имапредати
Јеремији
,
а
и
ти
ћеш
с
нами
.
Имаш
ли
се
и
ти
ту
дјелити
.
—
Имам
,
ту
ћемо
се
већ
сви
порефенити
.
—
А
тко
си
ти
,
да
л
’
војвода
,
што
ли
.
—
Ја
сам
први
саветник
Јеремије
.
—
Но
јеси
л
’
војвода
,
јеси
л
’
управљао
кадгод
у
војски
.
—
Видим
да
си
врло
паметан
,
честити
пашо
,
ја
сам
понео
собом
и
пешкеша
,
пет
хиљада
дуката
,
и
другијех
ствари
,
ако
хоћеш
нећу
ником
ништ
’
од
тога
дати
,
све
је
твоје
,
само
буди
ми
пријатељ
,
и
све
ћу
ти
исповједити
,
само
немој
ме
издати
.
—
У
Турчина
је
тврда
ријеч
,
а
не
као
код
ђаура
,
говори
што
ти
је
на
срцу
.
—
Е
сад
видим
да
сам
на
правог
човека
наишао
,
дакле
сад
слушај
.
Кад
већ
,
као
што
видим
,
знаш
како
је
код
нас
ђаура
,
знај
да
сам
калуђер
,
баш
прави
калуђер
,
премда
сам
већ
архимандрит
.
Ја
сам
настојатељ
манастира
у
високим
Дечанима
,
а
ви
за
Дечане
добро
знате
.
Красан
је
то
манастир
.
Био
Ђурђу
Бранковићу
веран
слуга
,
а
он
моје
није
шћео
припознати
.
Ја
сам
на
његову
заповјест
дао
осљепити
синове
Гргурове
,
кнежевиће
,
који
су
сад
у
Голупцу
у
сахрани
,
ја
сам
њихов
чувар
.
—
А
како
о
њима
мисли
Јеремија
.
—
Он
их
држи
као
залогу
,
а
да
Ђурђа
принуди
на
исплату
од
сто
и
педесет
хиљада
дуката
.
Он
је
управо
заповедио
Јеремији
да
преко
мене
да
осљепити
кнежевиће
.
Он
је
мени
наложио
,
а
ја
сам
извршио
,
па
тако
и
ја
морам
бити
делбеник
куповине
Голупца
.
—
А
како
са
Јаблановићем
.
—
Тај
је
ипак
кнежевиће
предао
Јеремији
,
који
су
код
њега
тражили
гостопримство
у
Крушевцу
.
—
Но
,
ви
ђаури
баш
сте
махнити
људи
,
’
вала
Алаху
што
вас
тако
подели
.
Дакле
и
Јаблановић
има
гу
свој
дел
.
—
Има
,
и
на
моју
жалост
већи
нег
’
ја
,
који
сам
био
ту
све
и
сва
,
и
све
на
моју
душу
узео
.
—
Ви
ђаури
ни
у
дјеоби
нијесте
сложни
,
ал
’
то
боље
по
нас
Турке
.
Е
сад
смо
свршили
,
сутра
ћу
ја
све
на
дивану
исказати
,
и
све
ће
бити
тако
,
како
рекосмо
,
турска
ће
војска
на
Голубац
ићи
са
тобом
,
и
са
свеколиким
благом
,
па
вам
све
на
част
.
—
Пристајем
,
само
да
ми
даш
ријеч
,
честити
пашо
,
да
се
мој
дел
не
уштрби
.
—
То
је
моја
брига
.
—
Пре
нег
’
што
зора
заруди
,
сав
пешкеш
је
ту
.
—
Евала
ти
,
ал
’
боље
подјели
међ
’
остале
паше
,
само
што
више
Исак-паши
,
беглербегу
.
И
тако
сад
уговорисмо
,
па
сад
си
мој
гост
,
и
сад
нек
донесу
сваке
ђаконије
да
видиш
да
је
Турчин
прави
кардаш
ђауру
,
да
те
угости
као
побратима
.
Ферхад-паша
то
изрече
и
довикне
слугу
,
који
се
пожури
и
све
што
треба
наскоро
донесе
,
пилава
,
овнујског
ћебапа
,
ракије
,
шећерне
гурабије
.
У
околу
султановог
табора
свашта
има
,
а
шта
нема
’
де
је
султан
Амурат
,
има
харема
,
са
дивним
цурама
.
Сад
кусају
,
Харалампије
од
пута
јако
уморан
,
а
ионако
за
житејскаја
јако
заузет
,
добро
пије
,
добро
једе
.
—
Е
,
честити
пашо
,
баш
ти
’
фала
,
само
на
једноме
не
,
нешто
ми
фали
.
—
А
шта
то
може
бити
,
џанум
бре
.
—
Е
,
не
смијем
ти
казати
.
—
То
изрекав
,
Харалампије
умиљат
,
упитљив
поглед
баца
на
Ферхад-пашу
.
Ферхад-паша
погодио
је
шта
је
на
срцу
Харалампији
.
Познаје
му
све
жиле
,
без
да
Харалампије
што
подсећати
се
може
.
—
Знаш
шта
желим
,
немаш
вина
.
—
И
тог
ће
бити
одмах
.
Ферхад
макне
се
на
страну
и
извуче
мешину
метоике
.
—
Е
сад
ти
не
говорим
више
као
ђауру
,
већ
као
мом
госту
,
ево
ти
метоике
.
Харалампије
зачуђен
,
не
верује
својим
очима
.
Сав
се
запламти
,
никад
ни
у
помисли
да
ће
он
као
калуђер
у
султановом
околу
,
код
турског
паше
метоике
пити
,
чисто
себи
не
верује
.
—
Ма
,
честити
пашо
,
ил
’
је
ово
на
јави
,
ил
’
ме
очи
варају
,
та
је
л
’
могуће
да
могу
у
твом
чадору
вино
пити
.
—
Можеш
,
ти
си
гост
,
и
поклисар
;
ко
Турчину
служи
,
све
му
је
слободно
,
твој
ћеф
твоја
воља
.
—
Ал
’
како
ћу
ја
сам
пити
,
није
ми
питко
без
друга
,
а
ти
као
мусулман
не
смеш
вина
.
—
Ту
сам
и
ја
,
с
тобом
ћу
држати
.
—
Шта
,
вина
пити
,
како
то
Алкоран
допушта
?
—
Има
много
што
шта
Алкоран
не
допушта
.
Па
зар
код
вас
ђаура
није
тако
исто
,
предикујете
умереност
,
а
овамо
највећма
гријешите
.
—
Ал
’
како
смете
вино
пити
против
закона
?
—
И
код
нас
не
држе
се
тако
строго
,
само
што
не
сме
на
видик
изићи
.
И
султан
пије
вино
и
све
паше
,
само
скривено
,
да
га
свијет
не
види
.
—
Ал
’
ако
се
тко
опије
.
—
Држу
га
као
пса
,
и
први
музтим
може
га
убити
.
Нек
пије
ко
може
поднијети
,
и
колико
може
,
и
то
тајно
,
који
не
може
,
нек
не
пије
.
—
То
је
ваљан
закон
тај
Алкоран
,
код
нас
ђаура
,
опет
,
држе
да
онај
не
пије
вино
,
кад
га
напољу
пијана
не
виде
.
Еј
,
да
штете
што
нијесам
Турчин
.
—
Можеш
још
бити
пијани
дервиш
,
тима
је
после
све
слободно
.
—
Да
нијесам
што
сам
,
волео
би
’
бити
дервишом
.
Завеса
чадора
је
већ
спуштена
,
без
замерке
једе
се
и
пије
.
Ферхад-паша
једе
умерено
као
Турчин
,
а
пије
као
ђаур
.
Харалампије
гледи
га
,
диви
се
.
Чудо
невидимо
.
Ферхад
мери
Харалампија
.
—
Ти
се
чудиш
што
као
Турчин
вино
пијем
,
ја
се
,
опет
,
теби
чудим
што
си
се
у
делијско
руво
увуко
,
ал
’
дервиш
ђаурски
.
—
Овако
сам
пред
султаном
и
пашама
угледнији
.
Ферхад
једнако
понуђива
Харалампију
,
а
овај
добро
потеже
,
и
постаје
све
искренији
.
То
Ферхад
и
’
оће
.
—
Де
кажи
ми
како
ви
тамо
живите
,
како
господа
,
како
ви
,
како
народ
.
—
Знаш
како
је
кад
пропада
царство
.
Бранковић
Ђурађ
,
који
се
одеспотио
,
само
гледи
да
згрта
благо
,
није
му
никад
доста
,
ни
његовој
Јерини
.
Руде
му
много
доносе
,
трговце
гули
,
народ
од
намета
једва
дише
.
Властелини
међу
собом
кољу
се
,
један
од
другог
отима
,
а
сви
скупа
народу
вуну
стрижу
.
Још
ми
који
с
манастирима
посла
имамо
понајбољма
стојимо
,
дођу
л
’
Турци
,
дамо
им
што
ишту
,
па
мир
;
но
и
међу
нами
има
луда
који
се
противе
,
па
их
попале
.
—
А
тко
вам
је
сад
шејкулислам
,
патријар
’
.
—
Нема
,
упражњена
је
столица
,
но
чујем
да
ће
деспот
да
начини
неког
Мелентија
за
патријарха
.
—
Какав
је
Мелентије
.
