ДРАГОЦЕНА
ОГРЛИЦА
ПРИЧА
У
СВОЈЕ
ВРЕМЕ
написао
Л
.
Комарчић
БЕОГРАД
Штампарија
Н
.
Стефановића
и
Друга
1880
МЕСТО
ПРЕДГОВОРА
Ми
обично
долазимо
јутром
на
кафу
у
„
Народну
“
гостионицу
.
Угоститељ
је
врло
добар
и
дочекљив
човек
.
Он
зна
укус
својих
гостију
.
Претплатио
се
на
„
Српске
Новине
“
,
„
Видело
“
,
„
Заставу
“
,
„
Исток
“
.
Сви
ови
листови
имају
својих
муштерија
;
а
ови
су
опет
сви
скупа
муштерије
нашег
угоститеља
,
па
је
тако
—
свима
право
.
Г
.
Н
је
права
шаљивчина
.
Чим
новине
дођу
,
његов
се
посао
зна
:
чита
нам
све
важније
и
важније
чланке
и
политичне
прегледе
.
И
заиста
он
добро
чита
.
Има
само
обичај
да
поједина
места
мало
прокоментарише
.
Ми
му
то
примамо
.
Отуд
се
изроде
живе
дебате
.
Тако
је
и
јутрос
било
.
Читао
се
чланак
г
.
К
.
у
„
Виделу
“
.
Овог
је
пута
г
.
Н
.
преко
обичаја
много
коментарисао
.
—
Хе
,
људи
,
рећи
ће
он
,
кад
је
прочитао
упоређења
§
§
432
и
433
грађ
.
зак
.
и
значај
израза
свезе
„
к
томе
“
или
„
уз
то
“
,
—
ово
је
нов
проналазак
на
пољу
правних
студија
—
ово
се
ноже
назвати
кемијска
анализа
параграфа
.
Овај
је
човек
заиста
неки
особењак
!
—
Узео
је
лепо
§
§
432
и
433
,
па
их
,
ни
узми
ни
остави
,
као
какви
кемичар
,
раствара
,
аналише
—
изналази
им
састојке
законодавчеве
воље
и
намере
.
За
тим
приступа
прослављеној
свезици
„
уз
то
“
.
Одређује
јој
однос
и
на
спран
§
432
и
па
спрам
§
433
...
.
Ко
може
порицати
да
ова
свезица
неће
постати
од
велике
историјске
важности
у
аналима
законске
примене
?
—
Дивно
!
...
Ово
се
зове
доказивање
—
шта
постоји
а
шта
не
постоји
у
горњим
§
§
!
...
Из
овога
доказивања
могла
ба
се
поставити
ова
математична
Формула
:
а
+
б
=
x
.
Узмимо
сад
,
да
је
§
432
раван
количини
„
а
“
;
а
§
433
да
је
раван
количини
„
б
“
,
и
најпосле
ваља
узети
,
да
је
свезица
„
уз
то
“
равна
знаку
„
+
“
(
више
.
)
Или
,
број
законодавчевих
наређења
у
§
432
раван
је
броју
јединица
у
количини
„
а
“
а
број
законодавчевих
наређења
у
§
437
раван
је
броју
јединица
у
количини
„
б
“
.
Сад
је
питање
:
може
ли
знак
„
+
“
(
више
)
да
упливише
на
количину
јединица
у
количинама
„
а
“
и
„
б
“
?
—
Не
може
.
Тако
исто
,
може
.
ли
свезица
„
уз
то
“
да
упливише
на
количину
законодавчевих
наређења
у
§
§
432
и
433
?
—
Не
може
.
Сав
уплив
знака
„
+
“
(
више
)
ово
је
:
количину
„
а
“
ваља
да
саберемо
с
количином
„
б
“
па
да
добијемо
збир
„
x
“
;
а
сав
уплив
свезице
„
уз
то
“
ово
је
:
Пошто
тестатор
учини
оно
,
што
наређује
§
432
,
он
мора
да
учини
и
оно
што
наређује
§
433
,
па
да
његов
тестаменат
—
последња
воља
—
добије
закониту
силу
.
Ко
тражи
више
јединица
у
горње
две
количине
—
„
а
“
и
„
б
“
—
но
што
ове
у
себи
садрже
,
тај
не
зна
ни
прве
основе
аритметике
.
Оваком
аритметичару
био
би
раван
онај
правник
,
који
би
на
силу
бога
у
§
§
432
и
433
тражио
више
законодавчевих
наређења
,
но
што
их
ти
§
§
-и
у
себи
имају
...
.
Ко
ово
,
људи
,
још
не
разуме
?
—
Ја
мислим
да
је
ово
сваком
јасно
—
као
сунце
...
.
—
Мени
,
боме
,
не
,
повика
чича
Мићо
.
—
Вала
ни
мени
,
прихвати
газда
Бојо
.
Нити
ти
знам
шта
је
хтео
рећи
тај
са
својим
параграФима
,
ни
ти
,
г
.
Н
.
,
с
твоје
„
а
више
бе
равно
је
икс
“
.
Ти
си
ваљда
хтео
да
нам
протолкујеш
то
што
си
нам
читао
о
тестаменту
?
--
Е
богме
си
нас
још
више
збунио
.
—
Дивно
!
—
повика
г
.
Н
.
Сад
ми
ваља
кога
наћи
да
„
протолкује
ово
што
сам
ја
толковао
!
...
“
Јеси
ме
бар
ти
,
г
.
учитељу
,
штогод
—
разумео
?
—
И
сувише
!
одговори
г
.
учитељ
,
а
на
устима
му
се
развуче
чудан
осмејак
—
осмејак
,
пун
хумора
и
горчине
...
.
Јес
,
ја
сам
вас
и
сувише
разумео
!
.
.
а
волео
бих
да
вас
нисам
никако
разумео
,
волео
бих
да
ништа
не
знам
—
да
сам
луд
!
...
О
,
како
свет
непрестано
напредује
у
моралним
грдобама
!
—
Г
.
учитељев
глас
је
необично
дрктао
.
Чинило
се
,
као
да
не
говори
смртним
људима
,
већ
неком
вишем
невидљивом
бићу
...
.
Тужио
му
се
на
тешке
грехе
рода
људског
.
Настало
је
дубоко
ћутање
.
—
Сутра
је
света
недеља
,
рече
он
свечаним
гласом
,
дођите
,
браћо
,
на
свету
летургију
,
да
се
богу
помолимо
...
.
А
после
—
да
се
овде
састанемо
...
.
Причаћу
вам
једну
причу
.
Она
ће
вас
занимати
...
.
Она
ће
нам
одгоненути
цео
данашњи
загонетни
разговор
Црква
је
давно
пустила
.
Ми
смо
одржали
реч
.
Ево
нас
свију
у
„
Народној
“
гостионици
.
Само
нам
учитеља
нема
.
Сви
смо
нестрпљиво
погледали
на
врата
.
Она
су
се
сваки
час
отварала
;
али
улазе
други
људи
,
а
њега
још
никако
нема
.
Још
смо
се
сећали
чудноватог
потреса
његова
;
сећали
смо
се
његова
обећања
,
да
ће
да
нам
прича
...
.
А
њега
слушати
кад
прича
—
није
мала
ствар
.
Он
није
никад
причао
што
је
хтео
да
прича
.
Он
је
причама
решавао
поједина
питања
,
која
су
дубоко
засецала
у
народни
живот
.
Он
је
причом
расветљавао
најтамније
расправе
,
и
вазда
износио
оно
на
видело
,
што
се
хтело
,
што
се
намеравало
казати
.
У
осталом
наш
је
г
.
учитељ
сушта
доброта
.
Ко
га
је
само
једном
видео
,
тај
га
је
морао
заволети
;
а
ко
се
с
њим
из
ближе
познао
,
тај
га
је
морао
,
хоће
неће
,
од
срца
да
поштује
и
уважава
.
Његова
школа
,
његови
ученици
—
то
су
му
предмети
најмилије
пажње
његове
.
Он
би
обично
рекао
:
—
Имам
40
ученика
...
.
Ако
им
не
поклоним
довољно
пажње
,
онда
тешко
мојој
савести
!
...
Зар
није
грозно
,
кад
ко
буде
узрок
,
да
четрдесет
младих
година
пропадне
у
нераду
?
!
...
О
општој
јавној
настави
приметио
би
:
Јавној
настави
не
може
бити
никад
одвише
пажње
...
.
Свуд
се
штедња
може
препоручивати
,
само
не
у
јавној
настави
.
Она
је
овој
смртоносна
...
.
Народи
могу
доћи
до
праве
среће
једино
путем
здраве
и
брижљиво
неговане
јавне
наставе
.
Сва
зла
,
све
невоље
долазе
народима
од
грубог
незнања
—
од
умне
сиромаштине
.
Ко
јавну
наставу
потпомаже
,
тај
удара
темељ
прогресу
и
сваком
добру
Г
.
учитељ
има
дубоке
погледе
и
у
многе
друге
ствари
,
обичној
памети
несватљиве
.
Његово
је
суђење
вазда
здраво
,
коректно
,
одређено
.
