пажњу.
—
Говорим
ли
истину
?
—
запитао
је
младића
бришући
зној
са
чела
;
а
овај
му
не
смеде
или
не
умеде
ништа
да
одговори
.
Онај
настави
:
—
Но
има
ту
још
једно
зло
,
које
је
по
живот
тих
држава
тамо
на
целом
Истоку
и
као
културних
јединица
не
само
опасно
,
већ
и
показује
знаке
неправилна
развитка
.
То
је
грабеж
за
иностранством
без
обзира
на
душевна
расположења
.
Има
ту
правника
који
су
отишли
у
марвене
лекаре
;
филолога
који
су
ускочили
у
медицинаре
;
па
природњака
који
ће
и
глумовати
,
само
да
се
дочепају
иностранства
;
и
док
тога
буде
,
имаће
увек
појава
да
,
на
пример
,
лекар
пише
лирске
песне
,
а
по
спреми
и
по
занату
правник
белетристичке
критике
.
Ови
су
људи
у
најбољим
годинама
својим
најсвежији
део
својега
дара
страћили
у
посао
њима
неподобан
и
силом
се
намеће
питање
каквих
би
плодова
њихов
дух
могао
донети
,
да
су
им
опште
прилике
пружиле
погодних
погодаба
за
развитак
,
а
не
за
закржављење
...
Таквих
сам
младића
налазио
доста
овде
у
Пешти
,
у
Грацу
,
у
Бечу
,
у
Прагу
,
у
Љубљани
,
Лајпцигу
,
Минхену
,
Цириху
,
Женеви
,
Паризу
,
Петрограду
,
Москви
и
Кијеву
,
а
доста
,
само
мало
проређеније
,
и
по
осталим
градовима
и
великим
заводима
свакојаке
врсте
.
У
некима
од
ових
градова
они
често
живе
својим
одређеним
животом
,
често
јако
изолованим
,
па
кад
се
одовуд
врате
,
доносећи
собом
већином
врло
танку
спрему
,
нису
стекли
искуства
ни
мало
,
а
о
друштвеном
образовању
немају
ни
појма
...
Ето
,
такви
сте
ми
ви
,
на
чија
ће
се
плећа
положити
будућност
ваших
земаља
и
вашега
раскомаданог
народа
;
и
ето
,
овако
васпитавају
вас
ваше
старешине
и
учитељи
.
Овако
су
и
мене
васпитали
,
и
ја
сам
био
пропалица
,
све
док
се
нисам
сам
истргао
из
ове
луде
јурије
и
спасао
за
себе
што
сам
још
могао
спасти
.
Ту
ућута
и
погледа
у
Павла
,
затим
викну
:
—
Па
шта
је
?
—
Ја
не
знам
шта
је
,
—
одговори
Павле
.
—
Што
се
не
смејете
мојим
последњим
речима
;
камо
ваших
подругљивих
примедаба
?
—
Немам
шта
да
приметим
.
—
А
,
а
,
онда
ствар
брже
иде
,
но
што
што
сам
мислио
.
Да
вам
докажем
како
добро
познајем
људе
уопште
,
а
оне
вашега
кова
на
по
се
,
рећи
ћу
вам
,
да
сам
био
спреман
на
још
много
примедаба
са
ваше
стране
,
и
за
сваку
имађах
готова
одговора
.
Тако
на
пример
,
мислећи
да
ћете
ми
ви
на
ове
моје
речи
:
како
сам
гледао
да
за
себе
спасем
што
се
још
могло
спасти
,
одговорити
,
да
се
по
мени
не
види
да
сам
Бог
зна
шта
спасао
...
хтедох
одговорити
,
да
ја
имам
више
него
ви
сви
овде
:
јер
од
онога
што
ја
имам
преостаје
ми
,
а
вами
свима
без
изузетка
не
стиже
оно
што
је
ваше
;
па
осим
тога
ја
сам
још
и
човек
задовољан
са
својим
животом
,
и
ако
нисам
задовољан
са
животом
других
;
али
зато
је
на
мојој
страни
искуство
.
Ви
ми
,
дакле
,
не
можете
дати
ништа
,
а
доћи
ће
час
,
кад
ћете
ви
од
мене
тражити
.
И
ја
ћу
бити
милостив
:
даћу
вам
,
јер
сам
богат
,
пребогат
;
имам
шта
да
вам
дам
и
то
много
више
него
што
вам
треба
и
што
би
ви
могли
исцрпсти
и
поднети
...
Али
доцкан
је
.
Ако
желите
,
наставићу
други
пут
.
Старац
устаде
.
—
Хтео
сам
вам
свим
овим
—
рече
још
,
—
само
да
докажем
да
се
не
разбацујем
празним
речима
и
да
докажем
оно
што
сам
рекао
и
на
што
сте
ме
ви
изазвали
својим
наивним
и
младићски
неискусним
примедбама
...
Хвала
на
части
!
Збогом
!
И
нестаде
га
кроз
стаклена
врата
,
где
пројури
као
ветар
.
Тако
је
проводно
Павле
своје
дане
у
овоме
граду
час
у
овој
каваници
,
час
на
университету
,
час
у
својој
собици
.
Сад
већ
није
био
у
расположењу
беспредметне
чежње
,
а
прошла
је
и
душевна
бура
.
Код
њега
је
сад
настао
свестан
рад
,
наступила
је
улога
онога
што
се
зове
вољом
,
ма
још
неодређено
и
сувише
обазриво
.
Још
је
био
на
путу
предохране
и
засновица
.
На
путу
од
куће
довде
спопала
га
била
нека
агонија
,
у
којој
је
и
овде
чамао
првих
дана
.
Онда
се
још
лађом
полазило
од
Смедерева
довде
.
Идући
колима
кроз
раван
и
врло
добар
пут
ка
живописном
Смедереву
граду
,
а
одатле
,
седећи
у
једном
кутку
лађе
,
чињаше
му
се
да
први
пут
полази
овуда
.
Од
Смедерева
на
више
с
десна
Банатске
ниске
мочарне
обале
,
а
с
лева
умерени
зелени
висови
често
са
дивним
виноградима
,
а
само
понегде
нагло
одсечени
брегови
поред
Гроцке
и
Београда
,
представљали
му
се
као
страни
који
га
се
не
тичу
.
Па
и
лепа
панорама
Београда
,
која
се
са
Истока
из
даљине
показује
несравњено
живописно
;
па
лепа
водена
мрежа
испод
њега
до
Земуна
и
примамљиво
пристаниште
овог
старинског
места
,
нису
учинили
на
њ
утисак
познатих
крајева
већ
нових
.
А
даље
Сремска
час
равна
час
мало
уздигнута
раван
,
до
Карловаца
,
затим
од
тога
града
на
више
до
Мохача
изређани
бисери
Божје
природе
и
даље
досадне
једноставне
обале
Дунавске
до
лепог
Будима
нису
биле
кадре
да
га
,
као
пређе
,
живо
зинимају
.
За
њ
све
то
сада
немађаше
чара
,
на
шта
не
хтеде
да
троши
пажње
.
А
усред
ове
туђинштине
и
он
је
сам
изгледао
као
новајлија
и
ова
га
је
укоченост
пустила
тек
кад
је
ступио
на
плочник
(
калдрму
)
овога
града
.
Први
дани
прођоше
у
обичним
незгодама
насеља
,
али
затим
је
већ
Павле
улазио
у
живот
,
који
је
себи
припремио
.
План
му
је
био
такав
,
да
се
помоћу
разлога
што
му
га
је
пружало
писмо
,
нађено
пред
механом
у
Баточини
,
приближи
кући
оних
странкиња
,
ма
на
који
начин
;
затим
видеће
шта
ће
.
Али
је
за
њега
била
права
несрећа
што
није
знао
стан
њихов
.
На
завоју
оног
писма
није
био
забележен
стан
,
а
да
распитује
није
још
смео
.
У
тој
вароши
било
је
много
аристократских
породица
,
зато
га
његово
друштво
,
такође
туђе
овде
,
не
би
могло
обавестити
,
а
другоме
не
би
ни
имао
коме
да
се
обрати
,
па
чак
ни
према
својим
друговима
не
би
то
смео
учинити
отворено
.
Међутим
проводно
би
дневно
по
неколико
часова
лутајући
по
улицама
,
не
би
ли
негде
угледао
лица
која
тражи
и
која
су
га
овамо
домамила
.
У
нади
да
ће
се
гдегод
сусрести
са
њима
,
почео
је
похађати
места
,
где
је
било
могућности
да
их
види
,
али
узалуд
.
Помислио
је
и
на
то
,
да
нису
у
граду
,
али
није
могао
претпоставити
у
тврдо
,
јер
је
већ
скоро
пола
године
прошло
од
њихова
првог
виђења
;
невероватно
је
,
дакле
,
било
да
се
са
свога
пута
још
нису
вратили
.
Богатије
породице
и
оне
што
често
мењају
преко
године
своја
места
пребивања
,
за
време
зимских
забава
налазе
се
у
престоници
од
пре
Божића
до
Ускрса
или
бар
два
месеца
,
у
јануару
и
фебруару
.
Јануар
је
био
ту
,
али
његово
напрегнуто
трагање
оста
без
успеха
.
