—Ја
умирем
...
ди
је
дете
,
дајте
га
мени
.
“
Дадоше
јој
дете
,
она
га
изљуби
и
преда
тетки
:
„
Ходи
ближе
—
рече
Бранку
.
—
Ти
си
племенит
и
поштен
.
—
Пољуби
ме
...
тако
,
сад
сам
сретна
сад
могу
умрети
...
Онде
ућута
,
па
после
опет
проговори
али
сасвим
изнемоглим
гласом
:
„
Мили
мој
Бранко
!
загрли
ме
и
пољуби
.
.
Збогом
сећај
—
ме
се
...
Збогом
Божидаре
!
...
Збогом
мили
моји
,
ја
одлазим
оцу
и
мајци
...
Збогом
Бранко
!
Чувај
јединче
,
чедо
наше
...
Збогом
...
"
Још
један
поглед
баци
на
Бранка
,
који
је
као
у
неком
бунилу
клечао
поред
постеље
,
преко
дивног
лица
јој
прелети
блажени
осмејак
,
затим
јој
се
оте
лак
уздах
из
груди
и
лепе
очи
јој
се
за
навек
склопише
...
„
Мртва
је
!
врисну
несретни
муж
и
онесвешћен
паде
на
ледне
груди
своје
миле
Зоре
...
Сви
плакаху
...
Саранише
несретну
Зорицу
.
Тек
што
мишљаше
да
је
сретна
поред
свога
мужа
,
тек
што
поче
да
се
радује
својој
срећи
и
животу
,
одазва
је
смрт
из
загрљаја
милога
друга
,
из
круга
оних
који
су
је
искрено
љубили
а
оставила
чедо
да
га
други
негује
—
а
хоће
ли
та
нега
бити
материнска
!
?
...
Крај
језера
на
оном
месту
где
су
се
увек
састајали
,
подигао
јој
је
Бранко
диван
споменик
али
на
њему
осим
њеног
имена
не
беше
ни
речце
написао
.
Бранко
је
очајавао
,
више
пута
је
као
луд
лутао
по
шуми
,
викао
је
Зору
и
горко
је
плакао
.
Кад
би
знали
они
храстови
и
борови
говорити
,
они
би
најбоље
казали
шта
је
јадни
Бранко
патио
,
како
му
се
цепало
срце
за
изгубљеном
рајом
,
—
али
дрва
су
нема
и
не
говоре
ништа
,
она
не
издају
тајну
ни
чију
...
Па
где
је
налазио
утехе
?
Код
свога
јединчета
,
које
тако
рано
оста
без
мајке
,
без
мајчина
загрљаја
,
пољубца
,
тепања
.
Њему
је
сад
посветио
цео
свој
живот
,
њега
је
гледао
да
однегује
,
да
се
бар
колко-толко
одужи
светој
сени
покојнице
.
Но
тежак
беше
то
посао
.
Да
је
покојна
Зорица
оставила
за
собом
чедо
,
то
мораде
остати
у
тајности
,
да
нико
више
не
дозна
за
њу
осим
оних
који
већ
знају
.
Ох
,
да
неко
дозна
тајну
!
То
беше
страшна
мисао
за
Бранка
,
он
би
тад
кадар
био
са
целим
светом
се
покрвити
он
би
полудео
.
Дојкињу
не
смедоше
узети
,
дакле
,
како
да
га
одране
?
Старица
Ленка
,
тетка
Божидарова
узела
је
ту
бригу
на
себе
и
она
је
матерински
вршила
своју
тешку
ади
племениту
задаћу
,
она
беше
права
мати
.
Ади
шта
да
кажу
свету
,
од
чега
је
Зора
умрла
?
То
је
Веља
изгладио
,
он
је
на
самртној
листи
метнуо
да
је
од
назеба
добила
сушицу
и
од
тога
умрла
.
Свет
је
веровао
,
јер
од
неколико
месеци
не
видеше
Зору
никуд
одлазити
,
а
у
замак
нико
приступа
имао
није
пошто
је
Божидар
у
последње
време
постао
био
суров
и
насртљив
.
Бранко
је
чешће
по
десетак
дана
пробавио
у
замку
и
нико
ни
сумњао
није
зашто
тамо
одлази
:
„
Млади
су
људи
па
воле
да
тумарају
,
по
шуми
и
да
лове
—
говорио
је
свет
.
Чим
вече
дође
и
ноћ
се
спусти
,
видимо
Бранка
где
клечи
крај
гроба
Зориног
,
обгрлио
крст
и
горко
плаче
,
затим
скине
увели
венац
и
положи
други
свеж
.
Кад
би
се
сит
наплакао
,
онда
би
отишао
у
замак
,
узео
би
синчића
на
крило
,
љубио
би
га
и
тепао
му
слатке
речи
.
И
Божидар
је
волео
детенце
,
на
њему
је
остало
да
га
сакривена
држи
испред
очију
завидљива
света
и
да
са
својом
тетком
Ленком
однегује
и
васпита
.
Више
пута
се
и
он
заплакао
гледајући
у
малога
Стојана
,
тако
је
име
добио
малиша
при
крштењу
,
сетив
се
своје
миле
и
несретне
сестре
...
Тако
је
прошло
две
године
и
мали
Стојан
почео
већ
да
говори
,
и
радости
Бранкове
кад
би
чуо
да
га
јединац
зове
„
тата
“
толико
би
га
тад
љубио
смејао
се
и
плакао
да
би
мислио
човек
полудео
је
.
.
Тако
је
остало
рођење
малога
Стојана
у
тајности
.
Синовац
.
Пређимо
преко
пуних
20
година
за
које
време
није
се
ништа
важног
догодило
у
животу
особа
о
којима
овде
говоримо
.
Ко
је
пре
20
година
био
у
селу
тај
би
се
сад
зачудио
каква
се
промена
догодила
у
њему
.
Као
да
је
поново
разорено
и
ново
подигнуто
али
није
тако
,
јер
ено
још
се
види
по
дикоја
од
старих
малих
али
нових
кућа
но
исте
се
губе
у
средини
осталих
високих
,
које
су
скоро
подигнуте
.
Улице
нису
онако
празне
као
пре
,
и
са
једне
и
са
друго
страно
пута
подигнута
су
два
багрена
,
од
којих
свака
два
сачињавају
дивну
алеју
,
коју
вечитом
хладовином
покриваху
бујне
и
испреплетане
грапе
зелених
дрва
.
Читаво
село
изгледа
као
какав
врт
.
Али
шта
и
нам
највећма
упада
у
очи
?
Одмах
до
цркве
,
у
размаку
од
100—200
корачаји
дижу
се
лепи
двори
сјајним
бакром
покривени
.
Нема
годину
дана
како
су
довршени
,
али
још
нико
не
седи
у
њима
,
новога
господара
не
видеше
сељани
и
чисто
им
загонетно
било
,
ко
их
је
сазидао
и
чији
су
!
?
.
Од
овога
двора
опет
,
на
једно
хиљаду-две
корачаји
крај
валовите
реке
,
стоји
један
нов
замак
,
ког
је
газда
пре
десетак
година
дошао
амо
са
женом
,
сином
и
ћерком
.
Тај
замак
је
Марка
Смиљанића
.
Хајдмо
у
сеоски
,
у
такозвани
„
велики
бирт
“
и
тамо
ћемо
све
чути
.
Овај
је
баш
прекопута
од
„
сеоске
куће
“
.
Неколико
басамака
воде
горе
и
прво
уђемо
у
једну
повелику
дворану
,
па
онда
на
лево
кроз
врата
у
собу
за
боље
госте
.
У
овој
соби
за
једним
столом
сеђаху
њих
више
богато
одевених
сељака
;
један
старац
са
седи
бркови
,
до
њега
крупан
човек
са
црних
бркова
,
и
још
три
сељака
.
На
столу
је
флаша
са
неколико
чаша
у
којима
се
блистало
рујно
,
брдско
вино
.
После
дужег
разговора
запитаће
онај
старкеља
:
„
А
ко
вам
удеси
тако
ово
село
да
изгледа
као
каква
башта
?
”
„
Зар
ти
још
не
чу
старче
?
упита
га
онај
са
црни
бркови
.
„
Нисам
никад
речи
слушао
,
јер
ево
већ
25
година
је
прошло
како
сам
одавде
отишао
због
туђег
неваљалства
,
због
туђе
крађе
—
говораше
старац
и
као
да
му
тешко
би
што
мора
о
својој
прошлости
да
говори
,
уздахне
и
настави
.
—
После
толико
година
ено
ме
сад
први
пут
у
мом
родном
месту
“
„
Зар
си
ти
одавде
рођењем
!
зачудише
се
остали
.
—
Дед
нам
приповеди
,
како
оде
одавде
и
шта
те
нагони
да
оставиш
ово
сретно
село
и
плодну
земљу
?
“
„
У
ствари
није
ништа
—
поче
старац
коме
је
могло
бити
преко
60
година
.
—
Покојни
властелин
Стојан
Бачевић
,
бог
да
му
душу
прости
,
био
је
добар
да
бољег
не
могосмо
желети
.
Он
је
овај
велики
хатар
прекупио
од
неког
странца
,
који
је
био
прави
крвопија
за
нас
.
