сивубоју
.
Натмурено
и
намрштено
беше
небо
,
земља
и
људи
.
Драгица
је
сједила
крај
прозора
и
гледала
на
поље
.
Требевић
је
у
свој
својој
величанствености
,
као
јасна
слика
,
стајао
,
да
се
могао
на
њему
сваки
врх
,
сваки
брежуљак
,
свако
дрво
јасно
разабрати
,
све
до
висине
од
1600
метара
.
Читав
овај
див
изгледаше
као
да
је
слика
а
не
ствар
.
Чињаше
се
као
да
међу
појединим
врховима
,
бреговима
и
брежуљцима
,
који
су
лежали
у
једном
правцу
,
нема
никаквих
размака
,
већ
као
да
ови
огранци
—
горостаси
,
сједе
један
на
другом
,
и
да
су
се
зато
један
на
другог
наслагали
,
дигли
у
небо
.
Пред
вече
се
утиша
вјетар
,
и
мали
облаци
ишчезаше
,
само
један
црн
облак
дође
лагано
до
врха
Требевића
,
сједе
на
њ
и
поче
се
лагано
спуштати
и
брзо
застре
читав
бријег
до
,
половице
.
Горе
поче
сипати
лагана
тиха
као
магла
ситна
кишица
,
поједини
огранци
са
хридинама
почеше
лагано
ишчезавати
и
тако
спуштајући
се
све
ниже
,
дође
ова
магла
до
врхова
цркви
,
џамија
и
кућа
и
уви
се
читава
варош
у
провидан
вео
магле
,
дима
и
сићушних
,
ладних
кишних
каплица
.
Паде
сумрак
на
читав
град
.
Требевић
ишчезе
,
нестаде
га
,
као
да
је
утонуо
некуд
у
недогледну
даљину
.
Све
се
уви
у
једва
мало
провидан
вео
.
Кроз
тај
једва
провидни
вео
лагано
се
спуштаху
милиони
ситних
капљица
,
поче
киша
без
шумора
и
жубора
.
Над
Сарајевом
леже
она
сива
тамна
маса
,
људи
се
повукоше
,
у
дућане
,
гостионице
,
кафане
и
куће
,
спустише
дебеле
шалоне
и
повукоше
се
у
себе
мирни
,
тихи
и
без
живота
.
Драгица
се
врло
рано
повукла
у
своју
избу
и
легла
у
постељу
уморена
не
од
посла
,
а
ни
од
мисли
.
Не
зна
ни
сама
од
чега
.
Брзо
је
заспала
и
дуго
је
чврсто
спавала
,
док
јој
се
у
сну
не
почеше
јављати
нејасне
слике
.
Онда
у
једаред
у
сну
чује
јецање
.
Она
се
окрене
да
пође
тамо
,
но
само
што
је
дошла
до
неког
поља
,
из
далека
јој
се
укаже
неко
велико
сиво
тијело
,
гдје
се
ваља
према
њој
.
Гледа
боље
,
шта
је
.
Но
не
може
да
разазна
.
Сад
се
нешто
засвијетли
и
онда
види
дивљег
вепра
са
великим
свијетлим
очима
и
два
бијела
зуба
.
Она
пође
да
бјежи
,
но
дуне
неки
вјетар
,
почне
јој
сукње
разбацивати
’
,
она
да
их
скупи
но
не
може
да
бјежи
.
Почне
да
виче
—
и
пробуди
се
од
свог
гласа
.
Бијаше
дрхтала
у
читавом
тијелу
.
—
Шта
ти
је
дјевојко
,
шта
си
викала
?
питаше
је
баба
,
коју
је
глас
Драгицин
пробудио
и
дошла
са
свијећом
Драгици
.
-
Јух
,
баба
,
само
кад
је
био
сан
,
добро
је
што
није
јава
.
Гонили
су
ме
—
изговори
Драгица
умирена
видећи
свјетлост
.
—
Ајде
само
спавај
—
тек
је
поноћ
.
Баба
оде
.
Замало
зачу
се
њено
хркање
,
но
Драгица
није
могла
више
да
заспи
.
Мислила
је
и
мислила
и
све
о
једним
мислима
.
Сутра
дан
је
освануо
ладан
и
ведар
зимски
дан
.
Требевић
се
до
испод
половице
заогрнуо
у
сњежну
одјећу
,
и
свијетлио
се
и
бљештио
од
одсјаја
сунчане
свјетлости
,
да
се
једва
могло
горе
гледати
.
Баба
је
читав
дан
тумачила
Драгичин
ноћашњи
сан
.
Нешто
поче
озбиљно
мислити
о
томе
сну
и
све
говораше
о
некој
срећи
.
—
А
је
си
л
сањала
рибу
?
—
Нисам
.
—
То
си
требала
сањати
,
то
значи
велику
срећу
.
—
Дивљи
вепар
то
значи
...
баба
се
удуби
.
Не
смеде
рећи
шта
.
Неколико
дана
је
трајао
говор
,
шта
је
ко
сањао
и
тумачење
снова
,
и
када
се
није
могло
тумачити
за
будућу
срећу
,
баба
се
бацала
у
бригу
а
Драгица
је
уз
бабу
такођер
страховала
.
Једног
дана
су
и
опет
обје
сједеле
у
соби
.
Драгица
је
била
мирна
и
у
себе
удубљена
и
час
по
је
гледала
на
прозор
,
откуд
се
видјело
на
улицу
.
Драгица
се
у
једаред
промјени
у
лицу
.
Рад
јој
паде
у
крило
.
Погледа
испитујући
на
бабу
,
но
када
виде
,
да
ова
ништа
не
бијаше
примјетила
,
брзо
се
дигне
и
брзим
корацима
дође
до
прозора
.
Баба
је
погледа
и
сад
јој
паде
нешто
у
очи
.
Драгица
се
сакрила
за
завјесу
од
прозора
,
непомично
стајаше
овдје
и
гледаше
кроз
прозор
на
улицу
.
Изгледаше
као
да
јој
је
дах
стао
,
а
лице
јој
бијаше
поблиједило
.
Брзо
се
покупи
и
пође
у
другу
собу
.
Сад
се
и
баба
дигне
и
пође
прозору
,
гдје
Драгица
стајаше
,
и
када
не
видје
ништа
на
улици
,
пође
за
Драгицом
.
—
Није
ништа
,
није
ништа
одвраћала
је
Драгица
и
на
лицу
јој
се
указа
осмејак
,
сличан
ономе
,
када
је
човјек
у
неприлици
.
Баба
је
гледаше
,
опази
на
њој
промјену
,
но
ћуташе
.
Поче
дизати
обрве
и
спуштати
их
и
стаде
вртити
главом
у
знак
да
нешто
погађа
,
пође
натраг
у
собу
ништа
не
говорећи
о
чему
сумња
и
шта
млели
.
У
тај
мах
неко
закуца
на
вратима
.
Баба
намјести
боље
наочари
да
боље
види
.
—
Је
си
л
ти
,
Боривоје
?
Боривој
се
стави
у
комичну
позу
,
да
га
баба
позна
,
јер
и
ако
су
бабине
очи
кроз
наочаре
изгледале
трипут
веће
,
баба
није
трипут
боље
видјела
и
распознавала
лица
,
нарочито
не
она
,
која
види
у
мјесец
два
дана
једаред
.
Драгица
за
то
вријеме
стајаше
и
лак
осмијак
се
бијаше
исписао
на
њену
лицу
,
само
се
још
више
изражавао
страх
у
забринутом
погледу
и
неописан
стид
у
читавом
скоро
скамењеном
држању
.
—
Мало
сте
дуго
чекали
на
моју
књигу
—
поче
Боривој
први
,
јер
за
чудо
,
ни
Драгица
ни
баба
нијесу
умјеле
ништа
да
почну
.
—
Вјерујте
,
био
сам
спријечен
.
—
Па
какав
тако
велик
посао
имаш
то
?
—
питаше
баба
чудећи
се
,
а
начином
говора
је
тумачила
своје
мисли
,
да
он
заиста
нема
никакова
посла
.
—
Сваки
дан
се
нађе
по
нешто
—
одговори
Боривој
смјешећи
се
,
полу
нагађајући
,
шта
баба
мисли
.
Он
је
међутим
имао
свога
разлога
зашто
није
долазио
.
Да
је
дошао
брзо
послије
крсне
славе
,
могло
би
се
свашта
говорити
,
онда
би
у
главном
сама
Драгица
могла
мислити
,
да
је
једва
дочекао
прилику
да
донесе
књигу
,
а
то
њему
не
би
било
пријатно
.
Зато
је
изостао
дуже
времена
.
—
Брзо
слатко
и
ракију
-
шапну
баба
Драгици
.
Сједоше
.
—
Ми
учитељи
и
у
опште
људи
,
који
се
бавимо
науком
и
кад
немамо
другог
посла
,
морамо
да
читамо
да
не
заостанемо
у
науци
јер
,
знате
л
баба
,
људи
сваки
дан
нешто
ново
измишљају
,
а
то
све
морамо
да
знамо
.
Тако
је
сузбија
Боривој
бабину
сумњу
.
Међутим
Драгица
дође
са
слатким
и
ракијом
и
понуди
га
.
—
Баш
те
волим
и
поштујем
драги
мој
господине
,
тако
бирано
и
лијепо
говориш
,
баш
као
прави
судија
,
хвалила
је
баба
Боривоја
,
међутим
се
куцала
с
њиме
.
