!.
.
И
мало
прође
па
почеше
гласови
...
У
Младена
Варагића
било
комишање
једне
вечери
уз
Међудневницу
.
У
врх
њиве
сабрана
рпа
кукуруза
,
за
стотину
врећа
,
и
скупили
се
комишаоци
.
Ноћ
топла
и
мрачна
...
Наоколо
гомиле
кукуруза
поседало
и
мушко
и
женско
и
старо
и
младо
,
а
у
среди
наложена
велика
ватра
са
две
главње
и
сухим
грањем
.
Пламен
лиже
високо
и
обасјава
комишаоце
с
једне
стране
гомиле
,
а
други
у
мраку
.
На
једном
крају
девојке
у
тесним
сукненим
јелецима
,
седе
правилно
,
сагле
главу
и
хитро
одвајају
комушу
,
шапћу
и
на
махове
се
засмеју
.
Момци
,
где
који
,
по
два
три
у
гомили
,
са
пригрнутим
копоранима
,
неко
се
извалио
и
опрућио
,
неки
почучнуо
па
ради
и
звера
на
девојке
и
другове
,
а
сви
џакају
и
дозивају
се
.
Зрели
људи
прекрстили
ноге
,
обукли
гуњеве
па
полако
раде
и
тихо
разговарају
.
Жене
,
опет
,
селе
једна
уз
другу
и
штошта
гласно
приповедају
,
жале
се
и
чуде
којечему
што
нису
знале
.
Деца
траже
пурењаке
и
бабице
па
их
пеку
уз
ватру
,
једу
,
трчкарају
и
носе
их
којекоме
.
Рад
журно
одмиче
,
гомила
све
мања
,
а
све
више
комуше
,
да
већ
зарастоше
у
њу
до
више
појаса
.
Како
ко
комиша
,
он
баца
клип
преко
себе
на
рпу
окомишаног
кукуруза
и
клипови
само
сукћу
и
један
други
сустиже
.
Домаћин
Варагић
,
средовечан
човек
,
малог
раста
,
погурен
,
носи
чутуру
од
једног
до
другог
и
даје
да
се
пије
.
Негде
нутка
,
неком
наздравља
,
и
,
мало
,
мало
па
обреди
све
маторије
.
Младежи
није
до
тога
:
она
ђаволише
.
—
Пази
оног
онамо
!
—
Немој
!
—
Хоћу
да
му
смакнем
нови
фес
!
—
Каки
је
клип
?
—
Кочањка
с
два
три
зрна
:
бабица
!
—
рече
и
полако
и
неприметно
баци
се
на
једног
у
мраку
,
и
погоди
поврх
високог
феса
.
Онај
се
трже
:
—
Море
ако
те
згодим
ја
одавде
,
нећеш
се
маћи
отале
!
.
.
—
Коме
то
велиш
?
—
Шта
је
то
било
?
—
Знам
ја
коме
велим
,
—
погледа
онај
по
свима
.
—
Ја
нисам
!
—
Нисам
,
вала
,
ни
ја
!
—
Не
видим
те
ни
да
си
дошао
!
—
Знам
ја
...
Вратићу
му
ја
то
очас
,
—
вели
он
и
погледа
унаоколо
:
ко
ли
га
удари
.
Тако
другог
,
трећег
...
У
том
бане
понеко
из
мрака
.
—
Добро
вече
!
—
Бог
ти
помогао
!
—
викну
по
десетину
грла
.
—
Добро
вам
седећи
!
—
Добро
дошао
!
—
Еве
га
посинак
!
—
Ко
?
—
Вилотије
!
—
Несуђени
посинак
Виторов
!
Опет
кикот
.
Девојке
се
ослободе
па
најпре
полако
певуше
,
а
затим
по
две
и
две
запевају
иза
гласа
:
„
Поред
воде
јаран
чува
овце
,
Жедан
воде
,
жељан
девојака
.
Не
кари
се
,
моје
мило
драго
,
Ево
воде
,
ево
девојака
!
...
“
Момци
подврискују
:
_
—
И-ју-ју
!
.
.
А
на
то
се
одзивају
из
комшилука
,
са
другог
комишања
,
са
песмом
и
подврискивањем
.
—
Седи
,
посинче
!
—
Нема
мулевине
,
но
пљуни
у
дланове
!
—
дирају
Вилотија
.
Он
,
момак
,
скроман
па
ћути
и
осмејкује
се
,
а
они
отпочну
претресати
:
—
Ако
је
тражио
,
јес
’
се
и
намерио
на
кога
треба
.
—
Витор
?
—
Ја
,
на
онога
...
Видосава
.
—
Познаје
му
се
на
оку
!
—
Јеси
га
видео
како
иде
?
—
Јеси
чуо
како
говори
?
Хе
...
одмах
се
познаје
човек
...
Један
од
Ружића
момчадије
,
Дамљан
,
поче
још
јасније
:
—
Еј
,
људи
,
друкчије
је
мислио
Витор
.
Он
је
хтео
да
уведе
у
кућу
радну
снагу
,
ко
ће
га
слушати
и
издирати
као
изорски
вочић
.
Али
овај
вели
:
јок
!
—
Хоће
овај
да
заповеда
!
—
Но
како
!
—
Да
узме
дизгине
у
шаке
!
—
Да
запали
чибук
!
Ружић
продужује
:
—
Чекај
да
ти
кажем
...
Чича
Витор
није
ни
мислио
да
му
да
какво
старешинство
.
Знате
Витора
боље
него
и
ја
.
—
Джимрија
!
—
Слепи
чвор
!
—
Пре
ћеш
одбити
од
камена
него
од
њега
!
—
Али
овај
се
усели
у
кућу
па
од
једном
:
јуриш
па
за
кесу
!
„
Нисам
ја
твој
слуга
,
брате
,
да
само
радим
и
диринџим
,
већ
посинак
,
и
више
знам
него
ти
!
“
—
вели
му
он
...
Чича
Витор
које
ће
јаде
,
па
да
не
пуца
брука
,
пусти
му
све
.
И
сад
само
гледај
шта
Качерац
зна
.
—
Тако
му
и
треба
!
—
Тражи
посинка
преко
бела
света
!
—
Ђавола
и
тражи
!
Један
од
Коружића
,
што
му
се
мало
виђаше
глава
из
комуше
,
проговори
тихо
:
—
Не
знате
ви
шта
је
Витор
казао
за
наше
село
...
У
нашем
селу
нема
,
вели
,
човека
коме
би
он
смео
поверити
своје
имање
.
И
рекао
је
да
нема
радника
човека
у
нашем
селу
.
—
Чудно
ми
његово
имање
!
—
Чудан
ми
и
он
човек
и
домаћин
!
—
Море
,
глајте
посла
,
шта
слушате
Витора
!
Домаћин
иде
с
чутуром
од
једног
до
другог
и
виче
:
—
Деде
,
ја
те
заборавих
туде
!
—
Не
заборавио
те
Бог
!
Здрав
си
!
—
А
ти
,
шта
ми
се
ти
извлачиш
?
—
Пио
сам
!
—
Здрав
буди
!
Један
од
момчадије
кијну
и
стаде
пуктати
.
—
Пис
!
—
Кија
као
мачка
!
.
—
У-а
,
запаприли
му
пурењак
!
Тај
уребес
заглушише
девојке
:
„
О
јаблане
,
не
развијај
гране
,
Ој
јаране
,
не
разбирај
за
ме
,
Синоћ
сам
се
завадила
с
драгим
,
Завади
нас
из
села
девојка
!
.
“
—
Тако
,
дечице
,
пожурите
,
ако
сте
ради
да
раније
ухватите
коло
!
—
вели
један
старчић
од
ватре
.
—
Хоћемо
!
—
вичу
сви
.
Онај
Ружић
поче
опет
:
—
И
да
вам
кажем
,
вели
Виторов
посинак
Витору
:
„
Не
умете
ви
да
живите
овде
у
Врљугама
,
као
што
живи
други
народ
у
Шумадији
.
Да
вам
ја
покажем
како
се
живи
!
“
Па
,
мајчин
сине
,
поче
да
претура
по
кући
као
свинче
...
А
пијана
баба
Вујана
лелече
иза
гласа
...
Али
га
прекиде
некакав
крупан
глас
из
помрчине
:
—
Море
,
шта
преклапаш
ту
сву
ноћ
о
Витору
и
његовом
посинку
!
Нисмо
дошли
овде
да
оговарамо
људе
,
већ
да
нешто
привредимо
нашем
домаћину
...
—
Ко
је
то
?
Људи
се
окретоше
:
—
Тодосије
Дмитрић
!
—
Откуд
он
?
—
Кад
је
он
дошао
?
—
Ја
га
нисам
видео
!
—
Ни
ја
!
Дошао
човек
и
сео
да
ради
!
Деца
бацише
грања
и
комуше
на
ватру
,
те
се
изви
пламен
високо
и
обасја
и
онај
крај
где
сеђаше
Тодосије
са
још
двојицом
.
Они
су
дошли
најпосле
и
нису
се
ни
јављали
домаћину
,
већ
притисли
на
рад
.
