гласносам
са
собом
и
машући
рукама
.
Тако
дође
до
хума
над
селом
,
испе
се
на
хум
,
па
стаде
тако
обрнут
сунцу
...
Одједном
наиђе
густ
,
црн
облак
,
заклони
сунце
,
а
под
њим
измени
боју
и
дрвеће
,
и
трава
,
и
све
...
Пирну
хладан
поветарац
,
за
њим
дође
још
јачи
ветар
,
па
се
одједном
завитла
олуја
...
Груну
гром
,
па
се
осу
и
разлеже
грмљава
преко
поцрнела
неба
...
Кану
неколико
крупних
капи
,
за
њима
друге
,
чешће
...
пљусну
киша
,
просуше
се
читави
потоци
из
неба
...
Гојко
се
трже
...
погледа
и
зачуди
се
откуд
он
сад
у
својој
соби
,
седи
на
столици
испод
кревета
,
сав
мокар
,
као
да
је
тек
из
воде
изишао
,
а
Љубица
седи
према
њему
за
столом
,
где
је
одмах
по
ручку
прешла
са
Влајком
,
седи
сама
,
гледа
некуд
у
даљину
кроз
прозор
,
а
у
осталом
можда
никуд
и
не
гледа
...
Занела
се
тако
,
па
се
само
смеши
,
а
очи
јој
се
стакле
и
стоје
некако
необично
,
као
да
је
мртва
...
Гојко
јој
приђе
,
онако
мокар
,
клекну
пред
њом
на
земљу
и
наслони
своје
уздрктале
руке
на
њена
колена
.
Она
као
да
не
осети
ништа
,
гледаше
и
даље
онако
исто
са
заљубљеним
осмехом
на
устима
.
Гојко
подиже
главу
;
очи
му
беху
необично
замућене
,
усне
грозничаво
дрктаху
,
а
по
некад
се
грчевито
трзаху
,
цео
му
изглед
беше
неприродан
,
суманут
...
—
Загледала
се
...
куда
?
...
узвикну
он
,
гледајући
је
у
очи
.
Остави
све
,
заборави
...
дај
да
бежимо
,
далеко
далеко
,
у
бео
свет
...
у
Америку
,
хоћеш
?
...
Кажи
само
...
Да
се
сакријемо
од
овога
дволичног
народа
...
Па
ти
ћеш
ми
живети
тамо
као
у
рају
...
ништа
не
ради
,
само
седи
...
А
ја
ћу
радити
,
ја
ћу
се
мучити
,
само
да
ти
будеш
задовољна
.
И
онда
ћу
и
ја
бити
срећан
,
те
како
срећан
!
...
О
,
да
знаш
како
ми
је
тешко
што
ми
те
отимају
,
а
ја
...
ја
не
умем
да
те
сачувам
.
Само
гледам
нашу
пропаст
и
страдам
,
горко
страдам
...
Душице
,
чујеш
ли
ме
,
кажи
само
једну
реч
...
Кажи
да
хоћеш
,
па
да
се
кренемо
одмах
...
Нека
ово
све
нек
остане
,
што
ће
нам
!
...
Ми
ћемо
бити
сами
,
и
онда
нам
неће
ништа
требати
...
Ја
ћу
тебе
као
мало
детенце
...
све
ћу
те
овако
на
рукама
,
ето
баш
овако
...
а
ти
ми
се
љушкај
и
буди
задовољна
...
А
ја
ћу
,
душице
,
све
да
трчим
,
тамо-амо
...
да
скупљам
где
год
има
што
за
тебе
пријатно
...
Ха
,
ја
ћу
тебе
да
окитим
!
...
Ово
није
ништа
што
имаш
...
ситнице
...
А
ја
ћу
теби
...
ја
ћу
теби
...
Јеси
читала
Монте
-Христо
?
...
Онако
ћу
ја
тебе
,
све
исто
онако
...
Па
баш
ако
хоћеш
и
онакав
дворац
у
земљи
?
...
Тамо
има
много
пећина
,
копа
се
злато
...
И
ја
ћу
копати
злато
и
све
теби
,
све
ради
тебе
...
Хоћеш
?
А
дворац
ће
нам
бити
сав
од
драгог
камења
,
па
у
вече
кад
ја
дођем
с
рада
,
обучем
се
у
скупоцено
одело
,
као
онај
гроф
,
а
ти
ме
чекаш
,
окружена
стотином
лепотица
,
које
ти
служе
и
клањају
се
твојој
лепоти
...
Па
после
...
море
биће
свега
,
само
ти
реци
да
хоћеш
...
је
ли
?
...
Гојко
се
хвата
за
врелу
главу
;
нешто
му
много
у
темену
кљуца
,
и
све
више
га
заноси
...
То
не
мари
,
пријатно
је
,
само
да
није
овога
кљуцања
...
А
гле
,
Љубица
обрнула
очи
к
њему
,
па
се
смеши
на
њега
као
и
мало
пре
...
или
се
то
њему
само
чини
?
...
Да
ли
да
јој
говори
још
,
или
само
тако
да
је
гледа
...
гледа
и
ћути
?
...
Да
се
не
уплаши
!
—
Душице
,
не
бој
се
,
не
плаши
се
...
ја
сам
видео
,
све
сам
видео
,
онде
,
са
онога
прозора
...
Али
ја
ништа
,
Бога
ми
,
ништа
...
Само
се
ти
не
плаши
...
Знам
ја
да
ниси
крива
...
Шта
ти
знаш
,
као
мало
детенце
!
...
Ти
мислиш
сваки
те
воли
,
ко
год
те
љубазно
погледа
...
А
оно
није
...
свет
је
покварен
,
сваки
хоће
да
уништи
туђу
срећу
,
ма
немао
сам
никакве
користи
отуда
.
Тек
само
онако
:
»
како
сме
он
да
буде
срећан
?
«
...
па
цап
преко
средине
и
...
готово
!
...
Као
да
никад
није
ничега
ни
било
...
Али
се
ти
не
брини
,
све
ја
то
могу
поправити
...
јест
,
све
ћу
поправити
...
Сутра
,
ето
сутра
ћу
тражити
премештај
за
нас
двоје
...
Али
да
знаш
само
шта
сам
измислио
...
Слушај
!
Ја
већ
то
кријем
од
свију
,
ни
Вељи
нећу
казати
,
само
теби
...
Тражићу
негде
на
граници
...
далеко
...
какво
најгоре
,
најусамљеније
место
,
где
нема
друге
школе
ближе
од
четири
часа
и
...
наравно
,
где
не
долази
често
полиција
...
А
,
како
ти
се
чини
?
...
Шта
ће
нам
гости
!
И
зар
баш
ми
морамо
имати
каквих
веза
са
оближњим
школама
?
...
Видиш
,
како
ја
знам
!
Сутра
ћу
у
Београд
,
и
то
ће
бити
свршено
...
Само
ти
реци
да
хоћеш
...
ти
реци
!
И
он
јој
,
овако
узбуђен
и
занесен
,
стеже
колена
,
где
беше
наслонио
руке
.
Љубица
се
трже
као
из
правог
сна
,
као
да
је
до
сад
спавала
дубоким
уморним
сном
...
Скочи
са
столице
,
намршти
се
кад
опази
Гојка
уза
се
,
и
гледајући
кроз
прозор
уздахну
:
—
Ах
...
Шта
је
то
?
...
промрмља
она
кроз
стегнута
уста
,
па
се
одмаче
.
Осврте
се
по
соби
,
гледајући
зар
шта
би
радила
,
па
се
опет
намршти
и
изиђе
из
собе
.
Гојко
се
подиже
и
погледа
по
соби
несвесно
,
па
се
полако
обрте
и
изиђе
на
врата
.
Стојан
се
зачуди
кад
га
угледа
оваква
.
—
Што
си
таки
,
јадниче
ојађени
?
!
...
Гле
,
ка
да
је
сад
из
воде
извађен
.
Па
ти
си
слаб
,
братићу
!
...
Чекај
,
сад
ћу
ја
тебе
намирити
.
И
Стојан
га
узе
за
раме
,
као
мало
дете
,
па
га
уведе
у
собу
и
намести
на
столицу
.
Нађе
му
чисте
преобуке
,
пресвуче
га
,
па
га
намести
на
кревет
.
—
Тако
,
братићу
,
видиш
...
Кад
је
човек
болестан
,
треба
да
лежи
...
Гле
како
му
гори
глава
,
и
руке
вреле
...
Еј
,
кукавче
мој
,
хоће
да
ми
те
уморе
паксијани
...
да
закопају
жива
човека
!
...
И
ти
је
опет
молиш
,
кучку
једну
...
А
она
те
не
чује
,
неће
ни
да
те
види
...
но
оде
низ
потес
ка
луда
,
право
у
Брезовац
.
Тамо
ће
,
бој
се
,
и
ноћити
...
Ја
како
,
братићу
!
...
А
ти
опет
иди
те
праштај
и
моли
.
Еј
што
нисам
ја
млађи
,
па
да
видиш
чуда
!