А
што
не
дођеш
више
пута
к
нама
—
скоро
карајућим
гласом
изражаваше
баба
жељу
,
и
наглашавала
је
да
им
је
он
вазда
мио
гост
.
Даље
му
причаше
како
се
она
и
његова
мајка
често
састајале
и
долазиле
једна
другој
и
ту
баба
исприча
Боривоју
све
оно
,
што
је
већ
стотину
пута
причала
другима
,
да
Боривоју
постаде
ова
посета
досадна
.
Са
Драгицом
се
скоро
није
ни
разговарао
.
Запитао
је
чим
се
забавља
и
неколико
обичних
питања
измијенише
.
Но
надам
се
да
ће
те
прочитати
књигу
док
се
други
пут
састанемо
—
рече
Боривој
Драгици
.
—
Баба
је
међутим
непрестано
дизала
главу
,
да
јој
наочари
боље
стоје
и
да
тачније
може
да
проматра
Драгицу
.
—
Да
ли
сте
госпођице
коју
књигу
читали
двапут
?
—
упита
Боривој
Драгицу
.
—
Зашто
би
двапут
читала
?
Боривој
је
разумио
одговор
.
—
Није
довољно
,
госпођице
,
само
једаред
прочитати
добру
књигу
.
Једаред
се
чита
књига
да
се
забавља
,
а
други
пут
да
се
што
научи
.
Ја
сам
тек
онда
научио
своју
лекцију
,
када
сам
је
неколико
пута
прочитао
,
а
зар
се
може
и
шта
друго
научити
одједаред
?
Драгица
је
слушала
с
пажњом
,
те
и
ако
јој
ово
све
бијаше
ново
,
она
ипак
вјероваше
да
је
тако
.
—
Данас
је
наступило
доба
,
када
се
свијет
надмеће
,
ко
ће
више
да
зна
,
да
надмудри
једно
друго
,
чак
уходе
један
другог
,
само
да
зна
и
оно
што
му
и
непријатељ
мисли
,
зашто
би
ми
Срби
изостали
од
осталог
свијета
!
—
Лијепо
би
било
када
би
све
наше
дјевојке
читале
српске
књиге
и
то
двапут
,
пак
би
отуд
имале
двоструку
корист
,
дјевојке
би
се
изображавале
,
и
српска
књижевност
би
напредовала
.
С
тим
ријечима
се
опрости
Боривој
с
Драгицом
.
—
Дођи
,
синко
,
чешће
к
нами
и
ја
и
Драгица
би
вољели
,
када
би
нас
чешће
тако
по
мало
походио
и
забављао
нас
.
Боривој
сасвим
мирно
остави
кућу
Митровића
,
а
и
половица
дневних
становника
куће
,
т
.
ј
.
баба
и
Драгица
,
остадоше
исто
тако
мирне
и
спокојне
.
Већ
поче
и
баба
мислити
,
што
Боривоју
не
дају
мјеста
.
Драгица
ћуташе
и
није
говорила
ништа
.
Сад
тек
паде
баби
на
памет
,
зашто
је
Драгица
одјурила
прозору
и
сва
се
промјенила
.
—
Видиш
да
сан
ипак
нешто
значи
—-
говорила
је
баба
Драгици
,
махала
главом
и
мислила
на
покојну
мајку
Боривојеву
.
Драгица
се
насмија
у
не
умједе
баш
никако
довести
у
свезу
ову
посјету
с
оним
сном
.
У
нечему
је
била
разочарана
и
незадовољна
,
но
ни
сама
није
знала
у
чему
.
14
.
Истог
дана
у
подне
у
српској
гостионици
је
владало
силно
узбуђење
.
Средњошколски
професор
Франк
бијаше
сио
за
један
сто
,
за
којим
су
већином
сједили
Срби
и
на
грдно
изненађење
и
чуђење
свих
присутних
;
са
свим
говорничким
средствима
:
млатајући
и
рукама
и
ногама
,
преврћући
својим
зеленим
очима
и
начином
умјетног
говора
,
причао
је
о
једној
до
сада
нечувеној
срамоти
судског
вјежбеника
Душана
Трифковића
.
—
Незнање
,
које
је
Душан
у
својој
ствари
показао
,
није
само
пуко
незнање
,
неспрема
и
недостатак
интелигенције
,
већ
је
то
ужасан
шкандал
за
судску
струку
,
управо
преступ
,
који
би
се
требао
казнити
.
Гимназијски
професор
,
Драгутин
Франк
је
причао
,
да
је
муњевитом
брзином
из
суднице
продрео
глас
у
чаршију
—
од
присутних
још
нико
није
био
чуо
за
овај
глас
преко
чаршије
—
да
је
Душан
Трифковић
једног
човјека
,
који
је
од
другог
купио
мазгу
и
није
му
платио
,
а
узео
мазгу
,
због
ове
обичне
пријеваре
у
пошљедњој
судској
сједници
предложио
,
да
се
казни
смрћу
.
—
Господо
—
завршавао
је
професор
Франк
—
ја
сам
овом
човјеку
добар
и
искрен
пријатељ
,
али
када
се
све
присутне
судије
морају
да
ограђују
од
оваке
бруке
због
незнања
најобичнијих
правила
судске
праксе
,
кад
се
и
сама
чаршија
мора
да
згража
и
саблажњава
,
јер
то
се
коси
и
са
савјешћу
чаршије
,
онда
за
овога
човјека
немам
више
одбране
,
он
се
сам
осудио
на
духовну
смрт
.
Сви
за
столом
,
гдје
те
професор
Франк
ово
причао
,
бијаху
изненађени
;
Хрвати
су
са
презрењем
почели
да
расправљају
о
овом
судском
шкандалу
,
док
су
Срби
са
срамом
и
чуђењем
ћутећки
признавали
ову
нову
српску
бруку
.
—
Ово
се
не
би
смјело
трпјети
у
Сарајеву
,
у
центру
земље
.
Ово
је
срамота
читаве
земље
—
говорио
је
један
Хрват
,
колега
Душана
Трифковића
.
—
Ни
најобичније
параграфе
судске
праксе
није
у
стању
да
научи
—
дода
други
хрватски
званичник
за
друге
струке
.
—
Што
је
истина
то
је
истина
,
Срби
су
лош
материјал
—
заврши
професор
Франк
.
Наста
пауза
за
присутне
Србе
,
који
су
од
стида
пропадали
,
јер
професор
Франк
,
представник
науке
,
истине
и
морала
,
тек
не
ће
лагати
и
омањивати
јавно
мњење
!
—
Господо
,
ово
је
невјероватно
;
овако
незнање
предпоставити
код
једног
судије
,
то
је
немогуће
—
говорио
је
један
Србин
званичник
више
преда
се
,
јер
је
осјећао
омаловажавање
,
подсмијех
и
иронију
из
погледа
свих
присутних
Хрвата
.
Ту
пак
почеше
други
сумњати
,
да
ли
је
ово
истина
,
но
нико
не
смједе
о
томе
ни
ријечи
спомињати
,
јер
држање
професора
Франка
и
строги
израз
на
лицу
му
,
као
да
је
истину
говорио
,
да
и
онај
који
мисли
да
је
то
немогуће
,
да
и
тај
није
много
одмакао
у
интелигенцији
и
мишљењу
од
Душана
Трифковића
.
—
Срамота
не
само
за
судску
струку
,
већ
и
за
све
нас
Србе
,
што
оваке
судије
имамо
—
једва
шапућући
рече
и
Злонога
,
признавајући
српску
срамоту
.
—
Због
пријеваре
осуди
човјека
на
смрт
!
Тог
истог
дана
је
обишао
Злонога
све
гостионице
и
кафане
,
и
причао
о
томе
догађају
.
Тиме
је
добила
ствар
истинит
карактер
,
јер
ето
то
сведоче
и
званичници
Срби
.
-
Због
пријеваре
осудио
човјека
на
смрт
—
дошаптавали
су
један
другом
у
српској
гостионици
;
тај
је
глас
ишао
од
уста
до
уста
,
од
стола
до
стола
,
из
гостионице
на
улицу
и
попут
море
,
нечујно
,
тихо
али
брзо
се
распростре
ова
страшна
срамота
Србина
судије
по
читавом
граду
.
И
старо
и
младо
,
и
мушко
и
женско
и
оно
неуко
чељаде
,
које
само
зна
за
осуду
на
смрт
,
и
оно
је
чуло
за
срамоту
Србина
судије
и
страшило
се
да
дође
под
истрагу
и
лице
овог
никаквог
човјека
.
|
—
Осудио
човјека
због
пријеваре
на
смрт
!
—
Те
ријечи
су
такову
моћ
имале
на
уобразиљу
светине
,
а
својим
су
грозним
садржајем
такову
драж
имале
на
њ
,
као
да
је
пала
нова
свјетлост
,
нова
истина
с
неба
;
тако
су
радо
с
веселошћу
,
с
одушевљењем
изговарали
ријечи
:
Осудио
човјека
на
смрт
због
обичне
пријеваре
.
Нико
више
није
могао
узети
у
одбрану
Душана
Трифковића
,
нико
није
смио
покушати
,
а
нико
баш
није
ни
воље
имао
,
да
бранИ
част
једног
Србина
,
који
је
на
овакав
срамотан
начин
осрамотио
Српство
.
