доказакоји
је
хтела
навести
,
збуњивала
се
и
допуштала
своме
пријатељу
да
он
формулише
оно
што
је
хтела
рећи
.
Да
би
пак
утишала
своју
савест
,
радила
је
готово
претерано
на
школским
предметима
.
Положила
је
испите
врло
добро
,
боље
него
ранијих
година
.
Шта
више
,
добила
је
награду
,
једну
књигу
која
је
говорила
о
неговању
поврћа
.
Сад
је
требало
ићи
у
Чачак
.
—
Ти
се
нећеш
вратити
отуда
!
—
приговарао
јој
је
друг
.
—
Ја
ћу
се
вратити
,
Чедомире
.
Ти
ћеш
видети
!
У
очи
дана
кад
је
требало
да
се
растану
,
начинили
су
велику
шетњу
,
обишли
су
готово
сва
места
својих
састанака
...
Вече
их
је
ухватило
на
Чукарици
.
Онде
где
избија
топчидерски
трамвај
на
друм
за
Обреновац
,
нашли
су
једну
клупу
и
сели
да
се
одморе
.
Место
је
било
као
створено
за
састанак
пред
растанком
.
Неколико
путова
и
странпутица
укрштали
су
се
овде
и
изазивали
мисли
о
даљини
.
Заокругљена
површина
Савине
воде
беласала
се
између
обала
.
Пред
њима
се
простирале
дуге
пољане
,
ниска
брда
,
две
три
вароши
и
велико
београдско
небо
.
Могло
је
бити
око
осам
часова
.
Ноћне
паре
блуделе
су
већ
кроз
атмосферу
и
покушавале
да
завију
у
помрчину
разгранате
врбе
по
обали
.
Са
суседног
острва
долазио
је
мирис
на
покошену
траву
.
На
оближњим
фабрикама
палиле
су
се
лампе
.
Хорови
жаба
звонили
су
уједначено
кроз
вечерњу
тишину
.
Две
три
звезде
боцкале
су
један
крај
неба
.
Двоје
младих
ћутали
су
,
тако
седећи
.
Свако
од
њих
пратило
је
своје
мисли
кроз
самоћу
предела
.
Они
су
обоје
били
и
сувише
озбиљни
за
своје
године
.
Чедомир
је
,
намрштених
веђа
и
суморно
,
палио
своју
цигару
.
Девојки
је
један
облак
туге
замагљавао
њене
бистре
очи
.
Најзад
Илић
прекину
тишину
као
да
се
присећао
нечег
:
—
Не
...
не
,
ти
нећеш
доћи
на
Велику
Школу
.
Ти
нећеш
бити
довољно
јака
да
извојујеш
своје
право
.
Лазаревићева
не
одговори
ништа
.
Чедомир
продужи
:
—
Право
претпоставља
борбу
.
А
ти
си
жена
...
наша
жена
која
не
воли
живот
одрицања
,
позитивне
ствари
,
рад
за
човечанство
.
Паланка
ће
бити
јача
од
тебе
...
Једног
дана
,
ти
ћеш
се
решити
за
конвенционални
брак
,
и
ђаво
ће
знати
да
ли
ћеш
шта
сачувати
од
онога
што
сам
ти
говорио
?
—
Ми
ћемо
остати
увек
пријатељи
—
одговори
девојка
.
Илић
се
осмехну
скептички
.
—
Да
...
да
,
пријатељи
!
...
—
примети
он
—
Пријатељство
које
се
сматра
да
је
вечито
,
а
које
живот
распе
као
плеву
!
Поред
њих
прохукта
један
воз
Вишњу
обузе
нека
меланхолија
без
горчине
.
Она
промуца
:
—
Не
говори
тако
,
Чедомире
.
Наше
пријатељство
је
искрено
,
топло
,
добро
.
Млади
човек
погледа
своју
другарицу
право
у
лице
;
она
не
спусти
очи
.
Она
је
била
обучена
у
матроску
блузу
од
обичне
материје
.
Држала
је
руке
у
крилу
.
На
глави
јој
је
био
прост
шешир
од
сламе
.
Па
ипак
,
младост
и
здравље
чинили
су
од
ове
тоалете
њен
најлепши
оквир
.
Она
је
била
као
створена
за
нормална
осећања
жене
.
Све
је
било
ту
да
та
жена
постане
једног
дана
срећна
мајка
,
проживи
мирно
и
корисно
свој
део
живота
и
,
кад
дође
време
,
заспи
вечито
под
обичним
крстом
,
са
кога
ће
киша
и
невреме
спрати
њено
име
и
уништити
таште
човечје
спомене
,
као
и
многима
другим
.
И
млади
човек
осети
се
крив
што
узнемирава
то
тихо
језеро
здравих
живаца
бунтовним
мислима
нових
дана
и
готово
јој
хтеде
рећи
:
„
Хајде
,
срећна
душо
,
поново
у
тих
живот
одакле
си
и
дошла
.
Остави
пук
и
друштво
нек
сами
воде
своју
бригу
.
Ти
ћеш
тамо
у
Чачку
наћи
довољно
посла
да
твој
живот
не
буде
излишан
.
А
кад
ти
једног
дана
твоја
срећа
допусти
да
мислиш
и
на
оно
што
је
прошло
,
сети
ме
се
по
ономе
што
је
лепо
било
у
мени
“
.
Али
млади
студент
био
је
за
њу
јаче
везан
него
што
је
сâм
мислио
.
Раскид
са
породицом
му
је
оставио
празнину
коју
је
Вишња
неосетно
попуњавала
.
Његово
срце
,
које
је
дотле
живело
пустињачким
животом
идеала
из
књига
,
уживало
је
сад
слатко
на
пригревици
ових
присних
састанака
.
Он
се
већ
био
навикао
на
љубак
додир
тога
девојчета
.
Најзад
,
и
он
је
био
млад
,
и
он
је
имао
у
срцу
нежности
.
У
природи
је
настајала
све
већа
тишина
.
Једно
бело
дрво
,
које
се
оцртавало
пред
њима
,
губило
се
све
више
у
таму
.
И
мрак
се
спуштао
као
плаветна
платна
,
изаткана
од
прашине
и
паучине
.
Чедомир
погледа
поново
своју
другарицу
.
Она
се
била
изгубила
у
мисли
.
Тек
,
једна
једва
приметна
румен
кретала
се
по
њеним
образима
.
Младић
се
не
могаде
уздржати
од
једног
покрета
.
Он
је
узе
за
руку
.
Она
се
не
трже
.
Он
продужи
свој
нагиб
и
притиште
један
кратак
и
устрептао
пољубац
.
Пољубац
не
паде
на
усне
,
већ
на
ону
румен
по
образу
и
остави
младићу
утисак
глатке
коже
и
нечега
чистог
.
Вишња
се
стресе
.
Образ
је
заболе
,
као
да
ју
је
Чедомир
ујео
.
Она
се
диже
нехотице
и
рече
:
—
Хајдемо
у
варош
.
Доцкан
је
.
В
Кад
је
Вишња
стигла
у
Чачак
,
осетила
је
тек
ту
сву
супротност
између
живота
који
је
предузимала
и
онога
којим
је
дотле
живела
.
Она
је
била
кћи
Митра
С
.
Лазаревића
,
бакалина
.
Њен
отац
је
држао
дућан
у
главној
улици
коју
чини
у
тој
вароши
пут
Крагујевац
—
Ужице
.
То
је
била
права
трговина
,
с
двокрилним
вратима
,
обојеним
фирнаезом
,
са
два
велика
прозора
,
пуна
шољица
,
кутија
од
вешплава
,
ђинђува
,
водених
чаша
,
ђачких
таблица
,
бутеља
коњака
и
емаљираних
шерпи
.
Газда-
Митар
трговао
је
још
са
житом
,
стоком
,
шљивама
.
Код
њега
су
биле
најскупље
цене
,
али
је
купаца
било
доста
,
јер
се
знало
да
код
њега
човек
неће
бити
преварен
ни
у
мери
ни
у
роби
.
Он
се
разликовао
од
осталих
трговаца
и
по
томе
што
се
није
вајкао
.
Чак
ни
на
порез
.
Лепо
се
носио
:
зими
астраганску
шубару
и
капут
од
параћинског
штофа
,
а
лети
сламни
шешир
у
боји
и
прсник
од
платна
.
Тражио
је
од
жене
и
деце
да
пазе
на
одело
.
Жена
му
је
имала
тепелук
од
дуката
и
дијамантску
грану
.
Деци
је
шила
хаљине
најскупља
шваља
у
вароши
.
Сваке
сезоне
т
.
ј
.
сваког
пролећа
и
јесени
,
доносио
је
Лазаревић
својој
жени
и
најстаријој
кћери
штоф
за
хаљину
из
Београда
;
штоф
је
морао
бити
по
најновијој
моди
и
сувише
скуп
да
би
се
продавао
у
дућану
.
Газда-
Митар
имао
је
среће
у
трговини
.
Послови
су
ишли
добро
.
Ипак
је
нешто
пекло
овог
маловарошког
првака
.
Он
је
једва
знао
срицати
,
а
теже
му
је
било
потписати
се
него
отпешачити
до
Мрчајеваца
.
Стога
је
јако
уважавао
школу
.
Кад
би
се
о
просвети
повео
разговор
,
био
је
стално
на
страни
школованих
људи
,
ма
они
и
застрањивали
.
