знам,
рећи
ће
Јоле
више
,
да
би
мало
ајнака
затурио
и
дружину
развеселио
.
Како
се
све
на
свету
мења
!
Онда
би
мој
побро
и
Секулу
и
Феђу
и
Белобрка
па
и
Тому
Брицу
попио
у
чаши
воде
,
а
сад
?
Исповедају
једна
начела
!
...
—
Побратиме
,
метни
капу
на
колено
па
с
њом
шалу
збијај
!
Ја
данас
нисам
за
шалу
,
осече
се
газда
Вуле
и
лепо
се
могло
видети
како
му
се
запламтише
образи
од
љутине
...
.
Ви
мене
сви
знате
.
Ми
смо
данас
остављени
да
сами
себе
и
своја
имања
бранимо
од
сваке
у
бога
напасти
,
па
и
од
самога
угарка
...
.
Ето
,
ја
седим
овде
,
а
памет
ми
је
тамо
,
где
сам
и
свој
живот
уложио
...
—
Море
оставите
се
људи
шале
!
Ово
није
за
шалу
,
упашће
му
у
реч
г
.
учитељ
.
Зар
не
видите
,
да
смо
сви
пошли
некуд
куда
нико
живи
излаза
не
зна
...
Мени
се
чини
,
а
дај
Боже
да
се
ја
преварим
,
да
наше
патње
тек
сад
иду
.
Тешки
су
греси
који
ову
земљу
притискују
...
.
Нас
још
жеже
невина
крв
,
проливена
у
црном
Кошутњаку
...
.
Почнимо
од
Косова
,
од
косовске
вечере
!
...
Вековне
нас
муке
не
бише
кадре
опаметити
.
Размислимо
дер
мало
,
опет
вам
велим
,
о
ономе
што
се
ономад
десило
у
нашој
цркви
.
Оно
је
гледао
сав
онај
народ
;
а
цео
народ
увек
зна
шта
је
право
а
шта
је
криво
...
.
И
онај
,
који
је
требао
да
буде
суђен
и
осуђен
,
који
је
обесветио
сам
свети
олтар
,
—
тај
данас
слободан
хода
.
Њега
нико
ни
за
длаку
повукао
није
;
а
онај
,
који
је
свети
храм
Христов
сачувао
од
обесвећења
,
а
онај
народ
од
саблазни
,
—
тај
је
,
ево
,
узет
на
одговор
;
он
је
осуђен
,
он
је
понижен
—
он
осрамоћен
!
...
И
кад
се
’
вако
ради
с
оцем
Остојом
,
онда
шта
мене
може
сутра
снаћи
?
На
кога
се
ја
могу
поуздати
?
...
Коме
је
било
,
браћо
,
до
истине
,
до
правде
,
тај
је
могао
наћи
и
једно
и
друго
...
.
Што
та
власт
не
упита
кога
год
од
толикога
другог
света
?
...
.
И
сад
?
—
Шта
нам
је
у
стању
да
да
ова
наша
отаџбина
?
—
Видите
ли
,
да
нас
не
може
да
заштити
од
клевета
,
од
напасти
,
од
понижења
...
.
Погледајмо
мало
боље
око
себе
!
Мени
се
чини
,
да
ова
наша
држава
пати
од
неке
тешке
болести
...
Море
,
не
плашим
се
ја
ни
Томе
Брице
,
ни
Феђе
књижара
,
ни
Ђила
Ђеврекова
,
а
још
мање
Белобрка
и
Секуле
Смуђа
...
.
Друго
је
,
чега
се
ја
плашим
...
.
У
нас
је
попустила
власт
.
Она
готово
свуд
осуствује
;
а
што
је
најгоре
,
као
да
нема
ни
изгледа
да
ће
се
у
скоро
вратити
на
своју
дужност
...
Ја
...
Али
нека
.
Боље
је
да
ћутим
.
И
дувар
уши
има
.
И
у
тај
мах
нешто
страховито
тресну
у
средњи
прозор
.
Онај
се
полелеј
сав
сручи
на
наш
сто
.
У
соби
се
у
пола
смрче
.
Сад
тресну
још
једном
,
али
јаче
и
ужасније
.
Учини
нам
се
да
се
из
прозора
и
сама
ћерчива
иставише
.
По
свој
соби
звекнуше
парчад
од
прозорских
окана
,
а
у
исти
мах
нешто
потмуло
лупи
онамо
код
великог
ормана
,
и
тад
болно
писну
један
женски
глас
.
Ја
сав
претрнух
.
То
је
био
глас
њен
...
.
.
Сви
полетеше
на
поље
.
Јоле
је
био
први
.