—
Сад
постаје
јасно
,
зашто
овај
човјек
не
може
напријед
—
јекну
закључни
глас
у
овој
страшној
афери
,
какове
ова
земља
још
није
доживјела
.
Исто
то
вече
је
приступио
српски
вјежбеник
Милош
Симић
к
Боривоју
Хаџи-Костићу
и
позвао
га
на
једну
ријеч
,
а
кад
су
се
нашли
на
само
,
рекао
му
је
ово
.
—
Извините
,
господине
,
што
вас
морам
упозорити
на
једну
срамоту
,
која
је
нанешена
вашем
пријатељу
.
Немам
другог
разлога
ван
онога
,
што
је
ваш
пријатељ
Србин
,
да
вас
опомонем
на
једну
дужност
,
да
као
Срби
бранимо
један
другог
.
За
вашег
пријатеља
се
у
граду
зло
говори
.
Ја
сам
се
у
самом
суду
распитао
и
смијем
вам
отворено
рећи
,
да
је
читава
та
гласина
лаж
.
Савјетујте
вашем
пријатељу
,
да
се
што
прије
опере
од
те
љаге
,
јер
би
ово
могло
бити
погибељно
за
њ
.
Саме
колеге
вашег
пријатеља
расправљају
о
томе
и
тврде
,
да
је
он
неку
сличну
погрејшку
морао
гдје
приватно
учинити
.
Тиме
се
прави
јавно
мњење
о
вашем
г
.
колеги
,
и
то
врло
неповољно
—
То
је
морао
један
од
његових
колега
изнијети
у
чаршију
,
а
ако
се
не
буде
оправдао
,
из
чаршије
ће
то
прихватити
исти
онај
колега
у
суду
,
који
је
можда
то
изнио
,
јер
се
извор
овај
потвори
по
свој
прилици
не
ће
пронаћи
,
а
то
ће
вашег
пријатеља
моћи
довести
можда
до
судбоносних
пошљедица
.
—
Је
ли
истина
да
је
мој
пријатељ
Душан
Трифковић
премјештен
?
запитаће
Баривој
.
—
То
ми
није
познато
.
-
И
о
том
се
говори
у
чаршији
.
Обојица
застадоше
,
као
да
су
се
хтјели
досјетити
нечему
и
обојица
дођоше
до
једног
закључка
и
не
рекоше
ништа
један
другом
.
Опро
тише
се
.
Боривој
Хаџи-Костић
се
изненадио
овом
знању
и
разумјевању
овдашњих
одношаја
од
стране
једног
Србина
из
пријека
,
и
за
сада
му
још
не
хтједе
признати
,
да
је
у
овој
ствари
учинио
и
малу
услугу
Србину
Босанцу
.
—
Свуд
па
и
међу
Србима
се
говори
о
твојој
некој
афери
—
говорио
је
Боривој
Хаџи-Костић
Душану
мало
касније
.
—
Наши
непријатељи
су
већ
толико
успјели
,
да
и
код
самих
Срба
могу
да
нас
понизе
—
То
је
ремек
дјело
аустријске
политике
пошљедња
тачка
.
Већ
нас
саме
против
нас
употребљава
!
Све
што
сам
ти
прорекао
,
ево
се
десило
.
Ако
се
што
прије
не
оправдаш
,
ово
ће
те
као
проклетство
кроз
читав
живот
објесити
и
том
срамотом
ћеш
бити
жигосан
док
си
жив
.
—
Па
шта
да
радим
?
—
Ти
мене
питаш
?
!
То
би
ти
требао
најбоље
да
знаш
.
Ја
ти
не
знам
ништа
савјетовати
.
Оправдати
се
мораш
,
јер
си
овом
ниском
лажју
жигосан
.
—
Не
знам
ни
одакле
је
потекла
,
да
би
се
знао
ту
на
извору
правдати
.
—
Ти
си
море
окружен
самим
перфидним
људима
;
који
једва
чекају
да
ти
изврну
ријеч
,
они
ти
од
обичне
ријечи
праве
срамоту
,
а
од
најмање
погрјешке
аферу
.
Савјетуј
се
сам
или
—
ено
ти
колеге
из
суда
и
питај
њега
за
савјет
—
и
Боривој
показа
на
Милоша
Симића
.
Душан
одмахну
главом
и
намргоди
се
.
—
Ја
о
овој
лажи
не
ћу
водити
рачуна
,
а
они
горе
не
ће
о
томе
ни
дочути
.
Боривој
Хаџи-Костић
погледа
боље
у
лице
Душаново
и
када
опази
,
да
овај
ништа
није
узбуђен
,
ни
узнемирен
,
још
мање
да
сматра
ову
ствар
озбиљном
,
није
умио
да
пронађе
узрок
свему
томе
,
те
ни
сам
није
више
хтио
да
лупа
главу
о
овој
сплетки
на
коју
га
је
онај
господин
упозорио
и
узбудио
.
„
Можда
је
онај
само
хтио
да
се
покаже
пријатељем
“
помисли
и
на
брзо
увјери
себе
,
да
ће
то
најприје
одговарати
истини
.
Душан
је
одмах
почео
да
истражује
одакле
је
потекла
ова
интрига
против
шега
,
са
свију
страна
је
добијао
одговор
:
чаршија
прича
,
али
нико
није
могао
рећи
,
одакле
је
дошао
тај
глас
у
чаршију
,
из
суда
,
из
гостионице
,
из
чије
куће
;
све
залуд
бијаше
,
тај
глас
више
није
могао
да
угуши
,
јер
оно
што
је
сам
говорио
,
то
се
није
слушало
,
а
други
нико
није
држао
за
вриједно
,
да
га
правда
.
У
званију
је
Душан
Трифковић
имао
много
посла
.
За
чудо
,
да
је
најтеже
послове
имао
да
врши
.
Није
имао
времена
да
одахне
.
Читав
свежањ
је
стајао
пред
њим
,
који
је
сад
баш
дошао
.
Требало
је
слугу
најпре
послати
у
ексибит
и
онда
да
му
донесе
од
предсједника
друга
акта
.
—
Имам
друга
посла
—
рече
слуга
.
—
Ово
вам
је
најважнији
посао
.
—
Ја
иман
важнијих
послова
—
и
послужитељ
изађе
.
Душан
зграби
акта
,
пође
напоље
и
стигне
слугу
у
ходнику
.
—
Ово
смјеста
да
сте
носили
у
ексибит
.
Види
ти
само
!
срамота
,
да
је
потчињен
непокоран
.
—
Шта
срамота
?
!
Која
срамота
?
исколачи
се
слуга
пред
њим
.
—
Ви
сте
срамота
.
Душан
га
опомене
на
дужност
.
—
Пазите
само
,
да
ви
вашу
дужност
вршите
као
што
треба
,
да
нема
срамоте
—
рече
слуга
и
брзо
оде
.
Душан
стаде
запањен
.
Разумио
је
шта
је
слуга
мислио
.
Пође
натраг
у
своју
дворану
,
но
када
погледа
у
ходник
спази
свијетле
мртве
очи
гдје
вире
кроз
врата
.
Колега
Хрват
је
шпионирао
Душана
.
Кад
се
Душан
вратио
,
није
га
затекао
у
соби
.
Истог
дана
се
и
опет
пронио
ружан
глас
о
Душану
.
И
опет
се
свуд
по
гостионицама
говорило
,
а
у
српској
гостионици
средњошколски
професор
Франк
,
да
се
Душан
Трифковић
потукао
са
послужитељем
судским
у
канцеларији
и
да
је
добио
срамотан
шамар
,
да
се
са
званичне
стране
покренула
истрага
у
овој
ствари
.
—
Ја
сажаљевам
овог
човјека
,
да
поред
слабе
интелигенције
,
још
слабије
спреме
,
има
овако
мало
такта
—
завршавао
је
професор
Франк
у
присуству
многих
Срба
и
Хрвата
званичника
.
Професор
Франк
је
ово
изговорио
лагано
,
одмјерено
са
чувством
,
а
зелене
очи
му
сијеваху
,
потврђујући
искреност
овог
чувства
према
Душану
Трифковићу
.
Душан
Трифковић
постаде
личност
,
о
којој
се
више
није
говорило
добро
.
И
међу
самим
Србима
стече
многе
непријатеље
,
што
овако
каља
српско
име
.
Ова
афера
с
послужитељем
се
тумачила
као
крајње
пропадање
угледа
његова
због
оне
прве
афере
,
и
држало
се
,
да
је
Душан
Трифковић
у
суду
постао
немогућ
.
И
сами
Срби
су
жељели
да
га
премјесте
и
да
се
донекле
ова
српска
срамота
ублажи
.
Над
Сарајевом
је
блистало
отворено
ведро
плаво
небо
.
Свјеж
ваздух
је
с
брда
и
планина
струјио
у
сами
град
;
Требевић
је
сијао
у
свима
могућим
бојама
од
бљеска
сунчаних
зрака
са
модро
зеленог
дрвећа
на
њему
.
Био
је
увијен
у
провидно
плав
вео
од
ваздуха
,
који
је
према
врху
бивао
све
гушћи
и
тавнији
.
Читав
овај
див
кроз
овај
плави
вео
изгледаше
као
да
се
отегао
у
недогледне
даљине
,
као
да
је
сваки
врх
од
другог
по
неколико
хиљада
метара
удаљен
,
а
пошљедњи
врх
,
као
да
се
изгубио
тамо
у
највећој
висини
,
у
неким
неизмјерним
даљинама
.
