другода
ради
прије
,
него
узвишење
сталиша
да
подупру
,
из
кога
су
произишли
.
Ове
мисли
бијаху
дух
у
о
.
Теофану
сасвим
спариле
,
као
оно
што
спарава
биље
мраз
или
превелика
препека
.
Он
је
нишо
као
пијан
,
као
у
сну
будан
,
као
каковим
чинма
занешен
.
Кадкад
му
је
било
да
се
убије
,
а
кадкад
му
је
шапнуо
нѣки
унутарњи
глас
:
Издржи
!
И
онда
је
издржао
;
и
онда
је
главу
подигнуо
,
и
очи
су
му
се
к
плавом
небу
узнеле
;
одозго
је
чекао
упутства
и
снаге
.
Молитва
топла
укрѣпи
му
душу
,
и
он
повиче
,
ободрен
вишим
нѣким
упливом
и
оснажен
тајанственом
нѣком
силом
:
„
Теофане
!
Постој
!
Буди
јунак
!
Падни
у
борби
,
ако
ти
је
тако
суђено
,
али
немој
бѣгати
с
мѣста
,
на
које
те
је
промисо
ставио
.
Ето
новог
митрополита
,
ето
конгреса
,
ето
и
јавних
листова
:
народ
ће
сам
себи
и
теби
помоћи
!
“
И
ово
је
било
крајње
врѣме
,
да
је
на
чисто
изишо
;
јошт
један
дан
...
јошт
нѣколико
сати
...
па
би
и
овај
човѣк
лако
пошо
путем
,
који
би
га
међу
обичне
људе
турио
!
О
.
Теофан
отишо
је
у
калуђере
из
узрока
,
који
нам
је
казао
.
Али
је
ту
било
и
другога
приузрока
,
на
који
ни
он
сам
није
више
ни
мислити
хтѣо
.
Теофан
је
био
лѣп
човѣк
,
који
се
допасти
мого
.
Међу
његовим
познатим
кућама
,
у
које
је
одлазио
,
била
је
и
обитељ
Рајка
Папратића
.
Рајко
Папратић
био
је
богат
кожухар
;
поштен
човѣк
,
али
као
наши
људи
онога
времена
,
врло
гиздав
са
свога
имућства
.
Он
је
имао
јединицу
кћер
Ленку
.
Ова
је
имала
тек
16
година
,
и
падала
је
у
очи
нарочито
млађем
мушком
свѣту
ради
свога
лѣпог
лица
и
стаса
,
а
нарочито
ради
својих
великих
очију
,
пуних
жара
и
свѣжине
.
Ми
ћемо
ову
епизоду
на
краће
да
изведемо
,
и
тако
ћемо
само
оно
споменути
,
што
је
најнужније
,
да
се
разумѣ
догађај
,
који
ћемо
одмах
да
опишемо
.
Ленка
је
пала
у
очи
и
младом
шестошколцу
...
садањем
нашем
о
.
Теофану
.
Али
он
несмијаше
ни
помислити
,
да
потражи
љубав
лѣпе
кћери
богатог
Рајка
.
Овај
би
га
без
сумње
не
само
рѣчма
одбио
,
него
и
батином
из
куће
изтѣрао
,
ако
би
му
кадгод
на
ум
пало
заискати
руку
његове
лѣпе
јединице
.
Али
је
Ленка
другојачије
мислила
,
него
њен
отац
.
Њој
се
млади
гимназиста
јако
допадаше
,
и
што
се
овај
више
уздржаво
и
натраг
повлачио
,
то
се
лѣпа
Ленка
све
јаче
за
њим
разгарала
,
и
њему
приближивала
.
Он
је
видио
,
да
му
је
кћи
богатог
занатлије
наклоњена
,
пак
се
и
његово
срдце
њојзи
све
већма
отварало
:
али
није
било
часа
,
кад
му
није
прѣд
очима
стојао
из
међу
њега
и
ње
отац
са
уздигнутом
руком
и
прѣтећим
прстом
.
И
тако
су
се
ово
двоје
младих
људи
миловали
,
из
срдца
и
душе
љубили
,
а
нису
ни
рѣчицом
изјавили
,
да
се
љубе
.
Наједаред
пукне
глас
да
се
Рајкова
Ленка
,
удаје
,
и
она
се
доиста
уда
.
Отац
јој
је
довео
ђувегију
,
и
она
га
је
примила
...
.
то
је
био
адет
,
а
ко
се
смѣде
у
оно
врѣме
адету
противити
?
Ленка
се
уда
и
оде
са
својим
мужем
на
село
у
Банат
.
Кућа
,
у
коју
бијаше
пошла
,
била
је
богата
;
муж
за
кога
бијаше
пошла
,
био
је
добар
радин
,
али
небијаше
у
стању
срдце
своје
жене
придобити
.
Она
је
ћутала
,
своју
дужност
извршивала
,
али
све
једнако
на
младог
новосадског
шестошколца
мислила
,
кад
год
је
времена
имала
,
и
кадгод
је
мислима
својима
могла
дати
онај
правац
,
који
њој
бијаше
повољан
.
Шта
више
љубав
њена
напрѣма
новосадском
пријатељу
све
је
бивала
јача
и
силнија
,
и
већ
је
многе
ноћи
поквасила
јастук
сузама
,
које
је
за
њим
пролѣвала
.
Њен
пријатељ
гледао
је
кроз
прозор
,
кад
се
Ленка
на
вѣнчање
провезла
;
он
је
уздахнуо
,
кад
се
кићени
сватови
изпрѣд
његових
очију
изгубише
,
а
нехотице
му
сузе
грунуше
,
кад
је
са
истог
прозора
,
за
који
је
тај
дан
,
реко
би
,
чаробном
силом
нѣком
привезан
био
,
послѣ
обѣда
видио
,
да
Банаћани
нововѣнчану
младу
к
супругу
одведоше
.
Ту
ноћ
снѣвао
је
,
да
му
један
сѣд
старац
изнесе
у
једној
руци
вѣнац
од
мирте
а
у
другој
капу
камилавку
.
Бирај
,
проговори
му
старац
.
Он
дигне
руку
,
понесе
је
к
бѣлом
и
зеленом
вѣнцу
,
па
онда
напрасно
застане
,
и
узме
капу
камилавку
.
У
овом
сну
огледале
су
се
најтајније
мисли
његове
душе
.
Тај
сан
пресуди
и
ток
живота
му
.
Он
оде
у
калуђере
.
Од
тог
доба
била
је
Ленка
осѣћај
младости
његове
,
пун
милине
и
свѣжости
,
али
чист
и
свет
.
Ленкин
лик
долазио
му
је
прѣд
очи
духовне
,
али
увѣк
као
лик
анђела
хранитеља
...
Љубав
његова
живила
је
увѣк
јошт
,
али
као
ружица
у
пупољку
,
који
неимађаше
увѣта
,
да
се
разцвѣта
.
И
данас
,
кад
је
послѣ
топле
молитве
нашо
излазак
из
таме
и
мрака
,
стане
му
прѣд
дух
поред
слике
јавне
дужности
и
слика
тајне
љубави
,
лак
Ленкин
.
У
тај
пар
куцне
нѣко
на
врата
од
његове
ћелије
...
Он
одговори
:
слободно
...
И
лик
Ленке
,
али
у
истини
,
појави
му
се
зачуђеном
и
скоро
рећи
уплашеном
оку
.
И
доиста
је
ушла
у
ћелију
смиреног
калуђера
Ленка
,
жива
живцата
,
лѣпша
него
што
је
никад
била
,
док
су
се
у
Новом
Саду
виђали
.
О
.
Теофан
у
овом
тренутку
изгледао
је
у
истину
као
што
су
први
калуђери
у
идеалу
изгледати
могли
.
Вањска
простота
и
пониженост
осијана
изнутарњом
узвишености
и
блѣском
.
Млада
жена
застане
,
кад
види
тај
необични
појав
.
С
друге
стране
пренерази
се
калуђер
кад
види
,
гдѣ
му
она
жена
у
собу
улази
,
жива
и
цвѣтућа
,
за
коју
је
држао
,
да
ће
се
тек
на
оном
другом
свѣту
моћи
видити
,
а
на
овом
никада
.
Он
је
сѣдио
на
столици
својој
као
да
се
скаменио
.
Тако
су
подуже
ћутећи
стојали
.
Најпослѣ
проговори
Ленка
:
„
Добар
дан
!
“
О
.
Теофан
дође
к
себи
на
те
рѣчи
,
диже
се
са
столице
,
пљесне
рукама
од
чуда
и
повиче
:
„
Је
л
’
могуће
?
Ленка
!
“
„
Ти
си
сигурно
држао
,
да
је
то
немогуће
,
“
проговори
Ленка
,
„
па
ипак
се
ето
збило
!
Види
се
,
да
се
нисмо
с
једним
осѣћајима
разстали
!
“
придода
она
и
уздахне
.
Они
су
заједно
одрастли
,
и
одтуда
долази
ово
повѣрљиво
ти
у
говору
те
дражестне
жене
.
„
А
ко
је
мого
и
помислити
,
да
ће
срѣћна
једна
женска
потражити
кадгод
човѣка
,
кога
крије
самоћа
манастира
и
раса
калуђера
!
“
примѣти
на
ово
о
.
Теофан
,
и
пружи
јој
и
нехотице
обѣ
руке
на
сусрѣт
.
Ленка
метне
своје
бѣле
пуне
округле
ручице
у
пружене
руке
пријатеља
свога
дѣтињства
и
овај
их
срдачно
и
топло
стисне
.