—
Знање
је
светлост
,
знање
је
моћ
—
понављао
је
,
као
аргумент
,
ту
реченицу
,
коју
је
случајно
негде
начуо
,
а
у
себи
је
додавао
;
„
Ми
смо
слепи
код
очију
,
утучени
у
главу
,
стока
божја
!
“
На
спрату
над
дућаном
седели
су
.
То
беше
стара
паланачка
кућа
:
пространа
,
удобна
,
врло
строга
обичних
дана
и
врло
гостопримна
о
празницима
.
Вишњин
долазак
био
је
наравно
читав
свечан
догађај
.
Око
ње
су
се
утркивали
мајка
,
млађа
браћа
,
укућани
,
суседи
,
па
и
отац
,
намрштених
бора
на
челу
и
изразитих
усана
.
Свако
од
њих
знао
је
наћи
по
коју
лепу
реч
да
јој
каже
,
да
јој
честита
на
положеним
испитима
,
ласка
јој
на
отменом
држању
,
доказује
колико
је
већ
велика
девојка
и
да
су
јој
нашли
момка
.
Отац
јој
је
поклонио
часовник
и
ланац
,
мајка
јој
наручила
дугу
хаљину
;
из
суседства
је
добијала
колача
,
разног
цвећа
.
—
Ово
ти
послала
Мила
Цветкова
—
рече
јој
мајка
,
показујући
јој
велику
дињу
.
—
Дао
Бог
па
родиле
,
те
хоће
да
и
ти
окусиш
...
„
Знам
,
вели
,
да
их
се
Вишња
зажелела
у
Београду
"
.
Некад
јој
је
све
то
пријало
.
Вишња
се
могла
радовати
дубоко
,
потпуно
,
пуним
срцем
.
Сад
пак
,
примала
је
хладно
те
изливе
паланачких
симпатија
.
Приговарала
је
себи
за
то
:
што
год
има
добила
је
од
тог
оца
са
великим
,
меснатим
носем
,
од
те
мајке
,
коју
су
изморили
кућни
посао
и
честа
рађања
,
од
те
вароши
која
дрема
на
пригревици
украј
Мораве
.
Покушавала
је
да
веже
своје
мисли
за
свакидашње
кућне
ситнице
,
трудила
се
да
се
сети
лица
чија
се
имена
спомињу
,
мешала
се
са
варошким
девојкама
,
седала
крај
прозора
и
тражила
своје
старо
задовољство
гледајући
људе
и
ствари
тако
тесно
везане
за
њен
дотадањи
живот
.
Узалуд
се
девојка
борила
да
се
код
своје
куће
осети
као
код
своје
куће
.
Она
је
била
изашла
из
уског
живота
,
она
му
више
није
припадала
.
Њене
мисли
враћале
су
се
пут
Бумбарева
Брда
,
у
белу
варош
на
саставу
две
велике
воде
,
и
изазивале
слику
студента
Илића
.
Још
највише
би
се
разонодила
кад
би
отишла
својој
другарици
,
Милеви
,
ћерци
једног
златара
,
чији
је
дућан
био
одмах
до
њихова
.
Она
је
била
провела
готово
цело
детињство
са
њом
и
њеним
братом
,
Радојем
.
Златарев
син
је
био
нешто
старији
од
своје
сусетке
.
Долазио
је
у
њихову
кућу
као
у
своју
.
Газда-
Митар
га
је
звао
често
да
га
што
послуша
,
напише
му
писмо
или
признаницу
,
јер
су
му
синови
били
тада
мали
,
а
другом
коме
није
волео
поверити
се
.
Вишња
се
опет
играла
кумаша
са
Милевом
,
доцније
везла
,
плела
и
ћаскала
по
обичају
.
Остојић
је
био
нека
врста
старијег
брата
,
пратио
их
у
варош
,
окопавао
им
баштице
за
цвеће
,
позивао
њихове
другарице
на
седељке
;
нико
није
умео
лепше
од
њега
да
начини
сунцобран
од
тиквена
листа
ни
да
састави
монограм
за
мараму
.
У
осталом
,
то
је
Радоју
најбоље
ишло
за
руком
.
Учитељ
се
вечито
жалио
да
Радоје
стално
трчи
напред
:
научи
лекцију
која
није
још
задата
,
а
не
зна
оно
што
му
је
за
лекцију
.
У
гимназији
је
било
још
горе
.
Из
немачког
језика
,
земљописа
,
физике
,
историје
имао
је
врло
добре
оцене
,
али
је
у
осталим
предметима
био
већином
слаб
.
Из
српског
језика
је
имао
стално
двојку
.
Осим
тога
,
задоцњавао
је
на
часове
,
трошио
много
времена
на
трговање
с
поштанским
маркама
,
свађао
се
с
ђацима
око
панораме
коју
је
правио
у
кутији
за
фул
,
био
непажљив
кад
професор
предаје
и
лепио
фишеке
од
хартије
по
таваници
учионице
.
Најзад
га
истераше
из
гимназије
што
је
доказивао
катихети
да
природне
науке
побијају
науку
хришћанску
.
Његов
отац
,
кујунџија
Марко
,
јако
се
наљутио
због
тога
на
свог
сина
и
хтео
га
убити
.
Занат
није
ишао
никако
.
Јела
се
стара
мука
.
Мајстор
се
надао
бар
у
сина
,
да
ће
изаћи
на
пут
,
свршити
школу
,
добити
државну
службу
,
па
да
проведе
на
миру
старе
дане
уз
сина
господина
.
—
Боже
дај
здравље
—
говорио
је
раније
стари
Остојић
—
нек
ми
дете
изучи
школе
.
Школа
ти
је
најблагословенија
.
Седиш
у
топлој
соби
и
пазиш
шта
се
говори
.
Не
радиш
снагом
него
мозгом
.
Гледаш
кроз
прозор
:
људи
се
паште
,
снег
пада
,
тебе
ни
бриге
.
Постанеш
неки
чиновник
,
шта
ти
је
боље
од
тога
!
Иде
ти
после
плата
,
а
кад
остариш
,
пензионишу
те
,
па
ти
и
после
иде
плата
,
није
много
али
колико
да
се
храниш
.
А
занатлија
?
Рано
се
дигни
,
доцно
лежи
,
а
кад
остариш
не
можеш
да
радиш
,
па
куд
ћеш
него
у
просјаке
.
Сад
се
све
то
срушило
јер
„
тај
зликовац
неће
да
учи
“
.
Радоје
побеже
од
очеве
куће
у
неко
село
где
су
имали
родбине
.
Ту
је
остао
неколико
месеца
.
На
чуђење
целог
села
,
начини
од
једног
поточића
воденицу
са
два
витла
,
те
га
цело
село
прогласи
за
најдаровитијег
човека
под
небом
и
помири
с
оцем
.
Врати
се
у
Чачак
,
али
не
хтеде
продужити
школу
.
—
Нећу
да
будем
чиновник
—
рече
оцу
.
—
Него
шта
ћеш
,
несрећни
сине
?
—
викну
му
стари
.
—
Ја
бих
хтео
да
изучим
за
златара
код
тебе
.
—
Какав
златар
на
ово
време
,
Бог
те
видео
,
кад
и
ја
не
могу
хлеба
да
зарадим
!
—
Онда
ћу
ја
у
село
за
воденичара
!
—
одговори
младић
тврдоглаво
.
И
тако
оста
.
Није
Радоје
мрзео
школу
.
Вишња
је
то
знала
.
Он
јој
је
рекао
једном
приликом
,
да
би
радо
учио
нешто
практично
...
за
машинисту
на
пример
,
али
вели
,
мора
да
се
иде
од
куће
,
можда
на
страну
,
па
су
трошкови
велики
,
а
...
Није
довршио
реченицу
,
јер
није
хтео
причати
о
сиротињи
свога
оца
.
Место
тога
,
он
је
прионуо
у
дућану
и
лепо
помогао
старом
Остојићу
.
Како
кујунџилук
није
више
ишао
,
одаде
се
нарочито
на
часовнике
.
У
слободном
времену
учио
је
немачки
језик
,
поручивао
мустре
,
каталоге
,
књиге
са
стране
,
па
по
њима
набављао
робу
,
чистио
метал
,
оправљао
сатове
,
лемио
ланчеве
.
Стари
кујунџија
се
противио
у
почетку
новотаријама
свога
сина
.
Називао
му
књиге
купусарама
.
Најзад
,
виде
да
Радоје
има
право
,
па
му
предаде
целу
радњу
,
а
сам
поче
да
сади
лук
преко
лета
,
зими
пак
да
зева
у
оближњој
механи
.
Посао
пође
на
боље
.
Код
Радоја
су
се
могли
купити
часовници
јевтиније
него
у
Београду
.
И
сама
му
је
радња
била
другојачија
него
у
осталих
.
Избио
велике
прозоре
,
ударио
једноман
окна
,
метнуо
ролетне
,
набавио
велике
ормане
,
споља
лак
,
а
унутра
сомотска
постава
.
Дућан
му
пун
будилника
,
зидних
и
џепних
часовника
,
па
све
куца
и
ради
,
као
да
у
радњи
има
стотина
срца
и
душа
.
Марке
су
биле
најновије
,
укус
леп
,
цене
умерене
,
а
млади
газда
нежењен
,
па
је
све
ишло
како
само
може
бити
.
Радоје
је
радио
и
ван
своје
радње
.
Основао
је
велосипедско
друштво
,
утицао
код
општине
да
се
праве
вештачки
бунари
,
поправљао
женама
машине
,
декорисао
кафанске
сале
за
забаве
,
заступао
једну
мађарску
фирму
пољопривредних
справа
,
уређивао
варошки
парк
,
калемио
воће
на
рационални
начин
.