Улице
су
биле
пуне
свијета
,
све
је
изишло
да
се
диви
љепотама
неба
сунца
и
брегова
.
Драгица
је
била
ишла
у
разне
посјете
и
када
се
већ
кући
враћала
,
-
пази
да
неко
иде
за
њом
и
да
нешто
говори
за
њом
.
Обрати
пажњу
да
чује
но
није
се
осврћала
.
Бијаху
страни
непознати
гласови
.
Разазна
рђав
српски
изговор
и
у
тај
мах
звецкање
сабаља
о
камен
.
И
не
осврћући
се
,
убрза
кораке
,
но
и
они
се
кораци
за
њом
убрзаше
.
Очигледно
ишли
су
за
њом
у
потеру
.
Није
смјела
да
се
окрене
,
да
види
ко
је
,
већ
онако
заплашена
дође
до
излога
једнога
дућана
и
ту
стане
.
У
стаклету
види
слике
два
официра
,
који
прођоше
мимо
ње
,
очито
нешто
њој
говорећи
.
Када
се
послије
дугог
стајања
даље
кренула
,
види
два
официра
гдје
стоје
на
ћошку
,
куд
ће
оно
морати
проћи
.
Бијаше
сва
уздрхтала
,
окрене
се
и
пође
натраг
.
Официри
остадоше
на
углу
,
учинише
неколико
примедаба
о
слабом
друштвеном
образовању
српских
дјевојака
и
одоше
даље
.
Није
била
одмакла
неколико
корака
,
кад
опази
Боривоја
.
Ово
сретање
им
није
било
као
досадања
сретања
.
Он
јој
се
поклони
доста
збуњено
,
она
се
пак
обрадовала
када
га
је
видјела
.
Он
је
већ
дуго
ишао
за
њом
и
видио
она
два
официра
,
гдје
такођер
иду
за
њом
.
—
Хоћете
ли
ми
дозволити
да
вас
проведем
?
Драгица
разумјеле
све
и
зачуди
се
овоме
свему
.
Он
је
пак
видио
,
да
је
и
она
сада
на
чисто
,
да
је
он
све
видео
.
На
његову
лицу
се
показаше
знаци
силног
негодовања
на
овај
догађај
,
и
када
она
то
опази
,
насмија
се
полукокетно
,
да
га
разгали
.
—
Хајте
ме
пратите
—
рече
,
што
иначе
никада
не
би
учинила
,
да
то
једном
мушкарцу
каже
.
Боривојево
се
лице
разгали
.
—
Она
двојица
су
ишли
за
вама
—
рече
он
блажим
гласом
.
Она
се
опет
насмија
и
једва
изговори
.
—
Мислим
,
али
их
нијесам
видјела
.
Ућуташе
и
пођоше
.
Боривој
отпрати
Драгицу
управо
кући
и
преда
је
баби
.
Драгица
одложи
шешир
и
горња
хаљину
,
и
са
необично
зажареним
лицем
,
весело
свијетлим
очима
,
уђе
у
собу
,
гдје
је
баба
сједела
с
Боривојем
.
—
Шта
ћемо
да
радимо
с
њоме
?
упита
баба
гледајући
на
Боривоја
,
показујући
на
Драгицу
.
—
Како
,
баба
?
не
разумијем
шта
мислите
—
одврати
Боривој
.
Драгица
погледа
на
бабу
озбиљно
и
чекаше
шта
ће
сада
бити
,
што
бабу
чисто
збуни
и
она
ућута
.
Драгица
се
промјени
и
опет
постане
озбиљна
и
стидљива
.
-
Но
ево
ти
госта
,
што
га
не
забављаш
сад
?
—
почне
баба
.
Драгица
обори
очи
,
окрене
главу
,
јер
тако
изазивајући
бијаше
баба
ове
ријечи
изговорила
.
-
Ето
је
,
сад
се
стиди
,
рече
баба
окренувши
се
Боривоју
.
Драгица
изађе
брзо
напоље
.
Кад
се
вратила
,
натраг
бијаше
сва
црвена
.
—
Зар
се
не
стидиш
тако
туђа
бити
према
госту
,
а
када
он
није
овдје
,
онда
скачеш
,
играш
,
а
?
!
Драгица
сакриваше
лице
рукама
.
—
Баба
немој
—
немој
—
тако
говорити
,
хтједе
Драгица
да
се
брани
,
но
прекиде
је
смјех
.
—
Знаш
,
драги
господине
окрене
се
баба
Боривоју
,
али
у
исти
мах
и
Драгици
—
сад
баш
морам
казати
—
знаш
,
драги
господине
,
кад
ниси
ти
овдје
,
само
о
теби
говори
,
тебе
само
спомиње
и
о
теби
сања
.
Драгичино
лице
доби
болан
израз
,
обрве
јој
се
скупише
и
намргођено
погледа
на
бабу
.
Чисто
се
брецну
на
њу
.
Баба
је
у
мах
озбиљно
гледаше
,
чисто
и
на
њу
пређе
ова
озбиљност
,
но
се
брзо
и
опет
насмије
и
окрене
се
Боривоју
.
—
Истина
је
,
господине
,
што
ти
кажем
—
све
је
истина
ништа
ти
не
лажем
.
Па
се
опет
окрене
Драгици
—
зар
нијеси
јуче
узела
његову
књигу
па
легла
с
њом
у
кревет
.
—
Истина
је
,
господине
,
увијек
само
о
теби
говори
,
искрене
баба
у
весео
говор
,
поче
се
смијати
и
машући
главом
гледаше
на
Драгицу
.
—
Но
,
ајд
сад
кажи
,
да
није
тако
.
И
данас
си
љубила
ону
књигу
,
што
ти
је
дао
.
—
Баба
поче
намигивати
Боривоју
махати
главом
у
повлади
доказивати
,
да
је
то
истина
,
што
говори
.
Драгица
стајаше
као
поражена
крај
стола
,
лице
јој
више
није
било
намргођено
,
ни
осмјеха
не
бијаше
на
њему
,
већ
стојаше
блиједа
,
нијемо
гледајући
на
под
.
Дах
ју
је
давио
,
а
силне
сузе
јој
облише
образе
.
Наста
страшан
тренут
и
за
Боривоја
.
Био
је
сав
ускомјешан
.
Мушко
му
лице
добило
дјетињски
збуњен
израз
.
Кад
му
се
погледи
сретоше
са
Драгичиним
погледима
,
насмијаше
се
једно
на
друго
,
дуго
се
зауставише
тако
гледајући
.
Пред
Боривојевим
очима
и
опет
сину
она
дивна
бесконачна
пољана
,
са
плавим
цвијећем
,
благим
вјетром
,
који
отуд
долази
са
бескрајних
даљина
преко
азурног
неба
.
Боривој
није
имао
више
ништа
да
каже
Драгици
,
Драгица
такођер
не
,
а
баба
—
бијаше
умукла
гледајући
ово
двоје
,
гдје
она
једном
ријечју
доведе
у
положај
,
из
кога
се
нијесу
могли
испетљати
.
Но
баба
је
ипак
у
себи
ликовала
,
јер
је
прочитала
из
погледа
обоје
,
да
су
сада
једно
другом
повјерили
своје
најтајније
мишљење
.
Баба
је
на
крају
увидјела
,
да
је
ово
значајан
тренутак
за
њену
унуку
.
Нека
се
ријеши
,
помисли
у
себи
и
изиђе
напоље
.
Тиме
је
казала
и
Боривоју
,
да
повјерење
,
које
је
према
њему
стекла
,
ево
и
заслужује
.
Остадоше
њих
двоје
сами
нијемо
гледајући
једно
на
друго
,
дуго
не
говорећи
једно
другом
ништа
.
Од
како
је
Боривој
Хаџи
Костић
постао
искренији
са
Драгицом
,
поче
осјећати
у
души
неку
нејасну
наду
,
која
је
долазила
из
дубине
његове
нарави
,
из
темеља
чежњи
и
жеља
.
Но
са
тим
нејасним
жељама
и
надом
дошле
су
много
извјесније
и
јасније
бриге
.
Јер
кад
год
је
почео
себи
да
објашњава
,
да
себи
расвијетли
свој
положај
,
вазда
му
се
у
те
мисли
уплећале
оне
слике
из
земаљске
управе
,
они
људи
,
који
су
му
до
сада
стајали
на
путу
.
И
сада
га
у
његовој
души
нешто
стезаше
,
што
није
било
очајање
,
јер
је
он
вазда
вјеровао
,
да
ће
се
српска
ствар
и
омладинско
питање
морати
једаред
повољно
ријешити
,
али
му
то
чувство
бацаше
вео
на
његову
будућност
са
Драгицом
.
Мисао
,
да
с
овом
неизвјесношћу
код
земаљске
управе
мора
једаред
прекрхати
,
постајаше
све
силнија
,
јер
од
тога
зависи
,
хоће
ли
моћи
једнога
дана
узети
Драгицу
за
руку
,
изаћи
с
њоме
пред
бабу
и
рећи
јој
:
баба
,
ми
смо
ријешили
између
себе
,
ми
смо
своји
,
дај
нам
благослов
!
А
да
је
Драгица
то
исто
жељела
,
то
му
је
сто
пута
посвједочила
,
кад
год
су
се
састали
.
А
баба
?
:
Она
би
уздигла
главу
,
да
боље
види
кроз
наочари
,
гледала
би
њих
двоје
дуго
,
и
дуго
не
би
знала
говорити
...