—
Баш
да
ти
управо
кажем
,
прави
плеснивац
,
цјео
дан
бројанице
у
руци
,
сав
је
већ
жут
исцјеђен
као
лимун
од
богомољства
,
а
нит
’
сам
зна
живјети
нит
’
другом
да
живјети
.
Затукао
се
тамо
у
манастир
Жичу
,
па
онђе
живи
као
какав
заточеник
.
—
А
би
л
’
ти
рад
постати
патријархом
.
—
То
ми
и
јесте
права
жеља
,
само
кад
би
деспот
пао
,
ој
честити
пашо
,
да
ми
хоћеш
само
наруку
,
све
би
учинио
што
ви
Турди
желите
.
—
Шта
ми
желимо
,
то
ти
је
познато
,
цјео
свјет
да
потурчимо
.
Да
срушимо
Вукогли-деспота
би
л
’
нам
наруку
ишао
да
се
сви
Срби
потурче
?
—
Би
’
,
и
сам
би
се
потурчио
,
ал
’
да
се
и
до
чега
докопам
,
да
ми
се
подијели
добар
комад
земље
.
—
Начинили
бисмо
од
манастира
вакуфе
,
па
би
ти
могао
од
тог
половину
добити
—
рече
Ферхад
,
оштар
поглед
бацив
на
Харалампија
.
—
Ох
,
бог
из
тебе
говорио
.
—
А
није
л
’
ти
жао
народа
?
—
Какав
народ
,
и
тај
је
већ
искварен
,
сад
га
вуку
налево
,
сад
надесно
,
већ
не
зна
ни
сам
чији
је
.
Кад
се
пропада
,
нек
пропада
.
Но
и
то
ти
се
морам
исповједити
,
честити
пашо
,
да
ако
не
буднем
патријарх
,
биће
Мелентије
,
народ
га
као
светитеља
држи
,
и
тај
да
постане
патријарх
,
не
би
се
дао
лако
турчити
,
да
и
сами
калуђери
оружани
бранили
би
своје
манастире
,
а
народ
би
готов
био
с
њима
гинути
.
И
сам
Мелентије
не
би
се
потурчио
,
а
да
га
сместа
начините
за
највећег
муфтију
,
прије
би
се
дао
на
комаде
исећи
.
—
Право
говориш
,
ти
ваши
манастири
јако
нам
сметају
,
много
би
лакше
ишло
да
их
не
има
,
јер
ти
манастири
потпирују
и
оно
што
се
већ
гаси
.
—
Па
баш
зато
,
ако
ја
не
будем
,
нећеду
се
турчити
.
Ал
’
пре
свега
деспота
сломити
.
—
Све
ће
доћи
у
ред
.
Е
сад
смо
начисто
,
време
је
почивању
,
твој
чадор
је
у
реду
,
па
да
се
смиримо
—
рече
Ферхад-паша
,
и
да
му
знак
главом
да
може
се
дићи
.
Харалампије
дигне
се
.
Харалампије
не
би
бранио
тако
ма
до
зоре
седити
.
Но
Ферхад-паша
мора
,
мисли
за
сутрашњи
диван
,
ту
је
говор
о
предаји
Голупца
.
Ферхад-паша
је
Турчин
,
ал
’
у
њему
бољма
бије
српско
срце
нег’ли
у
Харалампији
.
Харалампије
отпраћен
је
до
одређеног
му
чадора
,
и
легне
да
спава
.
Леп
санак
је
боравио
и
сневао
о
патријаршији
,
о
вакуфима
.
XXИИИ
Сутрадан
султан
Амурат
позива
паше
и
везире
на
диван
.
Скупљени
седе
,
а
султан
диван
отвори
.
Султан
започе
.
—
Шта
је
,
Ферхад-пашо
,
јеси
л
’
се
са
ђауром
погодио
.
—
Јесам
,
силни
падишо
,
ал
’
за
сто
и
педесет
хиљада
дуката
.
—
Пеки
—
оштрим
гласом
пресече
султан
.
—
Поклисар
без
тога
не
сме
натраг
,
макар
му
овђе
главу
скинули
.
Ако
му
се
не
да
,
Јеремија
ће
се
предати
Маџарима
—
рече
Ферхад-паша
.
—
Дост
’
би
било
Јеремији
сто
хиљада
,
безевенк
—
рече
Исак-паша
.
—
Најбоље
би
било
ништ
’
не
дати
,
нег
’
најпре
јуриш
на
Ново
Брдо
,
па
онда
на
Голубац
,
да
отиснемо
Маџаре
,
па
ће
Голубац
сам
пасти
—
рече
Јакуп-паша
.
—
Ал
’
ако
јуриш
сузбију
,
војска
ће
ослабити
,
па
с
њом
не
можемо
после
на
Голубац
—
рече
султан
.
—
Силни
падиша
!
Ти
Маџари
баш
су
махнити
,
а
ни
Вукогли-деспот
не
има
памети
кад
пошто-пото
Голубац
не
купе
.
Подари
Јеремији
као
просијаку
тај
новац
,
вратићеду
то
ђаури
.
Кад
имаш
Голубац
,
ухватио
си
Жигмунда
за
раме
,
а
богата
је
тамо
земља
.
—
Ако
баш
није
на
ино
,
нек
му
се
све
изда
,
а
Јеремија
доћи
ће
нам
шака
,
а
лако
је
добити
фетву
против
ђаура
.
И
тај
исти
новац
доћи
још
у
наше
руке
.
А
Вукогли-деспот
велики
је
лис
,
кад
чује
да
се
Ново
Брдо
не
предаје
,
ма
како
ће
обманути
Јеремију
.
А
кад
Голубац
Жигмунду
у
руке
падне
,
онда
ће
са
деспотом
он
нас
овђе
потражити
.
Голубац
нам
је
од
преке
нужде
.
Потражимо
ми
њих
.
Сад
би
најбоље
било
да
покупимо
војску
па
одмах
на
Голубац
,
а
Каралампогли
нек
с
војском
иде
као
чауш
,
и
кад
се
град
преда
онда
Јеремији
нек
се
изда
благо
—
рече
Исак-паша
.
—
А
шта
ћемо
са
Новим
Брдом
?
—
запита
султан
.
—
Засад
опсаду
напустити
,
повући
одавде
војску
у
Једрене
,
а
довући
одмах
ону
од
Крушевца
,
и
са
том
војском
поћи
на
Голубац
.
Та
војска
ће
се
лако
спустити
Моравом
,
заједно
са
заиром
—
рече
Јакуб-паша
.
—
А
тко
да
предводи
ту
војску
—
запита
султан
.
—
Ја
и
Ферхад-паша
,
Јакуб-паша
нек
иде
са
оном
у
Једрене
,
да
сакупи
још
и
друге
војске
,
које
су
из
Караманије
већ
на
путу
.
Моја
војска
ће
примити
од
Јеремије
Голубац
,
а
Маџаре
ћемо
бацити
у
Дунав
.
Можда
ћемо
и
Жигмунда
жива
ухватити
,
а
можда
и
Вукоглију
у
тјеснац
саћерати
,
да
се
преда
једаред
тај
лис
.
Ој
како
би
вољео
Вукоглију
у
шаке
добити
.
Да
ми
је
тестир
,
живог
би
га
одерао
,
те
би
и
остала
Србија
постала
турски
санџак
.
Јер
,
силни
падишо
,
док
Србе
сасвим
не
сломијемо
,
не
можемо
ни
Босну
покорити
,
некмоли
Маџаре
,
а
донде
док
Маџаре
не
сатремо
,
не
можемо
имати
мира
.
Они
подбадају
Вукоглију
,
и
ето
већ
им
је
предао
Београд
и
Мачву
.
Па
Мађаре
потпомаже
римпапа
и
сав
Запад
,
ђаурски
шејкул
—
на
Западу
.
Ако
их
тако
оставимо
,
навалићеду
на
Крушевац
,
кад
то
чују
ђаури
на
Западу
,
покренућеду
против
нас
,
да
све
што
од
Мурата
доба
задобисмо
,
да
нам
из
руку
ишчупају
.
А
кад
Голубац
задобијемо
,
не
могу
Маџари
дуго
ни
Београда
одржати
.
Дај
послуха
твом
вјерном
слуги
,
силни
падишо
.
Султан
се
мисли
,
па
прослови
:
—
Нек
буде
тако
.
Ти
и
Ферхад-паша
водићете
војску
на
Голубац
,
ја
одавде
с
војском
идем
на
Једрене
,
да
не
ломимо
овђе
снагу
,
која
ће
нам
посље
требати
.
Сад
нек
доведу
тог
поклисара
Каралампоглију
,
да
му
кажем
да
примам
Голупца
кључе
,
и
да
ће
Јеремија
добити
што
иште
.
Малочас
,
сејмени
воде
поклисара
Каралампоглију
.
Сејмени
оружани
стоје
до
њега
,
и
за
њим
,
крваве
очи
бацају
на
њ
,
мере
га
,
не
би
л
’
крочио
.
Султан
промери
оком
поклисара
,
па
прозбори
.
—
Чујеш
,
робе
,
примам
Голубац
из
руке
Јеремије
,
коме
дајем
Сенет
,
њему
и
његовим
људ’ма
.
Сви
који
се
предајете
,
под
скут
мој
вас
примам
.
Алах
је
велики
,
и
његов
пророк
.
Велика
је
моја
сила
.
Сви
ћете
бити
моја
раја
,
ил
’
се
морате
сви
покорити
.