Он
је
,
док
би
човек
тренуо
,
отворио
прозор
и
искочио
у
авлију
.
За
њим
полетим
и
ја
.
На
пољу
је
киша
ромињала
.
Прст
се
пред
оком
видео
није
.
Ја
стадох
као
укопан
...
Куд
сам
знао
поћи
.
Морам
признати
,
да
сам
цептио
—
као
прут
.
Био
сам
се
преп’о
,
па
квит
.
.
Чуо
сам
потмуо
тутањ
,
за
тим
дивљу
вику
...
.
—
Стој
,
ни
корака
даље
,
или
си
сад
свршио
!
загрми
глас
Јолов
—
чак
иза
коњушнице
.
—
Овамо
,
овамо
!
...
Ево
их
!
...
повика
неко
тамо
негде
иза
дрвљаника
.
Нека
се
вика
диже
и
на
улици
.
За
тим
се
све
утаја
.
—
Има
ли
кога
год
жива
?
!
.
.
У
помоћ
!
...
.
Доктора
!
...
Маро
...
.
чедо
моје
!
...
.
Ево
,
ево
мајке
твоје
...
.
У
помоћ
!
...
Полетим
у
собу
.
Страхотан
призор
.
Доле
на
патосу
,
до
великог
ормана
,
лежала
је
—
Мара
.
Бледа
као
смрт
.
Учини
ми
се
да
и
не
дише
.
Лево
слепо
око
беше
јој
нечим
расечено
,
а
отлен
се
повукао
млаз
крви
,
те
начинио
преко
бледог
образа
црвену
бразду
,
којој
се
крај
губио
доле
негде
у
њеним
алабастер-недрима
.
Ја
се
сав
стресох
...
.
Јест
,
ово
је
она
иста
слика
...
.
Оне
очи
,
оне
свионе
трепавице
,
она
дуга
,
ова
златна
коса
.
.
Све
оно
.
Па
и
она
рана
на
слепом
оку
...
Оно
бледо
,
крвљу
попрскано
,
лице
...
.
Сањам
ли
ја
?
—
Или
је
ово
међа
између
сна
и
буднине
?
...
Учини
ми
се
,
као
да
ми
испред
очију
сину
сенка
мога
злосрећног
друга
...
.
Као
да
пронесе
и
сврд’о
и
тестеру
.
За
њим
је
Зељов
махао
репом
.
Осетио
је
људску
крв
...
.
Мени
нешто
жигну
у
главу
.
Соба
се
око
мене
стаде
витлати
.
Хтео
сам
пасти
,
да
ме
као
утопљеница
не
шчепа
за
руке
газдарица
Јела
:
—
Господине
,
да
си
ми
по
Богу
брат
!
...
Помози
ми
!
...
Трчи
по
доктора
!
Него
не
,
стани
,
да
је
дигнемо
на
кревет
...
.
Куку
мени
несрећници
!
Маро
,
чедо
моје
...
.
погледај
...
Ево
твога
господина
!
...
И
,
о
Боже
,
она
прогледа
:
а
њена
бледа
уста
—
прошапташе
:
—
Ваздуха
!
...
Хоћу
да
се
угушим
!
...
Полетим
да
отворим
прозоре
.
Луда
посла
!
Један
је
био
широм
отворен
,
а
она
друга
два
—
оба
разбијена
.
Вратим
се
.
—
Госпођо
,
умирите
се
.
Она
треба
да
је
у
тишини
...
Распремите
кревет
,
па
ћемо
је
полако
тамо
пренети
.
Тако
смо
и
урадили
.
Кад
је
се
дотакох
да
је
подигнем
,
мене
свега
обузе
некаква
ватра
.
Како
сам
је
узео
и
на
постељу
однео
,
ни
сад
не
знам
.
Али
чим
је
спустих
,
она
отвори
оне
велике
оне
плаве
,
оне
паметне
очи
,
а
око
уста
јој
се
залепрша
,
благ
,
али
и
пун
бола
,
осмех
.
Ово
је
обрадовало
њену
јадну
мајку
.
А
мене
?
—
Да
ћутим
;
боље
је
...
.
Ја
погледам
на
њене
груди
.
На
левој
страни
,
на
оној
зелено
жућкастој
батисној
хаљини
са
љубичастим
цветићима
,
стајала
је
,
колико
судланица
велика
,
мрља
од
кала
.
То
беше
белега
од
онога
малопређашњег
ударца
.
Окренем
се
месту
где
је
сирота
пала
.
Ни
сам
се
преварио
.
До
саме
ножице
од
доњег
миндерлучког
ногара
стајао
је
,
колико
добра
песница
,
округао
камен
.
