусте
да
могу
ићи
куд
ми
је
драго
.
После
ови
’
речи
Петошко
заиште
мало
вина
које
му
се
одма
’
и
даде
.
—
Па
како
то
да
се
даш
ухватити
—
запита
Новак
.
—
Боље
је
дати
се
ухватити
нег
’
улудо
гинути
—
одговори
Петошко
,
и
на
то
је
чашу
смедеревског
искапио
.
Док
се
Новак
и
Петошко
овако
разговараше
,
донде
се
остали
смејаше
и
чаше
после
сваког
одсмеха
празнише
.
Веселост
је
све
већа
и
већа
настајала
.
И
сам
патријарх
,
који
је
одвећ
озбиљан
био
,
показивао
је
на
свом
лицу
неко
задовољство
.
Милица
и
дворкиње
чинише
се
такођер
расположене
.
Млађи
,
када
видеше
старога
Новака
да
је
тако
добре
воље
,
мало
се
ослободе
,
па
се
почну
слободније
и
разговарати
.
Отац
Леонтије
био
је
једини
на
коме
никакве
промене
приметити
није
било
;
он
је
одвећ
озбиљан
био
,
и
замишљен
је
изгледао
.
Отац
Харалампије
био
је
добре
воље
и
на
свачију
реч
и
поглед
оштро
је
мотрио
.
Особито
је
гледао
на
Милеву
;
да
није
калуђер
рекао
би
,
да
га
се
је
красота
кнегињина
срца
коснула
.
На
Светислава
није
баш
љубазно
гледао
.
Наједанпут
патријарх
узме
чашу
те
наздрави
царици
:
—
За
здравље
цара
,
царице
,
и
целе
царске
породице
;
мир
и
благослов
свима
—
затим
се
отпоји
тихо
калуђерски
„
Многаја
љета
”
.
За
њим
се
дигне
Новак
:
—
За
здравље
јуначке
српске
војске
,
која
се
сада
на
Косову
против
Турака
налази
.
Затим
се
заори
јаче
војничко
„
Многаја
“
које
су
започели
при
столу
десивша
се
лица
војничкога
сталиша
.
Затим
наздрави
Петошко
:
—
Да
бог
поживи
све
будале
,
ја
се
морам
за
будале
постарати
.
Сад
се
изроди
баш
весео
жагор
.
Весела
реч
и
добро
винце
дало
се
у
млогих
примјетити
.
—
Сад
да
сам
млађи
,
ал
’
шта
ја
велим
,
само
да
сам
од
једне
љуте
ране
слободан
,
да
могу
коња
јахати
,
па
не
би
’
дао
за
богзна
шта
,
само
да
још
једном
поред
цара
противу
Турака
војевати
могу
—
рече
Новак
,
мало
загрејан
,
а
у
оку
му
се
суза
купила
.
Као
старијем
војнику
и
војводи
,
тешко
му
је
било
не
бити
у
рату
.
Ово
војничко
чувство
највећма
се
у
њему
изражавало
у
веселом
друштву
,
поред
добре
метохијке
,
а
мисли
му
тада
једнако
лебдише
над
прошлим
биткама
.
Милица
и
Русна
приметиле
су
шта
Новаку
на
срцу
лежи
,
па
су
започињале
такав
разговор
који
је
Новаку
годио
.
—
Камо
сад
они
’
војвода
,
који
се
под
царем
Душаном
тако
прославише
?
—
рече
Милица
.
—
Где
су
она
времена
када
си
ти
,
властелине
,
у
млађим
твојим
годинама
војевао
?
Не
једанпут
те
је
мој
покојни
спомињао
—
дода
Русна
.
На
ове
речи
Новаку
је
суза
канула
.
—
Да
,
где
су
та
времена
,
и
’
оће
ли
још
кадгод
настати
—
упадне
Новак
.
—
Опомињем
се
добро
на
оновремене
војводе
.
Реља
Крилатовић
,
па
и
сам
Вукашин
,
па
онда
Угљеша
и
Гојко
.
Кад
су
Грци
чули
само
име
Угљеша
,
већ
им
је
било
доста
.