Шта
више
,
и
по
спољашности
се
разликовао
од
мештана
,
окорелих
у
навике
и
застарелу
моду
.
Имао
је
на
себи
плишано
одело
,
црно
и
опшивено
свиленим
испустом
.
Ципеле
су
му
биле
потковане
.
Носио
је
сваки
дан
оковратник
,
и
то
оборен
,
с
лептирастом
краватом
,
која
је
играла
око
његовог
голог
,
здравог
врата
.
На
глави
је
имао
качкету
,
пушио
на
лулу
и
бријао
бркове
.
Да
се
није
знало
чији
је
син
,
узели
би
га
за
странца
.
Вишњи
се
допадао
тај
младић
,
жив
,
окретан
,
прав
.
Ћерка
једног
трговца
,
она
је
несвесно
осећала
колико
је
висока
цена
Радојевим
чворнатим
рукама
.
Том
осећању
придруживало
се
поштовање
које
су
јој
уливале
његове
сјајне
,
проницаве
очи
,
које
су
гледале
из
својих
дупља
нешто
унезверено
,
као
да
је
душа
стално
у
послу
,
зенице
грозничаве
,
занесене
,
нестрпљиве
,
као
у
неког
свеца
и
очајника
у
исти
мах
.
Ова
врста
страха
пред
младићем
појачала
се
још
више
откако
се
вратила
из
Београда
.
Избегавала
је
његов
поглед
.
Пуштала
га
да
говори
,
и
тек
тако
,
гледајући
у
страну
,
осећала
се
сигурна
у
његовом
присуству
.
А
Радоје
је
умео
лепо
да
говори
...
полако
,
дижући
постепено
глас
,
према
значају
предмета
,
одушевљавајући
се
,
па
падао
у
ватру
и
грмео
.
Онда
није
штедео
никога
:
свога
оца
ни
председника
општине
,
партију
на
влади
ни
друштво
у
којем
је
говорио
.
Многима
то
није
било
право
,
па
ипак
чуле
су
се
ретке
замерке
,
јер
је
Радоје
волео
људе
,
волео
човека
као
онај
часовник
који
је
оправљао
,
као
ружу
коју
је
калемио
.
Његова
вика
није
се
дотицала
ситних
слабости
и
рачуна
.
Он
је
нишанио
високо
.
Он
је
остављао
свакоме
слободан
један
круг
болесних
места
,
а
нападао
је
на
оно
што
је
главно
,
на
основе
и
темеље
,
у
које
се
мало
ко
пача
.
Млади
часовничар
је
волео
нарочито
простог
човека
,
изгладнелог
грађанина
и
одрпаног
сељака
,
оно
управо
што
држи
целу
пирамиду
друштва
и
који
најтеже
осећају
њен
терет
.
Вишња
је
волела
да
слуша
те
говоре
.
У
доба
реакције
,
штампа
је
била
обамрла
.
Двоје
троје
новине
које
су
излазиле
писале
су
само
о
укопним
друштвима
,
трансвалском
рату
и
,
за
добре
паре
,
кадиле
владу
.
Истина
,
Радоје
није
знао
звонке
фразе
,
његов
говор
није
био
окићен
социолошким
и
економским
терминима
,
он
није
умео
ићи
у
облаке
тананих
апстракција
;
он
је
стојао
на
земљи
и
говорио
просто
;
—
У
народу
је
стање
одиста
очајно
.
Нико
није
задовољан
и
нико
сигуран
.
Најако
се
осећају
тегобе
од
неродице
,
од
учмалости
,
од
многих
државних
,
окружних
и
општинских
дажбина
.
Свет
даје
и
последњу
цркавицу
,
а
нема
ни
пута
,
ни
ћуприје
,
учитеља
,
ни
лекара
.
Све
је
више
сиротиње
у
нашем
народу
.
Села
,
у
којима
се
никад
није
знало
за
оскудицу
,
боре
се
сад
за
насушни
хлеб
.
Општа
чама
,
вечито
јадиковање
,
стално
незадовољство
,
грабеж
,
отимање
,
хајдучија
,
одсуство
здравог
морала
,
расуло
и
нерад
,
то
су
главне
одлике
данашњег
народног
живота
.
Једног
малог
празника
кад
жене
не
раде
,
Вишња
је
седела
код
Остојићевих
,
кад
Радоје
дође
с
једним
својим
пријатељем
,
млађим
чиновником
из
суда
,
те
их
позва
,
њу
и
Милеву
,
да
изађу
у
шетњу
до
варошког
парка
.
Било
је
прехладило
.
У
вароши
се
осећала
извесна
живост
.
Сељаци
се
враћали
кућама
:
ко
у
тарницама
,
ко
на
коњу
,
а
већина
пешке
.
Ћевапџије
изнели
роштиље
на
сокак
и
задимили
,
а
по
зиду
извешали
кобасице
разне
дужине
и
дебљине
.
О
багрењу
опет
бојаџије
обесили
кануре
бојене
и
небојене
вуне
,
а
месари
кожице
суве
и
сирове
.
Пред
кућама
,
на
клупи
или
по
сандуцима
,
поседало
женскиње
.
Иза
једног
плота
,
неке
девојке
одломиле
грану
од
трешње
,
па
тако
беру
и
једу
.
По
кафанама
се
чуо
жагор
.
Деца
се
враћала
с
купања
и
дерала
у
сав
глас
.
Парк
је
пак
ћутао
усамљен
.
Тек
овде
онде
видео
би
се
,
у
том
парчету
земље
у
крај
Мораве
,
засађеном
врбама
и
по
којом
липом
,
какав
полуевропски
обучен
чиновник
који
је
цигаром
дувана
убијао
досаду
.
—
Је
ли
ти
жао
Београда
?
—
упита
Радоје
своју
сусетку
.
Девојка
поцрвене
сва
као
да
ју
је
неко
ухватио
у
нечему
недопуштеном
.
—
Не
...
није
—
промуца
она
несигурно
.
—
То
јест
,
ја
ћу
се
скоро
вратити
.
Часовничар
се
трже
.
Пространа
,
тиха
туга
,
као
зимњи
дан
,
рашири
се
изненадно
по
његовим
грудима
.
Али
он
није
био
човек
који
се
подаје
првом
осећању
,
па
намаче
качкету
на
чело
,
распали
лушу
и
,
одмерено
,
упита
:
—
Па
зар
ниси
свршила
школу
?
—
Завршила
сам
—
одговори
Вишња
гласом
који
је
сад
звонио
поузданије
.
—
Али
не
мислим
да
се
ту
зауставим
.
—
А
шта
можеш
друго
?
—
Универзитет
.
—
Универзитет
?
Младић
ју
је
гледао
својим
чудним
сјајним
очима
и
као
да
се
питао
да
она
не
тера
шалу
.
—
Девојачка
Школа
може
бити
добра
само
као
припрема
.
Она
није
довољна
жени
која
хоће
да
буде
на
висини
свога
времена
—
одговори
Вишња
и
погледа
плашљиво
у
младића
,
па
после
спусти
главу
и
доврши
као
по
дужности
:
—
Наша
модерна
жена
изостала
је
далеко
иза
жена
цивилизованих
народа
.
—
Да
.
Нашем
женскињу
треба
поуке
.
У
округу
нема
више
од
три
четири
школе
за
женску
децу
.
Али
шта
ће
теби
универзитет
?
—
тврдоглаво
је
настојавао
Остојић
.
Девојка
се
осети
донекле
увређена
,
те
подиже
главу
.
Њен
поглед
се
сусрете
с
младићевим
.
Његове
очи
гледале
су
је
из
својих
дупља
загонетно
.
Она
признаде
:
—
Ја
хоћу
да
се
образујем
потпуно
,
до
краја
,
систематски
.
Зашто
да
то
право
имају
само
мушкарци
?
—
Јадно
је
то
право
,
Вишња
—
осмехну
се
Радоје
сажаљиво
.
—
Наша
Велика
Школа
зна
само
да
фабрикује
немоћне
чиновнике
;
она
од
младих
,
паметних
,
поштених
људи
прави
бедне
,
глупаве
,
непоштене
канцеларијске
слуге
,
чији
је
живот
празан
и
пуст
колико
и
она
архива
коју
из
дана
у
дан
испуњавају
.
У
том
се
зачу
нека
псовка
.
Један
сељак
,
прљав
и
исцепан
да
би
га
у
другој
земљи
ухапсили
,
терао
је
своју
кобилу
преко
оближњег
моста
.
—
Погледај
,
Вишња
,
овог
сељака
.
Он
можда
нема
да
купи
друге
чакшире
.
Али
зашто
их
не
закрпи
?
...
Бар
то
не
стаје
ништа
.
Међутим
,
њему
то
не
смета
,
он
то
не
зна
.
А
тај
сељак
то
је
наш
народ
.
Он
је
запуштен
,
прост
,
прљав
,
смрдљив
.
Ипак
,
он
није
непоправљив
.
Напротив
,
ја
сам
имао
прилике
да
се
уверим
да
је
он
диван
материјал
,
ја
сам
сигуран
да
је
наш
свет
добра
раса
.
Само
му
треба
поуке
.
Оставимо
модерне
жене
нека
брину
своје
бриге
,
па
загледајмо
своје
јаде
.
