тражи,
и
има
ли
ту
кога
од
војвода
?
Кад
сам
му
на
све
одговорила
,
он
је
запиткивао
даље
—
јасно
се
видело
да
му
то
ништа
не
треба
и
да
све
то
распиткује
језик
само
,
а
памет
је
отишла
бог
свети
му
знаде
куда
.
Тако
смо
остали
скоро
до
зоре
.
Тада
изговори
ово
,
чега
ћу
се
до
гроба
сећати
:
„
Вила
гњездо
тица
ластавица
.
Вила
га
је
девет
годин
дана
.
А
десете
поче
да
развија
!
...
“
„
Је
си
ли
чула
за
ову
песму
,
жено
?
!
Ето
,
тако
ти
је
сад
с
нама
,
или
боље
да
рекнем
са
мном
.
Девет
година
дизао
,
градио
,
прибирао
камен
по
камен
,
а
једнога
дана
дођоше
људи
из
бела
света
,
привикаше
пусти
,
пусти
,
остави
...
и
ја
дигох
руке
,
и
све
се
сручи
,
и
од
читаве
једне
земље
начини
се
страшна
развалина
по
којој
ће
од
сад
само
гује
и
акрепи
трчати
!
...
Еј
мени
до
бога
,
шта
се
учини
!
Еј
Ђорђе
,
Ђорђе
,
еј
Ђорђе
,
Ђорђе
!
—
И
мој
се
јадни
Ђока
пљесну
по
челу
и
скочи
као
опарен
,
па
удари
корачати
доле
горе
по
одаји
.
Наједаред
стаде
и
окрете
се
мени
;
опет
ме
је
дуго
гледао
,
па
ме
онда
запита
пола
зачуђено
а
пола
чисто
прекорно
:
—
За
бога
,
Јело
,
како
бар
тебе
бог
не
умудри
,
да
ми
не
даднеш
да
учиним
ову
несрећу
и
лудорију
.
—
Ама
,
коју
Ђорђе
,
брате
?
—
рекнем
му
ја
,
жалећи
га
,
јер
чисто
видим
како
се
човек
просто
искида
и
никако
не
може
сам
себи
да
опрости
,
што
је
нешто
учинио
,
а
није
учинио
ништа
до
оно
што
и
сви
други
.
—
Коју
!
—
рече
он
чисто
као
зачуђен
,
па
онда
додаде
живо
и
брзо
:
—
Коју
другу
до
ову
,
ову
исту
!
Шта
ћу
ја
овде
?
Куда
ћу
ја
?
Куд
сам
кренуо
и
за
чим
сам
кренуо
?
Зар
је
ово
мој
пут
,
зар
је
ово
моје
место
?
Зар
овако
да
завршим
ја
који
сам
својом
рођеном
руком
убијао
војника
,
кад
за
корак
одступи
са
своје
позиције
?
—
Па
шта
да
чиниш
,
брате
?
—
почнем
ја
да
га
тешим
.
—
Ниси
се
ти
од
беса
уклонио
,
нити
си
отишао
из
земље
ти
један
.
Бранио
си
докле
се
могло
,
али
одолела
сила
,
па
шта
ћеш
ти
сад
?
Не
можеш
ти
један
твојим
грудима
зауставити
читаву
војску
турску
.
Беже
и
толики
други
виђени
људи
и
јунаци
,
па
не
може
бити
никакве
срамоте
ни
за
тебе
што
си
се
уклонио
.
Што
рекао
покојни
Ћурћија
,
није
човек
врбовина
па
да
се
на
пролеће
подмлади
и
да
на
одсеченом
врату
избију
нови
младари
,
већ
кад
се
једном
скотрља
глава
,
онда
је
све
свршено
.
Па
зар
није
боље
уклонити
се
испред
силе
и
приштедити
се
за
боља
времена
,
но
погинути
у
лудо
,
без
славе
за
себе
и
без
користи
за
земљу
?
Тако
сам
му
говорила
и
некако
ми
се
бејаше
одрешио
језик
,
те
сам
бројала
као
из
књиге
да
читам
.
А
он
је
опет
за
чудо
био
мек
.
Никад
он
са
мном
није
говорио
овако
благо
и
дружевно
и
жалосно
као
онда
.
Увек
дотле
он
би
обично
само
издао
наредбе
шта
да
се
ради
,
а
никад
се
није
упуштао
да
се
са
мном
саветује
,
особито
о
народним
пословима
.
Шта
више
,
кад
би
се
по
кадгод
ја
сама
силом
умешала
,
он
би
ми
обично
рекао
:
„
Гледај
своје
наћве
и
не
мешај
се
у
што
ти
није
ред
!
“
У
најтежим
и
у
најопаснијим
приликама
он
је
остајао
хладан
и
био
је
увек
један
исти
.
И
што
већа
опасност
,
он
је
обично
бивао
све
набуситији
и
краћи
у
разговору
.
Сад
је
било
све
другчије
;
видело
се
да
му
је
ово
најтежи
тренутак
у
животу
и
баш
сад
он
је
био
некако
добар
,
благ
и
разговоран
.
—
Јело
,
о
жено
!
Што
ме
правдаш
и
браниш
,
кад
ме
одбранити
не
можеш
,
и
кад
за
ме
оправдања
нема
.
Што
ми
причаш
шта
су
учинили
други
;
други
су
друго
,
а
ја
сам
друго
;
оно
су
војводе
,
а
ја
сам
био
„
вожд
“
народни
;
они
су
они
,
а
ја
сам
Ђорђе
,
а
један
једини
Црни
Ђорђе
био
је
у
целом
Српству
!
И
шта
учиних
сад
!
...
рече
он
,
пун
тешка
очајања
.
—
Па
шта
си
могао
чинити
друго
,
за
бога
,
Ђорђе
?
—
рекнем
му
ја
.
—
Шта
сам
могао
?
Могао
сам
и
требао
сам
поштено
да
погинем
.
Онда
би
у
Србији
био
један
нов
Св
.
Ђорђе
.
И
моје
мртво
име
учинило
би
више
за
народни
васкрс
и
његову
слободу
,
но
што
ћу
икад
учинити
ја
жив
.
Био
сам
прост
чобанин
.
Био
сам
слушче
Фазлибашино
у
Паланци
;
био
сам
пусти
горски
хајдук
,
и
од
мене
,
тако
малена
и
незнатна
,
срећа
и
јунаштво
начинили
су
господара
целе
једне
земље
.
Народ
ме
је
дигао
на
висину
на
којој
су
седели
стари
цареви
и
краљеви
српски
.
Зашто
нисам
погинуо
на
тој
висини
,
но
сам
побегао
амо
да
опет
будем
нико
и
ништа
.
Зар
није
било
по
стотину
пута
боље
,
племенитије
и
мудрије
да
умрем
као
владалац
српски
,
но
да
живим
као
пандур
аустријски
или
руски
!
Ах
,
Јело
,
Јело
,
ах
жено
моја
!
Како
тебе
бог
не
умудри
кад
сам
ја
од
болести
био
пропао
и
изгубио
се
...
—
Јамачно
знаш
,
ћеро
—
окрете
се
Карађорђевица
Чолакантиници
—
јамачно
знаш
,
ћеро
,
да
је
мој
јадни
Ђорђе
баш
некако
пред
ту
несрећу
,
кад
ће
настати
пропаст
,
био
пао
у
тешку
бољку
,
спопала
га
терлема
,
и
једва
је
кукавац
жив
остао
.
Бејаше
му
опала
сва
коса
,
био
је
мало
и
наглув
,
а
и
језиком
је
запињао
.
Та
га
је
несретна
болештина
сасвим
убила
.
Тек
кад
смо
прешли
у
Аустрију
,
он
се
почео
брзо
опорављати
.
У
Србији
,
за
све
оно
време
,
кад
је
највише
требало
трчати
и
радити
,
он
је
био
чисто
као
узет
.
Ни
онај
човек
ни
дај
боже
!
Кад
се
после
почео
мало
по
мало
поправљати
,
а
њему
је
било
као
год
оно
човеку
који
се
буди
из
дубока
сна
.
На
махове
заборављао
је
где
је
и
шта
је
с
њим
!
Али
кад
се
наједаред
сећао
страшне
промене
,
да
је
све
прошло
,
да
је
све
пропало
—
он
је
онда
добијао
дрхтавицу
и
с
ужасом
је
питао
:
Је
ли
истина
да
је
све
прошло
?
Је
ли
истина
да
је
све
пропало
?
Тако
је
било
и
тада
.
—
Прекоравао
је
мене
,
што
се
бар
ја
не
нађох
паметна
да
га
зауставим
од
бегства
,
кад
је
већ
он
био
пометен
од
болести
,
па
наједаред
плану
и
срдито
се
продера
:
Нема
!
Је
ли
могуће
,
је
ли
истина
да
Србије
нема
више
!
Зар
једна
страшна
,
вампирска
ноћ
насиља
и
злочина
срушила
велику
творевину
борбе
и
слободе
,
на
којој
су
пуних
девет
година
радили
најбољи
,
најхрабрији
и
најплеменитији
синови
целога
једног
племенитог
и
јуначког
народа
!
О
боже
!