Алах
нам
је
дао
сабљу
у
руке
,
и
изрекао
је
,
освојите
свијет
,
и
покорите
га
вјери
пророковој
.
Тко
неће
,
нек
буде
посјечен
,
ил
’
вјечито
наша
раја
.
Погазићемо
све
као
црве
,
од
копите
наших
коња
неће
расти
трава
за
усјеве
,
нит
’
ћете
гојити
домаћу
марву
да
вас
’
рани
.
Предајте
се
сви
,
да
се
џенета
удостојите
.
Ти
ћеш
ићи
с
војском
као
чауш
под
Голубац
и
позваћеш
Јеремију
под
чадор
мог
везира
,
ђе
ће
му
се
благо
избројати
.
То
ће
он
објеручке
примити
.
То
изговори
султан
достојанствено
,
и
мигом
да
знак
да
је
ствар
свршена
,
куповина
и
продаја
Голупца
уговорена
.
—
Ја
се
клањам
свевишњем
богу
,
који
је
Алах
,
и
његовом
свијецу
пророку
Мухамеду
,
што
сам
се
удостојио
великом
падиши
поклонити
се
,
ја
његов
роб
,
највећем
султану
.
Но
,
нек
ми
је
тестир
,
слободе
,
коју
запитати
—
рече
узбуђен
поклисар
.
—
Говори
робе
.
—
Ја
сам
био
тај
,
који
сам
свјетовао
да
се
Голубац
преда
.
Благо
тројица
имамо
међу
собом
дјелити
,
Јеремија
,
Јаблановић
и
ја
.
Тко
ће
нас
подјелити
?
Ако
Јеремија
сам
добије
,
рећи
ће
,
е
он
је
господар
од
Голупца
,
Јаблановић
ће
искати
свој
дјел
,
ја
како
стојим
онда
,
не
знам
.
Би
л
’
би
нас
паше
подјелиле
?
—
рече
поклисар
.
Султан
се
насмјеши
,
паше
главом
махају
.
—
Пеки
,
ви
ђаури
морате
пропасти
,
кад
се
не
можете
међу
собом
ни
у
куповини
подјелити
.
Кад
ни
ту
не
можете
,
како
ћете
се
на
јуначком
мејдану
дјелити
.
Но
кад
сами
нијесте
кадри
,
ми
ћемо
вас
подјелити
.
Код
Ферхад-паше
биће
благо
,
он
је
уговор
склопио
,
и
он
ће
вам
у
делби
по
турском
ћитабу
судити
.
—
Благодарим
ти
се
,
силни
падишо
,
што
си
се
и
на
мене
,
на
твог
роба
смиловао
.
Допусти
ми
да
ти
скут
и
кољено
цјеливам
.
Поклисар
пође
да
цјелива
,
ал
’
он
да
знак
руком
да
га
одбија
.
Сејмени
га
за
руку
ухвате
и
не
пуштају
даље
.
—
Уклони
се
,
Ферхад-паша
ће
све
наредити
.
Поклисар
се
ропски
поклони
,
и
праћен
од
сејмена
изиђе
и
у
свој
чадор
оде
.
Султан
и
паше
при
изласку
његовом
презрено
га
гледе
.
Неки
,
безевенк
,
—
мумлају
.
Диван
је
у
главноме
све
извршио
,
и
закључио
,
сад
се
паше
дижу
и
разилазе
.
Ферхад-паша
чини
припреме
за
пут
.
Татари
на
брзи
коњи
језде
у
Крушевац
да
позову
оданде
индат
,
који
ће
поћи
на
Голубац
.
Телал
виче
да
се
војска
за
Једрене
спреми
.
Код
Турака
је
све
на
опрезу
,
азапи
,
јањичари
,
коњаници
већ
су
у
реду
да
се
крећу
,
и
тешке
камиле
дижу
се
,
и
сва
заира
се
вуче
.
И
сам
султан
са
свитом
је
у
преправности
.
Вече
је
,
војска
се
креће
.
Исак-паша
и
Ферхад-паша
поћи
ћеду
са
нешто
војске
у
Крушевац
,
па
онда
после
на
Голубац
.
Ферхад-паша
дозива
Каралампоглију
.
Овај
дође
и
накратко
ћеду
се
још
поразговарати
.
Оба
седе
у
чадору
да
се
овде
још
последњи
пут
ђаконијама
,
пићем
и
јестивом
заложе
.
Ферхад-паша
започе
.
—
Е
,
свршили
смо
,
ова
војска
враћа
се
у
Једрене
,
а
ми
ћемо
с
Исак-пашом
у
Крушевац
,
одакле
ћемо
после
на
Голубац
.
Глава
војске
биће
Исак-паша
,
као
беглербег
Уруменлије
,
а
ја
сам
до
њега
.
Код
Голупца
ћу
новац
предати
.
—
Е
добро
,
честити
пашо
,
само
немој
на
ме
заборавити
,
а
ја
ћу
ти
бити
захвалан
.
Но
сад
да
ти
нешто
кажем
.
Оне
поклоне
што
сам
понео
,
теби
ћу
дати
,
они
’
пет
хиљада
дуката
,
јер
Исак-паша
и
они
други
за
то
ионако
ништ
’
не
знаду
,
а
право
да
ти
кажем
,
од
дивана
су
ми
нешто
омрзнути
,
а
мени
је
доста
и
један
пријан
,
такав
као
што
си
ти
.
Извадићу
из
мог
пртљага
и
предаћу
ти
све
.
Ферхад-паша
мисли
се
.
—
Добро
,
примићу
,
ал
’
после
с
тим
располагати
ћу
како
ми
је
воља
—
рече
озбиљнијим
гласом
Ферхад-паша
.
—
Нек
ти
је
како
ти
драго
,
само
гледај
при
делби
да
ме
Јеремија
и
Јаблановић
не
прјеваре
,
јер
су
силеџије
,
како
би
’
ја
с
њима
као
трећи
на
крај
изишао
.
Можда
ћеду
се
и
њи
’
двојица
у
делби
покрвити
.
—
То
је
моја
брига
.
Но
сад
више
није
нам
до
оклевања
,
већ
спрјеми
се
,
па
одма
на
коња
.
Харалампије
диже
се
.
—
Е
тако
,
ја
ћу
се
одма
’
спрјемити
,
онда
можемо
кретати
се
.
—
Најпре
донијеси
новце
—
рече
мало
оштријим
гласом
Ферхад-паша
.
Харалампије
канда
је
само
хтео
да
збуни
са
предајом
новца
,
ал
’
Ферхад-паша
не
да
се
збунити
.
Ферхад-паша
пошље
своје
сејмене
те
донесу
пртљаг
с
благом
и
поклонима
.
И
сам
Харалампије
их
је
пратио
.
Тешко
му
било
од
тог
блага
растати
се
.
А
овамо
,
опет
,
чини
му
се
да
Ферхад-паша
није
му
тако
пријазан
као
што
се
у
почетку
показивао
.
Сад
му
је
тек
брига
,
велики
терет
.
Ферхад-паша
се
’
ладан
показује
.
Није
се
Харалампији
ни
за’фалио
за
то
благо
.
То
га
јако
пече
.
Дође
час
да
се
крећу
.
Ферхад
наложи
једном
бимбаши
да
у
пратњи
буде
покрај
Харалампија
,
као
неки
телохранитељ
,
ал
’
управо
да
пази
на
њега
.
Одавна
њега
Ферхад-паша
познаје
,
не
верује
му
.
Већ
су
на
путу
,
Ферхад-паша
са
Уруменли-беглербегом
зајезди
,
ал
’
тако
да
му
је
око
увек
надаље
спред
јездећег
Харалампија
гомилу
управљено
.
Бимбаша
,
пратиоц
Харалампије
,
знао
је
српски
,
зато
га
је
Ферхад-паша
тамо
и
наредио
.
Јаши
до
Харалампија
.
Харалампије
кад
је
видио
’
ладноћу
Ферхад-паше
,
и
његов
поглед
и
стиснуте
вилице
,
рекао
би
да
нешто
презире
,
и
разан
прелазак
у
лицу
и
погледу
неку
сумњу
је
почео
уливати
у
Харалампија
.
Поче
му
се
чинити
да
је
то
лице
негда
у
животу
видио
.
Сад
му
је
већ
исто
несносно
.
Но
ипак
Харалампија
не
може
да
позна
некадашњег
Петошка
.
Тко
би
и
помислити
могао
да
будала
може
код
Турчина
дотерати
да
седи
уз
падишу
на
дивану
.
Петошко
је
био
у
царском
двору
српског
цар-Лазара
будала
,
и
с
њим
су
великаши
и
слуге
подсмех
правили
.
Има
таквог
доба
кад
су
мудри
будале
,
а
и
има
таквог
доба
кад
су
будале
мудри
.
Било
је
доба
кад
је
најјачи
био
и
најпаметнији
,
кад
је
само
мишца
решавала
,
а
не
ум
.
Тко
је
могао
песницом
у
чело
вола
убити
,
тај
је
више
важио
,
нег
’
који
је
књигу
писао
.
Петошко
од
детињства
слаб
,
шпрљав
,
био
је
међу
делијским
дечацима
,
ма
јунацима
,
руглу
изметнут
.
Није
могао
с
њима
клипка
вући
,
плоче
бацати
,
дивље
коње
јахати
,
буздованом
силно
хитат
се
.