У
Бачевићу
нађосмо
утехе
и
мелема
за
ране
,
које
нам
је
задао
онај
обесни
странац
;
није
нас
кињио
,
није
отимао
од
сиротиње
,
чак
нам
је
попустио
од
аренде
толико
да
смо
се
сви
дивили
;
шта
више
ако
је
кога
задесила
каква
несрећа
па
није
могао
да
аренду
исплати
,
опростио
му
је
исту
и
још
би
му
дао
новаца
да
се
исхрани
те
зиме
.
Ал
’
да
прво
искапимо
једну
—
дода
и
подиже
чашу
,
а
остали
за
њим
.
»
Не
прођо
пет
година
—
настави
старац
а
остали
га
пажљиво
слушаху
,
—
кад
нам
добри
властелин
рече
да
ће
сваком
оном
као
својину
уступити
ону
земљу
коју
ради
,
ако
му
може
за
то
извесну
своту
платити
,
која
је
била
тако
малена
да
чисто
нисмо
веровали
...
Не
прође
млого
а
већ
се
трећина
села
,
тако
рећи
одкупи
и
људи
почеше
као
своје
газде
радити
земљу
.
И
ја
сам
био
скуцкао
захтевану
своту
и
хтедох
му
однети
,
кад
се
догоди
нешто
што
ме
отера
из
овога
села
.
Једнога
јутра
дође
ми
комшија
и
поче
на
мене
зло
,
као
да
сам
му
ја
украо
назиме
.
Ја
се
упропастих
,
говорио
сам
му
и
извињавао
сам
се
,
ал
’
он
ме
тужи
властелину
,
који
је
био
неумољим
кад
се
тако
што
догодило
у
селу
.
Без
икаква
саслушања
и
истраге
,
мени
се
одузме
земља
,
коју
сам
радио
и
морадох
отићи
у
свет
да
тражим
себи
хлеба
.
Тек
после
чујем
да
је
крађу
извршио
неки
шваба
,
која
се
ту
пре
неколико
месеци
доселио
.
„
Па
ти
си
Сава
Филипов
!
викну
бркајлија
.
„
Ја
сам
—
одговори
старац
.
„
Па
то
ћеш
ти
добити
твоју
земљу
натраг
—
рече
бркајлија
.
—
Данашњи
властелин
је
ипрастивао
за
тебе
,
и
није
хтео
никоме
дати
твоју
земљу
,
док
се
не
осведочи
да
си
умро
.
Ово
ти
је
благо
од
човека
.
Он
нам
украси
цркву
,
подиже
ову
башту
у
селу
,
начини
од
села
врт
да
му
нема
равна
у
свету
.
Данас
нема
у
селу
човека
,
који
га
не
благосиља
,
јер
је
сву
земљу
уступио
нама
,
колко
је
који
имао
;
допустио
нам
да
„
бели
рит
“
обрадимо
и
сваком
нам
одмери
подједнако
те
сад
сваки
има
двапут
онолико
колико
је
пре
имао
.
Само
је
задржао
400
ланаца
,
а
остало
је
наше
.
Така
властелина
не
памти
село
.
Подигао
нам
„
општинску
кућу
“
,
довео
нам
бележника
,
па
и
једног
старог
адвоката
,
која
му
је
друг
из
детињства
,
а
кога
сам
он
издржава
,
јер
иначе
не
би
могао
живити
пошто
овде
у
селу
и
незна
свет
за
парничење
,
јер
су
сви
ваљани
и
поштени
.
Подигао
нам
је
школу
и
довео
доброг
учитеља
,
кога
опет
он
сам
издржава
.
Имамо
и
лекара
.
„
А
како
се
зове
нови
властелин
?
запита
га
старац
.
„
Бранко
Бачевић
,
покојног
Стојана
јединац
.
“
Старац
зачуђено
гледаше
у
остале
;
сетио
се
малога
Бранка
,
кога
је
као
сина
волео
...
Разговор
прекиде
један
дошљак
.
То
беше
висок
,
доста
развијен
младић
.
У
лицу
беше
ружан
.
Имао
је
црвене
бркове
и
браду
,
на
дугом
носу
је
носиио
наочаре
иза
којих
се
видела
два
жута
ока
,
која
неповерљиво
и
мотмуло
звераху
тамо
амо
.
Лице
му
је
дугачко
и
богињаво
.
Кад
уђе
у
собу
и
не
поздрави
сељане
добродошлицом
,
већ
разгледи
унаоколо
,
седе
за
један
стол
и
викне
бирташа
.
Ћелави
Гига
брзо
дође
.
„
Каква
вина
точите
?
запита
га
црвени
господичић
.
„
Обична
—
проговори
Гига
шепаво
,
јер
није
имао
предњих
зуба
.
„
Шта
је
то
обично
?
“
„
Имам
нашег
брдског
црног
и
белог
вина
—
одговори
Гига
,
који
беше
ушепртљио
на
странчево
питање
,
који
по
спољашности
изгледаше
да
је
веома
богат
.
„
Немате
токајскога
?
запита
странац
.
“
Гига
зинуо
,
он
сирома
није
ни
чуо
да
постоји
то
„
кајско
“
,
како
ли
се
зове
вино
:
„
Не
—
немам
тога
.
“
„
Па
дајте
ми
црнога
—
заврши
новодошли
.
Гига
оде
и
донесе
му
вина
.
Сељани
зачуђено
гледаху
у
странца
,
почеше
шапућати
и
чуле
се
ове
речи
:
„
Ко
је
то
?
“
„
Незнам
,
сад
га
видим
први
пут
.
“
—
„
Ваљда
је
какав
барун
,
или
тако
нешто
.
“
Највише
га
је
старац
посматрао
,
гледао
га
је
дуго
и
мерио
од
главо
до
пете
,
па
онда
ће
тихим
гласом
:
„
Ти
црвени
људи
нису
добри
.
Ја
кад
видим
таког
човека
одмах
ме
нека
језа
спопадне
...
"
За
чудо
да
је
и
странац
чешће
бацао
погледе
на
старца
,
који
му
се
чињаше
познат
.
„
Ако
је
он
црвен
не
мора
зато
бити
неваљао
—
рече
бркајлија
.
„
Ви
знате
где
је
„
ловачка
унка
?
“
—
поче
старац
мало
јачим
гласом
,
да
је
странац
могао
све
чути
.
„
Знамо
врло
добро
—
одговоре
сељани
.
“
„
Од
те
унке
на
један
сат
и
по
хода
пружа
се
планина
што
је
зову
„
Несторова
планина
”
,
због
оног
догађаја
кад
су
несретног
кнеза
Нестора
разбојници
напали
,
убили
га
и
опљачкали
.
Иза
те
планине
у
оној
дољи
подигао
сам
мало
кућице
и
ту
сам
живовао
од
како
сам
одавде
отишао
,
имао
сам
сина
Радивоја
,
ког
оженим
и
добијем
унуку
Смиљу
.
Снаја
ми
на
скоро
умре
а
син
ми
оде
у
варош
П
.
и
постане
вођ
полицајни
...
“
Старац
ућута
,
чело
му
се
наоблачи
,
очи
му
засузе
и
болно
уздахне
:
„
Тог
јединог
сина
сам
имао
и
он
ме
уједе
за
срце
,
оцрни
ми
образ
,
окаља
ми
име
!
“
„
А
шта
је
било
с
њиме
!
запитаће
га
бркајлија
дирнут
речима
старчевим
.
„
Ваљда
сте
читали
за
оно
убиство
у
вароши
,
кад
су
нашли
брата
од
стрица
данашњег
нашег
властелина
Бранка
Бачевића
убијена
и
поред
њега
и
једног
полицаја
тешко
рањена
са
ножем
у
руци
?
“
„
Читали
смо
—
одазваше
се
сви
.
„
То
је
мој
син
—
рече
старац
горко
.
„
Па
он
је
невин
и
пуштен
је
на
слободну
ногу
,
јер
је
обећао
да
ће
за
годину
дана
,
што
ли
,
наћи
убицу
!
“
„
Да
Бог
да
,
да
је
тако
,
ал
’
—
изусти
старац
и
замисли
се
,
па
онда
подиже
главу
и
настави
:
„
Ал
да
вам
испричам
што
сам
започео
.
Кад
ме
је
син
оставио
,
остадосмо
ја
и
моја
баба
са
унуком
.
Неговали
смо
сироту
свакојако
,
док
но
дорасте
за
удају
.
Нашао
се
брзо
и
младожења
из
честите
куће
,
испроси
је
и
ја
дам
благослов
.
Једно
послеподне
дође
младожења
са
родитељима
да
дарива
девојку
.
Двоје
млади
оду
на
ливади
,
па
ће
се
мало
и
по
шуми
прошетати
,
а
ми
старији
остадосмо
да
се
при
чаши
вина
поразговоримо
о
нашим
стварима
.
Наједанпут
зачујемо
пуцањ
,
који
нас
све
уплаши
,
затим
врисак
и
запомагање
.
Брже
боље
истрчимо
и
управо
онамо
одкуда
се
пуцањ
и
јаук
чуо
.
Кад
тамо
,
нађемо
младожењу
мртва
,
убијена
из
пиштоља
.
Ал
’
ди
је
Смиља
!
?
Не
чује
се
ништа
.