—
Узмем
га
.
Прави
речни
шљунак
.
Био
је
још
каљав
.
Сад
ми
је
све
јасно
...
.
—
Како
вам
је
?
упитам
је
с
неком
страшљивошћу
.
Она
се
опет
осмехну
.
—
Овде
осећам
неку
топлину
,
рече
она
и
понесе
руку
грудима
.
И
у
тај
се
исти
мах
закашља
...
И
на
уста
јој
бљуну
сама
,
чиста
крв
.
Ја
сав
уздрхтах
,
а
њена
несрећна
мајка
врисну
као
да
је
на
гују
стала
...
Ја
излетим
у
авлију
,
за
тим
и
на
сокак
.
Капија
је
била
широм
отворена
.
Киша
је
још
јаче
падала
.
Средом
калдрме
већ
је
мрморио
олук
.
Куда
ћу
,
шта
ћу
?
—
Ни
сам
не
знадох
.
Да
зовем
лекара
;
али
где
му
је
стан
?
—
Погледам
уз
чаршију
.
Пуста
.
Нигде
живе
душе
.
Погледам
низ
чаршију
.
Далеко
доле
,
у
другом
реду
смотрих
један
осветљен
прозор
.
Да
одем
тамо
;
да
упитам
,
где
могу
лекара
наћи
.
Тако
сам
и
учинио
.
На
доњем
боју
ове
куће
мора
да
је
кафана
.
То
су
ми
казала
врата
с
чаршије
и
један
Фењер
,
који
је
већ
оно
на
потоњем
издисају
.
На
горњем
кату
беше
као
неки
доксат
.
Ту
је
био
онај
осветљени
прозор
.
Ама
где
су
степени
?
!
...
Како
да
се
попнем
?
Другог
излаза
не
нађох
.
Реших
се
да
—
вичем
.
—
Седи
ли
у
овој
кући
доктор
?
повичем
колико
ме
грло
доноси
.
Невоља
је
велика
—
ако
Бога
знате
!
...
На
једаред
чух
како
се
врата
отворише
и
затворише
.
Оне
светлости
у
соби
неста
.
Отворише
се
врата
и
на
доксату
,
и
зраци
од
свеће
осветлише
и
доксат
и
калдрму
предамном
...
.
То
беше
жена
у
дугој
белој
хаљини
с
неким
црним
,
на
грдне
параграфе
извезеним
,
шарама
.
У
руци
је
држала
свећу
,
али
тако
згодно
,
да
јој
је
осветљено
и
лице
,
и
оно
,
као
снег
бело
,
чело
,
па
оне
црне
обрве
,
па
она
дуга
и
као
угљен
црна
коса
,
па
оне
велике
и
живе
очи
—
е
би
човек
рек’о
,
да
је
она
навлаш
тако
удесила
.
Она
мало
застаде
.
Измаче
свећу
у
страну
,
да
би
ме
боље
видела
.
—
Кога
тражите
,
господине
?
упитаће
доста
несигурним
гласом
.
—
Лекара
,
госпођо
...
.
Несрећа
се
догодила
...
.
—
Коме
?
—
—
Мари
Вула
угоститеља
...
.
—
Мари
?
!
не
даде
ми
ни
издушити
.
—
Јест
,
њој
,
госпођо
...
.
Ако
бога
знате
,
где
је
стан
лекарев
?
—
Она
се
мало
замисли
.
За
тим
ће
ми
рећи
—
с
пуно
искреног
саучешћа
.
—
Ласно
га
је
наћи
—
ако
не
буде
у
срезу
.
Погледајте
горе
—
она
два
осветљена
прозора
!
...
Видите
ли
отле
?
—
—
Видим
.
—
Оно
је
среска
канцеларија
...
.
Од
ње
,
горе
уз
брдо
,
у
истом
реду
—
трећа
кућа
.
Има
велику
капију
.
Кућа
је
мало
унета
у
нутра
...
.
Одавде
лево
,
уђите
у
прво
сокаче
.
Оно
ће
вас
одвести
на
једну
раскрсницу
;
ту
окрените
десно
,
и
онда
морате
проћи
поред
оних
осветљених
прозора
.
А
одатле
,
рекла
сам
вам
,
у
трећој
кући
седи
лекар
...
.
—
Хвала
вам
по
хиљаду
пута
,
госпођо
,
рекнем
јој
и
пођем
све
трком
.
Овога
истога
вечера
и
капетан
Нешо
имао
је
гостију
.
Они
су
дошли
још
за
сунца
.
Била
су
двоја
кола
.
Она
напред
вредно
је
поменути
.