Па
војвода
Жарко
,
па
тада
млад
још
кнез
Лазар
,
како
се
прославио
против
босанског
бана
.
И
ја
сам
још
онда
млад
био
.
У
Босни
сам
добио
две
,
близу
Рудника
од
Мађара
пак
три
,
и
то
тешке
ране
.
И
твој
покојни
,
Русно
,
одвећ
се
је
показао
,
но
у
доцнијим
ратовима
противу
Турака
,
код
Новог
Пазара
;
наравно
,
он
је
био
још
дете
према
мени
.
Но
оставимо
прошлу
славу
на
страну
,
и
сад
имамо
још
доста
српски
’
јунака
који
ће
српско
име
прославити
.
После
ових
речи
Новак
једну
чашу
испразни
,
а
донде
му
Петошко
у
реч
упадне
:
—
Зато
све
натрашке
иде
—
рече
Петошко
.
Новак
није
ни
слушао
шта
Петошко
булазни
,
јер
велика
господа
,
када
су
у
великом
разговору
била
,
ни
пазила
нису
на
то
шта
таква
будала
говори
,
него
му
остављаше
све
на
вољу
нека
говори
шта
хоће
.
—
Еј
,
само
да
се
Алтоман
није
одметнуо
био
од
цара
одма
’
у
почетку
,
били
бисмо
ми
већ
давно
Турке
савладали
и
осветили
би
се
због
битке
Вукашинове
,
код
саме
реке
Марице
—
рече
Новак
.
—
Све
се
то
може
још
збити
,
само
да
бог
поживи
цара
.
Он
је
већ
после
Вукашинова
пада
Србију
спасао
,
па
ће
ју
кадар
бити
и
узвисити
—
одговори
патријарх
.
—
Само
њега
да
бог
поживи
—
потврди
Милица
.
—
Само
ми
се
то
не
допада
,
што
смо
се
из
Призрена
у
Крушевац
доселили
—
рече
Петошко
,
на
ког
се
сад
слабо
и
пазило
.
—
Још
ће
он
Турке
сасвим
утаманити
—
рече
Новак
.
—
Ал
’
ако
не
утамани
,
шта
ће
онда
бити
—
рече
Петошко
,
на
коју
је
реч
Милица
којој
су
будалине
речи
у
ушима
звониле
,
лице
снуждила
.
—
Тако
је
красна
та
српска
војска
на
Косову
да
ни
Душан
краснију
није
имао
—
рече
Новак
.
—
Ал
’
ако
опет
Турци
буду
јачи
,
шта
ћемо
онда
.
Сад
смо
већ
од
Призрена
чак
до
Крушевца
скочили
,
па
куда
ћемо
после
одавде
?
Ваљда
у
Зету
,
Балши
у
госте
?
—
рече
Петошко
.
Ове
је
речи
свако
добро
чуо
,
те
се
свачијег
срца
мало
коснуше
.
Но
Новак
,
који
је
то
примјетио
,
хтеде
својим
важнијим
реч’ма
будалу
забунити
.
—
А
бога
ти
,
Петошко
,
кога
ти
држиш
за
најбољег
војводу
?
—
Оног
који
је
најмудрији
и
најлукавији
.
Ти
велиш
да
су
Угљеша
,
Гојко
и
Вукашин
славне
војводе
биле
.
Јест
.
Али
зашто
да
изгубе
тако
лудо
и
војску
и
своје
главе
.
Није
то
доста
само
бити
јак
и
знати
се
ваљано
борити
;
ваља
знати
непријатеља
и
преварити
.
Балша
је
рекао
да
се
он
не
би
никад
са
својом
силом
тукао
са
Турцима
на
равници
као
што
је
поље
Косово
,
јер
Турци
имају
више
коња
,
а
коњ
свагда
може
човека
лакше
погазити
нег
’
човек
што
ће
њега
убити
.
Може
један
тројицу
потући
,
ал
’
кад
дођу
шесторо
на
коњу
на
једнога
,
овај
мора
пропасти
.
Непријатеља
треба
гдегод
на
згодно
место
домамити
,
откуд
га
човек
може
добро
тући
и
на
воду
натерати
га
.