У
изразима
је
обазрив
;
али
где
би
народни
интерес
био
ангажован
,
додирнут
,
ту
му
је
тон
био
оштрији
од
бритке
сабље
...
.
Врата
се
отворише
и
он
се
помоли
.
Био
је
нешто
блед
.
—
Ви
ме
чекате
,
рече
нам
,
а
на
устима
му
се
опази
опет
онај
чудновати
осмејак
.
Одоцнио
сам
.
Није
ми
добро
.
Да
вам
нисам
дао
реч
да
ћу
доћи
,
остао
бих
данас
код
куће
.
Настало
је
опет
ћутање
.
Сви
смо
нестрпљиви
били
.
Једва
г
.
учитељ
отпоче
.
—
Ја
сам
давно
читао
једну
причу
.
Она
ми
и
данас
стоји
у
памети
,
као
каква
живописна
слика
...
.
Чудо
,
што
она
има
онаку
исту
потку
и
основу
,
као
што
има
тестаменат
покојног
И
.
Коларца
,
о
коме
се
сад
,
ето
,
толико
збори
и
пише
!
...
Ја
сам
учитељ
.
Не
би
требало
да
се
упуштам
у
дискусије
ове
природе
.
То
поље
припада
правницима
.
Али
ваљда
баш
за
то
што
сам
учитељ
,
ја
сам
вазда
с
побожношћу
погледао
на
оне
дарежљиве
људе
,
који
јавној
настави
дају
нова
живота
,
свежија
полета
.
Међу
овим
светлим
људима
одавна
сам
видео
и
пок
.
И
.
Коларца
.
Овај
велики
родољуб
,
по
мом
мишљењу
,
јединствен
је
.
Малене
су
наше
способности
,
да
и
из
далека
сватимо
непрегледни
обим
добра
,
које
је
он
свом
роду
спремио
.
Он
је
спремио
,
он
је
упалио
неугасно
светлило
—
које
ће
да
светли
уму
народа
српског
—
не
за
дан
,
не
за
годину
,
већ
за
читав
низ
векова
:
док
траје
Српства
и
његова
имена
...
.
Браћо
,
моје
се
груди
стежу
,
мене
језа
хвата
,
кад
помислим
,
да
се
,
у
самоме
срцу
народа
српског
,
нашло
руку
,
које
се
дижу
—
да
ово
светлило
утуле
,
угасе
!
.
.
ДРАГОЦЕНА
ОГРЛИЦА
(
прича
у
своје
време
)
И
—
Није
нужно
да
вам
именујем
земљу
,
у
којој
су
се
развијали
догађаји
што
иду
,
започе
г
.
учитељ
после
кратког
ћутања
—
ви
ћете
је
сами
погодити
.
Доста
је
да
вам
напоменем
,
да
је
она
била
поцепана
на
два
три
завађена
табора
.
Ови
су
,
чим
се
који
дочепавао
власти
,
један
другог
гонили
и
прогонили
.
Кад
су
међусобни
раздори
и
сваковрсна
подметања
прешла
сваку
меру
,
кад
су
таласи
злоупотреба
и
насиља
почели
запљускивати
у
питома
села
и
у
мирне
вароши
,
—
онда
букну
револуција
.
У
тој
земљи
потече
братска
крв
.
Тешки
ударци
револуције
заљуљаше
,
из
темеља
потресоше
и
саме
друштвене
установе
.
Шта
је
невиних
живота
у
овој
борби
пропало
?
!
...
Гром
је
ударао
у
стогодишњи
дуб
.
Овај
је
падао
и
око
себе
хиљадама
живота
смрти
предавао
!
!
Из
ове
крваве
борбе
прве
богаташке
породице
излазиле
су
с
просјачким
штапом
.
Прича
се
ова
односи
на
једног
богатог
племића
—
Артура
маркиза
де-Ривијера
.
Он
беше
најбогатији
поседник
оног
доба
.
Револуција
му
прогута
сву
имаовину
;
она
му
покоси
и
сву
породицу
.
И
само
неким
чудом
спасао
је
себе
и
свога
јединца
—
дете
од
непуне
четири
године
,
—
малог
Флавија
.
Од
огромне
имаовине
једва
је
уграбио
огрлицу
своје
покојне
жене
,
Ане
Севињске
.
Она
је
умрла
,
давши
живот
своме
првенчету
.
Г
.
Артур
није
до
смрти
заборавио
свог
друга
.
Чињаше
му
се
да
живи
само
за
своје
дете
,
које
беше
жива
слика
материна
.
Г
.
Артур
сломљен
низом
несрећа
,
које
су
га
једна
за
другом
сналазиле
,
—
умре
на
рукама
јединог
свог
пријатеља
—
Бомјера
де-Рула
;
умре
далеко
од
свога
завичаја
.
Последње
речи
Артурове
биле
су
ово
:
«
Пријатељу
Бомјере
!
...
ја
морам
да
умрем
!
...
Божја
је
то
воља
!
...
Аманет
ти
мој
син
,
нејаки
Флавије
!
!
...
Кажи
му
,
да
сам
хтео
живети
само
за
њ
и
за
отаџбину
...
.
Ја
сам
сиромах
:
имање
ми
је
пропало
у
једној
олујини
...
.
Ја
се
радујем
опет
;
јер
ће
нестати
оне
загушљиве
омарине
...
.
Све
ће
почети
свежији
ваздух
да
оживљује
,
да
крепи
.
Ја
остављам
и
њему
у
аманет
да
преко
свега
љуби
своју
отаџбину
!
...
А
као
успомену
некадашњег
нашег
сјаја
и
богаства
остављам
му
материну
огрлицу
...
.
Бомјере
!
...
ево
огрлице
моје
сироте
Ане
...
.
Чувај
је
!
...
подај
је
мом
сину
!
...
»
И
—
он
издану
.
Бомјер
де-Рул
био
је
такође
из
богате
племићске
куће
и
човек
чврста
и
ретка
карактера
.
Оженио
се
ћерком
маркиза
Бонвиља
на
годину
пре
револуције
.
То
беше
жена
необичне
лепоте
:
ко
још
није
чуо
за
лепоту
њена
лица
,
за
драж
њених
ватрених
очију
,
за
вилински
стас
најлепшега
цвета
на
вечерњим
забавама
богате
аристократије
?
!
—
Али
то
беше
у
исто
време
жена
од
оних
тајанствених
женских
карактера
,
којима
још
нико
није
могао
да
завири
до
на
дно
душе
.
Па
и
опет
се
говорило
,
да
је
ово
био
најсрећнији
пар
супружника
.
И
њих
је
,
као
и
пок
.
Артура
,
снашла
она
општа
несрећа
.
И
они
једва
умакну
,
готово
с
голом
душом
,
у
Инглиску
.
Тамо
је
био
и
Артур
са
својим
малим
сином
.
Људи
,
једнаке
судбине
,
запазе
се
.
Артур
де-Ривијер
и
Бомјер
де-Рул
постану
нераздвојни
пријатељи
.
Они
беху
два
тела
а
једна
душа
.
Они
се
отимаху
,
ко
ће
више
показати
милоште
малом
Флавију
.
Па
и
сама
г
.
Бомјерова
не
беше
мање
нежна
према
нашем
малом
сиротану
.
Еле
,
што
је
дете
изгубило
у
оцу
своме
,
—
нашло
је
у
Бомјеру
и
његовој
госпођи
...
.
Оног
истог
дана
,
кад
је
Артур
издануо
на
рукама
свога
пријатеља
,
—
бог
обдари
Бомјера
женским
детенцетом
...
.
Све
би
рекао
,
да
има
једна
невидљива
рука
судбине
,
која
,
по
неком
одређеном
плану
,
сади
разноврсно
биље
по
путањи
слабога
човека
—
сади
и
биље
рајске
сладости
и
биље
отровних
горчина
...
.
биље
добра
и
биље
зла
!
...
ИИ
—
Није
прошла
ни
година
,
настави
г
.
учитељ
своју
причу
,
а
већ
се
стушти
небо
среће
над
главама
наших
бегунаца
.
Бомјер
паде
на
болесничку
постељу
,
паде
да
се
не
дигне
.
Први
знаци
болести
већ
се
показаше
као
гласници
немиле
смрти
.
Његове
се
очи
замутише
;
а
крупне
сузе
облише
његово
зајапурено
лице
...
.
Он
виде
развалину
свију
својих
снова
.
Кад
је
Артур
умро
,
имао
је
коме
да
остави
свога
сина
;
али
чијој
заштити
,
чијој
бризи
оставља
Бомјер
свога
друга
и
она
два
нејака
створења
?
—
Ова
помисао
беше
му
тежа
од
самртних
мука
.
Ову
тешку
бољу
однесе
он
у
хладни
гроб
.
Јес
,
јес
—
и
пошто
је
умро
,
на
његовом
се
бледом
челу
беху
сабрале
и
скамениле
оне
три
боре
,
те
казиваху
како
је
његова
душа
—
тужна
и
брижна
оставила
ову
привремену
крамину
своју
!
При
последњем
часу
свом
рекао
је
својој
жени
:
«
Андронито
...
.
друже
ној
...
.
ми
се
растајемо
—
на
веки
!
...