„
Добро
ми
дошла
у
овој
самоћи
,
сладка
слико
из
прошлости
.
До
сад
си
ми
се
јављала
кад
и
кад
као
лик
чистијег
створења
каквог
у
мојим
мислима
,
а
сад
ми
приступаш
,
као
лик
јединог
пријатељског
створења
на
овом
бѣлом
свѣту
.
Добро
ми
дошла
!
Сѣди
и
кажи
ми
,
каква
те
је
нужда
довела
у
ову
св
.
обитељ
,
јер
без
нужде
невѣрујем
,
да
би
из
веселог
Баната
у
ову
кућу
црнине
дошла
.
“
Овако
говорећи
,
приведе
о
.
Теофан
своју
познаницу
ближе
к
столу
,
и
посади
је
на
једну
од
оне
двѣ
просте
столице
од
дасака
,
које
се
ту
налажаху
.
Ленка
сѣдне
,
и
држећи
својом
лѣвом
руком
десну
руку
пријатеља
,
гледаше
му
својим
изванредно
лѣпим
оком
у
лице
,
на
коме
се
сѣнка
претрпљених
болова
душе
стапљаше
са
зраком
чисте
радости
,
која
му
се
тај
час
у
срдцу
таласаше
,
те
му
особиту
милину
даваше
.
Његове
рѣчи
скопчане
са
описаним
изразом
лица
одкриваше
лѣпој
жени
јасно
,
да
му
је
била
и
да
му
је
јошт
и
сад
срдцу
ближа
,
него
што
можда
и
сам
мишљаше
.
Ово
је
била
само
нова
храна
за
бујеће
чувство
у
њеним
нѣдрима
.
Груди
јој
се
преизпуне
милином
,
и
дрхћућим
сладкога
осѣћања
гласом
проговори
му
:
„
Тошо
!
Твоја
су
уста
била
увѣк
нѣма
...
али
је
моја
душа
право
у
твојим
очима
читала
:
Је
ли
могуће
да
ти
ниси
разумѣо
живот
мога
ока
,
глас
моје
душе
,
таласање
мога
нѣдра
!
—
О
,
ја
сам
много
,
много
тебе
ради
препатила
!
“
На
ове
рѣчи
бризне
плакати
,
и
метне
своје
бѣло
чело
на
руку
пријатеља
,
коју
сузама
својима
ороси
.
О
.
Теофан
гледао
је
подуже
на
ту
лѣпу
,
сваке
дражести
пуну
жену
,
немогући
рѣчи
проговорити
.
Прси
су
му
биле
пуне
осѣћања
,
кога
дотлѣ
није
познавао
.
Ново
му
сунце
сијне
,
нов
му
се
живот
отвори
.
Пупољак
онога
небескога
цвѣта
,
о
ком
смо
мало
више
говорили
,
разпучи
своја
нѣдра
тој
свѣтлости
и
тој
топлоти
,
и
ружица
љубави
,
најчистије
љубави
процвѣта
у
срдцу
човѣка
,
који
бијаше
на
врати
тога
срдца
изрезао
рѣчи
:
Љубав
нема
приступа
у
ово
светилиште
побожности
!
Ленка
дигне
главу
и
пусти
му
руку
;
погледи
му
у
лице
,
и
позна
по
свѣтлости
ока
,
по
топлини
образа
,
по
таласу
дихања
,
да
је
под
том
црном
ризом
румена
зора
просијнула
.
Остави
га
,
дакле
,
да
се
у
том
новом
чуству
снађе
,
и
продужи
свој
говор
овако
:
„
Јест
,
ја
сам
много
препатила
Ми
смо
ћутали
...
ми
се
нисмо
разумѣвали
.
Ти
си
мени
био
више
од
живота
,
али
ми
то
није
било
познато
.
Отац
мој
био
је
силовит
,
и
ја
сам
држала
да
морам
учинити
,
што
ми
рекне
.
Ја
сам
пошла
за
другог
,
без
љубави
...
са
најсилнијом
љубави
к
другом
.
Ја
сам
имала
,
свачега
само
не
срѣће
.
Чинила
сам
своју
дужност
,
али
ми
је
срдце
пуцало
.
Ко
незна
те
болове
душе
,
тај
неможе
о
боловима
говорити
...
Но
сад
хвала
Богу
,
сад
је
та
нужда
престала
да
будем
несрѣћном
.
Отац
је
мој
умро
,
мати
ми
се
упокоила
:
ја
сам
једина
њихова
наслѣдница
.
Мој
муж
се
такођер
преставио
.
Он
је
уважавао
моје
чуство
дужности
,
и
оставио
ми
је
све
своје
добро
.
Ја
сам
сад
богата
,
слободна
.
Како
сам
скинула
црнину
за
родитељима
,
за
мужем
,
похитила
сам
да
тражим
пријатеља
моје
младости
,
мога
срдца
.
Нашла
сам
га
у
раси
—
у
манастиру
.
Ја
сам
слободна
...
ја
сам
богата
...
“
„
Но
ја
сам
везан
!
“
упадне
јој
о
.
Теофан
у
рѣч
.
„
То
је
спона
,
која
се
даје
лако
разкинути
,
“
проговори
Ленка
.
„
Чуј
ме
само
.
Ја
сам
имућна
,
ја
сам
што
више
богата
.
Ми
можемо
од
мога
имања
врло
добро
и
безбрижно
живити
,
можемо
сваку
потрѣбу
подмирити
,
сваку
жељу
задовољити
.
Ја
те
љубим
још
већма
,
него
у
оне
дане
луде
младости
;
врѣме
је
моју
страст
само
оснажило
и
повећало
.
Ти
ниси
срѣћан
,
.
.
јест
,
ја
сам
добро
извѣштена
...
ти
си
несрѣћан
.
.
,
мораш
бити
несрѣћан
...
У
манастиру
може
становати
мир
...
мир
очајања
,
мир
прегорѣња
.
.
али
срѣће
ту
нема
.
Признај
,
да
си
се
преварио
,
ма
шта
да
си
у
манастиру
тражио
,
кад
си
у
њега
ступио
!
Неговори
ништа
...
знам
све
.
Ти
си
злостављен
...
посрамљен
...
понижен
...
погажен
...
Ти
прав
крив
си
међу
кривцима
,
који
се
као
прави
одржаше
...
ти
си
изкључен
као
шугава
овца
из
куће
,
којој
си
своју
младост
,
свој
живот
био
изкључиво
посветио
.
Тражио
си
обрану
код
старијих
,
они
су
те
упустили
...
неразумѣше
те
,
непојмише
те
,
сломише
те
,
газише
те
...
Није
л
’
то
доста
?
Прошлост
ти
утону
у
море
људског
неваљалства
,
будућност
ти
је
отрована
прошлости
...
Ништа
си
,
и
нећеш
никад
друго
бити
,
него
нико
и
ништа
?
Бог
сам
посла
ти
најлѣпшег
свог
анђела
да
те
ослободи
...
Љубав
,
вѣрна
љубав
,
која
се
врѣменом
храни
,
дође
по
тебе
,
да
те
спасе
,
да
те
изведе
из
живога
гроба
,
и
уведе
у
срѣћан
живот
.
Послушај
вољу
божију
,
прими
руку
љубави
,
изићи
из
гроба
и
ступи
у
живот
.
Онај
,
кога
у
свему
имаш
прѣд
очима
,
онај
разпети
избавитељ
свѣта
,
онај
син
створитеља
свѣта
,
она
љубав
безгранична
,
није
дошла
у
свѣт
гробова
ради
,
да
копа
гробове
и
да
их
пуни
живим
мртвацима
,
него
се
родио
живота
ради
,
да
смрт
умртви
и
животу
живот
даде
,
да
живот
добије
људма
,
да
људе
даде
животу
...
остави
се
ти
живога
гроба
,
одлази
из
манастира
;
дај
ми
руку
,
хајдемо
у
свѣт
,
па
ћемо
живити
себи
на
срѣћу
,
Богу
на
славу
!
“
Овдѣ
ућути
.
Одушевљење
,
којим
је
говорила
,
сила
и
истина
осѣћања
,
која
јој
се
на
лицу
изражавала
,
предубока
љубав
,
која
јој
је
у
сваком
слогу
звонила
,
срѣћа
и
сладост
будућности
,
која
му
се
пред
духом
и
срдцем
разтвараше
...
све
то
навали
на
душу
и
срдце
малаксалог
скоро
калуђера
с
таком
силом
и
потрѣсом
,
да
није
мого
рѣчи
проговорити
.
Он
је
ћутао
,
дубоко
ћутао
.
Ленка
је
жељно
очекивала
одговор
.
Кад
овај
подуже
непослѣдова
,
настави
даље
:
„
Шта
те
може
овдѣ
задржати
.
Будућност
си
проиграо
и
саранио
,
јер
и
сам
мораш
признати
,
да
ти
браћа
неће
трпити
,
да
онај
човѣк
напрѣдује
,
и
да
се
диже
и
слави
,
који
неможе
намѣре
своје
остварити
,
ако
све
непоруши
,
чим
и
од
чега
они
живе
,
и
јесу
.
Неће
нико
ни
запитати
,
куда
си
,
ако
те
сутра
у
свом
друштву
неопазе
...
та
то
ће
им
бити
најмилије
,
једино
што
желити
могу
.
Они
ће
сами
најбоље
настојати
,
да
те
жива
направе
мртвим
.
Буди
без
бриге
;
сутра
отиди
,
прекосутра
биће
сто
различних
приповѣдчица
,
како
те
је
ђаво
жива
у
пако
однео
,
како
те
је
земља
прогутала
,
како
си
побѣснио
,
па
у
хладну
Саву
скочио
...