А
тко
то
није
знао
,
нису
га
волеле
ни
цуре
,
некмо
ли
јунаци
.
Па
јошт
криваста
плећа
.
Па
није
ни
за
калуђера
,
па
ни
за
свештеника
,
јер
такав
човек
кад
није
наоко
,
није
за
свештеника
.
Такав
шпрљавац
кад
у
цркви
служи
,
и
ходи
,
зли
језици
кажу
—
гле
иде
као
кртица
,
треба
такав
да
је
,
да
кад
у
цркви
ходи
,
главом
полилеј
да
додирне
.
Онда
је
и
сва
памет
ту
.
Тако
је
то
било
онда
.
Човек
се
није
мерио
главом
до
рамена
,
већ
од
ноге
до
главе
у
дужину
.
Телесна
снага
била
је
све
и
сва
.
Но
Петошко
је
имао
дивну
бистру
памет
,
и
у
срцу
жарко
родољубље
.
Проучио
је
многе
књиге
.
Видио
је
охолост
и
грабљивост
,
завист
великаша
,
видио
је
’
де
народу
прети
опасност
,
’
де
га
трзају
на
све
стране
,
а
не
може
му
никаква
мишца
помоћи
.
Сватко
себи
дере
.
Петошко
остави
дом
,
задругу
своју
,
оде
у
свет
,
у
српски
свет
,
проучавао
је
нуждан
народ
,
поучавао
га
,
крепио
га
у
духу
,
уливао
му
је
у
душу
стрпљење
и
дурашност
,
а
да
га
турска
заплава
као
олош
не
однесе
.
Кад
се
неко
време
тако
у
народу
потуцао
,
као
сиромашак
путник
похађао
је
властелинске
замке
,
дворе
,
као
шаљивчина
да
гордој
властели
у
шали
истину
рећи
може
.
Тако
је
Петошко
проглашен
био
за
будалу
,
који
тек
ћаска
да
људе
забавља
,
јер
такав
шкрљавац
за
друго
што
и
није
.
Петошко
је
тако
кроз
препоруку
дошао
у
крушевачки
двор
цар-Лазара
.
Ту
је
после
Петошко
прилике
имао
све
погрешке
и
страсти
српски
’
великаша
у
шали
пецкати
,
и
такве
им
је
истине
казао
да
су
се
тек
разгледали
и
тек
смехом
све
забашурили
,
а
као
будали
праштало
се
,
а
да
не
би
будала
дворска
,
не
један
властелин
распрскао
би
му
мозак
што
[
су
]
њега
његове
шале
за
срце
ујеле
.
Не
једног
калуђера
је
тако
испрескакао
,
и
не
једаред
је
Харалампија
,
садањег
Каралампоглију
,
тако
шинуо
,
да
би
му
овај
за
то
радо
јектеније
читао
.
Но
кад
је
цар
Лазар
на
Косову
пао
,
кад
је
видио
како
се
Гребљановићи
међу
собом
кољу
,
како
властелини
један
од
другог
отимају
,
напослетку
и
Турцима
служе
,
видио
је
да
је
куцнуо
час
,
да
почиње
пропаст
народа
.
Петошко
је
оставио
изненада
дворе
царице
Милице
,
ником
се
не
јави
,
и
оде
у
свет
,
у
Турке
,
као
и
многи
други
,
ал
’
са
тврдом
вољом
и
намером
,
кад
му
није
могуће
код
куће
свом
народу
добра
чинити
,
а
оно
као
Турчин
то
да
чини
.
Такав
је
био
Ферхад-паша
.
Харалампије
,
телбиз
,
испитује
бимбашу
за
Ферхад-пашу
,
не
би
л
’
што
дознао
,
ко
је
и
шта
је
био
негда
Ферхад-паша
.
Обрицао
му
је
и
новаца
,
да
све
што
зна
о
Ферхад-паши
искаже
,
какве
је
ћуди
,
у
каквој
милости
стоји
код
султана
.
Не
помаже
никакав
бакшиш
,
не
зна
му
ништ
’
казати
о
Ферхад-паши
;
но
бимбаша
ће
паши
све
исказати
што
је
од
Харалампоглије
чуо
.
Тако
путујући
стигну
у
Крушевац
.
XXИВ
У
Крушевцу
Турчин
влада
.
У
дворима
цар-Лазара
турске
паше
рахатлују
,
у
дворанама
где
се
царица
Милица
и
кћери
јој
шетале
,
турске
хануме
и
буле
шетају
се
.
То
су
српске
цуре
,
које
су
турских
шака
допале
.
Има
их
силом
отетих
,
доведених
.
Има
их
које
су
у
харач
дате
.
Турчин
је
ту
господар
,
турске
шајке
плове
по
кривудастој
Морави
,
масна
поља
,
красне
долине
и
планине
у
турским
су
рукама
.
Ту
се
већ
Србин
рађа
као
раја
,
а
као
раја
и
умире
.
Србин
плаћа
Турцима
харач
,
ал
’
у
том
харачу
су
и
цуре
.
Свако
котарје
даје
по
коју
цуру
у
харач
,
као
и
другу
робу
.
Кметови
сеоски
иду
од
куће
до
куће
,
траже
цуре
,
ставе
их
на
углед
,
и
најлепше
изберу
,
јер
Турчин
са
лепом
невом
проводи
ћеф
.
И
сиве
соколове
,
увеџбане
,
морали
су
у
харач
давати
.
Тако
те
красне
српске
цуре
,
с
тим
сивим
српским
соколовима
доведене
су
у
хареме
паша
,
да
откинуте
од
својих
до
века
чаме
,
да
проклињу
свој
рођендан
.
Ферхад-паша
,
Исак-паша
ту
су
у
двору
.
Ферхад-паша
станује
баш
у
оној
дворани
,
’
де
је
негда
као
Петошко
својим
шалама
српску
господу
занимао
.
Шта
је
помислио
Ферхад-паша
кад
му
на
памет
пала
стара
времена
,
кад
је
Србин
још
снажан
био
,
кад
је
имао
своје
царство
?
И
каква
разлика
између
Петошка
и
Ферхад-паше
!
У
српском
царству
Петошко
српска
луда
,
у
турском
царству
паметан
турски
паша
.
И
док
је
српски
народ
сретни
био
,
Петошко
је
био
несретна
,
руглу
изметнута
луда
,
а
кад
је
српски
народ
несретан
,
његова
срећа
код
Турчина
цвета
.
Није
ни
онда
био
сретан
,
па
ни
сада
.
За
другим
нечим
је
тежио
,
не
за
турским
благом
и
саном
.
Он
је
свој
род
љубио
.
У
народу
,
и
да
је
остао
као
Петошко
,
ништ
’
не
би
могао
чинити
.
Тко
ли
би
Петошка
слушао
.
И
код
самих
Турака
да
се
више
чинити
за
народ
гдешта
,
негли
у
свом
народу
,
који
је
већ
тако
поцепан
,
удови
тако
покидани
,
разбачени
,
да
их
је
и
наћи
тешко
,
некмоли
опет
уједно
ставити
.
Петошку
је
тешко
пало
у
дворанама
цар-Лазара
,
негдашњем
му
господара
,
боравити
,
ал
’
кад
је
већ
ту
,
тешко
би
се
од
истих
откидао
.
Спомени
га
негдашњи
јошт
онде
вежу
.
Још
болно
му
срце
овамо
га
привлачи
.
Ферхад-паша
неће
се
овде
дуго
бавити
.
Мора
с
војском
на
Голубац
.
После
кратког
рахата
,
одмора
,
дозове
Ферхад-паша
Харалампија
да
се
с
њим
опет
разговара
.
И
он
је
ту
у
двору
стањен
,
и
једва
чека
да
га
Ферхад
позове
.
Ферхад-паша
целог
пута
показивао
се
као
прави
турски
паша
прам
Харалампији
,
гордо
,
као
прам
ђауру
,
јер
би
иначе
другима
у
очи
пало
.
Овако
кад
га
к
себи
дозива
,
изгледа
канда
се
с
њим
даље
разговара
о
предаји
Голупца
.
Харалампије
дође
.
Пиће
и
јестиво
,
преправљено
је
као
и
пре
.
Сад
се
Ферхад-паша
одрешитије
показује
нег
’
на
путу
.
Поседају
.
Ферхад-паша
на
душеку
са
прекрштеним
ногама
.
Харалампије
тако
исто
чини
,
да
се
паши
не
замери
,
по
реду
као
што
треба
прекрсти
ноге
,
и
стоји
му
добро
као
правом
Турчину
.
Ферхад
га
гледа
и
промери
,
па
прослови
.
—
Доста
смо
се
на
путу
изломили
,
сад
мало
рахат
,
па
онда
опет
на
посао
.
Ето
ти
ђаконије
,
једи
,
пи
’
,
Каралампоглијо
,
и
буди
весео
,
знаш
ли
да
си
у
двору
,
у
дворани
цара
Лазоглије
.
Баца
очи
на
све
стране
,
дворана
му
је
позната
.
—
Знам
,
био
сам
о’ђе
више
пута
још
као
прост
калуђер
са
мојим
архимандритом
,
ту
су
биле
војводе
и
српска
госпоштина
,
и
сам
патријар
’
амо
је
долазио
,
еј
то
су
била
времена
,
ту
се
негда
и
веселило
,
још
кад
је
султана
Милева
ђевојком
била
.
—
Е
,
тако
видиш
,
сад
се
Турци
овде
веселе
са
својим
хуријама
.