...
Све
би
је
’
вако
песницом
,
па
за
врат
...
—
Куд
је
отишла
?
прошапта
Гојко
као
из
гроба
,
гледајући
и
сад
несвесно
и
дркћући
целим
телом
све
јаче
.
Стојан
га
и
не
погледа
,
иначе
би
се
јамачно
уплашио
од
његова
изгледа
,
него
му
одговори
онако
,
гледајући
некуд
по
зиду
:
—
Отишла
ономе
лоли
,
ја
куда
ће
!
...
А
ти
,
братићу
,
не
мисли
више
о
паксијанима
,
него
лези
тако
...
А
ја
знам
шта
ћу
сад
...
Опчинила
је
она
тебе
,
каже
цео
свет
,
а
баба
Мара
има
траве
и
за
то
,
рекла
ми
је
...
разговарали
смо
ми
.
Него
ти
сад
лези
,
а
ја
ћу
да
понесем
твој
белег
и
један
динар
,
па
да
видиш
,
као
руком
!
...
Нема
’
наке
врачаре
и
траваре
у
целом
округу
...
свакога
ти
ђавола
зна
!
...
—
Нађи
ми
старо
одело
...
треба
за
сутра
,
опет
прошапта
Гојко
,
гледајући
у
таван
.
—
За
сутра
?
Па
ја
ћу
доћи
кроз
један
сат
.
Добро
најпосле
...
И
чича
му
сложи
друго
одело
на
столицу
,
а
оно
мокро
покупи
и
однесе
да
га
осуши
.
Гојко
лежи
сам
већ
читав
час
,
не
мрда
ни
чим
,
не
покрете
се
,
као
мртвац
...
Одједном
стаде
гледати
свесније
...
Погледа
по
соби
,
као
да
се
нечему
досећа
...
Мучи
се
,
напреже
памет
,
а
све
га
заноси
и
опет
хоће
да
наиђе
оно
црно
,
као
пре
...
Ха
,
сетно
се
!
...
Скочи
с
кревета
,
па
с
највећом
грозничавом
журбом
стаде
се
облачити
...
Тресла
га
је
права
грозница
и
све
га
нешто
вуче
да
легне
,
—
глава
му
тешка
...
вуче
га
земљи
...
боји
се
да
не
падне
на
под
...
Али
се
он
отима
,
напреже
се
...
Има
нешто
јаче
што
га
вуче
напред
,
што
му
је
обузело
целу
памет
,
па
мора
само
о
томе
мислити
...
И
он
,
обучен
и
обувен
,
тресући
се
од
грознице
,
изиђе
из
куће
и
пожури
низ
сокаке
право
потесу
...
Одједном
,
на
улици
,
код
последњих
кућа
,
изиђе
пред
њега
нешто
шарено
и
необично
лепо
...
Гојко
се
стаде
прибирати
...
да
,
то
је
жена
,
врло
млада
жена
,
али
такве
лепоте
,
каква
се
веома
ретко
виђа
.
Он
се
загледа
у
њу
...
Како
то
да
је
не
познаје
,
ако
је
из
овога
села
!
...
Али
је
лепотица
,
права
лепотица
!
.
.
—
Шта
сте
се
,
море
,
ви
учитељи
,
данас
проскитали
!
Што
ниси
са
женом
отишао
у
Брезовац
,
него
она
пројури
сама
ка
луда
,
а
сад
ти
за
њом
?
...
Гојко
је
гледа
и
само
слуша
онај
звучни
глас
,
који
иде
из
самих
груди
,
али
не
може
отворити
уста
,
нити
јој
што
рећи
.
—
Што
ти
је
,
болан
...
како
то
гледаш
?
...
Ене
,
па
он
је
,
јадник
,
болестан
!
...
узвикну
она
,
загледавши
му
се
у
очи
.
—
Ко
си
ти
?
оте
се
Гојку
загушљив
глас
.
—
Зар
ме
не
познајеш
!
...
Ја
сам
Милица
Обрадова
...
чуо
си
ваљда
?
...
Јест
,
он
је
нешто
чуо
да
говори
млађи
свет
о
некаквој
Милици
;
тада
је
слушао
многе
разговоре
и
задиркивања
,
али
се
сад
не
сећа
ничега
...
Само
је
гледа
и
чуди
се
тој
необичној
лепоти
...
—
Врати
се
,
хоћеш
да
те
одведем
до
куће
?
рече
она
,
и
поуми
да
му
приђе
.
Гојко
је
погледа
уплашено
,
или
се
ваљда
сети
ради
чега
је
пошао
,
па
се
обрте
и
оде
улицом
...
Сунце
је
село
,
навлачи
се
мрак
...
по
небу
снују
густи
облаци
,
скупе
се
у
веће
групе
,
пронесу
се
тако
заједнички
над
селом
,
па
се
опет
,
тамо
на
крају
свода
,
разделе
и
запливају
усамљени
...
Почиње
шибати
хладан
ветар
...
Гојко
се
грчи
и
тресе
,
па
опет
жури
напред
.
Често
заборави
ради
чега
је
пошао
,
па
стане
на
џуту
,
мисли
се
и
напреже
памћење
,
док
се
не
сети
.
Кад
дође
у
Брезовац
,
смрче
се
сасвим
.
Сад
је
већ
добро
знао
ради
чега
је
дошао
овамо
.
Увуче
се
лагано
у
двориште
,
па
одмах
зађе
под
прозоре
са
источне
стране
.
Једна
соба
беше
осветљена
...
Стаде
разгледати
прозоре
...
свуд
навучене
завесе
,
али
оне
двокрилне
,
те
се
између
њих
може
видети
.
Пропе
се
на
прсте
и
погледа
унутра
...
Ено
је
,
седи
на
столици
и
плаче
,
а
он
хода
по
соби
и
мршти
се
...
О
,
па
она
страда
!
...
И
она
пати
!
...
Па
што
је
долазила
овамо
...
што
је
дошла
?
...
Гојко
отрча
на
северну
страну
,
па
груну
песницом
у
врата
,
затим
се
брзо
врати
на
прозор
и
погледа
унутра
...
Баш
тада
Влајко
затвори
за
собом
врата
,
изиђе
да
види
ко
лупа
.
Гојко
куцну
на
прозор
и
доста
јасно
викну
:
—
Љубице
!
...
Љубице
!
...
Она
се
трже
на
столици
,
скочи
и
погледа
на
прозор
,
откуд
се
чуо
глас
.
—
Хајде
...
чекам
те
...
Љубице
,
друже
!
...
Она
се
изненади
од
тога
гласа
и
стаде
насред
собе
,
да
чује
боље
,
али
се
баш
тада
отворише
спољна
врата
и
Влајко
викну
гласно
:
—
Ко
је
то
?
...
Гојко
се
сакри
у
један
крај
,
а
Влајков
крупан
глас
загрме
кроз
помрчину
:
—
Ко
то
лупа
ноћас
?
...
Постаја
мало
на
прагу
,
па
кад
не
чу
ништа
,
закључа
врата
и
оде
у
собу
.
Гојко
брзо
притрча
прозору
...
Види
се
,
она
му
нешто
живо
говори
,
а
он
се
чуди
и
гледа
на
прозоре
.
После
он
стаде
њој
нешто
доказивати
,
чему
се
она
испрва
стаде
опирати
а
после
се
спреми
,
навуче
неку
велику
мараму
на
главу
и
пође
изласку
.
Гојко
истрча
из
дворишта
и
стаде
пред
вратницама
...
Беше
сав
у
јакој
ватри
,
једнако
га
нешто
вуче
земљи
,
не
може
већ
да
се
држи
на
ногама
,
дише
некако
врло
брзо
,
али
се
он
очајнички
отима
,
не
марећи
ни
за
болест
ни
за
шта
...
Само
да
види
њу
опет
поред
себе
,
јер
држаше
да
је
одбегла
сасвим
,
да
га
је
оставила
.
Она
изиђе
и
застаде
на
степенима
.
Јамачно
га
опазише
у
мраку
,
те
Влајко
застаде
на
вратима
,
а
она
сама
пређе
двориште
.
Отвори
вратнице
и
загледа
се
у
Гојка
,
па
кад
га
познаде
,
обрте
право
низ
пут
;
Гојко
једва
стизаше
за
њом
...
Али
он
иђаше
,
упирући
се
свима
силама
,
и
само
се
бојаше
да
не
падне
...
Осећа
да
му
се
у
глави
много
,
много
мути
,
и
он
почиње
говорити
брзо
,
са
честим
и
тешким
предисањем
.
—
Кажем
ја
:
каки
одбегла
!
...
којешта
!
...
Отишла
мало
послом
,
нешто
да
припита
за
школу
,
а
они
:
»
одбегла
«
...
Е
нека
виде
да
није
,
и
да
не
треба
тако
брзо
каљати
човека
...
А
ти
није
требало
сама
,
душице
...
Ах
!
...
и
он
се
дохвати
обема
рукама
за
главу
,
па
после
краћега
ћутања
настави
:
—
Ја
тебе
лепо
зовем
у
Америку
...