или
...
или
...
шта
ти
ја
знам
,
шта
неће
скромна
уста
светих
богомољаца
изнети
,
само
да
покажу
,
да
ће
свакога
ђаво
однети
који
се
усуди
против
њих
говорити
,
радити
,
учити
.
Хајде
,
Сава
није
далеко
,
ми
смо
до
поноћи
на
њој
,
а
тамо
нас
чека
пријатељ
са
чамцем
,
који
ће
нас
у
Србију
превести
...
тамо
ћемо
непознати
вѣнчати
се
и
живити
у
благословеном
браку
у
самоћи
,
свѣту
незнани
,
за
себе
и
себи
,
па
пиши
,
предузимај
,
чини
све
,
што
иде
на
славу
Бога
,
на
корист
људи
и
на
добро
наше
.
Срѣдства
ћеш
имати
.
.
воље
ће
бити
...
.
Хајде
,
молим
те
,
хајде
из
ових
стопа
...
немој
да
те
какав
случај
,
каква
неправа
мисо
од
мене
растави
и
за
сав
живот
убије
...
и
тебе
и
мене
!
“
Како
је
о
.
Теофану
било
у
души
,
док
је
Ленка
ове
рѣчи
говорила
,
може
сваки
лако
мислити
.
С
једне
стране
није
се
дала
побити
истина
онога
,
што
му
је
о
његовом
досадањем
животу
говорила
.
Слѣдујући
њеним
мислима
,
морао
је
сам
себи
признати
,
да
су
му
изгледи
тамни
и
мрачни
,
и
да
му
на
крају
живота
по
свој
прилици
предстоји
горка
и
уништавајућа
изрека
,
да
је
сав
живот
,
сву
духовну
снагу
,
сву
душевну
силу
жртвовао
задаћи
,
која
се
или
недаваше
ником
извести
,
или
се
прерано
подузе
да
се
изврши
.
Сам
је
себе
видио
,
како
мукама
и
временом
изопачен
лежи
на
својој
сламној
постељи
,
без
друга
,
без
пријатеља
,
запојен
оцтом
и
жучи
,
изпуњен
мржњом
,
горчином
,
презрѣњем
свѣта
и
људи
,
неимајући
никога
,
да
га
тѣши
,
да
га
блажи
,
да
му
муке
на
срдцу
разтѣрује
,
да
му
угасле
очи
затвори
.
Учини
му
се
,
да
види
око
мртвог
свог
тѣла
црну
браћу
,
која
му
се
подсмѣваше
свему
животу
,
који
му
се
ругаше
свим
лѣпим
намѣрама
,
који
га
осуђиваше
и
с
презрѣњем
на
њега
погледаше
,
који
му
и
послѣ
смрти
спомен
међу
људма
троваше
свакојаким
безсмислицама
,
измишљотинама
,
клеветама
.
С
друге
стране
стојаше
пред
њим
лѣпа
,
жена
,
цвѣтућа
,
сваке
милоте
и
дивоте
пуна
,
сама
љубав
најдубља
и
најжешћа
,
готова
дати
му
сву
себе
и
све
своје
,
свој
живот
,
своје
име
,
своју
будућност
!
Из
ока
јој
сѣваше
само
блаженство
,
из
уста
јој
зујаше
најтоплије
пријатељство
,
из
држања
и
дисања
видило
се
,
да
се
бори
о
живот
и
смрт
,
о
рај
и
пако
,
о
срѣћу
и
пропаст
живота
!
Ко
ју
је
мирним
духом
сматрао
,
није
јој
се
мого
дивоте
и
дражести
довољно
нагледати
;
коју
је
чистим
срдцем
мѣрио
,
морао
јој
се
дивити
дубљини
и
узвишености
чуства
;
анђео
небесни
разширио
би
таковој
љубави
,
таковој
лѣпоти
и
таковом
пожртвовању
чиста
своја
наручија
,
да
је
прими
на
своје
груди
,
да
пригрли
к
свом
срдцу
,
да
слије
душу
своју
са
њеном
душом
,
која
се
бијаше
сва
у
љубав
,
у
безграничну
љубав
претворила
.
О
.
Теофан
сѣдио
је
као
лик
од
камена
изрезан
.
На
њему
није
било
видити
знака
живота
,
осим
што
су
му
очи
на
ту
јединствену
слику
гледале
,
пуну
живота
,
сјаја
и
сласти
.
Ленка
је
била
заћутала
,
и
чекала
је
одговор
пријатеља
.
Ко
ће
описати
израз
ока
,
лица
,
руку
,
цѣлог
држања
!
Ту
се
борила
нада
са
страхом
свима
силама
...
застава
страха
и
бојазни
вила
се
у
пуном
вѣтру
...
стѣгови
лица
блистали
су
се
пуном
свѣтлости
руменога
јутра
осијана
...
свѣтлост
,
која
из
очију
пријатеља
јој
долазаше
,
умножавала
је
блѣсак
наде
,
и
ова
се
засија
у
свѣтлости
побѣде
...
„
Говори
!
говори
!
“
повиче
Ленка
тим
погледом
ободрена
...
„
Говори
само
,
рѣчи
ће
твоје
избавити
двѣ
добре
душе
од
пропасти
,
оне
ће
изазвати
живот
,
пун
срѣће
и
сласти
,
као
што
глас
пролѣћа
изазива
живот
цвѣта
и
мириса
...
“
Калуђер
је
јошт
ћутао
.
Ленка
се
прене
.
Очевидно
јој
падне
на
ум
,
да
му
рѣчи
могоше
бити
друкчије
,
него
што
је
она
желила
.
Ужаснута
том
мисли
повиче
гласом
,
који
срдца
као
оштар
нож
продираше
:
„
Кажи
:
хоћу
!
јер
ако
друго
што
кажеш
,
знај
да
ме
на
увѣк
убијаш
.
Ја
немогу
преживити
рѣч
,
која
ме
од
тебе
одбија
.
Ја
немогу
без
тебе
живити
.
Неповољна
рѣч
од
тебе
биће
нож
,
отров
,
конопац
или
студенац
,
који
ће
мој
живот
прекратити
.
Сѣти
се
живога
Бога
,
неубијај
ону
која
те
љуби
више
него
самога
Бога
...
“
Ту
застане
Ленка
напрасно
.
Слика
калуђера
,
која
је
пре
тог
као
слика
без
живота
сѣдила
,
оживи
:
послѣдње
рѣчи
Ленкине
пробудише
очевидно
онесвѣшћену
душу
о
.
Теофана
.
Он
дигне
очи
к
небу
и
ухвати
се
руком
за
срдце
.
Она
падне
прѣд
њега
на
колѣна
,
дигне
оклопљене
руке
к
њему
,
и
изумирућим
од
пресилног
чуства
гласом
повиче
му
:
„
Ево
те
молим
на
колѣни
,
као
што
се
Бог
моли
:
смилуј
се
на
мене
,
неубијај
ме
,
небацај
ме
овако
младу
у
црни
и
хладни
гроб
...
невраћај
ми
смрт
за
живот
,
убијство
за
љубав
,
мрак
за
свѣтлост
!
“
При
рѣчима
:
ево
те
молим
на
колѣни
као
што
се
Бог
моли
—
клоне
калуђеру
глава
на
прси
,
као
да
га
сва
снага
живота
изневѣри
,
тако
је
сѣдио
до
краја
говора
пријатељице
.
Чекајући
изреку
о
животу
и
смрти
,
клечала
је
млада
та
лѣпа
жена
нескидајући
ока
са
уста
,
која
имадоше
зазвонити
или
рајском
пѣсмом
живота
или
ужасним
громом
уништења
.
“
Док
је
лѣпа
Ленка
говорила
,
налазио
се
сиромах
калуђер
у
особитом
душевном
стању
.
Слика
младе
женске
,
која
бијаше
обасута
чудесним
милинама
младости
,
страсти
,
жеље
,
наде
,
страха
и
ужаса
морала
је
и
у
само
срдце
од
леда
животворну
топлоту
улити
,
морала
је
и
у
крви
самог
изнуреног
аските
(
пустињака
који
своје
тѣло
пати
и
мучи
)
буру
покренути
.
О
.
Теофан
бијо
је
млад
човѣк
;
он
је
постио
по
пропису
манастирском
,
али
неидући
за
тим
да
се
посвети
,
нити
је
дотѣривао
до
тога
да
умре
од
глади
као
наш
просвѣтитељ
Доситије
у
манастиру
Хопову
,
нити
је
шибао
своје
тѣло
да
се
сасуши
до
коже
и
кости
,
као
што
су
многи
пустињици
у
старо
врѣме
радили
и
као
што
је
сам
основатељ
највећег
светог
реда
калуђерског
,
Исусоваца
,
отац
Игња
Лојола
чинио
,
и
тако
му
је
тѣло
цвѣтало
у
пуној
мѣри
,
коју
нарав
младости
и
себи
сходном
животу
одређује
.
Већ
са
ове
стране
морала
му
је
ова
појава
све
живце
до
краја
затрѣсти
и
у
прсима
најсиловитије
таласе
осѣћања
покренути
.
К
том
је
долазило
,
да
је
ту
прѣд
њим
стојала
не
само
најдражестнија
жена
,
него
је
с
ње
сијала
душа
,
која
га
је
из
све
своје
снаге
чисто
љубила
,
и
на
највеће
жртве
приправна
била
.