Па
онда
и
овде
је
зло
где
има
славни
’
војвода
.
Од
велике
силе
и
славе
један
другог
неће
да
слуша
.
Српске
војводе
су
понајвише
славне
,
па
опет
све
гину
и
губе
војску
,
а
у
Турака
мање
славни
’
,
па
опет
напредују
.
Када
има
млого
славни
’
,
а
оно
гледа
један
другог
да
упропасти
,
или
им
у
нужди
не
помаже
,
па
чека
да
један
другог
прогута
.
Једанпут
су
ишла
два
курјака
у
лов
,
па
су
уловили
једног
зеца
;
онај
који
је
зеца
у
зуби
држао
хтео
га
је
и
прождрти
,
јер
га
је
он
сам
дочепао
;
други
курјак
не
да
је
ишао
даље
да
лови
да
и
он
што
дочепа
,
но
почео
се
са
другом
кошкати
,
да
и
он
има
на
половину
зеца
право
.
И
после
дугог
ината
договоре
се
да
на
месту
оставе
зеца
а
да
га
онда
скупа
изеду
кад
још
што
улове
;
овај
други
курјак
био
је
лаком
на
лежећег
зеца
,
па
тек
што
се
мало
удале
,
пошље
првог
међу
овце
,
где
га
пастири
умлате
,
а
он
се
врати
да
изеде
зеца
;
но
лисице
су
већ
изеле
зеца
,
и
наместо
тога
наишао
је
на
ловца
који
га
убије
.
Оба
платише
за
лакомост
.
Ето
такове
су
ти
наше
војводе
.
Ја
мислим
да
ниједан
није
добар
војвода
,
јер
ниједан
не
би
слушао
једног
најглавнијег
,
а
који
не
зна
слушати
,
тај
не
зна
ни
заповједати
.
—
А
од
кога
си
ти
све
то
,
Петошко
,
научио
?
—
Најпре
је
Балша
од
мене
,
а
после
ја
од
Балше
.
—
А
који
су
најбољи
јунаци
?
Да
ли
их
код
нас
има
подоста
?
—
Тога
има
доста
.
Ту
су
Обилић
,
Косанчић
,
Топличанин
,
девет
Југовића
,
и
остали
’
сијасет
.
Шта
ли
је
још
халовити
Краљевић
Марко
коме
пара
у
турској
војсци
нема
.
Но
шта
је
хасне
кад
Турцима
служи
.
Још
веле
да
је
млади
Ђурађ
Бранковић
превазишао
досадашње
Бранковиће
.
Но
баш
то
је
зло
што
има
толико
јунака
,
па
се
због
тога
баш
толико
цјене
,
да
се
сваки
једног
краљевства
вредан
држи
и
тиме
шкоде
и
себи
и
свјету
.
Ми
будале
смо
у
том
млого
бољи
.
За
нас
нико
не
мари
,
а
ми
ни
за
кога
,
па
смо
мирни
од
свјета
и
свет
од
нас
.
Благо
оном
коме
бог
не
да
млого
памети
и
јунаштва
.
На
то
се
мало
сви
најсмејаше
;
особито
смешне
се
учине
последње
ове
речи
Светиславу
.
Петошко
,
бацив
поглед
на
Светислава
и
друге
војничког
реда
госте
,
па
стиснувши
мало
свој
меснат
образ
,
рече
:
—
Тешко
ономе
јунаку
који
лудо
војује
,
но
још
горе
младом
левенти
,
који
се
весели
и
цвећем
кити
онда
када
му
се
другови
са
Турцима
бију
.
Ове
су
речи
Светислава
нешто
поразиле
.
Он
је
баш
онда
љупко
погледао
на
цвет
од
крина
којег
за
прсима
задевеног
имаше
,
којег
му
је
Милева
дала
.
Поруменив
и
постиђен
,
не
знаде
шта
ће
у
хитрини
да
рече
.
Отац
Харалампије
од
радости
насмеја
се
појаче
на
Петошкине
речи
,
и
као
неку
малу
освету
изрази
тиме
проти
’
Светиславу
за
први
његов
познати
смеј
.