—
Добро
ми
дошао
,
Тодосије
!
Видиш
ти
њега
,
па
се
и
не
јавља
!
—
прилази
му
домаћин
.
—
Што
да
ти
се
јављам
?
Имам
и
ја
чутуру
као
и
ти
,
па
могао
сам
се
напити
и
лећи
код
своје
куће
.
Овде
ваља
радити
.
Да
радим
ја
теби
па
да
и
ти
радиш
мени
!
—
Тако
је
,
брате
!
—
А
не
да
се
скупљамо
да
доколичимо
и
оговарамо
људе
.
Наста
тајац
.
Дамљан
Ружић
се
накашља
суво
па
ће
рећи
:
—
А
што
ти
је
тако
криво
,
Тодосије
?
—
Зато
,
брате
,
што
не
говориш
истину
.
—
Ко
то
каже
?
—
Кажем
ти
ја
.
—
Зар
не
смем
рећи
оно
што
говори
свет
?
—
Који
свет
?
—
Народ
по
селу
.
—
Који
народ
?
Народ
!
„
Говор’те
уста
,
да
нисте
пуста
!
“
Он
ућута
.
Тодосије
продужи
:
—
Таки
смо
ми
,
сељаци
,
увек
.
Волимо
да
проносимо
рђаву
реч
но
добру
.
То
нам
је
у
крви
!
—
Вала
,
готово
,
право
велиш
,
Тодосије
.
—
Није
готово
,
него
без
готова
,
—
дода
други
.
—
Свој
леб
једемо
,
а
туђу
бригу
водимо
,
—
дода
трећи
.
—
Чим
шта
чујемо
за
кога
од
нас
,
ми
потрчи
да
продобујемо
по
селу
.
Одмах
сусрећемо
људе
:
„
Јеси
ли
чуо
шта
је
ново
?
Било
то
и
то
;
рече
тај
то
и
то
“
...
Па
још
наплетемо
двојином
више
,
и
чудимо
се
што
нам
нико
ништа
не
верује
.
То
су
женска
посла
,
брате
!
—
подвикује
Тодосије
,
да
сви
чују
.
Људи
оћуткују
и
згледају
се
кроз
помрчину
.
—
Кад
угледамо
непознатог
човека
у
селу
,
ми
издражимо
очи
на
њега
и
пратимо
му
сваки
корак
:
ко
је
,
шта
је
,
што
је
дошао
,
с
ким
се
састаје
,
шта
говори
?
Што
те
се
тиче
то
?
Нек
иде
сваки
својим
путем
и
својим
послом
.
—
Оставите
то
,
море
!
—
виче
домаћин
.
—
Што
је
било
,
било
!
—
додају
други
.
—
Ето
,
и
за
тога
Виторовог
посинка
!
Шта
ти
не
чусмо
и
за
њега
!
И
све
сама
лаж
!
—
Море
,
свет
к’о
свет
!
—
одмахну
руком
онај
старчић
крај
ватре
.
—
Шта
ће
му
удити
што
говоре
?
—
Човек
к’о
остали
људи
!
Тодосије
продужује
и
подвикује
:
—
Ко
би
могао
приморати
Витора
да
му
да
и
старешинство
,
да
он
није
сам
пристао
и
уступио
му
...
Зар
ми
не
знамо
Витора
!
И
имао
је
коме
!
И
видећете
људи
,
то
је
човек
,
онај
исти
Видосав
!
—
То
и
ја
велим
!
—
рече
један
до
њега
.
—
Познаје
се
човек
.
—
Да
Бог
да
!
—
рече
Ружић
.
У
том
домаћин
викну
:
—
Што
се
ућутасте
,
децо
?
Јесте
ли
поспали
?
И
настави
се
песма
и
кикот
,
и
оде
тако
,
дубоко
у
ноћ
...
Како
је
тешко
било
Видосаву
кад
је
дознао
шта
је
било
на
Варагића
комишању
!
Неко
му
је
доказао
сутрадан
све
и
он
је
одмах
отишао
Тодосију
да
од
њега
чује
праву
истину
,
до
ситница
.
Али
од
Тодосија
није
могао
ништа
сазнати
.
—
Што
ће
ти
то
да
знаш
?
—
Чуо
сам
,
али
хоћу
да
знам
праву
истину
.
"
—
Хоћеш
да
их
тужиш
суду
?
Ако
почнеш
још
сад
ићи
по
суцу
,
боље
ти
је
:
покупи
своје
прње
па
иди
одакле
си
и
дошао
.
—
Не
дај
Боже
!
Али
је
ли
право
да
ме
грде
и
оговарају
,
да
измишљају
најгадније
лажи
о
мени
?
Тодосије
поћута
,
па
му
се
забечи
у
очи
:
—
Оговарање
није
достојно
озбиљних
људи
.
Али
оно
не
може
избити
из
такта
паметног
човека
и
натерати
га
да
се
заборави
и
оде
у
другу
крајност
.
Пусти
их
нек
говоре
шта
хоће
,
а
ти
ради
и
крећи
се
како
си
научио
.
Ако
си
човек
на
свом
месту
,
биће
времена
кад
ће
те
ти
исти
људи
хвалити
више
но
твоји
свагдашњи
пријатељи
.
—
Е
,
хвала
ти
...
што
си
се
за
ме
заузимао
,
—
промуца
Видосав
.
—
Нема
ту
хвала
.
Ћути
и
гледај
посла
.
И
Тодосије
не
хте
проговорити
више
речи
о
томе
.
ИX
У
Микачића
кући
ишло
је
све
како
треба
.
Летина
није
била
богата
,
али
није
ни
оскудна
те
је
берба
ипак
била
толика
да
су
имали
колико
им
треба
за
целу
годину
и
опет
да
нешто
продаду
,
да
поднесу
све
трошкове
.
Имали
су
хране
и
за
стоку
а
ни
подрум
им
није
био
празан
.
Слога
,
да
Бог
поможе
!
Видосав
се
старао
да
не
даде
никаква
знака
несугласице
међу
њима
,
или
да
би
се
видело
да
он
рукује
имаовином
без
споразума
с
Витором
.
Већ
се
приближује
зима
.
Дођоше
овчари
са
планина
,
да
закупе
сена
за
стоку
:
—
Домаћине
,
чули
смо
да
имаш
сијена
по
доста
?
—
Имамо
сена
,
—
одговара
Видосав
.
—
Би
ли
продали
које
сијено
?
—
Не
знам
шта
ће
рећи
бабо
.
—
Рекоше
да
си
ти
газда
од
овога
дома
?
—
Газда
је
Бог
.
Хајдемо
те
бабу
,
до
воденице
,
да
га
упитамо
.
И
тамо
их
води
те
га
питају
:
колико
би
остало
прељетака
,
може
ли
се
које
продати
.
С
њиме
^
се
годе
и
цену
прекину
.
Тако
у
свему
.
Кад
се
врати
из
чаршије
он
иде
право
њему
,
па
био
код
куће
,
био
код
воденице
,
вади
из
торбе
шта
је
купио
и
показује
му
:
—
Ево
ови
ексери
,
ливењаци
,
по
сто
пара
кило
.
Не
знам
шта
би
ти
рекао
:
да
ли
сам
их
скупо
платио
?
И
гледа
му
у
очи
.
Витор
их
загледа
и
претура
по
руци
:
—
Нису
скупи
.
—
Бога
сам
обишао
све
дућане
и
нема
нигде
јевтиније
него
у
Маринчића
.
На
једном
месту
цени
по
три
гроша
,
а
ја
му
велим
:
Бог
с
тобом
,
каки
три
гроша
.
—
Добри
су
и
нису
скупи
,
—
вели
Витор
.
И
онда
Видосав
приповеда
све
редом
;
где
је
био
,
с
ким
се
видео
,
шта
је
с
ким
разговарао
и
пошто
је
шта
на
пијацу
.
Чича
Витор
гледа
преда
се
,
кљуца
штапом
у
земљу
и
пажљиво
слуша
све
до
ситница
.
Па
после
прича
он
како
је
некад
било
,
какве
су
цене
биле
,
шта
је
најбоље
пролазило
на
пијацу
,
и
какви
су
изгледи
за
у
будуће
.
Кад
где
изађу
заједно
,
одмах
видиш
ко
је
старији
и
како
је
међу
њима
.
Он
увек
пропушта
баба
напред
и
иде
скромно
и
погнуте
главе
.
Ишли
су
на
неколике
свадбе
у
селу
и
чича
иде
напред
и
поштапљује
се
,
а
он
за
њим
носи
торбу
са
прилогом
.
Витор
седи
с
људима
у
горњем
крају
,
а
он
при
дну
,
или
стоји
с
момчадијом
где
у
крају
.
Кад
приказују
прилоге
,
они
не
помињу
њега
него
виче
чауш
:
„
Да
видите
нашег
комшију
чича-
Витора
Микачића
,
дошао
своме
комшији
на
радост
и
весеље
и
донио
...
“
на
прилику
—
ћурана
.