Алах
нам
је
дао
силу
,
па
све
можемо
.
Харалампије
,
кад
је
видио
да
Ферхад
није
зле
воље
,
све
дубље
у
разговор
улази
,
а
вино
га
још
већма
побуђава
.
—
Ој
,
честити
пашо
,
како
је
красно
бити
Турчин
.
—
Има
и
код
нас
сиротиње
,
фукаре
,
као
и
код
вас
,
па
све
то
је
алах
и
пророк
уједно
спојио
;
а
ви
сте
покидани
.
Ал
’
оставимо
то
на
страну
.
Дакле
,
ти
си
већ
био
у
овој
дворани
.
—
Више
пута
.
Као
што
реко
’
,
долазаше
амо
господа
,
и
ја
с
њима
покрај
архимандрита
ил
’
владике
,
и
сам
патријар
’
је
ту
више
пута
био
.
—
Па
што
сте
ту
радили
.
—
Најпре
се
сјетоваше
војводе
у
другој
дворани
,
па
је
онда
о’ђе
био
објед
и
вечера
.
Па
онда
свира
се
и
пјева
уз
гусле
,
па
опет
прије
и
ил
’
посље
збијају
се
шале
,
дворска
будала
је
ту
,
па
се
са
гостима
титра
.
—
Па
и
цар
Лазогли
имао
је
будалу
?
Онда
није
чудо
што
је
пропао
на
Косову
.
—
Е
да
знаш
,
код
нас
је
нешто
друга
будала
,
нег
’
код
вас
.
Те
будале
су
изгледале
на
луде
,
а
ипак
нису
,
паметнији
су
нег
’
други
.
Они
тако
рекну
у
брк
,
и
војводама
и
самом
цару
,
да
се
сви
зачуде
,
ал
’
њима
је
све
слободно
.
Тако
у
цар-Лазара
је
била
једна
будала
,
да
му
пара
није
било
наћи
.
Тај
је
сваког
дирнуо
,
и
мене
ујео
за
срце
.
Ја
га
нијесам
трпио
,
ал
морао
сам
као
други
све
прогутати
.
Е
да
је
био
у
мојој
власти
,
кожу
би
’
му
одерао
,
такав
је
био
лајавац
,
ал
’
у
њега
не
сме
се
дирнути
.
—
Па
тако
сте
то
све
трпјели
?
—
То
је
овако
.
Будала
чује
од
господе
какав
је
тко
,
и
то
онда
чује
кад
онај
није
онђе
о
ком
је
говор
,
а
господа
хоће
да
се
оговарају
ка
’
и
други
,
а
кад
су
заједно
међу
собом
мишљео
би
да
су
сами
побратими
.
Па
кад
су
у
скупу
код
цара
ил
’
ђегођ
,
не
смије
једно
против
другог
да
рече
што
мисли
о
њему
.
Будала
зна
све
како
дишу
,
који
је
какав
,
па
сад
једног
реч’ма
окресне
,
сад
другог
,
и
ником
не
остане
дужан
,
ма
му
тко
шта
рекао
,
а
и
све
изједначи
тако
,
да
кад
у
једног
задирне
,
а
други
се
смеју
,
онда
оног
задирне
у
оног
који
се
најјаче
смеје
,
као
из
неке
пизме
,
па
тако
редом
,
сватко
своје
извуче
.
—
Дакле
,
смије
свашта
рјећи
.
—
Свашта
.
Ал
није
им
се
чудити
,
и
сам
би
му
простио
.
Понајвише
изгледају
као
неки
богаљеви
,
па
онда
шарене
хаљине
,
на
глави
капа
звекетуша
,
чудо
.
—
Тешко
ђаур’ма
кад
смиједу
само
луде
слободно
говорити
,
пеки
,
морали
сте
царство
изгубити
.
Дакле
такав
је
био
тај
Петошко-ефендија
,
да
је
мудре
памети
учио
.
Па
јесу
ли
му
једаред
кожу
одерали
,
кад
је
Лазогли
царство
на
Косову
изгубио
.
—
Тко
би
знао
куд
се
ђео
,
такова
трта
тко
би
још
о
њем
бригу
водио
,
кад
су
толики
бољи
пропадали
.
—
А
није
л
’
га
Милева
султану
собом
повела
кад
дође
до
султановог
харема
?
—
Но
још
таквог
би
делију
Турци
требали
,
та
трта
,
ваљда
су
га
турске
копите
сатрле
.
—
Турчин
у
луде
не
дира
,
ал
таква
будала
као
што
је
тај
био
код
Турчина
би
прокопсао
,
јер
они
такве
будале
воледу
.
Ту
сад
Ферхад
почине
.
Побојао
се
да
га
осећај
и
спомени
у
дубље
не
увуку
,
па
окрене
разговор
.
—
Тако
је
то
,
видиш
ли
,
код
нас
.
А
би
л
’
ти
био
пашом
радо
?
—
Кад
би
ме
запашили
,
и
ја
би
’
се
потурчио
,
ал
’
није
лако
до
паше
доћи
,
а
ја
нијесам
вичан
у
боју
се
тући
;
што
сам
био
боја
то
је
било
у
манастиру
кад
сам
био
млађи
,
са
братијама
,
знаш
онако
за
какву
прњаворку
,
па
се
прочупамо
мало
за
косе
и
за
браду
,
па
се
опет
лако
измиримо
,
јер
помирење
и
вјера
налаже
.
—
Пеки
,
ал
’
сте
ви
ђаури
крмци
,
какав
је
то
ћитап
,
да
се
најпре
тучете
,
па
онда
измирите
,
боље
пак
вас
уче
да
се
не
тучете
,
па
не
треба
да
се
измирите
.
Па
јесу
л
’
сви
ваши
дервиши
такви
?
—
Нијесу
.
Е
да
су
сви
такви
као
ја
,
камо
срећа
и
по
вас
,
ал
’
има
их
и
ту
свакојаких
,
ето
као
што
је
Мелентије
и
њему
подобни
;
но
ти
,
као
што
већ
једном
реко
’
,
главу
би
за
вјеру
положили
.
—
Ми
Турци
такове
требамо
као
што
си
ти
.
—
Потпомогни
ме
,
ма
напослетку
и
Турчин
био
.
—
Само
предајте
Голубац
.
—
А
шта
би
’
ја
код
вас
могао
бити
,
за
пашу
нијесам
.
—
Муфтија
,
као
ђаурски
дервиш
си
улема
њихов
,
а
кад
се
потурчиш
,
бићеш
улема
,
а
од
улеме
,
свашта
може
за
кратко
време
.
—
Па
тај
муфтија
може
л
’
имати
жена
кол’ко
хоће
?
—
Може
,
а
на
што
ти
толике
жене
?
—
А
на
што
пашама
толике
?
—
Не
мора
ни
паша
имати
много
жена
.
—
Ух
,
ала
је
красно
пашом
бити
,
толике
красне
цуре
за
жене
имати
,
то
је
живот
.
Ал
’
кажи
ми
,
честити
пашо
,
колико
ти
имаш
жена
?
—
Хануму
имам
једну
,
и
више
никог
.
—
Какав
си
ти
онда
паша
?
—
Није
сватком
дат
један
ћеф
.
—
Кад
би
’
тако
живљео
,
вољем
оно
бити
што
сам
.
—
Ти
можеш
онда
живљет
по
твом
ћефу
.
—
Па
чујем
старе
паше
,
па
младе
жене
.
—
Пророк
се
за
нас
побринуо
да
нам
све
мора
говети
,
било
младо
,
било
старо
.
—
Ух
,
сад
да
сам
паша
као
ти
,
па
да
сам
дочекао
у
Крушевцу
ево
овђе
живљег
,
па
харем
,
не
би
’
се
мјењао
ни
са
цар-Лазарем
.
—
А
није
ти
жао
завичаја
,
дворе
Лазоглине
,
ђе
се
сад
турбани
вију
,
ништ
’
те
не
тишти
?
—
Ништ
’
.
—
Ни
ови
двори
,
ни
оне
планине
,
ни
спомени
ђетинства
.
—
Ништ
’
ме
не
тишти
,
само
треба
добро
живљет
,
па
човјек
на
све
заборави
.
Ферхад
га
промјери
оком
,
једва
се
може
уздржати
да
га
погледом
не
пресјече
,
но
сабере
се
.
—
Ти
си
наш
,
такве
ми
потребујемо
.
Но
сад
је
да
починемо
.
Каралампоглијо
,
засад
ћу
ти
само
још
једну
рећи
,
Јеремијин
дар
употребићу
како
ваља
.
—
Честити
пашо
,
не
заборави
ме
—
рече
Харалампије
,
очи
му
влажне
од
задовољства
,
ал
’
пе’ар
празан
.
Ферхад
устаде
и
довикне
чаушу
,
који
са
сејмени
Харалампија
до
његовог
чадора
допрати
.
Харалампије
легне
и
заспи
.
Ферхад
још
промишља
о
судби
човека
и
народа
,
па
и
он
пређе
у
покој
сна
.
Сутрадан
крене
се
војска
пут
Мораве
на
Голубац
.
Ту
је
и
Харалампије
.
XXВ
Откако
је
Харалампије
отишао
,
Жигмунд
једнако
напада
на
Голубац
.
Војске
му
је
довољно
било
да
освоји
Голубац
,
и
да
на
знање
деспоту
,
да
са
његовим
одељењем
у
миру
остане
,
као
у
резерви
.