Васпитај
нашу
малу
Аделу
—
достојно
имену
дома
нашег
!
...
Буди
тако
исто
добра
мати
Артуровом
сину
као
и
нашем
јединчету
!
...
У
мојој
каси
наћи
ћеш
документа
,
која
ће
га
у
своје
време
увести
у
породична
права
...
.
Тамо
ћеш
наћи
и
један
аманет
—
златну
шатулу
и
у
њој
драгоцену
огрлицу
пок
.
Ане
Артурове
.
Огрлица
је
та
својина
малог
Флавија
...
То
му
је
и
очинство
и
материнство
.
—
Чувај
је
...
.
подај
је
Флавију
чим
постане
пунолетан
.
—
Нека
зна
да
пријатељ
његова
оца
није
ни
на
смртном
часу
свом
заборавио
аманет
једног
тужног
оца
,
што
умре
,
а
своје
дете
,
једину
радост
своју
,
остави
без
нигде
никога
!
.
.
Андронито
,
је
ли
,
ти
ћеш
ово
све
извршити
—
кад
мени
не
даде
бог
?
...
»
Андронита
је
ћутала
и
плакала
.
«
Сад
ћу
мирно
да
умрем
!
...
Ох
тешких
мука
!
...
Зар
је
овако
горка
самртна
чаша
?
!
...
Збогом
децо
!
...
Збогом
,
драга
домовино
!
!
...
Андронито
!
...
Збогом
!
!
!
.
.
»
И
—
и
он
издану
.
—
Доцкан
у
вече
,
на
неколико
дана
по
смрти
Бомјеровој
,
седила
је
Андронита
,
сва
у
црно
обучена
,
у
кабинету
свог
покојног
мужа
.
На
камину
је
плануцала
мала
ватрица
.
Она
је
бацала
слабу
црвенкасту
светлост
на
разне
предмете
у
кабинету
.
Андронита
је
се
дила
за
столом
,
као
непомична
црна
статуа
.
Погледи
њени
беху
укочени
;
а
необичан
израз
на
њену
лицу
показиваше
,
да
се
у
њеној
души
кроје
тамни
планови
.
На
столу
је
стајао
раздрешен
свежањ
некаких
хартија
,
а
до
овога
отворена
златна
шатула
.
Унутрашњост
њена
трепераше
у
хиљаду
разнобојних
пламичака
.
Брилијанти
и
смарагди
играху
се
са
слабом
светлошћу
ватре
с
камина
.
То
беше
тајанствен
призор
.
То
је
огрлица
пок
.
матере
Флавијеве
.
Имала
је
облик
полумесеца
са
звездом
.
На
доњој
страни
огрлице
вишаше
распетије
Христово
.
Све
је
ово
било
урнек
вештачке
израде
.
Брилијанти
и
смарагди
беху
симетрично
разређени
у
пет
главних
група
.
Прва
је
група
престављала
звезду
уоквирену
полумесецом
,
три
средње
престављале
су
испупчени
облик
полумесеца
,
а
пета
—
распетије
Христово
.
Трнови
венац
спаситељев
трепераше
у
смарагдима
;
а
ране
његове
означаваху
скупоцени
и
као
крв
црвени
рубини
.
Драгоцени
овај
адиђар
коштао
је
више
од
милијуна
динара
,
Њега
је
пок
.
Артур
дао
својој
заручници
као
први
веренички
дар
.
Ваљда
је
случај
хтео
,
да
је
Андронита
ову
драгоценост
сад
први
пут
видела
.
Кад
је
шатулу
отворила
,
умал
што
није
посрнула
.
У
тај
исти
трен
појави
се
у
њеној
души
чудна
и
тамна
мисао
.
Она
се
од
ове
мисли
запрепасти
;
али
од
ње
не
побеже
.
Тако
је
.
Она
се
није
борила
.
Она
је
само
смишљала
;
а
и
с
часа
на
час
погледала
на
отворену
шатулу
,
и
тада
би
се
њени
ватрени
погледи
опили
оним
разнобојним
преливањем
драгог
камења
—
па
би
тамо
и
остали
.
У
њој
се
пробуди
успавани
сатана
—
женска
сујета
.
Она
се
исправи
,
погледа
смело
и
охоло
по
кабинету
;
зграби
грчевитом
руком
онај
свежањ
хартија
,
однесе
га
са
свим
мирно
камину
.
Ту
стаде
—
звер
,
а
не
жена
!
...
—
—
—
—
—
—
После
неколико
тренутака
кабинет
је
био
пун
дима
.
Морали
су
се
прозори
отворити
да
дим
изађе
.
ИИИ
—
Од
то
доба
прошло
је
много
година
.
У
вароши
П
...
.
где
је
негда
потоком
крв
текла
,
завладао
је
благодетни
мир
.
Друштво
је
добило
готово
други
облик
.
Место
старе
охоле
аристократије
,
дошла
је
друга
класа
људи
—
госпоштина
.
Богати
и
отмени
трговци
,
фабриканти
,
велики
поседници
,
занаџије
,
земљорадини
и
остали
работници
,
и
најпосле
,
пука
сиротиња
која
свој
лебац
чека
једино
од
наднице
,
—
сви
ови
сада
уживају
«
подједнака
»
права
.
Она
шаљу
своје
посланике
на
народну
скупштину
,
те
преко
њих
исказују
где
кога
шта
тишти
и
боли
.
Законодавство
,
судска
извршна
власт
,
општинска
самоуправа
—
све
је
то
друкчије
уређено
и
дотерано
.
Па
и
само
јавно
мњење
добило
је
своја
криоца
,
те
тако
узлеће
у
чист
и
свеж
зрак
.
Јавној
дискусији
дато
је
бар
толико
мегдана
,
да
може
ова
и
она
друштвена
питања
да
претреса
.
Под
оваким
друштвеним
околностима
,
отпочео
се
онај
знаменити
процес
о
«
драгоценој
огрлици
,
»
о
ком
се
тада
толико
говорило
и
писало
,
и
који
је
постао
дивна
грађа
за
лепу
приповедачку
књижевност
.
Процес
се
водио
против
г
.
Андроните
маркизе
Бонвиљске
,
жене
Мишеља
Мозентала
,
председника
сената
у
П
...
.
Процес
је
повео
млади
г
.
Флавије
Розети
,
који
је
на
годину
дана
пред
процес
добио
од
г
.
министра
унутрашњих
дела
дозволу
,
да
своје
презиме
«
Розети
»
замени
презименом
«
Артур—Ривијер
»
Г
.
Флавије
као
Розети
беше
изишао
на
глас
са
својих
слободоумних
списа
,
кроз
које
је
провејавао
свежи
поветарац
нових
идеја
.
С
тога
се
на
њ
била
дигла
читава
хајка
.
Говорило
се
да
он
намерно
распаљује
потуљени
огањ
—
привидно
стишане
револуције
У
.
осталом
он
је
јавно
тражио
измену
свега
оног
што
је
као
труло
и
шкодљиво
узето
са
старе
друштвене
зграде
и
на
нову
ударено
.
Највећи
његови
противници
били
су
:
г
.
Мишељ
Монзентал
преседник
сената
у
П
...
.
и
г
.
Криш
Мањел
преседник
великог
суда
у
П
...
У
осталом
г
.
Флавија
Розета
нису
у
опште
лепо
мирисали
у
свима
вишим
круговима
.
На
против
,
код
млађег
света
и
,
што
но
веле
,
у
народу
,
био
је
омиљена
личност
.
Па
и
сама
промена
његова
презимена
дала
је
повода
многим
политичким
комбинацијама
.
А
кад
је
повео
процес
противу
г
Мозенталовице
код
краљевског
судбеног
стола
у
П
...
.
онда
је
лепо
целу
публику
поделио
тако
рећи
на
два
завађена
табора
.
О
том
се
процесу
одмах
почело
да
говори
као
о
каквој
чудноватој
загонетци
.
Многи
су
говорили
,
да
је
г
.
Флавије
померио
памећу
.
С
каквим
је
правом
могао
тражити
од
г
.
Андроните
њену
рођену
огрлицу
?
...
И
заиста
била
је
доста
чудна
ствар
!
И
деца
су
по
улици
знала
,
да
је
она
драгоцена
огрлица
својина
г
.
Андроните
.
Она
је
била
заведена
и
у
брачни
уговор
као
њен
адиђар
—
приликом
ступања
у
брак
с
г
.
Мишљем
Мозенталом
.
И
колико
се
пута
дивио
свет
,
кад
би
се
г
.
Андронита
,
још
једнако
млада
и
лепа
,
појавила
на
каквој
свечаности
с
овим
чудом
од
накита
из
хиљаду
и
једне
ноћи
—
с
огрлицом
искићеном
брилијантима
и
смарагдима
—
каквих
ретко
која
краљица
има
!
...
Г
.
Мишеље
је
бар
једва
чекао
дан
суђења
.
„
Позваћу
,
рекао
би
смешећи
се
,
све
наше
пријатеље
—
г
.
Криша
Мањела
председника
великог
суда
,
г
.
Сомјера
Лафајета
великог
пристава
код
кр
.
судб
.
стола
,
г
.
Сенжерма
директора
краљев
.