шта
ћеш
боље
?
...
Да
побегнемо
од
овога
света
,
који
нам
не
да
живети
у
миру
и
срећи
.
И
сама
жудиш
за
миром
...
Па
хајдемо
,
хајдемо
,
голубице
!
...
Казао
сам
ти
већ
,
копаћемо
злато
...
Ја
ћу
одмах
закупити
рудник
,
па
као
Монте
-Христо
!
...
Само
да
се
чувамо
од
пријатеља
и
полиције
!
...
Знаш
,
нећемо
се
мешати
ни
са
учитељима
...
што
ће
нам
!
...
А
после
тога
,
ми
ћемо
бити
велика
господа
,
па
нам
неће
ни
доликовати
да
се
мешамо
са
таквом
ситнуријом
.
Истина
,
и
ми
смо
били
учитељи
,
али
то
је
друго
...
Ми
смо
сасвим
друго
...
је
ли
?
...
Љубица
опази
да
је
он
помућен
,
да
је
у
некакву
бунилу
,
па
се
уплаши
,
не
знајући
шта
ће
са
њим
,
ако
падне
где
у
путу
.
Покуша
да
га
мало
расвести
,
приђе
му
близу
и
проговори
:
—
Шта
ти
је
...
ти
си
болестан
?
...
—
Кажем
ти
,
тамо
ћемо
царски
живети
...
наставља
он
своју
мисао
.
Љубица
га
ухвати
за
раме
и
заустави
га
,
старајући
се
да
му
разгледа
лице
.
—
Можеш
ли
да
идеш
?
—
А
?
...
одговори
он
мислећи
нешто
...
Све
ме
вуче
да
паднем
,
а
оно
у
глави
кљуца
,
кљуца
...
—
Хајде
,
да
те
поведем
,
рече
му
,
ухвативши
га
под
руку
са
отвореном
одвратношћу
,
али
се
бојала
да
му
што
не
буде
у
путу
,
па
после
она
крива
.
Једва
стигоше
кући
.
Гојко
већ
ништа
не
зна
за
се
.
Стојан
га
скиде
и
намести
на
кревет
,
па
се
исправи
и
погледа
Љубицу
прекорно
.
—
Ја
,
братићу
,
умори
’
ваку
добру
душу
!
...
Хоћеш
ли
да
зовемо
доктора
?
—
Зашто
?
зачуди
се
она
,
као
да
се
буди
иза
сна
.
—
Па
видиш
да
човек
умире
...
на
смрти
је
!
...
Ни
свеће
немаш
...
одговори
он
и
стаде
се
окретати
око
себе
,
као
да
се
увери
,
да
доиста
нема
свеће
.
Љубицу
удари
ова
реч
као
муња
.
»
Умире
!
...
Шта
то
вели
он
?
«
Та
она
никад
није
ни
помишљала
на
то
;
каква
смрт
!
...
Ко
ће
се
још
ње
сећати
у
раној
младости
...
Али
шта
је
ово
,
шта
ће
ово
да
буде
?
...
Зашто
она
одједном
осети
неку
пријатну
зебњу
у
души
?
...
Зашто
поврвеше
из
душе
читава
јата
наде
и
заносних
снова
?
...
Зашто
јој
се
пронесе
у
памети
одједном
сјајна
мисао
:
слободна
!
...
слободна
!
...
и
уз
ту
мисао
указа
се
одмах
и
друга
,
али
из
далека
,
нејасно
...
Ну
она
јој
не
даде
развити
се
,
чињаше
јој
се
незгодна
сад
,
кад
овај
паћеник
умире
.
Мисао
беше
о
Влајку
,
и
она
се
сва
стресе
од
пријатне
и
необичне
дрктавице
,
која
је
одједном
обузе
...
А
овај
Стојан
чека
одговор
...
Шта
да
му
каже
?
...
Доктор
га
још
може
и
излечити
!
...
Стеже
јој
се
срце
од
нова
страха
...
Како
би
било
да
...
ах
,
шта
ја
радим
!
...
Она
се
сама
згрози
од
ове
ужасне
мисли
,
коју
угуши
одмах
,
још
у
зачетку
.
—
Трчи
,
трчи
за
доктора
!
одговори
Стојану
,
па
га
стаде
сама
журити
.
Чича
изиђе
а
она
остаде
са
болесником
,
не
знајући
још
шта
да
мисли
и
не
разумевајући
потпуно
свој
положај
.
Одједном
Гојко
отвори
очи
и
стаде
махати
шаком
,
као
да
некога
зове
.
—
Хајдемо
брже
...
шта
чекаш
!
...
Не
знаш
да
ћемо
у
Америку
.
Али
да
се
чувамо
њега
,
да
нас
не
опази
;
може
те
отети
...
Љубица
се
дуго
осврташе
,
уплашена
,
не
знајући
шта
би
му
могла
радити
.
Најзад
се
досети
,
укваси
убрус
и
метну
му
на
чело
...
То
га
за
часак
умири
,
али
после
опет
стаде
бунцати
.
Око
поноћи
дође
Веља
,
и
уплашен
и
љут
као
отрован
.
Како
уђе
,
оде
право
болеснику
,
не
погледавши
Љубицу
.
Узе
Гојкову
руку
и
подржа
је
,
опипа
му
чело
,
лице
,
груди
...
свуд
ватра
као
жеравица
...
Гојко
опет
поче
о
Америци
...
—
Еј
мој
кукавче
,
не
помаже
ти
сад
ни
Америка
,
кад
си
растурио
своје
гнездо
!
...
узвикну
он
,
уздахнувши
...
А
лудо
си
га
,
вала
,
и
свијао
!
...
Љубица
се
диже
,
па
лагано
изиђе
из
собе
;
не
би
је
целе
ноћи
...
А
Стојан
седе
са
Вељом
и
настави
причати
о
последњим
догађајима
.
Веља
је
то
већ
све
знао
,
па
стаде
мислити
о
лекару
,
да
ли
ће
доћи
сутра
рано
,
као
што
је
обећао
.
После
стаде
мислити
о
Гојковој
болести
...
Ово
је
нека
јака
грозница
,
али
ко
зна
шта
може
из
ње
изићи
!
...
У
неко
доба
он
леже
на
други
кревет
и
заспа
.
Изјутра
дође
лекар
,
младић
,
окретан
и
жив
,
весељак
,
па
још
с
прага
удари
у
шалу
:
он
је
научио
са
учитељима
,
то
су
му
једини
другови
у
срезу
.
—
Кад
ти
заступаш
жену
,
какву
ли
она
дужност
сад
врши
?
...
рече
он
Вељи
,
смејући
се
.
—
После
усамљена
,
непријатна
,
ноћнога
дежурања
Веља
се
зачуди
овој
шали
,
али
се
брзо
прибра
,
поздрави
се
са
лекарем
и
одговори
му
:
—
Она
извесно
врши
какав
мушки
посао
.
Лекар
приђе
болеснику
,
који
гледаше
тупо
,
укоченим
очима
и
дисаше
тешко
.
—
Чудна
грозница
!
...
рече
лекар
,
прегледавши
га
.
У
осталом
,
за
сад
само
то
...
—
А
после
?
...
—
Видећемо
...
бојим
се
да
не
пређе
у
запаљење
плућа
.
—
Аа
!
...
па
то
не
ваља
?
—
Старци
од
тога
страдају
,
а
млади
издрже
лако
,
не
бој
се
.
Веља
му
исприча
неке
раније
и
све
јучерање
догађаје
,
држећи
да
то
има
везе
са
болешћу
.
—
Хм
...
то
не
ваља
!
...
Јак
потрес
...
а
он
је
доста
слаб
и
иначе
.
Лекар
се
загледа
у
црте
Гојкова
лица
и
опазивши
неке
оштре
неправилности
,
намршти
се
...
—
О
чем
је
бунцао
?
...
Испричајте
ми
све
какав
је
тада
изгледао
,
шта
је
радио
?
...
Веља
таман
каза
шта
је
видео
и
знао
,
а
Гојко
стаде
махати
руком
и
опет
удари
у
бунило
.
—
За
сад
је
обично
бунило
...
уз
грозницу
,
рече
лекар
,
али
код
њега
може
да
се
излеже
веће
зло
.
—
Какво
?
...
узвикну
Веља
уплашено
.
Да
није
?
...
и
он
пружи
руку
на
чело
.
—
Хм
.
.
тако
нешто
...
У
опште
,
сваки
је
потрес
за
њега
право
убиство
.
Лекар
записа
шта
треба
да
се
набави
болеснику
,
па
изиђе
.
Пред
вратима
га
сачека
Љубица
.
—
Шта
је
,
господине
,
је
ли
опасно
?
запита
она
,
гледајући
уплашено
.
—
Врло
озбиљна
болест
,
госпођо
.
Треба
му
пажљива
женска
нега
...
Може
бити
свашта
...
одговори
лекар
и
пође
.
—
Како
...