.
ох
,
то
би
био
озбиљан
тренутак
за
њих
.
Којим
путем
би
морао
поћи
,
да
по
вољи
ријеши
своју
ствар
у
управе
?
Вође
и
прваци
су
му
говорили
,
да
још
чека
мирно
и
стрпељиво
,
јер
би
му
и
мали
непромишљен
корак
могао
ствар
за
навек
покварити
.
Ако
буде
потребно
чекаће
и
промјену
на
управи
,
о
којој
се
већ
почело
говорити
,
а
с
променом
управа
ће
без
сумње
наступити
промене
у
назорима
о
Српству
ових
земаља
,
и
о
оној
омладини
,
која
је
оним
чином
на
се
навукла
мржњу
и
прогон
.
Колико
пута
је
узаврело
,
ускипјело
у
Боривојевој
души
,
да
отиде
сам
у
управу
,
да
сам
од
њих
директно
затражи
своје
право
као
син
овијех
земаља
,
тако
никако
друкчије
,
а
он
ће
силницима
казати
праву
ријеч
,
истину
им
бацити
у
очи
.
А
што
би
значило
истину
добацити
тим
људима
,
који
имају
сву
силу
и
власт
у
својим
рукама
?
Тим
би
само
ишао
на
руку
тим
људима
,
дао
би
им
само
привидног
права
,
да
и
даље
смију
омладину
прогањати
.
Боривој
Хаџи
Костић
је
стрпљиво
чекао
,
но
што
је
био
у
тој
твари
издржљивији
,
тим
га
је
већма
тиштала
мисао
на
будућност
,
јер
тако
му
се
учинило
,
да
,
ако
би
се
ово
још
дуго
отезало
,
да
би
сва
породица
ове
дјевојке
устале
против
оваког
одношаја
према
њој
,
то
би
му
пак
могло
углед
понизити
,
а
сам
би
могао
доћи
у
душевну
кризу
,
која
би
могла
бацити
сјенку
на
сав
будући
му
живот
.
Њега
је
тако
исто
тиштала
и
њена
судбина
,
када
би
сада
дјевојку
донио
у
положај
,
из
кога
се
ни
сама
можда
не
би
лако
спасла
.
Гледајући
Драгицу
пред
собом
мирну
и
у
се
удубљену
,
дочаравала
му
је
она
сада
тако
лијепе
слике
из
њихове
заједничке
будућности
!
није
могао
да
вјерује
,
да
ће
њега
управо
моћи
коначно
одбити
,
и
проузроковати
пропаст
—
можда
њих
обоје
.
Када
је
Боривој
приступно
Драгици
,
она
је
била
са
свим
мирна
,
на
све
спремна
,
само
чекаше
његов
одговор
.
—
Драгице
—
рече
јој
он
,
ја
сам
одлучио
да
будеш
моја
.
Ове
ријечи
бијаше
гласно
и
одлучно
изговорио
.
Она
га
гледаше
мирно
,
без
страха
и
без
узбуђења
.
—
Пристајеш
ли
да
будеш
моја
?
Она
подигне
своје
крупне
очи
и
чврсто
га
погледа
.
—
Пристајем
—
ова
исповест
њезина
га
силно
занесе
,
но
брзо
се
прибере
и
сасвим
савлада
.
Приступи
јој
још
ближе
и
ухвати
је
за
руку
.
.
—
Од
овога
часа
си
моја
.
—
—
За
навек
—
лагано
изговори
она
,
а
очи
јој
се
наводнише
сузама
.
—
Драгице
,
на
мој
се
живот
спушта
тешка
брига
,
која
ће
дуго
трајати
.
—
Ја
ћу
је
исто
тако
дуго
сносити
.
—
А
ако
буде
ова
несрећа
вечито
остала
на
мени
?
Драгица
обори
главу
,
приступи
му
још
ближе
и
шапну
:
—
То
је
онда
несрећа
и
мога
живота
.
Драгица
се
до
сада
много
борила
са
том
мишљу
,
шта
ће
да
ради
,
ако
овога
човјека
за
навјек
одбију
;
то
јој
поста
велика
брига
.
Сада
ју
је
ево
прекужила
.
Јер
је
она
осјећала
нешто
,
што
нико
други
није
знао
,
да
,
ако
то
питање
буде
стајало
међу
њима
двојима
и
одјели
их
,
онда
је
за
њу
живот
пропао
.
Јер
је
то
било
за
њу
тешко
признати
једаред
оданост
,
која
се
само
једаред
јавља
у
њеном
срцу
и
онда
не
испунити
све
.
Сада
јој
је
било
лакше
,
као
да
јој
је
највећи
терет
живота
спао
са
срца
,
јер
све
ово
остало
што
ће
доћи
,
све
и
најгоре
што
би
могло
доћи
,
то
ће
све
лакше
моћи
подносити
са
човјеком
,
који
се
до
сада
није
плашио
никаквих
препрека
.
Боривој
је
стајао
крај
ње
и
посматрао
је
оборене
главе
,
као
да
у
њој
упозна
сада
ону
жену
,
која
је
спремна
да
подноси
све
терете
с
човјеком
,
и
бијаше
му
узвишена
са
овом
исповјести
.
Њиме
овлада
чувство
,
које
га
је
вукло
њој
ближе
,
оном
танком
стасу
,
бујној
коси
,
лицу
,
које
је
било
мирно
,
као
послије
великих
доживљаја
.
Ово
чувство
му
побуди
чежњу
да
је
привуче
уза
се
,
да
јој
тако
више
каже
,
шта
је
до
сада
осјећао
према
њој
,
шта
га
овога
часа
тако
силно
узбуђује
,
заноси
—
но
то
себи
није
могао
да
дозволи
,
да
крв
узбуђује
у
овом
узвишеном
часу
.
Када
је
баба
дошла
у
собу
,
обоје
стајаху
мирно
једно
крај
другог
.
Баба
их
дуго
гледаше
да
сазна
штогод
,
да
им
прочита
нешто
,
из
очију
,
но
обоје
бијаху
мирни
,
далеко
од
помисли
,
да
причају
сада
још
о
овом
њиховом
тајном
вјерењу
.
Драгица
се
бијаше
за
кратко
вријеме
сасвим
промјенила
.
Друге
је
ствари
почела
да
воли
,
друге
је
мисли
почеше
обузимати
.
Није
више
гледала
са
оним
заносом
на
Требевић
,
нити
је
цвијеће
тако
пазила
као
прије
,
нити
тражила
женска
дјевојачка
друштва
.
Када
је
долазила
у
друштво
дјевојачко
,
за
чудо
,
да
је
више
говорила
него
прије
,
но
вазда
је
радо
говорила
о
кући
и
домазлуку
.
Када
је
залијевала
цвијеће
,
замишљена
је
ишла
од
цвијетка
до
цвијетка
и
заливала
га
,
а
када
је
свршавала
овај
посао
,
она
се
окрећала
на
цвијеће
и
погледала
га
скоро
пријекорно
,
као
на
дјецу
,
којима
се
чини
жртва
,
а
она
без
осјећаја
,
и
без
захвалности
и
без
ријечи
стоје
на
једном
мјесту
непомична
.
Остављала
би
цвијеће
с
нијемим
пријекором
.
Како
би
она
радо
видјела
нежан
и
топао
поглед
за
ову
радо
учињену
услугу
,
или
опружене
мале
ручице
,
које
се
нуде
,
а
она
да
их
прихвати
и
да
стисне
на
своје
образе
!
Послије
ове
мисли
би
се
обично
винула
у
будућност
,
на
душу
би
јој
пала
тиха
брига
,
која
је
до
душе
није
обарала
,
али
која
не
да
дуго
заспати
;
она
испреплеће
читав
низ
жеља
,
надања
и
мисли
у
једно
клупче
,
које
је
замршено
и
неда
се
лако
одмрсити
.
Но
напослетку
би
ипак
мирно
заспала
и
када
се
пробудила
,
била
је
свјеснија
,
срце
јој
је
куцало
новом
надом
окрепљено
,
она
је
вјеровала
,
да
ће
Бог
све
удесити
и
судбину
њих
двоје
извјести
на
раван
пут
.
Исто
је
тако
и
Боривој
почео
да
мисли
.
Драгица
га
је
својом
благошћу
утишала
,
мисли
ублажила
;
под
њеним
окриљем
никада
није
превладала
љутња
још
мање
да
је
узаврела
прекипјела
увреда
у
њему
.
Када
је
помислио
на
Драгицу
,
никада
му
не
би
могло
ни
на
ум
пасти
,
да
учини
што
силом
или
прије
оног
времена
,
када
ствар
буде
зрела
.
Да
ово
вријеме
,
за
које
ће
још
морати
чекати
до
свога
наименовања
,
не
пропадне
,
одлучио
се
на
проучавање
привредних
,
економских
и
земљорадничких
питања
своје
земље
,
нарочито
на
проучавање
још
неослобођеног
сељака
.
Колико
је
пута
до
сада
читао
,
слушао
о
тим
питањима
те
и
видио
сељаке
,
потпуно
се
увјерио
о
биједном
стању
његовом
,
помишљао
,
како
би
му
се
могло
помоћи
,
но
никада
се
до
сада
није
могао
дати
на
посао
,
на
проучавање
свих
тих
питања
,
због
којих
његова
отаџбина
пати
.