Наједанпут
се
опет
зачу
запомагање
,
али
као
да
се
глас
све
даље
губио
у
шуми
.
Похитам
тамо
сам
,
јер
је
пријатељ
остао
код
мртвога
сина
.
Брзо
угледам
где
њих
двоје
вуку
моју
Смиљу
.
Један
је
био
висок
са
црвени
бркови
—
без
браде
,
није
носио
наочаре
—
ове
је
последње
речи
тихо
изговорио
и
бацио
један
поглед
па
странца
,
који
је
окренуо
био
главу
,
подигао
чашу
и
пио
вина
.
—
Други
је
био
мален
и
гурав
.
Ономе
нисам
могао
спазити
лице
.
Кад
ме
спазише
,
а
у
тај
пар
дотрча
и
један
мој
комшија
,
побегоше
и
изгубише
се
.
“
„
То
је
могао
бити
други
ко
,
има
их
више
такових
—
рече
бркајлија
,
који
је
пажљиво
слушао
старчево
речи
.
—
У
осталом
ти
црвени
људи
јако
личе
један
на
другог
.
“
„
Бирташ
!
викне
странац
и
ћелави
Гига
брзо
дође
.
„
Да
ли
још
овде
станује
властелин
Бранко
Бачевић
?
запита
странац
,
коме
је
могло
бита
од
прилике
23
године
,
бирташа
.
„
Још
је
овде
—
одговори
доброћудни
Гига
.
—
Да
ли
имате
што
посла
с
њиме
,
или
ћете
што
да
му
поручите
?
“
„
Не
,
ја
сам
његов
синовац
—
одговора
странац
.
Сељани
који
се
беху
налактили
па
стол
нагло
се
исправише
и
зачуђено
га
погледаше
,
а
старац
чисто
зинуо
од
чуда
,
па
као
да
се
бојао
својих
пређашњих
речи
мало
уздрхта
.
„
Ви
сто
синовац
племића
Бранка
Бачевића
!
?
уста
наједанпут
бркајлија
и
приђе
странцу
.
„
Ја
сам
и
хтео
би
га
посетити
,
па
можда
код
њега
и
остати
—
одговори
странац
.
„
Ја
сам
сеоски
кнез
—
рече
бркајлија
,
—
Могу
вас
одвести
до
њега
.
Сирома
остарио
је
,
сед
је
,
ослабио
је
али
је
још
држећи
.
“
„
Чујем
да
се
никад
није
женио
?
почеће
наједанпут
странац
.
„
Није
—
одговори
кнез
.
Синовац
значајно
жмирну
очима
и
један
му
осмех
прелети
преко
црвеног
лица
.
„
Чујем
да
је
посрнуо
са
имањем
?
запита
поново
и
упре
свој
испитујући
поглед
у
кнеза
.
„
Није
,
још
га
је
умножио
—
одговори
кнез
—
Истина
да
је
на
сељане
распачао
млого
,
али
му
је
остало
још
доста
...
преко
400
ланаца
најбоље
земље
.
“
„
А
ко
руководи
управу
над
целим
добром
?
кад
велите
да
је
остарио
.
“
„
Његов
ишпан
стари
Јован
и
син
му
Алекса
.
„
Је
ли
му
Јован
какви
род
?
“
„
Није
,
него
ваљан
и
поштен
човек
,
који
је
већ
од
30
година
у
двору
.
“
„
А
какав
је
оно
дворац
до
цркво
?
„
То
је
неки
богаташ
сазидао
,
кажу
да
се
зово
Божидар
Чупић
,
али
се
још
није
уселио
у
њега
...
тек
ако
до
године
.
“
„
Видео
сам
и
један
замак
крај
реке
?
„
То
је
Мирка
Смиљанића
замак
,
он
се
пре
десетак
година
амо
доселио
.
„
Има
ли
породицу
?
„
Има
сина
Милоша
,
који
ове
годино
свршава
школе
,
и
кћер
Босиљку
.
“
Странац
је
као
какав
судија
стављао
питања
а
кнез
одговарао
,
али
сео
и
нашао
у
запари
.
Остали
се
чудише
запиткивању
странчевом
а
странац
је
неколико
пута
махао
главом
,
што
није
замакло
странчевом
ону
.
„
Велите
да
је
мој
стриц
још
држећи
човек
?
упита
опет
синовац
кнеза
.
„
Јесте
—
одговори
кнез
—
него
.
“
„
Шта
него
!
упаде
му
у
реч
странац
,
који
је
све
кнежеве
речи
халапљиво
гутао
.
„
Ако
се
добро
сећам
,
властелин
Бачевић
није
имао
рођена
брата
—
муцао
је
кнез
.
„
Хахаха
!
насмеја
се
странац
а
глас
му
беше
храпав
и
немило
је
дирао
човека
.
Ја
сам
његовога
брата
од
стрица
син
,
отац
ми
се
звао
Иван
Бачевић
,
а
моје
име
Мргуд
.
“
„
Зар
вам
је
отац
умро
?
изусти
и
неотице
кнез
.
Преко
Мргудовог
лица
пређе
бледило
,
но
то
беше
тренутно
,
прибере
се
и
сасвим
мирно
рече
.
„
Пре
годину
дана
је
умро
.
“
Старац
Сава
је
приметио
бледило
на
младићевом
лицу
,
али
не
могаше
себи
разјаснити
зашто
је
пребледео
кад
га
кнез
упита
за
оца
...
Мргуд
плати
вино
и
устаде
од
стола
.
Када
је
скидао
са
чивилука
шешир
нагне
се
ближе
старцу
који
је
на
крају
седео
,
и
да
нико
но
примети
шапну
му
нешто
на
уво
,
па
оде
са
кнезом
.
Старац
пребледе
,
брзо
се
подиже
,
опрости
се
са
осталима
и
оде
.
Стриц
и
синовац
.
Уђимо
у
стара
властелински
двор
.
На
левом
крају
двора
становаше
Бранко
Бачевић
властелин
.
Ево
баш
сад
изађе
стари
Јован
из
једне
собе
,
сигурно
је
у
њој
стари
властелин
.
Уђимо
унутра
.
Крај
прозора
у
старој
наслоњачи
,
на
којој
је
некад
седео
покојни
стари
властелин
,
седео
је
садањи
стари
властелин
,
насљедник
онога
.
Ни
близу
онај
Бранко
пре
двадесет
година
.
Коса
,
бркови
и
брада
,
коју
беше
пустио
,
беше
бела
као
снег
,
лице
бледо
и
упало
,
руке
суве
скоро
провидне
,
ади
се
још
виде
на
њима
трагови
некадање
челик
снаге
и
она
жилавост
,
која
је
кадра
била
да
једним
стиском
медведа
удави
.
Плећа
му
широка
али
мало
погурена
,
као
што
је
и
главу
погурено
носио
.
Изгледаше
као
старац
од
60—70
година
,
а
тек
ако
му
је
било
48—50
.
Нису
то
трагови
старости
,
то
су
трагови
жалости
,
то
су
трагови
оних
несрећа
које
је
доживео
,
и
она
туга
,
која
му
још
и
сад
притискује
груди
.
Колико
пута
би
се
отео
из
старачких
му
груди
дубок
уздах
ког
би
ове
речи
пратиле
:
„
Ох
лакомислена
младости
!
колко
патим
због
тебе
,
колико
ми
јада
зададе
да
због
тебе
морам
да
кријем
...
да
се
одречем
несретнога
...
Ох
што
није
овде
да
га
притиснем
на
ове
очинске
,
прерано
остареле
груди
...
Па
чега
се
бојим
,
што
ме
одвраћа
да
са
истином
изађем
на
среди
.
Ох
драга
слико
,
света
сени
која
ми
свагда
пред
очима
лебдише
!
ти
ми
недаш
да
говорим
,
заповедаш
ми
да
ћутим
.
Ох
Зоро
!
тебе
не
могу
вређати
...
Овај
мах
када
уђосмо
,
читао
је
новине
.
Лице
му
се
час
мрштило
,
час
грозничаво
трзало
.
Мора
да
је
нешто
важно
читао
!
Неко
закуца
на
врати
.
„
Слободно
—
изусти
и
остави
новине
.
Кнез
уђе
унутра
:
„
Добар
дан
господару
!
поздрави
старца
.
„
Добро
ми
дошао
кнеже
!
одазва
се
стари
властелин
и
пође
му
на
сусрет
.
Дођох
са
важним
вестима
,
које
ће
вас
за
цело
обрадовати
—
поче
кнез
и
седе
на
столицу
,
коју
му
је
властелин
показао
.
„
Да
чујем
!
рече
старац
.
—
Ти
ми
свагда
добре
вести
доносиш
ваљда
ће
и
ове
бити
такове
.
Ваљда
треба
коме
помоћи
?
дода
и
очи
му
се
засветлише
кад
помисли
да
ће
опет
коме
добра
учинити
.
„
Тако
је
—
рече
кнез
—
Ви
се
сећате
да
је
покојни
ваш
отац
одузео
неком
Сави
Филиповом
земљу
што
се
на
њега
потворила
нека
крађа
,
а
после
се
доказало
да
је
невин
...
Сећам
се
,
па
је
ли
жив
!
?