О
велики
створитељу
светова
и
покољења
!
Каква
мора
бити
тајанствена
и
недокучљива
промисао
твоја
,
кад
си
допустио
да
цело
једно
тако
велико
и
тако
свето
дело
падне
као
жртва
једне
мрачне
гомиле
ненаситих
варварских
грабљивица
!
Србије
нема
више
!
Слободна
Шумадија
опет
је
робиња
турска
!
Читава
поколења
,
која
су
рођена
у
слободи
и
провела
детињство
у
славним
данима
јуначке
борбе
,
ваља
сада
понова
да
повију
врат
и
да
се
укошкају
у
страховити
ропски
јарам
турски
!
...
Зар
опет
да
умукну
песме
слободних
кћери
српских
;
опет
да
оглуве
поља
и
дубраве
,
које
су
се
до
јуче
разлегале
од
веселих
песама
наших
;
зар
опет
да
замукну
богомоље
српске
и
да
изумру
звуци
црквених
звона
,
која
су
складним
брујањем
својим
са
свију
страна
призивали
на
молитву
побожне
хришћане
српске
.
Зар
опет
да
потамни
сјајност
крста
хришћанског
и
зар
опет
крст
да
се
поклони
и
падне
пред
остророгим
,
шиљатим
,
страшним
полумесецом
,
знамењем
силе
и
господства
турског
!
О
страшни
дане
!
О
ужасни
часе
,
о
несретна
годино
српска
!
...
И
ко
то
мене
прокле
страховитом
клетвом
,
да
ја
све
то
доживим
,
да
ја
све
то
рођеним
очима
видим
,
да
ја
жив
дочекам
сву
ову
неизмерну
несрећу
несретне
земље
српске
!
Србије
нема
више
!
А
где
је
Мишар
,
где
је
Лозница
,
где
су
Иванковци
,
где
је
Варварин
,
где
је
Суводол
,
где
је
Нишор
,
где
су
толика
поља
крваве
борбе
и
мегдана
;
где
су
толике
победе
;
где
су
толике
жртве
;
где
је
толика
проливена
крв
српска
;
где
су
толики
дивни
јунаци
наши
?
...
Зар
све
то
нестало
,
пропало
,
изгубило
се
,
изгинуло
и
опет
од
свега
тога
да
нема
ништа
;
и
опет
да
јадна
Србија
буде
само
робиња
турска
;
и
опет
да
српско
јунаштво
ништа
не
помаже
;
и
опет
да
српске
патње
никога
не
дирају
,
а
српска
суза
да
никога
не
може
ражалити
!
...
И
зашто
сам
ја
морао
доживети
сву
ову
неизмерну
несрећу
српску
,
ја
који
сам
видео
лепше
и
светлије
дане
;
ја
који
сам
некада
тврдо
веровао
у
васкрс
пропале
царевине
српске
!
...
Не
,
не
!
Ја
сам
требао
да
погинем
те
да
својим
очима
не
видим
ово
страшно
ново
Косово
српско
!
...
О
,
што
се
не
нађе
српска
рука
да
ме
убије
,
кад
сам
први
пут
поумио
да
учиним
овај
несретни
корак
.
Карађорђевица
за
један
тренутак
замуче
.
Глас
јој
бејаше
ослабио
и
уздрхтао
.
Спомен
на
ова
тешка
времена
бејаше
и
њу
саму
дубоко
потресао
.
Причајући
како
је
у
то
доба
Карађорђе
био
дубоко
поражен
и
очајан
,
она
је
и
сама
у
својој
души
осећала
болни
одјек
тога
очаја
.
Речи
јој
саме
почеше
запињати
у
грлу
и
она
је
морала
одахнути
.
—
Страшни
су
то
били
дани
,
ћеро
моја
,
и
не
дао
бог
,
ни
у
сну
да
се
више
поврате
—
рече
она
мало
после
.
Кад
је
онда
остао
жив
и
при
чистој
памети
,
мој
ће
Ђорђе
сто
година
живети
.
Најгоре
сам
се
бојала
да
у
оном
очајању
не
учини
штогод
сам
себи
.
Да
му
је
било
слободно
и
да
су
га
аустриске
власти
хтеле
пустити
,
би
ти
се
он
онда
вратио
натраг
у
Србију
,
и
ако
је
тамо
већ
све
било
пропало
,
и
ако
би
га
Турци
жива
на
колац
набили
да
су
га
ухватили
.
Но
Аустријанци
су
га
држали
као
заточеника
.
Нису
му
дали
никуд
маћи
,
све
док
не
дођоше
из
Русије
људи
,
трошак
и
заповест
да
се
тамо
кренемо
.
То
је
све
било
по
наредби
рускога
цара
.
Од
тога
доба
Ђорђе
се
нешто
мало
смирио
;
али
опет
памет
му
је
једнако
у
Србији
.
И
пре
,
кад
су
му
отуда
претили
,
он
се
опет
отимао
да
иде
.
А
сад
,
кад
га
отуда
сви
позивају
,
па
чак
и
кума
Милош
,
не
може
га
нико
ни
везана
зауставити
.
—
Ви
то
боље
знате
,
најо
,
али
бога
ми
,
мени
је
све
нешто
хладно
око
срца
;
све
ми
се
слути
да
то
неће
бити
на
добро
и
све
се
бојим
да
то
нису
навлаш
тако
удесили
.
Карађорђевица
уздахну
:
—
Оно
и
мени
је
свашта
падало
на
ум
!
Али
опет
се
уздам
у
бога
.
А
после
и
Ђорђе
ће
отварати
очи
;
није
ни
он
дете
.
Кад
се
умео
чувати
и
сачувати
досад
,
кад
је
био
и
млађи
и
невештији
,
да
ако
умедне
и
сада
,
кад
је
већ
глава
обелила
—
рече
Карађорђевица
одлучно
.
Чолакантовица
прихвати
:
—
Оно
ни
ја
се
не
бих
толико
бојала
да
је
он
једнако
био
тамо
у
Србији
.
Знао
би
тамошње
прилике
,
а
знао
би
и
људе
,
па
би
се
умео
чувати
.
Али
овако
!
Већ
од
три
четири
године
није
тамо
;
а
од
тога
доба
све
се
променило
,
па
и
људи
постали
друкчији
.
А
што
је
најризичније
,
браца
Ђорђе
је
тако
жудан
Србије
,
да
му
све
сад
изгледа
лако
,
само
да
се
још
једанпут
дочепа
њених
планина
...
Чолакантиница
још
не
бејаше
довршила
последњу
реч
,
кад
се
са
сокака
зачу
нека
звека
звонцади
.
Карађорђевица
ослушну
.
Чек’дер
—
рече
она
,
и
опет
ослушну
.
—
Бога
ми
ће
ово
бити
он
!
Чини
ми
се
кола
стадоше
пред
баштенску
капију
.
Чек
’
да
видим
!
...
И
она
журно
истрча
пред
кућу
.
Изађе
за
њом
и
Чолакантиница
.
Напољу
је
већ
био
мрак
.
Пред
баштенском
вратницом
стајала
је
руска
тројка
,
запрегнута
са
три
ватрена
мркова
и
покривена
платненим
арњевима
.
Карађорђевица
брзо
отвори
вратницу
и
кола
уђоше
у
башту
.
Из
њих
изађоше
два
човека
,
један
средња
раста
,
а
други
необичне
,
огромне
висине
.
Обојица
су
били
огрнути
у
црне
огртаче
.
Обадве
жене
приђоше
им
руци
.
То
је
био
Карађорђе
још
с
једним
другом
.
Он
упита
има
ли
кога
у
кући
и
кад
му
жена
рече
да
нема
никога
сем
деце
,
он
се
упути
тамо
,
уђе
са
својим
другом
у
крајњу
собу
и
одмах
нареди
жени
да
закључа
сва
спољна
врата
.
Затим
је
Карађорђе
рекао
жени
да
никога
не
пушта
у
кућу
,
а
нико
јој
ваљда
неће
ни
долазити
.
После
је
тражио
,
да
им
на
брзу
руку
штогод
спреми
за
вечеру
.
—
Мртви
смо
гладни
,
цео
дан
нисмо
залогаја
једног
окусили
.
При
поласку
незгодно
нам
је
било
да
што
спремимо
,
а
после
уз
пут
још
незгодније
да
свраћамо
у
крчме
,
те
тако
цео
дан
гладни
!
С
Чолокантицом
Карађорђе
је
дуго
разговарао
;
запиткивао
је
о
војводи
,
како
му
иде
посао
и
како
га
служи
здравље
.
Наједаред
бахну
ненадно
с
питањем
:
—
Богати
,
снајо
,
сећа
ли
се
Србије
и
помиње
ли
што
о
повратку
?
Чолакантиница
се
чисто
као
нешто
застиде
.
—
Како
се
не
би
сећао
,
брато
,
бог
с
’
нами
!
Нема
скоро
дана
,
кад
се
о
томе
не
говори
.
Али
о
повратку
он
и
не
мисли
,
док
не
би
одовуд
цар
штогод
наредио
.
—
Ја
,
тако
је
,
тако
—
рече
Карађорђе
и
окрете
разговор
на
друго
.