У
колико
су
дакле
тѣлесне
дражи
њезине
у
срдцу
калуђера
пламен
страсти
разбуктавале
,
у
толико
су
му
душевне
јој
чини
душу
заносиле
:
и
он
је
сѣдио
узет
на
тѣлу
и
души
као
слика
од
камена
,
као
мермерска
слика
,
у
коју
је
Пигмалијонов
загрљај
живот
улѣвати
почео
.
Калуђер
се
све
више
губио
,
а
човѣк
се
све
већма
развијао
:
јошт
један
часак
под
тим
сунцем
живота
,
јошт
једно
тренуће
под
тим
таласима
чувства
,
и
двоје
младих
људи
лежали
би
једно
другом
на
грудима
;
Теофан
би
умро
...
Тодор
би
оживио
.
Али
сад
прође
прѣко
устне
жене
рѣч
,
на
коју
је
она
највише
полагала
...
али
која
јој
је
највише
шкодити
морала
.
Рѣч
та
била
је
нож
са
обѣ
стране
оштар
,
лѣк
—
отров
,
сѣме
живота
и
смрти
.
Казали
смо
,
како
се
калуђер
сав
чудесним
начином
потрѣсо
,
кад
је
она
гласом
ужаса
и
поуздања
рекла
:
Сѣти
се
живога
Бога
!
Примѣтили
смо
поражујући
утисак
,
који
су
на
њега
учиниле
рѣчи
пријатељице
му
:
Ево
те
молим
као
што
се
Бог
моли
.
Тима
је
рѣчма
љубећа
жена
нехотице
дозвала
у
ту
калуђерску
ћелију
прѣд
тога
правог
калуђера
духа
,
који
с
пламеним
мачем
стане
прѣд
врата
њеног
раја
,
те
с
једне
страно
дахом
сгарајућег
огња
њу
од
улазка
у
рај
живота
одбије
,
а
с
друге
стране
калуђеру
освѣтли
понор
,
над
који
се
бијаше
нанео
,
да
се
у
њ
стрмоглави
.
Под
тим
утиском
диже
се
калуђер
са
своје
столице
,
узправи
се
до
пуне
висине
,
метне
руке
на
срдце
,
као
да
хоће
да
га
на
свом
мѣсту
задржи
или
да
га
стегне
,
да
непукне
,
за
тим
дигне
обадвѣ
руке
у
висину
,
и
покрије
њима
лице
,
на
ком
се
тежак
бол
душе
огледаше
,
уздахне
дубоко
,
и
проговори
гласом
,
који
показиваше
,
да
му
се
грло
грчевито
стегнуло
:
„
Ох
Ленка
!
што
изговори
те
кобне
рѣчи
,
што
ме
опомену
на
тога
страшнога
осветника
!
“
Ту
ућути
.
Цѣле
му
се
тѣло
у
грчу
стегло
.
Свака
му
се
мишица
немило
трзала
.
Ленку
прође
језа
по
цѣлом
тѣлу
и
кроз
све
живце
,
кад
виђе
ту
слику
ужаса
и
очајања
,
прѣд
собом
.
Она
се
тргне
,
скочи
,
и
ступи
једним
кораком
од
њега
даље
.
Калуђер
спусти
с
лица
најпре
једну
,
па
за
тим
и
другу
руку
.
Машући
главом
,
проговори
мирнијим
гласом
:
„
Но
нисам
добро
реко
:
Хвала
ти
,
хвала
ти
,
драга
Ленка
,
што
то
изговори
;
сам
ти
је
Бог
те
рѣчи
у
уста
ставио
.
Срдце
си
ми
просѣкла
,
али
душу
би
ми
од
отровних
ножева
сачувала
.
Хвала
ти
и
опет
!
Хвала
!
“
На
то
разшири
руке
,
и
с
очима
пуним
суза
,
проговори
меко
и
њежно
:
„
Сестро
,
оди
на
срдце
брата
?
“
У
овима
је
рѣчма
лежала
јасна
пресуда
.
Она
љубав
,
која
је
у
срдцу
младе
жене
живила
,
спусти
се
по
други
пут
у
гроб
.
Добро
је
разумѣла
садржај
и
замашај
његових
рѣчи
.
Видила
је
,
да
у
његовом
срдцу
букнуло
бијаше
чуство
,
које
је
њу
саживало
.
Познала
је
,
да
је
дужност
побѣду
одржала
.
Зима
је
прође
,
срдце
јој
се
чисто
смрзне
,
крв
јој
се
у
ледену
струју
претвори
,
кад
то
примѣти
.
Пропала
си
!
викне
јој
нѣки
гласу
унутарњости
,
и
она
се
згрози
.
Осѣти
,
као
да
се
у
камен
претвара
.
Немогаше
се
макнути
с
места
;
руке
јој
се
узеше
,
ноге
одсѣкоше
.
И
само
око
немогаше
кренути
.
Ово
,
како
је
пало
на
лице
пријатеља
,
кад
је
говорио
,
тако
је
,
реко
би
,
укочено
остало
.
Протече
нѣколико
часова
,
и
они
стојаше
као
слике
од
камена
изрезане
.
Међу
тим
заблиста
,
као
румена
зора
,
у
души
љубеће
жене
нада
...
љубав
ће
бити
јача
—
и
зазвони
јој
у
души
глас
жеље
и
крви
...
Његове
руке
,
које
једнако
разширене
стајаху
,
изражаваху
више
силу
љубави
мужа
него
брата
...
Очи
су
му
се
све
јаче
сијале
,
све
већма
разгорѣвале
,
.
.
прси
су
му
се
све
неједначије
надимале
...
Живот
се
у
слеђене
живце
врати
...
Врућа
крв
појури
жилама
.
.
Милина
јој
силом
и
неодољивости
морских
таласева
у
срдце
запљусне
...
у
глави
јој
начне
мозак
врѣти
...
несвѣстица
је
ухвати
...
руке
јој
се
разшире
саме
собом
као
електричким
ударом
дирнуте
и
она
клоне
у
изумљењу
на
прси
човѣка
,
кога
је
тако
силном
љубави
љубила
!
8
.
Deus
ex
machina
.
Браћа
Теофанова
у
манастиру
пазила
су
на
сваки
његов
корак
,
само
да
би
што
дознали
,
чим
би
нос
овога
светца
за
своју
песницу
привезали
,
као
што
привезују
разкалашна
дерлад
ухваћено
младо
птиче
,
те
се
ово
неможе
више
да
дигне
у
своју
узвишену
слободу
,
јер
би
му
се
изкинула
ножица
,
за
коју
је
привезано
.
Они
су
дознали
,
да
је
млада
лѣпа
госпа
ушла
у
ћелију
отца
Теофана
,
јер
им
је
то
дојавило
ђаче
,
што
га
је
Ленка
за
Теофана
и
његову
ћелију
била
питала
.
Одмах
се
сви
,
кои
небијаху
изван
манастира
,
окупе
пред
ту
ћелију
,
и
час
по
завирио
је
кроз
кључаницу
то
овај
то
онај
,
да
види
,
шта
се
у
ћелији
ради
.
Но
кључ
је
стајао
у
кључаници
,
те
тако
немогаше
ни
један
видити
шта
унутри
бива
.
Принесено
кључаници
ухо
добијало
је
само
одломке
од
рѣчи
,
и
тако
их
ни
ухо
немогаше
подпуно
извѣстити
,
шта
се
у
ћелији
говори
.
Сад
се
задржи
један
од
млађих
гледалаца
подуже
на
кључаници
.
„
Шта
је
?
“
питаше
они
други
нестрпљиво
.
Онај
неодговараше
ништа
.
„
Та
шта
је
,
море
!
“
повиче
скоро
гласно
други
од
млађих
калуђера
,
што
стојаше
прѣд
врати
.
„
Нека
!
нека
!
“
прошапуће
гледалац
и
махне
руком
,
да
се
претрпе
,
а
напне
из
све
снаге
око
,
неби
ли
призор
у
ћелији
у
цѣлини
схватио
.
Но
онај
га
зграби
за
рамена
,
и
одтури
га
на
страну
,
пак
сам
пришпичи
око
кључаници
.
„
Де
,
да
и
ја
погледим
?
“
проносови
стари
дуја
од
остраг
.
Но
онај
први
одтури
у
исто
врѣме
онога
од
кључанице
силније
на
страну
,
да
се
смомитља
на
земљу
,
а
сам
погледи
на
кључаницу
,
пак
да
се
тврђе
држи
,
ухвати
се
једном
руком
за
браву
.
Дуја
пак
како
се
бијаше
сагнуо
,
а
није
узео
на
ум
,
шта
она
двојица
раде
,
осѣти
замашан
сукоб
свога
носа
са
лактом
једнога
од
оне
двојице
,
пљусне
главом
натраг
,
те
мал
неразбије
нос
отцу
еклисијарху
,
који
је
за
њим
стојао
.
Онај
,
што
бија
љоснуо
о
земљу
,
скочи
са
земље
те
јапаша
овога
за
рамена
да
га
одбаци
од
врата
.
Овај
притегне
руком
кључаницу
боље
:
врата
се
отворе
,
и
они
обоица
падну
у
собу
на
колѣна
,
и
учине
дубоко
метаније
.
Они
старији
виде
сад
занимљиву
сцену
прѣд
собом
,
гдѣ
стои
о
.
Теофан
са
младом
лѣпом
госпом
у
тѣсном
узхићеном
загрљају
.
Ово
двоје
,
како
су
били
заузети
својим
блаженим
чуством
,
нису
ни
примѣтили
,
да
се
врата
отворише
,
и
да
им
у
собу
ступише
и
други
,
немили
и
нечекани
гости
.
Они
,
кои
бијаху
хрупили
у
собу
са
великим
„
метанијем
“
,
дигну
се
с
патоса
,
а
они
стари
ступише
у
собу
.