При
том
Милевин
образ
нека
стидљива
румен
обасу
.
И
Новак
примети
забуну
Светислављеву
,
па
мало
живљим
и
озбиљним
реч’ма
почне
га
извињавати
.
—
Је
ли
,
Светиславе
,
ти
ћеш
ту
поред
твог
оца
чекати
опредјелење
да
,
кад
устреба
,
пред
непријатеља
пођеш
.
Требају
нам
и
овде
јунаци
да
створе
нову
преправну
војску
ако
цару
устреба
.
Твоја
три
брата
су
на
Косову
а
и
ти
ћеш
кад
устреба
оцу
образ
осветлати
.
Прапрађед
ти
је
био
војвода
Гребострек
,
па
и
потомци
му
неће
лошији
бити
.
—
Ја
мислим
да
кад
до
тога
дође
,
показаћу
да
сам
за
сабљу
рођен
.
Са
овим
реч’ма
циљао
је
Светислав
на
оца
Харалампију
,
који
је
као
син
војводе
,
место
сабље
изабрао
камилавку
.
—
Свака
струка
,
синови
моји
,
има
своју
красну
дужност
.
Само
сложно
,
сваки
по
својој
струци
,
па
ће
сијнути
сунце
Душановом
народу
—
рече
тихим
гласом
седи
патријарх
.
Милица
је
увидила
да
ће
Петошко
са
својим
искреним
будалаштинама
још
и
тако
што
рећи
што
би
се
дотакло
којега
госта
,
зато
се
постара
зараније
исте
будалаштине
пресећи
.
—
Не
би
ли
сад
добро
било
да
дозовем
тамбураше
или
гусларе
,
да
коју
отпјевају
?
Тамбураш
је
наш
дуго
био
у
служби
код
драчког
кнеза
.
Он
зна
удесно
уз
тамбуру
певати
све
песме
што
су
их
приморци
од
Латина
научили
.
Глас
му
је
јасан
као
сребро
.
Гуслар
се
зове
Грман
.
Он
је
родом
из
Приштине
.
У
младости
је
био
војник
под
царем
Душаном
,
пошто
је
доцније
ослепио
,
гудало
га
је
’
ранило
док
није
у
двор
примљен
био
.
Он
зна
разноврсних
јуначких
песама
,
а
и
глас
му
је
још
јак
.
—
Ја
бих
рекао
да
гуслара
послушамо
.
Сад
када
се
можда
већ
српска
војска
на
Косову
са
Турцима
бори
,
приличније
су
гусле
од
тамбурице
.
О
како
дивно
гуди
Грман
,
да
се
срце
у
човеку
стегне
!
Чуо
сам
га
последњи
пут
трећи
дан
Васкрса
па
ми
још
и
сада
његова
песма
срце
цепа
—
рече
Новак
.
Милица
одма
’
даде
дозвати
Грмана
.
—
Нисам
ни
мислила
—
рече
Милица
—
да
ће
ми
данашњи
дан
тако
весело
проћи
;
цео
дан
сам
била
јако
брижна
,
и
да
нам
славни
гости
не
дођоше
,
не
бих
ову
ноћ
могла
преспавати
,
тако
ми
је
нешто
тешко
било
.
—
Нами
је
баш
драго
,
одговори
патријарх
,
но
још
ћемо
радоснији
бити
,
ако
нам
се
глас
српске
победе
који
дан
донесе
.
—
Дуго
неће
трајати
,
а
гласа
морамо
чути
,
јер
пре
неколико
дана
већ
тако
су
обе
војске
једна
другој
супрот
стајале
да
тек
што
се
нису
судариле
—
одговори
Новак
.
Тек
што
је
то
изрекао
,
ал
’
ето
Грмана
.
Грман
је
био
висок
,
коштуњав
старац
;
на
образу
му
се
читати
могло
да
није
једаред
био
међ
’
стрелама
и
мачеви
.