Вечера
је
била
брзо
готова
.
Ђорђе
и
његов
друг
Наум
јели
су
халапљиво
.
После
вечере
Наум
је
одмах
легао
,
а
Ђорђе
је
отишао
у
другу
собу
са
женом
,
где
су
остали
скоро
до
сванућа
.
Неколико
пута
жена
га
је
подсећала
да
легне
,
да
се
и
сам
мало
одмори
,
али
он
никако
не
хтеде
.
Тек
је
било
три
сахата
по
поноћи
,
а
исток
се
већ
беше
почео
беласати
.
Ђорђе
је
дотле
почешће
провиривао
кроз
прозор
напоље
у
мрак
,
а
сад
изађе
пред
кућу
и
кад
се
отуд
врати
,
он
рече
жени
:
—
Време
је
,
треба
да
се
крећемо
.
Пробуди
ти
Наума
,
а
ја
одох
да
видим
коње
.
После
по
часа
Карађорђе
и
Наум
отпутовали
су
.
На
растанку
жена
га
пољуби
у
руку
,
а
он
јој
рече
само
:
—
Пази
децу
,
ја
ћу
се
јавити
.
Још
је
био
сумрак
,
кад
се
Карађорђе
крете
са
својим
другом
.
Његова
верна
жена
стајала
је
на
вратници
и
гледала
у
мрак
за
колима
.
Лака
тројка
летела
је
равницом
као
оно
ластавица
кад
рашири
своја
вита
крила
.
Јелена
је
стојала
тешко
замишљена
,
а
обадве
шаке
бејаше
задела
за
појас
.
Тројка
се
полако
губила
у
јутрењем
сумраку
и
њена
зврка
чула
се
све
слабије
и
слабије
.
Јелена
је
стајала
непомично
као
какав
кип
,
а
њене
мисли
бејаху
се
некуд
изгубиле
у
далеку
,
незнану
даљину
...
Али
и
у
тој
заносној
даљини
она
је
налазила
само
оно
што
је
тако
блиско
и
тако
драго
души
њеној
,
она
је
и
тамо
видела
свога
Ђорђа
,
а
у
ушима
и
сад
су
јој
звонили
они
разговори
,
што
их
је
имала
с
њим
ове
последње
ноћи
,
где
су
пуна
четири
часа
разговарали
непрестано
,
а
на
свршетку
опет
су
осећали
како
им
остаје
још
много
и
много
,
што
би
имали
једно
другом
да
кажу
.
Два
набрекла
срца
изливала
су
се
једно
пред
другим
четири
пуна
часа
и
опет
су
обадва
остала
пуна
.
И
сви
ти
разговори
,
сва
она
страховања
;
оне
тешке
бриге
,
оне
нежне
речи
,
све
то
сад
поново
бејаше
оживело
у
души
ове
верне
жене
,
која
је
цео
век
свој
провела
у
најтежој
борби
с
најтежим
неприликама
у
животу
.
Тројка
и
њена
лупа
већ
се
бејаху
изгубили
у
сумрачној
даљини
,
односећи
собом
Ђорђа
,
да
га
ни
жена
ни
деца
никад
више
не
виде
,
а
Јелени
се
чињаше
као
да
још
седи
с
њим
у
одаји
и
још
топло
разговарају
.
Ђорђе
засео
у
врху
на
миндерлук
и
распалио
чибук
тако
,
да
се
скоро
не
види
из
дима
.
Она
,
Јела
,
седи
на
малој
столичици
недалеко
од
њега
и
хвата
пажљиво
сваку
реч
.
Први
му
је
разговор
био
то
,
да
је
упита
шта
она
мисли
о
позиву
кума
Милошевом
из
Србије
?
На
ово
питање
она
се
прилично
узмучи
.
Шта
да
му
каже
?
Па
најзад
рећи
ће
му
оно
што
мисли
!
А
и
шта
би
друго
?
—
Ако
је
до
зебње
—
рече
она
—
зебем
и
ја
.
Али
опет
ко
велим
неће
кума
Милош
теби
баш
то
спремати
.
Он
је
и
сам
бивао
на
муци
,
а
после
има
и
он
деце
!
Наста
кратко
ћутање
.
—
Властољубив
је
преко
сваке
мере
;
погибе
да
му
је
да
заповеда
и
господари
.
Ако
покуша
какво
зло
,
с
тога
ће
га
покушати
—
рече
Карађорђе
замишљено
.
—
Па
ето
му
власти
,
немој
му
дирати
;
остави
му
највише
чинове
,
нека
бира
...
најпосле
споразумите
се
и
заповедајте
заједнички
—
рече
Карађорђевица
наивно
.
Карађорђе
је
пуштао
густе
димове
и
позадуго
не
проговори
ништа
.
Најзад
рече
:
—
Ако
буде
паметан
да
за
власт
ништа
и
не
помиње
у
почетку
,
но
да
помогне
да
заједнички
ослободимо
земљу
!
—
Србија
сама
не
може
сад
ништа
.
Њена
судбина
везана
је
са
судбом
осталих
балканских
народа
и
земаља
.
Да
је
Милош
паметан
,
па
да
помогне
да
се
све
ово
ослободи
,
ту
би
онда
било
места
за
све
.
На
огромној
просторији
од
Црнога
до
Белога
Мора
било
би
доста
мегдана
,
где
би
се
могло
задовољити
и
његово
необуздано
властољубље
.
Овако
,
ако
удари
у
зло
,
неће
бити
добро
ни
за
ме
ни
за
њега
;
ми
ћемо
обојица
изгубити
да
добије
и
ужива
неко
трећи
.
—
Неће
,
неће
он
газити
у
така
безакоња
.
А
неће
му
то
дати
ни
људи
који
буду
око
њега
.
Ту
ће
бити
и
кума
Вујица
,
а
и
други
.
Па
има
још
у
Србији
јунака
и
честитих
људи
,
који
неће
хтети
да
прљају
свој
образ
мучки
проливеном
крвљу
—
рече
Карађорђевица
...
а
мало
после
додаде
:
—
А
најзад
,
нећеш
ни
ти
ићи
онако
тек
насумце
,
но
ћеш
отворити
четворе
очи
,
а
твоји
стари
ратнички
другови
само
док
чују
за
твој
долазак
,
мислим
да
ће
сви
листом
за
тобом
кренути
.
Ове
последње
речи
Карађорђевица
је
изговорила
чвршће
,
одсудније
и
с
више
поуздања
.
—
Море
,
мени
само
да
је
да
се
здраво
и
на
миру
дочепам
Рудника
,
и
да
видим
само
50
одабраних
другова
око
себе
,
па
се
после
не
бојим
никога
до
бога
—
рече
Карађорђе
тако
исто
одлучно
и
поуздано
.
На
томе
се
овај
разговор
и
свршио
.
И
они
убрзо
пређоше
на
други
.
—
Шта
ли
ће
,
боже
,
чинити
Турци
,
кад
чују
за
твој
долазак
.
Тек
они
ће
се
помамити
како
ваља
.
Ја
мислим
,
они
ће
кренути
за
тобом
потере
одмах
на
све
стране
—
рече
Карађорђевица
.
—
Тешто
,
нека
крену
!
Таман
ће
тако
најбрже
кренути
и
народ
на
устанак
,
и
нагнати
га
да
се
одмеће
у
хајдуке
и
да
трчи
к
мени
.
Турака
се
ја
ни
најмање
не
бојим
!
—
рече
Ђорђе
немарно
.
—
Боже
,
истина
,
чим
се
ти
појавиш
у
Шумадији
ратовање
ће
опет
планути
,
а
нико
не
зна
где
му
је
крај
,
кад
ће
се
и
како
ће
се
свршити
.
Дај
боже
,
да
крај
буде
добар
,
а
већ
дотле
поднеће
се
големе
муке
и
многа
ће
капа
остати
пуста
—
примети
Карађорђевица
.
—
Шта
да
чиним
,
кад
другога
пута
нема
!
Сила
те
опкорачила
,
па
сад
или
пови
грбачу
па
ћути
,
трпи
и
сноси
,
или
,
ако
си
јунак
,
а
ти
главу
у
торбу
и
пушку
у
шаке
,
па
гони
душмане
.
Гинути
се
мора
.
Без
меса
не
може
да
прође
ни
једна
свадба
,
а
камо
ли
да
се
ослободи
цела
једна
поробљена
земља
—
рече
Карађорђе
.
После
овога
разговора
опет
наста
подуже
ћутање
.
Јела
само
упита
мужа
да
ли
би
хтео
лећи
,
јамачно
је
уморан
.
Но
Ђорђе
одмахну
главом
и
процеди
кроз
зубе
:
какво
легање
ноћас
!
Тајац
је
подуже
трајао
.
Из
Ђорђа
је
куљао
дим
,
као
из
каквог
вулкана
.
Наједаред
он
скочи
с
миндера
и
узе
живо
ходати
по
соби
.
Неколико
је
пута
испод
очију
погледао
на
Јелу
,
која
је
скукуљена
седела
ту
пред
њим
на
столичици
.
Изгледало
је
као
да
се
Ђорђе
нешто
двоуми
,
као
да
се
бори
и
ломи
.
Најзад
се
реши
и
проговори
.
