НЕИМАРИ
РОМАН
ИЗ
НОВИЈЕ
СРПСКЕ
ИСТОРИЈЕ
НАПИСАО
К
.
П
.
БИВ
.
УЧИТЕЉ
(
Одштампано
из
„
Дела
“
)
БЕОГРАД
ПАРНА
РАДИКАЛНА
ШТАМПАРИЈА
1896
.
Цена
2
динара
ДЕО
ПРВИ
ЗАКЛЕТВА
КЊИГА
ПРВА
.
ЧЕТА
Гласник
Беше
око
половине
августа
1813
...
На
политичком
небу
Србије
навукоше
се
мутни
облаци
.
Настадоше
кобни
дани
.
Слобода
,
која
озари
Србију
пре
девет
година
,
и
коју
народ
крвљу
својом
искупи
,
имала
је
да
помрча
,
да
утоне
у
царство
мрака
.
Турци
,
пуни
пожуде
,
да
ову
грудву
земље
,
натопљену
крвљу
српских
синова
,
прегазе
и
учине
крај
слободи
њеној
,
навалише
са
свих
страна
.
Све
што
беше
за
пушку
дорасло
,
устаде
и
похита
под
заставу
свога
Врховног
Вођа
,
да
брани
домовину
своју
.
Спремаше
се
олуја
,
а
пред
олују
све
се
утиша
,
—
не
из
жеље
да
буде
спокојно
,
већ
да
са
страхом
сачека
варницу
,
која
ће
га
,
можда
,
спржити
.
Радови
застадоше
.
Вредна
рука
остави
рало
и
волове
,
напусти
њиве
и
домове
,
и
похита
да
прсима
својим
заштити
темељ
домовине
своје
—
слободу
.
Врховни
Вођ
прикупљаше
снагу
народа
,
спремајући
се
,
да
њоме
одоли
ударцима
громова
.
У
времену
,
када
се
збиваху
догађаји
што
ћемо
их
овде
описати
,
сваком
путнику
,
који
би
кроз
Крушевац
прошао
,
особиту
би
пажњу
привукла
једна
двоспратна
кућа
,
зидом
ограђена
и
зеленилом
украшена
.
Пред
њом
се
дизаху
два
вита
јаблана
као
два
исполина
.
Тамо-амо
по
целом
дворишту
беше
различно
дрвеће
,
а
пред
самом
кућом
-
ниско
ограђен
вртић
,
пун
свакојаког
цвећа
.
То
беше
кућа
војводе
жупског
,
Петра
Ђукића
.
Дан
16
.
августа
беше
красан
и
тужан
.
Красота
долажаше
од
Бога
,
туга
од
људи
.
Кад
човека
радост
обузме
,
кад
је
чио
и
весео
,
све
му
се
мили
,
и
свака
тварчица
изгледа
му
дивна
,
готово
величанствена
.
Он
се
њоме
забавља
,
њом
се
разговара
и
у
њој
ужива
.
Снађе
ли
га
туга
или
сета
,
све
му
је
досадно
,
ружно
,
одвратно
,
и
од
свачега
одвраћа
лице
своје
.
Овога
дана
,
када
се
сунце
клоњаше
заходу
своме
;
када
још
само
врхови
витих
јабланова
беху
озарени
зрацима
његовим
;
и
када
уморни
лептирићи
,
слетаху
на
мирисно
цвеће
,
тражећи
преноћвшта
свога
,
—
пред
кућом
војводином
беше
се
слегло
мноштво
народа
.
Оружани
јунаци
ишчекиваху
војводу
,
а
свет
се
сакупио
са
свију
страна
да
поздрави
ратнике
.
Три
добра
коња
стајаху
пред
кућом
,
очекујући
господаре
своје
.
У
неко
доба
отвори
се
капија
,
и
свет
нагрну
у
двориште
,
да
причека
војводу
.
У
тај
мах
један
снажан
младић
,
држећи
на
рамену
,
развијену
заставу
,
изиђе
из
куће
и
проби
кроза
свет
.
То
беше
Стојан
Ђенајдијћ
,
писар
војводе
жупског
.
Ево
већ
се
јавља
и
војвода
,
а
за
њим
греде
син
му
,
јунак
од
својих
двадесет
година
.
На
обојици
блиста
војводско
одело
,
извезено
сребром
и
златом
.
Војвода
,
и
ако
седи
старац
,
још
беше
чио
и
крепак
.
Густа
,
седа
коса
,
вираше
му
испод
самур-калпака
,
а
дуга
седа
брада
пала
на
прса
,
те
покрила
токе
на
јунаку
.
За
њим
иђаше
млађани
му
син
,
загрљен
рукама
материним
.
Милина
га
беше
видети
.
Висока
раста
узвишена
чела
,
препланула
лица
,
прострељивих
очију
,
орловскога
носа
,
малених
и
непомичних
уста
,
—
у
свему
слика
врсног
и
поносног
оца
.
У
руци
ношаше
дугу
пушку
,
а
за
пасом
блистаху
се
два
пиштоља
,
сребром
окована
.
Још
га
науснице
не
беху
довољно
гариле
,
а
већ
се
креће
у
бој
за
одбрану
домовине
своје
!
А
отац
,
тај
неуморни
ратник
,
прекаљен
у
мучним
борбама
,
ступаше
,
као
младић
,
слободно
и
поуздано
,
без
премишљања
и
устезања
.
Час
растанку
приближи
се
.
Војвода
уседе
коња
,
исука
сабљу
и
ману
њоме
.
Добоши
ударише
и
војска
се
крете
.
Мати
обгрлила
јединца
,
притисла
на
груди
,
па
љуби
,
а
сузама
орошава
оружје
у
јунака
.
Народ
громко
поздрави
витезове
и
испрати
их
,
молећи
се
Богу
за
срећу
њихова
оружја
.
Тек
што
сунце
беше
за
гором
,
а
јунаци
под
Ђунис
падоше
.
Крушевац
је
обузела
тешка
туга
.
У
њему
нигде
ведра
чела
ни
поуздане
руке
.
Све
што
беше
одрасло
и
што
даваше
живота
од
себе
,
оставило
беше
огњиште
и
отишло
у
војску
.
Само
старци
,
жене
и
деца
,
осташе
дома
,
да
страхују
за
својим
милима
.
Дани
пролажаху
,
а
страх
све
већи
и
тежи
.
Са
бојног
поља
још
никаква
поуздана
гласа
.
Првих
дана
месеца
септембра
једна
млада
,
осамнаестогодишња
девојка
,
сеђаше
у
вртићу
пред
кућом
војводе
жупског
.
То
беше
Спасенија
,
кћи
војводина
.
У
руци
држаше
једну
ружу
,
преврташе
је
и
гледаше
очима
пуним
миља
.
Ова
женска
прилика
беше
мешавина
оног
што
зовемо
лепотицом
и
јунаком
.
Имађаше
нечег
,
што
живо
привлачи
,
и
нечег
,
што
уздржава
,
што
улива
поштовање
.
Црте
ванредне
лепотице
беху
попуњене
цртама
одличног
витеза
.
Одмерено
висока
,
ватрених
,
црних
и
крупних
очију
,
мало
орловског
носа
,
херојског
погледа
,
витешког
држања
,
—
ето
таква
беше
ова
прилика
,
ова
млада
лепотица
.
Глава
јој
беше
оборена
,
а
дуге
,
црне
косе
пале
јој
низ
плећа
,
те
несташно
додирују
неколико
цветића
.
Кад
и
кад
,
са
врхова
дугих
јој
трепавица
засјала
би
по
која
суза
,
и
,
пошто
би
преломила
сунчану
зраку
у
разне
боје
,
спустила
би
се
поступно
низ
румено
бело
лице
њено
,
пуно
дражи
и
лепоте
.
Ружа
у
руци
беше
увела
,
и
као
да
у
тој
увелости
лежаше
сва
туге
њезина
...
У
један
мах
она
уздахну
,
притиште
увели
цветак
на
усне
и
ватрено
пољуби
.
Из
очију
грунуше
јој
сузе
.
Она
тихо
зајеца
,
и
кроз
јецање
чу
се
једна
једина
реч
:
Стојане
!
...
.
.
Спасенија
хтеде
и
даље
,
али
је
нешто
уздржа
.
Она
спази
матер
своју
,
која
јој
баш
у
том
тренутку
прилажаше
.
—
Спасенија
,
кћери
,
...
.
шта
ти
је
?
Девојка
погледа
матер
,
па
брзо
обори
главу
и
сакри
очи
.
Мати
приђе
,
метну
јој
руку
на
чело
и
болећиво
рече
:
—
Да
ти
није
што
зло
,
кћери
?
—
Није
,
нано
,
—
одговори
девојка
,
не
дижући
главе
.
—
Ти
тужиш
,
снаго
моја
?
...
.
О
,
Турци
,
проклети
да
сте
!
...
Што
вам
је
крива
ова
јадна
земља
?
Што
ми
отргосте
сву
срећу
,
сву
наду
,
све
добро
моје
?
!
Старица
процвиле
,
а
сузе
јој
ударише
низ
лице
.
Она
окрете
главу
и
покри
очи
рукама
.
Спасенију
потресоше
сузе
материне
.
Она
се
диже
,
зграби
обе
руке
њене
и
стаде
их
љубити
.
По
том
паде
матери
око
врата
,
и
поче
је
анђеоским
гласом
тешити
.
Баш
у
том
тренутку
отвори
се
капија
широм
и
један
коњаник
,
суморна
лица
,
упаде
у
двориште
.
То
беше
гласник
са
бојног
поља
.