правног
факултета
,
сву
г
.
г
адвокате
,
наше
кућне
пријатеље
,
—
нек
дођу
тога
дана
,
да
заједно
уживамо
задовољство
,
које
тако
жудно
ишчекујем
...
.
да
видимо
г
.
Флавија
Розета
Артура
Ривијера
—
овог
кепеца
,
с
толико
славних
презимена
,
како
се
ваља
у
мору
свог
рођеног
понижења
!
“
Ово
би
г
.
Мишеље
говорио
с
особитим
одушевљењем
.
Г
.
Апдронита
би
избегавала
овакве
разговоре
А
кад
би
се
десило
да
их
слушати
мора
,
она
би
само
ћутала
.
Од
како
се
ова
парница
повела
,
она
је
једнако
нешто
сетна
и
невесела
била
.
По
сву
ноћ
не
би
могла
око
на
око
метути
.
Често
би
скочила
с
кревета
као
изван
себе
...
.
«
Да
ми
је
само
докучити
,
од
куд
је
прибавио
доказе
?
—
промрмљала
би
као
у
бунилу
...
.
Документи
су
сви
спаљени
—
то
сам
сигурна
...
.
Ја
сам
их
својом
руком
у
ватру
бацила
...
.
Гледала
сам
својим
очима
када
их
је
пламен
прождро
...
.
Ја
сам
то
дете
на
сигуран
начин
од
себе
за
на
веки
отурила
...
.
Дала
сам
му
презиме
„
Розети
“
...
.
Место
рођења
,
крштеница
,
све
је
то
као
што
треба
измењено
и
удешено
...
.
А
сад
?
—
Он
излази
с
правим
презименом
!
...
Подиже
тужбу
—
против
мене
!
...
Тражи
материну
огрлицу
—
од
мене
...
.
Погађа
све
!
—
То
је
страшно
!
»
—
Ја
морам
томе
ући
у
траг
!
повикала
би
као
смушена
,
морам
спасавати
част
своју
...
.
будућност
свога
детета
...
.
Сирота
моја
Адела
!
“
—
—
ИВ
—
Судбене
су
новине
већ
огласиле
и
дан
суђења
.
Парничари
и
сведоци
добили
су
своје
позиве
.
Сад
су
чињене
само
„
претходне
“
спреме
.
Г
.
Флавије
је
позвао
преко
новина
све
пријатеље
правде
и
правице
да
тога
дана
дођу
на
суђење
.
Ово
је
исто
чинила
и
противна
страна
—
само
мало
скромније
.
Она
је
,
онако
,
без
хуке
и
буке
,
учинила
„
шта
треба
“
,
а
све
у
прилог
«
своје
праведне
ствари
»
,
нападнуте
„
својине
“
—
од
познатог
«
комунца
»
...
.
Шта
више
чињене
су
и
„
целисходне
“
конференције
.
О
овом
се
процесу
водише
по
ваздан
живе
препирке
.
Код
света
је
већ
тај
обичај
:
„
свој
леб
једе
а
туђу
бригу
води
!
“
Цела
је
публика
нестрпљиво
ишчекивала
тај
кобни
дан
пресуђења
.
Неко
се
морао
тог
дана
понизити
.
Свет
се
обично
радује
туђој
несрећи
,
понижењу
.
Он
увек
мисли
да
је
у
томе
нешто
и
сам
ућарио
.
То
је
производ
његова
образовања
...
.
На
неколико
дана
пред
само
рочиште
догађало
се
нешто
у
кући
г
.
Мишеља
Мозентала
,
или
боље
рећи
у
соби
г
.
Андроните
што
је
свакако
од
интереса
по
нашу
причу
.
Било
је
доцкан
у
вече
—
скоро
око
пола
ноћи
.
У
соби
г
.
Андроните
горела
је
непрестано
свећа
.
Она
је
примала
посету
за
посетом
.
Гости
су
један
по
један
долазили
и
одлазили
.
Са
свима
је
г
.
Андронита
имала
важне
разговоре
.
Најпре
је
примила
посету
свога
мужа
г
.
Мишеља
Мозентала
председника
сената
у
П
...
.
«
Ја
сам
вас
звала
,
г
.
Мишеље
,
рече
она
своме
мужу
,
кад
овај
у
собу
уђе
и
учтиво
се
поклони
.
.
,
Имам
да
вам
саопштим
врло
важне
ствари
»
„
Како
сам
сретан
,
драга
Андронито
,
што
сте
ми
допустили
да
се
ставим
на
расположење
ваших
наређења
,
и
како
“
...
„
Доста
...
.
престанимо
с
тим
„
сервилностима
“
.
Нас
чека
разговор
озбиљније
природе
!
...
Ми
немамо
кад
да
се
на
ситно
обавештавамо
...
.
Звала
сам
вас
да
вам
кажем
отворено
—
доста
немилих
ствари
...
.
Оне
условљавају
-
ни
мање
ни
више
но
коначну
пропаст
нашег
имена
,
наше
части
;
угледа
положаја
,
имања
,
...
Ви
треба
да
напустите
илузију
:
да
сте
већ
сигурни
да
ћете
видети
пониженог
вашег
противника
г
.
Флавија
Розета
Артура
Ривијера
...
.
Како
ми
се
чини
,
све
се
ставило
у
изглед
:
да
то
буде
у
обрнутом
виду
“
.
Г
.
Мишеље
се
забезекну
.
Није
умео
ни
речи
да
проговори
.
Знала
је
г
.
Андронита
слабу
страну
његову
.
Она
је
тамо
и
управила
свој
хитац
.
«
Тако
је
,
настави
она
са
свим
хладно
,
част
ваша
,
ваше
супруге
,
будућност
мог
детета
,
—
моје
сироте
Аделе
,
понос
вашег
дома
—
на
обронку
су
пропасти
,
понижења
,
срама
...
.
Још
само
два
три
дана
,
па
је
све
било
и
прошло
!
.
.
И
тада
ће
цео
свет
бежати
од
нас
,
као
од
кужне
куће
!
...
Имате
ли
снаге
,
г
.
Мишеље
Мозентале
,
преседниче
сената
у
П
...
.
да
овај
обрт
ствари
дочекате
,
да
све
ове
немиле
ударце
примите
на
своја
леђа
?
»
—
Г
.
Мишеље
је
само
колутао
очима
.
Он
од
свега
ни
речи
разумео
није
,
а
био
се
опет
жив
пренеразио
.
Он
је
био
права
слаботиња
и
у
најмањим
неприликама
;
а
међу
тим
се
необично
радовао
туђој
несрећи
.
У
осталом
он
је
био
од
детињства
лукав
,
подмукао
,
подвалаџија
првог
реда
;
а
најодличније
својство
беше
му
—
сервилност
и
удварање
пред
личностима
од
положаја
.
Он
је
имао
обичај
да
рече
:
«
памеметније
је
водити
рачуна
о
личности
,
која
што
тражи
и
жели
,
но
о
ономе
шта
она
тражи
и
жели
»
.
Његов
високи
положај
има
да
благодари
једино
овим
његовим
својствима
и
методи
,
како
је
он
та
својства
у
извесим
приликама
примењивао
.
«
Ја
вас
не
разумем
,
драга
Андронито
,
промуца
он
једва
полугласно
:
каква
је
то
несрећа
што
нас
чека
?
—
—
Ко
нам
је
спремио
те
ударце
?
»
...
.
Ово
рече
па
стаде
зверати
око
себе
,
баш
као
да
је
пао
у
понор
те
изненадне
провалије
...
.
Просто
,
он
се
беше
изгубио
.
Њему
се
учинило
,
да
се
дигла
на
њ
сва
она
војска
,
којој
је
он
толико
пута
ногу
подметао
.
«
Разумећете
ме
,
рече
г
.
Андронита
бацивши
на
њ
поглед
,
којим
му
је
хтела
рећи
:
Кукавицо
!
—
још
није
ни
наступила
несрећа
која
нам
грози
,
а
ти
си
већ
—
мртав
!
...
Дакле
разумите
ме
:
Ваш
противник
г
.
Флавије
Розети
,
сада
Артур
Ривијер
—
онај
кепец
,
с
толико
славних
презимена
—
како
ви
велите
—
прибавио
је
на
сву
прилику
јаке
доказе
:
да
је
он
законити
син
Артура
Ривијера
и
овога
супруге
Ане
Севињске
»
...
.
«
Па
шта
се
то
нас
тиче
?
»
—
упаде
јој
у
реч
г
.
Мишеље
;
а
очевидно
се
видело
,
да
је
мало
дошао
к
себи
,
кад
је
видео
да
му
опасност
не
грози
од
какв
«
високе
»
и
од
«
уплива
»
личности
.
«
Мало
само
стрпљења
.
Немојте
ме
прекидати
.
Ви
знате
да
је
он
подигао
против
мене
тужбу
.
Он
тражи
од
мене
моју
огрлицу
—
као
његово
очинство
и
материнство
...
.
Шта
би
од
нас
било
,
ако
он
,
према
нашим
законима
,
нађе
три
безизузетна
сведока
,
који
би
пред
судом
осведочили
:
да
они
позитивно
знаду
,
да
је
моја
огрлица
била
својина
Артурова
,
да
је
овај
њу
на
прошевини
даровао
својој
заручници
Ани
Севињској
?