Нека
наше
жене
науче
своје
људе
луксузу
чистоте
,
нека
му
омиле
кућу
више
од
кафане
,
нека
подигну
бољи
подмладак
него
што
смо
ми
.
Шта
ће
ти
боље
еманципације
?
Ишли
су
сад
по
стази
посутој
шљунком
.
Око
њих
се
мешало
засађено
цвеће
с
дивљом
травуљином
.
Кроз
уско
лишће
од
врба
промицао
је
по
који
сунчев
зрак
и
изливао
свој
бакар
и
злато
по
зеленом
бусењу
.
Радоје
је
одбијао
кратке
димове
на
својој
луши
.
Његове
очи
су
гореле
као
жишка
у
дувана
.
—
Наш
народ
треба
просветити
.
Сељака
треба
научити
читању
и
писању
.
Треба
га
увести
у
тајне
нашега
доба
,
где
човечју
снагу
замењују
често
вештина
и
природа
.
Треба
му
показати
делом
,
ову
државу
у
ствари
начинити
његовом
.
И
место
што
му
држава
одузима
последњи
грош
ради
чегртања
скупе
и
некорисне
бирократске
машине
,
треба
да
му
га
она
враћа
тиме
што
ће
му
осигурати
безбедност
у
селу
,
олакшавати
му
везе
с
оближњом
вароши
и
даљим
пијацама
,
организовати
сталну
бригу
за
народно
и
сточно
здравље
,
појачавати
принос
у
пољопривреди
увођењем
земљорадничког
кредита
за
набавку
савршенијих
справа
и
средстава
,
и
у
опште
претпостављати
,
свуда
где
му
је
то
место
,
материјалну
културу
нематеријалној
.
ВИ
Они
су
били
избили
на
обалу
Мораве
.
Радојева
сестра
и
чиновник
из
суда
били
су
изостали
далеко
иза
њих
.
Пред
њима
пак
се
пружала
усталасана
долина
Западне
Мораве
чак
до
ибарских
планина
,
чије
се
заокругљене
линије
назирале
у
прашини
сунца
на
заласку
.
Долина
је
била
пуна
примитивних
баштованџиница
,
где
су
се
уздизале
притке
процветале
бураније
и
по
који
усамљен
долап
,
искрпљен
блехом
.
Ниже
од
њих
растао
је
грашак
,
са
широким
зеленим
махунама
,
које
су
висиле
на
све
стране
као
фантастичне
ресе
.
По
земљи
се
протезале
леје
лука
,
између
којих
се
ширио
патлиџан
,
румен
и
сочан
.
У
низинама
виделе
се
вреже
од
бостана
и
краставаца
;
ту
су
биле
подигнуте
шиљасте
земунице
,
под
којим
је
меланхолични
Чачанин
,
с
великим
сламним
шеширом
као
мангала
,
чувао
свој
мâл
суревњиво
и
забринуто
.
Суревњиво
и
забринуто
се
надао
сваког
часа
лопову
који
би
му
покварио
више
него
што
би
однео
,
а
бојао
се
и
ведрог
неба
које
му
прети
сушом
непрестано
.
Око
плотова
су
расли
сунцокрети
.
Они
су
високо
дизали
своје
криве
,
таште
,
жутокруне
главе
и
лепо
се
повијали
према
поветарцу
који
је
пиркао
из
Овчарске
Клисуре
.
На
извесним
местима
пробијала
је
Морава
то
зеленило
и
текла
преко
плићака
,
испод
подривене
обале
,
кривудала
по
широком
кориту
и
губила
се
на
хоризонту
као
разастрто
платно
од
сребра
.
—
Погледај
ову
воду
—
рече
младић
девојци
која
је
стајала
поред
њега
и
гледала
,
стегнутих
губица
,
у
лепу
долину
,
где
је
било
тихо
и
без
људи
.
—
Сваког
секунда
она
односи
по
читава
блага
.
Столећа
су
прошла
од
како
смо
населили
њене
обале
;
сваку
стопу
ове
земље
налили
смо
својим
знојем
и
крвљу
,
а
ми
не
знамо
још
колико
неисцрпног
злата
лежи
у
тим
таласима
.
Вишња
га
погледа
неповерљиво
.
Прво
што
помисли
било
је
да
му
златарски
занат
није
занео
мозак
,
те
је
намислио
да
црпе
злато
из
те
убоге
речице
,
за
коју
зна
мало
ко
ван
Србије
.
—
Место
да
нам
користи
та
река
,
она
нам
плави
поља
,
засипа
усеве
,
односи
најбољу
земљу
и
прети
да
једног
дана
збрише
целу
варош
.
Међутим
,
она
нам
нуди
хиљаде
руку
,
да
нам
олакша
борбу
за
насушни
хлеб
.
Ево
овде
у
равници
,
где
се
киша
очекује
као
благодат
небесни
,
Морава
треба
да
се
разлива
у
многоструки
сплет
зелених
поточића
,
који
би
ова
полудивља
поља
претворила
у
најлепши
врт
.
А
тамо
даље
...
И
Радојев
поглед
изгуби
се
у
планине
које
су
са
запада
блиско
окружавале
Чачак
.
Обрасле
у
шуму
и
бујад
,
оне
су
дизале
озбиљно
своје
врхове
украшене
чипком
од
букава
.
По
гдегде
видело
се
неко
раштркано
село
.
Ветар
је
доносио
отегнуте
сељачке
гласове
који
се
нису
разбирали
:
да
ли
су
песма
или
запевка
.
Из
планинског
склопа
избијала
је
река
као
из
неке
чељусти
.
Иза
њих
је
била
варош
:
један
широк
друм
,
низови
кућа
и
кућерака
,
накривљени
плотови
,
неколико
липа
засађених
пред
каквом
кафаном
,
и
широко
незграпно
кубе
старинске
цркве
,
са
златним
крстом
,
који
се
сија
у
ватри
сунчане
светлости
.
Усред
тог
великог
предела
,
стајао
је
Радоје
,
скромно
,
готово
понизно
,
с
лулом
у
левој
руци
и
гледао
тамо
у
правцу
планина
на
западу
.
Он
је
био
миран
.
Ништа
на
њему
није
издавало
узбуђење
.
Једино
су
његове
очи
сијале
оном
својом
ватром
,
јако
као
крст
на
старинској
цркви
.
Вишња
га
пусти
да
говори
.
—
Само
треба
претворити
речну
снагу
у
електрицитет
—
продужи
доиста
млади
сајџија
,
начинивши
десном
руком
један
покрет
као
да
хтеде
истргнути
нешто
.
—
На
сваком
кораку
,
тако
рећи
,
може
се
подићи
по
једна
централа
,
чије
би
струје
ноћу
осветљавале
нашу
варош
,
наша
села
,
путове
,
а
дању
покретале
занатлијске
машине
,
стругаре
,
штампарије
,
разне
фабрике
за
прераду
наших
сировина
.
Младић
се
видљиво
заносио
.
Његово
избријано
лице
грчило
се
нервозно
,
а
прсти
су
трзали
штит
од
качкете
.
Девојка
га
је
слушала
с
пажњом
и
,
у
исти
мах
,
са
извесним
страхом
.
Она
је
несвесно
упоређивала
свога
земљака
са
човеком
кога
је
оставила
у
Београду
,
који
је
такође
имао
велика
одушевљења
за
бољи
живот
,
за
нова
прегнућа
.
Својом
малом
главом
,
она
је
обухватала
ове
обадве
широке
царевине
мисли
и
трудила
се
да
их
разуме
обе
и
да
их
помири
.
Говор
њеног
земљака
био
јој
је
ближи
,
јер
је
био
практичнији
,
опипљивији
,
земаљскији
.
—
То
је
мој
план
—
трже
је
из
тог
размишљања
Радојев
глас
,
округао
у
томе
тренутку
,
мек
,
треперав
,
као
да
се
одваљивао
од
самог
срца
.
—
Ја
мислим
да
подигнем
једну
такву
централу
под
Овчаром
.
Ускоро
ћу
отпочети
да
говорим
с
неким
пријатељима
...
Теби
првој
о
њој
казујем
,
и
хтео
бих
да
знам
шта
ти
о
том
мислиш
?
Вишњин
поглед
сукоби
се
с
Радојевим
очима
.
Тада
јој
се
учини
како
у
њима
дрхти
цела
Радојева
душа
,
и
збуни
се
.
Сунце
је
било
дошло
према
њима
.
Ствари
око
њих
бацале
су
велики
хлад
.
Девојка
обори
главу
,
и
посматраше
дуго
своју
сенку
која
је
расла
поред
ње
.
Најзад
рече
:
—
Ти
си
паметан
човек
...
ти
знаш
шта
радиш
.
Наша
варош
дугује
ти
већ
много
,
за
парк
,
за
...
—
Не
,
Вишња
...
—
одби
младић
скромно
.
—
Ја
мислим
да
је
то
могуће
,
то
ће
бити
врло
корисно
,
и
,
надам
се
,
наши
ће
те
разумети
.
—
Да
,
мени
је
потребно
да
ме
неко
разуме
,
да
ме
охрабри
ако
сустанем
.
Наши
људи
су
прости
.
Мени
треба
...
Овде
се
Остојић
заустави
као
опоменут
једном
унутрашњом
примедбом
,
једним
од
оних
тајанствених
гласова
у
нама
самима
који
не
варају
никад
.
„
Мени
треба
један
искрен
друг
“
—
хтео
је
рећи
—
„
једна
жена
као
што
си
ти
,
тако
учена
у
својој
простоти
,
тако
проста
у
својој
учености
...