—
Какве
ли
нам
гласе
тај
доноси
!
—
рече
мати
преплашено
и
пође
коњанику
на
сусрет
.
Шта
је
било
на
бојном
пољу
?
Тога
дана
на
Делиграду
беше
одиграна
крвава
драма
.
Дан
би
и
прође
.
Сунце
се
већ
клонило
западу
своме
,
и
од
ове
величанствене
,
златом
и
сребром
урешене
рипиде
,
остаде
још
само
једна
половина
.
Злаћена
пера
њена
,
растурена
по
бисерном
плаветнилу
небесном
,
губљаху
се
све
више
и
више
,
док
најзад
не
ишчезе
и
последње
...
Сунце
зађе
а
вече
настаде
.
На
место
светлости
спусти
се
тама
.
Нека
невидљива
,
али
моћна
рука
,
потискиваше
сутон
са
истока
на
запад
и
растираше
га
по
целом
хоризонту
.
Али
овај
сутон
не
беше
у
стању
да
прикрије
крв
тога
дана
проливену
и
да
угуши
јаук
хиљадама
рањених
.
Свемогући
посла
таму
,
а
за
тамом
густи
мрак
.
И
њима
беше
пут
од
истока
на
запад
,
онај
исти
који
и
светлости
,
јер
с
више
је
наређено
,
да
и
добро
и
зло
долазе
из
једног
извора
.
На
Делиграду
тога
дана
беше
борба
...
.
.
Велики
везир
,
Рушид
паша
,
изврши
свој
задатак
.
Главно
одељење
српске
војске
беше
сатрвено
.
Рушид
,
задовољан
овим
успехом
,
нареди
да
се
наступа
.
.
Жудео
је
да
се
што
пре
докопа
Шумадије
.
Срби
беху
потучени
,
али
не
сатрвени
.
Још
не
беше
мртав
војвода
жупски
,
Петар
Ђукић
.
То
беше
последњи
бедем
,
који
је
ваљало
освојити
и
разрушити
.
Остатак
Ђукићеве
војске
,
око
двеста
људи
,
после
големих
невоља
,
једва
успе
да
пређе
Мораву
и
да
се
прикупи
иза
Ђуниса
.
Ова
шака
људи
,
и
ако
уморена
,
изнурена
,
и
измучена
,
не
беше
још
клонула
.
У
њој
беше
снаге
и
у
снази
воље
:
да
освети
погибију
браће
своје
.
Кад
сунце
зађе
и
сутон
паде
,
велики
везир
посла
једно
одељење
војске
своје
,
с
наредбом
,
да
што
пре
заузме
Ђунис
и
да
се
упути
Крушевцу
.
Саид
,
помоћник
везиров
,
коме
ова
наредба
беше
издата
,
упути
се
право
Морави
,
према
Трубареву
.
Пут
бејаше
чист
,
и
он
наступаше
безбрижно
.
Под
његовим
заповедништвом
беше
око
три
хиљаде
пешака
и
једно
малено
одељење
коњице
.
Дошавши
близу
Мораве
,
Саид
стаде
и
упре
поглед
у
даљину
.
—
Видиш
ли
што
?
—
упита
он
Селим
бега
,
који
јахаше
поред
њега
.
Селим
ступи
напред
,
настреши
чело
руком
,
погледа
пут
Мораве
,
и
по
том
рече
:
—
Као
нека
ограда
?
—
Ограда
,
али
жива
!
—
примети
Саид
.
—
Као
неки
стубови
?
—
Што
се
крећу
.
Помоћник
везиров
и
даље
посматраше
,
али
као
да
ништа
не
опажаше
.
—
Баш
ништа
—
рече
он
,
и
ободе
коња
.
—
Ваља
бити
на
опрезу
—
примети
Саид
.
Слика
,
што
се
показа
на
југозападној
страни
,
према
Морави
,
ишчезе
сасвим
.
Иза
сутона
паде
тама
и
обави
бојно
поље
.
Густи
облаци
посукташе
и
прекрилише
небо
.
Неколико
тренутака
по
том
тамна
ноћ
притиште
цео
хоризонат
.
Саид
беш
обазрив
.
Он
нареди
,
и
један
вод
коњице
оде
у
извидницу
.
Остала
војска
ступаше
лагано
,
и
,
може
се
рећи
,
слободно
.
Овај
човек
осећаше
се
расположен
.
Тапшући
по
рамену
Селима
рече
:
—
Иде
не
може
боље
бити
.
За
три
четири
дана
бићемо
готови
.
Раја
ће
бити
умирена
.
—
—
Како
ли
је
на
Дрини
?
Што
се
тиче
Крушевца
...
Селим
не
доврши
.
Ужасан
тресак
разлеже
се
по
тамној
ноћи
.
Мртва
околина
у
један
мах
оживе
.
Саидови
редови
ускомешаше
се
.
Очас
се
диже
узбуна
.
На
све
стране
халакање
и
коњски
топот
.
Саид
и
Селим
стоје
упрепашћени
.
Не
знађаху
шта
да
раде
.
Појурише
лево
,
па
се
вратише
десно
;
полетеше
напред
,
па
устукнуше
назад
.
У
том
одјекну
трећи
тресак
па
и
четврти
.
Забуна
поста
још
већа
.
Саид
одјаха
пешадији
,
а
Селим
коњици
.
Наредбе
беху
издате
,
али
посао
беше
мучан
.
Помрчина
као
тесто
.
Само
се
могаше
видети
како
пушчане
муње
севају
.
За
часак
све
се
утиша
.
Војска
Саидова
поче
ступати
и
одговарати
учестаном
ватром
.
Урнебес
се
поново
диже
.
Ватра
сипаше
с
обадве
стране
.
Огњени
млазеви
муњевитом
брзином
прелетаху
пољем
.
Небо
се
проламаше
од
силнога
треска
.
Земља
тутњаше
испод
ногу
.
Ужасна
вика
разлегаше
се
на
све
стране
.
—
Стубови
оживеше
!
—
рече
Саид
Селиму
,
кад
овај
дође
да
прими
нове
заповести
.
—
Похитај
!
...
.
Сваки
је
тренутак
скупоцен
.
Обилази
и
нападај
што
живље
.
Мост
на
Морави
заузми
што
пре
...
За
сваки
неуспех
ти
си
ми
одговоран
.
Селим
одјури
као
муња
.
Пешадија
Саидова
удвостручи
снагу
.
Она
поче
живо
наступати
.
Нападачи
беху
готово
опкољени
,
али
још
не
уморени
.
Они
обараху
плотун
за
плотуном
,
али
све
ређе
и
слабије
...
...
.
.
Борба
се
примицаше
крају
.
„
Живи
стубови
“
падаху
и
умираху
.
Њих
поступно
нестајаше
.
Најзад
одјекнуше
још
неколике
пушке
,
па
све
умуче
.
Борба
се
сврши
.
„
Жива
ограда
“
беше
заузета
и
порушена
.
На
место
стубова
што
се
крећу
,
Турци
нађоше
покошену
рају
.
Земља
беше
покривена
лешевима
.
Још
овде
онде
по
који
рањеник
боно
јекне
,
али
и
тога
у
скоро
нестаде
под
ударцима
кундака
.
Све
се
утиша
.
Нема
ноћ
поново
се
зацари
.
—
Зар
никога
живог
?
—
упита
Саид
Селима
,
кад
овај
дође
и
јави
колико
је
ђаурских
лешева
нађено
.
—
Никога
!
—
одговори
Селим
.
—
У
потеру
!
...
шта
чекаш
?
!
—
Наредио
сам
коњици
да
крстари
и
хвата
.
—
Не
допада
ми
се
!
—
рече
зловољно
Саид
.
—
Ова
фукара
још
живи
.
Она
има
још
духа
и
поноса
.
То
треба
уништити
,
сатрти
,
смрвити
!
.
.
А
шта
је
с
мостом
на
Морави
?
—
Наредио
сам
Хасану
да
га
заузме
—
одговори
Селим
.
—
Да
се
ниси
шалио
главом
!
—
Учињено
је
све
што
треба
.
—
Је
ли
мост
читав
?
—
Још
не
добих
гласа
.
—
Постарај
се
да
што
пре
сазнаш
.
Вања
нам
хитати
.
Мораву
треба
што
пре
прећи
и
мост
заузети
.
Да
не
беху
у
разговору
,
мож’да
би
у
тај
мах
чули
неки
потмукли
тресак
,
који
долажаше
са
Мораве
.
—
Ако
ли
мост
буде
порушен
?
...
упита
Селим
.
—
Газићемо
!
—
одговори
Саид
одсечно
.
—
Тешко
ће
бити
.
Морава
је
брза
и
дубока
.
Ноћ
је
као
тесто
.
—
Чинићемо
што
буде
наређено
—
одговори
Саид
.
—
Ја
одох
да
јавим
везиру
,
и
да
потражим
даље
наредбе
.
Ти
похитај
на
Мораву
.
Разбери
шта
је
с
мостом
,
па
ми
јави
.
Саид
ободе
коња
и
оде
.
Селим
се
упути
Морави
.
Тек
што
беше
измакао
један
километар
,
а
неки
топот
допре
му
до
ушију
.
Он
заустави
коња
.
Топот
постајаше
све
јачи
.
То
беше
гласник
са
Мораве
.
—
Шта
је
с
мостом
?
—
упита
га
Селим
.
—
Порушен
—
одговори
гласник
.
—
Шта
?
Порушен
!
!
—
Да
.
Ова
вест
Селима
збуни
и
потресе
.
—
Може
ли
се
газити
?