Обрве
велике
,
седе
,
бркови
седи
опустили
се
на
рамена
,
очи
,
истина
,
слепе
,
ал
’
велике
и
пуне
изражаја
,
лице
доста
румено
;
још
се
на
истом
лицу
познају
две
боре
сабљом
нанешене
.
Хаљине
су
му
биле
просте
,
но
јако
удесне
.
Од
белог
сукна
чакшире
,
кратак
лак
гуњац
,
прслук
отворен
,
лаки
опанци
са
танким
,
преко
чарапа
унакрст
обвијеним
каишом
.
Држање
му
беше
благородно
,
да
се
позна
да
је
негдар
војник
био
.
Кад
га
је
когод
овако
старог
и
слепог
погледао
,
имао
је
шта
видети
.
Млоги
садањи
мекушци
када
би
га
видели
и
глас
му
чули
,
крв
би
им
се
смрзла
.
Грмана
је
довео
један
служитељ
и
посадио
га
испод
једног
повећег
дрвета
.
Кад
је
осетио
да
је
већ
пред
гостима
,
прослови
:
—
Добродошли
,
бани
и
властели
,
војводе
и
јунаци
!
Бог
вам
дао
сваку
срећу
и
довољство
—
поздравио
је
госте
громовитим
гласом
.
—
Бог
ти
добро
дао
,
Грмане
.
Дед
’
испјевај
што
јуначки
онако
као
што
умеш
.
Но
,
напиј
се
мало
да
ти
глас
боље
иде
—
рече
Новак
,
на
чију
реч
одма
’
се
даде
вина
пјевцу
,
који
искапивши
једну
подобру
чашу
и
погладивши
своје
бркове
,
узме
гудало
и
гусле
у
руке
.
Гусле
су
биле
просте
,
каогод
у
обичног
слепца
који
пјева
славу
своји
’
преткова
.
Сви
су
сад
на
Грмана
гледали
и
чекали
како
ће
започети
.
Он
није
дао
дуго
на
себе
чекати
.
Почео
је
једну
песму
о
Душановом
рату
са
Грцима
.
Пјесма
је
била
обична
,
но
Грман
знао
је
у
њу
са
својим
гласом
и
гудалом
улити
нешто
величествено
.
То
није
било
обично
пјевање
,
што
се
само
уву
допада
и
срце
усхићава
,
но
нешто
више
.
То
је
било
тужно
јадиковање
које
срце
чупа
,
и
чежња
за
прошлом
славом
.
Глас
је
био
громовит
,
каогод
што
је
био
глас
Душанов
усред
борбе
.
Славно
време
куд
си
прохујало
Куд
однесе
стару
српску
славу
И
зашт
’
смањка
славно
српско
царство
...
?
Ој
Душане
,
Срб’ма
сунце
јарко
,
Зашто
зађе
роду
јуначкоме
...
?
Ђе
је
твоја
мишца
силовита
Ђе
т
’
је
сабља
вазда
сјевајућа
...
?
Прође
слава
,
а
пјевцима
оста
—
Један
спомен
,
као
љепи
санак
Да
г
’
причају
младоме
потомству
Гласом
моћним
гусал
’
јаворови
.
Вино
пију
три
војводе
славне
У
Прилипу
граду
бијеломе
;
Једно
бјеше
војвода
Угљеша
,
Друго
бјеше
Реља
Крилатовић
,
Треће
бјеше
војевода
Гојко
.
Када
су
се
понапили
винца
,
Стаде
Гојко
’
вако
бесједити
:
Знаш
ли
Рељко
и
брате
Угљешо
Зашт
’
је
царе
војску
сакупио
,
Војску
силну
,
којој
пара
нема
?
Ићи
ћемо
Солун
отимати
И
Цариград
бјели
задобити
.
Бог
из
тебе
побро
говорио
—
Рече
Реља
војеводи
Гојку
.
А
Угљеша
тек
поглади
брке
,
Па
прослови
гласом
радоснијем
:
Цар
ми
рече
:
војска
ће
се
кренут
’
Јоште
данас
а
и
ми
са
њоме
.
Цар
ће
цјелу
управљати
војску
,
А
под
њиме
остали
војводе
.