Сви
сад
ударише
у
грохотан
поругљиви
смѣх
.
На
овај
смѣх
дигне
о
.
Теофан
главу
,
коју
бијаше
на
госпођино
раме
спустио
;
пак
видећи
црну
браћу
,
тргне
се
и
одкопча
Ленкине
руке
,
које
ова
бијаше
савила
око
његовог
врата
,
и
дигне
јој
лагано
главу
са
своих
груди
,
на
коима
ова
почиваше
.
Ова
кад
опази
калуђере
и
њихова
пакостна
,
лица
,
отрѣзни
се
од
свога
заноса
,
поправи
косу
,
која
јој
бијаше
пала
на
лице
,
и
повуче
се
к
прозору
од
ћелије
.
Слика
,
коју
угледа
,
смрзне
јој
крв
у
жилама
;
изрази
тих
лица
укоче
јој
тако
рећи
живце
у
мозгу
.
Као
највѣрнија
фотографија
остане
овај
призор
у
њеној
глави
,
прѣд
њеним
очима
,
убијајући
у
њој
струју
живота
као
она
медузина
глава
.
„
На
здравље
!
“
проговори
сад
онај
од
млађих
калуђера
,
што
је
кваку
од
браве
у
руци
држао
,
и
врата
и
нехотице
отворио
,
учини
поклон
до
земље
,
и
настави
свој
подругљиви
смѣх
,
у
кои
сви
други
из
гласа
пристану
.
„
Какво
је
то
церекање
и
маукање
?
“
повиче
озбиљно
нѣки
глас
и
таки
за
тим
уђе
у
собу
повисок
одличан
калуђер
са
крстом
на
прсима
.
Лице
му
је
било
мршаво
и
блѣдо
.
Мантија
му
бијаше
фина
,
просѣда
брада
брижљиво
зглађена
,
држање
господско
.
То
је
био
настојатељ
манастира
,
архимандрит
Партеније
.
Застане
мало
,
кад
види
,
какво
је
дружство
у
ћелији
.
О
.
Теофан
стојао
је
са
уздигнутом
главом
и
поноситим
погледом
,
што
његов
обичај
небијаше
.
Четири
калуђера
стојаше
око
њега
.
На
лицу
им
се
вио
подсмѣх
као
застава
у
пуном
вѣтру
.
У
дубљини
код
јединог
прозора
ћелије
стајала
је
млада
и
лѣпа
женска
са
спуштеном
главом
недижући
ока
с
пода
.
„
Шта
је
то
?
“
запита
архимандрит
прегледавши
сав
овај
призор
,
гласом
старѣшине
,
кои
истину
тражи
.
„
Грле
се
!
“
проговори
онај
коловођа
од
млађих
калуђера
,
жмирне
очима
,
и
покаже
подмитљиво
главом
на
о
.
Теофана
и
Ленку
.
„
Играју
се
цица-маце
,
“
придода
други
онај
маукало
.
„
Фрушкогорски
светац
!
“
дода
о
.
еклисијарх
показујући
руком
на
о
.
Теофана
.
„
А
ено
му
светитељке
!
“
примѣти
о
.
духовник
кроз
нос
говорећи
.
„
Сад
им
још
ви
напишите
тропар
,
високопречестњејши
господине
,
па
ето
нове
славе
нашој
обитељи
!
“
Раскалашно
,
скоро
безобразно
упадне
овдѣ
онај
први
млади
калуђер
у
рѣч
:
„
Нетрѣба
ту
нова
тропара
,
има
га
већ
готова
:
„
Мајка
Мару
хоп
хоп
хоп
,
Мајка
Мару
цуп
цуп
цуп
...
"
Даље
није
мого
продужити
јер
му
архимандрит
повиче
:
„
Молчи
,
безобразниче
“
,
и
погледи
га
,
као
да
га
је
хтѣо
оком
пресѣћи
.
Онај
ућути
као
водом
заливен
.
Видило
се
,
да
се
ови
одговори
недопадаше
архимандриту
;
он
сабере
наново
обрве
и
погледи
неугодно
на
калуђере
,
па
онда
са
највећом
озбиљношћу
обрати
се
о
.
Теофану
.
„
А
што
ти
неговориш
о
.
Теофане
?
Та
ти
би
ваљало
први
да
си
проговорио
.
“
О
.
Теофан
стајао
је
све
до
сада
као
штатуа
од
камена
с
узвишеном
главом
,
скрштеним
рукама
,
гледећи
на
противнике
погледом
крајњег
презирања
.
На
лицу
му
се
сијало
чуство
узвишености
и
самопоуздања
.
Све
,
што
се
до
сада
говорило
,
слушао
је
,
као
да
се
њега
и
нетиче
:
само
су
му
једине
очи
прелазиле
на
онога
,
кои
је
управо
што
говорио
.
Ове
архимандритове
рѣчи
као
да
му
одкопчаше
закопчане
устне
.
„
Моја
сестра
!
“
проговори
он
значајним
,
али
одсѣчним
гласом
,
показујући
на
Ленку
.
Сестра
!
промумлају
други
калуђери
,
погледе
један
на
другог
,
и
развуку
образе
као
кад
ко
рекне
:
осрамотио
сам
се
!
И
нехотице
понесе
сваки
од
њих
руку
к
бради
и
повуче
је
прѣко
ње
,
па
један
за
другим
одшуњају
се
из
ћелије
.
„
А
јеси
ли
наредио
да
приправе
конак
за
госпођу
сестру
,
“
запита
архимандрит
;
„
нама
ће
свима
бити
мило
,
да
је
лѣпо
дочекамо
.
“
Архимандрит
се
окрене
Ленки
.
Као
човѣк
од
најбољег
свѣта
поздрави
је
сада
и
проговори
јој
:
„
Ја
се
особито
радујем
,
да
сам
дошо
до
срѣће
познати
вас
.
Сматрајте
,
да
сте
код
своје
куће
.
Ми
сви
имамо
сестре
,
пак
знамо
такову
уважавати
...
особито
тако
лѣпу
сестру
,
и
тако
отмѣну
,
“
дода
смѣшећи
се
љубезно
.
На
то
јој
пружи
руку
да
се
с
њом
рукује
.
Прѣко
цѣле
слике
архимандритове
преливала
се
свѣтлост
најуглађенијег
понашања
.
Али
му
је
из
ока
сијнула
у
два
три
маха
зрака
,
која
је
Ленку
врло
неугодно
дирнула
.
Она
му
се
само
ћутећки
дубоко
поклони
,
али
му
руке
недаде
.
„
Моја
сестра
одлази
овај
час
,
проговори
о
.
Теофан
,
„
Ми
смо
имали
мало
разговора
и
свршили
смо
га
.
Она
нема
више
никаква
посла
овдѣ
.
А
и
вече
се
приближује
...
До
Митровице
има
прилично
покасати
,
а
ваља
да
дође
тамо
пре
мрака
!
“
„
Како
би
ми
њу
пустили
од
нас
тако
брзо
...
То
неби
било
нимало
лѣпо
...
Шта
би
о
нама
мислила
...
Останите
ви
само
овдѣ
милостива
;
неможете
ви
ићи
...
та
ето
је
скоро
ноћ
...
а
ноћ
није
за
госпође
да
путују
.
“
Све
што
на
човѣку
говори
,
и
лице
,
и
очи
,
и
звук
гласа
,
и
држање
тѣла
...
све
је
показивало
,
да
,
би
архимандриту
особито
мило
било
,
да
гошћа
у
манастиру
остане
.
Ленка
је
осѣћала
,
да
јој
доиста
ваља
ићи
.
Послѣ
свега
онога
,
што
је
проживила
у
послѣдњем
часу
,
појави
јој
се
прѣка
потрѣба
,
да
буде
сама
,
да
буде
своја
.
Она
захвали
дакле
са
нѣколико
рѣчи
гостољубивом
домаћину
;
метне
шешир
на
главу
;
огрне
мантил
,
узме
сунцобран
и
пође
.
„
Хоћеш
ме
одпратити
до
кола
,
Тошо
,
“
рекне
о
.
Теофану
.
Овај
пође
с
њом
.
„
„
Допустите
да
вас
и
ја
изпратим
,
кад
већ
није
другчије
!
“
примѣти
архимандрит
,
пак
пође
и
он
с
њом
.
Лаким
скоком
сиђе
се
госпођа
са
првога
спрата
,
и
изиђе
на
манастирска
врата
на
поље
пред
манастир
.
Махне
бѣлом
својом
марамом
на
страну
,
гдѣ
су
јој
стојала
кола
.
Ова
се
лако
невидише
,
јер
бијаху
мало
заклоњена
.
Кочијаш
бијаше
лѣпо
обучен
;
каруце
су
биле
нове
,
а
коњи
изгледаше
,
као
да
су
из
ергеле
грофа
Пејачевића
.
Код
капије
манастирске
били
су
сви
калуђери
изкупљени
,
па
су
нѣшто
занимљиво
говорили
.
Кад
опазе
госпођу
са
о
.
Теофаном
и
архимандритом
,
ступе
на
страну
,
и
гледаше
све
зачуђеним
погледом
.
„
Хоћемо
ли
се
ми
јошт
видити
?
“
запита
госпођа
о
.
Теофана
.
„
Доћићу
сутра
к
теби
“
рекне
овај
,
„
то
јест
,
ако
ми
допусти
г
.
архимандрит
да
могу
из
манастира
отићи
.
“
„
На
сваки
начин
“
проговори
архимандрит
.