—
упита
ће
он
после
дуже
почивке
.
—
Не
може
.
—
Шта
велиш
?
!
—
Не
може
.
—
Како
не
може
?
!
—
продра
се
Селим
.
—
Не
може
.
Морава
је
брза
и
дубока
.
Ноћ
је
као
тесто
.
—
Где
је
Хасан
?
—
Код
Мораве
—
одговори
гласник
.
—
Иди
живо
и
кажи
му
,
да
одмах
изашље
људе
дуж
Мораве
,
те
да
извиди
где
се
може
газити
.
Ако
буде
потребно
да
се
прави
мост
,
нека
јави
,
—
Јеси
ли
разумео
?
—
Јесам
.
—
На
посао
!
...
Само
што
живље
—
рече
Селим
,
па
окрену
коња
и
оде
у
главни
стан
.
Гласник
одјури
пут
Мораве
,
и
изгуби
се
у
тамној
ноћи
.
На
бојном
пољу
овлада
мртва
тишина
.
Поноћ
прође
.
Саид
и
Селим
вратише
се
из
главног
стана
.
Заповест
беше
издата
да
се
сутра
зором
креће
.
Војвода
Две
стотине
српских
соколова
,
под
заповедништвом
војводе
жупског
,
Петра
Ђукића
,
ове
кобне
ноћи
осветлаше
образ
.
Војвода
беше
ставио
себи
у
дужност
,
да
,
по
могућству
,
што
дуже
задржи
продирање
Турака
.
Требало
је
нејачи
дати
времена
,
да
се
склони
у
збегове
,
и
на
тај
начин
спасе
испред
опасности
,
која
јој
грожаше
.
Војвода
беше
одлучио
,
да
свој
задатак
изврши
беспрекорно
.
Од
хиљаду
људи
,
колико
беше
собом
повео
,
остаде
му
само
две
стотине
.
Овај
остатак
војске
срећно
прегази
Мораву
и
прикупи
се
у
Ђуниским
висовима
.
То
беше
шака
људи
пуна
духа
и
поноса
,
пуна
срџбе
и
дрскости
.
Она
одлучи
да
се
Рушиду
крвнички
свети
.
Каква
дрскост
!
.
.
Зар
противу
силе
од
тридесет
хиљада
?
Зар
противу
џина
,
који
у
својим
рукама
држаше
громове
?
...
И
ко
то
од
ње
тражи
?
Шта
она
има
пред
собом
?
—
Јад
и
чемер
.
Шта
има
собом
?
—
Двеста
срдаца
и
двеста
десница
!
—
Похитајмо
!
—
кликну
војвода
сакупљеним
соколима
око
себе
.
—
Ноћ
се
приближује
.
Мораву
ваља
прећи
што
пре
.
Мост
треба
порушити
.
Војници
се
постројише
.
Војвода
приступи
чети
и
држећи
развијену
заставу
стаде
овако
беседити
:
—
Децо
моја
,
соколови
моји
!
—
Пред
вама
су
поља
,
дубраве
и
горе
српске
!
Разгледајте
све
добро
.
Ту
се
родише
дедови
ваши
,
ту
се
родише
оцеви
ваши
,
ту
и
ви
сами
поникосте
и
обикосте
!
...
Осећате
ли
како
се
земља
тресе
под
ногама
вашим
?
...
Чујете
ли
како
гора
јечи
,
како
уздише
и
како
вас
преклиње
?
.
.
Тамо
,
за
оним
брдима
,
родитељи
су
ваши
,
деца
ваша
,
љубе
ваше
!
Сви
шире
руке
к
небу
и
моле
Вишњега
да
вас
охрабри
и
умудри
.
Саслушајмо
молбе
њихове
!
Помозимо
им
!
Будимо
Срби
и
јунаци
!
Останимо
верни
Домовини
својој
!
Скупимо
се
под
ово
свето
знамење
њено
!
Пођимо
,
боримо
се
,
па
и
изгинимо
под
њом
!
...
Гробова
наших
неће
бити
.
Мајке
на
њих
неће
излазити
.
Љубе
их
неће
цвећем
китити
.
Деца
их
неће
сузама
квасити
.
Али
биће
нечег
више
од
свега
тога
.
Наши
гробови
биће
поља
ова
;
наши
гробови
биће
дубраве
и
горе
ове
.
Потомство
ће
на
њих
излазити
,
њима
се
клањати
и
дичити
!
Старцу
задрхта
глас
,
и
он
стаде
.
По
том
подигнувши
заставу
једном
а
капу
другом
руком
,
настави
још
силније
,
још
величанственије
.
—
Хоћемо
ли
части
или
срамоте
,
благослова
или
проклества
,
смрти
или
ропства
!
Двеста
мишица
подиже
двеста
капа
,
и
свих
двеста
соколова
из
једног
грла
кликнуше
:
—
Ура
!
...
Живео
војвода
!
Старац
сав
задрхта
.
—
Бог
вас
погледао
!
—
кликну
он
и
приђе
да
се
са
свима
опрости
.
Тренутак
беше
свечан
.
Сваки
се
тресијаше
од
узбуђења
и
прилажаше
војводи
да
се
с
њим
пољуби
.
Изгледаше
да
се
отац
раставља
с
децом
својом
.
И
јест
им
отац
био
!
У
овоме
старцу
,
седе
главе
и
браде
,
они
имађаху
све
што
им
најмилије
беше
:
оца
и
матер
,
и
брата
и
сеју
,
и
сина
и
кћер
,
и
родбину
и
пријатеља
,
и
,
више
свега
тога
:
оличену
Домовину
своју
.
Као
да
осећаху
да
им
све
то
кроза
старца
говори
:
Вршите
дужност
своју
!
Двеста
друга
,
разбивени
на
Делиграду
,
прикупљени
у
гудурама
,
пођоше
напред
.
Сунце
беше
већ
зашло
,
кад
ова
чета
стиже
до
Мораве
.
Ту
се
заустави
,
и
,
пошто
мало
одахну
,
упути
се
на
мост
.
Чета
пређе
мост
,
зави
око
једне
окуке
,
спусти
се
у
једну
дољу
,
пређе
је
,
и
пође
уз
један
брежуљак
.
Тек
што
изиђоше
на
вис
,
Бошко
,
син
старога
војводе
,
приступи
живо
оцу
и
обрати
му
пажњу
на
неке
црне
тачке
.
Војвода
ману
руком
.
Чета
стаде
.
—
Доле
!
—
рече
старац
,
па
погнувши
се
сиђе
низ
брежуљак
.
Војници
оборише
пушке
и
пођоше
за
њим
.
За
тренут
ока
чета
се
обрете
у
једној
дољи
.
Пред
собом
имађаше
косу
,
налик
на
полумесец
,
од
које
јужни
крај
допираше
до
Мораве
.
Војвода
призва
Бошка
и
свога
барјактара
Стојана
,
и
рече
им
,
да
иду
и
потајно
размотре
кретање
турске
војске
.
Бошко
и
Стојан
узеше
неколико
другова
и
одоше
.
Старац
се
окрете
чети
.
—
Децо
!
—
Јесу
ли
вам
пуне
пушке
?
—
Јесу
!
—
беше
одговор
.
—
Нека
је
све
спремно
!
Ваља
нам
се
скоро
огледати
.
Овде
нас
је
позвала
Домовина
да
испунимо
свету
дужност
.
С
овога
виса
,
што
пред
нама
стоји
угледаћемо
Лазара
,
Обилића
,
Југ-Богдана
и
остале
српске
витезове
!
.
.
Чета
,
непомична
као
стена
,
стајаше
пред
њим
,
држећи
пушке
„
к
нози
.
“
У
тај
мах
долетеше
Бошко
и
Стојан
.
—
Ето
Турака
!
—
рече
Бошко
задуван
.
—
На
један
пушкомет
—
додаде
Стојан
.
—
У
ком
се
правцу
крећу
?
—
Право
к
Морави
—
одговори
Бошко
.
Старац
,
стојећи
између
свога
сина
и
барјактара
Стојана
,
испрси
се
,
исука
сабљу
,
и
пође
напред
.
Чета
се
крете
.
Нит
ко
говори
нит
ромори
.
Само
се
чује
како
земља
под
њима
тутњи
.
Идући
као
леса
,
збивени
друг
уз
друга
,
изиђоше
на
косу
и
прилегоше
земљи
.
Тама
беше
притисла
целу
околину
.
Нико
не
примети
ништа
.
Старац
заповеди
да
се
низ
косу
сиђе
.
Чета
сиђе
и
заузе
положај
између
неког
шумарка
и
урвине
.
Ту
стаде
и
не
мицаше
се
.
У
овом
положају
имађаше
за
собом
косу
,
лево
шуму
,
десно
Мораву
,
а
пред
собом
Турке
.
Чета
стајаше
као
укопана
,
очекујући
судбоносни
тренутак
.
.
У
тај
мах
војвода
опази
пред
собом
,
у
даљини
од
двеста
метара
,
неке
мрачне
и
покретне
слике
.
То
беху
Турци
.
Старац
прође
чету
с
краја
на
крај
,
показа
јој
слике
и
рече
,
да
бије
у
њих
.
По
том
се
врати
и
заузе
средину
фронта
.
Десно
уза
Стојана
,
лево
Бошка
.
Ни-шан
!
—
загрме
старац
.
Ова
реч
одјекну
по
околини
,
и
тамне
слике
у
један
мах
стадоше
.
—
Пли
!
—
доврши
старац
.
Сто
пушака
сложно
цикнуше
и
обасјаше
бојно
поље
.