»
—
Г
.
Мишеље
се
опет
збуни
.
Он
хтеде
да
нешто
примети
,
али
му
г
.
Андронита
не
даде
.
Она
настави
:
«
Отуд
би
се
породило
питање
,
којим
сам
путем
ја
до
ове
драгоцености
дошла
?
—
А
могле
би
се
врло
лако
на
самом
суђењу
изнети
и
такове
околности
,
које
би
овај
грађански
спор
преокренуле
у
кривични
.
И
онда
би
тек
наступила
права
несрећа
—
од
које
и
ја
зебем
...
.
Часа
се
часити
не
сме
!
...
Ви
сте
човек
такође
од
«
уплива
»
.
Сви
су
закони
еластични
—
па
и
наши
.
Ова
еластичност
може
нас
спасти
а
и
упропастити
.
Изберимо
прво
.
Г
.
Флавије
је
мрска
личност
у
свима
«
вишим
»
круговима
...
.
Јесте
ме
сад
добро
разумели
?
»
«
Више
но
што
мислите
,
но
што
се
надати
можете
,
»
одговори
г
.
Мишеље
а
преко
уста
му
се
развуче
сатански
осмејак
.
Видило
се
лепо
да
му
је
понуђена
права
његова
улога
.
Он
се
на
један
мах
нашао
на
тврдом
земљишту
.
Он
се
развесели
и
сигурним
гласом
додаде
:
«
Сретан
сам
,
драга
моја
Андронито
,
што
вам
у
напред
казати
могу
,
да
се
на
моје
услуге
можете
без
бриге
ослонити
»
.
«
Е
сад
ме
оставите
,
рече
г
.
Андронита
нешто
мирније
;
али
међу
тим
знајте
,
да
ћу
и
ја
будним
оком
на
све
мотрити
.
»
В
—
После
четврт
сахата
г
.
Андронита
имала
је
другу
још
важнију
посету
.
То
беше
човек
од
својих
30—32
године
.
Одмах
се
видело
да
му
је
уживање
овога
света
угасило
ону
мушку
свежост
на
лицу
...
.
Преставимо
пред
собом
живу
мумију
,
па
ћемо
имати
лични
опис
г
.
Жилкреда
де-Муља
,
јавног
правозаступника
у
П
...
и
народног
посланика
за
срез
С
...
.
Он
је
као
адвокат
своје
име
прославио
у
многим
мистериозним
»
споровима
.
У
политичним
питањима
увек
се
држао
«
назора
»
које
су
«
виши
кругови
»
заступали
.
Он
је
био
владин
кандидат
у
пет
срезова
.
У
срезу
С
...
.
добио
је
већину
од
два
гласа
.
Његова
победа
прослављена
је
ношењем
бакљада
.
У
четири
остала
среза
грозно
је
пропао
.
Кажу
,
да
му
је
,
као
зли
дух
,
г
.
Флавије
Розети
—
свуда
кварио
посао
«
Добро
ми
дошли
,
г
.
Жилкреде
!
...
ви
сте
увек
тачни
—
тачнији
сте
и
од
самих
часовника
.
Ови
по
кад-кад
и
греше
;
а
ви
?
—
Ви
сте
прави
регулатор
!
»
Овим
ласкавим
речима
г
.
Андронита
предусрете
г
.
Жилкреда
,
кад
овај
у
њену
собу
уђе
и
до
земље
се
поклони
.
«
А
г
.
Андронита
Бонвиљска
прихвати
још
ласкавијим
тоном
г
.
Жилкред
,
—
била
је
и
остаје
најнежнија
,
најблагороднија
—
прва
међу
првим
госпођама
у
нашој
престоници
,
и
по
срцу
и
по
лепоти
и
по
величини
грациозности
и
по
строгом
суђењу
...
.
Ова
одлична
својства
,
госпо
,
мене
очаравају
.
С
тога
сам
увек
пред
вама
збуњен
.
Али
ви
сте
опет
сушта
милост
...
.
Ви
ми
праштате
?
“
—
„
Како
сте
добри
,
г
.
Жилкреде
!
...
повика
усхићено
г
.
Андронита
.
—
Да
знате
с
каквом
сам
вас
зебњом
чекала
?
...
Доносите
ли
ми
добре
или
рђаве
гласе
?
—
Говорите
,
г
.
Жилкреде
!
...
Слушаћу
и
једно
и
друго
с
једнаком
пажњом
.
“
„
Доносим
вам
,
госпо
,
и
добре
и
рђаве
гласове
,
одговори
г
.
Жилкред
неким
само
њему
својственим
тоном
.
Сви
наши
пријатељи
стоје
чврсто
уз
нас
.
Они
су
праве
стене
.
То
је
прво
.
Сад
иде
друго
.
—
Г
.
Флавије
Розети
—
сада
названи
«
Артур
Ривијер
»
,
као
да
је
прибрао
доста
знатну
хрпу
доказа
,
да
их
против
вас
на
идућем
рочишту
употреби
...
.
Између
свију
доказа
најмистериозније
су
неке
,
у
пола
нагореле
хартије
.
Оне
су
нађене
у
кабинету
пок
.
Бомјера
де-Рула
на
неколико
дана
по
смрти
овога
...
.
“
—
За
име
бога
,
госпо
,
шта
вам
је
?
!
—
повика
г
.
Жилкред
,
кад
смотри
г
.
Андрониту
где
се
,
као
мртва
,
свалила
у
наслоњачу
.
Самртно
бледило
беше
покрило
њено
још
доста
лепо
лице
.
Она
је
била
изван
себе
.
—
После
неколико
тренутака
г
.
Андронита
дође
мало
к
себи
.
Г
.
Жилкред
је
био
поред
ње
.
«
Добро
сте
учинили
,
г
.
Жилкреде
,
што
сте
остали
код
мене
,
и
што
о
овој
мојој
малој
несвестици
нисте
известили
мог
мужа
...
Сад
ми
је
боље
;
продужите
молим
вас
!
...
немојте
ни
најмању
ситницу
изоставити
која
се
као
доказ
појављује
!
»
—
«
Не
би
било
разумно
,
госпо
,
да
о
вашој
ствари
и
даље
говоримо
—
бар
за
вечерас
...
.
Ви
сте
још
тако
бледи
...
.
Потресени
сте
,
знам
;
а
и
коме
не
би
било
криво
,
кад
нас
ко
,
ни
крива
ни
дужна
,
нападне
у
нашем
праву
...
.
Ја
вам
,
госпо
,
разумем
положај
.
То
није
мала
ствар
—
спорна
вредност
прелази
милијун
динара
!
...
.
Па
онда
из
овог
се
спора
испредају
ваздан
којекакве
ствари
,
које
нису
најпријатније
...
.
Злобни
језици
ни
сад
не
ћуте
...
Добро
би
било
,
го
спо
,
да
се
одморите
...
»
«
Не
,
не
,
г
.
Жилкреде
;
ја
хоћу
још
вечерас
да
чујем
све
,
да
сазнам
све
...
.
хоћу
да
видим
оружје
,
које
је
против
мене
,
моје
части
,
мог
сиротог
детета
,
—
наперено
!
—
—
Мало
пре
,
истина
,
беше
ми
зло
—
наравно
потресена
сам
...
.
Бог
свети
зна
,
шта
се
неће
још
изродити
!
Али
сад
ми
је
боље
...
.
Говорите
само
.
»
—
Г
.
Жилкред
није
имао
куд
;
морао
је
да
продужи
своје
извешће
о
доказима
,
које
је
г
.
Флавије
Артур
поднео
суду
.
«
Као
што
сам
вам
,
госпо
,
напоменуо
,
г
.
је
Флавије
добио
од
неког
три
у
пола
изгорела
некаква
документа
.
Прва
два
писао
је
пок
.
Артур-де-Ривијер
,
а
трећи
пок
.
Бомјер
де-Рул
,
ваш
,
госпо
,
први
муж
.
Из
првог
документа
види
се
:
да
је
пок
.
Артур
правио
план
,
по
коме
ће
се
његов
син
Флавије
васпитати
.
Желио
је
да
то
буде
у
духу
демократском
.
У
другом
су
документу
остали
од
ватре
поштеђени
само
ови
непотпуни
ставови
:
—
«
.
.
.
.
.
.
.
.
.
мом
сину
Флавију
Артуру
.
.
.
.
.
.
јеру
остављам
златну
шатулу
и
у
њој
његове
матере
пок
.
Ане
.
.
вињ
.
.
.
огрлицу
у
брилијантима
,
смарагдима
и
рубинима
у
вредности
1
,
200
000
динара
.
.
.
.
.
.
.
.
под
И
,
ИИ
,
ИИИ
,
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
увешће
га
у
остала
...
.
кад
се
врати
у
отаџ
.
...
...
...
.
.
старатељ
...
буде
...
пријатељ
Бомјер
де-Рул
.
Лондон
24
...
бра
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
тур
де-Ривијер
.
»
Трећи
докуменат
је
списак
посмртних
ствари
и
докумената
пок
.
Артура
де-Ривијера
.