„
Доћићу
и
ја
с
њим
;
имам
и
онако
посла
у
Митровици
,
а
ваља
ми
се
за
посѣту
одужити
!
“
Ленка
скочи
на
кола
лако
као
птица
.
„
Тѣрај
оштро
!
“
проговори
кочијашу
.
Кочијаш
ошине
коње
и
ови
поскоче
као
стрѣле
и
изчезну
као
муња
изпред
очију
калуђера
.
„
Ходи
ба
мном
о
.
Теофане
!
Та
ја
море
ништа
и
незнам
о
твојој
фамилији
.
Ходи
да
ми
приповѣдиш
.
Сестра
ти
је
дивна
госпођа
.
Ходи
да
ми
мало
повише
о
њој
кажеш
.
“
Калуђери
гледаше
,
шта
је
то
,
да
архимандрит
наједаред
тако
признаде
о
.
Теофана
.
Питали
су
се
очима
,
но
нико
незнаде
одгоненути
.
Напослѣдку
проговори
о
.
еклисијарх
:
„
Ја
само
толико
знам
,
да
смо
се
грозно
осрамотили
.
“
Један
од
оних
млађих
стисне
устне
,
набере
чело
,
и
искриви
очи
:
„
А
ја
опет
велим
,
биће
ту
нѣки
други
враг
!
“
„
Хоћеш
опет
да
забодеш
нос
куда
нетрѣба
“
,
примѣти
онај
други
млађи
.
„
Погледај
се
само
у
огледалу
.
Отеко
ти
је
нос
за
два
,
па
изгледа
као
да
је
ракијска
тиква
.
“
„
Хм
!
“
одговори
му
овај
.
„
Ти
си
том
крив
;
ти
си
ме
турао
и
гурао
док
се
врата
неотворише
.
Али
погледај
се
и
ти
у
огледало
.
Чини
ми
се
да
ти
је
рожчић
на
челу
израсто
.
Ниси
тако
челом
лупио
о
под
ни
кад
си
при
рукополагању
метанисао
.
“
На
то
се
разиђу
.
О
.
Теофан
допрати
архимандрита
у
овога
ћелију
,
пак
онда
замоли
,
да
га
за
вечерас
остави
на
миру
,
а
сутра
ујутру
ће
му
све
казати
.
Архимандрит
га
одпусти
и
он
оде
у
своју
собицу
.
9
.
Нов
човѣк
.
Ноћ
наступи
.
Ноћ
је
духовник
дана
.
Може
сваки
лако
знати
,
каква
је
ова
ноћ
била
за
о
.
Теофана
.
Свака
црта
призора
,
у
ком
су
биле
главне
особе
он
и
Ленка
,
прелазила
му
је
по
више
пута
испред
духовног
ока
.
Но
већ
понашање
његове
црне
субраће
бијаше
му
крв
у
велико
охладило
;
а
сад
му
ноћна
тишина
и
враћајућа
се
превлада
хладнога
разума
помогне
,
да
сам
себе
и
опет
подпуно
у
своју
власт
добије
.
Што
је
прошастог
вечера
нашо
за
право
по
унутарњем
осѣћању
дужности
:
то
му
је
сад
хладни
разум
својим
освѣтлењем
показао
по
све
оправданим
.
„
Њој
је
тешко
—
и
мени
је
!
„
Али
другачије
неможе
да
буде
.
„
Та
ја
сам
калуђер
.
„
Одреко
сам
се
отца
и
матере
!
„
Примио
сам
анђелски
чин
!
„
Заклео
сам
се
Богу
!
„
Вѣнчао
сам
се
с
црквом
.
„
Друга
љубав
...
друга
невѣста
била
би
за
мене
гадна
издаја
...
злочинство
!
„
Само
тако
је
могло
бити
!
“
Онда
је
подуже
ћутао
и
премишљао
.
Напослѣдку
проговори
:
„
Неможе
ми
бити
жена
,
али
ми
може
бити
љубљена
сестра
.
Као
такву
сам
је
срдцу
свом
пригрлио
...
Тако
и
остајемо
!
“
Идеа
,
која
га
је
довела
у
калуђерство
сијне
сад
чиста
као
и
прије
пред
његовом
душом
.
Једва
пред
зору
легне
у
своју
тврду
постељу
и
наскоро
заспи
.
Опет
му
се
присни
онај
стари
светитељ
са
миртовим
вѣнцем
и
камилавком
.
У
сну
разтвори
устне
и
разговетно
проговори
:
„
Нуз
ту
капу
није
мѣста
том
дивном
вѣнцу
на
мојој
глави
.
“
На
то
се
промешкољи
и
окрене
зиду
.
Тако
је
спавао
као
заклан
дуго
...
дуго
...
Дан
већ
бијаше
ојачао
,
кад
му
нѣко
на
врати
куцне
,
и
тим
га
пробуди
.
Манастирски
ђак
уђе
у
ћелију
,
назове
му
добро
јутро
и
јави
му
,
да
га
архимандрит
к
себи
позива
.
„
Кажи
,
да
ћу
таки
доћи
!
“
одговори
ђаку
и
дигне
се
из
постеље
.
Оде
на
манастирску
чесму
и
умије
се
.
Хладна
вода
и
јутрењи
зрак
разбистре
му
живот
подпуно
.
Осѣтио
је
,
да
му
је
глава
чиста
,
срдце
мирно
.
И
архимандрит
није
ту
ноћ
много
боље
провео
.
Јучерањи
догађај
узбунио
га
је
јако
.
Он
је
имао
око
50
година
.
Али
је
много
млађи
изгледао
.
Узраста
је
био
повисока
;
а
чинио
се
још
вишим
,
што
није
имао
велика
трбуха
.
Коса
и
брада
тек
је
по
нѣку
сѣду
показивала
.
Све
ово
чинило
је
,
да
је
изгледао
много
млађим
.
Бѣло
блѣдо
лице
обично
и
лѣп
крој
очију
,
благост
на
образи
и
у
очима
,
и
господско
држање
чиниле
су
га
врло
пријатном
појавом
.
У
гласу
му
је
лежала
угодна
љубкост
,
у
говору
сласт
.
Ова
личност
прибавила
му
је
глас
лѣпог
архимандрита
.
Сасвим
је
наравно
,
да
су
га
нарочито
госпе
хвалиле
.
Он
пак
познат
је
био
већ
од
своје
младости
као
велики
пријатељ
лѣпога
пола
.
Ово
пријатељство
к
лѣпим
госпама
,
и
симпатичка
наклоност
са
њихове
стране
к
њему
,
стало
га
је
по
свој
прилици
митре
,
а
нарочито
један
случај
из
раније
младости
,
кои
ћемо
те
релативне
важности
ради
овдѣ
да
споменемо
.
У
старије
већ
дане
митрополита
Стратимировића
био
је
он
архиђаконом
у
двору
у
Карловци
.
Био
је
млад
и
лѣп
,
понашао
се
господски
и
угодно
,
допадао
се
и
мушкима
и
женскима
:
сви
су
видили
у
њему
за
кратко
врѣме
архимандрита
и
сигурно
су
држали
,
да
неће
предуго
бити
без
епископске
круне
.
Митрополит
оде
1825
године
на
дијету
у
Пожун
,
гдѣ
дубоко
у
зиму
остане
.
Зима
је
била
лѣпа
;
саоник
што
може
бити
добар
;
а
вечери
ради
ране
и
сјајне
мѣсечине
бајни
.
Архиђакона
су
у
свакој
кући
радо
видили
:
а
он
је
у
једну
најрадије
одлазио
.
Случајно
је
у
тој
обитељи
била
млада
лѣпа
умиљата
госпођица
.
Ова
се
јошт
са
једном
другом
зажели
просањкати
.
Мати
и
једне
и
друге
дѣвојке
пристану
на
то
,
да
им
со
жеља
изпуни
.
А
на
предлог
г
.
архиђакона
одреди
се
да
се
сањкају
од
8—9
сати
у
вече
,
јер
је
онда
већ
пуна
мѣсечина
.
Ове
се
приуготови
.
Али
како
буде
дружтво
изненађено
.
Г
.
архиђакон
дође
обучен
у
цивилне
хаљине
,
стане
на
салине
иза
сѣдала
,
развије
бич
и
почне
кинстлерски
пуцати
.
Коњи
су
имали
прапорце
и
мала
звонцета
,
а
јурили
су
као
крилате
хале
по
снѣгу
улицама
.
На
кратко
,
веселѣ
је
било
неизказано
:
забава
неописано
угодна
.
Али
има
људи
свакојаке
ћуди
;
а
и
очи
нису
у
свих
једнаке
.
Нѣки
виде
и
по
ноћи
а
нарочито
кад
је
лѣпа
мѣсечина
.
На
брзо
затим
пукне
гром
у
Пожуну
а
разпрсне
се
у
Карловци
.
Митрополит
Стратимировић
био
је
у
старијим
својим
годинама
строг
престрог
.
А
нарочито
није
знао
шале
,
кад
се
о
калуђерима
радило
.
Прва
пошта
донесе
ту
ужасну
заповѣст
,
да
се
г
.
архиђакон
тај
час
из
митрополитског
двора
у
свој
манастир
сели
.
Сутра
у
јутру
дођу
манастирске
тарнице
,
и
наш
млади
умѣтник
„
бичопуцанија
“
оде
и
без
ручка
у
своју
пустињу
.
Дуго
је
врѣме
протекло
и
о
њему
није
се
ни
говорило
,
као
да
је
умро
.
Временом
постао
је
исти
архимандритом
,
али
у
двор
није
ишо
никад
.
А
непонесе
ни
епископске
круне
,
премда
је
шесету
годину
живота
скоро
достиго
.