И
погледаш
,
чича
Витор
седи
за
совром
,
а
Видосав
стоји
за
чаушем
и
држи
ћурана
за
ноге
и
за
шију
...
Чича
Витор
уобичајио
је
да
увек
на
Ваведеније
иде
цркви
,
на
причест
.
Кад
би
једну
годину
прегрешио
,
као
да
би
се
поримио
.
И
ове
године
дође
он
од
воденице
у
очи
тога
дана
те
се
изми
и
обрија
.
Сутрадан
рано
спреми
се
као
што
доликује
:
обуче
чисте
преобуке
и
најновије
одело
:
простране
чакшире
од
плавкаста
сукна
,
памуклију
и
гуњ
.
Ружица
му
спремила
нове
чарапе
с
двојим
вођицама
и
широки
појас
алове
боје
.
Видосав
му
покиселио
опанке
,
измазао
кајише
и
на
њих
ударио
нове
пијавице
.
Старац
се
очешља
,
дотера
зулуфе
и
мало
их
погна
унапред
,
ка
јагодицама
,
намаче
шубару
и
метну
мало
босиљка
у
џеп
.
Видосав
му
приђе
,
скиде
гајтан
с
врата
и
пружи
:
—
Сад
,
бабо
,
извол’те
!
—
Шта
ћеш
?
—
Понеси
кесу
!
Витор
махну
руком
:
—
Нека
кеса
на
свом
месту
.
—
Молим
те
,
бабо
,
као
родитеља
...
—
Гледај
посла
,
синко
.
Ти
мислиш
да
сам
ја
озуђурио
толико
да
немам
пару
да
метнем
на
крст
у
цркву
и
који
грош
да
попијем
у
друштву
.
Он
сави
гајтан
на
грмачи
да
му
је
тури
у
џеп
.
Али
Витор
не
даде
прићи
:
—
Море
,
окани
се
,
дете
.
Немој
да
ме
љутиш
сад
пред
причест
...
Видосав
отрча
те
му
изведе
коња
,
седланика
,
огледа
колан
и
ухвати
за
зенгују
,
да
узјаше
.
И
чича
напред
на
коњу
а
он
за
њим
,
па
право
цркви
.
Мало
доције
дође
и
Ружица
,
и
дечица
,
сви
лепо
обучени
,
измивени
и
очешљани
.
Кад
се
причестише
,
Видосав
их
одведе
у
механу
те
се
огрејаше
,
па
им
принесе
у
чаши
вина
те
сви
сркнуше
по
мало
,
јер
се
тако
ваља
после
причешћа
,
па
им
поручи
по
кафу
и
купи
по
лепињу
.
Доцније
поседаше
за
дугачки
сто
и
турише
преда
се
што
су
донели
за
јело
,
призваше
неколико
пријатеља
на
заједничку
совру
на
залогај
хлеба
,
чашу
пића
и
разговор
.
На
пијаци
,
пред
црквом
,
читав
сабор
.
Младе
,
о
јесени
доведене
,
са
венцима
и
у
свадбеном
руху
,
младожење
у
новом
оделу
и
са
цветовима
на
капама
,
измешали
се
с
момцима
и
девојкама
,
па
ухватили
коло
.
У
сниској
и
тесној
механи
поседали
за
оно
неколико
столова
људи
са
својом
чељади
И
пријатељима
што
су
се
ту
десили
,
а
механџија
,
чорљав
и
прљав
сељак
,
запрегнут
некаквом
крпом
од
шаренице
поњаве
,
тумара
око
оџака
и
келнераја
,
па
обиђе
столове
и
продаје
лепиње
и
служи
пиће
из
бардака
.
Чича
Витор
и
његови
за
совром
пију
,
разговарају
,
смеју
се
.
Понеку
попио
и
Видосав
и
мало
му
се
одрешио
језик
,
те
слободније
говори
,
меша
се
у
разговоре
и
живље
долива
чаше
.
Док
ће
ти
Витор
:
—
Ружице
!
Деде
,
па
ти
изађи
с
децом
мало
у
народ
!
Она
се
снебива
,
слеже
раменима
и
гледа
преда
се
.
Још
носи
затворену
шамију
и
није
јој
до
сабора
и
кола
.
—
Нека
,
бабо
...
—
Шта
нека
?
Знам
ја
,
рецимо
,
све
...
Да
Бог
поживи
живе
...
А
ти
иди
кад
ти
ја
кажем
.
Она
изађе
,
нађе
се
с
познаницама
,
средовечним
женама
у
зајитунли
шамијама
,
и
стадоше
унаоколо
сабора
:
разгледају
свет
,
распитују
те
за
ову
,
те
за
ону
,
загледају
сукње
и
јелеке
.
Коло
игра
без
престанка
те
се
упрти
снег
поновац
и
направише
се
читава
гумна
по
пијаци
.
Младеж
пркоси
и
снегу
и
зими
и
оста
подуже
,
а
старији
се
склонише
у
механу
и
почеше
се
припремати
за
повратак
.
За
чича-Виторовом
совром
још
седе
и
разговарају
.
Витор
се
зацрвенио
,
мрда
обрвама
и
живо
се
разговара
са
својим
пријатељима
Чича-
Вићентијем
Радоњом
Жикићем
.
Видосав
гологлав
ознојио
се
по
челу
и
присукује
брке
,
а
за
час
се
заборави
па
стрпа
један
брк
у
уста
и
полагано
мрда
мишићима
на
образу
,
као
да
нешто
жваће
.
То
бива
увек
кад
попије
неку
чашу
пића
и
кад
је
расположен
да
више
разговара
и
штогод
доказује
.
—
Извол’те
,
чича-
Вићентије
!
Ама
поштујем
те
,
море
,
као
мога
оца
!
.
.
—
Хвала
,
синовче
,
пили
смо
доста
,
—
смеши
се
старац
Вићентије
и
погледа
у
Витора
.
—
Пијте
још
неку
...
нећу
вас
ја
ту
...
Знам
ја
...
није
данас
тај
дан
...
Данас
је
причес
...
још
по
неку
па
кући
,
да
положимо
стоци
и
пресечемо
које
дрво
на
дрвљанику
...
Је
л’-де
?
—
разраколио
се
Видосав
и
погледа
у
све
редом
:
—
А
ако
да
Бог
те
дочекамо
Светога
Јована
,
славу
мога
родитеља
...
—
Па
потрча
да
пољуби
у
руку
свога
баба
.
Витор
мрдну
главом
:
—
Остави
то
сад
!
—
Није
то
остави
,
него
ја
...
ја
не
знам
за
бољег
родитеља
од
тебе
и
...
што
’
но
веле
,
бабо
:
добротвора
мога
.
Чича
Вићентије
зева
и
искреће
главу
у
страну
:
—
Тако
и
јесте
и
немаш
никог
пречег
од
њега
.
—
рече
он
,
па
ушара
очима
у
све
редом
за
совром
.
Витор
опет
мрдну
главом
на
Видосава
што
је
значило
:
није
овде
место
да
се
о
томе
говори
.
У
том
се
помоли
на
механска
врата
Тодосије
Дмитрић
.
Он
је
био
у
својој
соври
са
својима
,
и
сад
се
спремио
да
иде
кући
:
набио
повраз
од
торбе
на
раме
и
узео
штап
у
руку
.
Кад
га
угледа
Видосав
,
он
дрекну
:
—
Тодосије
!
Овамо
!
Овамо
,
бре
!
Сви
у
механи
погледаше
:
неко
у
Тодосија
,
неко
у
Видосава
.
Чича
Витор
обори
поглед
у
сто
и
поче
нешто
трљкати
прстом
по
столу
.
—
Хајдемо
кући
!
—
одзива
се
Тодосије
.
—
Овамо
,
кад
ти
кажем
!
Ти
мораш
кад
ти
ја
кажем
!
—
виче
Видосав
и
маше
руком
,
Тодосије
приђе
.
Видосав
притрча
те
га
загрли
.
—
Ово
је
мој
најбољи
пријатељ
у
селу
,
.
„
то
јест
...
што
’
но
веле
...
после
мога
родитеља
и
баба
!
Тодосије
му
одгурну
руку
и
погледа
га
озбиљно
.
—
Хајдемо
кући
!
Чича
Витор
устаде
:
—
Право
велиш
,
Тодосије
.
Устадоше
и
остали
.
Видосав
мало
застаде
па
као
да
се
нешто
присети
:
—
Јест
,
да
идемо
кући
!
—
и
одјури
да
доведе
коња
.
За
час
га
приведе
пред
механу
,
трљка
га
,
намешта
му
узду
,
колан
,
шиљте
и
непрестано
гунђори
и
броји
:
—
Тако
но
како
...
чес
и
поштовање
...
ја
знам
мога
старијег
,
а
свет
нека
звоца
и
испира
зубе
...
Извол’те
,
бабо
...
молим
,
све
исправно
!
Тодосије
му
шану
на
ухо
:
—
Ућути
једном
.
.
Ти
си
слаб
на
пићу
.
Он
се
загледа
у
њега
и
промуца
:
—
Зар
ја
?
...
Чича
Витор
одмаче
на
коњу
напред
,
а
за
њим
Ружица
и
деца
.