Ја
ћу
,
Реље
,
и
ти
с
царем
бити
,
А
брат
Гојко
с
војеводом
Жарком
И
Богданом
Љутицом
јунаком
Управљати
љуте
коњанике
.
—
То
изрече
,
ситна
књига
стиже
,
Од
Душана
да
све
буде
спремно
На
рат
поћи
мејдане
дјелити
.
Шта
то
звечи
на
том
пољу
равном
?
То
је
војска
силнога
Душана
.
Пред
војском
је
цар
Душане
силни
За
њим
језди
Угљеша
војвода
,
Реља
Крилат
дивна
Бошњачина
,
Гојко
,
Жарко
и
Љутица
Богдан
,
И
кнез
Лазар
,
млада
јуначина
.
Једна
пола
узе
пут
Солуна
,
Друга
пола
пут
Марице
рјеке
.
Стаде
Душан
пред
Солуном
градом
И
поче
га
бити
страховито
.
Силан
одјек
српскога
оружја
Зачуо
се
преко
грчког
мора
,
Свјет
се
диви
српскоме
јунаштву
,
Грци
бране
с
’
,
но
јуначка
срећа
Вјерна
оста
српскоме
оружју
,
Сам
Цариград
страх
је
обузео
;
Јер
јунаци
,
српски
коњаници
,
Отиснули
Грке
од
Марице
Баш
до
сами
’
врата
цариградски
’
.
То
ће
с
’
причат
’
док
је
бјела
свјета
Како
Србљи
Грке
побједише
.
Гојко
,
Жарко
и
Љутица
Богдан
Грчку
војску
на
све
стране
траже
.
Кад
дођоше
близу
Цариграда
,
Ал
’
Грци
им
насусрет
изиђу
Са
Турцима
и
Татари
љути
.
Обе
војске
ударише
с
’
силно
.
Грци
боре
с
’
што
се
бољма
може
;
Није
чудо
,
домовину
бране
.
Турци
боре
с
’
ка
’
лавови
љути
;
Није
чудо
домовину
траже
.
А
Татари
као
змије
љуте
Нагрнуше
на
Србље
јуначне
Да
им
отму
добијено
благо
.
Стаде
звека
силнога
оружја
.
Звук
сабаља
надалеко
с
’
чује
.
Земља
тутњи
под
силни
јунаци
,
И
њи’овим
коњ’ма
халовитим
.
Већ
се
земља
крвцом
оросила
,
Јоште
мало
па
јуначка
крвца
Већ
потоком
почела
се
лити
.
Јошт
’
се
не
зна
чија
је
побједа
.
Но
кад
стиже
кнез
Лазаре
млади
Страх
нападе
душманина
љута
.
Сад
почеше
коњаници
српски
,
Борити
се
ка
’
змајеви
љути
.
Жарко
уби
једног
пашу
турског
И
јошт
млоштво
Грка
и
Турака
;
Гојко
уби
грчкога
војводу
,
А
и
Богдан
дост
’
почини
јада
Међ
’
Турцима
и
Татар’ма
мрким
.
А
кнез
Лазар
на
красном
мејдану
Сложи
силног
татарског
војводу
.
Тад
појави
с
’
силни
Татарине
,
Па
на
Србље
издалека
виче
,
Да
би
мејдан
рад
дјелити
с
киме
Наочиглед
војске
обадвије
,
Силан
бјеше
горди
Татарине
,
Но
силнија
миш’ца
Новакова
.
Млади
Новак
наочиглед
војске
Поче
мејдан
с
Татарином
бити
.
Татар
с
копљем
поразит
’
га
хтједе
;
Одби
Новак
сабљом
својом
копље
.
Љут
Татарин
сабљу
повадио
,
Но
ни
сабља
њему
не
помаже
.
Јер
је
бржа
Новакова
рука
,
Па
одбија
од
себе
ударце
.
Новак
стаде
сабљом
бит
’
душмана
,
Но
челична
татарска
кошуља
,
Већ
се
о
њу
сломи
мач
Новаков
.
Тад
’
Татарин
јошт
’
жешће
нападе
;
Крв
облила
Новакове
груди
,
Јер
Татарин
не
да
му
времена
,
Но
бије
га
сабљом
без
престанка
.