ти
,
која
би
вечито
била
уза
ме
,
која
би
се
посветила
моме
делу
,
била
мој
добри
геније
,
јер
је
сваки
рад
...
нарочито
овај
који
траје
више
година
,
врло
тежак
,
огромно
тежак
...
"
Он
то
не
рече
.
У
осталом
,
већ
их
пристигоше
Милева
и
њен
пратилац
.
Сунце
је
било
на
заласку
.
То
беше
онога
истог
тренутка
кад
је
Чедомир
Илић
излазио
из
куће
Матовића
.
И
у
Београду
је
сунце
залазило
,
само
другојачије
,
ћудљиво
,
бурно
,
како
то
природа
може
да
удеси
по
каткад
над
том
вароши
,
широм
отвореној
мађарским
пустарама
.
Црни
,
велики
летњи
облаци
извирали
су
иза
Земуна
,
сакривали
сунце
,
па
бежали
даље
.
После
њих
долазили
су
други
,
па
трећи
,
брзи
,
дурновити
,
као
неке
фантастичне
животиње
.
Језовите
сенке
прекрилиле
би
земљу
,
па
би
се
у
час
изгубиле
и
уступиле
место
блиставој
светлости
као
од
драгог
камења
.
Јата
врана
бунила
су
се
по
уличном
дрвећу
,
дизала
се
у
вис
,
кружила
неко
време
,
па
опет
слетала
,
и
крештала
свеједнако
и
јогунасто
.
У
једном
тренутку
сунце
разби
облаке
.
Оно
се
указа
светло
,
бело
,
као
растопљено
сребро
,
и
још
високо
над
зарубљеним
брдом
преко
Саве
.
Све
се
запали
.
Рекао
би
да
се
светлост
сјури
с
неба
бујицом
.
Многобројни
прозори
на
здањима
и
чатрљама
,
на
Двору
и
болници
,
запламтише
живом
црвеном
бојом
.
По
зидовима
остарелим
и
новим
,
запуштеним
и
очуваним
,
просу
се
нека
чаробна
неранџаста
боја
,
која
се
види
само
код
лептирова
,
а
на
супротној
страни
,
по
крововима
ниским
,
високим
,
од
олова
или
просте
ћерамиде
,
с
кубетима
или
турским
димњацима
образовале
су
се
плаве
сенке
,
које
су
још
више
истицале
небеску
илуминацију
.
Београд
је
изгледао
као
лепа
циганка
кад
иде
на
бал
.
Кад
изби
на
Теразије
,
Илић
застаде
неодлучно
.
Било
му
је
још
рано
за
вечеру
.
Погледа
око
себе
неодређено
.
Затим
се
упути
ка
Калимегдану
,
камо
иду
,
у
његовом
расположењу
,
сви
који
немају
своје
куће
.
Света
је
било
доста
у
главној
улици
и
пред
кафанама
.
Људи
су
гласно
разговарали
.
Најчешће
се
помињале
речи
о
И
новцу
,
динари
,
па
онда
псовке
,
које
су
у
нашем
говорном
језику
тако
фамилијарне
да
им
често
говорник
готово
не
схваћа
прави
смисао
.
Још
се
није
знало
о
скандалу
у
Двору
.
Вечерњи
листови
ћутали
су
као
рибе
.
Чедомир
је
ишао
брзо
,
не
знајући
ни
сам
зашто
хита
.
Свет
му
је
сметао
,
те
сиђе
с
тротоара
.
Око
срца
му
је
било
весело
,
топло
,
па
и
жалосно
.
Мило
му
је
било
што
је
реакција
падала
,
слобода
се
објављивала
,
што
је
настајала
нека
промена
најзад
.
А
мучно
,
што
је
,
можда
несвесно
,
осећао
да
је
он
сувише
мали
да
би
могао
припомоћи
тој
промени
.
И
још
нешто
.
Младићу
није
било
добро
.
Ваљада
,
бура
која
се
спремала
у
ваздуху
,
уносила
му
је
грозницу
у
крв
.
Руке
су
му
гореле
.
Ватра
му
ломила
тело
.
Кад
би
га
неко
ма
и
очешао
,
заболело
би
га
до
срца
.
Близу
Калимегдана
срете
га
једна
група
другова
,
Ужичани
и
Црногорци
,
с
којима
се
хранио
.
Они
су
ишли
у
гомили
,
грајали
и
препирали
се
о
неком
питању
.
Зауставише
Илића
да
чују
и
његово
мишљење
,
и
позваше
га
код
Пеливана
,
бозаџије
чувеног
у
то
доба
у
студентским
круговима
.
Али
он
одби
позив
ћутке
,
махнувши
руком
,
и
уђе
у
парк
.
Ту
је
било
света
још
више
.
Склони
се
у
крај
,
где
је
почињала
једна
споредна
стаза
.
Начини
још
неколико
корака
,
и
спусти
се
на
једну
клупу
,
коју
угледа
празну
и
усамљену
.
По
стази
је
било
мирно
и
топло
.
Једна
црвена
буба
трудила
се
да
се
успење
уз
један
камичак
.
Стаде
посматрати
ту
бубу
и
мислити
...
ко
зна
на
кога
!
На
државни
удар
...
на
професора
коме
у
том
тренутку
скидају
букагије
с
ногу
и
нуде
за
министра
...
на
професорову
ћерку
,
око
које
ће
се
већ
сутра
отимати
удварачи
...
на
своју
љубав
:
здраву
,
одраслу
паланчанку
,
чије
срце
,
можда
једино
на
свету
,
куца
у
том
тренутку
за
њега
...
на
своје
лектире
,
убеђења
,
на
себе
самог
...
Ко
ће
рећи
икад
гомилу
осећаја
,
мисли
,
слика
,
успомена
,
које
се
прегоне
у
човеку
у
извесним
часовима
усамљености
!
—
Куд
нађе
ту
жену
:
плебејку
,
старију
од
себе
,
удовицу
—
рече
Илић
у
себи
изненадно
,
циљајући
на
краљеву
женидбу
.
—
Не
могу
да
схватим
такав
брак
у
обичним
приликама
,
а
камо
ли
кад
је
у
питању
престо
.
Ко
би
то
могао
помислити
само
јутрос
,
само
данас
у
подне
!
Краљ
Милан
му
неће
никад
опростити
.
Реакционари
су
,
ваљада
,
бесни
од
једа
;
министри
нису
чекали
ни
оставка
да
им
се
уважи
;
њихови
кабинети
зврје
празни
;
краљ
није
успео
да
састави
владу
,
вечерас
нико
не
влада
Србијом
.
Круна
ће
морати
потражити
наслон
на
народ
...
мораће
дати
нов
устав
,
грађанске
слободе
.
Наше
идеје
иду
у
сусрет
победи
.
Младић
се
осмехну
као
на
неки
свој
успех
.
Он
је
волео
своју
земљу
дубоко
.
Поред
бриге
за
личну
будућност
,
он
је
мислио
и
на
будућност
Србије
.
Његово
биће
и
његова
земља
били
су
у
њему
везани
чврстим
спонама
,
наслеђеним
још
од
његовог
прадеде
голаћа
,
а
можда
још
и
даље
,
од
предака
којима
имена
није
знао
,
а
који
су
морали
волети
ову
земљу
кад
су
се
били
за
њу
.
Чедомиров
поглед
пређе
преко
главне
стазе
,
која
је
описивала
једну
врсту
круга
,
прелете
преко
гомиле
пепељавих
капута
,
разнобојних
блуза
,
накићених
шешира
,
разапетих
сунцобрана
,
и
задржа
се
на
једном
споменику
,
окруженом
букетом
прецветалог
јасмина
.
Учини
му
се
као
да
га
биста
посматра
упорно
.
Не
могаде
издржати
тај
бронзани
поглед
те
саже
главу
.
Мисли
му
пређоше
опет
на
професора
.
Учини
му
се
као
да
чује
отварање
апсанских
врата
,
читање
указа
о
помиловању
,
откивање
гвожђа
и
несигурне
кораке
ослобођеникове
који
пролази
без
бриге
поред
наоружаног
стражара
што
је
дотле
располагао
његовим
животом
и
смрћу
,
па
се
слободно
упућује
у
варош
.
После
се
сети
његовог
дома
на
Врачару
,
скромне
,
готово
сиротињске
кућице
,
где
народног
борца
очекује
његова
породица
.
Они
ће
му
причати
о
много
чему
,
о
много
кому
,
па
и
о
њему
,
Илићу
,
мислио
је
;
Младен
је
брбљив
,
а
Бела
...
На
ову
реч
младић
задрхта
.
Један
пламен
загреја
му
образе
.
Пред
њим
се
појави
,
као
у
магли
,
Белина
глава
,
са
осмехом
размаженог
детета
и
шишкама
по
челу
,
које
су
сенчиле
њено
лице
претерано
бледо
,
готово
слабачко
.
У
тај
исти
мах
појави
се
и
визија
Вишње
,
тако
исто
у
магли
,
нејасно
,
непотпуно
,
само
главом
.
Била
је
права
противност
Бели
.
Чедомир
натуче
шешир
на
очи
,
хотећи
да
одагна
ова
привиђења
.
—
Матовић
ће
имати
великог
утицаја
на
развитак
даљих
догађаја
.