Он
ни
послѣ
тога
није
престао
цѣнити
и
уважавати
све
,
што
је
лѣпо
у
свѣту
,
а
нарочито
међ
младим
женскињама
;
али
нити
су
му
више
пале
на
ум
саонице
ни
бич
.
Архиђакон
постане
архимандритом
,
шегрт
мајстором
,
ученик
умѣтником
:
како
ко
хоће
.
На
крову
манастира
његова
нѣгована
је
велика
густа
чуваркућа
;
—
а
нико
тако
неприкрива
у
кућама
оно
,
што
ваља
да
је
тајна
,
као
чуваркућа
.
За
то
се
и
зове
чуваркућа
,
и
зато
је
и
саде
на
крововима
од
кућа
.
Лѣпа
Ленкина
слика
од
синоћ
није
му
силазила
с
очију
.
Ил
спавао
ил
се
будан
по
постељи
превртао
,
увѣк
му
је
била
пред
очима
.
Ко
је
?
Шта
је
та
прекрасна
жена
?
Отајство
,
што
ју
је
увијало
,
указивало
се
као
она
танчица
,
на
којој
се
маглене
слике
појављују
.
Сестра
му
је
?
...
какви
то
мили
призори
прелазе
прѣко
танчице
!
Није
му
сестра
?
...
На
танчици
се
појави
друга
провидна
дружина
,
али
и
опет
лѣпотом
дивна
,
милином
бајна
!
...
На
сваки
начин
отворило
се
полѣ
за
особито
занимљиву
дипломатичну
и
стратегичну
акцију
.
„
Овдѣ
се
дају
прибавити
користи
од
више
врсти
,
“
проговорио
је
сам
себи
,
кад
је
ствар
добро
промислио
и
размислио
.
„
Ова
дивља
светиња
“
—
мислио
је
на
о
.
Теофана
,
—
„
може
ми
начинити
скандал
и
побѣћи
из
манастира
.
А
како
ме
гледи
митрополит
,
само
би
ми
јошт
то
трѣбало
.
А
може
ми
и
манастир
подићи
;
економ
је
добар
.
Па
може
се
из
њега
начинити
и
какав
Доситеј
,
пак
да
видиш
свѣта
у
манастиру
.
“
„
Она
се
види
да
је
богата
“
,
мислио
је
на
госпођу
Ленку
,
„
па
може
манастир
у
њој
добити
добру
ктиторку
,
а
та
би
нам
доиста
јако
трѣбала
.
“
„
Најпослѣ
може
одпасти
што
и
за
нас
.
“
Овдѣ
је
мислио
себе
,
те
је
мало
жмирнуо
и
насмѣшио
се
у
једно
доба
.
„
Трѣба
прије
свега
задобити
о
.
Теофана
.
„
Онда
га
ваља
утврдити
у
његовој
занешености
за
калуђеровањем
.
„
Напослѣдку
има
му
се
отворити
изглед
на
успѣх
жеље
и
намѣре
.
„
Уз
то
трѣба
употрѣбити
сходне
начине
,
да
се
млада
госпођа
од
манастира
неодбије
.
„
Онда
ваља
сачувати
манастиру
магнет
,
кои
би
ју
к
њему
привлачио
.
„
А
најпослѣ
има
се
осути
манастир
зраком
и
мирисом
раја
:
да
јој
се
укаже
као
рај
на
земљи
.
“
Промисливши
и
размисливши
сва
,
једва
дочека
архимандрит
зору
и
устане
необично
рано
.
Но
о
.
Теофана
нема
ваздан
.
Најпослѣ
пошље
ђаче
,
да
га
пробуди
ако
јошт
није
устао
,
и
да
га
зовне
к
настојатељу
.
10
.
Настојатељ
дипломат
.
„
Ти
си
необично
добро
спавао
?
“
проговори
архимандрит
.
„
Та
већ
је
у
велико
дан
.
“
„
Касно
сам
устао
“
одговори
овај
мирно
али
озбиљно
.
„
Опростите
ако
сте
подуже
чекали
на
мене
.
“
Затим
метанише
,
пољуби
архимандрита
у
руку
,
и
опет
метанише
.
„
Ништа
,
ништа
,
“
проговори
му
овај
благо
.
„
Учинило
ми
се
истина
подуже
врѣме
;
али
из
тога
видиш
да
ме
ствар
интересира
.
Сад
сѣди
на
ту
столицу
пак
отвори
срдце
;
—
можеш
бити
увѣрен
да
говориш
отцу
.
„
Ја
сам
зрѣо
човѣк
...
изкуство
мога
живота
врло
је
богато
.
„
Ако
трѣба
помагати
,
хоћу
а
и
могу
.
„
На
тебе
многи
вичу
;
али
ја
знам
да
вичу
на
свакога
.
„
Многи
те
мрзе
...
али
ја
те
уважавам
.
„
Наша
господа
обично
немаре
,
кад
им
млађи
теже
на
више
...
ја
другчије
мислим
.
„
Што
више
наши
калуђери
теже
,
да
су
изображенији
,
што
више
имају
воље
к
свом
чину
и
позиву
,
што
већма
настоје
за
тим
,
да
нам
куће
цвѣтају
:
тим
су
мени
дражи
и
милији
.
Зашто
,
јер
ће
тим
боље
бити
свима
,
и
калуђерима
и
настојатељима
.
„
Код
тебе
сам
познао
више
ствари
,
које
ми
се
допадају
;
држим
да
се
неможеш
на
мене
потужити
.
„
Биће
боље
и
мени
и
теби
,
док
се
боље
познамо
.
Зато
отвори
срдце
преда
мном
,
а
ја
сам
ти
ево
казао
,
пред
ким
говориш
и
коме
.
„
А
најпослѣ
говори
што
хоћеш
и
како
хоћеш
.
„
Непитам
те
ни
за
шта
;
нетѣрам
те
да
ми
кажеш
,
што
нећеш
сам
собом
да
говориш
.
„
Али
да
ми
нѣшто
мораш
казати
,
то
сам
увиђаш
;
то
си
и
синоћ
увидио
,
кад
си
реко
да
ћеш
ми
данас
све
казати
,
што
држиш
,
да
ми
имаш
казати
.
„
Дакле
говори
:
ја
слушам
.
“
О
.
Теофан
приповѣди
архимандриту
у
кратко
све
,
што
је
нама
већ
познато
.
Архимандрит
је
слушао
помњиво
,
док
је
о
.
Теофан
говорио
.
Кадкад
су
му
се
само
црте
лица
преобразиле
;
при
крају
узме
на
образ
израз
пуне
озбиљности
.
Кад
о
.
Теофан
свој
говор
заврши
,
продужио
је
архимандрит
своје
ћутање
јошт
нѣко
врѣме
.
Напослѣдку
му
проговори
:
„
Ниси
ни
мого
другчије
учинити
као
поштен
човѣк
,
као
ваљан
калуђер
одговорио
си
само
својој
дужности
.
„
Да
ниси
послушао
гласа
дужности
убио
би
себе
и
овога
и
онога
свѣта
.
„
А
убио
би
и
ону
сироту
жену
.
„
Јавно
би
вас
мњење
живе
саранило
;
а
калуђерство
,
то
право
,
чисто
,
свето
калуђерство
уписало
би
тебе
у
књигу
издаица
,
у
којој
је
први
уписан
Јуда
Исхаријотски
.
“
„
Е
мој
синко
“
,
дода
за
овим
мало
уздахнувши
,
„
и
ту
ти
могу
из
собствена
изкуства
послужити
.
„
И
ти
си
свештеник
;
могу
и
ја
теби
свој
грѣх
исповѣдити
.
„
Био
сам
и
сам
млад
;
био
у
исто
таквој
прилици
.
„
Већ
сам
хтѣо
да
бѣжим
прѣко
Саве
са
женом
,
која
ми
је
била
милија
од
цѣлога
свѣта
.
„
Но
на
срѣћу
имала
је
она
отца
и
мајку
,
те
јој
на
пут
стану
.
„
Мало
ми
срдце
није
пукло
;
али
сам
касније
познао
,
да
је
било
боље
,
што
тог
било
није
.
„
Она
се
удала
послѣ
,
и
била
је
срѣћна
у
срѣћној
својој
породици
.
„
Ја
сам
се
отрѣзнио
,
и
увидио
,
да
би
био
увѣк
несрѣћан
човѣк
,
да
сам
онда
постиго
што
сам
желио
.
„
Ако
сам
и
послѣ
и
увѣк
на
њу
мислио
,
„
али
је
овај
спомен
био
чист
,
сјајан
,
и
у
великој
мѣри
мио
.
„
Није
ме
ништа
у
души
пекло
,
ништа
ми
срдце
пресѣцало
.
„
Душа
ми
је
била
спокојна
,
а
то
спокојство
основа
је
мирног
живота
.
„
Право
калуђерство
носи
у
себи
најсигурнији
и
најбољи
лѣк
против
таковој
болести
у
души
.
„
Чуо
си
и
читао
си
,
да
су
многи
у
љубави
несрѣћни
тражили
утѣхе
у
манастирској
ћелији
и
ту
је
и
нашли
.
„
Незнам
је
л
ти
познато
,
али
мени
су
казивали
,
да
је
и
велики
наш
Стратимировић
разцѣпљено
срдце
расом
завио
.
„
А
то
исто
кажу
и
за
узвишеног
нашег
Лукијана
.
„
Шта
више
нѣки
причају
,
да
је
несрѣћна
љубав
и
народног
нашег
просвѣтитеља
Доситија
у
Хопово
допратила
.