Почео
је
већ
и
да
се
трошкари
:
ишао
је
на
игранке
,
концерте
,
зборове
,
јавна
предавања
;
у
позоришта
и
разне
друге
вечерње
представе
.
Узаман
.
Трудио
се
да
добије
позивнице
у
богатије
породице
и
отменије
куће
,
не
би
ли
ту
могао
бар
дознати
што
о
њима
а
да
се
не
ода
.
Тешком
муком
набављао
би
понекад
таку
позивницу
,
али
је
после
бурне
вечерње
забаве
,
стигав
у
свој
стан
уморен
и
киван
,
имао
само
да
прибележи
наново
један
изгубљени
дан
и
једну
залуд
проведену
ноћ
.
Почео
је
и
по
другим
јавним
местима
да
трага
.
Ишао
је
на
зборишта
и
шеталишта
у
ону
малену
али
лепу
улицу
где
се
отменији
свет
шетао
око
подне
:
посећивао
је
Богослужења
свију
вероисповести
;
нарочито
је
читаве
сате
провео
радним
даном
као
и
свецем
по
црквама
православним
и
католичким
,
јер
не
знађаше
посигурно
које
су
вере
.
Био
је
на
седницама
скупштинским
и
општинским
;
на
састанцима
учених
и
уметничких
друштава
,
не
би
ли
кога
од
господе
,
што
су
онда
били
у
пратњи
странкиња
,
гдегод
опазио
.
Нигде
ништа
.
Узимао
би
кола
и
одјурио
би
често
у
поља
и
шумарке
где
се
свет
воза
;
најмио
би
коња
и
одјахао
где
се
господски
јахачи
утркују
;
ишао
би
и
у
лов
у
оближња
места
и
обигравао
би
целу
околину
.
Од
свега
тога
имао
је
само
толико
користи
,
да
се
добро
упознао
са
свима
деловима
вароши
и
околине
,
али
иначе
и
опет
ништа
,
тим
пре
што
су
у
ово
зимње
доба
та
места
била
мало
посећена
.
Одилазио
је
редовно
на
железничке
станице
и
у
прве
гостионице
;
прегледао
је
свуда
пажљиво
листу
странаца
;
прочитавао
би
свакодневно
неколико
пута
објаву
о
приспелим
путницима
,
али
све
узалуд
.
Почео
је
да
малаксава
,
и
судбина
једва
једном
,
као
да
је
хтела
да
награди
његово
постојанство
,
показа
му
једно
од
оних
тражених
лица
,
али
само
за
мало
.
То
је
било
пред
једном
црквом
.
Павле
је
,
као
обично
,
стојао
у
гомили
до
врата
,
где
је
свет
излазио
после
свршене
Службе
Божје
,
—
кад
одједном
пројурише
нека
затворена
господска
каруца
.
У
њима
као
да
је
угледао
сетне
очи
оне
мале
сувље
госпође
,
или
госпођице
,
коју
је
Агнеша
онда
назвала
била
теткицом
.
Павле
се
стресе
од
радости
и
изненађења
,
и
као
да
се
она
глава
зачуђено
наже
на
ону
страну
где
је
он
стојао
,
али
опет
ишчезе
све
као
привиђење
.
Њему
се
учини
,
као
да
су
у
тим
колима
биле
и
остале
женске
.
Но
он
се
био
задоцнио
;
гледајући
на
оне
што
излазе
из
цркве
промашио
је
кола
,
кад
су
према
њему
била
,
и
угледао
их
је
тек
кад
су
била
прошла
.
Али
као
да
је
тамо
одиста
било
њих
,
јер
је
он
,
све
докле
кола
не
заврнуше
на
савијутку
улице
,
пратио
погледом
неки
бели
сребрнаст
вео
на
једном
укусном
малом
шеширу
,
који
је
вирио
из
кола
и
који
је
,
мора
бити
,
припадао
некој
младој
девојци
,
можда
баш
њој
.
Од
тога
дана
изгубио
је
и
оно
мало
самоопредељења
што
га
је
досада
имао
.
Није
могло
бити
сумње
:
оне
су
биле
у
граду
,
само
их
он
невешт
није
могао
наћи
.
Али
сад
,
кад
се
уверио
,
сад
ће
и
по
цену
живота
бити
одсуднији
.
Досада
је
провео
у
трагању
неколико
часова
дневно
и
само
понекад
и
ноћу
,
али
сад
ће
то
чинити
непрестано
и
дању
и
ноћу
.
И
наново
наста
кињење
самога
себе
;
наста
грозничава
јурија
,
неразборита
,
крајње
напрегнута
,
сатирући
и
душу
и
тело
.
У
таквом
расположењу
дође
једно
вече
опет
у
кавану
.
Ту
је
имао
шта
да
види
.
У
кавани
беше
највеће
узрујаности
.
Гости
су
викали
,
момци
трчали
,
госпођица
врискала
,
а
тамо
у
углу
,
где
је
и
Павле
често
седео
са
својим
новим
познаником
,
угледа
где
Чилаг
,
нападнув
на
коректора
,
удара
га
по
глави
вичући
:
—
Ти
ћеш
да
ми
га
отмеш
!
Ти
ћеш
да
ми
га
отмеш
!
Очигледно
су
се
потукли
;
управо
је
само
Чилаг
тукао
коректора
,
а
овај
се
бранио
колико
је
могао
.
Развадише
их
,
и
Чилага
избацише
на
улицу
.
Кад
се
кавана
умири
,
Павле
распитиваше
о
узроку
свађе
,
али
му
нико
не
умеде
све
рећи
.
Видели
су
само
толико
,
да
је
коректор
мирно
седео
код
стола
као
увек
.
Чилаг
је
,
као
обично
,
обилазио
столове
,
те
,
стигав
до
коректора
,
одједном
скочио
и
почео
га
гњавити
,
па
,
кад
овај
брзо
устаде
,
ударао
га
је
по
глави
вичући
:
—
Ти
,
сентиментална
ћело
,
ти
ћеш
да
ми
га
отмеш
!
Павле
сачека
,
док
коректор
оста
сам
,
—
јер
су
га
наравно
многи
запиткивали
,
па
,
кад
све
дође
у
свој
ток
,
он
приђе
коректору
и
седе
до
њега
.
—
Да
вас
није
повредио
?
—
Није
;
то
не
би
смео
,
јер
би
са
полицијом
имао
посла
.
Он
се
,
до
душе
,
ње
мало
плаши
,
али
би
се
излагао
непотребним
незгодама
.
Он
је
хтео
да
излије
свој
гнев
,
кад
га
више
није
могао
уздржати
.
—
А
шта
му
даде
повода
?
—
То
је
стара
мржња
;
ми
смо
непријатељи
;
управо
само
он
мени
.
Не
може
да
ме
трпи
.
—
Па
зар
ви
то
нисте
међу
собом
већ
рашчистили
?
—
Јесмо
рашчишћавали
неколико
пута
,
—
одговори
Нинчић
с
тихим
осмејком
.
—
И
он
ме
није
дирао
неколико
година
.
—
Па
шта
му
је
сад
било
?
Коректор
се
насмеши
погледајући
у
Павла
.
—
Сад
сте
ви
узрок
.
—
Ја
?
—
Ви
.
Због
вас
ме
је
напао
.
—
Чудновато
;
како
то
?
—
Просто
би
се
могло
рећи
из
суревњивости
.
Укратко
,
зато
што
се
боји
да
ћу
вас
задобити
ја
,
а
не
он
.
—
Будала
!
—
узвикну
Павле
.
—
Али
све
то
није
још
све
.
Ту
има
и
дубљих
узрока
,
о
којима
ми
међутим
није
могуће
да
вам
сад
говорим
,
јер
сте
доцкан
дошли
.
—
Зар
ми
не
бисте
могли
поклонити
једно
вене
?
Коректор
га
зачуђено
,
тако
рећи
,
узнемирено
погледа
и
одговори
тек
пошто
га
је
неколико
тренутака
посматрао
:
—
Да
изостанем
од
дужности
?
Извините
,
то
не
може
бити
.
И
болест
би
ме
једва
оправдала
.
Павле
се
осећао
посрамљен
,
што
га
је
Нинчић
одбио
;
у
узнемиреном
и
зачуђеном
погледу
тога
човека
као
да
је
приметио
неко
тихо
пребацивање
,
што
му
предлаже
напуштање
дужности
ма
и
за
једно
вече
.
Да
,
Павлу
се
чињаше
,
да
је
овај
уредан
човек
приметио
почетак
душевног
растројства
,
којему
вођаху
тајанствене
сањарије
младога
Шумадинца
.
Овај
се
трже
и
сневесели
,
па
упита
:
—
Па
где
и
кад
би
се
могли
састати
?
—
У
ово
доба
од
шест
до
осам
.
—
А
где
?
—
Само
овде
.
—
Зар
немате
дању
времена
?
—
Дању
се
одмарам
или
радим
.
Немам
времена
.
—
Ја
бих
јако
волео
да
се
изближе
упознамо
,
—
рече
искрено
Павле
.
—
Хвала
вам
;
ви
сте
ми
симпатични
,
признајем
,
и
гледаћу
да
вам
поклоним
,
као
што
рекосте
,
један
дан
или
једно
вече
,
кад
буде
два
дана
свеца
.