Он
ће
несумњиво
привести
у
дело
програм
странке
,
озаконити
слободу
штампе
,
збора
и
договора
—
трудио
се
младић
да
скрене
правац
својих
мисли
на
конкретне
ствари
,
али
слике
оне
две
девојке
нису
му
излазиле
из
главе
,
тако
магловите
,
обвијене
димом
,
сенкама
и
супротностима
,
као
у
сну
.
Главна
стаза
разређивала
се
.
Шетачи
се
враћали
у
град
.
Између
дрвећа
хватао
се
дуг
и
весео
летњи
сумрак
у
виду
танке
,
прозрачне
измаглице
,
као
фине
свиле
,
која
је
благо
и
видљиво
дрхтала
.
Плаве
боје
просипале
се
на
парк
.
Из
шуме
је
долазио
дах
ноћи
,
мирис
боровине
,
свежина
росе
,
задах
трулог
лишћа
.
Један
трамвај
шкрипао
је
уз
брдо
;
електрична
светлост
севнула
би
несигурно
као
муња
неке
далеке
буре
.
Као
сви
људи
који
воле
књиге
,
Чедомир
је
био
склон
маштању
.
Тражио
је
самоћу
;
уживао
у
лењом
губљењу
времена
.
Колико
би
ствари
видео
како
лете
око
њега
тако
у
тишини
изгубљених
часова
!
Колико
пријатних
мисли
опколило
би
га
као
гомила
правих
пријатеља
!
Љубазна
познанства
,
ласкаве
речи
,
добре
наде
и
обећања
узимали
су
на
се
изглед
стварних
бића
,
рађали
се
један
из
другог
,
гурали
се
око
њега
,
пролазили
поред
његових
очију
весели
и
шарени
као
сватови
,
и
губили
се
у
ноћ
преживелих
година
.
Преста
брзо
да
се
бори
против
појаве
два
женска
лица
,
оба
љупка
,
оба
пријатељска
.
У
осталом
,
он
је
у
том
тренутку
жељкао
једну
неостварену
жељу
за
променом
садашњице
,
нејасну
жељу
за
нечим
потпуним
,
савршеним
,
која
би
хладном
мислиоцу
била
одмах
апсурд
,
а
која
је
њему
изгледала
само
немогућа
због
њега
самог
,
те
му
изазивала
потребу
да
промени
себе
,
да
кида
,
да
се
разведе
са
самим
собом
.
С
пуном
збиљом
,
као
да
то
само
од
њега
зависи
,
покуша
да
од
те
две
девојке
начини
једну
.
Пажљиво
је
одабирао
њихова
преимућства
,
док
је
брисао
са
њих
све
што
му
се
није
допадало
,
све
што
је
кварило
хармонију
његове
идеалне
жене
.
Тако
је
гледао
у
врх
једног
багрена
и
у
његовим
последњим
гранама
,
које
су
се
љушкале
на
вечерњем
поветарцу
,
спајао
слике
своје
две
познанице
.
Од
Беле
је
узимао
њене
ситне
префињене
црте
,
њен
осмех
мачкице
која
се
умиљава
,
њену
несташну
веселост
;
овај
профил
задахнуо
је
Вишњиним
повременим
руменилом
здравља
,
њеним
изразом
беспрекорне
чедности
,
додајући
још
њене
угасите
очи
.
Његова
машта
не
задовољи
се
тиме
.
Она
оде
даље
,
и
стаде
му
цртати
положај
те
своје
творевине
према
њему
,
у
друштву
,
у
животу
једном
речи
.
Машта
је
ишла
као
на
крилима
.
Кад
се
дође
већ
до
немогућности
,
младић
се
трже
.
Жалосна
стварност
приказа
му
се
тада
исто
тако
лако
као
и
тај
сан
за
идеалном
драганом
:
он
је
био
само
сиромашан
ђак
,
без
родбине
,
без
сигурног
прихода
,
без
пријатељских
веза
и
заштитника
,
права
друштвена
нула
,
некористан
никоме
и
који
се
никога
не
тиче
.
Ова
издаја
сна
заболе
га
као
удар
у
срце
.
Он
се
диже
с
клупе
,
прође
стазом
и
изби
на
излазак
од
парка
.
Ноћ
је
већ
наваљивала
са
истока
и
падала
на
варошке
куће
беле
,
сивкасте
,
црвене
,
црне
,
ниске
,
високе
,
нове
,
старе
,
збијене
и
раштркане
како
их
само
Београд
може
показати
.
И
та
варош
,
са
белим
именом
,
представи
му
се
црна
као
гробље
.
Доиста
,
светиљке
нису
биле
још
упаљене
,
те
је
владао
приличан
мрак
.
Улице
,
изроване
због
неких
општинских
радова
личиле
су
на
низове
ископаних
рака
.
Гомиле
иловаче
у
помрчини
давале
су
утисак
гробних
хумки
.
Усамљени
пламенови
који
су
се
палили
по
прозорима
блудели
су
дрхтећи
као
душе
прогнате
из
раја
.
Пусти
простори
,
по
којима
се
назирала
тек
овде-онде
која
прилика
што
се
лагано
вукла
,
изазивали
су
мисли
о
смрти
.
Било
је
нечег
гробног
чак
и
у
кућама
,
из
чијих
разваљених
вратница
и
подрума
без
окана
био
је
туп
мрак
као
из
гробнице
.
Илић
стеже
срце
и
упути
се
лагано
на
вечеру
.
ВИИ
Дани
су
пролазили
врло
споро
.
Жарко
јулско
сунце
пржило
је
београдске
голети
,
као
да
је
сијало
из
пакла
.
Илић
је
имао
стан
,
управо
кревет
,
изгубљен
у
сокачићима
,
двориштима
,
баракама
,
степеницама
и
рупама
Савамале
.
Под
прозорима
су
му
расли
ефемерни
патлиџани
,
који
би
се
спарушили
чим
би
за
педаљ
одмакли
од
земље
.
Жене
се
кувале
по
шупама
,
одмах
до
помијара
и
ђубришта
.
Оне
су
излазиле
за
тренутак
из
тих
јадних
кровињара
,
којима
би
пожар
учинио
милост
,
заврнутих
рукава
,
знојава
лица
,
раздрљених
груди
и
врата
,
босих
ногу
,
па
радиле
нешто
по
дворишту
сагибајући
леђа
,
ширећи
ноге
,
избацујући
своја
претерано
развијена
бедра
,
често
несвесне
стида
и
срама
,
а
понекад
намерно
,
с
извесном
циничном
сиротињском
перверзијом
,
која
даје
све
више
сласти
што
се
ниже
пада
.
Калдрма
,
куће
,
кровови
цаклили
су
се
под
усијаним
сунцем
готово
у
дијамантском
сјају
,
те
давали
улицама
,
које
су
празне
ћутале
,
празнички
изглед
.
Изнад
вароши
,
дизало
се
безизразно
,
пространо
небо
,
у
којем
се
видела
само
понека
ласта
као
црна
звезда
.
Усред
мртве
тишине
у
атмосфери
,
на
Сави
се
,
изненадно
и
нечујно
,
подигне
један
стуб
водене
паре
,
па
,
вртећи
се
око
самог
себе
,
као
утвара
,
полети
уз
воду
,
промакне
гвоздени
мост
и
изгуби
се
негде
око
оскудног
зеленила
на
острву
Циганлији
.
Пред
вече
,
кад
мало
прехлади
,
свет
је
излазио
на
Калимегдан
:
сеоске
учитељице
и
маловарошани
који
су
дошли
о
распусту
да
виде
Београд
,
беспослени
радници
,
становници
предграђа
,
ситни
чиновници
који
нису
могли
отићи
у
бање
:
јадан
,
невесео
свет
који
се
другим
данима
не
опажа
у
присуству
жена
и
људи
,
лепих
,
задовољних
,
срачунатог
држања
сукње
или
цигаре
,
весела
лица
,
охолог
погледа
и
одела
по
последњој
моди
.
Илић
је
поносито
сносио
своју
сиротињу
.
С
невином
вером
у
будућност
,
он
је
трошио
своје
младе
године
радећи
да
буде
достојан
поверења
које
ће
му
се
некад
указати
.
Од
лекције
коју
је
имао
плаћао
је
стан
;
остајало
му
је
још
нешто
за
дуван
,
ситан
трошак
и
по
коју
књигу
.
Хранио
се
на
кредит
,
до
бољег
времена
,
где
и
раније
.
То
је
било
тамо
,
кад
се
пође
са
Зеленог
Венца
ка
Варош
Капији
,
па
лево
.
Ту
се
види
један
дућан
своје
врсте
,
углављен
између
једне
папуџинице
и
трговине
са
старим
књигама
.
Ништа
не
свраћа
пролазнику
пажњу
на
њега
:
фирма
ни
модел
робе
што
се
ту
може
наћи
.
Али
они
ради
којих
тај
дућан
постоји
познају
га
на
први
поглед
по
његовом
прозору
,
упрљаном
мувама
и
масним
рукама
.
Ту
висе
низови
неке
врсте
кобасица
,
жути
се
суд
киселих
краставаца
,
изложена
је
чинија
обичног
сира
и
неколико
хлебова
од
гроша
.
Тај
дућан
је
београдски
специјалитет
,
једна
врста
приватне
народне
кујне
или
ресторана
без
алкохола
.
Он
се
језиком
својих
посетилаца
зове
звонко
:
чокалиница
.
Од
свију
чокалиница
,
ова
је
најстарија
и
на
најбољем
гласу
.