Друга
врста
обори
пушке
.
—
Ни-шан
...
.
пли
!
понови
старац
.
И
других
сто
пушака
цикнуше
.
Дим
притиште
околину
,
а
тресак
се
разлегаше
дуж
Мораве
.
Јунаци
напунише
пушке
.
Старац
пође
напред
,
а
чета
за
њим
.
Не
крочише
ни
неколико
пута
,
а
на
противној
страни
опазише
многобројне
слике
и
зачуше
страховито
халакање
.
Чета
поново
стаде
.
Војвода
даде
знак
.
Чета
паде
к
земљи
и
опали
трећи
па
и
четврти
плотун
.
На
један
мах
са
непријатељске
стране
загрокташе
безбројне
пушке
.
Хиљадама
муња
,
као
гује
,
пробијаху
ноћну
тишину
.
Турци
одговараху
,
готово
и
не
знајући
на
коју
страну
.
Срби
стајаху
непомично
и
обараху
ватру
за
ватром
.
Непријатељ
наступаше
с
дивљим
урликом
ломећи
се
по
неравном
земљишту
и
газећи
мртве
и
рањене
.
Чета
не
клону
,
нити
се
маче
с
места
.
Њени
редови
постајаху
све
ређи
а
ватра
све
слабија
.
Турци
беху
сасвим
близу
.
—
Натраг
!
...
.
На
вис
!
—
загрми
војвода
.
Чета
се
диже
,
и
,
обарајући
час
јачу
час
слабију
ватру
,
одступаше
лагано
.
Војвода
беше
пред
њом
.
Он
је
храбраше
и
сокољаше
.
Узиђоше
на
вис
.
Ту
се
прикупише
и
стегоше
као
зид
.
Војвода
прегледа
чету
и
,
кад
виде
само
половину
,
задрхта
и
уздахну
.
Турци
продираху
стално
.
Бес
се
у
њих
распали
.
Јуришаху
као
бесомучни
.
Заузеше
шумарак
обиђоше
урвину
,
и
пођоше
на
вис
.
—
Држ’те
се
,
соколи
!
—
кликну
старац
што
га
грло
доношаше
и
истрже
пиштољ
иза
паса
.
Турци
нагрнуше
као
вуци
.
Полетеше
на
вис
.
Осуше
ватру
са
свију
страна
,
халакајући
бесно
и
помамно
.
Војвода
се
обазре
лево
и
ужасну
се
.
Турци
беху
на
вису
и
осуше
ватру
с
бока
.
Наста
поново
окршај
,
али
овај
беше
кратак
.
Срби
одступише
десно
према
Морави
.
Турци
нагоше
за
њима
,
ломећи
се
преко
лешева
српских
.
Борба
се
примицаше
крају
.
Плотуни
српски
све
ређи
и
слабији
.
Најзад
одјекнуше
још
неколике
пушке
,
па
све
умуче
.
Борба
се
сврши
.
Турци
освојише
косу
,
али
никог
живог
на
њој
не
нађоше
.
Што
беше
рањено
и
још
живо
остало
,
исекоше
и
кундацима
премлатише
.
Добро
,
које
ће
се
вратити
Велики
везир
,
Рушид-паша
,
издаде
заповест
,
да
се
Морава
пређе
и
даље
операције
према
Крушевцу
предузму
.
Селим
се
беше
постарао
за
мост
.
Радило
се
целу
ноћ
.
Неколико
дубова
беху
одсечени
,
састављени
,
попречним
гредама
утврђени
и
у
воду
спуштени
.
То
беше
сплав
,
који
крајевима
својим
удараше
у
обе
обале
.
Овај
сплав
,
добро
утврђен
за
обалу
,
имађаше
да
послужи
за
привремени
мост
.
Сутра
дан
,
зором
,
Саид
пређе
Мораву
,
дохвати
се
најважније
косе
,
и
идући
њом
упути
се
право
Крушевцу
.
Уз
пут
одашиљаше
мања
одељења
,
с
наредбом
,
да
пљачкају
,
пале
и
робе
.
На
целом
путу
Саид
не
наиђе
ни
на
какав
отпор
.
Народ
беше
престрављен
.
Он
напушташе
своје
огњиште
и
свој
мал
,
да
би
само
главу
могао
изнети
.
Око
седам
часова
из
јутра
,
Ђунис
је
био
у
пламену
.
Што
не
беше
обазривије
,
што
не
уграби
времена
да
се
раније
склони
,
Турци
достизаху
и
убиваху
или
у
ланце
везиваху
.
Глас
о
овој
несрећи
допре
у
Крушевац
.
Варош
се
силно
узбуни
,
диже
се
читав
урнебес
.
Јаук
,
вриска
и
лелек
разлегаше
се
по
свима
улицама
.
Црно
јутро
беше
освануло
.
Све
живо
похита
,
да
се
што
пре
спасава
.
Бежао
је
како
је
ко
могао
:
на
колима
,
на
коњу
,
пешице
.
Путеви
беху
закрчени
.
Кола
удараху
о
кола
,
осовине
се
ломљаху
,
коњи
падаху
—
читав
хаос
!
Све
је
јурило
без
обзира
.
Бацало
се
и
што
се
понело
,
само
да
се
што
пре
спасе
.
Једна
жена
,
носећи
на
рукама
двоје
нејаке
децо
,
престрављена
и
сва
зајапурена
,
бежаше
без
обзирце
.
За
њом
,
држећи
се
за
скуте
,
трчаше
малишан
од
својих
шест
година
пиштећи
као
црв
.
У
овом
нереду
,
у
овом
хаосу
и
несрећи
где
свако
гледа
себе
,
нема
обзира
,
нема
милосрђа
.
Свако
бежи
како
може
и
спасава
се
како
зна
.
Што
обори
—
оборено
је
,
што
прегази
—
прегажено
је
.
Нити
коме
рачун
даје
,
нити
га
од
кога
тражи
.
Жена
,
што
ношаше
двоје
деце
,
јурила
је
помамно
,
уклањајући
се
час
лево
,
час
десно
.
Синчић
,
што
за
њом
тапкаше
,
готово
се
вукао
по
земљи
.
Писка
његова
до
Бога
се
чула
.
Мати
је
само
напред
јурила
.
Она
и
не
опази
кад
јој
дете
,
сатрвено
од
умора
,
паде
и
остаде
на
путу
.
У
тај
мах
,
један
младић
,
са
увезаном
руком
,
дојури
на
коњу
и
заустави
жену
!
—
Снахо
!
Где
ти
је
дете
?
Жена
се
обазре
,
и
,
видећи
дете
где
се
ваља
на
путу
,
цикну
као
гуја
,
врати
се
и
диже
га
.
У
том
дојурише
двоја
кола
.
У
једнима
сеђаху
две
женске
,
а
у
другим
беху
разне
ствари
.
Младић
,
што
заустави
жену
,
махну
руком
и
кола
стадоше
.
Он
сјаха
с
коња
,
узе
децу
и
посади
их
у
кола
.
По
том
рече
жени
да
се
пење
,
а
он
уседе
на
коња
и
одјури
.
Кола
пођоше
.
Жена
,
сва
блажена
,
погледа
младића
сузним
очима
,
по
том
прикупи
децу
око
себе
и
пољуби
их
.
Беше
силно
узбуђена
.
Чисто
не
вероваше
овој
ненадној
срећи
.
Пошто
се
разабра
,
пошто
утиша
и
себе
и
децу
,
пошто
им
обриса
сузице
,
подиже
главу
к
небу
и
заблагодари
Богу
.
—
Ко
је
овај
младић
,
овај
добротвор
,
што
спасе
и
мене
и
децу
?
—
питаше
се
жена
.
—
Он
ми
је
познат
,
ја
сам
га
виђала
.
Али
то
не
може
бити
он
.
Тај
је
младић
погинуо
;
погинуо
је
заједно
с
оцем
.
Ја
сам
то
чула
,
и
то
не
један
пут
.
Сумње
не
може
бити
.
Он
је
погинуо
,
а
мртви
не
устају
...
.
Ја
сам
се
упознала
.
Док
она
тако
размишљаше
,
деца
јој
поспаше
на
крилу
.
Она
им
намести
главе
,
по
том
скиде
мараму
с
врата
и
покри
их
,
да
их
сунце
не
пече
.
Кола
су
нагло
јурила
.
Беху
већ
далеко
измакла
испред
оне
гомиле
што
беше
закрчила
пут
.
Жена
погледа
децу
.
Видећи
их
све
троје
на
крилу
,
склопи
руке
,
подиже
главу
,
погледа
у
небо
,
и
прошапута
неколико
речи
.
Анђео
хранитељ
беше
над
њиховим
главама
.
Победа
Беху
настала
зла
времена
.
Српска
војска
претрпе
пораз
на
свима
тачкама
.
Снага
народа
беше
скрхана
,
а
над
земљом
српском
надви
се
густ
облак
.
„
Борило
се
па
се
уморило
”
...
.
Турци
снажно
продираху
у
срце
Србије
,
остављајући
за
собом
пустош
.
На
Делиграду
умуче
и
последња
пушка
.
Чета
Ђукићева
беше
сатрвена
.
Алексинац
,
Крушевац
,
Ћуприја
,
Параћин
--
све
беше
заузето
,
опустошено
и
опљачкано
.
Геније
Српски
беше
на
умору
.
У
војсци
овлада
страх
.
Вера
беше
помућена
,
нада
изгубљена
,
храброст
ишчезла
.
Сваки
се
сети
себе
,
а
то
је
тренутак
кад
се
јединство
разорава
и
војске
нестаје
.