—
Молим
.
Коректор
оде
и
наскоро
затим
и
Павле
се
упути
кући
.
Дошав
пред
свој
стан
угледа
у
својој
соби
светлост
.
Пошто
је
мислио
да
му
се
спрема
постеља
за
ноћ
,
био
је
равнодушан
према
овој
појави
,
ма
да
се
постеља
обично
намештала
још
при
виделу
или
у
сумраку
.
Али
,
замислимо
његово
изненађење
,
кад
му
собарица
при
уласку
јави
да
га
неки
господин
чека
.
Отвори
врата
и
погледа
у
собу
.
Ту
пред
јако
отшкринутом
лампом
,
а
при
брујању
потпаљеног
чајника
и
веселог
пуцкања
ватре
у
добро
наложеној
пећи
угледа
старо
лукаво
лице
господина
Чилаш
,
који
је
седео
на
канабету
са
раскопчаним
капутом
и
прслуком
,
па
је
,
задовољно
осмешкујући
се
,
пијуцкао
чај
.
—
Извол’те
,
молим
,
унутра
.
Шта
сте
стали
на
прагу
као
укопани
?
Извол’те
,
молим
,
као
да
сте
код
своје
куће
.
И
седите
.
Павле
уђе
,
скиде
горње
хаљине
и
седе
спрам
незваног
госта
.
—
Ви
сте
то
,
господине
Чилаже
?
—
Ехем
,
—
одговори
овај
са
шољом
на
уснама
.
—
Једино
што
нисам
господин
,
у
у
осталом
сам
сав
ја
.
Објаснићу
вам
шта
ме
је
довело
код
вас
:
али
најпре
:
хоћете
ли
чаја
?
Чилаг
се
,
као
какав
младић
,
вртео
око
чајника
и
,
као
да
је
он
ту
газда
,
сипао
Павлу
у
шољу
и
додавао
му
све
што
је
потребно
.
—
Пијте
,
млади
пријатељу
.
(
Пријатељ
!
)
Не
знате
како
је
то
дивно
пити
врућа
чаја
кад
је
напољу
цича
.
Охох
,
ја
се
дивно
загрејах
.
Па
погледајте
ону
величанствену
ватру
у
пећи
,
Французи
би
рекли
feu
de
roi
(
краљевска
ватра
!
)
Али
рум
,
тај
вам
је
ненадмашан
,
наравно
с
чајем
и
нарочито
кад
је
човек
овако
танко
одевен
као
ја
.
Павла
је
занимало
ово
неусиљено
,
тако
рећи
,
дрско
,
држање
старчево
,
јер
у
томе
беше
много
духа
,
те
га
и
он
понуди
.
—
Молим
,
пијте
и
ви
.
—
Хоћу
,
хоћу
,
само
полагачко
:
ја
сам
већ
оквасио
гушу
.
Кад
Павле
попи
чај
,
проговори
:
—
И
сад
ми
реците
зашто
сте
дошли
?
—
Рећи
ћу
вам
,
—
поче
онај
својим
јаким
храпавим
гласом
.
—
Ви
сте
мислили
,
ви
обојица
,
ви
и
онај
вуцибатина
са
испупченим
челом
,
да
ме
можете
изиграти
.
Знам
ја
да
се
од
дана
у
дан
приближујете
један
другом
.
Вечерас
сте
о
мени
говорили
,
и
опет
о
мени
.
Онај
безобразник
ми
просто
не
да
мира
.
Ама
шта
се
једнако
закачиње
о
мене
,
шта
има
непрестано
да
ме
оговара
?
!
Јел’те
?
Је
ли
вам
рекао
узрок
своје
мржње
?
—
Није
.
—
Још
није
?
То
сам
га
ја
онда
претекао
.
Охо-хо-хо
.
То
сам
и
хтео
.
Ето
,
само
зато
сам
дошао
,
да
га
претекнем
.
Да
сте
случајно
остали
подуже
ван
куће
,
ја
бих
вас
ипак
чекао
,
па
кад
би
ми
се
досадило
,
легао
бих
,
да
спавам
.
Свакако
хтео
сам
данас
да
вас
видим
после
вечерашњег
случаја
.
—
Зашто
баш
данас
?
—
Та
зато
што
ће
он
од
сутра
навече
већ
почети
да
разапиње
своје
конце
над
вама
.
—
Варате
се
.
Он
ми
је
заказао
подужи
састанак
тек
после
неколико
дана
.
—
Онда
ствар
боље
иде
,
но
што
сам
мислио
.
И
та
плитка
памет
хоће
да
се
са
мном
упусти
у
борбу
.
Замислите
са
мном
хоће
да
се
хрве
.
Као
да
ја
нисам
Чилаг
.
Молим
,
пијте
чаја
.
—
Не
могу
,
—
одговори
му
Павле
.
—
Ја
могу
.
Дакле
,
шта
вам
је
рекао
,
пошто
вам
је
заказао
подужи
састанак
...
Гле
,
подужи
састанак
!
Сладак
ли
је
.
Дакле
,
већ
сте
достигли
и
до
подужих
састанака
.
То
је
одиста
класично
,
као
што
би
рекла
нека
од
ваших
напудрованих
дама
.
Ах
,
то
је
одиста
класично
,
—
додаде
Чилаг
са
танким
гласом
комично
подражавајући
говор
неке
фине
даме
.
—
Дакле
рандеву-у-у
!
И
то
на
подуже
време
.
Ах
,
да
небеског
блаженства
!
.
.
Али
ја
сам
га
претекао
,
и
ја
ћу
му
отети
те
најлепше
часове
земаљске
среће
и
уживања
.
Чекао
сам
вас
;
не
бих
вас
испустио
за
живу
главу
.
Претекао
сам
га
;
ја
,
мој
брајко
,
претекао
сам
те
.
И
задовољно
трљаше
руке
.
Павле
га
запита
:
—
Реците
ми
,
господине
Чилаже
,
зашто
дирате
ви
онога
човека
због
мене
?
—
Гле
дивне
логике
.
—
викну
онај
:
—
зашто
га
дирам
!
Та
сами
рекосте
:
због
вас
.
—
Ама
то
је
врло
незгодно
по
мене
.
—
То
је
ваша
ствар
,
а
његова
је
да
вас
остави
на
миру
,
јер
вас
ја
не
дам
.
Рекох
вам
једном
да
сте
ви
мој
.
Павле
виде
да
,
што
више
наваљује
,
тиме
се
овај
несретник
све
више
удаљава
од
цели
.
Пустио
га
је
,
дакле
,
да
говори
сам
.
—
Јесте
ли
се
намирили
?
—
упита
Чилаг
.
—
Јесам
,
—
одговори
Павле
.
—
Е
,
дакле
,
слушајте
...
Ја
станујем
у
Будиму
и
сад
ми
је
зими
врло
незгодно
да
прелазим
преко
оне
велике
ћуприје
што
виси
на
ланчевима
(
и
зато
још
немате
српску
реч
)
,
али
морам
то
чинити
,
јер
су
ми
везе
све
овде
с
ове
стране
.
Тамо
седим
из
пожртвовања
према
вашој
народности
.
—
Према
нашој
?
—
Ја
,
сасвим
тако
.
Тамо
,
знате
,
има
нека
госпођа
Пијуковићка
;
добра
душа
;
живи
од
Срба
занатлија
,
младих
људи
,
којима
даје
стан
по
јефтину
цену
и
већином
на
вересију
,
док
не
нађу
посла
.
То
ти
је
читава
уредба
,
а
оснивалац
сам
ја
.
—
Ви
,
господине
Чилаже
?
—
Јест
,
господине
,
ја
,
Чилаг
.
Ја
имам
веза
са
свима
ситним
и
тако
званим
„
напаћеним
народностима
“
,
али
према
вами
Србима
имам
нешто
више
и
то
правих
симпатија
.
Чудо
како
вас
волим
.
Код
вас
свако
семе
тако
лепо
и
брзо
успева
,
да
је
дивота
.
Ја
не
кријем
да
сам
ја
вртар
који
радо
сејем
добро
семе
;
будите
уверени
,
само
добро
,
а
ваша
је
земља
тако
примчива
,
за
чудо
примчива
.
Па
и
ви
сами
красни
сте
људи
.
Ето
видите
.
Извади
читаву
хрпу
хартија
.
—
Видите
овај
свежањ
,
то
је
„
Уредба
госпође
Пијуковићке
“
...
Овај
овде
је
„
Прибежиште
јеврејских
шегрта
“
,
дом
се
већ
гради
...
Онај
онамо
то
су
„
Крајцаре
за
ванбрачне
ћери
“
;
овај
„
Скупљање
марака
за
хинеску
утопљеничку
децу
“
...
чули
сте
,
да
Хинези
радо
даве
прекобројну
децу
...
Овај
опет
„
Скупљање
врхова
од
цигара
за
уређење
врта
на
Јадранском
Мору
за
шкрофулозну
младеж
“
,
...
то
не
знам
кад
ће
бити
готово
...
Ово
овамо
су
„
Агитацијона
срества
за
Хидротерапију
,
Шротово
лечење
и
Вегетаријанство
“
,
врло
важно
за
сиротињу
и
врло
издашно
...
Ово
је
„
Исток
“
,
...