—
Можда
није
ред
да
о
овим
стварима
говорим
с
тобом
,
са
женом
.
Оваке
ствари
људи
обично
деле
међу
собом
и
пријатељи
их
казују
један
другоме
.
Где
тога
нема
—
ту
их
човек
односи
са
собом
у
гроб
.
Тако
бих
чинио
и
ја
,
да
је
ово
каква
обична
,
каква
моја
лична
ствар
.
Али
ово
се
тиче
целе
земље
;
тиче
се
рада
и
напора
целога
једног
колена
,
па
би
била
и
штета
и
грехота
да
ове
ствари
остану
непознате
и
да
после
народ
проклиње
оне
који
нису
ни
за
шта
криви
,
и
који
су
јадни
учинили
све
што
им
је
било
у
снази
—
да
спасу
земљу
...
—
Да
су
друге
прилике
,
ја
бих
имао
коме
испричати
све
ово
.
Али
данас
су
времена
тешка
и
опасна
,
човек
мора
презати
и
од
сенке
своје
,
с
тога
се
ни
ја
не
смем
поверавати
никоме
другом
до
једино
теби
и
богу
.
Памти
сваку
реч
коју
ћеш
вечерас
чути
,
и
ако
ја
не
будем
жив
,
постарај
се
ти
бар
да
нађеш
кога
писменог
,
који
ће
побележити
све
ово
.
Бар
толико
да
нас
свет
и
у
гробу
невине
не
проклиње
.
После
ових
речи
Карађорђе
се
чисто
загрцну
и
ућута
;
мало
после
прокашља
се
и
опет
продужи
.
Глас
му
је
био
јасан
,
једар
,
али
пун
неке
туге
.
—
Највећа
клетва
пала
је
на
ме
и
моје
друштво
због
одласка
из
Србије
несретне
1813
.
године
.
Турци
су
притисли
земљу
,
цео
народ
није
могао
избећи
и
одселити
се
,
и
они
што
су
остали
да
подносе
најстрашније
муке
проклели
су
нас
прваке
што
смо
се
склонили
и
утекли
.
Њима
се
чинило
да
би
им
било
лакше
да
смо
и
ми
остали
,
па
да
заједнички
трпимо
и
гинемо
.
—
И
ако
знам
да
од
мртве
главе
ником
није
вајде
,
опет
мени
не
би
ни
на
ум
падало
да
остављам
Србију
,
да
се
ту
не
нађе
Руса
,
који
су
ме
одмах
узели
саветовати
да
се
уклоним
из
земље
.
Чак
су
ми
и
то
износили
да
ће
тиме
бити
учињена
велика
олакшица
народу
.
„
Кад
знадну
да
си
ти
преко
у
Аустрији
,
оставиће
обезглављен
народ
на
миру
.
На
против
,
ако
би
био
у
земљи
они
би
од
народа
презали
;
зазирали
би
да
свакога
часа
може
планути
нова
буна
и
не
би
дали
народу
зенути
.
—
Турске
потернице
крстариле
би
по
селима
и
дању
и
ноћу
,
и
народ
би
пропиштао
млеко
мајчино
.
“
—
Тако
су
ми
говорили
.
Ово
је
у
истини
било
овако
;
али
опет
зато
,
то
нису
били
никакви
разлози
,
јер
ја
не
бих
остао
у
земљи
да
се
од
Турака
кријем
,
већ
или
да
погинем
или
да
штогод
с
њима
погодим
и
углавим
.
Али
то
баш
оно
и
јесте
што
се
Русима
није
допадало
.
Они
никад
нису
дали
ни
да
се
помене
о
томе
,
да
ми
можемо
што
сами
за
се
удешавати
с
Турцима
.
Они
су
увек
хтели
да
то
све
иде
преко
њих
.
Док
се
бијемо
,
бијемо
;
ту
нас
понајчешће
остављају
саме
,
нити
су
се
икад
особито
журили
да
нам
повише
и
појаче
помогну
,
а
кад
дође
да
се
преговара
с
Турцима
и
да
се
углављује
мир
,
онда
ми
у
запећак
,
а
целу
ствар
предузимају
Руси
,
и
како
они
погоде
,
онако
нам
и
остане
;
како
нам
они
скроје
капу
,
онако
је
после
и
носимо
.
Ту
се
Карађорђе
пљесну
руком
по
челу
и
рече
чисто
очајно
:
—
Камо
моје
лепе
среће
,
да
сам
ја
још
раније
увидео
ово
што
сад
знам
,
па
да
сам
се
с
Турцима
погађао
одмах
,
кад
ми
се
први
пут
указала
згода
зато
.
Та
ја
бих
још
одмах
у
почетку
,
још
1807
.
год
.
ја
бих
добио
од
Турака
повластицу
да
се
Србија
уреди
као
вазална
кнежевина
,
која
би
Турској
плаћала
данак
,
а
иначе
у
земљи
управљало
би
се
по
својој
вољи
,
како
народ
хоће
...
—
Па
није
то
било
само
једанпут
!
За
ових
девет
крвавих
година
Турци
су
неколико
пута
давали
прилике
и
чисто
нас
нукали
да
се
сами
наравнамо
:
Али
ми
онда
дигли
главе
па
од
Руса
нигде
да
се
одвојимо
.
Карађорђе
дубоко
уздахну
.
—
У
осталом
,
ја
сам
и
хтео
,
ја
сам
нешто
и
покушавао
,
али
ту
се
испречише
остале
војводе
па
не
дадоше
ока
отворити
.
—
Да
су
Руси
истинска
браћа
,
да
је
њима
стало
до
нашега
добра
,
они
би
нас
помогли
чиме
могу
,
али
нас
не
би
везивали
да
се
морамо
увек
држати
с
њима
,
већ
би
нас
пустили
да
се
према
приликама
помажемо
,
како
нам
је
где
боље
и
лакше
.
Али
Руси
гледају
прво
своју
корист
и
волели
су
да
ми
и
пропаднемо
само
да
не
одемо
Шваби
или
Французу
у
друштво
.
Или
да
смо
с
њима
или
боље
да
нас
и
нема
.
То
је
њин
план
и
према
томе
удешавали
су
и
све
остало
.
С
тога
су
и
мене
измамили
из
Србије
да
не
бих
могао
ништа
предузимати
без
њих
.
Користили
су
се
мојом
забуном
,
у
којој
сам
био
после
тешке
болести
,
и
невољом
у
којој
се
налазила
земља
.
Кад
су
ме
мамили
,
мед
им
је
текао
из
уста
,
како
ће
ме
у
најкраћем
року
вратити
;
како
ће
ми
дати
читаву
једну
војску
ако
затреба
;
како
ће
казнити
Турке
што
нису
одржали
погодбу
,
утврђену
у
букурешком
миру
;
како
ће
Србија
опет
пропевати
само
док
они
једанпут
сврше
с
оним
актихристом
Наполеоном
,
па
после
,
од
свега
тога
не
би
ништа
.
Доцније
они
одоше
,
одоше
чак
у
Париз
,
ослободише
цео
свет
,
само
се
јадних
Срба
нико
не
сети
.
Узалуд
прота
Ненадовић
и
друге
српске
војводе
трче
за
царем
по
целој
Европи
;
узалуд
џоњају
по
читаве
месеце
пред
вратима
царевим
,
њих
нико
не
види
,
њих
нико
не
чује
,
њиним
јадима
нико
не
зна
лека
,
и
да
Милош
није
био
паметан
да
сам
с
Турцима
направи
каку
таку
погодбу
,
турска
сабља
би
још
и
данас
севала
по
Шумадији
,
браћа
Руси
за
цело
не
би
потекли
да
их
заклоне
.
Мене
опет
држе
овде
као
каква
роба
,
прате
ми
сваки
корак
и
не
дају
ми
никуд
маћи
.
Дали
нам
ово
мало
пензије
да
глођемо
,
па
сад
мисле
учинили
су
бог
зна
шта
за
Србију
.
Са
мном
је
дакле
учињена
једна
неправда
и
једна
обмана
.
С
тога
предај
деци
нашој
у
аманет
да
знају
и
упамте
:
проклет
био
ко
Русима
веровао
.
Од
њих
можеш
рачунати
само
на
оно
,
што
имаш
у
рукама
,
а
њина
обећања
празна
су
заваркивања
,
у
која
нико
не
треба
да
верује
.
—
Нека
ме
не
куне
српски
народ
.
Није
мене
страх
од
смрти
амо
довео
,
већ
су
ме
Руси
домамили
,
уверавајући
ме
да
ћу
тиме
учинити
добро
за
саму
земљу
.
После
овог
разговора
,
Карађорђе
чисто
одахну
,
као
да
му
се
с
груди
скинуо
тежак
камен
.
Али
то
није
било
све
што
је
притискивало
душу
његову
.
Мало
после
он
опет
узе
реч
.
Сад
је
говорио
о
своме
повратку
у
Србију
.
Из
његова
говора
јасно
се
видело
шта
га
тишти
.