запита
нагло
Бранко
,
који
је
одавна
желео
да
тога
човека
усрећи
,
да
поправи
што
је
његов
отац
бесмислено
погрешио
.
Он
се
сећао
тога
човека
,
јер
га
је
исти
једном
спасао
из
воде
у
којој
се
са
децом
купао
и
хтео
се
утопити
.
„
Сад
сам
био
о
њиме
—
поче
кнез
.
Он
има
вели
,
под
„
Несторовом
планином
“
мало
кућице
и
земље
и
тамо
живи
.
„
Иди
одмах
и
дозови
га
—
рече
старац
.
„
Него
имам
још
нешто
да
вам
кажем
.
.
ваш
синовац
је
овде
,
вашег
брата
од
стрица
син
Мргуд
;
отац
му
је
пре
годину
дана
умро
...
“
Лице
старчево
се
наоблачи
,
набра
чедо
и
обрве
му
се
скоро
сјединише
тако
се
беше
намргодио
.
Где
је
он
?
запита
кроз
зубе
.
У
предсобљу
је
и
чека
да
га
примите
.
“
„
Нека
уђе
—
рече
Бранко
.
—
Него
ми
старца
одмах
пошаљи
.
Кнез
оде
и
после
њега
уђе
Мргуд
.
„
Добар
дан
стриче
!
поздрави
стрица
и
приђе
му
руци
...
Стриц
не
одговори
ништа
,
него
га
поче
својим
проницавајућим
погледом
мерити
од
главе
до
пете
,
па
онда
му
погледи
у
очи
:
„
А
од
куд
ти
овде
?
„
Дошао
сам
да
вас
посетим
и
...
“
„
Шта
и
?
запита
га
нагло
стриц
.
„
Мили
стриче
!
поче
подмукло
Мргуд
—
Отац
ми
је
умро
,
остао
сам
саморан
.
“
„
Отац
ти
није
умро
,
он
је
мучки
убијен
—
прекиде
га
стриц
и
оштро
га
погледи
.
Мргуд
задрхта
код
ових
речи
стричевих
,
али
се
брзо
знаде
умирити
и
рече
:
„
Јесте
и
то
је
моја
највећа
несрећа
,
јер
сам
остао
сироче
,
без
икога
старијега
кога
би
за
савет
запитао
.
“
„
Па
како
је
погинуо
твој
отац
?
запита
га
стриц
,
у
новинама
пише
.
Ево
их
читај
—
рече
,
оде
до
писаћег
стола
и
извади
један
број
новина
.
—
Већ
година
дана
како
чувам
овај
број
,
јер
сам
ти
волео
оца
као
рођена
брата
,
па
...
Ево
читај
...
“
Мргуд
је
већ
више
пута
прочитао
исти
број
,
али
га
мораде
и
сад
прочитати
.
Никад
се
није
тако
осећао
читајући
црне
редове
о
убиству
свога
оца
,
као
сад
.
Сад
је
стајао
пред
њим
стриц
,
који
је
упро
у
њега
оне
велике
очи
,
па
као
да
је
осетио
да
му
неко
срце
ножевима
пара
,
тако
је
пребледео
и
задрхтао
,
али
је
он
своју
узбуђеност
вешто
скрио
,
да
на
њему
нико
ништа
приметити
не
би
могао
.
Ево
како
је
гласио
чланак
о
убиству
Ивана
Бачевића
.
„
Грозно
убиство
.
Овдашњи
одлични
грађанин
Иван
Бачевић
нађен
је
једне
ноћи
мртав
,
прободен
ножем
.
Поред
њега
је
нађен
и
вођ
полицајни
Радивој
Филипов
,
који
је
такође
био
убоден
ножем
,
но
само
је
био
рањен
и
држао
је
крвав
нож
у
руци
.
Нож
је
био
нов
,
скоро
купљен
.
Обојицу
однеше
у
полицију
,
Бачевић
је
други
дан
сарањен
,
а
рањенога
полицаја
однеше
у
болницу
где
је
најмарљивије
негован
и
где
је
после
месец
дана
оздравио
.
Истрага
је
одмах
поведена
.
Полицај
је
ово
рекао
.
„
У
једанајест
сати
спазим
једнога
човека
где
је
прошао
поред
цркве
и
упутио
се
кафани
„
Орла
“
,
али
не
уђе
унутра
већ
сави
за
исту
и
изгуби
се
у
мрачноме
сокачићу
.
Не
прође
пет
минута
када
чух
потмуло
запомагање
.
Потрчим
тамо
и
спазим
два
човека
где
оборише
Бачевића
и
један
му
заденуо
нож
у
прса
.
Тргнем
мач
и
јурнем
на
њих
,
но
на
несрећу
запнем
за
камен
и
стропоштам
се
.
Убице
хитро
скочише
на
мене
,
осетих
јак
удар
у
врату
и
онесвестих
се
.
Још
док
сам
се
борио
да
се
избавим
,
скинем
једноме
са
лица
образину
и
као
да
познах
Мргуда
,
сина
убијенога
господина
.
Онај
други
беше
подаље
,
нисам
му
спазио
лице
,
али
сам
видео
да
је
гурав
.
“
Полицајна
власт
је
одмах
послала
два
момка
у
Бачевићев
стан
да
доведу
Мргуда
,
но
не
нађоше
га
код
куће
.
Тек
сутра
дан
дође
у
варош
и
одмах
буде
позван
у
полицију
.
Кад
је
суду
изведен
био
је
хладан
само
што
се
неко
узбуђење
приметило
на
њему
.
Он
је
тврдио
да
је
узбуђен
због
очеве
смрти
,
а
да
те
ноћи
када
се
убиство
догодило
није
био
у
вароши
,
него
на
салашу
некога
Лазе
Квргића
где
је
са
њих
више
другова
целу
ноћ
банчио
.
Одмах
буду
позвани
сви
које
је
именовао
и
они
се
заклеше
,
да
су
заједно
целу
ноћ
до
саме
зоре
у
теревенци
провели
.
Када
се
суочио
са
полицајем
,
и
хладно
је
одбијао
од
себе
потврду
да
је
умешан
у
том
убиству
...
После
се
доказало
да
је
рањени
полицај
имао
у
руци
крвав
нож
и
посумња
се
да
је
он
сам
извршио
убиство
,
па
када
је
видео
да
неће
моћи
испред
потера
умаћи
,
да
је
и
себе
хтео
убити
,
но
само
се
ранио
...
Полицај
,
који
је
познат
као
врло
ваљан
и
поштен
човек
,
бранио
се
и
доказивао
да
је
невин
,
и
пошто
се
и
то
узело
у
обзир
да
је
убица
може
бити
сам
полицају
тутнуо
нож
у
руке
да
би
потеру
избегао
,
и
напослетку
пошто
је
један
овдашњи
веома
уважени
грађанин
положио
за
њега
извесну
своту
новаца
у
име
кауције
,
пуштен
је
на
слободну
ногу
да
,
као
што
је
заклетвом
обећао
,
убицу
најдуже
за
годину
и
по
дана
пронађе
,
у
противном
пак
случају
својевољно
се
подвргава
казни
...
“
„
Јели
тако
?
запита
старац
синовца
кад
је
овај
све
прочитао
.
„
Тако
је
—
уздахне
синовац
и
сузе
му
потекоше
низ
црвено
лице
.
Стриц
га
је
неко
време
испитујући
гледао
,
па
кад
га
виде
плакати
,
као
да
се
уверио
о
његовој
невиности
рече
му
:
„
Не
плачи
синовче
!
Видим
да
си
невин
,
да
ниси
покварен
.
Него
шта
си
урадио
са
новцем
што
си
добио
за
продано
имање
?
“
Мргуд
обриса
сузе
и
проговори
:
„
Отишао
сам
у
Б
...
где
сам
мислио
да
живим
,
но
тамо
ме
занела
жеља
да
удвостручим
своје
имање
и
ја
се
упустим
у
велика
подузећа
.
Испрва
бејах
сретан
и
добијао
сам
,
но
после
се
све
окрену
наопако
и
за
кратко
време
изгубим
све
.
.
Остало
ми
је
само
толико
да
до
вас
дођем
,
мислећи
да
ће
те
ме
примити
макар
за
ишпана
...
“
„
Добро
—
рече
стриц
после
дужег
размишљања
,
—
верујем
ти
да
си
се
млад
занео
.
Остаћеш
код
мене
али
ти
озбиљно
кажем
,
ако
дочујем
да
је
ово
све
лаж
што
си
ми
рекао
и
ако
будеш
злоупотребио
моју
доброту
,
да
ћу
те
одмах
отерати
.
.
Код
мене
ћеш
остати
док
ти
не
нађем
какво
звање
,
које
ће
ти
осигурати
будућност
.
“
Мргуд
се
угризе
за
усне
на
последње
речи
стричеве
:
„
Ох
драги
стриче
!
поче
и
очи
му
се
опет
наводише
.
—
Зар
да
ме
одбијете
...
какво
звање
знам
кад
...
“
„
Ваљда
ће
се
наћи
какво
за
тебе
—
рече
стриц
кратко
.
„
Ја
сам
мислио
да
останем
овде
до
ваше
смрти
...
“
Стриц
га
намрштено
погледи
,
поче
гладити
браду
као
увек
кад
му
је
што
неповољно
било
.