Људи
у
гомилицама
сустижу
,
пролазе
,
жагоре
,
дозивају
се
,
а
Тодосије
и
Видосав
изосташе
те
иду
полако
и
разговарају
.
—
Нисам
ја
пијан
колико
јеси
ли
ти
...
Колико
сам
попио
,
брате
?
Питај
баба
и
кога
хоћеш
...
Шта
је
било
ако
сам
казао
...
Чудна
ми
чуда
што
сам
казао
.
Ја
и
сад
кажем
:
ти
си
ми
највећи
пријатељ
у
селу
...
и
...
је
ли
оно
поштено
код
Варагића
?
Па
се
ућути
и
почну
разговор
о
другом
којечему
.
Мало
мало
,
а
њему
звони
у
ушима
:
„
Ћути
,
ти
си
слаб
на
пићу
...
“
Што
иду
ближе
кући
,
он
све
тише
разговара
,
а
кад
се
растадоше
,
он
застаде
пред
Тодосијевом
капијом
и
би
му
тешко
што
се
растадоше
.
Чињаше
му
се
да
би
Тодосије
имао
да
му
објасни
шта
је
урадио
што
није
ваљало
и
како
је
то
утицало
на
баба
и
остале
...
Погледа
за
њим
подуже
,
па
оде
полако
кући
.
Сутрадан
прављаше
се
невешт
свему
,
као
да
ништа
није
ни
било
:
нити
му
шта
помиње
Витор
ни
он
Витору
,
већ
сваки
гледа
свој
посао
.
Само
му
је
било
тешко
да
му
погледа
слободно
у
очи
.
У
Микачића
кући
ишло
је
и
даље
све
својим
редом
...
Пред
Божић
насташе
јаки
мразеви
и
стаде
воденица
,
а
дотле
се
исполага
и
сено
што
беше
у
Јошевини
,
те
се
Витор
пресели
кући
.
Празнике
пропратише
све
како
је
уобичајено
.
Чича
Витор
је
ишао
за
бадњак
,
у
очи
Божића
уносио
га
у
кућу
и
викао
:
„
Честит
свети
“
,
а
сва
чељад
дочекали
су
га
насред
куће
и
бацали
се
на
њега
овсом
.
Видосав
је
пекао
печеницу
,
уносио
сламу
за
простирку
по
соби
.
Вечерали
су
сви
заједно
,
за
једном
софром
,
и
слуга
и
баба
Вујана
,
па
сви
спавали
на
једној
постељи
,
која
је
прострта
преко
целе
собе
.
Ујутру
је
чича
поранио
те
месио
чесницу
и
пуцао
из
кубуре
,
а
Јовица
и
Ђурица
пуцали
су
из
пиштоља
.
Њих
је
полазио
Тодосијев
син
,
а
Тодосија
Видосав
.
Совра
није
дизата
три
дана
...
О
св
.
Јовану
имали
су
гостију
више
но
дотадањих
година
.
У
вече
је
било
само
неколицина
из
комшилука
,
а
сутрадан
су
долазили
многи
и
рано
.
Чича
Витор
дочекивао
их
је
и
у
кући
и
у
дворишту
.
Како
се
који
помоли
он
виче
:
—
Помози
Бог
,
домаћине
!
Честит
свети
!
А
Витор
одговара
:
—
И
ти
здрав
и
жив
!
И
онда
се
љубе
.
Па
зађе
Видосав
:
—
Добро
дошао
!
—
И
са
свима
се
здрави
,
с
некима
рукује
,
а
они
га
отпоздрављају
:
—
Боље
вас
нашао
!
И
седају
у
намештене
собе
у
кући
и
оџаклији
.
Жена
и
деца
прилазе
те
љубе
госте
у
руку
,
па
настаје
послужење
.
Зна
се
све
шта
је
редно
:
шећер
и
вода
,
кафа
и
хладна
ракија
,
па
после
врућа
ракија
.
Видосав
се
запрегао
са
чистом
куповном
марамом
,
па
кува
кафу
,
меди
и
пени
ракију
,
наслужује
у
шоље
и
чаше
,
те
деца
носе
и
послужују
,
трчи
у
подрум
те
сипа
пиће
у
бардаке
и
окињаче
.
Како
се
ко
послужи
он
иде
у
стару
кућу
да
доручкује
.
Тамо
у
соби
постављена
је
мала
совра
и
људи
седају
за
њу
по
реду
како
је
ко
дошао
,
а
чича
Витор
стоји
гологлав
више
совре
,
нуди
и
наздравља
и
одговара
на
здравице
.
Кад
превали
дан
поставише
велику
совру
.
Напољу
је
било
хладно
и
каљаво
,
те
је
поставише
у
оџаклији
.
Чича
Витор
распореди
где
ће
ко
сести
:
у
врху
старији
људи
,
па
млађи
,
па
жене
,
и
совра
се
отеже
преко
целе
куће
.
Прекрстише
се
и
обредише
по
ракију
,
па
почеше
доносити
јело
.
Домаћин
стоји
при
врху
,
а
Видосав
служи
пиће
,
помаже
мењати
судове
трчкара
из
куће
у
кућу
,
добацује
које
коме
по
неку
реч
.
Кад
би
да
се
износи
буклија
и
ломи
колач
,
њега
не
би
у
оџаклији
.
Чича
изнесе
буклију
замедљеног
вина
,
у
коме
плива
јабука
,
и
викну
:
—
Ко
здрав
с
дружином
!
—
Сви
ми
с
дружином
!
—
гракнуше
људи
.
Усташе
сви
те
чича
Вићентије
изломи
колач
с
Витором
,
узе
буклију
па
одмолитва
и
наздрави
Тодосију
,
а
Тодосије
наздрави
домаћину
.
Затим
је
обдарише
сви
па
поседаше
.
У
том
дође
Видосав
те
се
и
он
прекрсти
,
узе
парче
колача
као
нафору
,
сркну
мало
вина
из
буклије
,
па
га
опет
настаде
.
Он
је
,
у
старој
кући
имао
своје
госте
:
Филипа
Перића
,
Мијата
Симића
и
Мића
Савића
,
сељаке
из
истог
села
.
Сви
ови
гости
,
за
великом
совром
,
то
су
званице
,
они
се
зову
и
на
радост
и
на
жалост
,
сем
чича-
Вићентија
који
је
из
другог
краја
села
,
али
као
добри
пријатељи
иду
један
другоме
и
преко
обичаја
.
Ови
Видосављеви
гости
нису
у
званици
,
али
су
му
дошли
на
благ
дан
као
другови
и
пријатељи
с
којима
се
упознао
одмах
по
доласку
и
заволео
их
као
и
Тодосија
.
То
су
све
млади
људи
,
осредњег
стања
,
ваљани
и
дружевни
.
Филип
и
Мијат
побратимили
су
се
из
ране
младости
и
нераздвојени
другови
.
Видосав
се
с
обојицом
упознао
у
једној
прилици
кад
су
се
удружили
у
повратку
из
вароши
.
Тада
су
му
они
причали
о
свом
побратимству
,
о
момачком
животу
и
друговању
и
затурали
свакојаке
шале
.
Њему
је
то
годило
и
у
њима
је
нашао
искрене
људе
,
с
којима
је
волео
састати
се
,
разговарати
и
почастити
.
С
Мићом
се
упознао
кад
су
били
на
вежби
у
војсци
.
„
Не
знам
што
то
човек
човека
заволе
кад
су
исписници
у
војсци
,
или
кад
се
овако
нађу
раме
уз
раме
,
као
ово
ја
и
ти
...
Е
,
јеси
чуо
,
Видосаве
брате
,
не
умем
ти
касти
...
“
—
вели
Мића
.
Од
тада
се
чешће
састају
,
пуше
и
разговарају
.
Сву
тројицу
Видосав
је
позвао
на
славу
и
желео
је
да
их
тога
дана
види
у
својој
кући
.
Он
зна
да
се
бабо
неће
љутити
,
па
да
је
сазвао
још
десеторицу
,
зато
му
није
ни
казивао
да
ће
му
доћи
.
Кад
су
дошли
,
остали
гости
били
су
поседали
у
велику
совру
,
те
их
је
наместио
у
стару
кућу
.
А
и
иначе
волео
је
да
их
мало
издвоји
,
да
би
били
слободнији
.
—
Нећу
вам
ја
ту
...
што
’
но
веле
...
на
прилику
,
да
вам
служим
све
редно
,
него
...
Ружице
,
постави-де
ти
совру
овде
...
Били
доћи
раније
!
—
виче
Видосав
и
одмах
их
намешта
.
У
врх
совре
седе
Филип
,
настарији
по
годинама
,
побратим
Мијат
с
десне
стране
,
а
Мићо
с
леве
.
Ружица
их
послужи
како
је
у
реду
,
принесе
јело
,
па
оде
у
оџаклију
,
у
подрум
,
у
вајат
,
и
горе
и
доле
,
а
уз
њу
поскакују
деца
и
помажу
јој
у
послу
.
—
Извол’те
!
Добро
сте
дошли
!