неће
ваљда
умрети
!
?
...
викну
она
,
пренеражена
,
и
пође
за
лекарем
.
Младић
се
осврте
и
погледа
је
пажљиво
и
дуго
...
разгледа
је
добро
,
па
мотрећи
на
непрестану
промену
израза
на
лицу
јој
,
одговори
:
—
Смртни
смо
сви
...
није
никакво
чудо
ако
и
он
умре
.
Лекар
оде
,
а
Љубица
уђе
у
собу
.
Веља
се
таман
почео
спремати
за
одлазак
.
Понови
јој
све
лекареве
наредбе
односно
лекова
и
неговања
болесника
,
па
,
погледавши
још
једаред
Гојка
,
који
беше
у
дубоку
заносу
,
изиђе
из
собе
и
оде
.
Љубица
опет
остаде
сама
са
болесником
.
»
Дакле
то
није
само
мисао
...
може
да
буде
и
истина
.
.
Боже
да
ли
је
то
грехота
што
се
радујем
?
Ја
не
бих
,
ја
знам
да
је
то
безбожно
,
да
не
ваља
...
али
што
ћу
кад
само
срце
игра
у
мени
,
сама
ми
се
душа
весели
...
И
свега
овога
не
би
било
...
и
овај
се
јадник
не
би
намучио
,
само
да
сам
знала
...
за
оно
...
Али
ко
је
то
могао
знати
!
О
,
како
би
то
све
лепо
било
,
како
би
ја
била
срећна
,
потпуно
срећна
...
А
зар
сад
нисам
?
Јесам
,
јесам
...
о
,
те
како
!
...
Али
ево
шта
ми
срећу
мути
...
Лекар
каже
...
опет
ја
оно
!
...
Свеједно
,
и
без
тога
мора
бити
.
Нека
он
живи
,
а
ја
ћу
да
идем
својим
путем
,
куд
ме
срце
вуче
.
.
Тамо
је
сва
моја
срећа
,
мој
живот
,
све
благо
моје
.
Па
зар
да
ја
то
све
изгубим
олако
?
...
Не
,
не
!
...
живот
сам
свој
заложила
да
га
добијем
свега
,
да
буде
само
мој
...
да
и
мене
огреје
сунце
среће
...
Јер
доста
се
страдало
,
живот
је
већ
био
постао
тежак
,
досадан
...
није
се
имало
ради
чега
живети
«
...
Гојкова
се
болест
одуљи
читава
два
месеца
,
и
напослетку
јадник
,
намучен
,
озлојеђен
на
цео
свет
,
саломљен
и
смрвљен
под
тешким
и
дуготрајним
ударцима
судбине
,
измучен
и
тешком
болешћу
и
Љубичиним
нехатом
,
ослободи
се
одједном
свију
мука
,
збаци
са
себе
страдање
и
патњу
и
оде
са
овога
света
.
При
издисају
беше
сама
Љубица
.
Случајно
ушла
у
собу
да
нешто
узме
,
паде
јој
поглед
на
Гојка
и
она
се
одједном
сва
стресе
,
задркта
и
хтеде
вриснути
од
страха
...
Приђе
му
још
ближе
...
Шта
је
ово
...
је
ли
жив
?
...
како
ово
гледа
?
...
Ово
нису
обичне
живе
очи
,
ово
је
мртво
стакло
,
па
се
само
сјаји
...
стоји
тако
укочено
,
без
покрета
,
без
икаква
знака
живота
...
Стакло
!
...
мртав
!
...
мртав
!
...
И
она
се
таман
спремаше
да
побегне
из
собе
,
а
Гојко
уздахну
тешко
...
необично
...
Само
се
одвојише
усне
са
брковима
од
браде
и
он
брзо
,
на
пречац
,
повуче
у
себе
ваздуха
...
затвори
уста
,
поћута
,
па
опет
повуче
ваздуха
...
—
Стојане
!
...
Стојане
!
...
у
помоћ
,
потрчи
!
.
.
врисну
Љубица
из
свега
гласа
,
излете
из
собе
и
стаде
трчати
по
дворишту
.
Стојан
утрча
у
собу
,
и
она
оде
за
њим
.
Чичи
задркташе
вилице
и
пођоше
му
сузе
на
очи
...
Он
се
убриса
широким
рукавом
од
кошуље
,
па
брзо
дохвати
воштаницу
,
прекрсти
се
побожно
,
упали
је
и
стави
на
Гојкове
груди
...
Воштаница
најпре
запрска
,
док
пламен
не
обухвати
целу
свећу
,
па
се
онда
стаде
тихо
лелујати
,
као
последња
слабачка
жртва
самртникова
,
с
којом
се
он
опрема
на
далеки
,
неповратни
пут
...
—
Јадни
мој
братићу
!
...
Опрости
,
и
нек
ти
је
просто
све
од
мене
...
и
овога
и
онога
света
...
Љубица
,
како
стајаше
испод
Гојкових
ногу
,
одједном
опази
да
му
се
очи
крећу
и
заустављају
се
на
њој
...
Да
су
десет
пушака
наперене
на
њу
,
лакше
би
јој
било
...
Шта
је
ово
...
он
пије
крв
очима
!
...
И
она
осећа
како
јој
се
крв
леди
,
камени
под
тим
страшним
самртничким
погледом
.
Узе
јој
се
цело
тело
,
не
може
ничим
мрднути
...
Образи
се
окаменили
,
очи
јој
стале
,
разрогачиле
се
и
не
могу
никако
да
се
одвоје
од
онога
страшна
погледа
...
Само
се
вилице
понекад
затресу
и
опет
се
окамене
...
А
Гојкове
очи
гледају
...
гледају
преко
уздрктала
пламичка
воштанице
и
чини
јој
се
да
говоре
.
Јест
,
ено
...
види
се
јасно
...
Беше
у
том
погледу
читав
бездан
прекора
,
тужнога
,
очајнога
,
горкога
прекора
.
Изређао
је
тај
поглед
све
,
што
њих
двоје
заједнички
преживише
,
и
ниједна
сенка
захвалности
да
засија
у
њему
,
ни
туге
за
растанком
...
ништа
,
ништа
друго
,
само
прекор
чемеран
,
отрован
...
И
непрестано
се
после
Љубици
,
куд
год
се
макне
,
привиђаше
овај
прекоран
поглед
,
који
сажиже
душу
као
огњем
...
Опет
се
отворише
усне
самртникове
,
опет
слабачак
самртни
ропац
,
један
...
други
...
и
очи
се
сасвим
променише
,
право
стакло
!
...
Свршено
је
!
...
Кад
опремише
и
наместише
на
кревет
мртва
Гојка
,
Љубица
опет
уђе
у
собу
и
стаде
близу
мртваца
.
Знала
је
шта
би
сад
требало
да
учини
,
али
јој
то
беше
одвратно
.
Она
се
само
приближи
још
више
и
одједном
се
загледа
у
оно
мртво
лице
...
Прођоше
јој
трнци
кроз
цело
тело
...
Гле
,
па
и
лице
говори
!
...
мртво
,
мртво
лице
,
а
говори
!
...
Јест
она
добро
познаје
то
лице
,
научила
је
читати
оваки
израз
на
њему
,
и
ево
сад
види
...
јасно
види
...
»
О
,
ала
ми
је
добро
!
...
«
вели
ово
,
смежурано
и
испијено
тешком
болешћу
,
лице
.
Ни
туге
,
ни
жалости
,
ни
жудње
,
ни
патње
и
страдања
,
ни
прекора
,
ни
радости
...
ничега
,
ничега
!
...
Само
вечни
,
дубоки
,
непроменљиви
мир
исписан
је
на
њему
и
само
једна
усна
малко
...
врло
малко
повукла
се
у
страну
,
те
са
ње
лелуја
сенка
осмеха
и
још
јаче
истиче
онај
јединствени
израз
на
окамењеном
,
непокретном
лицу
:
»
О
,
ала
ми
је
добро
!
«
...
Хеј
,
станите
ви
вечни
трудбеници
,
што
не
знате
ни
за
један
час
одмора
;
и
ви
са
намрштеним
челима
,
са
лицима
онакаженим
страдањима
и
патњом
;
и
ви
,
јадници
,
што
изгубисте
образ
и
поштење
,
удварајући
се
силнима
,
и
сви
ви
забринути
и
намучени
ходите
и
станите
овде
уз
ову
велику
и
непроменљиву
истину
,
прочитајте
вечну
реч
на
овом
окамењеном
лицу
и
умирите
срца
своја
...
»
О
,
ала
ми
је
добро
!
...
О
,
ала
ми
је
добро
!
«
...
XXИ
.
У
трећем
месецу
по
смрти
Гојковој
,
одмах
по
новој
години
,
венчаше
се
Влајко
и
Љубица
.
У
истој
цркви
,
у
којој
се
пре
девет
месеца
венчала
са
Гојком
,
пред
истим
свештеником
и
старојком
заверише
се
нови
супрузи
на
верност
.