Док
се
с
једне
стране
бојао
да
га
историја
не
осуди
као
кукавицу
и
страшљивца
,
који
је
у
најопаснијем
тренутку
утекао
из
земље
,
с
друге
стране
његову
је
душу
мучила
зебња
да
се
његов
повратак
у
Србију
не
протумачи
као
жудња
за
влашћу
и
насилнички
покушај
да
преотме
Милошу
господство
,
које
је
овај
својим
јунаштвом
и
својом
памећу
стекао
.
Око
тога
се
сад
и
врзао
цео
говор
Карађорђев
.
—
Враћам
се
у
Србију
и
није
ми
друкчије
,
но
као
оно
мртвацу
кога
окупају
да
га
мету
у
мртвачки
сандук
.
Ја
не
мислим
више
о
животу
,
а
имао
би
само
једну
жељу
,
да
поштено
и
као
човек
умрем
.
Ово
ти
казујем
с
тога
,
што
многи
мисле
да
ја
одлазим
власти
ради
.
Желео
бих
живота
,
желео
бих
успеха
,
али
само
толико
да
покајем
ранију
погрешку
и
да
осигурам
успех
послу
кога
се
лаћам
.
Толико
људи
полажу
на
ме
сву
наду
своју
и
верују
да
сав
успех
од
мене
зависи
.
Да
ми
је
да
то
њихово
надање
не
остане
напразно
!
Ах
,
само
да
ми
је
то
постићи
!
Ђорђе
устаде
и
узе
ходати
по
соби
.
—
Најгоре
се
бојим
—
говорио
је
он
даље
—
погинућу
убрзо
,
а
нећу
имати
кад
да
учиним
ништа
,
по
чему
би
се
видело
зашто
сам
се
повратио
у
Србију
,
па
ће
ми
после
товарити
на
врат
и
оно
што
ми
никад
није
ни
на
ум
падало
.
Ја
се
не
враћам
у
Србију
,
да
што
тражим
,
да
поново
што
течем
за
се
,
не
идем
ја
тамо
да
што
узмем
већ
да
дам
још
једино
добро
што
ми
је
остало
,
а
то
је
овај
голи
живот
!
—
Тек
ако
постигнем
успех
,
моћи
ћу
да
докажем
да
се
нисам
грабио
за
власт
,
јер
ће
свет
видети
како
добровољно
уступам
другоме
оно
што
ми
је
у
руци
.
Не
буде
ли
успеха
,
нико
ми
неће
веровати
и
рећи
ће
:
„
хтео
је
али
није
могао
“
.
Ето
,
зато
чинићу
све
што
могу
,
да
дођем
до
успеха
!
—
Било
је
доба
,
кад
се
и
мени
отимало
срце
за
славом
,
за
именом
,
за
влашћу
.
Сад
сам
свега
сит
;
све
ми
је
дотужало
;
једино
што
би
желео
:
—
било
би
ми
мило
да
видим
ону
јадну
земљу
да
се
једном
смири
,
да
преболе
дубоке
ране
,
које
су
јој
и
пријатељи
и
непријатељи
хотимице
и
нехотице
наносили
.
Мило
би
ми
било
и
,
чини
ми
се
,
душа
би
ми
се
и
с
онога
света
радовала
,
да
видим
овај
измучени
народ
да
једном
дахне
душом
,
да
дигне
главу
,
да
прибере
разгнану
поробљену
чељад
своју
;
да
огради
порушена
огњишта
своја
,
да
засеје
и
обради
напуштена
и
запарложена
поља
своја
;
да
опет
пропоју
порушене
богомоље
српске
;
да
се
из
шума
и
гудура
поврате
одбегли
калуђери
и
учитељи
српски
;
да
друмови
и
поља
српска
опет
буду
безбедни
и
сигурни
,
да
не
мора
стрепити
за
главу
и
част
своју
ко
се
год
мало
макне
од
дома
свога
;
једном
речи
,
да
народ
једном
слободно
погледа
очима
,
да
одахне
и
да
благодарно
сме
рећи
:
„
Ово
смо
с
Ђорђем
стекли
и
извојевали
—
бог
да
га
прости
!
“
—
Ето
,
то
је
једино
,
то
је
све
што
ја
желим
.
И
једина
милост
,
за
коју
још
молим
бога
то
је
,
да
ми
подари
толико
живота
да
ово
својим
очима
видим
,
да
ову
победу
дочекам
,
па
бих
онога
тренутка
задовољно
склопио
очи
и
рекао
бих
да
умирем
као
најсрећнији
човек
на
свету
.
Карађорђе
је
на
махове
застајао
у
говору
,
као
да
је
хтео
да
одахне
или
да
даде
жени
времена
да
што
и
она
рекне
,
ако
би
што
хтела
рећи
.
Но
она
је
ћутала
и
нетремице
гледала
у
њега
,
а
он
је
онда
продужавао
:
—
Од
кад
сам
отишао
,
нашло
их
се
који
су
ме
узели
оптуживати
да
сам
био
преко
мере
строг
и
суров
;
да
сам
убијао
људе
,
палио
и
раскопавао
домове
,
истребљивао
читаве
породице
.
Прстом
су
показивали
и
говорили
:
„
ево
,
ову
је
кућу
Карађорђе
ископао
!
“
Да
би
показали
како
сам
ја
био
крвожедна
звер
и
убијао
људе
не
из
велике
нужде
и
невоље
,
већ
од
беса
и
ината
.
Причали
су
од
уста
до
уста
како
сам
ја
одашиљао
моје
момке
чак
у
друге
далеке
нахије
да
тамо
побију
рођаке
каква
човека
,
који
је
ту
код
мене
штогод
скривио
.
Ето
видиш
,
како
сад
свет
говори
.
А
ти
бар
знаш
,
како
ми
је
увек
бивало
после
таквих
несрећа
!
Сваку
такву
казну
ја
после
тешко
одболујем
и
по
читаве
месеце
идем
мрачан
,
натуштен
и
отрован
.
—
Нико
не
зна
шта
ми
је
;
нико
не
слути
са
чега
сам
ја
тако
зловољан
и
жалостан
;
ја
идем
,
послујем
,
изгледам
здрав
,
а
у
истини
мени
је
болна
и
преболна
сама
душа
,
на
срцу
моме
стоји
огромна
,
разјапљена
крвава
рана
—
и
то
је
све
због
тих
страшних
и
несретних
кажњавања
.
Казнећи
друге
,
ја
увек
казним
и
сама
себе
.
Али
оне
крваве
ране
на
срцу
моме
људске
очи
не
виде
и
људи
веле
:
„
Ђорђе
је
здрав
;
њему
је
добро
,
он
не
мари
!
“
А
што
ја
по
читаве
дане
реч
не
проговорим
;
што
ми
се
по
читаве
недеље
дана
чело
не
разведри
,
што
по
читаве
месеце
идем
мрачан
као
мркла
ноћ
,
зато
они
веле
:
„
така
му
је
нарав
!
“
Да
,
да
:
„
така
му
је
нарав
!
“
Јес
ја
нисам
човек
;
мене
срце
не
вуче
за
весељем
,
за
радошћу
,
за
срећом
!
...
Карађорђе
застаде
,
преко
његова
распаљена
погледа
као
да
прелете
лак
,
влажни
облачић
,
потом
настави
живо
:
—
Јес
,
кажњавао
сам
,
убијао
,
палио
и
раскопавао
куће
,
истребио
сам
читаве
породице
,
али
сам
дотерао
дотле
,
да
је
шака
Срба
,
шака
јучерашњих
робова
разбијала
са
сигурношћу
три
четири
пута
јаче
војске
султанове
,
најбоље
војске
што
их
има
под
сунцем
...
У
страшној
битци
на
Суводолу
,
према
мени
је
стајала
скоро
цела
Арбанија
,
све
бирани
јунаци
,
све
лавови
а
не
људи
,
и
ми
смо
с
двапут
мањом
силом
смрвили
и
развејали
војску
као
оно
кад
неодољива
холуја
дохвати
и
разнесе
стог
сламе
.
—
Десет
година
ратовања
јако
је
уздигло
војнички
дух
народни
—
продужавао
је
Карађорђе
све
живље
и
живље
—
и
то
је
била
за
народ
читава
ратничка
школа
.
Па
опет
какву
је
муку
имао
Милош
,
кад
је
покушао
поново
да
подигне
народ
.
Изашли
на
Љубић
,
па
се
у
најнесретнијем
тренутку
разбежали
.
И
да
није
било
срећна
случаја
да
Ћаја
паша
погине
,
цео
би
покрет
био
угушен
одмах
у
клици
.
—
А
шта
сам
тек
ја
имао
да
савлађујем
!
Дуговечно
робовање
убило
у
народу
и
понос
,
и
јунаштво
,
и
наду
,
и
начинило
од
људи
најгаднију
животињу
,
која
само
дрхти
за
свој
злехуди
живот
.
Кудгод
се
окренеш
,
пуно
страшљиваца
и
издајица
,
готових
да
од
страха
служе
Турцима
против
своје
рођене
браће
.
На
сваком
кораку
неверство
,
издаја
,
шпијунисање
,
кукавичлук
.
Казним
једнога
,
а
сутра
је
место
њега
једног
њих
десет
пошло
истим
путем
и
трагом
.
Данас
казним
једног
брата
—
сутра
други
брат
понавља
ту
исту
погрешку
.