Немојте
се
снебивати
!
Деде
по
једну
:
прва
за
помози
Боже
!
—
нуди
Видосав
,
па
отрчи
у
оџаклију
да
се
тамо
види
и
да
коју
послужи
.
Тамо
су
већ
проредили
буклију
,
ручали
,
напили
се
и
изназдрављали
здравице
све
колико
их
је
по
реду
,
па
се
неки
дигли
и
поседали
по
собама
,
затурили
се
на
клупама
и
столицама
,
замастили
се
па
зевају
,
брекћу
,
пуше
и
причају
.
-
Видосав
однесе
буклију
и
својим
гостима
те
је
и
они
обредише
.
Час
по
час
,
гости
су
били
све
веселији
.
Да
није
било
скоро
смрти
у
кући
,
сад
би
се
заорила
песма
и
нашао
гајдаш
.
И
Видосав
се
увеселио
,
зноји
се
по
челу
,
слободније
се
креће
и
разговара
,
суче
брке
и
по
један
стрпа
у
уста
и
мрда
мишићима
и
вилицама
.
—
Хвала
,
домаћине
!
Да
Бог
да
овако
и
код
наше
куће
!
—
вели
Филип
.
—
Хвала
Богу
и
моме
родитељу
!
—
одзива
се
Видосав
.
—
Ако
он
дође
па
викне
:
незваном
госту
место
за
вратима
,
—
шали
се
Мићо
.
—
Ко
?
Зар
мој
бабо
?
Ви
га
још
не
познајете
!
Толико
година
живите
у
селу
,
а
још
га
не
познајете
!
Здрав
си
!
—
Од
Бога
ти
здравље
!
—
У
кап
!
—
Полако
,
домаћине
!
—
Шта
полако
?
Како
ја
?
Ружице
!
Донеси
печења
!
Уђоше
деца
,
приђоше
фуруни
па
блену
у
ове
госте
и
смеју
се
њиховим
шалама
.
Сад
више
воле
овде
код
ове
четворице
него
код
оноликих
гостију
у
оџаклији
.
Мало
прође
,
па
ето
ти
Витора
.
Он
на
врата
а
они
на
ноге
.
—
Добро
ми
дошли
!
—
Честит
свети
!
Боље
тебе
нашли
!
—
рукују
се
и
љубе
они
.
Чисто
се
застидеше
:
Мићо
се
промени
у
лицу
,
Мијат
обори
поглед
преда
се
.
—
Јеси
ли
се
надао
оваким
гостима
?
—
поче
Филип
.
—
Добрим
,
увек
...
и
добро
сте
ми
дошли
!
Седите
!
Видосаве
,
дијете
,
стараш
ли
се
ти
да
ове
људе
почастиш
?
Видосав
слеже
раменима
:
—
Што
је
дао
Бог
,
бабо
...
—
Хвала
!
Свега
задовољно
!
.
Опрости
,
домаћине
!
—
Треба
да
нам
даш
сикире
да
нацепамо
дрва
...
кад
смо
оваке
...
незвани
...
Чича
Витор
не
даде
му
ни
да
доврши
:
—
Бог
с
тобом
!
Шта
,
не
звани
!
А
би
ли
ти
мене
примио
у
кућу
кад
ти
дођем
на
Светог
Аранђела
,
или
би
ми
уклепао
сикиру
у
руке
.
.
?
И
ако
Бог
да
,
доћи
ћу
ти
...
Извол’те
,
служ’те
се
!
.
.
Видосав
кола
око
совре
као
дете
и
гледа
у
Витора
.
Те
га
речи
окуражише
:
—
Што
’
но
веле
,
бабо
,
знаш
како
је
...
ти
имаш
твоје
госте
па
имам
и
ја
моје
...
Ја
самих
,
што
’
но
веле
,
позвао
и
хвала
им
што
су
дошли
...
—
И
твоји
и
моји
,
синко
.
Само
се
потруди
да
се
не
осрамотимо
...
Изволте
...
слободно
као
у
својој
кући
,
—
рече
Витор
и
оде
својим
гостима
.
У
оџаклији
ручали
сви
и
служи
се
кафа
и
прислужује
вино
.
Разговор
све
живљи
и
живљи
,
људи
поседали
у
гомилице
по
два
трп
,
једва
се
виде
у
диму
од
дувана
.
Тодосије
затурио
неку
шалу
и
засмејао
све
око
себе
,
кад
му
дође
Ђурица
и
рече
полако
:
—
Звао
те
тата
да
часком
сиђеш
у
кућу
.
Тодосије
изађе
.
—
Овамо
,
да
видиш
наше
друштво
.
Још
нам
само
ти
фалиш
!
—
дочека
га
Видосав
пред
кућом
и
ухвати
га
за
мишку
.
Тодосије
му
се
загледа
у
очи
:
—
То
ће
бити
као
на
Воведеније
?
—
Ене
га
опет
!
А
шта
је
то
било
на
Воведеније
?
Зар
се
ја
,
што
’
но
веле
,
не
могу
увеселити
с
мојим
друштвом
бар
три
пут
у
години
?
—
вели
Видосав
и
мрда
вилицама
.
Кад
уђоше
у
собу
,
она
тројица
скочише
те
се
здравише
и
направише
му
место
.
Види
се
у
чему
је
ствар
:
ово
мало
друштво
хоће
да
се
мало
више
раскомоти
у
Микачића
кући
.
—
Не
можемо
тако
!
Аја
!
Овај
Видосав
хтео
би
да
све
изопија
,
па
да
прави
сејир
од
нас
!
—
вели
Тодосије
и
мрда
главом
.
Видосав
се
смејури
:
—
Чес
и
поштовање
...
Па
да
и
пијнете
коју
више
,
па
шта
је
!
А
зар
ја
не
пијем
?
Што
буде
мени
нек
буде
и
теби
...
Сигурно
те
жалим
...
родила
ми
те
мајка
!
Здрав
си
!
Здрави
будите
сви
,
добри
пријатељи
моји
!
,
.
—
Полако
,
домаћине
!
—
Шта
,
полако
?
У
кап
!
И
ти
!
И
ти
!
Па
провири
на
врата
:
—
Ружице
!
Обиђи-де
и
нас
који
пут
!
Она
понови
јела
,
досу
вина
и
стаде
нуткати
једног
по
једног
,
да
једу
у
пију
,
да
се
не
снебивају
.
Па
се
опет
измаче
и
оде
у
оџаклију
.
Филип
и
Мијат
почеше
разговор
о
Видосаву
и
стадоше
га
хвалити
:
—
Само
да
будеш
паметан
...
ти
си
се
,
јеси
чуо
,
увалио
у
овако
имање
,
што
је
...
јеси
чуо
...
реткост
...
то
јес
’
овако
имање
Виторово
...
—
поче
Филип
врскати
језиком
.
Али
Видосав
не
да
о
томе
прозборити
:
—
За
то
те
не
питам
...
и
нисам
те
звао
за
ову
совру
да
ме
хвалиш
...
—
Бравос
,
комшија
!
Та
ти
ваља
!
—
смеје
се
Тодосије
.
—
Тако
је
!
—
додаје
Мићо
.
Видосав
продужи
:
—
Ја
вас
рачунам
у
пријатеље
и
хоћу
да
ми
будете
пријатељи
,
а
за
мене
се
не
брините
.
И
не
тражим
ништа
од
вас
него
братску
љубав
,
и
не
био
што
сам
ако
за
шта
било
досадио
.
Што
ти
кажем
сад
,
кашћу
ти
и
сутра
и
прекосутра
,
и
кад
’
оћеш
...
Па
мало
застаде
и
заврте
главом
:
—
То
јест
...
треба
рећи
истину
,
сутра
ти
нећу
умети
све
ово
казати
,
као
што
умем
сад
,
овако
весео
и
загрејан
...
Право
да
ти
кажем
:
ја
сам
речит
и
куражан
ево
овако
...
овде
.
Тодосије
му
упаде
у
реч
:
—
Реци
,
брате
,
српски
:
кад
мало
пијнеш
.
Они
се
насмејаше
.
—
Јест
,
Тодосије
,
кад
пијнем
.
А
иначе
сам
ћутљив
,
склањам
се
и
презам
од
свакога
и
пазим
шта
ће
ко
мени
рећи
и
како
ће
ме
погледити
.
А
овако
,
трапам
ли
трапам
...
И
што
волим
друштво
!
Ево
овако
искрено
друштво
!
.
.
Сунце
већ
беше
на
смирају
.
Небо
се
проведрава
и
мраз
стеже
.
По
кући
клопарају
лонци
,
кашље
и
кија
ашчија
,
псује
баба
Вујана
и
смеју
се
деца
.
А
напољу
се
чују
гласови
:
—
У
здрављу
,
Виторе
!
Хвала
на
части
!
—
На
чем
хвала
!
Да
Бог
да
у
здрављу
!
Видосав
изађе
да
испраћа
госте
.
Поздрави
се
с
неколицином
,
па
му
Витор
примети
да
се
врати
у
собу
.
Запалише
свеће
лојанице
и
наместише
чираке
на
совру
.