Деспот
је
тако
и
чинио
,
знајући
да
Розгоњија
сам
хоће
да
уђе
у
град
,
па
зато
и
жели
да
га
ли
само
мађарска
војска
освоји
.
Розгоњија
није
веровао
деспоту
,
побојао
се
да
не
уђе
деспот
први
у
град
,
па
да
се
како
год
онде
не
угњезди
,
јер
би
се
Жигмунд
лако
од
деспота
наговорити
дао
да
га
онде
остави
.
Розгоњија
знао
је
како
је
деспот
у
животу
свом
много
пута
с
Турцима
шуровао
,
а
знао
је
и
то
,
да
је
изврстан
војвода
,
мудар
,
и
у
невољи
зна
се
наћи
.
Лако
му
је
било
погодити
и
то
да
је
тешко
пало
деспоту
предати
Београд
,
ал
’
је
морао
,
јер
се
на
то
још
деспот
Стеван
потписао
.
А
да
није
тако
било
,
тко
зна
би
л
’
се
деспот
Бранковић
на
то
потписао
,
и
не
би
ли
пре
с
Турцима
мир
учинио
.
Штавише
,
Розгоњија
и
то
држи
,
да
би
деспот
могао
био
искресати
и
то
што
је
Јеремија
за
откуп
Голупца
искао
,
јер
је
деспот
силно
богат
,
богатији
нег
’
краљ
Жигмунд
,
но
само
зато
није
дао
,
што
неће
он
добити
Голубац
.
Жигмунд
закључи
да
се
са
свих
страна
на
Голубац
нападне
,
да
не
би
Турци
чули
како
Јеремија
отпор
даје
.
Преко
,
из
Ласловара
Лошонција
из
топова
грува
,
бије
Голубац
.
Његова
кћи
Цецилија
,
красна
дева
,
делија-девојка
,
за
великим
топом
провирује
,
гледи
,
промерује
,
нишани
.
Плане
,
задими
се
,
а
најјача
кула
Голупца
занија
се
и
сруши
.
Руше
се
и
бедеми
.
Розгоњија
јуриша
,
ал
’
још
не
може
да
продере
.
Јеремија
и
Јаблановић
још
се
јако
одапиру
.
Јеремија
очајно
се
бије
.
Зна
ако
допадне
шака
Мађара
,
да
ћеду
му
череци
висити
на
капијама
Голупца
.
Боље
је
и
погинути
.
Бог
му
више
не
помаже
,
он
то
добро
зна
,
ђаво
је
већ
узео
од
њега
ушур
,
ал
’
ни
у
паклу
неће
да
је
лош
.
То
је
старо
јунаштво
,
којим
је
негда
са
деспотом
код
Искре
главе
турске
рубио
.
Мађари
пењу
се
на
бедеме
,
куљају
кроз
бедемску
провалу
,
но
буду
опет
преметнути
.
Добри
стари
војници
Јереми
[
ји
]
ни
,
не
даду
педљу
земље
;
који
мисли
барјак
да
забоде
,
у
исти
мах
буде
низ
бедем
преметнут
.
Телеса
нападача
груну
доле
да
одјек
даду
.
Војници
не
знаду
за
продају
Голупца
.
Они
држе
да
за
Србију
Голубац
бране
,
а
кад
се
мора
предати
,
свеједно
им
је
дошао
ли
град
у
турске
ил
’
друге
руке
.
И
Јаблановић
бори
се
као
стари
лав
,
да
и
за
њ
добра
бити
неће
ако
Голубац
падне
.
Мађари
одустану
од
јуриша
да
се
мало
саберу
,
и
поткрепе
,
па
ћеду
опет
на
јуриш
.
Ово
је
био
још
последњи
јуриш
који
се
могао
одбити
.
Још
један
,
пак
Јеремија
подлећи
мора
.
Велика
је
брига
Јеремију
обузела
.
Нема
Турака
,
нема
Харалампија
,
нема
трага
.
Војника
мало
и
све
то
већ
уморно
од
јуриша
и
неспавања
.
Мађари
се
ноћу
скупљају
,
пре
нег
’
што
зора
заруди
,
ударићеду
новом
силом
,
сватко
верује
да
наступајућем
јуришу
Јеремија
одољети
не
може
.
Ни
сам
Јеремија
ни
Јаблановић
не
уздају
се
одбити
нов
јуриш
,
већ
се
као
за
смрт
преправљају
.
Отпочину
,
ал
’
закратко
,
опет
се
дигну
.
Обуку
се
у
свечано
,
најскупље
руво
,
све
што
је
најдрагоцјеније
узму
к
себи
.
Тако
у
једној
већ
раскиданој
кули
седе
,
очекују
нов
јуриш
и
крепе
се
пићем
.
Лошонција
већ
не
пуца
на
ту
кулу
,
јер
није
нужно
,
а
не
зна
тко
тамо
међу
развалинама
седи
.
Јеремија
прослови
.
—
Већ
ми
миш’ца
изнеможе
,
а
Турака
нема
,
па
нит
’
Харалампија
.
—
Бо’ме
зло
,
ту
се
мора
мријети
,
спаса
ту
не
има
,
Мађари
ћеду
опет
на
јуриш
,
да
нам
тренутка
не
даду
,
да
нас
тако
уморене
сатру
.
—
Само
да
је
ту
Харалампије
,
па
да
знамо
на
чему
смо
.
—
Шта
ће
нам
Харалампије
без
Турака
.
—
Та
бар
та
трта
да
је
ту
,
да
знамо
је
л
’
долази
Турчин
,
да
се
знамо
равнати
.
—
Е
већ
је
доцне
—
рече
замишљен
Јаблановић
.
—
Није
доцне
,
како
би
било
да
ти
идеш
Жигмунду
да
понудиш
град
.
—
Понуђасмо
деспоту
,
ал
’
не
шћеде
плаћати
,
неће
сад
ни
Жигмунд
шћети
.
—
Покушајмо
,
можда
ће
шћети
,
хајд
’
ти
да
одеш
тамо
,
а
ја
ћу
донђе
град
чувати
.
—
Иди
ти
тамо
,
Јеремија
,
ја
ћу
град
чувати
.
—
Волијем
погинути
нег
’
тамо
ићи
.
—
Овако
ћемо
сви
пропасти
.
—
Не
има
се
куде
.
На
лицу
војвода
познаје
се
самртно
бледило
.
Страшна
је
њихова
борба
у
души
.
Ту
се
мисли
,
жеље
,
надње
испрекрштају
.
Скуп
је
сваки
тренутак
.
Пију
,
да
забораве
боље
.
Јаблановић
диже
пе’ар
,
па
прослови
.
—
Јеремијо
,
још
који
час
,
па
је
наш
удес
ту
.
Живити
ил
’
мријети
.
Све
на
себи
свјечано
носим
,
од
чије
руке
паднем
,
тога
је
свије
што
је
на
мени
,
ал
’
и
ја
ћу
главу
замјенити
.
Но
ево
сад
испијам
овај
пе’ар
,
као
причешће
,
јер
доиста
јесмо
огријешили
душе
.
—
Кад
Бранковић
предаје
Мађарима
град
,
нијесмо
ми
криви
,
ионако
се
Голубац
за
Србију
одржат
не
море
,
што
нам
се
може
пребацити
?
Јаблановић
канда
си
душу
крепи
реч’ма
Јеремије
.
Пе’ар
испију
.
—
Е
,
да
нам
је
сад
ту
бар
Харалампије
,
да
нас
исповједи
и
причести
—
рече
Јаблановић
,
нешто
као
шаљиво
,
лице
му
се
смеши
,
ал
’
очи
му
бољу
издају
.
—
Ха
,
да
нас
Харалампије
исповједи
,
то
би
нас
још
прије
самртног
боја
ђаволи
морали
вући
у
пакао
.
А
тко
би
Харалампија
,
тог
грјешника
,
исповједио
.
—
рече
као
из
шале
Јеремија
.
—
И
шћео
се
још
с
нами
дијелити
та
трта
.
—
Та
само
да
нам
је
за
руком
испало
,
лако
би
ми
са
калуђером
.
—
Можда
нас
је
Харалампије
издао
,
благо
је
са
собом
носио
за
паше
,
богзна
куд
је
отишао
,
можда
и
деспоту
—
рече
Јаблановић
,
кољено
шаком
пљесне
,
лица
боре
сумњичивост
му
показују
.
И
самом
Јеремији
набора
се
чело
.
—
Од
калуђера
може
свашта
бити
,
један
ће
умрјети
за
вјеру
а
други
ће
је
погазити
.
—
Тако
исто
је
код
нас
,
нијесмо
ни
ми
бољи
—
одговори
Јаблановић
.
—
Ако
нас
је
издао
,
да
ми
га
је
да
му
кожу
одерем
прије
нег
’
што
ћемо
гинути
.
Тек
што
то
Јеремија
изрече
,
а
топови
са
Ласловара
загрме
,
задими
се
над
Дунавом
.
Розгоњија
уређује
гомиле
војника
за
јуриш
.
У
исти
мах
дође
слуга
и
јави
да
је
ту
улак
турски
и
донео
хабер
од
Турака
.
Јеремија
и
Јаблановић
ђипе
.
Јеремија
заповеди
слуги
да
улака
одмах
доведу
.
Војници
воде
улака
.
Улак
је
већ
пред
Јеремијом
.