Хтеде
нешто
рећи
,
и
уздржа
се
и
само
рече
:
„
Сад
видиш
сумњам
у
твоје
горње
речи
...
.
Мислиш
ваљда
да
наследиш
и
моје
имање
ти
.
“
Мргуд
га
као
гуја
погледи
преко
наоучари
,
па
онда
више
кроз
зубе
проговори
:
„
Па
ја
сам
вам
једини
рођак
,
другог
немате
осим
мене
...
“
„
Имам
—
одговори
стриц
љутитим
гласом
,
који
је
Мргуда
порази
.
Ко
је
тиј
,
који
му
је
ближи
од
њега
?
Где
је
,
какав
је
и
одакле
је
?
врзло
му
се
по
глави
:
„
Бар
ми
дозволите
да
овде
останем
до
ваше
смрти
—
проговори
напослетку
.
На
реч
„
смрт
“
старац
прену
,
као
муња
му
пролетише
кроз
главу
речи
онога
чланка
у
новинама
,
пребледе
но
нагло
се
окрете
да
Мргуд
не
спази
и
рече
јетко
:
„
видећемо
.
“
Мргуду
као
да
сињи
терет
спаде
са
срца
уздахне
и
један
подмукао
осмејак
му
прелети
преко
лица
,
шкрипну
лако
зубма
и
чисто
претећи
поглед
баци
на
свога
стрица
,
који
се
окренуо
од
њега
и
отишао
к
’
прозору
.
„
Сад
иди
у
трапезарију
и
нека
ти
донесу
доручак
—
проговори
стриц
.
Мргуд
је
једва
чекао
да
чује
те
речи
,
нагло
се
окрете
и
изиђе
напоље
.
Осећао
се
млого
лакшим
кад
је
из
собе
изашао
,
унутри
му
беше
загушљиво
и
непријатно
;
„
Матора
хуља
!
промрмља
и
оде
у
трапезарију
.
Тога
дана
у
вече
око
девет
сати
Мргуд
се
пажљиво
извуче
из
двора
и
упути
се
врту
,
који
је
одма
до
двора
био
.
Нико
га
није
смотрио
кад
је
изишао
.
Лаганим
корацима
пође
великом
путањом
,
па
онда
сави
на
лево
и
после
неколи-минута
провуче
се
кроз
неко
густо
жбуње
и
нађе
се
на
једној
чистини
одприлике
четир
корака
унакрст
.
Тек
што
је
стао
био
кад
се
поиздаље
зачу
полугласан
звижд
.
Мргуд
се
одазва
,
нашто
се
чуше
кораци
,
жбуње
се
разгрну
и
пред
њега
стаде
човечуљак
са
великом
гуром
на
леђа
.
„
Мргуде
!
чу
се
глас
човечуљка
.
„
Ја
сам
грбоњо
—
одазва
се
Мргуд
.
„
Опет
ми
се
ругаш
—
рече
грбоња
промукнутим
гласом
.
—
Немој
да
ме
расрдиш
—
дода
и
очи
му
у
помрчини
као
у
мачка
севнуше
.
„
Ајд
не
лудуј
Ћиро
,
шалио
сам
се
—
извињаваше
се
Мргуд
.
„
Шта
је
!
како
те
је
примио
старац
?
поче
опет
грбоња
који
као
да
се
брзо
одсрдио
.
„
Хајдмо
унутра
па
ћу
ти
исприповедити
—
рече
Мргуд
и
пође
.
„
Ал
’
ако
нас
ко
год
спази
?
“
„
Небој
се
;
сви
спавају
.
“
После
четврт
часа
видим
их
у
једној
собици
за
једним
столом
.
Мргуд
забрави
врата
и
онда
укратко
исприповеди
грбоњи
како
га
је
стриц
дочеко
и
шта
му
је
рекао
.
Кад
му
је
казао
како
је
морао
и
да
плаче
,
грбоња
подргљиво
рече
:
„
Да
ти
је
стриц
знао
да
су
то
крокодилске
сузе
и
да
њега
оплакујеш
,
обесио
би
те
за
прво
дрво
.
“
„
Погодио
си
—
рече
Мргуд
.
—
Него
ђаволски
је
то
човек
.
По
његовим
речима
неће
бити
по
мене
баш
најбоље
у
опоруци
;
како
се
излануо
као
да
има
ближег
рођака
...
“
Грбоња
се
исправи
на
столици
и
очи
му
засветлише
:
„
Та
он
се
никад
није
женио
!
Рођенога
брата
није
имао
...
ти
си
му
...
"
„
Ја
не
знам
шта
је
у
ствари
,
али
мора
да
се
код
њега
крије
каква
тајна
,
коју
ми
морамо
дознати
.
Ако
има
кога
,
рецимо
сина
,
кома
би
оставио
имање
,
онда
је
зло
по
нас
.
.
Јајтелес
нам
неће
више
давати
новаца
и
може
нас
упропастити
,
ако
нам
план
не
испадне
за
руком
и
не
платимо
му
...
“
Грбоња
се
замислио
,
па
онда
као
да
се
досетио
нечему
рече
:
„
3а
опоруку
је
најлакше
“
„
Како
!
викне
Мргуд
.
„
А
зар
сам
ти
једну
меницу
потписао
у
име
твог
покојног
оца
,
па
је
било
добро
,
нико
није
могао
приметити
да
је
меница
лажна
...
Кад
он
умре
лако
је
ону
опоруку
преиначити
.
.
Ти
ћеш
ваљда
моћи
дознати
где
је
држи
,
па
ако
видимо
да
те
је
из
насљедства
изоставио
,
показаћеш
ми
рукопис
,
набавити
хартије
,
мало
мастила
и
перо
па
готов
посао
.
Остало
је
моја
брига
.
“
„
Ал
и
то
ми
је
рекао
да
ће
ми
наћи
ди
год
какво
место
да
радим
...
Шта
ћемо
ако
ме
отера
од
себе
.
“
„
А
ти
гледај
па
му
се
умили
,
довијај
се
како
знаш
.
.
У
осталом
не
мора
он
дотле
живети
док
ти
звање
нађе
—
заврши
грбоња
и
жмирне
.
Мргуд
га
је
разумео
.
Пошто
је
грбоња
рекао
да
је
гладан
,
отвори
Мргуд
орман
и
донесе
хладна
печења
,
леба
и
неколико
флаша
вина
,
које
је
све
још
за
раније
спремио
био
...
Тек
доцне
у
ноћ
оде
грбоња
из
двора
...
На
бунару
.
Одмах
од
сеоске
цркве
,
а
између
ње
и
новога
дворца
,
стоји
стари
бунар
из
ког
скоро
читаво
село
воду
црпе
.
Једнога
јутра
још
не
беше
сунце
своје
прве
зраке
помолило
,
стари
ђерам
је
већ
цврчао
гибајући
се
час
доле
час
дижући
се
горе
преко
дрвене
осовине
,
која
је
углављена
била
у
два
крака
отаре
соје
.
Вредне
водоноше
поранише
да
још
пре
сунца
захите
воде
,
јер
кажу
,
који
се
пре
сунца
напије
воде
из
тога
бунара
и
умије
њоме
лице
,
неће
никад
имати
пеге
по
лицу
,
а
то
зато
,
што
је
бунар
близу
цркве
па
је
постала
гатка
,
да
се
у
њему
анђели
купају
.
Овога
дана
се
искупило
њих
више
девојака
,
па
у
место
да
,
кад
која
напуни
судове
,
оде
кући
,
стоје
и
ћеретају
.
„
А
кад
ће
богами
доћи
већ
тај
нови
господин
?
почеће
Тинка
као
питајући
остале
другарице
.
„
А
бог
би
га
знао
—
одговори
Јуца
.
—
Сазидао
таке
красне
дворе
,
ни
Гојкови
нису
лепши
,
па
мано
да
се
пацови
по
њему
легу
.
“
Милица
једна
између
њих
,
дубоко
уздахне
и
загледа
се
у
дворац
.
„
А
што
ти
богати
Милице
уздану
?
запитаће
је
Тинка
и
намигну
на
остале
.
—
Ваљда
ти
није
био
синоћ
рузмарин
?
”
„
Да
су
то
одкуд
мога
Миле
дворови
—
поче
Милица
сасвим
наивно
.
„
Хахаха
!
насмејаше
се
остале
цуре
.
„
Па
онако
кад
из
поља
дође
сав
блатњав
и
мокар
да
је
мало
протоциља
по
оним
мермер
салама
—
рећи
ће
Јуца
,
—
а
ти
да
се
засучеш
па
да
варјачом
мешаш
куљу
у
сребрној
шерпењи
...
.
“
„
Ја
неби
желела
да
тај
господин
поклони
тај
дворац
моме
Ненаду
—
рећиће
наједанпут
Јелка
,
која
је
до
сад
ћутала
.
—
Ту
седи
нечастиви
,
зато
и
не
долази
тај
господин
...
“
„
Шта
,
шта
,
шта
!
повикаше
остале
у
глас
и
покупе
се
у
гомилу
око
Јелке
.
„
Само
лакше
.
Прекрстите
се
па
да
вам
приповедим
шта
сам
синоћ
видела
—
рече
Јелка
,
и
све
се
прекрсте
окренуте
цркви
.