Тодосије
виче
да
се
иде
кући
,
али
Видосав
не
да
ни
поменути
,
него
опет
доли
чаше
и
завише
цигаре
.
Запали
једну
и
он
,
али
непрестано
звера
,
и
чим
ко
отвори
врата
,
склопи
шаку
око
цигаре
боји
се
да
не
угледа
бабо
.
Чича
Витор
уђе
још
једном
,
два
,
и
рече
како
се
ваља
да
рекне
:
„
Баш
вам
хвала
што
сте
дошли
,
“
опомену
Видосава
да
пази
да
се
гости
почасте
и
удаљи
се
.
А
они
осташе
на
истом
месту
да
продуже
како
су
започели
.
У
неко
доба
ноћи
,
кад
су
сви
поспали
по
кући
сем
Ружице
која
је
дворила
и
служила
,
завршена
је
ова
пијанка
тиме
,
што
су
се
сва
тројица
побратимили
с
Видосавом
.
И
тада
су
се
љубили
и
цмакали
до
миле
воље
.
У
то
побратимство
увлачили
су
и
Тодосија
,
али
он
се
само
смејао
пијаним
људима
.
X
Минуше
трапави
дани
...
Пуче
снег
и
лед
,
сијну
пролеће
и
млака
киша
скиде
и
последње
трагове
снега
,
ону
сивкасту
паучину
с
ливада
,
проби
густа
зелена
трава
и
зазеленеше
се
поља
,
размилеше
се
овци
и
млади
јагањци
.
.
Настаде
радно
доба
...
Видосав
Микачић
има
сад
да
покаже
шта
зна
и
какав
је
на
раду
.
Њему
је
остављено
да
одреди
где
ће
се
шта
сејати
и
како
ће
се
радити
.
Досад
се
довољно
уверио
да
му
је
чича
оставио
све
на
вољу
,
те
се
могао
слободно
кретати
и
ухватити
лето
за
крај
.
Он
је
,
у
истини
,
имао
планове
како
ће
уредити
имање
,
али
их
је
вешто
крио
и
чувао
,
те
их
није
никоме
саопштио
.
А
,
правије
рећи
,
није
имао
ни
куражи
да
се
унапред
похвали
како
ће
радити
,
док
не
види
како
ће
му
испасти
за
руком
.
Наумио
је
да
пријатно
изненади
и
своје
укућане
и
пријатеље
и
све
село
.
Лако
је
руковати
имањем
овако
како
рукују
остали
сељаци
и
обрађивати
га
како
им
је
радио
деда
и
чукундеда
;
треба
показати
нешто
савршеније
и
практичније
,
на
шта
ће
се
угледати
свет
.
Он
је
то
видео
у
свог
некадањега
газде
Сима
Моравца
и
његов
начин
рада
није
смећао
с
ума
.
Пошто
посвршава
прве
пролетње
послове
:
отреби
ливаде
,
растури
кртичњаке
,
потврди
ограде
,
направи
леје
у
врту
,
предузе
сејање
усева
.
У
груписаном
имању
око
куће
имао
је
довољно
земље
за
сваковрсне
усеве
,
и
једну
њиву
,
која
се
звала
Лакин
Лаз
,
изабра
за
један
усев
који
до
тада
није
сејат
у
селу
Врљугама
.
Та
њива
граничи
се
Тодосијевим
имањем
и
била
је
поред
пута
који
води
кроз
село
.
Њу
је
Видосав
припремао
још
с
јесени
те
је
била
земља
јака
,
мека
и
орна
.
Кад
би
време
за
сејање
,
он
је
поора
и
посеја
овас
,
али
поретко
,
како
нико
не
сеје
.
А
кад
тај
овас
изниче
,
он
зађе
по
њиви
па
опет
посеја
овас
,
уздуж
и
попреко
,
помешан
са
некаквим
ситним
жутим
семеном
,
па
га
задрља
са
лаком
трновом
браном
.
Онима
,
којима
тај
рад
паде
у
очи
,
беше
за
чудо
шта
то
ради
посинак
Виторов
.
Али
он
је
знао
шта
је
радио
:
тако
је
радио
и
Симо
Моравац
од
кога
је
и
то
научио
.
Он
је
посејао
детелину
,
од
њиве
је
направио
детелиште
,
са
кога
ће
имати
такав
принос
какав
се
не
може
добити
ни
са
какве
ливаде
.
Кад
овас
одрасте
до
колена
,
он
ће
га
,
онако
зелена
,
покосити
и
исполагати
стоци
.
На
њиви
ће
остати
сама
детелина
,
густа
и
сочна
,
да
се
све
више
шири
и
бокори
.
Даље
је
порадио
ово
:
у
врту
,
поред
поврћа
,
направио
је
и
две
велике
леје
и
посејао
некакво
семе
као
сочиво
.
Кад
је
изникло
видело
се
одмах
да
тај
усев
није
ни
за
стоку
ни
за
људе
,
и
нико
није
знао
шта
је
,
док
није
Видосав
објаснио
:
да
на
тим
лејама
подиже
младице
за
живу
ограду
,
које
ће
,
кад
одрасту
,
кроз
годину
две
,
пресадити
по
међи
и
подићи
трајну
ограду
без
врљике
и
коца
.
Посвршава
те
послове
,
а
стиже
време
за
сејање
кукуруза
.
И
ту
имаде
да
унесе
нешто
ново
у
село
:
нашао
је
да
је
практичније
сејати
бели
кукуруз
„
американ
“
,
него
„
осмак
"
,
јер
он
доноси
много
више
прихода
,
већи
су
му
клипови
и
крупнији
струк
.
Он
га
набави
и
не
хте
га
сејати
на
сачму
,
већ
у
врсте
и
на
оџаке
,
и
тим
семеном
засеја
једну
од
најплоднијих
њива
код
куће
.
Ове
новине
уводио
је
постепено
,
тихо
,
без
ларме
и
разметања
са
својим
знањем
.
Али
оне
нису
могле
остати
неопажене
и
за
њих
су
се
заинтересовали
сељаци
и
застајали
поред
његових
њива
и
врта
,
разговарали
се
и
распитивали
о
свему
томе
.
Он
је
избегавао
у
тим
приликама
и
очекивао
је
док
се
покажу
корисни
плодови
његова
рада
,
па
да
ту
причека
свакога
и
слободно
му
у
очи
погледа
.
Чича-
Витору
је
објаснио
све
што
је
порадио
.
Клео
му
се
свим
на
свету
да
овако
раде
данас
паметни
људи
и
да
га
овај
рад
неће
нигда
постидети
.
Он
се
само
смешкао
слежући
раменима
,
а
то
је
,
од
прилике
,
значило
ово
:
„
Дао
сам
ти
имање
у
руке
па
ради
како
знаш
;
како
урадиш
онако
ће
ти
и
бити
.
“
И
на
домазлук
је
гледао
друкчије
него
остали
сељаци
.
Он
је
затекао
у
Витора
четири
краве
музаре
,
мале
буџуље
,
да
сваку
упртиш
на
леђа
као
козу
.
Сој
никакав
и
неугледан
:
мургасте
и
кудраве
,
вимена
мала
и
чипава
,
рошчићи
као
паприке
.
Каква
има
рачуна
држати
оваку
стоку
,
кад
троши
храну
као
и
она
од
најбоље
сорте
,
а
од
њих
нема
ни
за
половину
прихода
,
као
од
ваљаног
говечета
.
Зато
он
уграби
прву
прилику
и
продаде
на
вашару
две
мургуље
,
те
купи
једну
сивуљу
од
колубарског
соја
:
крупну
са
великим
затуреним
роговорима
.
Такве
краве
није
било
у
селу
.
И
на
свему
осталом
опази
се
нов
ред
,
који
уводи
умешна
рука
Видосава
Микачића
...
XИ
На
имању
„
Јошевини
“
ишло
је
све
по
старом
.
Видосав
није
ни
покушавао
да
ту
заводи
нове
обичаје
.
Чича
Витор
је
наставао
код
воденице
,
притврђивао
брану
на
јазу
,
узимао
ујам
и
нешто
га
трошио
,
а
нешто
слао
кући
и
чувао
имање
да
не
буде
штете
.
А
највише
се
занимао
у
врту
који
је
ове
године
заградио
за
читаву
ралицу
земље
и
засејао
свакојака
поврћа
.
Одатле
ће
он
снабдевати
кућу
,
а
што
претекне
носити
на
пијац
а
откидати
по
неку
пару
да
му
се
нађе
,
да
не
досађује
посинку
.
Врт
је
најпријатнија
забава
староме
човеку
да
ту
плеви
,
залива
,
чепрка
,
да
се
сваки
дан
радује
како
му
рад
напредује
.
Чича
Витор
имао
је
и
даље
сталне
помагаче
и
забаву
у
својој
дечици
:
Ђурици
и
Јовици
,
који
нису
одмицали
од
њега
.
Деца
су
напредовала
,
расла
и
јачала
,
и
скоро
се
изједначили
као
зечеви
.
За
једну
капу
да
је
већи
Ђурица
од
Јовице
.