На
Тимоку
ништа
боље
.
Вељко
,
та
вечито
сјајна
звезда
на
српском
небу
,
беше
погинуо
.
Отпора
више
не
беше
,
и
Неготин
паде
.
Престрављени
народ
напушташе
своје
огњиште
и
бежаше
.
Турци
јуришаху
за
њим
,
гонећи
га
као
дивљу
зверку
.
Одрасле
убиваху
и
живе
на
коље
натицаху
;
децу
у
вис
бацаху
и
на
голе
ножеве
дочекиваху
.
Што
беше
виђено
—
у
ропство
одвођаху
;
што
беше
за
паљење
—
огњу
предадоше
;
што
беше
за
пљачку
—
попленише
.
У
таквој
бесомучности
Турци
продреше
од
Тимока
до
Мораве
,
и
ту
се
зауставише
.
Кара-Ђорђе
разви
крила
и
полете
на
Мораву
.
Али
беше
доцкан
.
Турци
пређоше
Мораву
,
нагоше
напред
,
освојише
Смедерево
и
пођоше
даље
.
Геније
српски
беше
скрушен
.
Крв
му
се
следи
,
ум
помрча
,
нада
ишчезе
,
снага
сломи
,
и
,
гледајући
рушевине
свога
деветогодишњег
рада
,
паде
у
очајање
и
жив
се
закопа
.
На
Дрини
беше
још
и
горе
.
Од
страха
се
све
обезуми
.
Сваки
потражи
пречи
пут
,
не
да
победи
,
већ
да
га
победе
.
Страх
помрча
и
свест
за
бежање
.
Бежало
се
вратоломно
.
Засавица
беше
мутна
и
крвава
.
Путеви
беху
закрчени
,
а
војводе
напред
,
ближе
одступници
.
У
овој
несрећи
,
у
овом
мраку
заблиста
још
једна
звезда
,
која
лако
помрчати
неће
.
То
беше
Зека
Буљубаша
.
Овај
хаос
,
ова
погибија
,
распламти
у
њему
гнев
и
диже
га
у
ред
бесмртника
.
Као
оно
Леонид
на
Термопилима
,
тако
овај
витез
српски
,
са
педесет
другова
својих
,
испречи
се
пред
големом
силом
турском
и
подиже
бедем
од
лешева
.
Али
све
то
беше
„
једна
сламка
међу
вихорове
.
“
Турци
прегазише
лешеве
,
разорише
овај
крвави
бедем
и
уништише
отпор
педесет
голаћа
.
Србија
беше
прегажена
.
У
њој
настаде
друга
судија
.
Што
беше
горе
,
сурва
се
и
паде
доле
.
Доба
љутих
јаничара
понова
се
врати
.
Муселими
,
аге
,
бегови
,
делије
,
субаше
,
—
све
се
размили
по
Србији
да
утврђује
мир
,
а
то
ће
рећи
:
да
у
њој
уништи
дух
слободе
и
угуши
осећање
части
и
поноса
.
И
мир
беше
утврђен
.
Утврдише
га
:
огњем
и
ланцем
,
сабљом
и
коцем
.
Борба
била
,
па
се
завршила
...
.
Шта
је
тринаеста
година
?
Олуја
.
Оно
,
што
је
великим
трудом
и
напорима
зидано
девет
година
,
порушило
је
неколико
дана
1813
.
Месец
,
који
се
неке
ноћи
три
пута
хваташе
,
тринаесте
сасвим
помрча
;
барјаци
,
што
крвави
идоше
виш
’
Србије
по
небу
ведроме
,
тринаесте
падоше
и
у
земљу
пропадоше
;
громови
,
што
некада
грмљаху
на
св
.
Саву
,
позивајући
Србе
у
бој
,
тринаесте
проломише
се
и
срушише
стуб
српске
слободе
;
а
сунце
,
што
се
некад
на
дан
три
пут
хваташе
и
три
пут
на
истоку
играше
клону
западу
и
утону
.
После
светлости
наступи
тама
...
...
Ратници
малаксаше
.
Њих
нестаде
,
али
сведока
остаде
.
Поприште
је
ту
.
Оно
приповеда
славу
њихову
.
Месец
и
сунце
помрачаше
,
и
слобода
ишчезе
;
али
споменици
остадоше
,
да
светле
и
обасјавају
брда
и
долине
,
па
и
оне
мрачне
пећине
и
гудуре
у
којима
одјекиваше
глас
са
српских
гусала
.
Олуја
би
и
прође
.
Сведоци
остадоше
још
живи
.
На
Делиграду
још
се
виђаше
траг
коњских
копита
;
још
је
ветар
разносио
сукију
по
бојном
пољу
;
још
су
се
виђали
лешеви
изгинулих
ратника
.
На
Мишар
још
слетаху
гавранови
,
тражећи
месо
српских
витезова
.
Засавица
још
беше
крвава
.
Неготин
не
беше
покопао
све
оне
јунаке
,
што
прсима
својим
узбиваху
навалу
непријатељску
.
Јаук
и
уздах
још
се
разлегаху
по
српским
пољима
,
дубравама
,
селима
и
варошима
...
Све
беше
још
у
живој
успомени
.
Олуја
оставља
за
собом
пустош
.
Као
што
вредни
ратар
после
непогоде
обилази
поља
своја
и
срачунава
штету
што
му
је
небо
досуди
,
тако
и
народ
,
после
катастрофе
,
после
опште
несреће
,
своди
своје
рачуне
.
Он
се
пита
:
шта
је
добио
а
шта
изгубио
?
и
по
том
тражи
кривца
.
Брижљиво
бележи
све
приходе
и
све
расходе
.
Толико
хиљада
погинуло
и
рањено
,
толико
поробљено
,
попаљено
,
упропашћено
и
у
црно
завијено
.
Све
то
марљиво
хвата
,
срачунава
и
бележи
у
рубрику
расхода
.
А
приход
?
Јад
и
чемер
.
И
неко
је
за
то
крив
...
Народ
хоће
да
има
све
оличено
.
Он
тражи
кривца
,
и
увек
га
налази
.
Философија
се
против
тога
буни
али
нема
права
.
Прелазити
с
вођа
на
војводе
,
с
војвода
на
народ
,
с
народа
на
земљиште
и
поднебље
,
и
т
.
д
.
тако
ради
наука
,
али
не
и
народ
.
Овај
хоће
све
оличено
.
Он
тражи
кривца
.
Што
се
кривица
даље
преноси
,
више
се
губи
.
Окривите
ли
све
,
ослободили
сте
сваког
.
Одговорност
престаје
онде
,
где
општа
кривица
настаје
.
Је
ли
ко
крив
за
13
?
Ко
је
стварао
историју
од
четврте
до
тринаесте
?
Ко
је
закључио
историју
катастрофом
?
На
та
питања
народ
тражи
одговор
.
Ко
је
овде
кривац
?
Је
ли
Кара-Ђорђе
?
Ко
је
Кара-Ђорђе
?
Од
куда
је
он
?
Где
му
је
колевка
?
Ко
га
одниха
и
однегова
?
Ко
му
удахну
дух
слободе
и
витештва
,
одлучности
и
постојанства
,
скромности
и
великодушности
?
Ко
га
спреми
да
лебди
над
домовином
својом
,
као
мати
над
децом
својом
?
Кара-Ђорђе
,
овај
геније
послан
Српском
Народу
с
више
,
имао
је
сва
својства
ослободиоца
.
Трпео
је
глад
и
жеђ
зиму
и
жегу
,
злобу
и
завист
,
све
муке
и
све
невоље
.
Споља
беше
прост
војник
ал
’
у
њему
беше
силан
дух
.
У
боју
беше
први
.
Појава
његова
носила
је
победу
.
Собом
је
представљао
војску
.
Беше
неуморљив
и
непокољебив
,
а
у
борби
непобедив
.
Девет
година
бити
на
мртвој
стражи
,
девет
година
имати
земљу
за
простирач
,
небо
за
покривач
,
бисаге
за
подглавље
,
а
љубав
свога
народа
за
крепећи
сан
,
—
то
је
оно
што
човека
диже
у
ред
бесмртника
којима
се
вазда
одушевљавамо
.
Је
ли
Ђорђу
жао
било
погинути
?
Није
.
У
чему
је
крив
?
Што
је
живео
преко
рока
,
који
му
Вишњи
,
као
генију
,
прописа
.
Је
су
ли
криве
војводе
?
Зашто
и
крошто
?
.
.
Зар
што
девет
година
ратоваху
?
Зар
што
за
све
то
време
прелетаху
с
краја
на
крај
,
борећи
се
са
свима
незгодама
,
јурећи
и
дању
и
ноћу
,
и
зими
и
лети
,
по
киши
и
снегу
,
гладни
и
жедни
,
без
одмора
и
сна
,
без
покривача
и
простирача
,
имајући
у
души
својој
само
једну
мисао
,
само
једну
жељу
,
само
једну
наду
:
Ослобођење
народа
свог
.
Па
но
је
кривац
?
Народ
тражи
Вука
Бранковића
као
и
Краљевић
Марка
.
Он
хоће
оличење
зла
као
и
добра
,
и
тиме
му
све
јасно
постаје
.
Да
завршимо
.
О
,
ви
славни
хероји
!
Зашто
вас
криве
?
Што
створисте
а
не
сачувасте
.
КЊИГА
ДРУГА
Манастир
Свето
Благовештење
Слобода
има
своје
уточиште
,
као
што
вера
има
свој
храм
.
Каква
слобода
такво
и
уточиште
.