Када
је
оно
купио
грађу
за
меморандум
,
искрено
мора
сам
да
призна
,
да
све
оно
излишно
није
потпуно
проучио
.
Оно
у
меморандуму
набројано
није
било
њему
све
тако
јасно
онако
научки
проучено
и
сређено
,
као
што
је
он
замишљао
себи
да
се
ово
питање
мора
проучавати
,
ако
хоће
да
се
коначно
,
повољно
ријеши
за
Србина
сељака
под
туторством
ага
у
ропству
стране
управе
.
Сам
је
корио
себе
,
да
тако
касно
долази
на
ту
ствар
.
Јер
је
мислио
:
које
је
светија
дужност
омладине
у
ово
судбоносно
доба
по
Српство
ових
земаља
,
него
што
прије
помоћи
сељаку
,
том
темељу
српског
народа
?
!
Једва
је
једаред
ево
сада
дошао
у
оно
расположење
,
једва
је
ево
добио
онај
мир
,
који
је
потребан
за
проучавање
.
Тако
је
себе
увјерио
,
да
је
прекршио
главне
препреке
,
прекужио
главни
дио
унутарње
борба
и
немира
и
сада
се
ближе
бољи
и
мирнији
дани
за
њега
.
То
је
све
био
Драгичин
утјецај
.
Већ
је
видио
себе
као
мирна
домаћина
на
свом
дому
крај
ње
;
та
га
је
мисао
умирила
потпуно
,
одгонило
све
бриге
;
све
слутње
и
сумње
и
тако
му
прибавила
мир
и
спокојство
у
души
.
Није
имао
више
разлога
ни
за
сумњу
,
јер
му
је
обећано
,
када
се
упразни
мијесто
,
да
ће
се
њему
дати
професура
.
Ту
више
није
сумњао
,
једино
је
морао
чекати
,
док
господа
,
која
имају
власт
,
не
дођу
до
увиђавности
,
да
је
он
„
испаштао
“
своје
политичке
гријехове
као
ђак
,
да
се
„
поправио
“
,
да
му
се
може
повјерити
васпитање
омладине
а
дати
му
залогај
љеба
.
Ето
,
дотле
ћу
морати
чекати
,
мислио
је
Боривој
у
себи
и
стрпељиво
чекао
да
и
та
несрећа
прође
.
16
.
На
пазарни
дан
у
петак
све
из
села
,
што
има
шта
за
продају
,
поврви
у
Сарајево
на
Баш-чаршију
и
оно
мало
уских
улица
око
ње
.
Ту
нуди
неопрани
,
прљави
и
замазани
сарајевски
трговац
са
чаршије
своју
робу
.
Ту
стоји
сир
и
маслац
у
зарђаним
посудама
од
бакра
или
лима
,
а
продавач
му
чучећи
захвати
испуцаним
и
црним
рукама
у
посуду
,
и
отуд
вади
сир
и
меће
га
у
зелено-зарђане
теразије
.
Што
падне
на
земљу
,
то
купи
замазаним
рукама
и
меће
натраг
у
посуду
,
да
га
другом
прода
,
затим
брише
нос
и
опет
захвати
рукама
у
посуду
и
даље
мјери
и
продаје
.
Тамо
у
крају
чучи
Србин
сељак
погружен
.
Мршаво
блиједо
и
забринуто
лице
му
јасно
виче
,
да
му
није
добро
;
ту
чучи
крај
педесет
ока
жита
,
које
му
је
једва
заостало
,
када
је
исплатио
трећину
и
десетину
,
и
жељно
чека
купца
,
гледа
читавој
гладној
години
у
сусрет
,
док
му
купац
,
ага
и
чивутин
,
нуде
три
крајцаре
мање
,
него
што
је
права
цијена
.
Други
крај
њега
чучи
крај
једне
маторе
мршаве
туке
и
гледа
оборене
главе
на
земљу
,
а
трећи
биједан
и
јадан
као
да
није
јео
два
дана
,
забринуто
чучи
над
иловачом
земљом
,
коју
је
још
синоћ
донио
амо
ходећи
по
дана
.
Све
то
гледа
са
пуно
наде
на
свој
еспап
,
чекајући
час
,
када
ће
примити
паре
и
онда
да
се
прочасти
у
вароши
:
грош
ракије
двајест
пара
граха
.
Непрестано
долазе
сељаци
са
оним
малим
претовареним
коњичцима
,
дрвеним
колима
или
сами
сељаци
натоварени
робом
.
Уједаред
се
узбуни
све
животињско
царство
на
чаршији
,
орози
,
туке
,
пси
и
остали
чланови
овога
царства
звераху
некуд
у
страну
и
са
страхом
и
трепетом
очекиваху
нешто
страшно
да
се
деси
.
Ближила
се
сељачка
кола
.
Цврчањем
и
завијањем
точкова
испуњаваху
ваздух
ужасном
галамом
.
Кола
прођоше
.
Наста
мир
.
Но
сада
се
ускомјеша
све
,
што
је
са
села
дошло
амо
.
На
средини
чаршије
се
чуо
добош
.
Телал
је
гласно
викао
:
У
идућу
недељу
ће
бити
коњска
трка
и
пуцање
,
зато
ко
има
добра
коња
,
нека
га
добро
опаше
,
а
ко
има
пушку
нека
је
добро
потпраши
и
нека
дође
тамо
.
Само
за
цијело
;
и
ја
ћу
бити
ондје
.
Ту
паде
онај
лед
и
забринутост
са
сељачких
лица
и
за
часак
се
на
њему
указа
осмијех
,
као
доказ
,
да
се
још
није
одучио
од
смјеха
.
Боривој
Хаџи-Костић
се
такођер
помјешао
међу
купце
.
У
страни
спази
младића
гдје
стоји
и
држи
ороза
на
продају
.
—
Пошто
ти
је
ороз
?
—
упита
Боривој
.
Онај
га
погледа
неповерљиво
.
—
А
одакле
си
момче
?
—
А
што
питаш
?
—
Јеси
ли
Србин
,
католик
или
муслиман
.
Младић
окрене
главу
у
страну
,
охоло
и
негодујући
одговори
:
—
Ваљада
се
познаје
,
ко
је
влах
а
ко
не
!
и
тако
погледа
,
да
си
му
са
лица
могао
читати
ријеч
:
швабо
!
—
Ма
ми
смо
браћа
рече
му
Боривој
.
—
Јок
вала
,
не
!
брецне
се
онај
туђински
и
опет
му
се
покаже
на
лицу
као
да
говори
:
швабо
!
Боривој
позна
у
младићу
пошљедње
огранке
охоле
а
инске
породице
,
која
је
пропала
.
Пође
даље
.
У
страни
мало
даље
спази
двојицу
крај
вреће
кукуруза
.
—
Одакле
сте
ви
људи
?
—
Са
села
господару
—
одговоре
обојица
понизно
смијешећи
се
и
не
бијаху
сасма
лоша
изгледа
.
—
А
шта
сте
ви
?
Обојица
се
згледаше
зачуђено
.
—
Па
Босанци
—
одврати
један
снебивајући
се
,
чудећи
се
што
то
пита
.
—
Знам
,
знам
—
на
то
ће
Боривој
—
у
себи
иронишући
,
већ
—
шта
сте
оно
још
?
—
Па
католици
.
—
Не
мислим
то
,
већ
каквим
језиком
то
говориш
?
—
Па
босански
—
одврати
онај
исти
.
—
Босански
—
ето
видиш
и
ја
сам
Босанац
,
говорим
као
ти
,
пак
ипак
не
говорим
босански
.
—
Па
говоримо
,
господару
,
како
смо
научили
—
одврати
други
,
и
опет
се
згледаше
и
почеше
се
смијати
.
И
кад
им
Боривој
постави
још
неколико
питања
,
они
све
одговараху
:
ми
католици
!
-
Ала
је
баш
господар
,
хоће
све
да
зна
—
смијући
се
одврати
први
,
када
се
Боривој
опростио
с
њима
.
Њихово
весело
лице
и
расположени
смјех
је
говорио
,
да
им
не
иде
лоше
,
и
да
се
неко
брине
за
ово
њихово
добро
расположење
.
Боривој
прође
још
једаред
кроз
чаршију
и
већ
хтједе
поћи
кући
,
када
му
један
понуди
,
да
купи
граха
.
—
Брате
,
то
мени
не
треба
.
Сељак
слегну
раменима
и
учини
главом
као
знак
да
му
то
не
годи
,
јер
ево
већ
два
сата
како
ту
стоји
и
нико
га
не
запита
,
ван
онога
шпанског
јевреја
,
који
му
мање
нуди
него
што
је
цијена
.
Већ
пет
пута
је
долазио
тај
јеврејин
и
увијек
му
нудио
и
ту
цијену
и
вазда
му
говорио
:
ма
не
ће
ти
нико
за
то
више
дати
.
А
кад
сељак
слегну
раменима
,
он
му
добаци
:
иди
мрцино
српска
!
—
Је
си
ли
из
далека
?
упита
га
Боривој
.
—
Ето
ту
иза
Блажуја
на
путу
у
Кисељак
.
—
А
шта
си
?
упита
Боривој
,
и
ако
је
знао
с
ким
говори
.
—
Хвала
Богу
,
Србин
—
рече
сељак
брзо
,
лице
му
се
чисто
намргоди
и
погледа
га
од
горе
до
доле
.
—
А
шта
си
ти
?
—
И
ја
сам
Србин
.