Он
је
редовно
похађао
школу
и
био
слободан
и
отресит
.
Чим
дође
из
школе
он
обеси
чантру
о
клин
,
па
тражи
Јовицу
,
и
што
ради
један
то
и
други
:
или
су
по
воденици
,
око
јаза
,
у
врту
,
око
стоке
,
што
им
бабо
заповеди
.
Кад
им
падне
на
ум
да
оду
кући
,
оду
заједно
и
заједно
се
враћају
.
Све
као
браћа
и
ваљана
деца
.
Само
им
није
ваљало
једно
и
то
се
није
допало
бабу
.
А
он
је
крив
и
за
то
:
сашио
им
кесице
од
дебелог
ланеног
платна
,
усукао
два
пртена
конца
и
увоштанио
,
па
ушио
и
дао
им
да
и
они
имају
кесе
,
да
чувају
паре
.
Кад
им
ко
да
коју
пару
,
они
је
остављају
у
кесу
,
па
чувају
и
сваки
дан
броје
колико
има
.
Давали
су
им
и
бабо
,
и
тата
,
и
гости
.
Ђурици
паде
на
ум
да
оне
паре
не
треба
да
стоје
беспослене
.
Видео
је
од
Пере
чика-Рајина
,
да
и
он
има
своју
овцу
у
задружним
овцама
те
му
се
јагњи
сваке
године
,
па
треба
и
они
да
имају
или
овцу
или
крмачицу
.
Здоговорише
се
да
купе
крмачицу
.
Једног
дана
седели
су
ниже
воденице
,
кад
један
сиромашак
тера
прасе
пред
собом
:
везао
га
конопцем
за
ногу
и
враћа
га
из
чаршије
.
Они
угледаше
и
сашапташе
се
:
—
Крмачица
!
—
Да
купимо
!
—
Не
смемо
!
—
Што
да
не
смемо
?
Је
ли
чик
?
'
—
Чик
!
Ђурица
викну
сељака
:
—
Еј
,
рођаче
,
би
ли
продао
ту
крмачицу
?
Сељак
стаде
па
се
осмехну
.
—
Шта
се
смејеш
?
ти
мислиш
ја
немам
пара
?
Сељак
се
опет
насмеја
,
па
му
одврати
:
—
Добро
,
мали
газда
,
вала
баш
да
пазаримо
.
—
Шта
је
цениш
?
—
Није
скупа
:
пет
динара
.
Они
се
згледаше
и
сашапташе
:
—
Колико
је
то
гроша
?
—
пита
Јовица
Ђурицу
.
Овај
му
каза
.
—
Ја
имам
четрнаест
гроша
.
А
ти
?
—
Ја
шеснаест
.
Имамо
доста
,
али
даће
он
ниже
.
Па
викну
сељаку
:
—
Хоћеш
дати
за
четири
динара
?
Сељак
продужи
пут
.
—
Пристаде
ли
,
море
?
—
виче
Ђурица
.
—
Пристадох
ако
ти
одобри
бабајко
!
—
вели
сељак
и
оде
својим
путем
.
—
Е
,
нека
је
сретно
!
Нека
је
сретно
!
Видећеш
да
ће
пристати
и
тата
и
бабо
.
—
Добро
,
мали
,
ја
не
поричем
,
само
нека
тако
буде
.
Дођи
сутра
па
носи
прасе
.
Јовица
се
загушио
од
смеја
и
непрестано
виче
:
—
Како
смеш
тако
?
А
Ђурица
се
уозбиљио
као
старкеља
,
па
вели
:
—
А
што
да
не
смем
?
Је
ли
он
рогат
?
Кад
су
то
испричали
бабу
,
он
се
насмеја
:
—
Нећу
вам
кварити
пазар
;
не
ваља
рећи
па
порећи
.
Али
други
пут
да
нисте
ништа
радили
без
татиног
одобрења
.
Он
и
купује
и
продаје
и
о
свему
се
стара
у
нашој
кући
.
Кад
се
донесе
прасе
,
он
га
плати
својим
новцем
,
па
га
пусти
у
свиње
.
—
У
нашој
кући
не
сме
нико
имати
особине
.
Кад
задружна
чељад
почну
особити
,
онда
нема
ништа
од
такве
задруге
.
Хоћете
ли
то
упамтити
?
—
Хоћемо
,
бабо
!
—
веле
деца
и
гледају
преда
се
.
XИИ
За
годину
дана
од
дана
кад
је
Видосав
ушао
у
кућу
Микачића
,
нико
није
могао
приметити
на
чича-
Витору
да
се
покајао
што
је
урадио
.
Могли
су
га
дирати
јавно
и
оговарати
за
леђима
,
могли
су
га
изазивати
од
сваке
руке
,
али
нико
није
могао
од
њега
чути
рђаву
реч
за
свога
посинка
.
Причао
је
свуда
како
је
задовољан
и
како
сад
зна
што
живи
.
Али
да
је
се
неко
могао
завући
у
душу
чича-Виторову
,
видео
би
да
чича
носи
сињи
терет
на
њој
.
Не
зна
ни
он
зашто
,
али
њему
је
одавно
постао
несносан
овај
положај
у
који
је
стављен
доласком
Видосављевим
.
Он
му
је
сад
изгледао
као
гост
који
се
уселио
у
кућу
и
већ
постао
досадан
.
Осећао
је
да
је
запостављен
,
понижен
,
да
је
,
здрав
и
прав
,
добио
тутора
који
ће
руковати
његовим
имањем
.
Сам
зна
да
то
није
тако
,
али
све
му
се
чини
да
је
баш
тако
.
Седи
,
тако
,
па
се
замисли
и
пита
сам
себе
:
„
Шта
ми
је
крив
тај
Видосав
?
Поштује
ме
као
родитеља
,
чини
ми
почаст
на
сваком
месту
,
даје
ми
старешинство
у
свакој
прилици
,
пита
ме
за
сваку
ситницу
,
ради
што
може
и
уме
,
имам
шта
хоћу
:
и
појести
и
попити
,
имам
и
пара
задовољно
“
...
Умео
га
је
да
извини
и
за
оно
на
Ваведеније
и
за
оно
на
Светог
Јована
.
Млад
човек
,
воли
друштво
,
слаб
на
пићу
,
па
мало
више
говори
и
у
говору
се
пребаци
,
и
шта
је
то
тако
страшно
да
би
га
могао
омрзнути
.
Попије
коју
више
у
месец
дана
и
овесели
се
,
а
сутрадан
је
као
девојка
:
гледа
преда
се
и
стид
га
је
што
је
урадио
.
У
кога
има
стида
има
и
образа
.
И
сви
његови
ваљају
:
његова
Ружица
,
радна
жена
и
образита
,
поштује
га
као
оца
.
Убио
га
Бог
ко
би
изустио
рђаву
реч
за
ово
честито
чељаде
.
Њихову
децу
воли
као
да
их
је
он
родио
...
Па
шта
је
то
те
му
је
тако
несносно
и
тешко
...
Он
не
уме
да
објасни
ни
откуд
је
то
што
му
се
чини
да
је
запостављен
,
понижен
и
да
је
добио
тутора
у
кућу
,
кад
то
није
тако
.
Ко
зна
,
можда
би
се
чича
Витор
измирио
са
новим
положајем
и
стањем
у
својој
кући
,
да
не
почеше
његови
пријатељи
пружати
прст
на
Видосава
и
потаркивати
свађу
.
На
пример
чича
Вићентије
...
Њега
Витор
убраја
у
најбоље
пријатеље
своје
;
он
му
је
друг
из
детињства
.
„
Дрво
се
ослања
на
дрво
а
човек
на
човека
,
а
ја
ево
на
овог
мог
Вићентија
“
.
.
рекао
би
чича
Витор
кад
се
мало
више
расприча
и
пљеснуо
би
га
по
рамену
.
Нашто
чича
Вићентије
ужагри
очима
и
узвера
да
ли
то
ко
чује
и
ухвати
се
за
оно
мало
длачица
над
горњом
усницом
што
не
може
да
усуче
ево
већ
педесет
и
осам
година
.
Волели
су
се
као
браћа
и
онако
како
се
могу
волети
људи
који
се
нису
нигда
сукобили
а
имају
исте
успомене
и
исте
погледе
на
све
.
И
ако
су
им
куће
биле
подалеко
,
није
им
сметала
даљина
да
се
састану
бар
сваког
свеца
код
куће
или
пазарног
дана
у
чаршији
.
Нису
ништа
крили
један
од
другог
и
најволели
су
изјадати
се
на
данашњи
свет
што
не
почитује
старијег
и
не
живи
како
су
стари
живели
.
Вићентије
је
био
ћуталица
;
само
је
пред
Витором
био
одрешен
.
Њему
би
причао
све
што
је
чуо
и
видео
и
све
што
му
је
на
срцу
.
Био
је
од
оних
људи
што
у
друштву
ћуте
,
шарају
очима
и
хватају
сваку
реч
,
а
кад
разговарају
осмејкују
се
и
све
одобравају
а
у
истини
мало
за
кога
имају
добру
реч
.