Оно
је
неком
замак
,
неком
тврди
град
;
неком
густа
шума
и
висока
гора
,
неком
кршна
стена
и
хладна
пећина
.
Ритери
,
грофови
,
барони
,
херцези
кнезови
,
и
остали
силни
,
чували
су
своју
слободу
,
кад
кад
у
усамљеним
замковима
,
кад
кад
у
тврдим
градовима
.
Слобода
масе
,
потлачене
и
бесправне
,
тражила
је
своје
уточиште
и
нашла
га
је
у
густим
шумама
,
кршним
стенама
и
хладним
пећинама
.
Слобода
из
градова
тлачила
је
слободу
у
замковима
,
а
слободу
народа
—
штитио
је
и
град
и
замак
.
Слобода
суверена
и
слобода
васала
себичне
су
.
Њихов
је
принцип
један
и
исти
:
да
ниште
слободу
другога
.
Слобода
народа
узвишена
је
и
света
,
општа
и
нераздвојна
.
Она
све
уздиже
,
обасјава
и
просвећава
;
она
је
мила
и
љупка
свима
;
она
је
сунце
,
које
греје
и
озарава
свакога
.
Слобода
српског
народа
нераздвојна
је
од
вере
његове
.
Кроз
много
векова
оне
имађаху
једно
исто
уточиште
,
један
исти
храм
.
Девиза
је
Србинова
:
„
За
крст
часни
и
слободу
златну
.
“
Мало
је
народа
чија
је
судбина
тако
тесно
скопчана
с
вером
.
У
Србији
вера
беше
то
исто
што
и
народност
.
Које
си
вере
?
а
не
:
које
си
народности
?
пита
Србин
.
Српске
сам
вере
—
одговара
опет
Србин
,
и
тиме
тврди
,
да
је
у
њега
вера
и
народност
једно
исто
.
Он
је
пред
Турчином
био
само
хришћанин
,
и
борио
се
против
њега
вером
својом
,
коју
му
је
манастир
удахњивао
и
чувао
.
Манастир
му
је
пружао
духовни
мач
и
чувао
свест
о
народности
за
боље
дане
.
Вера
је
дала
Србину
нарочити
тип
.
Она
га
је
увек
подсећала
,
да
није
оно
што
и
други
,
да
има
нешто
своје
,
и
да
му
то
ваља
бранити
.
И
бранећи
то
,
бранио
је
себе
,
своје
биће
,
своју
слободу
,
своју
народност
.
Вера
га
је
скроз
прожела
,
и
он
јој
је
био
тако
одан
,
да
је
не
напушташе
ни
најцрњих
дана
.
Гонили
су
га
и
тукли
,
окивали
и
у
томруке
бацали
,
злостављали
и
на
коље
набивали
,
али
се
он
вере
не
одрече
,
и
она
га
спасе
.
Одајмо
пошту
вери
!
Она
беше
онај
снажни
мотор
,
који
нас
лагано
,
али
стално
,
извлачаше
из
ропства
.
Она
уливаше
уље
у
живот
наш
,
и
осветљаваше
стазе
слободи
нашој
.
Она
учини
те
васкрсосмо
као
феникс
из
пепела
.
Манастир
беше
источник
вере
.
Овај
храм
,
заливен
сузама
бедних
и
невољних
,
не
красе
ни
високе
куле
,
ни
дивна
кубета
,
ни
златом
окићени
пропилеји
,
ни
скупоцени
мозајици
,
ни
величанствени
инконостаси
,
ни
богате
трпезе
,
ни
сјајни
столови
,
ни
вештачки
живописи
.
Њега
краси
простота
и
скромност
,
вера
и
љубав
,
поуздање
и
слобода
.
У
том
простом
и
скромном
храму
очува
се
оно
духовно
благо
,
које
потомство
оживе
и
из
мртвих
васкрсну
.
Спољашност
манастира
готово
је
тужна
.
По
крову
и
по
зидовима
његовим
шири
се
маховина
,
те
казује
старост
његову
;
порушена
кубета
,
изривени
зидови
,
изгребени
живописи
,
оштећени
иконостаси
,
казују
патње
његове
;
гудуре
,
које
га
заклањају
,
шуме
које
га
скривају
,
самоћа
која
га
тишти
,
сведочи
љубав
ка
слободи
,
којој
је
Србин
тежио
.
Манастир
је
у
свему
израз
народног
живота
.
У
њему
нема
сјаја
али
има
светлости
.
У
њему
је
вечито
пламтео
огањ
вере
и
слободе
.
Из
њега
су
полетале
искре
на
све
стране
.
Он
је
разјаглио
жар
љубави
ка
слободи
,
распламтио
пожар
по
целој
земљи
и
у
том
пожару
сагорео
ропске
ланце
.
Он
је
храм
снаге
народне
.
Из
њега
излетаху
витезови
,
задахнути
вером
и
слободом
,
и
ти
витезови
освајајући
стопу
по
стопу
,
промислом
Божјим
вођени
,
распростреше
границе
од
Дунава
до
Косова
,
од
Дрине
до
Тимока
.
Један
од
ових
храмова
,
из
којих
имађаше
да
васкрсне
слобода
Српског
Народа
,
заузима
важно
место
у
историји
Србије
након
несреће
1813
.
—
То
је
Свето
Благовештење
,
манастир
трнавски
.
У
питомом
Драгачеву
,
тамо
где
се
свршавају
окомци
питоме
Јелице
,
лежи
село
Трнава
,
на
два
часа
далеко
од
Чачка
.
Близу
села
,
међу
брдима
,
у
шуми
,
скривен
и
усамљен
,
стоји
манастир
Свето
Благовештење
.
Овом
манастиру
би
намењено
да
доведе
у
везу
и
зближи
два
важна
догађаја
из
новије
Српске
Историје
:
да
годину
тринаесту
веже
за
петнаесту
,
да
ропство
скрати
и
учини
да
слобода
што
пре
засија
.
Овај
манастир
српски
као
и
многи
други
,
нема
видљива
блага
.
У
њему
је
све
просто
и
скромно
.
Али
имађаше
нешто
,
што
беше
узвишеније
и
драгоценије
од
сваког
видљивога
блага
,
што
је
сваког
Србина
обрадовало
,
уливајући
му
наде
на
боље
дане
.
То
беше
блага
вест
.
Благовести
су
нада
срећнијих
дана
,
лепше
будућности
,
бољег
живота
.
Бог
се
брине
о
народима
,
као
што
се
отац
брине
о
својој
деци
.
Он
их
кажњава
,
али
их
не
упропашћује
;
он
их
доводи
у
искушење
,
али
их
добру
учи
.
Кад
у
Србији
после
несреће
13
.
би
порушено
све
што
дотле
беше
сазидано
;
кад
српским
народом
овлада
страх
и
ужас
;
кад
бесомучност
турска
пороби
и
у
ланце
спута
хиљаде
невољника
;
кад
процвиле
све
,
па
и
дете
у
утроби
материној
;
кад
помоћи
ни
с
које
стране
не
беше
,
и
кад
свака
нада
беше
ишчезла
;
Бог
се
смилова
на
измучени
Народ
Српски
.
Он
изабра
манастир
Благовештење
и
рече
:
да
из
њега
изађе
Блага
Вест
.
И
ова
реч
беше
моћна
.
Она
поврати
изгубљене
наде
,
дошаптавајући
свакоме
:
Још
живи
дух
слободе
!
О
Малој
Госпођи
,
1813
.
,
у
манастиру
Благовештењу
литурђија
беше
зором
одслужена
.
Народ
је
већ
излазио
из
манастира
и
разилазио
се
кућама
.
Игуман
Пајсије
и
отац
Ђенадије
изиђоше
последњи
.
Беху
зловољни
и
тужни
.
Изишавши
из
манастира
,
скренуше
десно
и
дођоше
под
један
стари
храст
.
Ту
,
под
тим
храстом
,
беше
прост
сто
,
начињен
од
неколико
дасака
,
прикованих
за
четири
соје
.
Старци
поседаше
и
осташе
неми
и
непомични
.
Игуман
беше
висок
и
коштуњав
човек
,
дугих
образа
,
узвишена
чела
,
кратке
проседе
браде
и
дугих
бркова
.
Оштар
поглед
и
неколике
боре
на
његовом
лицу
казиваху
озбиљност
,
удружену
са
силином
духа
и
одлучном
вољом
.
Отац
Ђенадије
беше
омалена
раста
,
нешто
мало
погрбљен
,
седе
косе
и
дуге
седе
браде
.
На
лицу
му
се
огледаше
благост
,
а
очи
казиваху
питомину
и
нежност
.
Игуман
Пајсије
сеђаше
налакћен
на
десницу
,
а
оштар
поглед
његових
очију
блуђаше
по
даљини
.
Отац
Ђенадије
беше
погнуо
своју
седу
главу
,
а
рукама
немарно
претураше
зрна
дугих
бројаница
.
Тако
проведоше
скоро
четврт
часа
.
У
том
приђе
столу
један
дечко
,
држећи
у
рукама
чутурицу
.
—
Благослови
,
оче
!
—
рече
он
,
и
пружи
чутурицу
игуману
.
—
Да
си
благословен
,
сине
!
—
одговори
игуман
и
маши
се
чутурице
.
Дечко
се
удали
.
Игуман
се
окрете
оцу
Ђенадију
и
пружи
му
чутурицу
.
—
Растерај
бриге
,
оче
!
Ђенадије
остави
бројанице
,
узе
чутурицу
,
прекрсти
се
два
три
пута
,
прошапута
неколико
речи
,
диже
главу
и
наже
.