„
Идем
вам
ја
синоћ
,
могло
је
бити
девет
сати
,
од
тетка
Сосе
.
Однела
сам
јој
саћурицу
брашна
,
па
се
мало
задржала
.
„
Ваљда
ти
је
био
лепи
Макса
код
тетка
Сосе
!
?
тек
ће
Јуца
и
ђаволасто
се
насмеши
.
Јелка
поруменила
,
не
одговори
ништа
,
него
,
као
да
је
пречула
Јуцине
речи
настави
:
„
Кад
сам
се
враћала
натраг
била
је
помрчина
као
тесто
.
Да
растерам
страх
почнем
певати
.
Но
кад
сам
дошла
наспрам
двора
мене
спопаде
нека
језа
па
престанем
певати
.
Незнам
зашто
сам
се
бојала
кад
сам
до
њега
дошла
.
Наједанпут
се
засветли
један
прозор
,
а
ја
сва
претрну
.
Погледам
горе
а
он
,
боже
ми
прости
—
рече
и
прекрсти
се
—
сав
сед
као
овца
иде
по
соби
а
све
звера
којекуда
.
Па
онда
оде
у
другу
собу
па
у
трећу
,
па
тако
редом
.
Ја
почела
да
дрхћем
хоћу
да
пођем
ал
не
могу
,
опет
се
вратим
натраг
.
Наједанпут
стане
код
прозора
...
Ух
ала
је
био
страшан
!
још
и
сад
дрхћем
кад
се
сетим
.
Стао
на
прозор
,
сав
у
бело
,
очи
му
црвене
ко
у
петла
а
коса
му
чак
на
плећа
пала
,
па
рогови
,
па
.
.
Наједанпут
нестане
светлости
и
ја
чујем
као
да
флура
свира
а
по
крову
почеше
неки
светлаци
да
скакућу
.
Па
овда
као
да
и
гајдаш
поче
свирати
,
па
онда
наједанпут
удри
нешто
налик
на
добош
и
читава
банда
поче
да
свира
.
Кад
после
спазим
да
се
нешто
бели
на
прозору
,
па
као
да
се
неко
спушта
но
пајвану
доле
,
па
управо
мени
.
Очи
му
светле
к’о
у
мачка
,
а
из
уста
му
ко
неки
модар
пламен
лиже
.
Обневидила
сам
и
пала
.
Даље
незнам
шта
је
било
тек
кад
сам
дошла
к
’
себи
а
ја
лежим
на
земљи
.
Кад
сам
се
свега
сетила
,
прекрстим
се
и
побегнем
...
"
„
И
ти
си
га
видила
!
тек
ће
Тинка
.
„
Та
као
што
сад
Вас
гледим
—
одговори
свечаним
лицем
Јелка
.
„
А
мени
приповеди
браца
да
су
наишли
на
нике
кости
кад
су
копали
фундамент
—
па
кад
је
додирнуо
ашовом
а
оно
као
да
је
неко
стењао
.
Браца
се
поплаши
па
да
побегне
из
јаме
.
Било
је
већ
десет
сати
ноћу
,
јер
је
господин
наредио
да
се
и
ноћу
при
свећи
копа
само
да
пре
буде
готово
.
Кад
он
да
пође
напоље
а
неко
дуне
,
фењер
му
се
угаси
и
испусти
га
са
ашовом
заједно
.
Почео
је
да
дрхће
,
али
се
окуражи
и
хтеде
да
скочи
,
кад
осети
да
га
неко
вуче
за
дороц
,
испусти
карву
од
лотре
за
коју
се
ухватио
па
се
стрмоглави
...
„
То
ће
бити
он
(
нечастиви
)
—
рекоше
све
као
у
један
глас
.
„
Ала
сте
ви
луде
—
тек
ће
Звездана
,
која
је
све
то
слушала
иза
једног
дебла
храстовог
.
Све
пренуше
и
окретоше
се
Звездани
.
„
Шта
ти
знаш
!
осекну
се
Јелка
,
која
је
била
у
завади
са
Звезданом
јер
јој
ова
преотела
драгана
.
—
Иди
па
се
исмевај
са
твојим
.
“
„
А
знате
друге
шта
је
у
ствари
!
Поче
Звездана
и
не
слушајући
Јелкине
речи
.
„
Шта
?
викнуше
све
радознало
као
обично
кад
се
каква
новост
чује
.
„
Синоћ
је
стигао
нови
господар
са
сином
.
“
„
Та
је
ли
могуће
!
викнуше
све
у
глас
.
„
С
њима
је
дошао
и
наш
господин
—
рече
Звездана
а
под
речи
„
господин
“
мислила
је
поп
Бошка
.
Тек
што
беше
изговорила
последње
речи
,
кад
се
на
двору
отворише
врата
и
један
висок
,
сед
човек
изађе
напоље
.
Лаганим
корацима
прође
поред
девојака
,
назва
им
„
добро
јутро
“
и
удали
се
.
„
Ето
то
ти
је
тај
нечастиви
—
проговори
Звездана
с
подсмехом
и
гледну
у
Јелку
.
Јелка
се
само
угризну
за
усне
и
као
заливена
ћуташе
.
„
Па
видите
није
горд
—
рећи
ће
Тинка
.
—
Назвао
нам
„
добро
јутро
“
,
а
не
као
онај
Мргуд
.
Тај
није
чист
девојке
,
тај
баратује
са
нечастивима
.
„
Како
то
!
викну
Звездана
подсмешљиво
,
која
није
веровала
у
гатке
.
„
Пре
неко
вече
прођем
вам
ја
поред
дворског
врта
—
поче
Тинка
да
приповеда
,
—
и
спазим
Мргуда
,
иде
лагано
као
да
се
бојао
да
га
когод
не
види
.
Кад
је
дошао
до
једне
клупе
а
он
звижне
.
Ја
стала
да
видим
шта
ће
?
кад
наједанпут
као
да
је
из
земље
поникао
,
искочи
из
жбуна
један
гуроња
и
управо
к
’
њему
.
Ја
мал
нисам
цикнула
,
јер
је
био
здраво
близу
мене
кад
се
појавио
,
но
приберем
се
и
почнем
прислушкивати
.
Онај
црвени
ђаво
извади
из
џепа
једно
писамце
принесе
га
фењеру
ког
је
под
огртачем
донео
,
но
да
их
,
ваљда
,
не
би
ко
год
спазио
,
одоше
у
неко
жбуње
,
а
ја
се
привучем
ближе
да
сам
све
могла
чути
.
„
Дознао
сам
тајну
—
говорио
је
Мргуд
и
почне
читати
писмо
:
„
Драги
друже
!
тако
је
гласило
писмо
.
—
Не
могосмо
до
сад
доћи
,
јер
је
Стојан
морао
да
полаже
последњи
испит
.
Кроз
осам
дана
долазимо
обоје
,
Стојан
је
здрав
и
чио
,
дивићеш
му
се
кад
га
видиш
можда
га
нећеш
моћи
ни
познати
.
“
„
На
ту
не
стоји
ништа
у
свези
са
нашом
ствари
—
упаде
му
у
реч
онај
гуроња
као
да
је
имао
хуњкавицу
.
—
То
је
којешта
!
„
Ја
ти
кажем
да
сам
уватио
траг
и
гледаћемо
да
га
лепо
склонимо
.
Ово
сам
писмо
украо
од
стрица
и
по
свој
прилици
.
“
Тек
хтеде
Тинка
даље
наставити
разговор
између
Мргуда
и
грбоње
,
кад
се
све
девојке
окренуше
двору
и
као
неме
ћутаху
и
гледаху
у
лепа
младића
,
који
је
изишао
из
двора
,
стао
код
једне
липе
и
разгледао
околину
.
„
То
је
млади
господар
—
рече
Звездана
.
—
Мислим
да
му
је
Стојан
име
,
јер
тако
сам
чула
да
га
је
синоћ
онај
стари
викнуо
.
“
„
Ју
ево
га
иде
!
шапну
Јелка
.
И
заиста
,
младић
се
упутио
право
бунару
:
„
Добро
јутро
девојке
!
поздрави
их
и
осмехну
се
.
Девојке
ћутаху
.
Свака
се
заруменила
и
оборила
очи
,
само
му
је
Звездана
гледала
право
У
очи
.
„
Пио
бих
мало
воде
,
кад
би
ми
додала
тај
крчаг
—
рече
Стојан
Звездани
.
„
Здраге
воље
—
одврати
девојка
и
пружи
му
крчаг
пун
студене
воде
.
Младић
је
пио
а
очима
је
непрестано
мерио
девојке
.
„
Хвала
ти
лепа
девојко
—
рече
пошто
се
напио
воде
и
врати
крчаг
.
—
Нисам
мислио
да
ћу
у
овом
селу
видети
тако
лепих
ружица
.
“
.
„
Ју
господине
!
хтеде
Звездана
,
али
ућута
и
порумене
.
„
Јесу
ли
сви
пољупци
тако
једри
и
лепи
као
.
—
Овде
мора
да
се
целог
света
најлепше
руже
негују
?
“
„
Девојке
ћутаху
а
младић
се
смешкао
па
онда
се
окрете
Јелици
:
„
Је
ли
ти
мала
,
да
ли
је
далеко
река
одавде
?