Чича
Вићентије
одавно
околиши
око
Витора
да
му
каже
шта
мисли
о
његову
посинку
.
Једном
му
се
даде
прилика
,
кад
су
остали
сами
код
воденице
и
седели
на
рудини
више
јаза
,
па
поче
поиздалека
:
—
Баш
вала
,
Виторе
,
ја
не
знам
шта
ти
мислиш
...
.
—
Шта
,
Вићентије
?
—
За
оног
твог
.
—
За
Видосава
?
—
Ја
!
—
рече
и
застаде
.
Витор
се
забечи
да
чује
.
Он
ушара
очима
.
—
Ваљда
си
нешто
чуо
?
—
Ти
знаш
:
свет
као
свет
,
али
ни
он
не
ради
како
треба
—
Како
,
Вићентије
?
Он
махну
главом
:
—
Видиш
и
сам
,
да
ти
ништа
не
причам
.
Чича
Витор
прави
се
невешт
и
уздржава
се
да
и
пред
најбољим
пријатељем
искаже
ма
шта
неповољно
о
посинку
.
—
На
прилику
...
шта
ће
он
тражити
бољег
саветника
од
тебе
,
Виторе
?
—
Па
и
јес
’
тако
,
али
он
и
не
тражи
бољег
од
мене
.
—
Шта
велиш
?
Како
је
оно
онолико
пријатељство
с
Тодосијем
?
Витор
ућута
.
—
Зар
не
видиш
да
он
твоју
реч
слуша
,
а
Тодосијеву
свиђа
.
И
чујеш
ли
шта
говоре
људи
?
—
За
њега
,
је
ли
Вићентије
?
—
И
за
тебе
и
за
њега
.
—
Шта
ће
за
мене
рећи
?
Шта
ја
коме
чиним
?
—
Е
,
хе
...
—
маше
главом
Вићентије
.
Прође
по
неколико
дана
па
опет
заинтачи
,
као
да
је
се
подухватио
да
их
позавађа
:
—
Бога
ти
,
Виторе
,
је
ли
ти
тешко
?
—
Зашто
?
—
Кад
чујеш
шта
веле
људи
?
—
Шта
веле
?
—
Веле
:
дође
дивљи
те
истера
питомога
,
то
јест
,
дошао
Видосав
те
истера
тебе
,
Виторе
...
Па
веле
:
како
он
може
дозволити
у
својих
педесет
и
неколико
година
да
онај
витла
његовом
имовином
.
А
ја
велим
:
„
Немојте
тако
,
људи
,
није
то
тако
као
што
ви
говорите
.
.
И
веле
:
„
Како
он
може
дозволити
да
се
никако
не
пита
у
својој
кући
,
као
да
је
његов
пасторак
?
Како
може
гледати
да
он
јаше
његовог
седланика
и
зајми
његову
стоку
па
на
вашар
и
размеће
се
онолико
?
“
.
.
А
ја
велим
:
„
Шта
вам
је
,
људи
,
нек
јаше
,
нисте
му
ви
купили
“
...
И
још
веле
...
.
—
А
ко
то
вели
,
Вићентије
?
—
Свет
...
Ја
,
није
да
кажем
нешто
...
Не
дај
,
Боже
,
да
мећем
ватру
међу
вас
...
Него
велим
:
хоћу
све
да
испричам
моме
најбољем
пријатељу
.
—
Хвала
ти
,
Вићентије
!
—
И
још
веле
:
нико
у
селу
не
зове
:
ово
је
на
,
пример
Јошевина
чича-Виторова
,
него
Видосављева
.
—
А
што
веле
тако
,
Вићентије
?
—
Зато
што
си
се
ти
повукао
па
ћутиш
,
а
он
чини
шта
хоће
:
иде
и
пред
власт
,
и
на
пазар
,
и
тресе
твојом
кесом
...
Чича
Витор
обори
поглед
земљи
и
појми
да
рече
:
„
А
зар
није
тако
?
Право
веле
људи
“
,
—
па
мрдну
раменима
и
оћута
.
После
оваких
разговора
Витору
је
све
теже
било
.
Чинило
му
се
да
све
село
само
о
њему
говори
,
да
се
,
где
двојицу
сретне
,
подмигују
и
њега
исмевају
.
Осећао
се
самохран
и
презрен
од
света
,
као
нико
у
селу
.
Куд
се
макне
,
све
му
тужно
,
суморно
,
празно
...
С
ким
прозбори
,
не
може
да
нађе
ни
једне
речи
у
којој
би
видео
искреност
и
поштовање
.
Кад
га
ко
сретне
и
поздрави
:
„
Помози
Бог
,
Виторе
!
“
—
чини
му
се
да
тај
није
тако
говорно
,
да
је
искренуо
језик
да
му
се
наруга
,
да
га
поздравља
од
беде
,
или
да
му
извуче
коју
реч
да
види
како
је
још
беднији
но
што
је
слушао
.
Па
има
их
који
њему
у
пркос
хвале
Видосава
и
веле
:
да
не
би
њега
не
би
село
сазнало
за
многу
новину
што
раде
паметни
људи
.
„
То
је
пркос
,
смејање
у
очи
,
пир
пакости
над
мојом
несрећом
!
Какву
је
новину
донео
у
село
?
Сеје
семење
које
није
за
нашу
земљу
,
купује
стоку
што
морам
да
је
стимам
као
кума
па
да
вајдим
од
ње
...
Он
је
шепртља
и
лудак
!
.
.
Он
ће
ме
натерати
да
једног
дана
узмем
мотку
и
најурим
га
са
мога
имања
“
...
Али
ту
се
тргне
и
падне
му
на
ум
његова
Руменија
и
она
зимска
ноћ
,
кад
су
седели
у
старој
кући
крај
прочевља
...
Напољу
је
била
мећава
,
северац
је
засипао
сув
снег
за
кутњи
праг
,
а
дрва
су
пуцкарала
на
огњишту
...
Она
села
на
столичицу
,
задела
преслицу
за
појас
и
звркала
својим
вретенцетом
...
.
„
Боме
како
ти
наредиш
онако
је
најбоље
...
Да
сам
тобом
ја
не
би
’
узела
никога
из
села
...
Ако
ти
немаш
никога
,
ја
имам
:
ено
три
моја
ујаковића
у
Качеру
.
.
најбољи
је
Видосав
...
да
усинимо
њега
.
.
Ове
му
речи
и
данас
звоне
у
ушима
.
Весела
Руменија
!
XИИИ
Тог
лета
Видосаву
не
пође
рад
од
руке
.
Као
у
инат
,
деси
се
нешто
на
његову
детелишту
,
са
чега
је
имао
нових
непријатности
и
то
у
доба
кад
се
детелиште
беше
зазеленело
у
пуној
мери
и
беше
у
стању
да
покаже
корист
од
тога
посла
.
Једно
јутро
поранио
он
као
обично
,
у
расвит
,
и
спрема
се
да
иде
у
поље
на
рад
,
а
Тодосије
поче
дозивати
отуд
од
детелишта
:
—
О
,
Видосаве
!
О
,
Видосаве
!
Он
се
одазва
и
пође
да
види
шта
је
.
—
Ама
да
видиш
сијасета
!
И
имао
је
шта
и
видети
:
Тодосијева
јунад
провалила
ограду
,
ушла
у
детелиште
и
једно
цркло
и
надигло
ноге
у
вис
,
а
друго
се
надуло
као
мешина
и
узнемирило
се
.
—
Шта
је
то
?
—
запрепасти
се
Видосав
.
—
Ето
шта
је
!
Лопови
једни
,
моја
јунад
,
хтела
да
краду
твоју
детелину
па
се
прејала
!
—
виче
Тодосије
.
Видосав
да
се
згране
.
—
Море
шта
ти
је
,
шта
правиш
комендије
!
—
Притрча
да
ухвати
оно
живо
јуне
.
—
Шта
ћеш
му
сад
?
—
Држи
га
!
—
Шта
им
би
од
те
траве
?
—
Ћути
!
Дај
мало
сена
!
Тодосије
отрча
.
—
Тако
!
Држи
ти
за
рогове
!
—
Па
усука
гужву
од
сена
и
стаде
трљати
по
левој
страни
трбуха
.
Тодосије
се
бори
с
јунетом
и
смеје
се
,
а
Видосав
га
трља
,
час
му
извлачи
језик
и
голица
га
по
њему
:
—
Ти
не
знаш
шта
је
ово
!
Ово
је
болест
:
надун
.
—
Знам
да
је
тако
,
чим
се
надуло
.
—
И
ова
се
болест
лечи
кад
се
стигне
на
време
,
и
ми
ћемо
ово
спасти
.
Али
откуд
да
се
то
мени
деси
!
Дај
ону
облицу
дрвета
!
Тако
!
Сад
ћемо
овако
!
Рашчеврљи
му
вилице
,
метну
међу
њих
облицу
,
отпаса
се
и
привеза
дрво
с
обе
стране
за
рогове
,
па
пусти
јуне
и
поче
га
јурити
:
—
Уа
!
Уа
!
Оно
најпре
пође
полако