ха
,
ту
да
станемо
.
—
Господине
Чилаже
,
ништа
не
разумем
.
—
Видим
,
видим
.
Ви
треба
да
останете
у
своме
кругу
;
немојте
га
прекорачити
,
па
ће
вам
све
бити
јасно
.
Останимо
при
овоме
.
—
Лепо
,
да
чујем
.
Чилаг
поглади
браду
и
настави
.
—
Није
нужно
да
Вам
испричам
којим
сам
начином
пре
тридесет
година
дошао
у
крајњу
беду
.
По
свој
прилици
посреством
својих
порока
;
то
не
кријем
,
јер
не
признајем
за
погрешку
.
Други
људи
имају
сто
пута
већих
и
хиљаду
пута
више
грехова
на
души
,
па
им
ништа
не
фали
.
То
је
од
прилике
као
и
са
неморалним
и
телесним
изгредима
.
Имао
сам
једнога
брата
,
часне
ми
речи
,
ма
да
и
ова
клетва
вреди
тако
исто
мало
као
и
све
друге
,
он
беше
и
бољи
и
умеренији
од
нене
;
он
је
недељно
свега
три
пута
лумповао
,
а
ја
сваки
дан
;
њега
је
однео
ђаво
у
виду
јектике
и
уз
то
људи
су
га
осуђивали
а
брижне
матере
спомињале
га
као
очигледан
рђав
пример
својим
слатким
размаженим
синовима
;
он
је
сиромах
отегао
папке
,
а
ја
остах
и
цветам
још
и
сад
;
чак
нисам
никад
ни
боловао
...
Дакле
,
дођох
у
крајњу
беду
;
по
три
дана
нисам
јео
;
једном
два
месеца
нисам
изишао
из
мог
стана
,
јер
немађах
ципела
.
Украде
ми
их
мој
собни
друг
,
кад
је
побегао
и
оставио
мени
да
платим
још
и
дуг
за
кирију
.
Кад
сам
до
костију
изгладнео
,
...
а
жестоко
сам
умео
да
гладујем
,
...
ја
ти
дигнем
газдаричине
празничне
ципеле
,
...
била
је
врло
дебела
дама
,
те
су
ми
њене
ципеле
биле
потаман
,
и
изиђем
на
улицу
у
лов
за
хлебом
.
Од
глади
и
од
огорчења
једва
сам
гледао
очима
.
Станем
на
једно
ћоше
и
размишљам
шта
ћу
.
Свет
иде
овамо
онамо
.
Прођоше
једна
кола
:
у
њима
седе
две
врло
фине
женске
;
један
господин
и
један
малишан
.
Госпође
грицкају
неко
француско
шећерлеме
,
малишан
љушти
поморанџу
,
а
у
крилу
има
још
пет
шест
.
Кола
пројуре
,
а
ја
гледам
за
њима
.
Бејах
побеснео
од
бола
,
стиснем
песницу
,
и
суза
ми
кану
из
очију
.
Тада
се
заклех
да
ћу
бити
ово
што
сам
данас
.
И
одржах
своју
реч
.
Павле
га
слушаше
са
највећом
пажњом
.
Чилаг
продужи
.
—
Бијографије
немам
.
Можете
ли
схватити
бескрајност
?
Моје
су
авантуре
бескрајни
бројеви
.
Са
њима
се
не
рачуна
,
осим
ако
не
у
вишој
математици
,
о
којој
мало
знам
,
а
за
моју
вишу
математику
ви
још
нисте
дозрели
.
Оставимо
,
дакле
,
то
.
Ја
волим
младеж
.
Видите
,
и
ја
сам
још
доста
свеж
.
Волим
коњак
и
рум
,
ликер
мрзим
,
а
оно
двоје
умерено
пијем
.
Уредно
живим
.
Мишићи
су
ми
још
здрави
;
срце
ми
уредно
куца
;
имам
и
нешто
мало
сланине
;
видите
ове
пуне
румене
образе
и
живе
очи
.
Ја
ћу
живети
још
бар
четрдесет
година
.
Говорећи
то
,
задовољно
је
тапшао
и
гладио
лице
и
плећа
.
—
Четрдесет
година
!
—
узвикнуо
је
понова
.
—
То
је
читав
век
;
вредно
да
се
наново
почиње
живети
,
али
,
кад
бих
ја
то
учинио
,
изгубио
бих
ово
добро
здравље
,
па
зато
продужавам
овај
живот
,
...
та
,
он
ми
га
је
и
дао
...
Само
једно
жалим
,
—
настави
озбиљније
,
—
што
се
од
своје
ране
младости
не
кретах
у
кругу
оних
идеја
што
ме
сад
одушевљавају
.
На
моју
велику
жалост
приметих
касније
,
да
сам
сасвим
доцкан
учинио
одсудан
корак
.
Али
ви
,
господине
Ђурићу
,
ви
сте
још
млади
.
Ох
,
да
сам
у
вашим
годинама
!
—
Ви
би
да
ме
заведете
!
—
Ја
завести
!
—
викну
Чилаг
и
скочи
.
—
Не
,
господине
млади
.
Ви
ћете
ми
сами
доћи
,
кад
будете
чули
тутњаву
оних
мојих
кола
,
о
којима
вам
мало
час
говорих
.
—
Дакле
,
и
ја
да
гладујем
?
—
Та
,
ви
већ
гладујете
.
Од
чега
бисте
били
тако
мршави
?
Кад
пре
неколико
месеци
дођосте
амо
,
били
сте
,
до
душе
,
већ
бледи
,
али
држећи
.
Сад
од
дана
у
дан
опадате
.
Та
,
ви
не
можете
крити
да
сте
гладни
,
мој
господине
;
што
не
тражите
хране
од
мене
?
—
Не
знам
да
ли
није
отровна
,
—
одговори
Павле
.
—
Гладан
стомак
не
пита
зато
.
Кад
сам
ја
оно
био
изгладнео
до
костију
,
прогутао
бих
био
залогај
ма
био
пун
отрова
.
Чилаг
је
био
устао
и
глас
му
је
био
пун
снаге
и
дубине
када
је
ове
речи
изговорио
.
Павле
је
једва
дисао
;
гледајући
у
ове
сјајне
бистре
очи
,
био
је
под
неком
врстом
сугестије
,
као
да
му
је
воља
подложна
овом
залуталом
али
јаком
духу
.
—
Чујете
ли
тутњаву
?
—
настави
Чилаг
и
даље
звучним
гласом
.
—
То
није
више
обична
тутњава
,
то
је
грмљавина
;
то
је
вапај
човечанства
које
се
уништава
.
Зар
немате
срца
.
?
!
—
Ја
не
рекох
да
вам
се
противим
,
ја
хоћу
само
да
ме
обавестите
.
—
одговори
Павле
тихо
.
—
Видите
ли
ове
хартије
,
—
настави
господин
Чилаг
.
—
Ту
су
читава
имања
.
Стотинама
хиљада
новца
прошло
је
кроз
моје
руке
,
и
ја
сам
тим
руковао
поштено
.
Издржавам
се
од
данас
до
сутра
,
како
кад
,
али
нисам
више
у
беди
.
Кад
би
сваки
радио
као
ја
,
престало
би
беде
.
-
Па
како
да
радимо
?
Чилаг
му
се
приближи
и
шапатом
му
одговори
:
—
Вратите
се
одавде
,
младићу
,
тамо
где
вам
беше
место
:
вратите
се
што
пре
и
што
брже
.
Ви
сте
пред
понором
;
још
један
корак
,
и
ја
вас
нећу
моћи
више
спасти
.
—
Зашто
да
се
вратим
?
—
упита
узбуђено
Павле
,
на
кога
су
већ
почеле
да
утичу
тајанствени
изрази
старчеви
.
—
Идите
,
немојте
питати
;
јер
док
се
објаснимо
,
можда
ће
већ
бити
доцкан
...
Јел’те
да
поштено
саветујем
,
—
рече
својим
обичним
гласом
.
Јел’те
да
она
трчилажа
није
имала
права
,
кад
ме
је
је
грдила
?
—
Он
није
грдио
;
рекао
је
само
да
га
ви
мрзите
.
—
Ах
,
животиња
једна
!
Може
ли
се
мрзити
паук
,
кога
хоћемо
да
згазимо
.
Ја
га
не
мрзим
,
само
га
презирем
,
и
њега
и
сав
онај
свет
чији
је
он
представник
;
ја
бих
волео
,
и
то
без
мржње
,
да
га
смрвим
као
црва
,
да
га
више
нема
.
Старац
наново
седе
и
поче
Павлу
живо
објашњавати
.
—
Идите
,
дакле
;
овде
је
ваздух
мемљив
;
идите
кући
и
будите
оно
тамо
што
сам
ја
овде
.
Немојте
се
страшити
,
ја
знам
да
ја
нисам
ни
мало
примамљива
личност
,
ја
уопште
и
нисам
личност
;
личности
и
нема
.