Шта
ми
је
онда
остајало
друго
но
да
ударим
у
строгост
,
која
јесте
свирепа
,
али
бар
и
лечи
зло
у
корену
.
Јес
,
за
издају
непријатељу
ја
сам
наређивао
да
се
истреби
цела
издајникова
породица
,
али
то
је
после
и
нагнало
целу
фамилију
да
пазе
један
на
другога
,
и
да
један
другоме
не
даду
да
погреше
.
Кад
знају
да
ће
цела
фамилија
да
страда
због
издаје
једнога
члана
,
онда
они
сами
воде
један
над
другим
најстрожију
контролу
и
не
даду
један
другоме
макнути
.
Јес
,
моје
су
казне
биле
страшне
,
али
оне
су
једине
биле
кадре
да
од
распуштених
народних
гомила
направе
уредну
,
послушну
,
дисциплиновану
војску
,
чијој
би
дисциплини
могле
позавидити
многе
царске
војске
!
...
Али
што
ја
теби
ово
говорим
.
Ти
си
женска
глава
,
али
ти
ово
знаш
тако
исто
добро
,
као
и
ја
.
Да
ми
је
да
се
с
онима
разговорим
што
ме
сад
беде
!
Али
знаду
и
они
све
то
,
али
они
неће
сад
да
знаду
то
.
Згодније
им
је
да
се
граде
невешти
.
Али
ако
,
ако
!
...
Карађорђе
дубоко
уздахну
,
седе
и
зарони
главу
међу
шаке
.
Дуго
је
тако
ћутао
.
Изгледало
је
као
да
га
за
тренутак
бејаше
украо
сан
.
Карађорђевица
устаде
полако
и
на
прстима
изађе
напоље
,
па
се
мало
доцније
врати
с
лончетом
добре
црне
каве
.
Ђорђе
диже
главу
и
погледа
је
.
—
Много
си
говорио
,
па
ти
се
и
грло
осушило
Узми
попиј
каву
,
разгалиће
те
—
рече
она
нежно
и
мило
.
Он
ћутећки
пружи
руку
,
узе
шољу
и
опет
задими
.
Ћутао
је
и
сркао
каву
,
полако
пуштајући
густе
димове
.
Кад
доврши
каву
и
лулу
он
скочи
:
—
Јело
,
жено
моја
!
Ја
одлазим
и
бог
свети
зна
,
да
ли
ћемо
се
икад
више
видети
.
Сва
је
прилика
да
нећемо
—
тако
ми
се
нешто
слути
!
Али
како
било
да
било
,
памти
и
кажи
коме
устреба
то
:
„
Ђорђе
одлази
у
Србију
да
учини
своју
последњу
дужност
као
Србин
.
Он
не
тражи
ништа
за
се
;
он
одлази
да
посвети
роду
још
једино
добро
које
има
—
живот
свој
...
Данас
је
петак
.
Рачунам
да
ћу
у
Србији
бити
у
идућу
среду
најдаље
.
До
прве
,
до
друге
недеље
,
већ
ћеш
чути
гласе
из
Србије
.
Док
ти
ја
не
пратим
човека
,
немој
се
никуд
кретати
.
То
су
биле
његове
последње
речи
у
дугом
поверљивом
пријатељском
разговору
...
И
Јела
се
сад
сећала
свега
тога
,
живо
,
јасно
,
неодољиво
.
На
трепавицама
јој
застадоше
сузе
.
Она
их
обриса
и
врати
се
у
кућу
,
где
су
се
деца
већ
почела
мешкољити
и
будити
се
.
XИ
БЕГСТВО
И
ПОТЕРА
Друг
,
с
којим
је
Карађорђе
путовао
,
био
је
родом
Грк
,
по
имену
Наум
Крпара
,
али
је
знао
добро
српски
,
јер
се
много
бавио
по
јужним
крајевима
Русије
,
где
је
тада
било
доста
Срба
.
Од
кад
се
приближио
Карађорђу
,
Наум
му
је
служио
као
повереник
,
као
писар
и
посредник
,
нарочито
у
односима
с
хетеријом
.
Наум
је
и
сам
био
члан
хетерије
и
нарочито
је
код
српских
емиграната
заступао
њене
интересе
,
живо
и
успешно
,
што
му
је
јако
дизало
углед
у
овој
великој
и
моћној
дружини
.
Крпара
је
био
човек
врло
умешан
у
опхођењу
с
људима
,
јако
обазрив
у
сваком
послу
,
а
уз
то
необично
храбар
и
одважан
,
што
се
Карађорђу
највише
допало
,
јер
је
одмах
уочио
ту
одличну
црту
код
Крпаре
.
Све
ове
особине
учиниле
су
те
је
хетерија
Науму
била
поверила
велеважни
задатак
—
да
буде
као
нека
њена
(
хетерина
)
контрола
над
српским
вођом
,
и
да
је
тачно
извештава
о
свима
радњама
његовим
.
Поверење
што
га
је
Крпара
уживао
код
самога
Карађорђа
,
нарочито
му
је
олакшавало
да
што
боље
испуни
задатак
који
су
му
грчки
родољуби
поверили
.
Али
сем
тога
задатка
,
Наума
је
само
срце
вукло
да
се
нађе
крај
Карађорђа
и
да
буде
у
његовој
близини
.
Као
јунак
човек
,
он
је
био
жудан
боја
и
мегдана
,
а
рачунао
је
да
ће
их
понајбрже
наћи
,
ако
се
држи
уз
Карађорђа
.
Дружећи
се
са
српским
емигрантима
,
све
људима
који
су
играли
велике
и
значајне
улоге
у
славној
десетогодишњој
борби
за
ослобођење
,
Наум
се
био
упознао
са
свима
великим
ратним
успесима
српским
,
знао
је
места
где
се
што
догодило
,
знао
је
од
прилике
како
је
шта
текло
,
и
тако
је
мало
по
мало
,
по
причању
и
казивању
других
,
научио
да
воли
и
поштује
Србију
;
да
жуди
за
њом
и
да
је
сматра
као
другу
домовину
своју
.
Међутим
,
још
од
самога
почетка
,
како
су
се
познали
,
између
Карађорђа
и
Наума
било
се
утврдило
неко
особито
зближење
.
Изгледало
је
,
као
да
су
се
среле
и
познале
две
јуначке
душе
и
одмах
се
загрлиле
,
да
тако
после
остану
до
у
саму
смрт
.
А
да
је
било
каква
видовита
ока
,
оно
би
јамачно
могло
прозрети
и
то
,
како
је
тајанствена
рука
смрти
већ
била
ударила
свој
кобни
жиг
уништења
на
обадва
ова
поносна
и
јуначка
чела
.
Путујући
из
Хотина
за
Кишињев
на
колима
,
Карађорђе
и
Наум
махом
су
ћутали
.
Карађорђе
се
чешће
губио
у
далеке
мисли
и
у
прошлости
и
у
будућности
,
а
Наум
га
није
хтео
трзати
и
ометати
.
А
кад
се
овда
онда
и
проговорила
по
која
реч
,
она
се
опет
тицала
оне
главне
замисли
,
која
је
сад
обузимала
сву
душу
наших
путника
.
Тако
ће
једном
упитати
Наум
,
шта
мисли
Ђорђе
,
где
је
за
сад
највећа
опасност
за
ствар
,
којој
су
се
одали
.
Карађорђе
брижно
махну
главом
и
рече
:
—
Све
што
је
—
за
сад
је
овде
у
Русији
.
Овдашње
власти
могу
омести
све
и
покварити
целу
ствар
.
Ако
одавде
срећно
одемо
,
ствар
је
већ
у
пола
добијена
—
тврдио
је
Карађорђе
.
—
Онда
ћемо
ми
морати
да
путујемо
кришом
,
па
чак
и
под
туђим
именом
—
примети
Наум
.
Карађорђе
климну
главом
одобравајући
,
—
Но
како
ћемо
доћи
до
пасоша
?
На
то
се
сад
врло
строго
пази
,
особито
у
пограничним
местима
.
—
Побринуто
је
за
све
.
Наши
пријатељи
из
Петробурга
све
су
нам
спремили
—
рече
Карађорђе
мирно
.
—
Само
припази
сад
кад
будемо
улазили
у
Кишињев
да
познамо
човека
који
нас
чека
.
На
томе
је
разговор
опет
прекинут
.
Тројка
је
јурила
преко
непрегледних
бесарабских
равница
,
а
два
путника
опет
се
удубише
у
читаве
облаке
свакојаких
мисли
.
Тако
се
путовало
све
даље
и
даље
.
Жарки
летњи
дан
био
је
на
измаку
;
сунце
се
већ
бејаше
давно
смирило
,
а
на
далеком
равном
обзорју
још
је
трептало
силно
руменило
,
налик
на
одсјај
каква
огромна
пожара
,
који
се
губио
тамо
негде
,
чак
тамо
иза
саме
ивице
пространа
видика
.
Баш
у
тај
мах
на
кишињевском
друму
указа
се
обична
руска
тројка
,
покривена
арњевима
,
које
беше
попао
дебео
слој
прашине
.
Уморни
коњи
касали
су
малим
касом
,
који
је
почешће
прелазио
у
обичан
ход
.