Само
се
Веља
нипошто
није
хтео
примити
кумства
,
ни
чути
за
ту
свадбу
,
те
окумише
председника
Ђокића
.
Веља
још
горко
прекори
Аксу
што
се
примио
часништва
.
—
Шта
ћу
,
знате
!
...
Срамота
је
да
наш
човек
и
друг
лута
по
селима
и
тражи
часнике
,
а
другови
су
му
ту
пред
очима
...
Оно
до
душе
признајем
...
некако
ми
је
,
знате
,
незгодно
било
;
цео
дан
сам
био
онако
,
некако
...
као
да
сам
што
изгубио
.
И
господин
попа
вели
то
исто
.
Влајко
је
добио
премештај
на
Гојково
место
,
и
преселио
се
на
сам
дан
свадбе
.
Како
је
имао
много
ствари
,
морали
су
узети
другу
,
засебну
кућу
,
подаље
од
школе
,
и
ту
Љубица
стаде
свијати
своје
ново
гнездо
,
успављујући
се
најсјајнијим
надама
и
најслађим
сновима
.
Још
није
могла
веровати
да
је
то
све
у
истини
свршено
,
да
је
онај
отресити
,
паметни
и
лепи
човек
њен
муж
,
да
су
све
ове
згодне
и
лепе
ствари
у
собама
,
—
њене
ствари
,
да
је
то
њено
гнездо
!
Боже
,
па
она
је
то
и
желела
,
само
то
!
...
Њени
идеали
нису
били
недостижни
,
него
скромни
,
веома
скромни
...
И
ево
,
баш
све
се
испунило
!
Он
је
онакав
,
каквог
је
она
замишљала
још
у
школи
;
њих
је
саставила
необично
јака
,
силна
љубав
,
права
љубав
,
велика
,
заносна
,
онаква
,
како
се
то
описује
у
романима
...
И
све
је
тако
некако
испало
,
како
се
у
романима
пише
...
И
ето
заједно
су
и
у
школи
.
Све
,
како
је
она
желела
...
А
он
је
љуби
,
јамачно
је
љуби
,
иначе
је
не
би
узео
за
жену
.
Истина
,
он
није
онако
нежан
и
пажљив
према
њој
;
не
уме
,
или
неће
да
дели
милошту
као
други
људи
,
него
све
некако
онако
...
озбиљно
,
важно
...
Само
неколико
пута
,
у
почетку
њихове
везе
,
помилова
је
и
беше
нежан
према
њој
,
али
је
и
та
нежност
некако
груба
,
неумешна
,
као
да
је
усиљена
...
А
после
већ
свакад
је
исти
:
озбиљан
,
оштар
поглед
;
само
из
оних
јасних
плавих
очију
сија
љубав
и
доброта
...
Така
му
је
нарав
.
Ако
ће
;
то
и
доликује
мужевима
,
а
не
као
...
и
она
се
одједном
трже
од
ове
нове
мисли
,
јер
је
избегавала
свако
сећање
на
прошлост
...
Сад
настаје
живот
,
прави
живот
!
...
А
ово
се
до
сад
лутало
некуд
по
мраку
...
Даље
,
даље
црна
прошлости
!
...
Здраво
лепи
,
срећни
животе
!
...
Устала
је
рано
после
свадбене
ноћи
,
опремила
се
лепо
,
чисто
;
спремила
све
што
треба
да
је
готово
,
кад
јој
нови
господар
устане
,
па
сад
,
весела
,
и
срећна
,
чека
да
се
он
пробуди
.
Седи
тако
,
сва
блажена
и
занесена
у
срећи
својој
,
па
претура
преко
главе
последње
догађаје
,
и
смеши
се
задовољно
.
А
он
баш
не
хтеде
одмах
,
онако
драговољно
...
да
се
то
сврши
.
Све
нешто
отеже
и
одуговлачи
:
те
чекај
испит
,
те
бар
полугодишњи
парастос
...
Којешта
!
А
мати
ме
лепо
саветова
;
да
не
би
ње
,
ко
зна
како
би
било
...
Него
ја
њега
лепо
онако
,
као
конац
око-прста
,
па
за
час
готово
.
И
шта
му
сад
не
достаје
?
...
Сам
вели
да
је
потпуно
задовољан
.
Шта
ће
више
!
...
А
сад
памет
у
главу
,
па
чувај
своју
срећу
!
«
...
Кад
се
Влајко
уми
и
опреми
,
она
га
уведе
у
другу
,
чисту
собу
,
где
на
средини
стајаше
сто
,
покривен
белим
као
снег
застирачем
;
на
њему
послужавник
са
слатким
и
чаша
воде
,
бистре
као
кристал
.
—
Хо
,
брате
,
како
се
човек
одучи
од
свега
!
Ето
,
ово
сам
ти
волео
свако
јутро
овако
...
па
после
нема
ко
да
спреми
,
те
се
одучих
.
А
сад
...
добро
је
,
добро
је
!
...
Љубица
наточи
лепе
ракије
и
поднесе
му
.
—
Хо
,
људи
!
...
красота
!
...
Па
ту
ће
бити
без
сумње
и
добра
кајмаклија
,
а
?
...
Љубица
донесе
две
шоље
црне
кафе
,
па
седе
уз
њега
и
узе
да
се
послужи
.
Влајко
је
пљесну
руком
по
рамену
,
то
му
беше
израз
велике
нежности
и
милоште
,
а
чаша
с
водом
дрмну
се
у
Љубичиној
руци
и
попрска
сто
.
—
Е
положила
си
испит
за
домаћицу
.
Алал
ти
вера
!
...
Још
да
видим
како
ћеш
се
показати
на
ручку
.
—
Знаш
да
морам
бити
у
школи
до
десет
.
Шта
могу
учинити
за
два
часа
?
—
Хо
,
голубице
,
па
то
и
хоћу
баш
...
да
ту
покажеш
мајсторију
:
да
стигнеш
и
у
школу
и
у
кујну
.
А
ја
ти
,
брате
,
не
волим
онај
сељачки
обичај
:
да
се
руча
ма
шта
...
Одвоји
мало
сира
,
које
јаје
па
готов
ручак
.
Јок
,
ја
хоћу
свакад
кувано
,
а
са
наше
две
плате
то
ће
ићи
као
подмазано
.
—
Па
шта
ћемо
данас
?
Немамо
ништа
за
кување
...
—
А
зар
је
мало
живине
по
селу
,
па
купуј
.
Стојан
ће
ти
и
набавити
и
уредити
,
па
га
можеш
научити
и
да
ти
помогне
око
ручка
.
—
Зна
он
добро
.
Него
ми
се
онако
нешто
не
мили
да
га
гледам
у
овој
кући
...
—
Што
?
—
Та
...
онако
...
Једнако
ме
гледа
душмански
.
Не
може
да
заборави
онога
...
Сваке
недеље
му
иде
на
гроб
...
—
Хо
,
па
то
није
ништа
!
Добар
слуга
жали
добра
господара
...
Али
он
може
уједно
и
жалити
и
—
чупати
кокошке
...
Љубици
одједном
наиђе
наступ
љубавних
осећаја
,
она
сва
задркта
од
неке
милине
и
баци
се
Влајку
на
груди
.
Њему
ово
не
би
по
вољи
,
пресече
је
погледом
оздо
до
на
врх
главе
,
али
не
рече
ништа
.
Ко
вели
:
право
је
да
се
промази
прво
јутро
по
свадби
,
а
већ
после
...
хм
...
досадиће
се
обома
.
—
Само
тебе
кад
имам
,
тебе
...
Ти
си
ми
једина
срећа
моја
,
једина
и
прва
љубав
...
узвикну
она
,
грлећи
га
.
При
последњој
речи
он
се
некако
иронично
осмехну
,
и
лагано
уклони
њене
руке
од
себе
,
па
устаде
.
—
Зар
је
време
да
идемо
?
—
Да
идемо
.
Треба
да
видим
тамо
у
школи
све
...
нисам
ништа
још
прегледао
.
Тако
се
поче
нов
живот
и
нов
радни
дан
у
овом
новом
,
љубављу
свијеном
,
гнезду
.
Влајко
и
Љубица
одоше
на
рад
;
гнездо
остаде
само
.
После
два
дана
дођоше
им
у
походе
Љубичина
мати
и
сестра
.
Љубица
не
зна
шта
ће
пре
од
радости
.
Весела
је
што
види
своју
милу
родбину
,
а
још
веселија
што
их
у
овакву
стању
може
дочекати
.
Скакуће
по
кујни
као
шипарица
од
четрнаест
година
,
па
долети
у
собу
,
загрли
мајку
,
обаспе
пољупцима
милу
сеју
.
Мајка
,
радосна
,
што
јој
дете
тако
срећно
,
па
уздахне
и
погледа
млађу
кћер
,
помисливши
какве
ли
ће
судбине
она
бити
?
...
Да
ли
ће
се
намучити
,
као
што
се
ова
жалосница
намучила
прошле
године
,
или
ће
благовати
,
као
што
ова
сад
благује
?