Ви
сте
млађи
,
бољи
;
ви
сте
сјајни
,
симпатични
;
ви
ћете
то
бити
у
племенитијем
смислу
но
ја
,
јер
ја
нисам
онакав
какав
бих
и
сам
желео
;
ја
сам
вам
много
сувопаран
,
не
помињући
много
друго
;
ви
ћете
и
имати
оних
величанствених
успеха
и
умрећете
једном
пресрећни
и
благословени
од
оних
које
сте
спасли
,
благосиљајући
мене
и
час
,
када
сте
ме
послушали
;
завршићете
свој
живот
као
творац
великих
и
славних
дела
,
као
првак
својега
народа
и
добротвор
човечанства
.
Идите
кући
;
чекају
вас
.
Однесите
својима
поздраве
овога
света
који
пропада
,
и
будите
ви
нами
спаситељи
.
Ућутао
је
и
,
уморан
од
дугачког
разговора
,
тешко
је
дисао
ходајући
по
соби
.
Кораци
су
му
били
чврсти
а
образи
зажарени
.
На
целом
његову
телу
у
свима
покретима
и
на
изразима
лица
огледало
се
неко
неуздрмљиво
убеђење
које
више
није
био
плам
одушевљења
,
већ
пожар
фанатизма
.
Павле
,
да
је
био
трезвенији
,
можда
би
се
сам
чудио
утиску
који
је
овај
човек
у
њему
умео
да
произведе
;
али
Павле
није
био
више
потпуно
господар
самога
себе
.
Његове
ванредне
прилике
,
стална
неизвесност
и
узбуђење
којему
се
сам
изложио
,
данашњи
догађаји
,
ноћно
доба
,
претопао
стан
,
можда
и
што
је
мало
више
попио
чаја
и
рума
,
па
затим
необична
,
насилничка
појава
овога
старца
,
која
га
опомиње
да
је
пред
великом
опасношћу
,
све
је
то
учинило
,
да
су
Чилагове
речи
,
и
његове
необичне
за
њ
нове
мисли
,
тајанствене
,
недовршене
и
хотимично
непотпуно
изјашњене
произвеле
у
њему
неки
страх
од
будућности
и
од
последица
својих
дела
.
Старац
стаде
пред
Павла
.
—
Ја
ћу
вас
,
ако
желите
,
одвести
одмах
сутра
код
моје
госпође
Пијуковићке
.
Тамо
има
пуно
младића
ваше
народности
;
ви
ћете
видети
ужасну
разлику
између
вас
и
њих
.
Они
су
јадни
,
жалосни
,
без
зараде
,
поцепани
,
прљави
и
неумивени
и
пуни
гада
;
често
и
ја
налазим
по
коју
животињицу
у
моме
оделу
,
ма
да
је
рубље
на
мени
увек
чисто
и
ако
су
ми
горње
хаљине
врло
просте
;
јер
кад
нема
ко
да
ми
опере
рубље
,
учиним
то
часком
сам
.
Тамо
ћете
видети
своје
земљаке
,
који
су
,
дакле
,
Срби
као
и
ви
,
можда
још
бољега
порекла
,
јер
су
им
очеви
занатлије
,
трговци
,
варошани
,
а
ви
сте
обичан
сељак
.
Тамо
ћете
лакше
увидети
да
сте
ево
већ
и
ви
пошли
стазом
која
је
,
до
душе
,
трновита
,
али
где
вас
на
крају
не
чека
рај
,
већ
пакао
,
млади
господине
,
пакао
.
Старац
наново
поче
ходати
,
али
је
сваки
час
застајкивао
и
код
сваке
важније
реченице
гледао
оштро
у
лице
младићево
.
—
Читали
сте
Хајнеа
,
...
ја
проклињем
час
када
сам
у
руке
узео
њега
и
Вертера
.
Тај
Хајне
у
једном
од
својих
Париских
писама
описује
неки
занатлијски
збор
.
По
свој
прилици
и
он
је
пре
имао
неких
„
утопија
“
,
те
оде
на
тај
збор
.
Али
кад
је
видео
како
се
некакав
прљави
кривоноги
ковачки
калфа
на
трибини
раздрао
,
проповедајући
да
су
сви
људи
једнаки
,
онда
се
великом
песнику
згади
и
помисли
:
„
Зар
овај
—
и
Хајне
,
да
су
једнаки
?
!
“
па
напусти
збор
...
Немојте
читати
такве
књиге
,
оне
су
вас
довеле
до
овог
сентименталног
постепеног
самоубијства
у
коме
чамите
.
Ја
ћу
вам
дати
лектире
,
и
ви
ћете
бити
срећни
до
свог
последњег
часа
,
јер
ћете
умрети
с
уверењем
да
сте
учинили
своју
дужност
.
Говорник
метну
руку
на
хрпу
хартија
коју
је
донео
и
која
је
лежала
на
столу
,
па
настави
:
—
Видите
ово
,
то
је
у
главноме
још
непотпуно
,
по
гдегде
наивно
.
До
душе
,
ја
сам
вам
од
свега
тога
споменуо
само
оно
што
је
занимљивије
,
јер
ми
је
било
потребно
да
најпре
побудим
вашу
радозналост
,
а
о
практичнијем
делу
говорићу
вам
другом
приликом
.
Видите
,
ово
нека
је
ваша
библија
.
Ви
треба
да
сте
народ
чио
,
јер
сте
млади
,
али
и
у
детету
се
показују
пороци
прошлих
поколења
,
па
и
будућих
.
Идите
,
спасавајте
,
док
не
буде
доцкан
.
Пропашћете
иначе
и
ви
и
ваш
народ
.
Ви
ћете
можда
напредовати
,
управо
натераће
вас
да
напредујете
,
али
само
привидно
,
а
то
је
тактика
хале
која
пушта
марвинче
да
се
гоји
,
да
буде
куснији
залогај
:
будите
људи
,
господари
природе
,
а
не
храна
хали
.
Чилаг
се
мало
замисли
,
стаде
,
па
мало
спуштенијим
гласом
додаде
:
—
А
шта
је
знао
Хајне
о
оном
кривоногом
демагогу
?
Можда
тај
није
био
увек
ни
кривоног
,
ни
прљав
,
па
ни
демагог
.
Можда
га
је
таквим
направио
рад
,
поштен
,
тежак
,
неуморан
,
неприродан
,
свиреп
и
незахвалан
рад
.
Не
он
није
био
увек
такав
каква
га
је
видео
онај
тако
звани
„
велики
песник
“
.
Кад
је
био
мали
,
он
је
био
лепши
дечко
и
здравији
него
сувоњави
Хајне
са
својом
шиљастом
јеврејском
физијономијом
.
Волео
бих
да
сам
видео
господина
песника
на
месту
онога
фанатичког
занатлије
,
и
обратно
.
Господин
Хајне
се
међу
својим
друговима
од
заната
није
узвинуо
до
оне
висине
на
којој
беше
овај
простак
.
Шта
би
од
Хајнеа
било
,
да
је
се
случајно
родио
у
колиби
родитеља
онога
,
који
је
временом
,
онако
кривоног
и
прљав
,
постао
демагогом
у
Паризу
?
Правда
је
на
страни
овога
.
Шта
је
Хајне
урадио
?
Испевао
је
један
низ
рђавих
и
нешто
мало
добрих
песама
,
то
му
је
сав
мучан
„
рад
“
,
песме
,
којима
је
толика
млада
срца
отровао
.
Рећи
ћете
да
је
у
његовим
„
делима
“
оно
што
је
вечито
.
Ах
,
љубав
,
јел’те
?
Варате
се
.
Оно
што
је
он
певао
,
то
није
љубав
,
то
је
наслада
,
а
љубав
,
она
вечита
,
она
је
у
речима
онога
угнетеног
раденика
.
Хајне
је
био
у
моди
,
дакао
је
још
мало
,
доћи
ће
време
,
када
ће
баш
оне
болећиве
даме
,
које
су
некада
падале
у
несвест
под
утиском
лепоте
оних
стихова
,
са
једним
врло
финим
и
немарним
покретом
бацити
на
страну
његову
књигу
и
слатко
заспати
на
фотељи
у
којој
су
га
случајно
читале
;
а
оне
друге
идеје
,
оне
ће
живети
и
после
неколико
хиљада
година
,
као
што
су
свет
покретале
и
пре
многих
тисућа
...
А
,
питате
,
шта
би
онај
занатлија
на
месту
Хајнеову
?
Ако
ништа
друго
,
млади
господине
,
својим
умним
способностима
створио
би
једну
фабрику
,
у
којој
би
хиљадама
својих
другова
давао
хране
,
здравије
и
боље
но
она
којом
је
онај
„
велики
песник
“
тровао
свет
.
А
шта
би
било
од
Хајнеа
на
месту
овога
?
Та
он
се
већ
за
живота
уцрвио
,
а
овај
је
бар
изродио
петоро
шесторо
здраве
чиле
деце
,
која
би
после
с
правом
могла
рећи
за
слабуњаве
мале
Хајнеове
потомке
,
...
да
их
је
имао
,
али
није
их
имао
:
„
Зар
ми
и
ови
мали
чкиљави
Јеврејчићи
да
смо
једнаки
?
“
Павле
се
извалио
у
наслоњачи
и
опчињен
слушаше
ватрене
речи
старчеве
,
који
се
сад
заустави
пред
Павловом
малом
библијотеком
и
настави
:
—
На
шта
вам
ових
сваковрсних
заплетених
наука
и
формула
,
којима
сушите
мозак
и
исисавате
себи
здраву
душевну
снагу
своју
,
и
које
су
већином
недовршене
а
у
свему
спекулантске
?