И
овај
је
докуменат
много
ватром
оштећен
.
Чудо
је
божје
,
да
ватра
није
оштетила
ни
једно
слово
у
рубрици
,
под
којом
је
,
руком
пок
.
Бомјера
,
заведена
огрлица
—
предмет
о
ком
се
управо
и
води
овај
занимљиви
спор
!
Ово
су
ти
документи
,
госпо
,
који
ће
управ
овај
спор
изнети
на
глас
.
»
—
—
—
—
—
После
дугог
и
немог
ћутања
упитаће
г
.
Андронита
.
«
Па
шта
мислите
,
г
.
Жилкреде
,
хоће
ли
то
довољно
бити
да
ми
се
огрлица
одузме
?
»
—
«
Да
то
није
довољно
,
зна
,
госпо
,
и
сам
ваш
противник
.
С
тога
се
ваљда
и
позвао
на
два
сведока
.
Ови
ће
му
,
вели
,
осведочити
:
да
је
пок
.
Артур
де-Ривијер
,
испросио
госпођицу
Ану
Севињску
месеца
маја
17
.
.
године
:
да
јој
је
тог
вечера
дао
као
веренички
дар
једну
скупоцену
огрлицу
искићену
брилијантима
и
смарагдима
;
да
она
стоји
у
златној
шатули
;
да
има
облик
—
фасон
—
полумесеца
са
звездом
;
да
на
њеном
доњем
боку
виси
Христово
распетије
,
и
да
ће
они
ту
драгоценост
познати
кад
им
се
на
углед
стави
.
—
Ово
је
све
лепо
.
Опис
се
подудара
с
вашом
огрлицом
.
То
није
никакво
чудо
.
Па
њу
знаду
сви
наши
виши
кругови
.
Ви
сте
је
носили
на
свима
нашим
свечаностима
Г
.
Флавије
заборавља
јасни
пропис
§
...
.
нашег
грађ
.
закона
.
По
овом
законском
наређењу
,
потребна
су
за
пуноважан
и
пуноправан
доказ
овога
рода
,
—
три
безизузетна
сведока
,
а
не
два
.
А
ако
он
случајно
,
мисли
,
да
му
трећег
сведока
замене
оне
у
пола
нагореле
хартије
—
онда
се
он
у
рачуну
преварио
.
Његово
право
,
код
све
његове
дојакошње
спреме
доказа
,
остало
би
на
дну
сињег
мора
као
мала
ситна
парица
.
»
«
Ја
ако
он
нађе
и
тог
трећег
сведока
?
!
—
зар
онда
да
ја
пропаднем
?
!
»
—
повика
г
.
Андронита
готово
сломљеним
гласом
.
„
Хе
,
онда
,
госпо
,
признајем
,
положај
нам
не
би
био
најпријатнији
...
.
Али
чему
још
на
овом
свету
нема
лека
?
—
Онда
би
се
приступило
оцени
тих
сведока
,
завирило
би
се
у
њихну
прошлост
,
у
садашњост
,
у
њихове
«
односе
»
и
на
спран
тужене
и
тужилачке
стране
,
па
—
међу
нама
речено
—
кад
се
хоће
,
онда
се
увек
нађе
«
узрок
»
,
који
,
макар
једног
од
тројице
сведока
,
хвата
за
уши
па
га
избацује
из
реда
«
безизузетних
сведока
»
.
И
онда
,
разуме
се
,
остаје
старо
«
ststus
quo
»
.
«
О
,
г
.
Жилкреде
!
.
.
ви
сте
мој
анђео
хранитељ
...
.
Спасите
част
несретне
матере
...
спасите
бар
моју
драгу
Аделу
!
»
На
ове
речи
Андроните
,
на
ово
очајно
мољакање
несретне
матере
,
—
г
.
Жилкред
се
чисто
трже
,
а
његово
бледо
и
жољаво
лице
посу
нека
врста
бледуњаве
црвени
.
«
Ох
,
госпо
,
не
зборите
тако
ни
пред
ким
више
!
.
.
Ви
сами
себе
оптужујете
!
!
.
.
Ја
сам
сав
на
вашем
властитом
расположењу
!
»
—
И
ако
је
пола
ноћи
већ
давно
и
давно
превалило
,
и
ако
је
г
.
Андронита
била
одвише
потресена
,
изнемогла
,
она
је
ипак
,
те
исте
ноћи
,
имала
још
три
»
отмене
»
посете
.
И
свака
је
трајала
по
четврт
часа
.
По
свој
прилици
цељ
ових
доцних
посета
била
је
једна
иста
.
ВИ
—
Госпођица
Адела
беше
већ
велика
девојка
.
Било
јој
је
18
година
.
Она
је
брижљиво
однегована
а
још
брижљивије
васпитана
.
У
овом
је
погледу
г
.
Андронита
потпуно
одговорила
последњој
жељи
свог
првог
мужа
пок
.
Бомјера
,
оца
Аделина
.
Ако
се
игде
да
јасно
опазити
она
физиолошко-психичка
особина
,
коју
деца
самим
рођајем
наслеђују
од
својих
родитеља
,
—
она
се
очевидно
опазила
на
госпођици
Адели
.
По
лепоти
свога
лица
,
по
грациозности
свога
витког
стаса
,
по
живој
ватри
својих
црних
очију
,
—
Адела
беше
истоветна
мајка
;
а
по
доброти
свога
срца
,
по
чистоти
своје
узвишене
душе
,
по
чврстоћи
свога
челик
карактера
,
она
беше
сушти
отац
.
Адела
је
имала
тело
материно
а
душу
очеву
.
Адела
је
имала
две
ретке
особине
.
Изванредну
лепоту
тела
и
изванредну
чистоту
душе
.
Она
је
умела
прво
да
цени
,
а
друго
да
обожава
.
Она
је
радо
читала
и
то
увек
озбиљне
ствари
.
Струја
ондашњег
друштвеног
препорођаја
и
до
ње
се
дотакла
.
Расправе
о
«
еманципацији
»
жена
—
одвећ
је
волела
.
Често
би
у
себи
рекла
,
да
је
на
овом
пољу
врло
мало
рађено
.
Због
тога
је
друштво
у
великом
назатку
.
У
једној
је
прилици
повикала
доста
јетко
:
«
Да
жена
није
била
роб
за
толике
хиљаде
година
,
данас
би
друштво
стајало
на
са
свим
другој
основи
—
и
своје
образованости
и
својих
политичких
слобода
...
.
Роб
не
може
ни
родити
ни
васпитати
слободна
човека
,
већ
—
опет
роба
...
.
Ја
ово
не
говорим
толико
ради
саме
еманципације
жена
,
колико
ради
истинског
прогреса
самог
друштва
»
...
.
Она
је
особитом
вољом
пратила
сваки
напредак
друштвени
.
Била
је
одана
и
срцем
и
душом
народној
ствари
;
а
мрско
је
погледала
на
мртвачку
руку
назадњаштва
.
До
ње
су
дошли
и
списи
г
.
Флавија
Розета
.
Овога
је
човека
обожавала
,
и
ако
га
никад
видела
није
.
У
колико
се
на
њ
дизала
већа
граја
,
у
толико
је
он
у
њеним
очама
постајао
већи
и
узвишенији
.
Најзад
Флавије
је
постао
њен
идеал
.
Кад
је
први
пут
чула
да
је
Флавије
повео
парницу
против
њене
матере
због
огрлице
,
—
она
се
запрепастила
.
Њој
је
ова
ствар
остала
са
свим
загонетна
.
Она
није
могла
да
верује
,
да
би
Флавије
,
тај
идеал
њене
душе
,
могао
без
узрока
да
нападне
на
туђу
ствар
,
на
туђе
право
,
па
на
ово
била
баснословна
драгоценост
;
а
опет
,
од
кад
памти
,
—
за
се
,
она
зна
,
да
је
та
проклета
огрлица
била
њене
матере
.
Ове
су
мисли
мучиле
њену
душу
.
Она
је
од
то
доба
почела
да
сумња
у
све
.
Она
се
у
један
мах
нађе
и
без
свога
идола
и
без
своје
матере
.
Она
је
постала
јадно
,
самохрано
сироче
.
Кад
би
се
при
столу
,
за
ручком
или
вечером
,
повео
разговор
о
овом
спору
,
она
би
одмах
устала
.
И
тај
дан
нити
би
излазила
из
своје
собе
,
нити
би
што
јела
.
С
тога
се
обично
овај
разговор
избегавао
кад
је
она
ту
.
У
очи
самог
рочишта
,
седила
је
Адела
у
својој
соби
,
сетна
и
невесела
.
Она
гледаше
преда
се
замишљено
.
Слабо
бледило
на
њеном
сетном
и
невеселом
лицу
престављаше
слику
тужна
анђела
.
Она
је
мислила
о
сутрашњем
кобном
дану
,
о
злосретној
парници
.
Сутрашњи
дан
суђења
беше
за
њу
дан
—
страшног
суда
.
Њена
се
врата
отворише
.
Неко
уђе
у
собу
.
Она
то
не
чу
,
не
виде
,
не
осети
...
.
«
Адело
,
дете
моје
»
,
проговори
један
глас
.