...
Али
црн
и
непровидан
застор
будућности
све
то
скрива
од
људских
очију
,
док
му
садашњост
не
отме
делић
по
делић
сакривене
тајне
.
И
боље
!
...
Слатко
је
надање
живу
човеку
,
нада
му
је
драгоцено
благо
...
—
Мајчице
,
како
ти
се
чини
...
је
ли
добро
сад
?
прилази
она
матери
и
грли
је
нежно
.
—
Ти
најбоље
знаш
,
дете
моје
.
А
по
теби
гледајући
,
рекла
бих
да
је
много
добро
.
Само
то
треба
сачувати
...
Знаш
како
се
вели
:
лакше
је
стећи
но
сачувати
.
—
Ја
све
чиним
...
О
,
ваљада
ме
неће
Бог
више
мучити
?
...
Доста
је
било
!
узвикну
она
и
погледа
мајку
,
која
брижно
прелеташе
погледом
преко
зидова
,
избегавајући
њен
поглед
.
—
Баш
си
дивно
наместила
!
рече
јој
сестра
,
гледајући
по
стварима
и
намештају
,
распоређеном
по
соби
.
—
Хајдемо
у
друге
собе
,
да
,
видите
.
И
Љубица
проведе
своје
госте
по
целој
кући
,
исприча
им
све
што
је
знала
о
првој
жени
Влајковој
.
—
Чудо
му
нису
одузели
ствари
?
запита
је
мати
.
—
Он
је
,
вели
,
сам
нудио
старцу
,
али
му
он
одговорно
:
»
Кад
немам
кћери
,
не
требају
ми
ни
дроњци
«
.
—
Ћути
,
добро
је
.
И
онако
ништа
ниси
имала
,
веселнице
.
А
сад
пуна
кућа
.
И
Влајко
се
показа
веома
предусретљив
према
ташти
и
свастици
.
Заговарао
их
,
шалио
се
са
њима
и
,
знајући
о
чем
мајке
одраслих
кћери
најрадије
говоре
,
обећа
да
ће
кроз
годину
дана
сам
наћи
пашенога
,
само
нека
свастика
порасте
.
Кад
сутра
дан
Смиљка
пође
својој
кући
са
дететом
,
она
остави
кћер
и
зета
са
тврдом
вером
:
да
је
то
срећан
пар
и
да
ће
веома
сложно
живети
.
»
Помози
Боже
!
«
се
прекрсти
се
она
,
кад
изрече
ову
мисао
.
XXИИ
.
Љубица
пребрину
и
други
испит
,
али
сад
у
мало
не
прође
зло
,
једва
се
спасе
слабе
оцене
.
У
осталом
сад
јој
и
не
беше
до
испита
.
Друге
бриге
,
друге
муке
обузеше
је
и
зауставише
на
себи
сву
њену
пажњу
.
Какав
испит
,
школа
...
кад
је
овде
питање
о
смрти
и
животу
!
...
Све
се
променило
у
новом
учитељском
гнезду
:
не
сија
више
срећа
и
задовољство
на
домаћичину
лицу
,
не
чује
се
љубавни
шапат
и
не
разлежу
се
веселе
песме
кад
она
ради
у
кујни
.
Све
је
озбиљно
и
суморно
;
чини
се
да
ће
свакога
часа
да
загрми
гром
у
овом
гнезду
.
Најпре
Љубица
опази
да
се
Влајко
стално
уозбиљио
.
Није
му
се
видела
љутња
на
лицу
,
али
тек
нема
више
онога
топлог
погледа
,
који
Љубицу
свакад
пресече
преко
срца
.
Она
се
не
досећа
да
је
настало
време
озбиљном
раду
,
не
види
да
Влајко
има
још
и
других
брига
осим
школе
:
по
чешће
иде
у
срез
,
свакога
дана
обиђе
судницу
,
а
кад
се
врне
кући
на
одмор
,
она
га
сачека
дурновито
,
прекорно
.
—
Тако
...
скоро
ћеш
и
заборавити
да
имаш
кућу
,
да
те
овде
неко
чека
и
брине
се
о
теби
.
Само
та
судница
проклета
!
...
'
—
Јеси
ли
чула
,
жено
,
упамти
једном
за
свагда
:
нисам
те
ја
узео
да
ми
будеш
тутор
,
него
жена
!
...
Да
ме
слушаш
,
а
не
да
ми
туторишеш
!
Коме
се
не
свиди
,
срећан
му
пут
!
...
Нису
се
разумели
.
Он
је
њу
волео
,
али
некако
на
свој
начин
,
без
оне
обичне
женске
нежности
,
која
влада
међу
мужем
и
женом
прве
године
.
Он
је
био
вазда
озбиљан
,
жив
и
непрестано
је
тражио
рада
,
рада
и
мишљења
.
Кад
га
каква
нова
ствар
заинтересује
,
он
јој
се
преда
сав
,
заборављајући
на
све
друго
...
Тако
су
га
и
сада
заузеле
земљорадничке
задруге
.
Непрестано
је
трчао
са
Ђокићем
до
Београда
,
Смедерева
,
ишли
су
по
селима
,
где
су
већ
основане
овакве
задруге
...
Напослетку
једнога
дана
освану
и
код
њих
установљена
задруга
.
Влајко
се
сав
предао
тој
установи
,
и
све
време
што
му
остаде
слободно
ван
школе
,
употребио
је
на
послове
задругине
.
Није
ни
чудо
што
је
долазио
кући
уморан
,
па
је
тражио
само
одмора
.
Жена
је
,
мишљаше
он
,
и
онако
сама
,
одморна
,
није
разбијала
главу
цео
дан
сељачким
потребама
и
невољама
.
Доста
јој
је
што
је
ту
уз
њега
.
И
он
мишљаше
да
је
само
такво
поступање
у
реду
,
а
друго
су
све
бапска
посла
,
која
не
доликују
озбиљним
људима
...
Љубица
се
пренерази
од
овако
оштрих
речи
.
Никад
јој
није
тако
подвикнуо
.
Шта
је
ово
?
...
Он
је
охладнео
према
њој
,
не
воли
је
више
.
Али
зашто
,
зашто
?
Не
може
бити
да
ће
јој
ко
отети
ону
љубав
,
која
владаше
до
скора
међу
њима
!
...
Она
осећа
како
се
почињу
враћати
стари
дани
мука
и
страдања
.
Али
докле
ће
се
вечно
страдати
?
...
Влајко
се
спремаше
да
легне
,
кад
она
одједном
иза
његових
леђа
зајеца
...
Он
се
осврте
и
на
мах
га
обузе
дивља
срџба
.
Није
могао
трпети
женске
сузе
,
оне
су
га
веома
дражиле
.
Пре
венчања
је
по
пеки
пут
и
отрпео
,
али
сад
...
кад
треба
озбиљно
живети
и
радити
.
—
Хо
,
људи
!
...
дрекну
он
из
свег
гласа
,
не
даду
ми
одмора
ни
у
мојој
кући
!
...
па
готово
истрча
у
другу
собу
,
закључа
се
тамо
и
леже
.
Љубица
је
дуго
премишљала
шта
да
ради
.
Како
би
било
да
окрене
други
начин
?
Да
се
огледа
!
Једне
недеље
дође
он
на
ручак
суморан
,
готово
љут
.
Она
се
склони
,
па
стаде
из
кујне
певати
неку
веселу
песмицу
и
сипати
јело
,
да
носи
на
сто
.
Кад
чу
да
је
он
већ
ушао
у
собу
,
она
узе
чинију
са
врелом
чорбом
и
понесе
је
на
постављен
сто
за
ручавање
.
—
Хе
,
младићу
,
у
мало
ти
нисам
преврнула
тањир
,
узвикну
она
весело
,
намештајући
чинију
на
сто
.
Проскитао
си
се
много
,
па
и
не
долазиш
кући
на
ручак
,
рече
она
,
хватајући
га
за
руку
и
вукући
к
столу
.
Поглед
на
пријатан
дим
вреле
чорбе
и
ово
весело
женино
цвркутање
развесели
га
.
Одмах
стаде
сипати
чорбу
,
одговарајући
жени
:
—
Знам
ја
,
остало
би
доста
чорбе
.
Не
можеш
ти
сама
све
појести
...
Ти
си
ми
,
брате
,
фина
жена
:
мало
једеш
а
лепо
се
носиш
...
Хохохо
...
насмеја
се
он
весело
,
видећи
како
она
црвени
од
његове
шале
.
—
Чорба
је
данас
ваљана
,
обрте
она
разговор
,
тражећи
и
у
овом
случају
похвалу
.
Стојан
ми
набавио
неку
дебелу
кокошку
,
а
ја
рекох
биће
добра
за
чорбу
.
—
Море
,
паметна
си
ти
женица
и
красна
домаћица
,
само
те
то
не
држи
за
дуго
,
него
наиђе
нека
луда
,
јогунаста
даска
,
па
човек
да
бежи
у
свет
.