Њима
се
храни
једино
известан
ред
људи
,
буржоазија
,
као
што
се
каже
.
Надувеним
великашима
оне
не
требају
,
а
простоме
народу
још
мање
.
Њима
ствара
себи
уживања
једино
спекулативни
део
људства
.
Наука
и
није
оно
чиме
се
назива
;
она
не
учи
,
већ
само
прибележи
оно
што
су
од
ње
бољи
и
паметнији
привредили
.
Оно
неколико
практичних
дисциплина
то
нису
науке
,
а
и
без
ових
књига
би
се
могло
бити
.
Арављани
су
имали
генијалних
рачунџија
без
науке
што
се
зове
„
математика
“
,
али
дође
после
хиљаду
година
један
спекуланат
и
рече
да
је
то
математика
,
а
они
славни
покојници
о
томе
ништа
не
знађаху
.
Математика
,
дакле
,
не
постоји
већ
само
Мохамед
бен
Муса
.
Господин
Чилаг
још
додаде
:
—
Будите
,
дакле
,
паметни
,
послушајте
ме
.
Павле
је
дуго
седео
заклопљених
очију
;
размишљао
је
о
старчевим
речима
;
па
кад
је
наново
прогледао
и
хтео
га
запитати
о
неким
њему
још
тамним
појмовима
,
онога
више
не
беше
ту
.
Оде
нагло
по
свом
обичају
пре
но
што
би
га
Павле
могао
наново
ословити
.
ВИ
ИГРАНКА
ДжОКЕ-
КЛУБА
Чудни
су
пути
којим
воде
страсти
,
Ал
’
све
што
живи
ове
путе
зна
.
Војислав
Познато
је
да
,
кад
наступе
дани
Месојеђа
,
у
образованом
свету
настаје
доба
забава
.
Оно
обично
траје
два
месеца
.
За
то
се
време
у
реду
забава
појављује
свака
,
ма
и
најсиромашнија
,
заједница
,
да
својим
члановима
и
чланицама
приреди
бар
једно
пријатно
вече
.
Ове
су
забаве
мање
више
сјајне
и
око
њих
се
потроши
много
времена
,
духа
,
снаге
и
новаца
,
да
би
биле
што
„
величанственије
“
или
бар
,
што
је
могуће
,
пријатније
.
У
граду
,
где
се
Павле
бавио
међу
стотинама
осталих
најсјајније
јавне
игранке
беху
оне
што
их
је
приредила
Университетска
Омладина
,
Трговачко
Удружење
,
Атлетски
Клуб
,
Удружење
Уметника
и
Књижевника
,
Општина
Краљевске
Престонице
и
Джоке-клуб
.
Ако
се
Павле
икада
надао
да
ће
се
сусрести
са
траженим
госпођама
на
каквој
забави
,
то
би
најпре
могло
да
буде
на
овим
набројаним
.
Није
,
дакле
,
нужно
казивати
,
да
би
,
кад
год
би
дошао
дан
једне
од
ових
игранака
,
са
највећим
нестрпљењем
похитао
у
вече
,
да
у
таласању
отменога
света
продужи
своје
трагање
.
Неколико
сјајних
вечери
прођоше
узалуд
.
Дође
дан
,
када
се
приредила
игранка
,
која
у
тој
години
обећаваше
да
ће
бити
прва
по
сјају
:
бал
Джоке-клуба
.
Већ
је
улазница
била
врло
скупа
,
а
Павле
,
ни
своју
жалост
,
није
могао
добавити
себи
позивнице
због
велике
строгости
којом
се
при
позиву
поступало
.
Међутим
ове
године
,
како
се
чујаше
,
аристократија
,
која
је
обично
у
групи
посећивала
сваке
године
једну
од
грађанских
забава
,
спремаше
се
да
дође
на
ову
игранку
у
што
већем
броју
.
Заказао
је
био
своју
посету
и
владалац
,
и
са
њиме
још
неколико
чланова
краљевске
породице
.
Павле
,
коме
је
већ
и
по
природи
својој
било
немогуће
наметати
се
,
од
дана
у
дан
све
је
више
губио
наде
да
ће
моћи
присуствовати
,
међутим
ту
је
било
највеће
могућности
,
да
постигне
свој
давно
жељени
смер
.
У
томе
му
дође
помоћ
с
оне
стране
,
са
које
се
најмање
надао
.
Неколико
дана
после
оног
изненадног
састанка
са
старим
Чилагом
,
Павле
,
који
за
то
време
случајно
није
ишао
у
кафаницу
,
оде
опет
тамо
,
да
се
мало
одмори
,
па
после
опет
да
продужи
лов
за
позивницом
.
Ту
виде
коректора
.
Поздрави
га
у
пролазу
и
смејући
се
овлаш
му
рече
:
—
Онај
стари
лакрдијаш
био
је
код
мене
.
—
Томе
сам
се
надао
,
—
одговори
Нинчић
.
—
А
кад
?
—
Оне
исте
вечери
,
кад
вас
је
ту
напао
.
—
А
шта
је
хтео
?
Павле
,
стојећи
поред
стола
и
палећи
цигару
,
исприча
му
укратко
случај
.
—
Зато
он
сад
свако
вече
навлаш
пролази
поред
мене
,
подижући
главу
и
победоносно
гледајући
у
мене
одозго
а
са
стране
...
Али
камо
вас
неколико
вечери
?
—
Ја
сам
у
лову
.
—
За
ким
или
за
чим
?
—
За
једном
лепом
фином
хартијом
.
—
Ништа
више
?
—
Ништа
.
У
лову
сам
за
једном
позивницом
.
—
Којом
?
—
На
бал
Джоке-клуба
.
—
А
шта
ће
вам
?
—
Много
ми
је
стало
,
да
је
добијем
.
Коректор
је
по
његову
гласу
видео
да
му
је
више
стало
,
но
што
би
хтео
да
призна
.
Он
му
брзо
рече
:
—
Можда
бих
вам
могао
једну
набавити
.
—
Ви
?
—
Јест
,
ја
.
—
Је
ли
на
ваше
име
?
—
На
моје
.
А
кад
је
забава
?
—
Сад
у
Суботу
.
—
Гледаћу
да
вам
учиним
,
но
немојте
рачунати
поуздано
,
али
се
надајте
.
—
Ја
бих
вам
био
вечито
благодаран
.
—
То
вам
видим
по
очима
.
Ади
ви
сада
тако
мислите
.
Ко
зна
да
ли
ћете
ми
за
ту
услугу
одиста
бити
вечито
благодарни
.
Но
засад
не
мења
ствар
.
Наша
је
редакција
добила
две
позивнице
;
гледаћу
да
једну
добијем
.
Прођоше
два
три
дана
.
Павле
је
продужио
трку
за
позивницом
,
али
је
није
могао
добити
на
уљудан
начин
,
а
коректора
није
више
видео
,
јер
није
долазио
у
кавану
.
Дође
и
Субота
,
а
Павлова
напрезања
осташе
без
успеха
.
Целога
се
дана
надао
до
пред
вече
;
тада
му
преоста
само
још
једна
слабачка
нада
.
Оде
у
каваницу
око
осам
сати
,
да
се
,
ако
је
могуће
,
онде
састане
са
коректором
.
Њега
не
беше
ту
,
али
му
рекоше
да
га
је
тражио
.
Павле
се
стресе
од
радости
и
похита
у
редакцију
,
где
је
Нинчић
радио
.
Али
је
овај
за
то
вече
добио
осуство
,
пошто
је
одредио
себи
заменика
.
Павле
се
опет
врати
у
кавану
са
намером
,
да
ту
сачека
пријатеља
.
Било
је
скоро
девет
сахата
,
а
почетак
игранке
био
је
одређен
,
као
обично
,
за
девет
.
Али
му
сад
у
кавани
рекоше
да
га
је
Нинчић
опет
тражио
и
да
је
овом
приликом
питао
за
његов
стан
једног
од
„
грађана
“
(
званичан
назив
ових
ученика
јесте
„
университетски
грађанин
“
)
,
па
затим
забележио
.
По
свој
прилици
чекаће
га
код
њега
.
Али
је
већ
било
доцкан
.
Павле
већ
не
би
имао
времена
да
се
спреми
за
забаву
,
а
да
се
задоцни
није
било
допуштено
због
доласка
Двора
.
Он
се
,
дакле
,
реши
да
иде
кући
,
надајући
се
да
ће
бар
Нинчића
затећи
онде
.
И
одиста
Нинчић
беше
ту
.
—
Позивницу
нисам
вам
могао
набавити
,
—
рече
овај
,
—
али
је
чекам
овде
.
Донеће
је
,
надам
се
,
кроз
пода
сата
.
—
Хвала
,
не
мислим
више
да
идем
.
—
Зашто
?
—
Доцкан
је
да
се
спремим
;
требало
би
ићи
код
берберина
,
пресвлачити
и
преобући
се
,
и
набавити
кола
,
па
још
и
отићи
.
—
Знате
шта
,
—
саветоваше
га
онај
;
—
вами
је
,
чини
ми
се
,
стало
само
до
тога
да
видите
забаву
и
ко
је
на
забави
,
јел’те
?