—
Добра
ракија
—
рече
он
,
па
убриса
седу
браду
и
врати
чутурицу
игуману
.
Игуман
гутну
неколико
пута
.
Отац
Ђенадије
узе
бројанице
и
поново
их
стаде
претурати
.
Поглед
му
беше
управљен
на
манастир
.
Ваљда
премишљаше
о
злој
судби
која
очекиваше
ову
светињу
.
Црне
мисли
пројурише
му
кроз
душу
и
он
нехотице
уздахну
.
—
Што
уздишеш
,
оче
!
—
упита
игуман
.
—
Зла
времена
дочекасмо
,
брат
’
Пајсије
!
—
рече
тужно
Ђенадије
и
одмахну
главом
.
.
Све
црњи
и
црњи
гласови
стижу
.
Турска
обест
додијаће
овом
худом
парчету
земље
.
Ни
овај
свети
храм
неће
остати
на
миру
.
—
Не
губи
наде
,
оче
Ђенадије
!
—
Док
је
Пајсију
на
раменима
главе
,
овом
светом
храму
Божјем
неће
Турци
додијати
.
—
Нек
би
Бог
дао
да
тако
буде
брат
’
Пајсије
.
Али
се
мени
нешто
леди
у
грудима
.
Мене
старца
неће
више
огрејати
сунце
.
—
А
што
,
оче
?
...
Да
те
туга
не
мори
за
сином
?
Ђенадије
уздахну
и
спусти
бројанице
у
крило
.
Очи
му
заблисташе
сјајем
.
—
Чули
што
за
мога
Стојана
?
—
рећи
ће
он
пошто
се
мало
прибра
.
—
Ништа
—
одговори
игуман
.
—
А
шта
ти
рече
Марко
газда
Ранков
?
—
Што
и
теби
.
—
Хм
...
.
Зла
времена
дочекасмо
,
брат
’
Пајсије
...
Процвилеће
народ
као
гуја
у
процепу
.
—
Шта
ли
је
било
са
војводом
жупским
,
твојим
добрим
пријатељем
?
—
упита
игуман
.
—
А
ко
ће
знати
,
брат
’
Пајсије
?
...
Марко
ми
не
умеде
ништа
казати
...
Ђенадије
заћута
,
по
том
додаде
:
А
какву
се
добру
можеш
и
надати
?
Обојица
занемише
.
Ђенадије
пропушташе
зрно
по
зрно
са
својих
бројаница
,
а
Пајсије
упредаше
брке
и
чудно
посматраше
старца
.
—
Стојан
је
мудро
дете
.
Бог
ће
га
чувати
—
рећи
ће
игуман
после
дуже
почивке
,
па
узе
чутурицу
и
пружи
је
старцу
.
Ђенадије
маши
се
руком
,
али
тек
да
узме
чутурицу
,
а
вратнице
манастирске
отворише
се
.
У
двориште
уђе
један
дечко
.
На
лицу
му
блисташе
радост
,
а
преко
усана
превукао
се
лак
осмејак
.
Ђенадије
остави
чутурицу
и
баци
поглед
на
дечка
.
Дечко
слободно
корачаше
.
Дошавши
до
стола
,
скиде
капу
,
назва
Бога
,
пољуби
у
руку
игумана
и
Ђенадија
,
па
се
измаче
мало
назад
,
и
ломећи
фесић
рукама
,
погледа
у
Ђенадија
и
кроз
осмејак
рече
:
—
Ђедо
поздравио
те
бабо
...
Послао
ме
да
ти
донесем
радостан
глас
.
—
Које
добро
,
сине
!
—
рече
Ђенадије
,
па
се
диже
и
приђе
дечку
.
—
Твој
Стојан
вратио
се
здрав
и
читав
.
—
Шта
рече
,
сине
?
—
Твој
Стојан
вратио
се
здрав
и
читав
—
понови
дечко
.
Старцу
очи
заблисташе
,
а
лице
му
обасја
ненадна
радост
.
Он
спусти
своју
старачку
руку
на
главу
детињу
,
помилова
га
и
дрхтавим
гласом
упита
:
—
А
где
ми
је
Стојан
?
—
-
У
Бањици
.
.
Ноћио
је
код
кума
.
Поздравио
је
све
и
рекао
да
ће
доћи
данас
до
подне
—
одговори
дечко
,
држећи
подигнуто
главу
,
сву
румену
и
блажену
,
и
пратећи
својим
лепим
очима
час
игумана
час
Ђенадија
.
—
Од
куд
зна
твој
бабо
,
да
је
мој
Стојан
у
Бањици
?
—
упита
старац
безазлено
као
дете
.
—
Био
је
јуче
у
Бањици
и
тамо
се
с
њим
видео
.
Игуман
и
Ђенадије
извадише
по
једну
крајцару
и
пружише
дечку
.
Дечко
прими
новац
,
пољуби
оба
старца
,
метну
фес
на
главу
и
весело
одскакута
кући
.
Ђенадије
беше
ван
себе
од
радости
.
Не
могаше
реч
да
прозбори
.
Игуман
му
додаваше
чутурицу
,
али
старац
то
и
не
опази
.
—
Да
идемо
у
пресрет
?
—
рече
му
игуман
весело
и
диже
се
са
стола
.
-—
Баш
би
добро
било
—
одговори
старац
живо
.
—
Проко
?
...
О
Проко
!
—
викну
игуман
и
пође
конаку
.
Момак
манастирски
излете
из
конака
.
—
Седлај
коње
!
—
рече
му
игуман
.
—
Одмах
!
—
одговори
момак
.
Не
прође
ни
пола
часа
,
а
игуман
Пајсије
и
отац
Ђенадије
беху
на
коњма
.
Вратнице
манастирске
отворише
се
и
они
пројездише
.
Стојан
Подне
је
...
...
.
.
У
манастирском
дворишту
,
под
оним
истим
храстом
,
беше
постављен
сто
,
а
за
столом
сеђаху
три
душе
:
у
зачељу
игуман
Пајсије
,
десно
до
њега
Ђенадије
,
а
лево
Стојан
,
снажан
,
здрав
и
леп
младић
,
средња
раста
отворена
чела
,
лепих
плавих
очију
ружичастих
округлих
образа
и
малених
брчића
.
Прока
беше
све
припремио
.
Он
стајаше
више
стола
и
држаше
велику
буклију
.
Игуман
и
Ђенадије
беху
веома
расположени
.
Јутрошњу
тугу
разби
им
долазак
Стојанов
,
те
за
часак
заборавише
несреће
,
што
се
беху
окомиле
на
земљу
са
свих
страна
.
Ручак
беше
отпочео
у
велико
.
Прока
је
усрдно
точио
и
служио
.
Он
осећаше
како
му
буклија
сваким
часом
постајаше
све
лакша
.
Ђенадије
и
Пајсије
не
скидаху
очију
са
Стојана
.
Они
ћеретаху
као
деца
.
Беху
веома
радознали
и
распитиваху
то
о
овом
то
о
оном
.
Стојан
им
одговараше
тако
мило
и
љупко
,
да
су
му
сваку
реч
гутали
.
Мало
по
мало
,
па
пређоше
на
несретну
борбу
делиградску
.
—
Па
дед
,
причај
,
сине
,
како
беше
на
Делиграду
—
рече
игуман
,
приносећи
чашу
устима
.
—
Зло
беше
,
оче
игумане
—
рече
Стојан
и
поче
причати
.
Пајсије
и
Ђенадије
претворише
се
у
ухо
.
Они
и
не
опазише
кад
Стојан
прекиде
причање
.
—
Па
онда
,
соколе
?
—
рећи
ће
игуман
разабравши
се
.
—
Тако
беше
на
Делиграду
,
а
даље
ни
сам
не
знам
.
Турска
сила
потисну
нас
,
а
ми
се
у
један
пут
нађосмо
у
Морави
.
С
тешком
муком
пређосмо
на
противну
страну
.
У
мени
свест
помрча
.
Ишао
сам
,
ни
сам
незнам
куд
и
како
.
Провлачио
сам
се
кроз
неке
честе
,
протурао
кроз
камен
и
шибље
,
прелазио
преко
неких
јаруга
и
потока
,
док
се
најзад
не
обретох
у
некој
дољачи
,
окружен
са
двеста
другова
.
—
А
остали
?
—
упита
игуман
.
—
Остали
...
.
изгибоше
.
Што
не
погибе
од
сабље
и
пушке
,
нађе
гроб
у
Морави
.
Ђенадије
погледа
у
Пајсија
превуче
руку
преко
чела
,
па
је
спусти
низ
лице
и
браду
.
—
Не
рече
нам
ништа
о
војводи
.
Шта
је
са
њим
било
?
—
упита
отац
.
—
Остаде
ту
жив
.
—
Жив
!
—
кликну
старац
радосно
и
примаче
се
столу
.
—
Јес
!
...
.
остаде
жив
,
али
за
кратко
,
—
настави
Стојан
.
—
Нас
двеста
сакуписмо
се
око
њега
,
и
он
нас
преброја
.
Нађе
да
нас
је
мало
,
па
се
ражали
и
дубоко
уздахну
.
Пред
вече
,
пошто
просушисмо
одело
и
пошто
се
одморисмо
,
прикупи
нас
око
себе
,
построји
у
редове
и
раздаде
фишеке
.
Видесмо
да
нам
предстоји
нова
борба
.
Срце
у
свакоме
задрхта
.
Он
нам
каза
и
шта
нас
чека
.
По
том
нас
поче
соколити
.
Његове
речи
тако
узбудише
срца
наша
,
да
бесмо
готови
да
гинемо
.