Испод
арњева
,
овда
онда
,
промаљала
се
глава
средовечна
,
црномањаста
човека
,
па
пошто
би
разгледала
околину
,
тек
би
је
нестало
под
заклоном
.
Међутим
друм
,
који
је
у
почетку
био
пуст
,
све
је
више
оживљавао
.
Сретали
су
се
путници
,
радници
,
возари
,
посленици
пешке
и
на
коњу
;
деца
са
стоком
,
гомиле
жена
,
које
су
се
враћале
с
рада
и
читави
чопори
ситне
и
крупне
стоке
.
Што
је
тројка
више
измицала
напред
,
ова
сретања
су
бивала
све
чешћа
,
а
међутим
,
при
сваком
сусрету
из
кола
се
појављивала
средовечна
глава
и
брижљиво
је
загледала
све
с
којима
се
њена
тројка
сретне
.
Ова
честа
сретања
,
показивала
су
,
да
се
наши
путници
примичу
каквом
повећем
месту
,
у
које
се
и
стицао
сав
овај
свет
што
врви
широким
равним
друмом
.
Но
близина
каква
повећа
града
опажала
се
и
иначе
,
већ
се
чуло
оно
неразговетно
брујање
,
онај
шумни
дах
великога
града
,
који
се
често
опажа
на
читав
сахат
хода
.
Овда
онда
кад
би
на
друму
за
тренутак
замукло
клопарање
кола
и
јаукање
стоке
,
кроз
вечерњи
сутон
чуло
се
велико
брујање
црквених
звона
.
Карађорђе
скиде
шубару
и
усрдно
се
трипут
прекрсти
—
да
л
’
ти
чујеш
јеку
звона
?
—
упита
он
свога
сапутника
.
Ово
сигурно
звони
на
вечерње
,
сутра
је
света
недеља
.
Крпара
скиде
капу
,
па
се
и
сам
прекрсти
.
—
Јес
,
звоне
звона
—
рече
он
.
Још
мало
па
ћемо
у
град
,
а
онога
човека
још
нема
.
Карађорђе
не
одговори
ништа
,
већ
опет
промоли
главу
испод
арњева
и
дуго
је
разгледао
целу
околину
.
—
Нема
ништа
—
рече
он
кад
се
опет
врати
под
арњеве
.
Бојим
се
да
тога
човека
није
што
омело
.
Међутим
,
тројка
већ
стиже
у
град
;
крајње
раштркане
куће
по
румунској
махали
већ
су
настајале
;
и
лево
и
десно
у
сумраку
се
лепо
видело
како
кроз
отворена
врата
овде
онде
сија
из
кућа
разбуктана
ватра
.
Тројка
се
кретала
полако
,
држећи
се
главне
широке
улице
.
Али
тек
што
бејаше
минула
крајње
куће
,
из
побочна
сокачића
с
десна
испаде
висок
космат
,
просед
човек
и
упути
се
право
пред
коње
и
заустави
их
.
И
Карађорђе
и
Наум
промолише
главе
да
виде
шта
је
.
Видећи
непозната
човека
пред
коњима
,
они
га
обојица
скоро
у
један
мах
упиташе
шта
хоће
.
—
Ја
чекам
моје
људе
,
и
ако
се
не
варам
ви
сте
то
—
рече
старац
чисто
српски
,
и
приђе
ближе
Ђорђу
и
Науму
.
С
којим
еспапом
радите
ове
године
?
—
упита
га
Карађорђе
.
—
Тргујемо
лисичијим
кожама
—
рече
старац
јасно
,
и
наже
се
да
боље
загледа
двојицу
незнаних
путника
.
—
Он
је
.
Окрените
кола
за
њим
—
прошапута
Ђорђе
Науму
,
и
тројка
поврте
десно
у
прву
тесну
улицу
.
Вијугајући
из
једне
криве
улице
у
другу
,
тројка
с
нашим
путницима
зађе
прилично
дубоко
у
тако
звану
румунску
махалу
.
Пред
њом
је
ишао
као
вођ
онај
исти
старац
што
је
пресрете
,
док
се
најзад
не
заустави
пред
опалом
вратницом
,
иза
које
се
видео
густ
воћњак
.
Утерају
кола
унутра
,
где
их
пресрете
дечко
,
који
прихвати
коње
,
а
старац
поведе
госте
у
скромну
,
ониску
кућицу
,
која
се
с
улице
није
ни
видела
из
густа
шљивика
.
—
Овде
сте
безбедни
и
склоњени
;
будите
као
у
својој
кући
,
па
и
ако
је
дом
сиротан
,
богато
је
срце
и
може
се
наћи
све
што
затреба
добрим
људима
—
рече
старац
усрдно
,
уводећи
госте
у
кућу
.
Мало
затим
он
додаде
:
—
колико
знам
,
на
конаку
ће
остати
овде
само
један
од
вас
.
Он
нека
заповеда
,
цела
му
је
кућица
на
расположењу
,
а
ту
је
и
дечко
да
га
услужи
.
Другоме
од
вас
,
који
ће
поћи
у
град
,
стојим
ја
на
расположењу
,
кадгод
заповедите
.
Карађорђе
није
говорио
ништа
;
спусти
се
на
малу
столичицу
и
као
да
бејаше
замишљен
.
Наум
захвали
старцу
,
и
рече
да
ће
он
ту
остати
;
после
му
показа
очима
на
Карађорђа
и
прошапута
—
за
остало
како
нареди
господар
!
Кад
се
већ
добро
ухватио
сумрак
,
Карађорђе
устаде
да
пође
.
Старцу
рече
само
толико
да
га
одведе
до
Чолак
-
Антине
куће
,
а
после
се
може
вратити
.
Науму
додаде
:
—
Ти
се
одмори
ту
.
До
пред
зору
слободно
можеш
спавати
безбрижно
—
а
дотле
доћи
ћу
и
ја
.
Изашав
на
улицу
,
Карађорђе
рече
старцу
:
—
Удри
најкраћим
путем
,
стриче
.
Старац
пође
напред
;
пређоше
неколико
улица
ћутећки
.
Изађоше
на
чаршију
.
На
лепом
летњем
вечеру
многи
свет
седео
је
пред
ониским
дућанима
;
деца
су
се
у
гомилицама
играла
по
улици
.
Старац
и
Ђорђе
ишли
су
левом
страном
чаршије
,
корачајући
крупним
корацима
.
Наједаред
старац
се
осврте
и
проговори
полако
:
—
Ево
овде
!
—
затим
пресече
улицу
и
на
другој
страни
заустави
се
пред
дућанићем
,
пред
којим
су
расла
два
огромна
јаблана
.
—
Овде
је
дућан
,
а
кућа
је
унутра
у
авлији
.
Ми
ћемо
обићи
овуда
—
рече
старац
и
гурну
мали
капиџик
,
па
проведе
Ђорђа
тесним
пролазом
између
две
куће
.
—
Овде
је
велиш
—
рече
Ђорђе
,
кад
уђоше
унутра
.
Старац
потврди
.
Ђорђе
му
рече
да
се
он
сад
може
вратити
.
На
старчево
питање
да
ли
да
дође
доцније
,
Ђорђе
одговори
да
није
потребно
.
—
Ја
ћу
и
сам
наћи
пут
,
ти
се
врати
.
Само
спремите
све
што
треба
да
не
буде
пометње
и
чекања
кад
ја
дођем
.
На
томе
се
растадоше
.
Старац
се
врати
,
а
Карађорђе
се
упути
кући
,
у
којој
је
већ
горела
свећа
и
закуца
на
затворена
врата
.
Из
куће
испаде
омалено
црнпурасто
девојче
од
својих
13—14
година
,
које
се
трже
кад
угледа
непозната
човека
.
Карађорђе
назва
:
добро
вече
!
и
упита
:
—
је
ли
ти
,
душо
,
бабо
код
куће
?
Тек
сад
познаде
га
девојче
,
брже
припаде
руци
и
рече
да
отац
није
ту
,
мало
час
је
изашао
у
чаршију
,
али
ту
су
чика
Крага
и
чика
Стојан
(
Симић
)
.
Дете
уведе
Карађорђа
у
собу
и
даде
му
столицу
да
седне
.
—
Шта
раде
Стојан
и
Крага
?
—
упита
он
седајући
.
—
Баш
сад
сеју
бурмут
,
деда
.
И
ја
сам
им
до
сад
помагала
.
Да
их
викнем
?
Како
ће
се
обрадовати
,
кад
чују
да
си
ти
дошао
!
Баш
јутрос
су
говорили
,
па
чика
Стојан
вели
,
да
ти
овога
лета
нећеш
ни
долазити
из
Петробурга
.
—
Е
,
ето
дођох
!
...
Хајд
баш
,
јави
им
!
А
они
су
,
ваљда
,
овде
у
кући
?
Јамачно
сте
се
од
скора
овде
доселили
?
—
рече
Карађорђе
разгледајући
по
соби
.
—
О
Ђурђеву
-дне
,
деда
.
А
пре
знаш
где
смо
били
.
Овде
је
прво
узео
био
кућу
чика
Стојан
због
дућанића
,
да
му
је
згодније
продавати
бурмут
.