—
Јесте
,
то
је
главно
,
јер
остало
ишло
би
после
лакше
.
—
Е
,
то
се
може
овако
:
отидите
овако
како
сте
,
дајте
надзорнику
добар
бакшиш
,
пустиће
вас
на
галерију
да
отуда
посматрате
игранку
.
—
Знам
,
али
данас
су
строги
у
одабирању
због
доласка
владаочева
.
—
То
неће
имати
толико
утицаја
колико
висина
бакшиша
.
—
Хвала
вам
,
учинићу
тако
.
Павле
појури
на
врата
.
—
Чекајте
,
човече
;
понесите
двоглед
.
—
Ах
,
јест
,
имате
право
,
—
рече
младић
;
узе
двоглед
и
одјури
.
Стигав
пред
велелепну
зграду
нарочито
подигнуту
огромним
трошковима
за
веће
забаве
,
Павле
потражи
надзорника
и
брзо
сврши
с
њим
посао
.
Овај
га
после
мало
одупирања
,
видећи
га
пристојно
одевеног
,
пусти
на
галерију
захтевајући
само
да
се
мирно
држи
и
да
се
чува
,
да
не
падне
у
очи
.
Павле
се
попне
на
велику
висину
и
заузме
место
иза
широког
ступа
те
погледа
кроз
двоглед
у
сто
метара
дугачку
величанствену
дворану
пуну
сјајне
лаке
мирисаве
маглуштине
и
армоничног
шума
.
Први
му
поглед
паде
кроз
двоглед
у
средини
сале
.
Викну
од
изненађења
.
—
У
средини
дворане
,
у
којој
се
у
овај
мах
не
играше
,
у
једној
чистини
,
угледа
Павле
оне
које
је
тражио
.
Ту
је
стајала
мајка
са
ћерком
,
са
још
неколико
дама
и
господе
,
које
Павле
не
познаваше
.
Младићу
уздрхта
рука
и
очи
му
се
замутише
.
Скиде
двоглед
и
обриса
га
,
протрља
очи
,
те
наново
погледа
тамо
.
Тамо
,
у
оној
мирисавој
магли
што
је
блештила
у
сали
,
на
чистини
углачана
пода
,
стајало
је
неколико
светлих
прилика
,
а
међу
њима
она
најсветлија
.
Давно
очекивани
тренутак
,
дакле
,
дође
:
да
се
увери
да
су
оне
ту
и
да
види
њу
овде
у
овим
сјајним
приликама
први
пут
после
оног
састанка
који
је
био
тамо
далеко
.
И
како
је
изгледала
!
Опијен
,
очаран
и
као
препорођен
удубио
се
у
посматрање
оних
племенитих
црта
,
онога
данас
нешто
сетног
погледа
плавих
јој
очију
,
и
оног
дивног
стаса
у
вилинском
лаком
белом
оделу
,
у
коме
је
изгледала
као
млада
невина
богиња
без
порока
и
мане
.
Тако
се
јако
сагнуо
напред
,
да
га
је
сусед
поплашено
тргао
натраг
,
јер
је
био
у
опасности
,
да
падне
у
дубину
.
Павле
се
повуче
натраг
,
скиде
стакло
с
очију
и
узверено
погледа
у
суседа
,
такорећи
,
без
присуства
духа
,
и
прође
читав
минут
,
док
се
сети
да
му
се
захвали
.
Затим
се
наслони
на
наслон
столице
и
заклопи
опи
.
Обузе
га
силна
мисао
,
шта
да
предузме
.
Сада
га
више
није
задовољило
сазнање
да
је
она
у
граду
,
сада
више
не
би
имао
стрпљења
ни
за
часак
.
Реши
се
одмах
.
Похита
доле
и
пред
здањем
скочи
у
једна
кода
.
Путем
дрхташе
од
узбуђења
.
—
Дакле
,
ту
су
!
Дакле
,
видео
сам
их
!
Како
ћу
до
њих
?
Да
ли
је
још
Стеван
код
мене
?
Не
,
није
,
он
је
већ
отишао
.
Да
ли
је
бар
позивница
донета
?
Шта
ћу
,
ако
није
?
Биће
,
он
се
поуздано
надао
,
а
он
није
човек
ташт
.
Биће
,
биће
.
Да
ли
ћу
још
имати
времена
?
Израчунао
је
да
ће
му
бар
два
сата
требати
,
док
се
наново
врати
.
То
ће
бити
око
пола
ноћи
;
донде
ће
се
Двор
,
по
свом
обичају
,
већ
вратити
,
тада
ће
му
се
већ
дозволити
приступ
.
А
да
ли
ће
оне
још
тамо
бити
?
По
свој
прилици
хоће
,
ако
се
само
не
задоцни
.
Неће
се
задоцнити
,
ако
само
позивнице
буде
код
куће
.
До
тога
је
стајало
све
.
Па
је
имао
да
претрпи
још
једну
ужасну
муку
.
У
изузетном
расположењу
свом
морао
је
да
се
преда
берберину
у
руке
.
Успут
,
за
сваки
случај
—
ако
би
му
,
то
јест
,
труд
био
узалудан
—
ипак
сврати
се
код
фризера
,
где
је
имао
да
претрпи
пола
сата
несравњиве
душевне
муке
.
Али
и
то
би
.
Једва
једном
стиже
пред
стан
.
У
собици
бејаше
мрак
.
—
Боже
мој
,
да
ли
ће
ту
бити
позивнице
?
!
Нареди
кочијашу
да
га
чека
,
а
он
зазвони
на
капији
.
Прође
читав
један
век
,
док
сањива
надзорница
отвори
капију
.
Баци
јој
дарак
и
отрча
горе
.
Ту
је
наишао
на
још
једна
затворена
врата
и
једва
је
могао
у
мраку
са
својим
непоузданим
рукама
да
откључа
.
Напослетку
уђе
у
собицу
.
Са
грозничавом
брзином
запали
лампу
,
погледа
и
узвикну
:
—
Ту
је
!
Обриса
зној
са
чела
и
мало
се
умири
.
Увидео
је
,
да
ће
покварити
ствар
,
ако
буде
овако
хитао
.
Сад
му
треба
хладнокрвности
.
Потражи
нужне
ствари
и
хаљине
.
Уми
се
брижљиво
;
пресвуче
се
,
промени
хаљине
,
узе
позивницу
и
оно
писмо
што
је
грофица
Агнеша
изгубила
у
Баточини
;
сиђе
доле
и
попе
се
у
кола
.
Па
се
врати
у
редуту
.
Успне
се
уз
широке
окићене
степенице
и
пође
горе
.
На
каси
покаже
своју
позивницу
.
Један
од
приређивача
узвикну
:
—
Зар
тек
сад
,
господине
?
Од
вашег
листа
нема
ту
никога
.
Јел’те
,
господине
Фрањо
,
од
тога
листа
нема
ту
никога
?
—
Нема
,
да
.
—
Чудили
смо
се
,
па
и
сад
тако
доцкан
кад
се
краљ
већ
вратио
!
—
Случај
је
,
одиста
,
господине
,
—
одврати
Павле
,
—
и
ја
сам
заменик
у
последњем
тренутку
.
Али
немајте
бриге
,
извештај
ће
бити
исцрпан
.
—
Хвала
,
хвала
.
Ево
вам
белеге
,
да
су
вам
све
одаје
отворене
.
Извол’те
.
Павле
уђе
у
осветљену
салу
.
Ту
је
мало
час
наступио
„
велики
одмор
“
.
Већина
гостију
повукла
се
у
друга
одељења
,
али
сала
се
још
није
испразнила
.
Неки
стајаху
овде
онде
у
разговору
,
а
неки
се
спремаху
за
коначан
одлазак
.
Међу
овим
последњима
беху
и
две
од
оних
дама
,
које
је
Павле
тражио
:
мати
и
кћи
.
Оне
су
стајале
под
великим
полијелејом
са
неким
другим
отменим
госпођама
са
којима
се
праштаху
,
јер
су
биле
при
поласку
.
Слуга
им
донесе
оне
лаке
огртаче
,
што
при
улазу
и
излазу
на
игранкама
употребљавају
женске
.
Оне
су
већ
биле
заогрнуте
и
таман
хтедоше
поћи
.
Павле
ухвати
ову
прилику
и
ступи
пред
њих
.
Узвик
изненађења
оте
се
младој
грофици
Агнеши
,
а
мајка
га
погледа
кроз
натакнуте
наочаре
најпре
хладно
,
јер
га
није
познала
,
затим
са
чуђењем
.
Павле
рече
:
—
Мени
је
велика
част
и
највећа
радост
,
што
вас
ту
могу
поздравити
,
госпођо
грофице
.
Ја
вас
молим
за
опроштај
,
што
вас
у
овом
тренутку
узнемирујем
,
али
ја
сам
имао
једну
дужност
према
Вама
,
коју
због
незгодних
прилика
не
могох
испунити
.
Кад
сте
у
мом
завичају
били
—
—
Да
,
то
беше
у
Србији
,
сећамо
се
добро
,
—
упаде
стара
грофица
учтиво
али
хладно
.
—
Грофица
је
Агнеша
тада
изгубила
нешто
,
што
јој
сада
враћам
.