„
Није
,
идите
само
овамо
десно
и
кад
прођете
ову
малену
шумицу
,
одмах
ће
те
наићи
на
њу
—
одговори
Јелка
која
се
топила
од
радости
што
је
и
њу
тај
лепи
младић
ословио
.
„
Хвала
,
збогом
!
поздрави
их
младић
и
лаганим
корацима
оде
.
„
Ала
је
леп1
!
рећиће
Милица
,
која
је
била
заљубљена
.
„
Види
га
само
како
иде
,
као
јелен
—
проговори
Тинка
—
прав
је
као
бор
.
“
„
Лице
му
као
у
св
.
Димитрија
—
дода
Јелка
.
—
Па
они
мали
црни
бркови
,
па
оне
густе
обрве
.
“
„
А
јесте
ли
му
виделе
очи
?
дода
Звездана
.
—
Црне
као
ноћ
,
па
се
светле
као
кандило
пред
иконом
матере
божије
.
Кад
ме
је
погледао
а
ја
сва
претрнула
.
“
„
Па
онај
глас
викну
Милица
.
—
Као
звоно
на
капели
,
чисто
у
срце
дира
.
“
„
Хахаха
!
насмејаше
се
девојке
.
„
Шта
би
ти
рекао
Миле
да
те
чује
!
—
подсмевала
се
Звездана
.
„
А
шта
би
рек’о
твој
усукани
Тоша
—
обрецну
се
на
њу
Јелка
,
која
није
могла
да
трпи
Звездану
.
„
Гле
,
гле
Јелке
!
Рече
Звездана
и
тако
се
подругљиво
насмешила
да
је
Јелка
пренула
и
већ
дигла
руку
да
је
удари
,
кад
неко
поче
викати
:
„
А
шта
торочете
толико
!
То
беше
старога
звонара
Средоја
глас
.
—
Устале
сте
пре
петлова
па
сте
дошле
овамо
да
сплеткарите
.
Таки
да
се
торњате
кући
!
Родитељи
вас
могу
до
страшнога
суда
чекати
.
Не
мож
’
човек
да
спава
од
њих
.
Гле
још
се
смеју
.
Та
ди
је
та
палица
—
рече
и
оде
по
штап
,
али
кад
се
вратио
не
нађе
ниједну
,
све
се
разбегле
јер
су
једанпут
већ
искусиле
да
чича
Средоје
не
говори
у
ветар
.
Тако
би
свако
јутро
чича
Средоје
растерао
лепе
водоноше
.
Његова
мала
кућица
тик
уз
цркву
је
била
,
па
сирома
није
могао
мирно
да
спава
,
већ
чим
зора
а
он
чује
ћеретање
и
смеј
девојака
...
Састанак
.
Тихо
,
благо
вече
је
наступило
,
тога
дана
Чупићев
дворац
беше
осветљен
са
свију
страна
.
Изгледаше
као
да
се
све
некој
свечаности
спремало
.
Куварице
са
млађима
забуниле
се
око
живине
;
хусар
Лука
се
лицка
и
удешава
хаљине
,
да
што
свечаније
изгледа
,
кад
буде
дочекивао
госте
.
Нови
господар
је
сву
своју
чељад
довео
са
собом
из
вароши
,
да
не
мора
наново
тражити
и
наимати
,
а
био
је
с
’
њима
задовољан
,
па
их
није
хтео
отпустити
.
У
двору
је
иначе
владала
тишина
,
осим
што
је
чељад
овамо-онамо
трчкарала
и
радила
овој
посао
.
.
Око
осам
сати
прођоше
мимо
црквице
два
човека
и
упутише
се
у
дворац
.
„
Тако
ме
неко
необично
осећање
обузима
—
проговори
један
,
који
је
био
сед
и
погурено
ишао
.
„
Недај
срцу
на
вољу
.
Мораш
се
уздржати
и
не
дати
да
се
на
теби
ништа
примети
што
би
.
.
“
говораше
други
тихим
гласом
.
„
Незнам
како
ћу
моћи
издржати
—
одговори
онај
први
и
ухвати
за
кључаницу
од
дворских
врата
.
Очи
им
засену
светлост
у
широком
ходнику
.
То
беху
властелин
Бранко
и
доктор
Веља
,
који
једва
ако
се
што
променуо
.
Био
је
добре
нарави
,
звали
га
„
флегмом
“
,
јер
се
није
ни
зашто
жестио
или
се
предавао
каквом
осећају
,
који
би
му
шкодити
могао
;
владао
се
право
докторски
,
па
није
ни
чудо
ако
је
изгледао
бар
за
10
година
млађи
од
његовог
друга
Бранка
.
Када
прођоше
широким
ходником
,
савише
на
лево
и
попеше
се
на
горњи
спрат
где
их
је
Хусар
Лука
учтиво
дочекао
и
отворио
им
врата
од
собе
.
„
Добро
ми
дошли
!
викне
и
изиђе
им
на
сусрет
домаћин
,
који
је
сам
био
у
соби
.
Гости
после
обичног
поздрава
руковаше
се
са
старим
домаћином
,
но
Бранко
не
могаше
одолети
својој
радости
већ
га
загрли
и
пољуби
се
.
„
Море
угушићеш
ме
—
нашали
се
домаћин
,
а
у
очима
му
се
заблиста
суза
радости
.
Стари
Бранко
као
да
је
тражио
некога
,
освртао
се
тамо-амо
по
богато
украшеним
собама
,
које
беху
дивно
осветљене
.
„
Још
није
дошао
—
рече
му
домаћин
,
који
му
је
из
очију
читао
мисли
.
„
Да
где
је
?
упита
га
Бранко
.
„
Отишао
је
мало
у
лов
,
па
га
ето
још
нема
да
се
врати
.
Седоше
поред
стола
.
Домаћин
из
једне
флаше
наточи
у
чашице
старе
шљивке
и
куцне
се
гостима
:
„
У
здравље
нашег
састанка
!
рече
.
„
У
здравље
вашег
сретног
доласка
!
рекоше
гости
и
искапише
чаше
.
„
Како
проведосте
у
вароши
?
—
запита
Бранко
домаћина
.
„
Казаћу
ти
укратко
—
поче
домаћин
.
—
Испрва
је
ишло
којекако
но
сада
се
мало
отргао
већ
је
било
лакше
.
Школу
је
полазио
редовно
и
кад
му
је
прошло
десет
година
дам
га
у
више
школе
,
где
је
сваке
године
први
међ
друговима
био
.
Ништа
се
необичног
није
догодило
,
осим
што
је
једанпут
заладнео
био
и
пао
у
кревет
“
Бранка
обузе
лака
дрхтавица
на
ове
последње
речи
.
„
Купао
се
са
друговима
у
реци
.
Време
је
било
лепо
,
кад
се
наједанпут
подиже
страшна
олујина
и
затече
их
у
води
.
Једва
се
спасоше
те
се
не
подавише
.
Кад
је
дошао
кући
,
потужи
ми
се
да
му
је
зло
и
већ
после
по
сата
тако
му
позли
,
да
је
морао
лећи
;
ту
ноћ
добије
јаку
врућицу
од
које
се
тешком
муком
спасао
.
Сад
је
здрав
и
чио
као
што
је
увек
био
.
“
Домаћин
ућута
.
Бранку
као
да
је
сињи
камен
спао
са
срца
уздахне
и
лице
му
се
разведри
.
Споља
се
чуше
кораци
.
„
То
је
!
шапну
Бранко
и
скоро
да
скочи
са
столице
,
но
домаћин
га
молећи
погледи
и
он
се
стиша
.
Врата
се
отворе
и
унутра
уђоше
поп
Бошко
,
попадија
и
син
им
Стеван
,
ком
је
могло
бити
преко
27
година
.
Поп
Бошко
је
просед
али
јак
,
у
најбољој
снази
човек
;
Стеван
је
био
средње
величине
,
румена
лица
,
повећих
смеђих
бркова
и
смеђе
косе
.
„
А-а-а
!
_
добро
нам
дошли
—
повикаше
у
глас
домаћин
,
Бранко
и
Веља
.
„
Још
боље
вас
нашли
—
одазва
се
поп
Бошко
,
и
за
мало
па
сви
сеђаху
за
столом
.
Одпоче
се
весело
ћеретање
,
сви
се
осећаху
сретним
,
сви
беху
задовољни
;
на
када
се
још
подкрепише
мало
мученицом
,
онда
тек
наста
весеље
.
Шаљивим
приповеткама
и
доскочицама
никад
краја
.
„
Ред
је
на
Вељу
да
он
коју
каже
—
на
једанпут
ће
поп
Бошко
,
и
окрете
се
Вељи
,
а
оком
намигну
на
остале
.
„
Шта
ћеш
сад
опет
од
мене
!
повика
Веља
,
који
је
обично
ћутао
,
слушао
шта
други
говора
и
смејао
се
с
’
њима
.
—
’
Оћеш
ваљда
да
знаш
колико
сам
зубова
повадио
у
селу
;
што
ми
је
рекла
баба
Пела
кад
сам
јој
пипао
било
док
је
у
грозници
лежала
,
или
си
радознао
да
чујеш
.
.