Читаве
бајке
причају
се
о
људима
који
су
јели
у
њој
,
у
данима
своје
младости
,
њен
пасуљ
с
пастрмом
,
скуван
на
особен
начин
,
чокалиски
пасуљ
,
с
много
паприке
и
воде
,
а
мало
пасуља
и
пастрме
,
али
за
кога
тврде
да
је
најукуснији
од
свих
српских
пасуља
.
Један
професор
универзитета
,
два
посланика
на
страни
,
неколико
министара
,
један
милионар
и
тако
даље
,
веле
,
да
су
прошли
кроз
две
собе
из
којих
се
састоји
ова
чокалиница
,
и
остали
понешто
дужни
по
умашћеним
и
у
крајевима
испресавијаним
,
дугачким
тефтерима
њеног
газде
,
неког
малог
,
трбушастог
Маћедонца
,
кисело
насмејаног
лица
и
кривих
ногу
.
Њега
сви
његови
гости
зову
Стрика
,
па
по
њему
и
његову
гостионицу
:
код
Стрике
,
те
јој
је
то
име
остало
у
публици
,
сигурније
него
да
је
фирма
протоколисана
код
суда
.
У
чокалиници
се
живело
доста
весело
.
Кад
нису
критиковали
митрополита
што
им
не
услиши
молбу
да
се
преко
лета
прехране
у
каквом
манастиру
,
они
Ужичани
и
Црногорци
били
су
врло
занимљиви
,
настављали
дискусије
о
њиховим
питањима
,
правили
пошалице
.
Ту
су
стизале
прве
дневне
вести
преко
штампараца
,
како
су
се
овде
звали
словослагачи
.
У
њихову
собу
,
која
је
била
за
боље
госте
и
у
исти
мах
служила
за
кување
,
долазиле
су
оближње
раднице
да
однесу
кући
врућ
ручак
,
кокетовале
простачки
гримасама
,
вратом
и
куковима
,
и
,
за
један
глас
више
,
наручивале
мокролушким
жаргоном
:
—
Стрике
,
сипи
ми
два’ес
’
пара
пасуља
.
Понекад
наврати
и
Зарија
Ристић
,
следбеник
класичних
философа
и
нуди
на
продају
свешчице
својих
Гром-мисли
.
Публика
се
стане
да
надмеће
ко
ће
више
знати
на
памет
тих
његових
бунтовничких
изрека
:
„
Абдикацијом
неких
владара
није
ништа
поможено
народима
кад
она
није
у
корист
републике
...
Од
патриота
бежи
општим
људима
:
да
благо
ти
будет
и
да
долгољетно
поживиш
на
земљи
...
Да
постоји
рај
сваки
би
се
старао
да
што
пре
умре
...
Карт
бланш
имају
:
деца
,
лудаци
,
владари
,
црквени
поглавари
,
башибозуци
,
команданти
армија
...
У
Србији
има
толико
будала
да
се
за
педесет
година
не
роди
ниједан
ипак
би
их
доста
било
...
У
програму
друга
Толстоја
само
је
последња
тачка
добра
,
јер
је
дигао
руку
од
свега
и
почео
бежати
од
својих
...
Најискреније
су
животиње
крокодили
јер
лију
сузе
за
одбеглим
пленом
...
У
државама
где
је
оморина
,
тежак
,
загушљив
ваздух
,
прво
,
као
најнежнији
,
умиру
владари
и
чланови
династије
...
"
Илић
је
волео
Зарију
присно
.
Он
је
у
њему
видео
једног
сапутника
на
истом
путу
,
на
путу
у
интелектуални
живот
,
човека
кога
су
интелектуалне
радозналости
,
жива
младост
,
сумња
у
радост
која
се
нуди
,
непомирљив
идеализам
,
неутољива
жеђ
за
усавршавањем
,
сви
инстинкти
једне
душе
будне
,
упечатљиве
и
несређене
обузели
,
занели
и
осудили
на
најтежа
искуства
.
Родом
из
Бијелог
Поља
у
Старој
Србији
,
он
је
прешао
овамо
да
се
школује
,
потуцао
се
од
гимназије
до
гимназије
,
стално
одушевљен
,
стално
без
марјаша
,
матуру
није
положио
и
похађао
је
Велику
Школу
као
ванредни
слушалац
.
То
је
био
тип
своје
врсте
;
док
су
његови
другови
били
државници
,
научари
,
песници
in
,
он
је
себе
посветио
за
философа
.
Зато
је
сматран
за
смешног
,
и
ако
их
је
било
много
луђих
.
У
државној
служби
није
нашао
места
,
и
ако
су
тамо
постављани
људи
с
мање
школе
од
њега
.
Дивно
је
чудо
било
што
поред
своје
философије
није
већ
умро
од
глади
.
Свој
позив
је
схватао
на
старински
начин
.
За
њега
философски
системи
нису
имали
вредности
.
Нарочито
није
марио
немачке
философе
.
—
Њихова
се
наука
састоји
—
тврдио
је
—
у
давању
необичног
смисла
обичним
речима
и
излагању
врло
разумљивих
ствари
на
неразумљив
начин
.
Он
је
хтео
да
буде
просто
мудрац
.
Своје
мисли
налазио
је
шетајући
по
варошкој
околини
коју
је
називао
природом
.
Потврђења
својим
закључцима
тражио
је
у
обичним
разговорима
у
друштву
,
песмама
омиљених
песника
,
у
чланцима
дневне
штампе
.
—
То
је
божанска
искра
инстинкта
,
која
је
човеку
остала
из
природног
стања
—
објашњавао
је
разлог
што
су
зрнца
философије
дошла
на
та
непосвећена
места
,
смешећи
се
као
дете
.
У
тим
приликама
дошло
је
Илићу
прво
писмо
од
Вишње
.
Оно
је
било
у
једном
великом
пословном
завоју
зелене
боје
,
с
натписом
радње
њеног
оца
.
После
је
дошла
карта
,
обична
поштанска
дописница
,
испуњена
јевтиним
плавим
мастилом
,
које
је
можда
сам
газда-
Митар
правио
.
Затим
је
дошла
опет
једна
карта
,
са
сликом
неке
велике
зграде
и
краја
улице
,
која
се
губила
у
низини
својих
простих
,
неугледних
кућа
.
И
онда
опет
писмо
,
у
истом
бакалском
коферту
,
с
рапавом
хартијом
,
по
којој
се
проливало
мастило
.
Ах
,
та
писма
!
Она
нису
садржавала
ниједну
необичну
реч
,
ниједну
нежност
.
У
њима
није
било
спомена
на
оно
што
су
заједнички
преживели
и
проживели
.
Она
су
почињала
просто
,
једном
речи
:
„
Чедо
!
“
и
,
мало
ђачки
,
мало
новинарски
и
књишки
,
излагала
строго
,
готово
суво
,
обичне
прилике
,
начин
живота
и
живљења
једне
девојке
у
паланци
.
Опис
једног
излета
у
Овчарску
бању
или
каква
несташност
млађег
брата
испуњавали
су
по
читаво
писмо
.
Па
ипак
,
та
су
писма
била
као
небесни
дар
,
на
тим
врућинама
;
она
су
позлаћивала
Стрикову
чокалиницу
,
претварала
савамалске
авлије
у
чаробни
врт
,
уносила
бескрајна
одушевљења
у
младићево
срце
и
била
најлепша
лепота
његове
младости
.
Он
их
је
чекао
с
безазленом
радошћу
као
што
деца
чекају
велике
празнике
.
Он
их
је
волео
готово
исто
толико
колико
и
њу
саму
.
Он
је
био
кадар
загрлити
писмоношу
који
би
му
га
предао
и
пољубити
сто
своје
собе
где
би
га
нашао
.
Он
је
сачувао
сва
та
писма
,
те
званичне
карте
с
унакарађеним
лицем
краљевим
,
те
слике
гимназије
и
пијаце
које
су
му
представљали
Вишњино
место
,
те
биле
као
један
део
њен
и
миле
младићу
као
крајеви
раја
.
Он
је
брижљиво
остављао
те
хартије
у
дно
свог
ђачког
сандука
,
поређане
хронолошким
редом
;
закључавао
их
по
двапут
,
тресао
катанцем
још
ради
сваке
сигурности
.
Одговарао
је
девојци
у
истом
уздржаном
тону
.
Чак
да
је
и
могао
од
њеног
оца
и
њене
куће
,
он
не
би
смео
поверити
сву
ту
изненадну
раскош
свога
срца
и
чудновату
лепоту
своје
маште
;
јер
то
није
била
више
Вишња
која
се
појављивала
из
писама
.
То
је
била
визија
неке
немогуће
жене
,
о
којој
сви
сањамо
,
коју
сви
очекујемо
кроз
цео
свој
живот
.
Живот
пролази
,
а
она
се
никад
не
појави
,
не
помилује
наше
усијано
чело
,
не
пољуби
наше
занесене
очи
.
Нико
не
поверава
ове
најдубље
тајне
свога
бића
,
оне
се
крију
и
од
сопствених
очију
,
и
обујме
нас
тек
кад
нас
,
као
неко
фино
вино
,
преваре
својом
лакоћом
и
сласти
,
па
опију
благо
,
замагљавајући
нашу
свест
и
стварност
.
Илић
је
писао
о
ситним
догађајима
,
прочитаним
књигама
,
о
Зарији
Ристићу
и
о
великим
врућинама
у
Београду
.