Она
се
трже
као
из
дубока
сна
.
То
беше
њена
мајка
.
Оне
стајаху
једна
према
другој
као
две
камене
статуе
.
После
дугог
ћутања
,
рећи
ће
јој
г-ђа
Андронита
:
«
Адело
,
ћери
моја
,
мајка
ти
је
дошла
,
да
ти
саопшти
једну
важну
ствар
...
.
»
Адела
је
цептила
као
прут
.
Она
је
слутила
.
„
Сутра
је
дан
,
дете
моје
,
када
се
решава
о
твојој
срећи
,
о
твојој
будућности
.
Општи
је
савет
свију
наших
пријатеља
нашао
за
нужно
,
да
се
и
ти
пред
тим
судом
појавиш
—
да
,
с
нама
заједно
,
својим
само
присуством
протествујеш
противу
напада
на
нашу
част
,
наше
име
,
нашу
имовину
.
То
захтева
интерес
наше
куће
...
.
Спреми
се
,
ћери
моја
!
...
Мајка
те
твоја
зове
.
—
Зове
те
из
гроба
глас
оца
твога
!
...
»
Адела
је
стајала
као
громом
поражена
,
нема
—
бледа
као
смрт
.
Таком
се
позиву
никад
надала
није
.
Мајци
својој
никад
ништа
одрекла
није
.
Та
она
је
према
њој
увек
била
—
нежна
мати
.
Њој
има
да
благодари
за
свој
живот
...
.
за
нешто
више
од
живота
—
за
своје
образовање
.
Оца
свога
није
упамтила
,
мајка
јој
је
била
и
отац
и
мајка
...
.
И
та
је
мајка
зове
данас
да
иде
пред
суд
,
да
својим
присуством
брани
нешто
,
на
што
она
мрзи
као
на
црну
смрт
...
.
да
иде
пред
суд
,
да
својим
ушима
чује
—
можда
нечувене
ствари
...
.
можда
своје
рођено
понижење
...
.
Страшно
!
...
Она
се
мало
прибра
.
Исправи
се
,
погледа
матери
право
у
очи
.
У
њеном
погледу
беше
нечег
узвишеног
,
божанственог
.
То
беше
свечан
призор
.
Њена
мајка
,
г-ђа
Андронита
,
клону
пред
овим
погледом
...
.
обори
очи
доле
.
Чекала
је
шта
ће
њена
ћер
рећи
—
као
што
осуђени
чека
од
суда
своју
пресуду
.
«
Мајко
,
повика
Адела
свечаним
гласом
,
ви
нисте
никад
чули
из
мојих
уста
реч
«
непослушности
»
;
ви
то
ни
у
делу
видели
нисте
.
Ја
сам
веровала
,
ја
и
сад
верујем
—
да
то
код
добре
деце
ни
бити
не
може
;
али
ја
сам
тако
исто
мислила
,
да
добра
мајка
неће
,
не
може
захтевати
од
свог
детета
оно
,
што
је
немогуће
...
.
Мајко
,
ви
сте
мени
увек
били
добра
мати
...
.
Размислите
!
...
шта
захтевате
од
мене
,
детета
свога
,
ваше
Аделе
!
...
»
Г
.
се
Андронита
исправи
као
муњом
погођена
.
Њу
су
речи
Аделине
смрвиле
.
Она
је
сад
први
пут
опазила
грдну
провалију
,
која
је
раздваја
од
њена
рођена
детета
.
Она
је
лепо
видела
,
да
је
Адела
завирила
до
у
дубину
душе
њене
,
да
је
опазила
нечисти
смер
своје
црне
мајке
,
па
је
као
невини
анђео
пита
:
«
Куд
ме
вучеш
—
грешна
мајко
?
!
...
»
Адела
је
била
толико
потресена
изненадним
захтевом
своје
мајке
,
да
није
ни
смотрила
забуну
њену
.
Она
је
била
између
две
ватре
:
између
одвратности
да
иде
суду
и
помисли
да
своју
не
послуша
мајку
.
Она
није
смела
ни
на
једну
ни
на
другу
страну
.
«
Ја
знам
,
започе
она
нешто
мирнијим
гласом
,
сутра
ће
се
судити
и
пресудити
спор
о
вашој
огрлици
...
Па
нека
.
Пустите
,
моја
слатка
мајко
,
нек
се
то
без
нас
сврши
...
.
Немојте
ићи
ви
—
па
онда
не
дајте
ни
мени
...
.
Ја
мрзим
ту
парницу
,
с
тога
,
ваљда
,
омрзох
и
на
вашу
огрлицу
.
Она
је
ваша
,
то
знам
од
детињства
.
Тако
ће
без
сумње
и
судови
казати
.
Али
,
мајко
,
на
њој
ће
остати
вечити
жиг
сумње
.
Њега
не
могу
ни
судови
збрисати
.
Тај
накит
никад
неће
красити
наше
груди
.
Он
би
их
у
очима
света
понижавао
.
Он
је
за
нас
већ
сад
,
и
пре
суда
,
туђа
ствар
—
наше
понижење
...
.
Зар
би
ви
допустили
,
мајко
,
да
то
понижење
на
суду
лично
тражимо
.
—
«
Никад
!
»
повика
несретна
мати
и
паде
у
наручје
честите
ћери
.
ВИИ
—
Интерес
ове
приче
изискује
,
продужи
г
.
учитељ
даље
,
да
се
вратимо
на
неколико
година
пре
оне
несретне
револуције
.
Једнога
тамног
јесењег
вечера
догодило
се
нешто
у
вароши
П
...
.
што
је
чак
на
28
година
доцније
послужило
као
изредна
потка
нашој
приповетци
.
С
варошима
је
исто
што
и
с
људма
.
—
Ко
је
онда
видео
варош
П
...
.
данас
је
познао
не
би
.
Улица
у
којој
се
овај
догађај
десио
,
данас
више
и
не
постоји
.
На
њој
данас
лежи
дугачак
фронт
прекрасних
кућа
чувене
улице
Сент-Онора
.
Било
је
доцкан
у
вече
.
У
улици
којој
је
већ
и
име
заборављено
,
једва
се
могла
видети
по
која
људска
прилика
,
или
по
који
беспослени
шврљало
,
и
ако
је
то
у
оно
доба
било
најживље
шеталиште
.
На
једном
савијутку
,
одакле
се
могло
видети
до
на
оба
краја
ове
на
лакат
наличне
улице
,
беше
се
зауставио
мали
један
дечко
и
разастро
своју
робу
по
свом
покретном
дућанићу
,
који
обично
носи
по
вароши
обешена
о
своме
врату
.
Дућанић
нашег
малог
трговчића
беше
пун
пунцит
игала
,
почињући
од
најмањих
шивачица
,
па
до
оних
што
се
њима
шију
сламњаче
и
џакови
.
Он
је
сигурно
за
то
стао
овде
,
што
му
је
тога
дана
била
рђава
проодња
,
па
се
сад
нада
,
не
би
ли
које
тесте
свога
еспапа
протурио
каком
задоцњеном
купцу
.
На
сред
среде
свога
дућанића
беше
наместио
мали
од
црног
лима
светњак
.
То
управо
и
не
беше
светњак
,
већ
справица
за
жижу
.
Њен
горњи
тасић
беше
напуњен
лојем
и
машчуром
,
а
у
среди
беше
намештен
дебео
фитиљ
од
кучина
.
Чим
је
на
ово
место
дошао
,
он
је
одмах
упалио
жижу
.
Црвени
пламен
с
великим
и
отегнутим
црним
димом
сукљаше
до
изнад
главе
детиње
,
те
тако
лепо
осветљаваше
и
нашег
трговца
и
његов
еспап
.
—
Јадно
ово
дете
беше
више
голо
но
одевено
.
Оно
мало
дроњица
више
се
држаше
на
концима
разне
боје
,
но
на
платну
,
од
кога
су
некад
биле
.
Оно
је
морало
па
сваки
начин
бити
и
босо
...
.
Ноге
му
нисмо
могли
видети
од
сенке
коју
је
дућанић
бацио
;
али
се
ипак
видело
,
како
сироче
често
поштапа
ногама
...
.
А
и
беху
,
за
пакост
,
одвећ
хладни
последњи
дани
месеца
октобра
.
Оно
је
дуго
овде
стајало
,
па
све
узаман
.
Не
дође
нико
,
ама
ни
да
се
пошали
да
коју
иглу
купи
.
Баш
то
беше
један
од
врло
рђавих
дана
за
пазар
.
Није
се
могла
ни
жижа
заслужити
.
А
што
се
опет
беше
помамио
хладан
северац
!
...
Већ
му
је
два
пут
гасио
жижу
.
И
сиромах
дечко
још
није
губио
куражи
.
Беше
му
више
досадна
ова
ноћна
осама
но
хладна
јесења
ноћ
.
Он
започе
певушити
.
Паде
му
на
ум
некаква
онда
омиљена
песмица
с
тужном
и
дирљивом
«
аријом
»
.
Али
он
опет
није
сметао
с
ума
главну
цељ
.