Јеремија
како
види
улака
,
устане
,
тако
исто
и
Јаблановић
.
Види
се
на
лицу
Јеремији
како
је
узбуђен
.
Улак
је
,
додуше
ту
,
—
мисли
се
Јеремија
,
—
ал
’
’
де
је
турска
војска
,
топови
са
Ласловара
једнако
грувају
,
ал
’
како
престану
сљеди
нападај
,
и
тај
јуриш
биће
и
последњи
,
и
Голубац
ће
пасти
у
руке
Мађара
.
Јеремија
чека
улака
да
прослови
.
Улак
прави
селам
,
погибне
се
са
поштовањем
и
прослови
српски
:
—
Честити
војводо
Јеремија
,
ја
ти
доносим
добар
хабер
,
турска
војска
нагла
Моравом
пут
Голупца
,
а
још
друга
од
доле
Дунавом
.
Но
пре
свега
треба
да
предаш
Голубац
.
—
А
ђе
је
мој
улак
са
откупом
Голупца
,
ђе
је
благо
,
ђе
је
Харалампије
—
рече
нешто
заплашено
Јеремија
.
—
Твој
улак
је
у
ђаурском
манастиру
код
ваше
Богородице
,
недалеко
одавде
,
ту
је
и
Ферхад-паша
,
већ
да
дођеш
и
донесеш
кључе
Голупца
,
па
да
ти
преда
благо
—
изрече
,
и
гледи
оштро
на
Јеремију
.
Јеремија
је
мало
збуњен
,
не
може
одмах
да
одговори
,
па
тек
проговори
.
—
Повуци
се
мало
ван
,
док
се
са
војводом
посаветујем
.
Улак
изађе
,
војници
га
дочекају
и
одведу
мало
даље
.
Сад
се
решава
судба
Голупца
.
—
Шта
мислиш
,
да
идем
тамо
—
запита
Јеремија
Јаблановића
.
—
Можеш
,
но
шта
је
то
што
је
Харалампије
тамо
остао
?
—
Ваљда
је
трта
тако
израдио
да
се
онђе
подијелимо
,
па
да
идемо
тамо
обоје
.
—
Један
мора
у
граду
остати
,
чујеш
како
са
Ласловара
грувају
,
није
до
чекања
,
већ
иди
ти
сам
и
однеси
кључе
,
па
дођи
одмах
са
Турцима
док
Мађари
нису
на
јуриш
град
отели
,
па
ће
све
бити
доцне
.
—
Е
,
није
до
чекања
,
сад
ћу
коња
обости
,
па
с
улаком
к
Богородици
,
па
што
бог
да
,
и
доћи
ћу
сам
с
турском
војском
,
ил
’
ћу
оданде
лист
послати
за
предају
па
ћеш
и
ти
онда
у
манастир
да
подјелимо
благо
.
Сад
нек
улак
дође
.
Је
л
’
добро
тако
?
—
Кад
није
друкчије
,
нек
буде
тако
.
Јеремија
довикне
,
улак
враћа
се
.
—
Е
ја
готов
полазити
,
на
коња
!
Задње
речи
је
узвикнуо
Јеремија
.
—
Дакле
скупа
ћемо
у
манастир
?
—
запита
улак
.
Да
.
Коње
доводе
;
оружани
момци
,
мала
пратња
четворице
спремна
.
Јеремија
пре
нег
’
што
ће
на
коња
,
јошт
да
се
рукују
,
и
шапне
му
.
—
Не
предаји
града
,
дочекај
Турке
,
кнежевиће
поведи
собом
.
Баце
се
на
коња
и
одјезде
у
манастир
.
Јеремија
остаде
сам
промишља
,
ал
’
кратко
је
време
мислити
се
.
Бојати
му
је
се
да
ћеду
Мађари
узети
град
на
јуриш
пре
нег
’
што
Турци
стигну
,
а
побојао
се
да
Јеремија
сам
не
прими
сав
откуп
Голупца
,
а
њему
ништа
да
не
остане
.
Ватра
у
Ласловару
престаје
,
у
Голупцу
све
куле
порушене
,
у
бедемима
такови
провали
да
се
лако
јуришати
може
,
војници
стубачки
стоје
спремни
.
Розгоњи
пошље
улака
у
град
да
иште
предају
.
Улак
уђе
,
и
заиште
предају
,
јер
ако
не
,
мач
ће
преко
њи
’
прећи
.
Јаблановић
иште
рок
од
једног
дана
,
да
обмане
улака
,
вели
,
да
је
војвода
Јеремија
од
тешких
рана
умро
,
а
после
тог
рока
предаће
град
Жигмунду
.
Дан
му
треба
да
свој
пртљаг
уреди
.
Улак
радостан
натраг
одјезди
,
јави
да
је
Јаблановић
готов
у
року
једног
дана
Голубац
предати
.
Розгоњи
је
за
то
да
се
ни
тај
рок
не
допусти
,
ал
’
Жигмунд
допушта
.
XXВИ
Јеремија
лак
пут
је
имао
до
манастира
Богородице
под
Високом
.
Кад
је
из
града
изишао
,
пројурио
је
кроз
танке
редове
мађарских
стражара
,
и
док
се
скупише
да
вијају
,
већ
је
био
са
својом
свитом
међу
кланцима
’
де
га
достићи
нису
могли
.
Манастир
Богородице
под
Високом
био
је
обилат
у
свему
.
Јеремија
је
добро
живио
са
игуманом
манастира
Радосавом
,
и
требало
је
да
добро
живи
,
јер
је
онде
лежало
његово
благо
на
сахрани
.
А
Радосав
потребовао
је
тако
силног
властелина
као
што
је
Јеремија
,
да
га
од
напасти
брани
,
од
„
нашествија
иноплемеников
,
“
и
тако
рука
руку
пере
.
Јеремија
је
био
као
код
своје
куће
.
Када
се
Јеремија
приближи
манастиру
,
види
много
азапа
,
и
нешто
коњаника
раштрканих
’
де
им
коњи
пасу
,
одмах
се
сетио
да
близу
мора
бити
и
већа
војска
,
која
је
већ
на
путу
Голупца
.
Јеремију
су
већ
ишчекивали
.
Капија
отворена
,
калуђери
пазе
,
ишчекивају
,
и
како
виде
јездеће
,
Јеремију
и
бимбашу
,
продере
се
чауш
,
звекну
таламбаси
,
а
Јеремин
катана
с
бока
затруби
.
Ујезде
у
манастир
.
Улак
,
то
је
исти
бимбаша
који
је
пратио
Харалампија
од
Новог
Брда
до
Крушевца
,
душом
је
одан
Ферхад-паши
.
Ферхад-паша
,
Харалампије
и
Радосав
седили
су
у
трапезарији
жудно
ишчекују
Јеремију
.
Чули
топот
,
трубе
и
таламбасе
,
није
требало
дуго
чекати
,
малочас
док
се
путници
прашине
отресу
,
ту
ћеду
бити
.
Турска
војска
од
Крушевца
Моравом
,
а
она
од
Видина
Дунавом
горе
спојиле
су
се
,
и
тек
у
тол’ко
су
од
Голупца
далеко
да
су
ван
вида
Голупца
и
Ласловара
.
Јеремија
и
бимбаша
ступе
у
трапезарију
,
праћени
од
Радосава
,
који
како
зачу
глас
трубе
,
изиђе
ван
на
дочек
Јеремији
с
ким
се
поздрави
и
пољуби
.
Јеремија
је
угледан
делија
,
ма
и
постарији
.
Стане
насред
трапезарије
,
главу
горе
подиже
,
па
оштар
поглед
баци
на
Ферхад-пашу
,
изгледа
канда
није
дошао
покоран
да
Голубац
преда
,
већ
да
он
што
потраживати
има
.
Јест
,
Јеремија
потражива
цену
Голупца
.
Ферхад-паша
како
уочи
Јеремију
,
диже
се
,
поглади
браду
и
даје
селам
.
—
Ево
,
честити
Ферхад-пашо
,
војводе
Јеремије
да
ти
преда
Голубац
,
а
на
име
светлом
падиши
.
Јеремија
стане
,
чека
одговор
,
оштар
поглед
бацив
на
Харалампија
,
који
је
сад
преобучен
у
калуђерске
хаљине
,
јер
су
му
делијске
тешке
,
а
нашто
му
сад
се
већ
крити
,
кад
је
,
тако
рећи
,
код
куће
.
Ферхад-паша
измери
погледом
Јеремију
,
понуди
га
да
седне
,
и
он
сам
седне
,
и
прослови
:
—
Чуо
сам
за
те
,
војводо
,
како
си
накан
да
предаш
град
,
е
ту
смо
по
твојој
жељи
,
и
благо
је
ту
,
предај
Голупца
.
—
Ја
не
понесо
’
градскијех
кључа
већ
хајд
’
са
мном
,
с
војском
,
јер
су
већ
и
куле
и
капије
проломљене
од
силнијех
топова
што
их
Угри
довезоше
.
А
благо
ми
можеш
овђе
издати
,
а
ја
ћу
ти
дати
листину
да
ти
Голубац
предајем
.
Ферхад-паша
погледи
на
Харалампија
,
који
сад
не
гледи
више
у
Јеремију
ка
’
у
свог
надглавника
,
већ
као
у
деобеника
на
откупној
цени
Голупца
.
Нит
’
га
поздравља
,
нит
’
шири
руке
да
се
с
пута
дошав
пољуби
.