Тако
сам
барем
мого
слушати
.
„
Колико
је
дакле
прѣче
,
да
ти
останеш
гдѣ
си
,
кад
си
већ
и
онако
ту
.
„
А
има
калуђерство
по
себи
већ
задаћа
,
које
су
у
стању
да
ту
празнину
срдца
изпуне
.
„
Калуђерство
је
довело
Доситија
до
оне
славе
.
„
Манастир
је
улио
Мушицком
оне
пѣсме
,
које
су
га
у
звѣзде
дигнуле
.
„
Ковиљ
је
и
само
Ковиљ
одранио
Раића
и
одљуљао
његова
духовна
чада
.
„
Да
су
ови
људи
остали
у
свѣту
,
свѣт
би
их
своим
волнама
однео
,
као
што
је
толике
силне
друге
духовне
снаге
и
велике
духове
без
гласа
и
имена
у
свом
крилу
саранио
.
„
Па
дична
дѣла
толиких
црквених
Јерарха
,
кои
су
као
епископи
и
архиепископи
име
своје
овѣчили
!
„
Њих
је
калуђерство
,
њих
је
манастир
до
оних
висина
довео
.
„
Но
све
су
ово
висине
славе
,
коима
се
и
изванманастирским
дѣлањем
долази
.
„
Ал
има
манастир
баш
у
свом
правоме
животу
ствари
,
које
нису
мање
славне
;
„
Ту
је
на
прилику
служба
божија
у
манастирској
цркви
.
Ова
може
човѣка
узвисити
до
анђела
,
попети
међу
светитеље
.
„
Помисли
само
на
проповѣдање
у
цркви
.
Гдѣ
је
така
прилика
на
другом
мѣсту
,
доћи
до
имена
једног
Јоанна
Златоуста
.
„
Узвишени
позив
исповѣсти
доводи
чистог
и
човѣкољубивог
духовника
до
висине
светих
апостола
Петра
и
Павла
,
и
даје
му
у
руке
кључе
од
раја
.
„
Молитва
над
болнима
...
повраћа
често
мило
здравље
отцу
и
матери
,
сину
и
кћери
...
затвара
гробу
врата
,
и
отвара
двери
срѣће
кућама
,
које
је
већ
смрт
црним
велом
почела
обмотавати
.
„
Уздизање
манастирског
имања
...
срѣдства
,
за
стоструко
благотворне
цѣли
.
.
„
Практично
мудрословље
.
.
„
Свето
пѣсништво
...
.
„
О
!
пѣсна
,
дивна
пѣсна
претвара
просту
манастирску
цркву
у
храм
небеске
славе
,
гдѣ
анђели
поју
свемогућем
прѣстолу
химну
хвале
и
славе
.
„
И
дан
данас
може
један
прост
калуђер
у
нашем
манастиру
дотѣрати
да
га
свѣт
светитељем
признаје
и
уважава
...
да
буде
правим
светитељом
,
врачем
души
,
срдцу
и
уму
народа
,
вођом
к
свему
,
што
је
узвишено
,
свето
,
сјајно
.
“
О
.
Теофану
играло
је
срдце
у
њедрима
док
је
ово
слушао
.
То
је
манастир
,
каква
га
је
он
у
идеи
виђао
!
Млада
глава
,
која
га
је
у
манастир
довела
,
помислила
је
бар
кадкад
на
Доситија
!
„
Али
несмѣ
нико
држати
,
да
све
ово
само
собом
долази
!
„
Не
;
у
манастиру
живе
људи
,
као
и
други
људи
,
људи
грѣшни
,
слаби
,
у
толико
тврђег
срца
,
што
су
се
свега
одрекли
што
друге
занима
,
ублажава
,
укроћава
.
„
Борбе
трѣба
...
али
нема
сумње
о
успѣху
,
ако
се
само
иде
своим
путем
.
„
Ето
и
ти
си
данас
једну
запрѣку
божијом
помоћу
прешо
.
„
Ти
си
био
на
опасном
путу
.
Нетрѣба
да
ти
ја
то
кажем
,
видиш
и
ти
сам
.
„
То
је
велика
побѣда
боље
природе
у
теби
,
што
си
напаст
најжешће
страсти
тако
јуначки
одбио
.
„
Ја
ти
честитам
на
тој
побѣди
.
„
Шта
би
било
?
Кратко
врѣме
страст
би
памет
умотала
;
живио
би
као
у
рају
.
Али
би
брзо
памет
сијнула
;
ти
би
видио
,
да
си
пао
као
нико
,
пао
ко
Адам
у
рају
.
„
Са
свију
страна
пружиле
би
змије
отровнице
главе
управљене
твом
срдцу
и
савѣсти
:
нити
има
онога
на
свѣту
,
ко
би
ти
у
напред
мого
казати
,
да
ћеш
свршити
без
казни
,
кад
си
се
подао
грѣху
.
„
Но
уједно
тим
си
показао
,
да
у
теби
живи
снага
,
која
је
доста
крѣпка
и
за
најтежа
дѣла
.
„
Ватра
куша
врѣдност
злата
а
опасност
снагу
човѣка
.
„
Послѣ
те
сјајне
побѣде
можеш
бодрим
духом
ступити
на
бојно
поље
са
другим
противностима
.
„
То
си
дакле
добро
учинио
и
ваља
да
останеш
при
том
.
Име
ће
ти
остати
сјајно
,
савѣст
чиста
а
будућност
без
отрова
.
„
Али
као
сестру
можеш
је
пуним
правом
сматрати
.
Без
сваке
љубави
,
а
нарочито
без
љубави
свете
и
чисте
смежура
се
срдце
у
човѣку
,
и
он
постане
огорѣли
пањ
.
„
Прво
врѣме
нетрѣба
да
се
виђате
,
али
касније
можете
се
и
виђати
и
разговарати
.
„
Твоја
сестра
биће
сестра
свега
манастира
.
Ми
ћемо
је
сви
примити
као
своју
сестру
...
као
браћа
сестру
свога
брата
.
„
Она
може
бити
правим
анђелом
хранитељем
нашег
манастира
!
„
Знаш
,
да
наша
обитељ
није
богата
,
што
више
да
је
сиромашна
.
„
Госпођа
Ленка
богата
је
.
Она
може
цркви
нашој
знамениту
помоћ
принети
,
а
да
неосѣти
.
А
то
је
одношај
,
кои
само
поштовање
заслужује
и
доноси
.
„
Али
је
првих
дана
несмеш
видити
,
јер
би
се
рана
позлѣдила
.
“
„
Ви
сте
чули
,
да
сам
јој
обѣћао
да
ћемо
се
данас
видити
!
“
рекне
на
то
о
.
Теофан
погледавши
у
очи
архимандриту
.
То
је
истина
“
примѣти
архимандрит
,
погледавши
га
проницавајућим
погледом
.
„
То
је
истина
.
Можеш
јој
писати
;
и
мораш
јој
писати
.
Око
је
прозор
за
анђела
а
врата
за
ђавола
.
Тако
ми
је
сам
покојни
Иринеј
казао
;
и
имао
је
посве
право
.
Благо
човѣку
,
што
крв
није
као
зрак
коим
дишемо
,
него
као
црвено
вино
.
Ово
врије
у
свом
суду
,
али
се
не
прелива
као
узбуркани
вѣтар
преко
брда
и
долина
.
„
Пиши
јој
.
Напиши
јој
како
најбоље
знаш
.
Кад
човѣк
пише
,
много
ће
рѣђе
погрѣшити
,
него
кад
устима
изражава
што
мисли
.
Ја
ћу
јој
јошт
данас
однети
твоје
писмо
;
казаћу
јој
,
да
си
се
узвисио
у
анђеле
и
светитеље
,
да
си
сачувао
име
благослову
садашњости
а
слави
будућности
.
„
Теби
пак
ваља
да
се
занимаш
;
да
си
у
послу
свеједнако
.
Твоја
је
задаћа
да
ствараш
и
подижеш
.
„
Ено
ти
цркве
...
молитве
су
крила
у
небо
.
„
Ено
ти
школе
...
школа
је
сабор
анђела
.
„
Даћу
ти
да
садиш
,
дотично
продужиш
наш
шљивик
,
да
буде
,
каква
га
нигдѣ
нема
;
а
одредићу
ти
један
комад
земље
у
Петковици
да
,
засадиш
виноград
,
кои
ће
ти
име
за
навѣк
у
манастиру
одржати
.
„
Знам
да
умѣш
,
хоћеш
и
можеш
.
Преправи
све
што
ваља
,
па
почни
како
врѣме
за
то
наступи
.
„
Јеси
ли
задовољан
?
„
Ја
мислим
,
да
ће
тако
бити
најбоље
!
“
О
.
Теофан
се
премишљавао
подуже
...
Најпослѣ
рекне
:
„
Кад
мислите
да
ће
тако
бити
најбоље
,
нека
...
буде
!
“
На
то
се
дигне
да
пође
.
„
За
пол
сата
донећу
вам
писмо
!
“
„
Па
куда
идеш
?
“
„
У
моју
ћелију
!
“
„
Није
потрѣбно
;
ено
ти
писаћег
стола
,
хартије
,
пера
и
мастила
:
то
је
све
у
бољем
стању
него
у
твојој
ћелији
.
Ја
идем
у
другу
собу
,
да
се
спремим
на
пут
;
а
ти
сѣди
ту
,
па
пиши
на
тенани
.
Имамо
времена
.
Заповѣдићу
да
се
преправе
кола
,
па
сам
се
до
подне
и
вратио
.
Митровица
није
далеко
,
а
мои
су
коњи