Између
сваке
строфице
тако
је
вешто
уметао
читав
низ
хвала
,
којима
је
обасипао
свој
еспап
и
позивао
муштерију
што
туда
пролажаше
.
И
,
бога
ми
,
почеше
људи
застајкивати
.
За
час
је
продао
око
стотињак
игала
.
Али
то
брзо
пресече
.
Наравно
,
које
је
доба
ноћи
!
...
.
Он
поче
још
тужније
изводити
своју
песмицу
и
живљом
хвалом
обасипати
свој
еспап
.
Млад
један
господин
,
огрнут
госпоским
огртачем
,
иђаше
улицом
.
Кад
чу
како
дечко
пева
,
он
застаде
да
га
слуша
.
«
Шта
квариш
таку
лепу
песму
,
деране
један
!
рече
му
смешећи
се
.
—
Ја
ваљда
нећу
бити
крив
,
господине
,
што
нисам
могао
узети
вашег
учитеља
певања
да
ме
боље
научи
?
»
—
одговори
дечко
као
из
рукавице
.
Непознати
се
господин
грохотом
насмеја
овом
вицкастом
одговору
.
«
Како
ти
је
име
?
упита
га
на
једаред
.
—
Огист
.
—
Огист
,
а
презиме
?
—
Ја
сам
без
презимена
.
—
Шта
зар
ниси
упамтио
ни
оца
ни
мајку
?
—
Ја
само
знам
за
моју
старку
.
Она
се
брине
о
мени
—
као
што
видите
.
Никад
само
не
заборавља
,
да
ме
обдари
кишом
од
песница
,
кад
не
будем
сретан
,
да
јој
доста
игала
продам
.
—
А
мислиш
ли
вечерас
да
будеш
те
уде
среће
?
упита
непознати
с
нешто
више
интереса
.
—
Хм
!
рече
дечко
и
ђаволасто
развуче
лице
,
то
би
ми
се
,
по
несрећи
,
могло
и
догодити
,
ако
ме
ви
,
господине
,
пустите
да
и
даље
којешта
ћеретам
.
»
То
рече
,
па
се
окрете
и
на
једну
и
на
другу
страну
улице
.
Још
се
неки
виђаху
да
иду
.
Он
поче
ређати
и
хвалити
све
врсте
својих
игала
,
позивајући
муштерије
да
дођу
и
да
пазаре
што
је
за
кога
,
ударајући
нарочито
гласом
на
чудо
јевтину
цену
;
али
све
му
беше
узалуд
.
Нико
више
на
њ
ни
главе
не
окрену
.
Непознати
му
заједљиво
рече
,
да
му
је
сва
вика
узаман
.
Огист
му
као
срдито
примети
:
«
Господине
,
какво
задовољство
налазите
у
мојој
несрећи
?
—
Па
лепо
,
рече
непознати
,
а
каквог
разлога
ти
имаш
,
да
мене
не
понудиш
својим
еспапом
?
—
Што
ми
се
чини
,
да
ви
,
сами
собом
,
не
крпите
више
хаљине
,
одговори
Огист
заједљивом
учтивошћу
,
и
мерећи
госпоски
изглед
непознатог
.
—
То
се
тебе
бар
не
мора
тицати
...
.
Дед
,
дај
ми
игала
за
ово
пара
!
»
Огист
пружи
руку
,
узе
новац
и
принесе
га
уз
жижу
.
То
беше
лујдор
.
—
Ево
вам
сав
мој
дућан
...
.
и
остаћу
вам
дужан
још
три
пут
толико
,
повика
дечко
,
мислећи
да
господин
с
њим
шалу
збија
.
—
Не
,
рече
непознати
,
задржи
и
паре
и
твој
дућан
,
само
од
сад
пази
,
да
лепше
певаш
,
и
да
не
заслужујеш
бој
.
—Господине
,
повика
Огист
,
ви
овим
новцем
ударате
темељ
мојој
срећи
!
...
.
Би
ли
ми
бар
казали
како
се
зовете
,
како
бих
доцније
потражио
,
нашао
свог
добротвора
.
—
То
баш
није
нужно
“
,
одговори
непознати
и
хтеде
поћи
.
Али
Огист
га
кумљаше
и
преклињаше
најмилијим
предметима
све
дотле
,
док
непознати
не
рече
:
«
Мени
је
име
Артур
маркиз
де-Ривијер
.
»
То
рече
и
нестаде
га
у
помрчини
.
Дечко
оста
неколико
тренутака
непомичан
...
.
За
тим
склопи
свој
дућанић
,
и
оде
право
горњем
крају
,
и
с
часа
би
на
час
промрмљао
:
«
Артур
маркиз
де-Ривијер
...
То
име
нећу
никад
заборавити
.
»
ВИИИ
Кад
би
г
.
Мишељ
Мозентал
,
преседник
сената
у
П
...
.
.
једном
већ
дао
своју
реч
,
да
ће
он
,
својим
упливом
—
где
треба
«
подејствовати
»
,
да
ова
и
она
ствар
,
предмет
,
питање
и
томе
подобно
,
добије
овај
или
онај
вид
,
правац
,
исход
—
како
то
већ
коме
треба
,
—
онда
се
човек
слободно
могао
на
њ
ослонити
.
То
му
је
била
добра
страна
.
До
душе
,
он
није
обраћао
велику
пажњу
—
да
ли
ће
та
његова
«
одржана
реч
»
,
коме
трећем
шкодити
и
у
колико
;
да
ли
ће
се
она
слагати
са
чистом
савешћу
,
правдом
,
правицом
,
законом
.
Сви
ови
појмови
по
мишљењу
г
.
преседника
сената
,
негативне
су
природе
.
Они
могу
да
постоје
,
а
могу
и
да
не
постоје
.
Апсолутна
је
само
цељ
.
Ко
тражи
цељ
,
тај
не
сме
да
се
упушта
у
испитивање
каквоће
оних
срестава
,
којима
се
може
постићи
тражена
цељ
.
То
је
,
по
г
.
Мишељу
,
закон
природни
.
«
Природа
,
рекао
би
он
,
не
води
бригу
о
томе
,
што
њени
јачи
створови
сатиру
слабије
,
да
би
своју
«
егзистенцију
»
одржали
.
Друкчије
она
не
би
ишла
своме
савршенству
.
»
О
моралу
би
рекао
:
„
Све
што
у
природи
нема
,
у
то
не
треба
да
верујемо
.
У
природи
нема
морала
.
Он
је
раван
нули
.
»
—
То
су
била
његова
начела
.
Он
је
имао
доста
«
начелних
пријатеља
»
.
У
прве
је
убројавао
:
г
.
Криша
Мањела
,
преседника
великог
суда
,
г
.
Сенжерма
директора
краљевског
правног
факултета
,
г
.
Сомјера
Лафајета
,
великог
пристава
код
краљ
,
судбеног
стола
,
г
.
Жилкреда
де-Муља
,
чувеног
правозаступника
у
П
...
.
и
народног
посланика
за
срез
С
...
.
А
осим
ових
најглавнијих
,
било
је
њих
још
у
свима
струкама
и
по
звању
и
по
науци
.
Сва
ова
господа
веровала
су
,
као
у
какву
догму
,
у
—
своју
цељ
и
у
принципе
које
смо
горе
навели
.
По
овоме
они
су
поставили
ова
правила
:
а
,
Све
што
је
јаче
,
силније
,
моћније
,
—
то
мора
остати
јаче
,
силније
,
моћније
;
б
,
Ради
свог
опстанка
,
природна
је
нужност
,
да
се
и
ми
савијемо
око
те
јачине
,
силе
,
моћи
;
в
,
Тако
ћемо
и
сами
бити
сила
,
моћ
,
јачина
;
г
,
Ко
у
ове
принципе
верује
и
по
њима
се
управља
,
тај
је
наш
«
начелни
пријатељ
»
;
а
ко
у
ово
не
верује
,
тај
је
наш
«
начелни
непријетељ
»
;
д
,
По
овоме
ће
се
одређивати
правац
«
наше
политике
»
.
Ово
рађа
—
«
наш
политични
виши
резон
»
;
е
,
Наш
је
«
политични
виши
резон
»
;
—
хладан
,
неумитан
,
и
ж
,
Кад
се
нешто
има
да
учини
—
што
захтева
«
наш
политични
виши
резон
»
,
—
онда
ни
један
наш
начелни
пријатељ
не
сме
поставити
питање
:
„
За
што
се
тако
ради
?
"
У
горњих
седам
тачака
означена
је
догма
г
,
Мишеља
Мозентала
и
његових
«
начелних
пријатеља
»
,
по
којој
они
раде
и
живе
,
и
по
којој
ће
сигурно
и
умрети
.
—
—
Од
онога
још
вечера
,
када
је
г
.
Мишељ
чуо
од
своје
супруге
,
г
.
Андроните
,
нов
обрт
ствари
у
њеној
парници
о
огрлици
,
он
није
мировао
ни
дању
ни
ноћу
.
Обиграо
је
све
своје
„
начелне
пријатеље
“
,
избио
је
до
у
највише
кругове
.
И
,
душа
ваља
,
свуд
су
га
лепо
,
срдачно
,
пријатељски
дочекивали
,
тако
рећи
с
раширеним
рукама