Сељак
га
погледа
сумњиво
и
израз
на
лицу
му
је
говорио
да
не
вјерује
.
Но
не
хтједе
ништа
даље
говорити
,
скоро
да
је
жељео
,
да
га
овај
даље
ништа
не
пита
јер
су
та
господа
из
владе
сумњива
лица
за
њ
.
И
Боривоја
је
држао
,
за
чиновника
из
владе
.
—
А
имаш
ли
своју
земљу
или
агину
?
Сељак
не
хтједе
одмах
одговорити
,
но
ипак
прекрха
преко
језика
.
—
Па
како
се
нашло
?
А
што
питаш
то
?
Ту
сељак
још
једаред
промјери
Боривоја
и
прочита
му
из
читавог
лица
и
држања
,
да
Боривој
ипак
може
бити
добар
човјек
.
—
Па
волим
да
знам
,
како
наши
Срби
сељаци
стоје
.
Сељак
ћуташе
још
мало
па
ће
онда
опет
запитати
Боривоја
.
—
Валај
,
кад
си
Србин
,
покажи-дер
брате
како
се
крстиш
?
—
Са
три
прста
брате
као
и
ти
.
Сељак
се
насмија
и
помисли
да
овај
господар
ипак
море
бити
добар
човјек
.
—
А
имаш
ли
жену
?
—
Немам
.
—
А
што
се
не
жениш
,
доста
ти
је
већ
година
.
А
јеси
ли
Босанац
?
—
Сарајлија
.
У
то
дође
један
купац
,
који
нуђаше
са
три
крајцаре
мање
,
него
што
је
сељак
искао
.
—
Тешка
времена
живимо
—
рече
сељак
,
када
купац
оде
.
Обоје
ућуташе
.
—
А
кад
славиш
?
упита
га
сељак
.
—
Светог
Николу
—
одговори
Боривој
брзо
,
да
сузбије
сумње
овог
човјека
,
у
ком
је
познао
правог
Босанца
Србина
,
који
је
својим
држањем
свједочио
,
да
је
много
тешких
мука
и
искуства
прешло
преко
њега
.
—
Како
ти
је
име
?
—
Лука
Алексић
.
Сад
постадоше
искренији
.
Ту
дуго
постајаше
у
ситном
разговору
и
не
нађе
се
купац
за
грах
.
Сељак
већ
поче
мислити
,
како
ће
грах
морати
кући
носити
,
а
биједа
га
је
нагнала
,
да
га
донесе
и
прода
,
да
откине
од
уста
,
само
да
може
да
задовољи
неком
зеленашу
.
Већ
је
мислио
како
ће
обје
вреће
морати
натоварити
на
Алата
,
на
оног
малог
коњичка
и
би
му
жао
тог
живинчета
,
које
га
је
тако
добро
служило
,
а
сада
опет
да
мучи
ту
животињу
!
Ено
тамо
га
је
оставио
у
једном
хану
,
привезао
га
за
дирек
,
метнуо
таман
толико
сијена
предањ
,
да
пригризе
;
али
нека
,
тако
ваљада
Бог
хоће
,
тако
мора
бити
,
па
нека
буде
!
Боривој
се
одмакне
од
газда
Луке
и
отиде
у
чаршију
,
но
брзо
се
врати
с
једним
купцем
,
но
овај
узе
само
једну
врећу
.
Са
оном
другом
врећом
је
сједио
сељак
до
топа
,
и
када
се
не
нађе
купац
,
Боривој
му
рече
:
Товари
на
твог
коња
па
носи
робу
мени
.
Газда
Лука
доведе
Алата
,
тог
малог
коњичка
.
Алат
је
брзо
корачао
,
и
већ
унапријед
познао
газдине
вреће
,
тамо
се
упутио
и
сам
стао
крај
пуне
вреће
и
погледа
газду
,
само
што
није
казао
:
товари
.
Газда
Лука
дигне
врећу
и
када
је
мећао
на
Алата
,
овај
се
чисто
пригне
да
му
газда
лакше
метне
терет
на
њ
.
Када
је
све
било
натоварено
,
Алат
се
окрене
на
газду
,
као
да
га
је
питао
:
куда
ћемо
?
и
очи
и
држање
овог
малог
живинчета
бијаше
весело
.
Тај
Алат
,
то
је
главно
имање
газда
Лукино
;
да
њега
нема
,
ваљада
му
ни
њива
,
ни
кућа
ни
живеж
у
кући
не
би
ништа
вриједила
.
Алат
,
то
је
онај
мали
коњичак
риђе
длаке
,
која
се
на
њему
од
зла
и
тешка
посла
сва
ускурјачила
.
Алат
,
то
је
она
стрпељива
разумна
са
малим
задовољна
животињица
,
која
свакуд
може
куд
нога
људска
смије
.
Боже
,
шта
је
сретних
тренутака
газда
Лука
провео
крај
тог
Алата
,
крај
главног
имања
свог
.
Ајд
што
добро
и
издржљиво
ради
,
али
његова
нога
свукуд
може
;
он
носи
највећи
терет
уз
стијене
и
стрмени
,
и
како
само
опрезно
иде
како
пази
камо
ће
стати
да
не
оклизне
.
Свуд
,
куда
само
човјек
може
,
чак
најопаснијим
пречацем
,
и
преко
највеће
стрмени
и
у
ноћи
вазда
нађе
сигурно
мјесто
гдје
ће
стати
,
све
ногу
пред
ногу
,
корак
пред
корак
.
Газда
Лука
не
може
кренути
далеко
од
куће
,
да
Алата
не
поведе
собом
;
он
не
море
без
њега
живјети
,
нити
Алат
без
њега
.
Десило
се
је
једаред
,
кад
се
тако
враћао
са
пазара
из
Сарајева
,
да
их
је
ухватила
бура
на
путу
.
Морадоше
сврнути
у
једну
кахву
на
цести
баш
одмах
некако
како
изиђоше
из
Сарајева
.
Ту
ће
да
причекају
док
бура
прође
.
Ране
за
Алата
понестало
,
мало
понио
газда
Лука
,
јер
се
надао
раније
вратити
кући
.
Алат
је
морао
гледати
у
празне
јасле
,
но
газда
се
тјешио
,
што
му
Алат
никако
не
смије
пребацити
,
јер
је
и
он
био
гладан
.
Оно
мало
пара
,
што
је
прибавио
,
то
јо
требало
чувати
за
Божић
.
Када
је
бура
престала
,
кренуше
се
даље
.
На
путу
у
сред
мрачне
ноћи
,
спопадне
Алата
слабост
.
Бадава
га
је
гонио
и
вукао
,
тући
га
није
хтио
,
никако
није
ишло
.
Алата
савлада
слабост
,
сроза
се
на
земљу
,
отпусти
главу
и
поче
стењати
—
Газда
Лука
га
поче
гладити
,
миловати
,
тепати
,
поче
га
кроз
сузе
именом
звати
,
али
све
бадава
.
То
је
тако
дуго
трајало
.
Већ
се
дигне
да
остави
коња
,
већ
пође
у
ноћ
,
пак
да
се
сутра
врати
овамо
.
Било
је
још
једно
два
сата
до
куће
—
кад
уједаред
коњ
зарже
.
Газда
Лука
му
приступи
и
види
,
гдје
је
Алат
дигао
главу
.
Заграби
из
јарка
мало
воде
,
пошкропи
коња
и
мало
га
напоји
и
коњ
се
дигне
.
Једва
се
лагано
дотетурају
до
једне
механе
где
брже
боље
набави
сијена
,
па
ма
не
било
за
Божић
,
само
када
му
је
Алат
остао
у
животу
.
Сутра
дан
рано
ујутру
приспу
кући
,
и
није
дуго
трајало
,
Алат
му
и
опет
сасвим
оздрави
.
Једаред
је
њему
позлило
,
Алат
се
није
одмицао
од
њега
,
непрестано
га
је
њушио
,
рзао
и
тако
стајао
крај
газда
Луке
,
док
се
није
испавао
и
оздравио
.
Од
то
доба
још
већма
љуби
тог
коња
,
с
њиме
дијели
своју
сиротињу
бригу
и
терет
.
Дођоше
до
куће
Хаџи
-
Костића
.
Алат
опрезно
прекорачи
оно
неколико
степеница
до
дворишта
и
стаде
пред
улаз
у
кућу
.
Боривој
је
рачунао
,
да
оваке
ствари
кућа
вазда
треба
.
Снаја
се
била
изненадила
,
преко
лица
јој
прелети
часовито
нерасположење
,
но
брзо
се
савлада
.
У
том
је
била
већ
извјежбана
,
да
попушта
,
а
ове
робе
,
зеља
и
другог
,
то
је
кућа
вазда
требала
.
Газда
Лука
се
увјерио
,
да
је
ово
права
српска
кућа
,
а
када
га
понудише
да
руча
,
он
одбијаше
.
—
Ако
хоћеш
да
ти
дођем
у
госте
,
онда
мораш
ручати
код
нас
—
рече
му
Боривој
.
—
Е
онда
морам
,
али
ми
за
цијело
мораш
доћи
.
Газда
Лука
све
позва
и
домаћина
и
домаћицу
и
дјецу
и
Боривоја
,
да
му
дођу
на
Илијин
дан
,
када
је
збор
тамо
код
њихове
цркве
.
Боривој
обећа
и
опростише
се
као
најбољи
пријатељи
.