Пет
већ
рана
Новак
задобио
,
А
Татарин
радосно
се
смјеши
.
Ал
’
кад
Новак
буздован
дочепа
,
Па
кад
лупи
с
њиме
Татарина
Стаде
Татар
на
коњу
се
њијат
’
;
А
други
га
ударац
обори
;
Паде
крвник
с
коња
халовитог
Татар
паде
,
а
Новак
допаде
,
И
одруби
Татарину
главу
Баш
са
самом
душманина
сабљом
.
Кад
то
виде
војске
обадвије
,
Дивише
се
јунаштву
Новака
,
Па
јошт
већма
стадоше
се
борит
’
.
Помјешаше
с
’
као
морски
вали
Силним
звуком
гласа
и
оружја
.
Душман
љути
сад
освјету
тражи
Српска
војска
за
побједу
с
’
бори
.
Паде
тама
на
то
поље
равно
,
Црна
ноћца
крај
учини
борби
;
Ал
’
побједа
остаде
Србима
.
Преко
своји
’
крвави
’
љешева
Једва
с
’
спасе
њешто
од
душмана
Срамним
бјегством
,
да
гласе
однесе
Цариграду
о
српској
побједи
.
Кад
ноћ
прође
,
а
зора
настаде
И
кад
помоћ
нова
Срб’ма
стиже
,
Све
се
диже
путем
цариградским
Да
с
’
покуша
срећа
против
града
.
Ал
’
тад
стиже
од
Душана
књига
Од
Солуна
,
да
се
војска
врати
;
„
Натраг
моји
српски
соколови
!
Грчки
царе
милост
од
нас
проси
,
Милост
свјечи
роду
јуначкоме
До
милости
,
дост
’
славе
стекосмо
“
.
Тад
се
врати
војска
сваколика
У
Србију
,
своју
домовину
.
Српска
слава
по
свјету
се
чује
;
Од
Дунава
до
Црнога
мора
,
Од
Грчкога
до
Јадранског
мора
;
Тек
Душана
име
спомиње
се
.
Но
и
царе
сву
награди
војску
,
И
војводе
своје
помагаче
:
Жарко
,
Гојко
,
војвода
Угљеша
И
остали
витезови
српски
Опет
пију
вино
у
Призрену
,
Вино
пију
,
а
тројицу
хвале
.
А
кнез
Лазар
и
млади
Новаче
Златног
класа
задобише
орден
.
Нека
пију
весела
им
мајка
Нек
им
прси
суво
злато
дичи
,
Кад
се
боре
за
славу
јуначку
.
Жив
остао
спомен
силног
цара
,
Док
је
свјета
,
докле
српство
живи
!
Од
мен
’
пјесма
,
а
од
бога
здравље
,
Јунацима
,
који
славу
хране
“
.
После
ове
пјесме
јуначко
чувство
обузме
цело
друштво
.
Новаку
се
суза
из
очију
пустила
.
—
Еј
,
где
су
та
времена
када
смо
у
Романији
војевали
.
Онда
Турчин
јошт
није
знао
где
лежи
Призрен
и
Приштина
.
Да
су
ми
сад
оне
младе
године
.
—
Затим
мало
уздане
Новак
,
но
опет
,
задавивши
своју
тугу
,
рече
пјевцу
:
—
А
гдје
си
ти
био
онда
,
старче
?
—
Ја
сам
се
онда
близу
кнеза
Лазара
борио
,
на
ког
су
млоги
душмани
наједанпут
напали
били
.
Он
их
је
силном
руком
обарао
.
Но
и
ја
сам
једним
ударцем
једног
оборио
,
баш
кад
је
на
кнеза
одостраг
руку
дигао
да
га
посјече
.
Боже
мој
,
како
смо
сви
онда
друкчије
изгледали
.
Камо
сад
такови
јунака
?
Онда
нисмо
питали
колико
има
душмана
,
но
само
гдје
је
душманин
?
—
Да
,
то
је
истина
—
продужи
Новак
—
није
се
онда
питало
,
колико
ји
има
,
па
смо
опет
свагда
победу
одржали
.