—
Јест
,
кад
ти
дођеш
као
да
ти
је
све
поклано
,
а
неки
пут
те
нема
по
три
дана
...
—
А
шта
би
хтела
:
да
се
ухватим
за
сукњу
,
па
да
ти
цео
дан
пиљим
у
очи
?
...
Хохохо
!
...
Ала
би
то
био
муж
,
бре
!
...
—
Истина
,
куд
идеш
толико
и
какав
је
то
непрекидни
рад
?
Задругу
сте
,
чујем
,
отворили
,
па
шта
сад
имаш
тамо
?
...
Предај
им
сад
,
па
нека
раде
сами
.
—
Не
волим
то
кад
ми
се
жена
меша
у
моје
послове
,
одговори
Влајко
одсечно
.
Твој
је
посао
у
школи
и
у
кући
,
а
мој
међу
људима
.
Она
се
трже
и
опет
поцрвене
.
Обузе
је
некаква
студен
око
срца
,
и
она
би
се
радо
дигла
од
стола
,
али
зна
да
би
то
изазвало
читаву
буру
...
Остаде
седећи
,
узимајући
мрвице
хлеба
у
уста
,
само
да
се
види
да
она
још
руча
.
А
на
душу
пада
све
већи
терет
,
све
љући
бол
...
»
Иду
страдања
,
видим
ја
...
Али
зашто
не
могу
да
видим
све
унапред
,
да
видим
крај
!
...
Зашто
не
могу
бар
у
душу
да
му
завирим
,
да
видим
шта
има
тамо
,
шта
осећа
он
...
А
ономе
јаднику
знала
сам
душу
као
своју
;
све
му
се
могло
на
лицу
прочитати
...
Беше
као
мало
дете
!
«
...
По
испиту
наступи
још
већа
промена
.
Влајко
,
залудан
,
проводи
по
цео
дан
у
судници
,
а
залудни
људи
најрадије
измишљају
каква
занимљива
предузећа
...
Влајко
,
иначе
велики
женскарош
,
и
ако
то
нико
не
би
веровао
,
судећи
по
његовој
озбиљности
,
пристане
уз
кметовске
шале
,
па
се
по
цео
дан
вођаху
разговори
о
љубавним
аферама
и
ноћним
шетњама
.
На
овим
дугим
лепим
данима
окупљаше
се
ово
интимно
друштво
сеоских
залудника
,
па
се
ту
ћаска
о
свему
и
свачему
.
Влајку
већ
догрдила
она
вечна
туробност
,
пакост
и
јогунство
женино
,
па
бежи
од
куће
и
тражи
где
би
се
могао
расположити
и
развеселити
...
Тек
настаде
распуст
,
а
свет
поче
зуцкати
о
везама
Влајковим
са
Милицом
Обрадовом
.
Ћата
се
највише
дао
на
посао
,
да
се
ти
гласови
раструбе
,
а
он
им
је
управо
и
био
повод
,
јер
је
он
саставио
Влајка
са
чувеном
лепотицом
.
Љубица
се
већ
бацила
у
најцрње
мисли
,
једнако
очекује
неко
зло
,
а
не
зна
откуд
ће
оно
доћи
и
какво
ће
бити
,
тек
само
осећа
да
је
оно
све
ближе
и
да
ће
се
њена
срећа
разлетети
као
прах
...
Па
ипак
се
свакога
часа
нада
добру
,
нада
се
да
ће
се
то
све
окренути
на
боље
,
да
ће
све
ићи
старим
путем
.
Зато
не
оде
родитељима
,
и
ако
се
спремала
до
сад
.
Нека
,
боље
је
да
чува
кућу
.
Једне
вечери
седи
она
у
дворишту
и
чека
мужа
на
вечеру
,
и
ако
он
у
последње
време
и
ручава
и
вечерава
негде
на
другом
месту
.
Одједном
шкрипнуше
вратнице
и
кроз
њих
уђе
сељак
у
белим
кошуљама
.
Сумрак
се
већ
ухватио
,
те
му
се
не
распознаје
лице
.
—
Добро
ви
вече
!
рече
он
,
пришавши
Љубици
.
Она
одмах
познаде
Богосава
,
и
следи
се
,
јер
он
никад
не
долази
узалуд
,
а
ретко
кад
да
дође
с
добром
вешћу
и
са
чистом
намером
.
Обузе
је
страх
,
хтеде
устати
,
али
не
учини
то
,
да
не
би
тим
указала
велику
пажњу
Богосаву
.
—
Ви
сами
...
чекате
учитеља
?
...
Тхе
,
шта
ћете
...
мора
се
!
...
А
ја
баш
то
гледам
оногај
...
сваки
дан
,
на
...
па
ми
баш
,
овај
...
жао
ми
,
није
вајде
...
Љубица
почиње
зверати
очима
...
Шта
ли
ће
сад
бити
,
шта
ли
ће
јој
рећи
?
...
Ето
га
,
иде
оно
страшно
...
Осећа
по
ћатину
гласу
;
он
је
дошао
нарочито
...
он
је
спремио
све
,
па
дошао
да
је
води
на
муке
...
Богосав
види
да
се
она
ућутала
као
окамењена
,
па
чека
његову
реч
,
као
што
се
очекује
гром
после
севања
муње
.
Он
развлачи
и
отеже
,
ужива
унапред
и
предвиђа
резултат
овога
разговора
.
—
И
што
ћу
ви
рећи
,
брате
,
јесу
и
ови
удовци
ђаволи
,
кад
се
ожене
!
...
Научило
,
знаш
,
да
мења
...
ка
рђав
слуга
газде
...
па
то
одмах
у
скитњу
...
Љубица
гледа
и
отвара
уста
да
нешто
каже
,
али
је
стегло
нешто
у
грлу
,
па
не
може
ни
гласа
да
пусти
.
Она
се
диже
са
столице
,
па
дохвати
рукама
наслон
и
стаде
чекати
да
ћата
продужи
.
А
њему
се
не
жури
,
он
то
згодно
отеже
и
намешта
с
нарочитим
циљем
:
да
што
више
раздражи
Љубицу
.
—
Код
таке
фајн-жене
,
брате
,
тражити
сељанке
и
вући
се
са
њима
ноћу
по
потоцима
!
...
То
је
...
оногај
...
не
да
се
рећи
...
Љубицу
удари
нешто
по
глави
,
те
јој
се
одједном
сасвим
смрче
,
ошину
је
некаква
оштра
,
убиствена
струја
по
срцу
,
и
она
се
поведе
...
Не
,
не
...
треба
стајати
,
треба
издржати
до
краја
...
Оно
је
већ
дошло
,
ево
га
!
...
—
Где
је
учитељ
!
...
говори
,
не
мучи
ме
!
...
врисну
она
и
пође
према
њему
.
—
Па
знаш
како
је
...
то
су
тугаљиве
ствари
,
а
оно
је
човек
прек
...
Нико
не
воли
да
му
се
други
меша
;
у
таке
послове
...
Нисам
рад
да
ја
будем
крив
...
—
Кажи
ми
само
,
тако
ти
Бога
!
...
Нико
неће
знати
,
осим
мене
.
Кунем
ти
се
срећом
и
здрављем
!
...
викну
она
узбуђено
,
прилазећи
све
ближе
њему
.
—
Ено
их
у
Ђокићевом
кукурузу
...
под
оном
крушком
на
средини
...
Знаш
њиву
Ђокићеву
...
чим
се
изиђе
из
села
,
одмах
десно
...
—
Знам
...
знам
...
дркташе
она
од
зиме
,
која
је
одједном
обузе
,
па
се
одвоји
од
столице
и
пође
.
—
Немој
само
да
зна
ко
за
мене
!
викну
ћата
,
идући
за
њом
.
Она
застаде
,
двоумећи
.
Чинило
јој
се
да
треба
нешто
понети
,
и
она
као
кроз
сан
види
ону
ствар
,
коју
би
требало
сад
узети
,
али
је
нешто
,
ни
сама
не
зна
шта
,
одвлачи
од
те
мисли
и
вуче
напред
...
Она
као
у
сну
изиђе
на
вратнице
,
па
нашавши
се
сама
у
мрачном
сокаку
,
појури
напред
,
као
да
је
неко
гони
...
Мрак
!
...
мрак
!
...
свуда
вечни
непробојни
мрак
...
и
око
ње
и
у
души
самој
.
Нити
се
што
види
ни
осећа
,
само
трчи
напред
...
брже
,
брже
...
да
не
буде
доцне
...
Да
ли
се
то
развиђа
,
расвањује
...
или
са
њене
душе
нестаје
мрака
?
...
Што
ближе
прилази
кобном
месту
,
све
боље
се
види
.
Па
ово
још
није
мрак
,
види
се
!
...
Ха
,
ево
њиве
!
...
Полако
само
...
тихо
као
сенка
...
Расклањај
руком
пера
кукурузна
,
да
не
шуште
,
па
хајде
напред
опрезно
,
лагано
...
као
змија
кроз
честу
...
Ено
крушке
...