Он
извади
писмо
и
предаде
га
младој
грофици
.
Она
узвикну
радосно
:
—
Ах
,
да
,
то
је
писмо
моје
пријатељице
Јелене
Грујићеве
.
Ја
сам
га
добила
баш
при
поласку
одавде
на
Исток
и
стрпах
га
у
шпаг
.
Доцније
сам
га
изгубила
,
како
сад
видим
,
у
Баточини
.
Стара
грофица
додаде
:
—
И
ја
вам
благодарим
на
пажњи
,
господине
,
и
жао
ми
је
само
,
што
сте
се
овамо
потрудили
.
У
овим
речима
било
је
лаке
ироније
,
као
да
је
хтела
рећи
:
—
Ниси
баш
морао
то
учинити
на
овом
месту
.
Тиме
би
Павле
требао
да
буде
отпуштен
,
али
јој
млада
грофица
шану
:
—
Он
је
врло
учтив
:
позовите
га
на
једну
почасну
визиту
.
Грофица
неприметно
мрдну
главом
:
—
Не
иде
.
—
Требало
би
,
—
потврђиваше
она
и
мољаше
:
—
Учини
то
,
мамице
.
Грофица
саже
мало
главу
у
знак
одобрења
али
и
лако
мрдну
раменом
,
као
да
је
не
разуме
.
Затим
упита
Павла
:
—
Хоћете
ли
се
дуго
бавити
у
Пешти
?
—
Хоћу
још
неко
време
.
—
Пре
но
што
бисте
отпутовали
,
—
она
је
мислила
да
му
је
бављење
пролазно
,
—
молим
посетите
нас
.
Улица
Надвојводе
Карла
,
број
43
.
—
Благодарим
на
части
.
Доћи
ћу
.
—
Још
нешто
.
Хоћете
ли
бити
ту
до
краја
Месојеђа
?
—
Хоћу
.
—
Онда
имам
ово
да
вам
кажем
:
Ми
ћемо
кроз
који
дан
у
сватове
у
Беч
,
где
нам
се
рођака
удаје
.
Но
за
две
недеље
од
данас
ми
ћемо
већ
бити
овде
.
Оне
одоше
,
а
Павле
оста
још
мало
,
лутајући
по
дворани
,
где
је
наишао
на
неколико
университетлија
,
са
којима
је
остао
неко
време
у
веселом
разговору
.
Мало
друштво
младића
,
повукло
се
било
у
један
мали
салончић
,
да
заједнички
вечерају
,
и
позваше
и
Павле
.
Ове
вечери
он
беше
јунак
у
том
друштву
;
читава
два
сата
забављао
је
другове
својим
досеткама
:
језик
му
никад
није
био
одрешенији
,
дух
досетљивији
,
око
светлије
и
држање
умилније
,
као
те
вечери
.
Он
је
уопште
био
омиљен
међу
друговима
,
који
су
га
ценили
и
због
његове
темељне
образованости
,
али
данашње
му
држање
задоби
и
оне
,
који
су
досада
према
њему
били
равнодушни
.
Кад
се
игранка
продужи
,
Павле
оде
кући
.
Намислио
је
био
да
оне
две
недеље
,
које
му
је
грофица
одредила
као
најкраћи
рок
,
проведе
мирно
,
очекујући
дан
посете
.
Али
у
томе
погледу
он
није
довољно
познавао
самога
себе
.
Уместо
да
се
за
то
време
одмори
и
душевно
припреми
,
он
је
наставио
своје
безуспешне
лутње
по
јавним
местима
и
улицама
.
Може
се
рећи
,
био
је
срећан
,
да
није
било
муке
чекања
.
Неизвесност
будућности
није
га
више
кињила
;
та
почетак
био
је
добар
,
а
шта
ће
бити
доцније
то
се
није
могло
предвидети
;
не
треба
,
дакле
,
о
томе
бринути
пре
времена
.
Једно
вече
,
кад
хтеде
да
легне
,
чу
куцање
на
прозору
;
отвори
га
и
виде
старога
Чилаш
са
читавом
хрпом
књига
под
мишком
.
—
Ево
;
донео
сам
лектиру
,
о
којој
говорах
.
Означио
сам
и
ред
,
којим
ваља
читати
.
—
Хвала
,
хвала
.
—
Немојте
захваљивати
.
Ја
чиним
што
ми
је
дужност
.
Ви
имате
још
и
права
да
од
мене
то
захтевате
.
Ја
ћу
вам
ове
књиге
поклонити
,
ако
желите
,
или
ако
немате
новаца
да
платите
.
Ако
пак
имате
,
онда
ћу
вам
узети
више
,
но
што
им
је
цена
,
а
вишак
ћу
,
разуме
се
,
употребити
на
трошкове
око
начела
.
Предаде
му
књиге
и
оде
даље
.
Павлу
сада
није
било
ни
мало
до
читања
тешких
лектира
.
Узе
цео
свежањ
и
баци
га
у
орман
.
Сутра
дан
оде
у
каваницу
и
састаде
се
са
коректором
.
—
Ја
вам
ономад
рекох
,
да
ћу
вам
стајати
на
расположењу
једнога
дана
.
—
говораше
му
Нинчић
.
—
Ако
желите
да
се
састанемо
,
дођите
у
ону
гостионицу
где
се
ја
храним
,
ту
се
можемо
разговарати
цело
после
подне
,
пошто
ћу
тога
дана
имати
одмора
.
Коректор
му
рече
дан
састанка
,
име
и
улицу
гостионице
.
—
Доћи
ћу
,
—
одговори
Павле
.
У
речени
дан
Павле
одиста
оде
у
ту
гостионицу
на
ручак
.
Ма
да
је
доста
рано
дошао
,
коректор
га
је
већ
чекао
при
чаши
пива
.
—
Данас
сан
,
као
што
видите
,
ударио
у
луксуз
.
Но
ја
то
могу
себи
понекад
дозволити
.
Не
живим
баш
сувише
скучено
,
чак
ми
нешто
и
преостаје
.
—
Данашњи
трошак
нека
вам
такође
преостаје
.
Ви
ћете
ми
,
ваљда
,
дозволити
да
ја
будем
ваш
домаћин
.
—
То
ни
издалека
није
потребно
,
јер
,
као
што
рекох
,
мени
преостаје
од
моје
зараде
;
са
тим
остатком
ја
одиста
не
бих
знао
шта
да
радим
.
Почеше
да
ручају
.
—
Па
лепо
,
—
запита
Павле
.
—
како
то
да
вам
преостаје
?
—
Врло
просто
.
Трошим
мање
но
што
зарађујем
.
—
То
ми
није
ни
мало
разумљиво
.
-—
Разумећете
одмах
...
Чини
ми
се
,
рекох
вам
једном
да
имам
триес
и
пет
форината
плате
,
и
од
пет
до
десет
форината
споредне
зараде
месечно
,
што
просечно
чини
четрес
и
два
форинта
.
Са
овим
приходом
ја
не
могу
да
држим
засебан
стан
,
већ
,
као
што
се
овде
каже
,
„
идем
на
кревет
“
,
то
јест
:
плаћам
четири
форинта
месечно
,
да
могу
да
ноћивам
у
каквој
поштеној
занатлијској
или
другој
сиротијој
породици
.
Ту
ми
перу
и
рубље
за
два
форинта
.
Трошкова
на
огрев
и
осветљење
немам
.
За
хаљине
издајем
месечно
у
средњу
руку
шест
форината
;
ту
вам
је
шешир
,
колир
,
оковратник
и
ципеле
,
штап
,
рукавице
и
кишобран
;
кат
хаљина
са
једним
ногавицама
годишње
;
зимски
капут
,
који
се
,
поред
мог
начина
живота
,
мало
квари
,
као
и
огртач
,
трају
ми
увек
тачно
шест
година
,
само
ваља
да
наиђем
на
трајашну
боју
.
Додајте
џепаш
од
неколико
форината
на
луксуз
,
рецимо
,
на
коју
књигу
или
на
непредвиђене
трошкове
,
штету
и
т
.
д
.
Коректор
извади
хартију
и
прибележи
бројеве
.
—
Затим
имамо
храну
,
—
настави
.
—
Ево
свакодневних
издатака
.
Ручак
:
чорба
два
новчића
,
месо
са
умокцем
(
сосом
)
и
додатком
(
гарнирунгом
)
десет
;
треће
јело
,
било
вариво
било
тесто
десет
;
бакшиш
келнеру
2
,
свега
ручак
дваес
четири
новчића
.
Доручак
:
бела
кафа
,
коју
ми
доноси
газдарица
у
јутру
—
до
душе
не
ваља
али
и
не
шкоди
,
а
јефтина
је
—
пет
новчића
и
довољно
парче
хлеба
два
,
свега
доручак
дакле
седам
новчића
.
—
Вечера
у
нашој
ђачкој
кавани
:
кава
с
млеком
осам
,
пециво
два
или
четири
,
бакшиш
два
,
дакле
вечера
тринаест
новчића
.
Свега
рана
дневно
стаје
четрдесет
и
четири
новчића
,
месечно
мало
више
од
тринаест
форината
.
Додајмо
да
по
који
пут
попијем
чашу
вина
или
пива
,
црну
каву
или
које