Страст
га
обузела
,
а
и
зебња
да
неће
Јеремија
сам
благо
примити
.
—
Честити
пашо
,
најбоље
би
било
да
се
благо
подјели
у
Голупцу
при
предаји
,
јер
није
ту
само
војвода
Јеремија
,
већ
и
ја
и
војвода
Јаблановић
.
Јеремија
мрко
калуђера
погледа
.
—
Ваљда
сам
ја
господар
од
Голупца
,
и
нитко
други
,
и
што
сам
обрекао
,
сватко
из
моје
руке
има
примати
—
рече
љутито
Јеремија
.
—
Честити
пашо
,
опет
ће
најбоље
бити
у
Голупцу
,
па
да
се
пред
твојим
очима
право
подијели
,
Јеремија
је
силан
,
а
ја
сам
само
калуђер
.
—
Е
кад
је
тако
,
оно
ћемо
овако
.
Обоје
ћете
са
мном
ићи
у
Голубац
,
па
кад
се
преда
град
,
и
Мађаре
распемо
и
у
Дунав
побацамо
,
онда
ћемо
се
амо
вратити
,
и
подијелићемо
међу
нами
благо
,
како
сте
се
нагодили
,
а
ти
војводо
,
начини
одмах
листину
,
и
потпиши
да
мени
град
предајеш
,
тако
и
никако
друкче
,
вријеме
кратко
,
не
може
се
чекати
,
пиши
и
потпиши
,
па
на
коња
.
Радосав
мора
да
донесе
пергаменту
,
и
све
брзо
буде
готово
.
Јеремија
није
могао
противсловити
,
јер
не
само
да
је
душу
продао
већ
и
тело
му
је
у
рукама
Ферхад-паше
,
и
сад
се
више
повратити
не
може
.
Неће
л
’
потписати
,
лако
је
Ферхад-паши
и
силом
га
на
коња
посести
,
и
до
врати
Голупца
доћи
.
Сад
изгледа
као
заробљеник
,
и
предат
је
на
милост
и
немилост
.
Бурне
су
биле
Јереми
[
ји
]
не
мисли
,
потписао
је
,
морао
је
потписати
предају
града
,
а
благо
тек
за
леђи
.
Није
му
на
ино
.
Тешко
му
је
што
га
је
калуђер
надмудрио
.
Држао
је
да
ће
благо
њему
у
шаке
доћи
,
па
би
с
калуђером
лако
.
Доиста
,
Јеремија
не
би
одржао
реч
,
лаком
је
,
бацио
би
калуђеру
кост
.
Како
би
се
као
војвода
и
властелин
с
калуђером
делио
.
Јеремија
се
мало
разабере
,
и
показује
добро
лице
,
да
се
не
би
Ферхад-паша
о
њему
посумњао
.
Харалампије
,
напротив
,
уверен
је
био
,
да
му
Јеремија
обећано
не
би
испунио
,
и
зато
се
бацио
пред
скут
Ферхад-паше
.
Зато
није
се
хтео
с
пута
ни
поздравити
са
Јеремијом
,
јер
би
га
овај
одмах
под
закриље
своје
узео
,
као
потчињеног
,
а
’
де
се
дели
,
’
де
се
Голубац
предаје
,
ту
један
другом
не
може
бити
потчињен
.
А
ионако
сад
се
све
кида
,
цепа
,
па
сваки
се
најпре
за
се
брине
.
Тако
дигну
се
на
ноге
,
и
са
то
мало
војске
крену
се
даље
да
се
споје
са
осталима
,
и
то
пут
Голупца
.
Бимбаша
је
опет
пратио
Харалампија
,
а
Харалампије
једнако
зазире
од
Јеремије
и
удаљује
се
од
њега
.
Јеремија
крвав
поглед
на
њ
баца
,
и
да
на
самог
наиђе
,
тешко
Харалампији
.
Дошли
су
до
ушћа
Дунава
,
’
де
је
већ
сва
војска
спремна
да
оде
на
Голубац
.
XXВИИ
Са
Ласловара
велики
топ
да
знак
,
а
војска
већ
је
у
бојном
реду
,
јурне
на
провале
бедема
.
Сам
Жигмунд
главом
је
ту
,
Розгоњи
до
њега
,
на
једном
вису
,
разгледају
.
Већ
се
Голубац
предати
мора
,
све
је
већ
онде
изнемогло
.
Прошао
је
рок
примирја
,
а
Јаблановић
град
не
предаје
,
Розгоњи
разљућен
рече
краљу
да
треба
посаду
исконабити
.
Но
у
исти
ма
’
брижљиво
гледи
Жигмунд
на
једну
точку
на
противним
голубачким
висовима
,
види
турбане
,
из
кланаца
Турци
куљају
.
Виде
се
и
турски
четокаици
на
Дунаву
,
сав
Дунав
је
бродовима
посут
,
а
у
исти
мах
бела
застава
са
бедема
Голупца
скинута
.
Још
после
истеченог
рока
Јаблановић
оставио
је
забодену
белу
заставу
,
вента
ради
,
не
би
л
’
се
још
Мађари
смиловали
,
не
би
л
’
још
рок
продужили
,
но
што
учинити
нису
били
каиљ
.
Голубац
спасао
се
од
предаје
Мађарима
,
ал
’
се
предао
Турцима
!
Ферхад-паша
стиже
пред
град
са
Јеремијом
,
Јеремија
сам
је
хтео
да
иде
у
град
и
донесе
градске
кључе
,
но
Ферхад-паша
му
не
допусти
,
пошље
свог
бимбашу
као
улака
са
свитом
и
писмом
Јеремије
,
и
позове
Јаблановића
на
предају
.
Јаблановић
дође
са
својим
оружоносцем
и
подворником
који
је
на
јастуку
од
кадиве
носио
кључе
Голупца
.
Ферхад-паша
прими
кључе
и
[
с
]
војском
уљезе
у
Голубац
.
Како
је
Ферхад-паша
Голубац
заузео
прво
ослободи
сужне
,
међу
овима
и
деспотске
кнежевиће
,
са
Варнавом
,
па
их
одмах
пошље
са
Харалампијом
,
Јаблановићем
,
Јеремијом
у
манастир
Богородице
.
Тако
је
Ферхад
сада
наредио
да
им
онде
подели
благо
,
јер
прва
му
је
брига
Мађаре
од
Голупца
преко
Дунава
пребацити
.
Јеремија
сад
се
поче
кајати
што
је
тако
Голубац
предао
.
Још
на
путу
мислио
се
како
би
дошао
до
договора
са
Бранковићем
,
да
му
преда
град
.
Доцне
је
.
Сад
Јеремију
двогуба
брига
мори
,
благо
и
живот
,
јер
једно
с
другим
је
спојено
.
Живи
за
благо
,
а
благо
му
за
живот
треба
.
Па
напослетку
тко
би
знао
шта
мисли
Ферхад-паша
.
И
Јаблановића
мисли
море
,
шта
ће
од
њег
’
бити
.
Ферхад-паши
није
сад
до
тога
,
већ
се
одмах
да
на
посао
.
Српску
посаду
је
обезоружао
,
ал
ипак
у
свом
околу
задржао
.
Војска
му
се
састави
са
оном
од
Видина
што
је
дошла
,
и
сад
са
свију
страна
јурне
на
Мађаре
,
са
пешаци
и
коњаници
.
Жалостан
коб
.
Јошт
сат-два
да
су
се
Турци
задоцнили
били
,
Жигмунд
би
добио
био
Голубац
.
Каква
веља
радост
обузела
је
Жигмунда
кад
Мађари
крокнуше
на
јуриш
,
а
каква
боља
кад
се
Турци
појавише
.
И
то
појавише
се
бујно
и
бурно
.
Голубац
беше
зрело
воће
да
у
крило
Жигмунду
падне
,
а
дође
гладан
харамија
да
ноћу
крадом
однесе
.
Сви
се
убезекну
.
Гледају
кад
Турчин
на
бедему
алај-барјак
забоде
.
Жигмунд
Розгоњија
погледа
,
Розгоња
самртан
зној
спопадне
од
ужаса
шта
ће
с
војском
бити
,
јер
треба
се
у
други
бојни
ред
спремити
,
време
је
кратко
,
а
Турци
са
свију
страна
кипте
,
све
нови
и
нови
на
видик
излазе
,
а
кћи
Розгоња
Цецилија
је
у
Ласловару
,
Дунав
је
од
оца
раставља
.
Брига
је
,
да
не
допадне
турских
шака
.
А
брига
је
како
ће
се
војска
враћати
,
а
враћати
се
мора
,
јер
силни
Турци
од
Дунава
у
полукругу
опкољавају
војску
,
а
да
Мађаре
од
Дунава
пресеку
,
ил
’
да
их
у
Дунав
утисну
.
О
победи
ни
помислити
,
јер
је
Турцима
нападај
олакшан
против
покидане
мађарске
војске
.
Ту
се
сад
гледи
како
ће
се
спасти
.
Жигмунд
заповеди
да
се
сва
војска
на
Дунав
својим
бродовима
повуче
,
и
то
што
пре
док
не
би
Турци
предварили
,
заповеди
кнезу
Црном
Завиши
да
заузме
места
на
којима
ће
повратак
војске
штитити
.
Завиша
близу
обале
понамешта
,
разреди
своје
стрелце
,
пушкаре
и
сву
коњицу
,
по
вису
и