Боривој
га
испрати
до
чаршије
и
ту
му
још
једаред
обећа
,
да
ће
га
посјетити
и
рече
му
:
Збогом
!
Било
је
око
сат
и
по
.
Са
свију
страна
су
јурила
дјеца
у
школу
.
Боривој
се
упути
кроз
главну
улицу
.
На
сусрет
му
иђаше
српски
свештеник
,
но
прије
него
што
су
се
састали
,
истрчи
једна
мала
девојчица
пред
свештеника
и
пљуне
преда
њ
.
За
њом
појури
још
четир
пет
,
а
за
тим
око
педесет
тих
школских
дјевојчица
дотрчаше
пред
српског
свештеника
и
свака
пљуне
преда
њ
,
за
тим
се
смијући
са
триумфом
враћаху
једна
другој
као
да
су
извршиле
прописану
вјерску
дужност
.
То
бијаху
махом
све
дјеца
католичких
званичника
,
која
се
васпитавала
у
клоштру
тамо
више
католичке
катедрале
.
При
повратку
кући
нађе
Боривој
Баш-чаршију
сасвим
мирну
;
нестало
оне
силне
свјетине
,
само
се
неколико
бозаџија
и
халваџија
скупило
око
велике
чесме
на
средини
чаршије
и
чопори
дјеце
око
дашчаних
турских
дућана
и
пиљили
у
свјеже
ашламе
,
које
су
баш
данас
донешене
отуд
са
Неретве
.
Око
једног
турског
дућана
са
воћем
највише
се
дјеце
окупило
,
јер
ту
осим
црвених
ашлама
које
су
стварале
чорбу
у
дјечијим
устима
бијаше
још
и
свјежих
смокава
и
рахатлука
,
дугуљастог
меког
шећера
из
Стамбола
.
Ту
се
сакупило
пуно
дјеце
,
између
осталих
и
један
са
војничком
аустријском
капицом
који
се
баш
загледао
у
шећер
из
Стамбола
,
који
је
газда
вичући
хвалио
.
—
Та
ено
ти
онај
Швабо
граби
шећер
—
довикнуће
један
муслиман
,
који
је
баш
туд
пролазио
.
—
Који
то
?
Ето
тај
у
капици
—
рече
,
насмија
се
лукаво
,
показа
на
оног
у
аустријској
капици
,
и
пође
даље
.
Пуче
шамар
преко
војничке
капе
,
да
одјекну
сва
чаршија
.
Мали
поче
бјегати
,
неимавши
времена
ни
да
каже
,
да
није
узео
ништа
.
—
Удри
Швабу
!
—
викне
један
шегрт
преко
пута
,
и
поче
ударати
ногама
о
под
,
као
да
ће
га
повијати
.
И
опет
пуче
један
шамар
преко
војничке
капе
,
који
се
сада
даде
у
бијег
према
Предимарет
.
-
Удри
Швабу
!
одјекну
са
свих
страна
и
сви
уздуж
удице
дочекиваху
шамарајући
га
,
не
знајући
и
не
питајући
:
за
што
?
Из
дућана
су
летјели
шегрти
,
калфе
,
људи
и
шамараху
малог
руком
,
шаком
,
пијесницом
и
смијући
се
викаху
:
Удри
Швабу
!
Наста
општи
смјех
.
-
Удри
Швабу
!
одјекиваше
са
свију
страна
,
када
мали
кроз
силне
ударе
бијаше
умакао
до
Предимарет
,
гдје
је
стајао
један
полицај
.
—
Удри
Швабу
!
—
још
читаво
по
сата
довикиваху
један
другом
,
а
тај
Турчин
,
што
је
казао
:
ево
ти
Швабо
граби
шећер
!
оде
зацијенивши
се
од
задовољног
злурадог
смјеха
.
Боривој
се
врати
кући
мирнији
него
икад
.
Послије
оне
услуге
и
љубави
,
коју
је
учинио
сељаку
,
и
оне
племенитости
сељакове
и
ове
ријечи
:
„
Удри
Швабу
!
“
одјекну
још
неколико
пута
у
Боривојевој
глави
.
Насмијана
и
ведра
лица
ступи
у
ону
уску
улицу
у
српском
крају
и
мирно
и
свечано
прекорачи
праг
.
До
сад
се
никад
није
дуго
задржавао
погледима
на
кући
;
сада
у
једаред
оживи
пред
њим
све
,
сваки
кутић
,
сваки
цреп
на
крову
,
оне
танке
стрме
степенице
од
дасака
,
што
воде
на
бој
,
и
безброј
кровова
,
што
гледају
у
њихово
уско
двориште
.
Тако
задовољан
и
блажен
корачи
у
своју
собу
и
поче
мислити
на
посјету
у
селу
код
газда
Луке
.
Себе
се
стидио
,
што
то
није
прије
чинио
,
но
међутим
вазда
мислио
:
треба
да
омладина
упознаје
свој
народ
,
треба
да
иде
у
кућу
сељака
,
да
се
с
њим
разговара
,
да
чује
гдје
га
тишти
и
безброј
других
сличних
фраза
му
сину
кроз
главу
,
које
је
толико
пута
чуо
из
уста
омладине
,
па
не
само
нико
од
омладине
,
већ
ни
сам
он
није
испунио
ни
трунке
обећања
од
свога
програма
.
Но
сада
више
неће
падати
у
стару
погрјешку
,
већ
на
светог
Илији
ето
ти
њега
код
газда
Луке
на
збор
.
У
том
га
нико
више
не
ће
побунити
.
Доста
рано
легне
у
постељу
.
Уједаред
се
с
поља
зачу
вика
.
Шта
је
?
!
дигне
главу
.
—
Удри
Швабу
!
—
зачу
се
баш
испод
његова
прозора
.
—
Удри
Швабу
,
—
зачу
се
са
дна
улице
као
одјек
.
Боривој
се
насмија
,
преврне
се
у
кревету
и
мирно
заспи
као
мало
када
до
данас
.
17
.
Кућа
Луке
Алексића
је
лежала
у
једној
долини
под
брдом
.
Стражњи
дио
куће
је
ударао
у
брдо
а
шљивик
и
мало
врта
се
дизало
горе
уз
стрменац
,
који
је
на
врху
обрастао
шумом
.
Унаоколо
по
долини
и
брежуљцима
лежаше
раштркан
доста
велик
број
кућа
,
које
су
биле
удаљене
једна
од
друге
,
да
се
могло
довикати
.
Долину
је
пресијецао
доста
плах
брдски
поток
,
који
се
кроз
бујне
пашњаке
,
ливаде
и
шумарке
вијугао
блистајући
се
у
хиљадама
сићушних
таласића
.
Сунце
је
оштро
припекло
,
врела
свјетлост
пала
по
мирисавом
долу
и
оно
кућерака
,
које
имају
некако
тавну
земљану
боју
,
као
и
да
није
удешавана
ни
једна
од
тих
кућа
за
удобност
,
већ
да
се
човјек
може
сакрити
испред
природних
непогода
,
буре
,
вјетра
и
зиме
.
Само
је
небо
,
бријег
са
шумама
и
до
са
шареним
цвијећем
лијеп
у
овом
крају
,
гдје
је
човјек
себи
нашао
кутић
и
свој
дом
да
се
склони
.
Ту
је
становао
Лука
Алексић
са
својим
ожењеним
братом
,
и
чопором
дјеце
,
мале
,
велике
,
женске
мушке
босе
и
неодевене
.
Сељак
Лука
се
упрепастио
када
је
угледао
Боривоја
Хаџи-Костића
,
чисто
се
поплашио
,
и
дуго
је
трајало
,
док
се
мало
утишао
и
помирио
с
мишљу
,
да
је
ово
исти
онај
господин
,
који
му
је
у
Сарајеву
купио
грах
и
угостио
га
.
Пођоше
у
двориште
.
На
сред
дворишта
леже
поразбацане
ствари
и
стоје
у
грдном
нереду
,
дрвена
кола
,
до
њих
старинско
рало
захрђано
и
у
биједном
стању
.
Док
су
те
ствари
разгледали
,
дојури
младић
око
20
година
,
син
Лукин
,
и
вели
:
поломила
се
кола
ту
на
бријегу
натоварена
сијеном
.
Пођоше
тамо
.
Ту
одмах
наиђоше
на
младића
,
братића
газда
Лукиног
,
гдје
чува
стадо
заогрнут
у
покровац
,
бијаше
овај
младић
сасвим
суров
,
као
да
је
дошао
из
земље
,
гдје
људи
живе
у
дивљем
стању
.
—
Хоћешли
ти
бити
газда
,
када
ти
се
отац
откупи
од
аге
?
упита
га
Боривој
шалећи
се
.
—
Ко
—
учини
овај
.
—
Не
знам
ја
шта
ти
то
говориш
.
—
Хоћеш
ли
обрађивати
земљу
мјесто
оца
кад
дорастеш
?
—
А
,
ено
питај
оног
тамо
—
онај
то
зна
и
показа
на
младића
,
који
се
журио
напријед
,
гдје
су
се
кола
скрхала
.
На
путу
сретоше
волујска
кола
са
сијеном
,
на
којима
је
сједило
момче
око
16
година
,
син
другог
брата
Лукиног
.
Кола
су
страховито
шкрипала
,
љуљала
се
тамо
амо
,
не
због
неравног
и
грбавог
пута
,
већ
због
неравно
округлих
точкова
,
који
су
више
били
слични
трокуту