Хм
,
треба
обићи
са
друге
стране
,
откуд
је
кукуруз
до
саме
крушке
,
а
одовуд
је
поњана
...
Брже
,
опрезније
!
...
Пст
!
...
Чујеш
ли
?
...
'
Љубица
седе
на
земљу
,
не
дишући
.
Ноге
је
издадоше
,
снага
је
остави
,
она
премре
,
поче
се
каменити
...
Само
се
раширене
зенице
упрле
кроз
мрак
у
неке
нејасне
предмете
,
што
се
белуцају
ту
крај
дебела
крушкова
,
а
слух
напрегнуто
лови
сваки
звук
и
покрет
...
Јест
,
познаје
добро
његов
глас
...
Шапуће
,
али
до
њена
слуха
долази
читава
грмљавина
.
Да
ли
је
то
истина
,
Боже
,
да
ли
је
не
варају
очи
и
слух
?
!
...
Полако
још
напред
,
вуци
се
као
змија
међу
бурумцима
и
зеленим
перјем
кукурузним
...
још
,
још
...
Даље
се
не
сме
,
већ
су
ту
пред
њом
...
чини
се
да
им
чује
и
само
дихање
.
Чудо
је
само
како
је
не
опазе
...
Али
је
она
полегла
по
земљи
,
само
главу
мало
подигла
,
да
боље
види
и
чује
...
Што
очи
не
могу
да
постигну
,
помоћи
ће
им
слух
...
Гледа
и
слуша
,
не
дишући
,
само
дркће
,
дркће
и
гледа
...
О
,
како
је
страшно
ово
што
доноси
слух
!
...
Је
ли
могућно
да
је
то
његов
глас
...
тако
умиљат
,
тако
пун
љубавне
жудње
?
...
Никад
га
не
чу
она
да
тако
њој
говори
...
Гле
како
дркће
и
трепери
тај
познати
јој
,
крупан
,
мушки
глас
...
а
из
њега
веје
тако
нежна
,
тако
ватрена
и
жива
љубавна
чежња
!
...
Не
,
не
,
није
могућно
да
је
то
он
...
Или
управо
јесте
он
,
али
њени
узбуђени
осећаји
сада
све
увећавају
,
па
и
то
љубавно
гукање
...
Гле
,
љубе
се
...
чује
се
јасно
...
О
,
сваки
јој
тај
отровни
звук
просеца
и
прожиже
живо
срце
,
сваки
јој
чупа
из
срца
делић
по
делић
досадашње
љубави
и
пуни
празно
место
у
срцу
најљућим
чемером
,
најстраснијом
жудњом
за
осветом
...
Од
предане
и
заљубљене
жене
ствара
демонску
душу
,
која
само
о
злу
мисли
.
Ужасна
ли
је
женска
суревњивост
!
...
она
страсна
,
бескрајна
,
слепа
,
која
не
размишља
много
,
но
само
бира
место
,
где
би
канула
кап
отрова
!
...
Да
ли
да
их
убије
,
да
смрви
,
да
уништи
све
ово
,
што
се
још
по
мало
у
помрчини
беласа
?
...
Сад
зна
шта
је
хтела
понети
,
али
се
чуди
шта
јој
би
да
то
не
узме
,
но
пође
овако
празних
руку
...
Свеједно
,
макар
их
не
мргодила
,
али
само
нека
груне
тресак
пред
њиховим
очима
,
нек
плане
ватра
,
нек
прозвижди
тане
,
нека
им
поквари
,
нек
пресече
ово
љубавно
гугутање
!
...
О
,
погрешила
је
...
много
је
погрешила
!
...
Опет
је
обузима
зима
...
све
више
је
издаје
снага
...
глава
јој
клону
на
једно
окопано
стабло
...
Кукуруз
се
пови
,
додирну
друга
стабла
,
пера
се
сплетоше
и
зашушташе
...
Они
испод
крушке
поскакаше
и
нестаде
их
у
помрчини
.
Љубица
се
прену
.
Шта
је
ово
...
сама
?
!
...
А
они
отишли
...
намиловали
се
,
наљубили
се
,
па
отишли
свако
своме
гнезду
...
А
шта
оно
необично
светло
игра
у
кукурузу
?
...
Је
ли
то
изгубљена
љубав
,
или
је
какав
дух
са
онога
света
дошао
да
гледа
њено
страдање
,
пропаст
?
...
Ево
га
ближе
...
још
ближе
...
Гојко
!
!
...
Исто
онако
миран
,
као
кад
лежаше
на
кревету
,
и
опет
му
исто
онако
исписано
на
лицу
:
»
О
,
ала
ми
је
добро
...
ала
ми
је
добро
«
...
Стаде
...
маше
јој
руком
,
исто
онако
кад
је
бунцао
,
зове
је
к
себи
...
Очи
укочене
,
уста
се
само
малко
смеше
...
а
руке
као
да
нису
од
меса
,
као
да
су
од
самога
ваздуха
,
тихо
и
нечујно
,
као
лахор
,
машу
и
зову
...
Разлеже
се
очајан
,
панички
,
самртнички
врисак
и
одјекну
далеко
потесом
кроз
глуху
ноћ
,
али
га
нико
од
људи
не
чу
,
само
пси
од
крајњих
сеоских
кућа
залајаше
,
па
,
кад
не
чуше
ништа
више
,
ућуташе
се
,
и
опет
настаде
гробна
тишина
...
Љубица
ослушну
...
Шта
се
то
чуло
?
...
врисак
...
Али
откуд
,
од
чега
?
...
Неко
је
вриснуо
,
уплашио
се
...
Или
је
то
она
вриснула
?
...
Да
ли
је
то
био
њен
глас
?
...
Она
се
једва
диже
,
и
лагано
пође
селом
кроз
мрачне
и
криве
сокаке
.
Кад
она
уђе
,
Влајко
сеђаше
у
соби
према
упаљеној
свећи
и
преврташе
неку
књигу
.
Подиже
очи
и
погледа
је
,
по
обичају
,
оштро
.
Она
једва
иђаше
,
ноге
јој
клецаху
,
у
глави
се
све
више
мути
,
а
на
срцу
стоји
онај
ледени
камен
,
који
је
још
овде
у
дворишту
обузе
...
Она
дође
до
кревета
и
седе
,
тешко
уздахнувши
.
—
Где
си
ти
,
море
,
до
сад
?
запита
Влајко
,
не
скидајући
очију
са
ње
.
Она
подиже
главу
и
погледа
га
тако
,
као
да
би
хтела
завирити
му
у
саму
душу
.
Али
се
одједном
трже
,
намршти
се
,
дође
јој
одвратно
и
гнусно
ово
лице
...
Слабим
гласом
одговори
му
,
гледећи
га
право
у
очи
:
—
У
Ђокићевој
њиви
!
...
Он
се
осетно
трже
и
одједном
му
се
промени
лице
,
али
кроз
један
тренут
стаде
га
полагано
обузимати
срџба
...
—
Каквој
њиви
?
!
...
узвикну
он
зачуђено
,
али
му
глас
дркташе
од
љутине
.
—
Шта
си
тамо
радила
?
—
Под
крушком
онде
...
Гледала
шта
мој
муж
ради
са
...
са
оном
Обрадовом
,
одговори
она
тихо
,
лагано
,
али
јој
срце
лупаше
да
искочи
из
груди
,
а
дихаше
брзо
,
брзо
као
да
се
гуши
...
лице
јој
се
искриви
од
некаква
болна
трзања
...
Влајко
скочи
,
учини
некакав
нејасан
покрет
,
па
се
одједном
трже
,
прибра
се
...
Слеже
раменима
,
као
да
се
чуди
шта
то
она
бунца
,
па
се
окрете
к
вратима
друге
собе
,
у
којој
је
,
у
последње
време
,
сам
спавао
.
—
Хо
,
људи
!
...
рече
пролазећи
покрај
ње
,
као
да
се
чуди
беди
невидовној
,
па
уђе
у
собу
,
обрте
кључ
у
брави
и
леже
да
спава
...
XXИИИ
.
Прође
цео
месец
јул
,
а
у
новом
учитељском
гнезду
не
поврати
се
пређашња
слога
и
срећа
.
Влајко
ретко
кад
и
дође
кући
,
а
кад
дође
,
и
то
само
у
вече
,
закључа
се
у
своју
собу
,
ноћи
,
и
чим
сване
опет
оде
.
Он
држи
да
тако
мора
поступати
сваки
,
ко
хоће
да
навикне
жену
,
да
се
не
меша
у
његове
»
послове
.
«
Жена
је
зато
да
слуша
и
ради
,
а
муж
је
господар
;
он
може
што
хоће
...
па
по
неки
пут
и
да
врдне
...
Љубица
омрзе
живот
,
постаде
јој
пуст
,
бесциљан
...
И
на
што
овако
живети
?
...
Зар
је
ово
живот
!
...
Она
би
,
без
сумње
,
још
онога
кобног
вечера
,
вођена
својом
плаховитом
нарављу
,
учинила
какво
зло
или
себи
или