Ипак
,
пишући
о
тим
простим
стварима
,
на
саму
мисао
да
то
пише
љубљеној
девојци
,
њега
је
обузимала
нека
чар
,
скоро
физичка
,
и
он
је
терао
пером
,
као
да
броди
морем
начињеним
од
самог
миља
и
заноса
,
па
кад
би
писмо
свршио
,
написао
адресу
и
залепио
завој
,
дубок
,
сладак
уздах
отео
би
му
се
из
груди
,
а
глава
му
клонула
,
као
да
је
неког
дуго
грлио
,
љубио
.
Кад
би
се
Вишња
задржала
с
одговором
,
он
је
откључавао
кофер
,
вадио
стара
писма
,
носио
их
у
најнепосећеније
кутове
варошких
паркова
,
и
ту
их
поново
читао
,
разгледао
сваку
реч
,
загледао
у
марке
,
у
поштанске
штамбиље
и
датуме
.
У
тим
сувим
и
врелим
данима
кад
никога
није
било
око
њега
,
та
су
га
писма
уверавала
у
све
што
је
несвесно
хтео
,
што
је
тражио
од
живота
.
Она
су
му
била
једини
повереник
.
Он
је
њима
шаптао
своје
магловите
снове
.
Њине
просте
речи
певале
су
му
заносне
мелодије
,
у
којима
је
налазио
извор
своме
одушевљењу
.
У
њиховом
неисписаном
рукопису
видео
је
узбуркане
дубине
своје
будућности
,
проналазио
је
пут
својих
мисли
.
Једно
женско
срце
куцало
је
за
њим
.
Он
то
сад
зна
,
зна
позитивно
,
има
дакле
сигурне
доказе
...
те
поређане
хартије
,
ту
архиву
,
већ
велику
.
И
уверени
присталица
материјалистичке
философије
претварао
се
у
нежног
љубавника
:
у
његовим
годинама
човек
је
сав
одушевљење
,
сав
топлина
,
сав
љубав
.
ВИИИ
—
Знаш
ли
да
се
Љуба
Ћопа
вратио
са
села
—
рече
Зарија
Чедомиру
.
—
Како
је
он
?
—
Можеш
мислити
...
Разговарали
смо
цело
јутро
.
Још
удара
на
бели
лук
,
а
већ
развезао
о
Плеханову
,
Огисту
Конту
,
социјалној
револуцији
,
Карлу
Марксу
,
универзалној
слободи
и
еманципацији
жена
.
Еманципација
!
...
Да
дивне
речи
за
нашу
земљу
где
нико
не
воли
да
се
пашти
,
чак
ни
за
своје
задовољство
!
Препирали
смо
се
дуго
,
али
му
још
све
нисам
рекао
...
Имаш
ли
ватре
?
Илић
му
пружи
кутију
с
палидрвцима
,
и
упита
га
,
пола
у
шали
,
пола
озбиљно
:
—
Откад
ти
поста
тако
огорчен
непријатељ
социјалног
напретка
?
—
Социјалног
напретка
...
роткве
стругане
!
...
Ми
смо
сувише
мали
да
му
будемо
пријатељи
или
непријатељи
.
Шетали
су
по
школском
трему
и
чекали
да
се
отвори
библиотека
.
Распуст
се
приближавао
крају
.
Велика
Школа
почињала
је
поново
да
оживљава
.
По
њеним
просторијама
су
одјекивали
разговори
и
живи
кораци
младог
света
.
Њих
двојица
се
беху
примакли
прозору
што
гледа
у
двориште
.
По
калдрми
је
играло
суво
и
топло
сунце
које
претходи
јесењој
хладноћи
и
влази
.
Једна
камара
неисечених
дрва
рогушила
се
у
сенци
коју
је
правило
крило
универзитетске
зграде
.
Иначе
,
зидови
су
се
светлели
као
подмлађени
на
пријатној
пригревици
.
—
Много
је
мање
људи
,
него
што
се
мисли
обично
,
који
стварају
свој
живот
по
својој
вољи
.
Али
,
кажи
ми
...
молим
те
,
колико
је
тек
мало
таквих
жена
!
Жене
примају
науку
која
им
се
предаје
,
веру
која
им
се
проповеда
,
мужа
који
им
се
даје
,
срећу
ако
је
сретну
,
несрећу
много
чешће
,
и
судбину
која
им
се
одреди
.
Реч
слобода
за
њих
је
смисао
зла
.
Оне
иначе
не
знају
за
њу
.
А
оне
које
је
назру
,
оне
су
као
ове
муве
што
се
лепе
уз
прозорско
окно
...
Погледај
их
!
—
и
Ристић
пружи
прст
на
прозор
.
—
Ко
ће
знати
шта
оне
виде
својим
мрежастим
очима
!
Ипак
,
оне
осећају
топао
ваздух
,
светлост
,
огроман
простор
,
слободу
.
Њихов
ситан
мозак
не
може
да
појми
како
та
невидљива
материја
,
то
стакло
,
спречава
њихов
лет
.
Такве
су
и
жене
које
примами
сунце
слободе
.
Оне
му
полете
,
без
размишљања
,
али
хиљаде
невидљивих
препрека
спречава
њихов
лет
и
оне
ће
пропасти
тако
,
остати
маторе
девојке
,
умрети
као
те
муве
ако
им
не
отвориш
прозор
.
Зарија
пређе
на
илузију
слободе
,
оде
у
метафизику
,
изгуби
се
у
апсурдности
даљих
дедукција
.
На
часовнику
у
дворишту
изби
три
сата
.
—
Хајдемо
у
библиотеку
!
—рече
Илић
.
—
Зар
ти
није
жао
овако
лепог
дана
?
—
одговори
му
философ
.
—
Књига
природе
је
широм
отворена
,
хајде
у
природу
!
Чедомир
,
као
добар
Словен
,
прими
радо
овај
изговор
да
не
ради
ништа
,
и
приста
.
Они
пређоше
трем
.
Један
стари
човек
,
који
је
стајао
у
удубљењу
неких
укинутих
врата
и
продавао
погачице
,
поздрави
их
по
свом
обичају
.
Они
се
дохватише
шешира
и
изађоше
на
улицу
.
Али
тек
што
се
спустише
низ
неспретне
степенице
старинске
зграде
,
кад
Илић
заста
,
као
задржан
нечијом
снажном
руком
.
Иза
првог
угла
појављивала
се
једна
млада
девојка
у
коректној
мушкој
јаки
;
плав
прамен
косе
сакривао
је
њене
уши
до
половине
.
Он
задрхта
кад
примети
своју
пријатељицу
,
малу
паланчанку
пуну
одушевљења
,
писца
свих
драгих
карата
и
писама
које
је
добијао
.
Она
га
је
такође
приметила
.
Црвенила
се
,
гледала
га
весело
и
смешила
се
.
Њени
зуби
сијали
су
испод
румене
,
свеже
губице
као
дрво
под
покислом
кором
.
Зграда
Велике
Школе
бацала
је
дебелу
сенку
чак
преко
улице
.
Даље
од
ње
,
по
једној
пијаци
,
око
сандука
,
гомиле
бостана
и
покроваца
скакутали
су
сунчеви
зраци
.
Небо
је
било
ведро
.
Тек
по
неки
облак
био
се
зауставио
у
мору
отвореног
плаветнила
као
санта
леда
.
И
по
околним
кућама
било
је
доста
светлости
.
Али
шта
је
она
била
према
блеску
који
пуче
пред
очима
младићевим
кад
угледа
своју
драгану
!
Све
се
изгуби
,
потону
у
неку
сребрну
прашину
,
у
маглу
дијамантског
праха
,
пред
сликом
девојке
скромне
,
лепе
,
стидљиве
и
природне
.
Та
је
слика
препоручивала
молитву
,
давала
опроштај
,
угушивала
себичност
,
будила
све
умрле
врлине
.
Илић
нађе
једва
времена
да
каже
Зарији
:
—
Пардон
...
Имам
посла
.
До
виђења
!
—
и
већ
се
нађе
пред
Вишњом
,
стидљив
и
он
,
збуњен
,
светлих
очију
,
уздрхтале
браде
,
згрчених
прстију
и
с
грозницом
по
целом
телу
.
Шта
су
они
тада
рекли
једно
другом
?
Да
ли
су
застали
или
ударили
лево
?
десно
?
Шта
су
тада
осетили
?
Ко
то
зна
?
Ко
ће
то
рећи
?
Ни
они
сами
не
би
умели
казати
.
Младић
се
сећао
тек
доцнијих
тренутака
,
кад
су
били
одмакли
далеко
од
универзитета
и
кад
му
је
Лазаревићева
говорила
:
—
Муке
сам
видела
док
су
моји
пристали
да
се
вратим
у
Београд
.
Тата
још
којекако
,
али
мајка
!
...
Ударила
у
плач
,
па
запомаже
по
кући
.
Ја
нисам
попуштала
.
Запретила
сам
им
да
ћу
их
оставити
,
да
ћу
их
се
одрећи
.
Јест
...
„
Одрећи
ћу
вас
се
...
“
говорила
сам
им
,
„
јавно
,
преко
новина
,
да
цео
свет
види
какве
имам
родитеље
“
.
Цео
дан
су
провели
у
шетњи
.
Пред
вече
,
кад
је
сунце
нагињало
западу
,
девојка
зажеле
да
види
залазак
на
Сави
.
—
Ужелела
сам
се
Београда
,
бога
ми
—
рече
при
том
весело
и
махну
руком
кроз
ваздух
.
Узеше
топчидерски
трамвај
.
Код
једне
механе
,
већ
ван
вароши
,
сиђоше