—
Али
цара
Душана
сваки
је
морао
слушати
,
нити
је
трпио
ког
упорног
војводу
—
рече
Петошко
.
—
Кад
је
Душан
само
око
на
ког
бацио
било
је
доста
;
сваки
му
је
поглед
био
заповест
—
дода
Грман
.
—
Јер
,
који
није
хтео
слушати
,
с
тим
је
кратак
рачун
правио
;
на
други
свет
,
или
у
Гургусовачку
кулу
—
примети
Петошко
.
Новаку
нису
се
баш
допадале
такове
примедбе
;
и
да
не
би
Петошко
јошт
дубље
заишао
поред
Грмановог
простодушија
,
тражио
је
други
предмет
разговора
.
Он
ако
је
сам
у
себи
све
то
и
осећао
што
Петошко
говори
,
опет
чест
војводска
није
му
допуштала
да
отрпи
од
будале
таков
разговор
,
у
којем
се
великаша
слабости
и
страсти
,
и
заслужене
њи’ове
каштиге
одвећ
живо
представљају
.
Прочи
гости
почеше
већ
такође
међу
собом
тихим
гласом
примедбе
правити
о
растројењу
српском
и
непослушности
великаша
.
—
А
колико
си
ти
рана
задобио
старче
—
запита
Новак
Грмана
.
—
Свега
седам
,
и
то
три
тешке
—
одговори
Грман
.
—
А
ја
већ
оне
што
сам
од
Татарина
задобио
и
не
бројим
за
ране
,
давно
су
већ
излечене
сасвим
,
но
имам
ји
јошт
неколико
које
ми
јошт
и
сада
пакосте
.
Све
је
то
Новак
говорио
да
само
горњи
разговор
мало
збуни
;
и
на
то
опет
шалу
започне
са
Петошком
.
—
А
колико
си
ти
рана
задобио
Петошко
?
—
Имам
,
богме
,
и
то
две
велике
.
—
Да
чујемо
какве
?
—
Кажу
да
сам
се
у
цичој
зими
родио
,
па
ми
је
глава
презебла
,
и
имам
рану
у
мозгу
.
Моја
мати
,
сиротица
,
умрла
је
,
а
о
мени
смиловала
се
једна
пастирка
,
те
ми
живот
одржала
.
Да
сам
се
лети
био
родио
,
можда
би
’
био
сад
какав
војвода
или
владика
.
—
Ко
је
то
видио
,
рану
у
мозгу
!
—
рече
неки
дворјанин
једном
госту
,
смешећи
се
и
тишијим
гласом
,
но
опет
да
се
чути
могло
.
—
Онај
само
може
имати
рану
у
мозгу
,
који
се
са
мозгом
роди
,
јер
веле
да
има
људи
,
који
се
без
мозга
роде
и
зову
се
шупљоглавцима
.
Но
и
јест
да
има
људи
на
којима
се
види
да
не
имају
мозга
,
па
су
гори
него
они
са
запаљеним
мозгом
.
Но
и
тима
је
опет
бог
дао
нешто
што
други
не
имају
.
И
човек
је
као
животиња
.
Једна
животиња
има
рог
,
друга
оштре
зубе
,
једна
велику
снагу
,
друга
лукавство
.
Тако
исто
и
људи
.
Један
има
шупљу
главу
,
други
има
млого
мозга
.
Па
шта
је
боље
од
та
два
?
Кад
једно
,
кад
друго
.
Један
има
млого
памети
а
има
јагњећу
нарав
,
онда
кад
међу
курјаци
живи
.
Шта
му
ползује
памет
?
Други
има
мање
памети
ал
’
има
гладак
образ
и
ћуд
лисичију
па
међу
јагањцима
и
зецовима
никад
боље
—
ето
тако
се
цео
овај
наш
свет
промеће
.
Ово
је
било
као
одговор
посмешљивом
дворјанину
.
Више-мање
,
сваки
се
смејао
на
Петошков
разговор
.
—
А
где
ти
је
,
бога
ти
,
друга
рана
?
—