“
„
То
то
!
насмеја
се
поп
Бошко
.
„
Шта
ти
знаш
шта
ја
хоћу
да
кажем
—
на
то
ће
Веља
и
сам
се
насмеје
.
„
Та
знаш
оно
,
кад
си
ишо
да
просиш
Мару
Цупкалову
.
“
Поп
Бошко
,
попадија
и
Стеван
се
грохотом
насмејаше
.
„
То
мора
да
је
нешто
занимљиво
,
кад
се
тако
слатко
смејете
—
повика
домаћин
.
—
Хајде
приповеди
Вељо
да
чујемо
и
ми
,
ја
и
Бранко
.
Веља
поцрвенио
,
и
смеје
се
и
једи
се
на
поп
Бошка
,
али
шта
ће
кад
су
га
сви
салетили
.
„
Као
сваки
млад
човек
,
заљубим
се
и
ја
у
Мару
Видићеву
.
“
„
Та
Цупкалова
!
упаде
му
поп
Бошко
у
реч
.
„
Па
нека
је
Цупкалова
—
рече
Веља
кроз
смеј
.
—
Сви
знате
шта
је
љубав
па
зато
вам
је
нећу
ни
описивати
.
.
Шта
мислиш
ти
Стеване
,
а
!
?
Стеван
поцрвенио
и
оборио
очи
)
.
Аха
,
ухватили
смо
и
твоје
трагове
.
.
не
чепаш
ти
забадава
око
гошће
Миркове
.
Знаш
око
Данице
,
хехехе
...
"
„
Мани
ти
Стевана
—
упаде
му
у
реч
поп
Бошко
,
—
него
да
чујемо
како
си
ти
прошао
!
“
„
Дакле
—
поче
Веља
,
—
али
да
искапимо
једну
.
“
Куцнуше
се
и
испише
чашице
.
Веља
није
био
баш
најбољи
приповедач
,
па
зато
је
запињао
за
свашта
и
тражио
да
се
ма
како
извуче
да
не
говори
.
„
Да
ми
изгори
срце
од
љубави
.
Дању
ноћу
све
о
њој
ко
циганин
о
цркнутој
кокошки
.
Дању
мислим
како
да
се
упознам
с
њоме
,
а
ноћу
све
о
њој
сањам
.
Толико
сам
био
заљубљен
да
нисам
знао
ни
шта
радим
ни
како
радим
.
Једанпут
у
место
лека
против
грознице
дам
баба
Пели
сасвим
противни
лек
,
од
ког
је
три
дана
повраћала
.
Други
пут
дам
боктеру
(
=
ноћна
стража
села
)
Паји
уместо
лек
од
шуљева
,
неки
прах
од
ког
је
добио
грчеве
,
да
је
читав
дан
и
читаву
ноћ
као
бик
рикао
и
гризао
где
шта
добије
.
Допала
ми
се
па
хоћу
њу
или
ниједну
другу
...
Волео
сам
је
а
нисмо
се
лично
познавали
.
Штудирао
сам
како
да
се
упознам
с
њом
,
али
како
ћу
!
?
Дању
никад
не
беше
код
куће
,
или
није
хтела
да
прима
визите
;
већ
хајд
да
одем
и
у
вече
једанпут
,
ал
какав
разговор
да
нађем
.
Мислио
сам
и
мислио
,
кад
ми
једнога
дана
дође
дечко
и
позове
ме
да
одмах
одем
до
госпоице
Маре
,
зло
јој
је
.
Одем
одмах
.
Кад
тамо
,
а
она
седи
на
дивану
и
јауче
.
Кад
ме
опази
,
викне
:
„
Ју
господине
само
брзо
.
“
Отрчим
тамо
и
запитам
је
шта
јој
је
?
„
Зуб
ми
вадите
—
рече
и
зине
.
„
Хахаха
!
насмеје
се
поп
Бошко
.
„
Запитам
је
који
,
а
она
рече
да
је
боли
кутњак
на
долњој
левој
вилици
.
.
Кад
тамо
,
кад
да
видим
зуб
.
Мал
’
ме
није
шлог
ударио
.
—
Ниједног
зуба
у
усти
,
само
на
долњој
левој
вилици
једна
шкрботима
.
“
Сви
прснуше
у
смеј
да
се
тресли
прозори
.
„
Кад
сам
то
спазио
испаде
ми
справа
из
руке
,
окрену
се
свет
око
мене
и
као
луд
потрчим
напоље
а
њу
манем
да
се
дере
и
арлуче
.
„
Врата
се
отворе
и
младић
кога
смо
јутрос
на
бунару
видели
,
ступи
унутра
.
„
Ево
га
!
мал
,
не
викну
стари
Властелин
Бранко
и
сав
уздрхта
.
Младић
се
учтиво
јави
,
а
домаћин
одмах
уста
и
прикаже
га
гостима
.
„
Ово
је
овдашњи
властелин
Бранко
Бачевић
.
“
Младић
приступи
старцу
и
хтеде
га
пољубити
у
руку
,
но
овај
га
снажно
загрли
и
поче
га
љубити
.
Сав
дрхташе
од
узбуђења
и
сузе
му
полетише
на
очи
.
„
Ово
је
доктор
Веља
,
твој
кум
,
—
нагло
рече
домаћин
и
један
молећи
поглед
баци
на
Бранка
.
Затим
се
и
остали
редом
упознаше
и
руковаше
са
младићем
.
„
Где
си
био
досад
Стојане
?
запита
младића
домаћин
.
„
Био
сам
преко
у
ади
,
ловио
сам
—
одговори
Стојан
пошто
сам
и
сам
заузео
место
за
столом
.
„
А
како
си
смео
тумарати
по
непознатим
крајевима
?
„
Нисам
био
сам
—
одврати
младић
и
порумени
.
—
Упознао
сам
се
са
вашим
синовцем
Мргудом
—
дода
и
гледну
у
Бранка
.
Овај
као
да
га
муња
удари
,
пребледе
,
но
Стојан
то
није
спазио
,
јер
се
већ
окренуо
био
оцу
и
настави
:
“
Тек
сам
прешао
био
на
ону
страну
реке
,
кад
се
из
шуме
указа
Мргуд
;
ту
се
упознасмо
и
одосмо
заједно
ловити
,
но
више
смо
разговарали
о
којечему
,
него
што
смо
ловили
.
“
Док
је
Стојан
говорио
,
Бранко
је
био
намргођен
и
час
по
би
му
севнуле
очи
од
љутине
.
Зашто
му
је
био
неугодан
говор
о
Мргуду
?
зашто
му
се
лице
час
мрштило
час
пламтило
од
гњева
кад
је
Стојан
говорио
како
га
је
Мргуд
запиткивао
одкуда
је
,
шта
је
свршио
,
шта
му
је
отац
и
где
се
родио
?
То
сам
он
зна
.
Донеше
вечеру
.
Сви
су
својски
вечерали
само
је
стари
властелин
јео
мало
.
Он
се
одао
мислима
,
винуо
се
у
своју
прошлост
,
премишљао
о
садашњости
и
бринуо
се
за
будућност
.
После
вечере
донеше
добра
црна
вина
и
весеље
поче
бурно
да
се
развија
.
И
сам
доктор
се
расћеретао
и
говорио
да
га
се
не
могаху
сити
наслушати
и
насмејати
му
се
.
Као
што
бива
да
се
у
тако
веселом
друштву
често
поремети
ред
,
тако
је
и
овде
било
.
Наједанпут
се
нађоше
Стари
Бранко
и
Стојан
један
поред
другог
подаље
од
стола
.
Старога
Бранка
као
да
је
нешто
мучило
,
као
да
му
се
у
грудма
бесна
борба
водила
,
хтео
би
говорити
али
језик
као
да
му
је
завезан
био
,
не
могаше
речи
изустити
.
Више
пута
пута
очи
му
неким
необичним
жаром
засветлише
,
па
онда
би
као
кад
се
неко
реши
на
нешто
,
отворио
уста
да
проговори
,
да
отвори
своје
срце
и
да
излије
све
своје
осећаје
,
али
један
поглед
домаћинов
довољан
би
био
да
га
умири
,
утиша
.
Поп
Бошко
,
Веља
и
попадија
весело
ћеретаху
са
домаћином
,
а
и
Стеван
се
разговорио
,
па
им
приповеда
доживљаје
из
ђачког
живота
тако
живо
и
досетљиво
,
да
је
доктор
Веља
више
пута
узвикнуо
:
„
Ђаци
то
су
највећи
обешењаци
!
“
Између
старога
Бранка
и
Стојана
на
једанпут
започе
се
овакав
разговор
:
„
Зар
се
не
сећаш
матере
?
запита
старац
Стојана
.
„
Не
сећам
се
—
одговори
тужно
овај
.
—
Отац
ми
каже
да
је
била
лепа
и
племенита
,
али
је
рано
умрла
.
“
Старац
се
наједанпут
тако
осећао
као
да
је
у
грозници
и
само
што
није
викнуо
:
„
Она
је
била
лепша
и
племенитија
од
Анђела
!
“
али
се
уздржао
.
„
Отићићу
јој
сутра
на
гроб
—
поче
Стојан
.
—
Отац
ми
је
казао
да
јој
је
гроб
у
крај
језера
,