Још
кад
нам
рече
...
—
Ваљан
је
то
човек
!
—
утаче
се
Ђенадије
и
погледа
у
игумана
.
—
Прави
Србин
;
—
одговори
Пајсије
и
налакти
се
на
сто
.
—
Био
нам
је
отац
—
додаде
Стојан
.
Бринуо
се
о
нама
као
о
деци
својој
.
Делио
је
с
нама
и
последњи
залогај
.
—
Дед
,
соколе
;
дед
даље
—
рече
игуман
нестрпљиво
и
пружи
чашу
Стојану
.
Стојан
прими
нагну
,
сркну
неколико
пута
и
настани
.
—
Још
кад
нам
рече
:
Наши
гробови
биће
горе
ове
,
наши
гробови
биће
дубраве
ове
;
наши
гробови
биће
поља
ова
.
Потомство
ће
на
њих
излазити
,
њима
се
клањати
и
дичити
,
—
нас
обузе
ватра
,
срца
нам
се
раздрагаше
,
двеста
мишица
дигоше
се
,
двеста
капа
полетеше
у
вис
,
из
двеста
грла
захори
се
громко
:
Ура
!
Живео
војвода
!
Пајсије
задрхта
,
скочи
иза
стола
,
полети
Стојану
,
загрли
га
и
ватрено
га
пољуби
.
—
Живео
,
соколе
?
кликну
он
пун
радости
...
Скоро
ћеш
ми
бити
десна
рука
,
ако
Бог
да
!
Стојана
обли
румен
.
Он
обори
своје
плаве
очи
.
Ђенадије
спази
то
.
Од
милине
му
очи
засузише
,
а
старачко
лице
превуче
блажени
осмејак
.
—
Причај
даље
,
соколе
!
—
рече
игуман
и
поново
седе
.
Стојан
настави
даље
и
исприча
ноћни
окршај
.
Старци
ни
оком
не
мрднуше
.
Поднимљени
на
сто
,
гутаху
сваку
реч
Стојанову
.
Младић
заврши
и
протрља
руком
чело
.
—
А
војвода
?
Шта
би
с
њиме
!
—
упитаће
оба
старца
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
рече
Стојан
тужно
и
,
уздахну
.
—
Беше
добио
и
трећу
рану
,
и
она
га
савлада
.
—
Шта
!
?
—
Погинуо
!
?
—
Умро
на
нашим
рукама
—
одговори
Стојан
.
Ја
и
Бошко
бесмо
увек
уза
њ
.
Не
хтедосмо
га
ни
за
часак
оставити
.
Да
се
Турци
не
би
светили
над
његовим
мртвим
телом
,
ми
га
дочекасмо
на
руке
у
тренутку
кад
посрну
,
те
га
низ
косу
понесмо
,
и
после
силног
напрезања
,
борећи
се
с
многим
незгодама
,
међу
ђуниске
висове
донесмо
и
ту
остависмо
да
вечити
санак
борави
.
—
Нека
му
је
лака
српска
земља
,
коју
је
тако
жарко
љубио
!
—
рече
игуман
.
—
Бог
да
му
душу
прости
!
—
дода
Ђенадије
и
погледа
пут
неба
.
—
Лепо
га
сахранисмо
—
настави
Стојан
.
—
Нађосмо
скривено
место
и
ту
гроб
ископасмо
.
Око
гроба
поређасмо
трње
и
камење
;
а
да
би
се
хришћанину
гроб
и
у
пустињи
разазнао
,
крстачу
садељасмо
и
чело
главе
пободосмо
.
—
Да
сте
благословени
!
—
узвикну
игуман
и
потапша
Стојана
по
рамену
.
По
том
се
осврте
Ђенадију
и
рече
:
Шта
велиш
,
оче
?
.
.
Прави
соколи
!
...
Они
ће
нам
осветити
Косово
.
Ђенадију
задрхта
брада
од
радости
.
Нешто
га
стеже
у
грлу
,
па
ни
речи
да
прозбори
.
—
Време
је
,
оче
—
рече
игуман
.
Ваља
нам
се
састати
с
Хаџи
Проданом
и
осталима
.
Ако
је
мрети
,
нека
се
бар
часно
мре
.
—
Ти
си
ми
уморан
,
сине
?
...
Одмори
се
мало
—
рече
Ђенадије
Стојану
и
устаде
.
Сва
тројица
оставише
сто
и
пођоше
у
конак
.
Ђенадије
не
скидаше
очију
са
сина
.
У
један
мах
стаде
,
и
пренеражено
рече
:
—
Па
ти
као
да
рамљеш
,
сине
!
—
Рањен
сам
,
оче
!
—
одговори
Стојан
и
замаче
у
конак
.
Хаџи-Продан
После
пропасти
од
1813
све
војводе
што
беху
у
земљи
остали
,
предадоше
се
Турцима
.
Остаде
још
Хаџи-Продан
.
Он
се
не
могаше
склонити
на
предају
,
већ
оде
у
збег
да
тамо
чека
трубу
новог
ослобођења
.
Хаџи-Продан
беше
слободан
,
али
његова
слобода
држаше
мач
над
онима
,
који
се
предадоше
.
Један
једини
покрет
могао
је
свима
одрубити
главе
.
Они
,
који
познаваху
бурну
природу
Проданову
,
порадише
свим
силама
да
га
склоне
на
предају
.
Измишљаху
му
најбоље
пријатеље
,
и
тек
после
дугог
наваљивања
,
преговарања
и
саветовања
,
Хаџи-Продан
попусти
и
предаде
се
Серчесми
.
Латиф
муселим
чачански
,
познаваше
Хаџи
Продана
још
из
ранијег
доба
.
Држећи
,
да
ће
му
он
згодно
послужити
приликом
увођења
и
утврђивања
нове
управе
,
потражи
га
од
Серчесме
,
и
овај
му
га
предаде
на
службу
.
Овда
онда
,
кад
би
се
какав
неред
десио
,
Латиф
изашиљаше
Хаџи-Продана
,
и
,
доиста
,
овај
саветима
својим
знатно
припомагаше
ди
се
неред
утиша
.
Ово
његово
посредовање
имало
је
и
ту
добру
страну
,
што
су
се
кривци
благо
казнили
.
Улога
беше
часна
,
али
онај
који
имађаше
да
је
врши
,
не
беше
с
њом
задовољан
.
Хаџи
Продан
тежаше
узвишенијој
улози
.
Ова
му
изгледаше
и
нечасна
и
одвратна
.
Он
помишљаше
на
будућност
,
и
та
му
је
мисао
потресала
душу
.
Припомагати
увођење
и
утврђивање
турске
управе
у
Србији
,
за
њега
беше
то
исто
што
и
издајство
.
Једном
,
кад
му
неки
од
пријатеља
благодарише
на
овом
послу
,
он
им
одврати
овим
речима
:
„
Ви
ми
благодарите
,
у
место
да
ме
осудите
.
Све
ово
лепо
изгледа
,
али
шта
ћемо
радити
кад
се
све
саломи
,
кад
се
све
угуши
?
Где
ћемо
и
шта
ћемо
тада
бити
?
Чему
се
онда
имамо
надати
?
Зар
да
народ
сасвим
изумре
?
Зар
да
му
се
дух
слободе
сасвим
угуши
?
И
ко
све
то
ради
?
—
Ми
;
ми
,
који
смо
девет
година
били
луча
његове
слободе
,
који
смо
га
девет
година
подстицали
на
одбрану
части
,
вере
и
слободе
?
На
што
је
била
сва
та
борба
,
све
те
муке
и
невоље
?
На
што
су
оне
кости
,
што
их
киша
испира
на
бојним
пољима
?
Ако
је
добро
ово
што
сад
радимо
,
на
што
је
било
оно
што
смо
онда
радили
?
“
Тако
умоваше
и
осећаше
Хаџи-Продан
.
Њему
беше
тешко
.
Осећао
је
како
му
се
савест
сваког
дана
буни
.
Неколико
пута
намераваше
да
остави
Латифа
и
да
се
врати
у
слободу
.
И
би
ово
давно
учинио
,
да
га
пријатељи
не
одвраћаху
.
С
почетка
му
ова
нова
„
дужност
“
и
не
беше
тако
одвратна
и
досадна
.
Латиф
га
слушаше
и
покараваше
се
његовим
саветима
.
Но
прилике
се
у
брзо
изменише
.
Нађоше
се
људи
,
који
позавидеше
његовом
„
положају
.
“
Најтеже
је
одупрети
се
онима
,
који
нам
ласкају
.
То
су
непријатељи
,
опаснији
од
оних
,
који
нам
поричу
све
врлине
.
Латиф
беше
човек
на
кога
је
ласкање
имало
великог
утицаја
.
Он
беше
роб
ласкачима
,
и
ови
га
освојише
.
Ово
им
беше
у
толико
лакше
постићи
,
што
се
Хаџи-Продан
и
не
труђаше
,
да
се
у
новом
положају
одржи
.
Међу
свима
ласкачима
прво
место
заузимаше
кмет
горачићски
.
Он
беше
погодан
да
се
Латифу
подвуче
под
кожу
и
да
временом
покида
све
везе
између
њега
и
Хаџи-Продана
.
Утицај
кмета
горачићског
имао
је
рђавих
последица
.
Латиф
поче
сумњати
на
многе
људе
,
које
дотле
сматраше
за
пријатеље
.
Особито
неповерљив
постаде
према
Хаџи-Продану
.
Једном
,
у
неком
селу
,
беше
се
догодио
неред
.
Момци
Латифови
беху