Но
кућа
је
била
за
њега
самог
велика
,
те
понуди
и
бабу
.
А
њих
ево
овде
—
чује
се
сито
како
лупа
!
Све
ово
девојче
изговори
у
лету
,
у
трку
,
док
удариш
длан
о
длан
,
и
док
су
јој
последње
речи
лебделе
на
уснама
,
ње
нестаде
иза
ониских
,
старих
почађалих
врата
.
Запасани
дугачким
бошчама
и
обојица
црни
као
угљари
,
Крага
и
Стојан
Симић
баш
су
довршивали
повећу
партију
бурмута
,
кад
у
собу
ускочи
лаконого
девојче
и
зајапурено
од
радости
повика
:
—
Чика
Стојане
,
чика
Краго
,
реците
драгичка
!
Знате
ко
је
овде
!
Деда
...
Деда
Ђока
!
...
Ево
га
у
соби
!
...
Сад
је
дошао
!
Казала
сам
му
да
сте
овде
,
па
он
вели
,
хајд
баш
,
викни
их
!
Што
се
згледате
?
Мислите
,
ја
се
шалим
?
Није
,
очију
ми
!
Ево
га
овде
у
соби
.
Ево
изађите
да
га
видите
—
брбљало
је
девојче
подигравајући
од
радости
.
Али
видећи
да
људи
још
стоје
забезекнути
,
она
прискочи
Стојану
,
трже
му
бурмутско
сито
из
руку
и
додаде
живо
:
—
Ама
,
што
си
се
смрзао
,
чика
Стојане
,
ако
бога
знаш
?
Остави
то
сито
,
дај
га
овамо
мени
,
па
одите
да
вас
отресем
од
прашине
и
да
се
мало
умијете
,
не
смете
овако
изаћи
пред
деду
.
Као
Арапи
сте
црни
од
тога
бумута
!
И
не
знам
како
се
то
увек
упрљате
по
образу
?
Ето
,
и
ја
сам
радила
,
па
ја
опет
нисам
тако
црна
.
Ви
не
умете
да
се
чувате
,
хватате
се
гаравим
рукама
по
образу
,
а
и
знојите
се
.
Него
дед
овамо
!
...
Док
је
овако
брбљало
као
чегртаљка
,
весело
девојче
већ
бејаше
прискочило
и
одрешило
Симићу
бошчу
,
коју
бацну
у
страну
и
њега
повуче
за
рукав
и
посу
му
одмах
да
се
умије
ту
у
соби
,
у
углу
.
—
Дед
и
ти
чика
Краго
!
Ходи
и
тебе
да
полијем
;
ево
вам
и
ове
чисте
бошче
,
па
се
убришите
...
Хајд
ви
сад
,
а
ја
отрчах
деди
да
не
седи
сам
.
Симић
и
Крага
хитали
су
да
се
очисте
да
што
пре
изађу
пред
Карађорђа
,
али
се
на
обојици
опажало
да
су
узбуђени
и
сметени
.
Окретали
су
се
тамо
амо
и
по
2—3
пута
узимали
једну
исту
ствар
и
опет
је
остављали
.
Најзад
се
опремише
и
изађоше
—
Симић
напред
а
Крага
за
њим
.
Кад
се
јавише
,
Карађорђе
устаде
да
се
с
њима
поздрави
.
Пружи
им
руку
да
се
рукују
,
но
они
обојица
уграбише
и
пољубише
га
у
руку
.
—
Јесте
ли
живи
,
јадни
!
—
упита
их
Ђорђе
гласом
пуним
саучешћа
.
—
Па
ето
живи
смо
,
господару
;
али
јадан
је
ово
живот
.
Сад
смо
постали
бурмуџије
;
градимо
и
продајемо
бурмут
,
да
заслужимо
парче
хлеба
!
—
рече
Симић
жалосно
,
а
очи
су
му
биле
пуне
суза
.
—
Пропали
смо
ти
,
господару
,
као
нико
наш
.
Гдегод
је
била
која
цркавица
све
се
појело
.
Што
је
било
мало
бољих
хаљина
и
то
се
испродавало
.
Већ
смо
догнали
да
са
жена
скидамо
и
за
хлеб
продајемо
њине
женске
наките
!
Ако
нас
је
ко
клео
,
баш
нас
је
уклео
—
рече
Крага
тужно
,
и
убриса
очи
...
Али
и
не
маримо
што
се
сиротује
;
на
неки
довлет
нисмо
ни
научили
.
Ама
ме
сама
душа
боли
што
овде
овако
чамуњамо
и
пропадамо
као
робље
незаробљено
,
а
могли
би
тамо
у
Србији
бити
од
вајде
и
себи
и
другима
,
само
да
је
некога
начина
да
се
оде
.
Крага
замуцну
,
као
да
га
нешто
стеже
за
гушу
,
али
се
брзо
отресе
и
продужи
.
—
Али
како
да
одеш
?
У
џепу
ни
гроша
,
а
овде
не
даду
о
томе
ни
поменути
.
Пре
неки
дан
наговестим
нешто
нашем
полициском
приставу
(
члан
полиције
)
а
он
се
накостреши
,
не
даде
ми
ни
реч
изустити
.
—
Ћут
!
—
вели
—
о
томе
не
помињи
;
да
чује
префект
обесио
би
и
мене
и
тебе
.
“
—
Тако
он
!
А
отуд
из
Србије
гуде
још
црње
и
горе
.
Као
да
нисмо
и
ми
јуче
отуд
.
Гледају
на
нас
као
на
душмане
,
и
веруј
да
би
нас
плотунима
дочекали
да
тамо
одемо
.
То
је
,
што
ме
најгоре
коље
.
Јер
да
су
они
тамо
у
Србији
друкчији
,
све
би
нама
одовуд
било
лако
.
Ишчупали
би
се
како
било
из
ових
ноката
и
пребегли
у
Србију
.
Али
тамо
би
дигли
на
нас
хајку
као
на
бесне
вукове
—
рече
Крага
и
уздахну
дубоко
.
И
Карађорђе
уздахну
дубоко
.
—
И
код
вас
исти
јади
.
Ја
сам
мислио
само
мене
море
те
црне
мисли
!
...
Он
махну
руком
преко
очију
,
скиде
шубару
,
мету
је
на
колено
,
смакну
косу
с
чела
и
настави
:
—
Али
и
томе
ће
доћи
крај
.
Овако
не
може
дуго
остати
.
Не
треба
очајавати
.
А
и
у
Србији
мора
ускоро
духнути
други
ветар
.
Имате
ли
каквих
скорашњих
вести
отуда
?
Кад
сте
добили
абер
из
Србије
последњи
пут
?
У
Хотину
се
чуло
да
је
Милош
писао
нека
писма
и
позивао
старе
војводе
да
се
врате
.
Знате
ли
ви
овде
што
о
томе
?
—
Ми
смо
чули
,
господару
,
да
је
Милош
тебе
позивао
и
кажу
да
је
теби
писао
.
Ми
овде
то
толико
што
смо
чули
,
а
нама
није
нико
ништа
доносио
,
нити
нас
је
ко
што
питао
.
Но
ми
смо
се
радовали
за
те
.
Као
велимо
,
да
хоће
дати
бог
само
да
се
ти
једном
вратиш
у
Србију
,
па
би
после
све
друго
било
лако
,
рече
Симић
.
Карађорђе
климну
главом
у
знак
потврде
,
али
не
рече
ништа
.
Тек
што
је
прилично
поћутао
он
додаде
:
—
без
царскога
допуштења
не
би
ми
дали
никуд
маћи
одавде
.
На
понуду
Карађорђеву
поседаше
и
њих
двојица
.
Разговор
је
још
с
почетка
био
срдачан
,
али
опет
некако
службен
и
затегнут
.
Но
сад
се
мало
по
мало
кравио
и
постајао
све
топлији
.
А
предмет
разговора
био
је
увек
исти
,
све
то
,
те
то
:
жудња
за
Србијом
и
жеља
да
се
што
пре
опет
тамо
врате
.
Карађорђе
је
распитивао
за
остале
војводе
што
су
живели
у
Кишињеву
или
у
околини
по
мушијама
.
Нарочито
је
разбирао
за
војводу
Луку
Лазаревића
,
Ненадовића
,
Илију
Чарапића
и
друге
главније
људе
из
Србије
.
Распитивао
је
шта
ли
они
мисле
,
чему
се
надају
,
да
ли
помишљају
на
повратак
у
Србију
и
на
какав
начин
.
Симић
му
је
казивао
што
је
знао
.
Све
су
војводе
махом
ту
у
Кишињеву
.
Раде
ко
се
чега
прихватио
.
За
Србијом
жуде
сви
,
али
немају
начина
да
се
врате
,
и
тако
чекају
.
Разговарајући
о
свему
томе
,
Симић
и
Крага
плакали
су
и
вајкали
се
за
жалосно
стање
у
које
су
сад
сви
од
реда
запали
.
Сви
ти
разговори
свршавали
су
се
надом
:
ваљда
ће
и
свемоћни
руски
цар
на
њих
једном
погледати
својим
благим
оком
и
наћи
пута
и
начина
да
се