Била
су
на
„
федер
“
,
с
два
„
сица
“
—
праве
каруце
.
Него
и
коњи
су
били
,
да
их
се
човек
нагледати
не
може
.
Два
зеленка
—
као
трава
.
И
амови
су
одговарали
и
колима
и
коњима
.
Истина
,
игуман
Партеније
доста
се
потрудио
док
је
овако
све
саставио
да
једно
другом
одговара
;
али
,
мора
се
признати
—
и
вреди
.
Кола
је
купио
у
Грацу
,
коње
у
Суботици
,
а
амове
у
Панчеву
...
.
Коње
је
терао
момак
Гавро
.
А
горе
су
седели
—
један
господин
омален
,
дежмекаст
а
лица
—
као
да
је
млеком
наливено
;
а
њему
с
лева
игуман
Партеније
,
старешина
манастира
Р
...
.
За
овим
су
колима
,
бога
ми
,
у
доста
великом
одстојању
,
ишла
друга
.
Ова
већ
не
беху
ни
принети
оним
првим
;
али
су
се
иначе
могла
мерити
с
колима
првога
газде
у
капетанији
Нешиној
.
Коњи
су
били
истина
по
ситни
,
али
они
печењаци
—
знаш
...
.
Амови
су
били
,
душа
ваља
,
без
кључева
,
али
су
они
имали
пуно
којекаквих
других
уреса
,
што
су
доле
низ
коње
висили
.
Коње
је
гонио
један
здрав
и
једар
момчић
;
а
у
закошарку
седео
је
ђакон
Млађо
,
а
њему
слева
Радојица
Смиљанин
.
Они
су
синоћ
били
на
вечери
у
манастиру
Р
...
.
а
вечерас
код
капетана
Неше
.
—
—
—
—
—
—
—
-
—
Политика
је
,
у
неку
руку
,
што
и
заразна
болест
.
Кад
она
зареди
,
мало
ко
остане
да
га
не
закачи
.
Политика
је
бујица
,
која
—
што
дочепа
носи
;
—
носи
кладе
,
грање
,
али
и
-
шљам
.
И
капетан
Нешо
негда
је
мрзио
на
људе
,
што
се
у
политику
плету
—
као
на
црне
врагове
.
Данас
их
он
већ
другим
очима
гледа
.
Кад
оно
напредњаци
дођоше
на
владу
и
кад
му
без
душе
дотрча
ђакон
Млађо
да
га
упита
,
шта
он
о
томе
мисли
,
онда
се
капетан
Нешо
само
осмехнуо
и
—
рекао
:
—
Ја
им
не
дам
термина
ни
нуна
три
месеца
!
—
А
кад
је
оно
дошао
с
депутацијом
да
поздрави
првог
Краља
после
Косова
,
сретне
га
неко
баш
пред
гостионицом
„
Златнога
Крста
“
стаде
преда
њ
,
погледа
му
оштро
у
очи
,
па
га
упита
:
—
Капетан
Нешо
!
.
.
Јеси
ти
то
?
!
—
Зар
тако
болан
?
!
.
.
И
ти
још
доводиш
депутације
—
да
честиташ
напредњацима
—
а
?
!
-
Ама
знаш
ли
,
јадан
,
да
ово
неће
дуго
овако
остати
,
па
да
проглашују
—
сто
краљевина
!
...
И
онда
?
.
.
Знаш
шта
чека
оне
који
су
нас
изневерили
!
...
Капетан
Нешо
се
мало
упрви
мах
збуни
,
Није
шала
...
.
г
.
Ракарац
нигда
није
хтео
у
ветар
да
говори
.
—
С
овога
места
,
господине
министре
,
могу
вам
и
помоћи
;
али
ако
ме
избаце
на
калдрму
—
која
вајда
што
ће
један
ваш
човек
бити
више
да
по
Теразијама
пребраја
кестење
?
...
А
зар
не
иду
нови
избори
?
...
.
Радите
ви
оно
друго
;
а
капетан
Нешу
ћете
вазда
наћи
на
биљези
...
.
Од
то
доба
о
капетану
Неши
г
,
Ракарац
је
са
свим
другојаче
мислио
.
„
То
је
мудар
човек
“
,
рекао
је
он
у
једној
прилици
.
„
Он
се
да
и
на
што
више
употребити
.
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Међу
тим
је
капетан
Нешо
имао
и
неке
своје
назоре
.
Он
је
тога
истог
вечера
свратио
и
у
редакцију
„
Видела
“
,
истина
мало
подоцкан
,
али
је
баш
свратио
.
Ту
,
реч
по
реч
,
нађе
се
,
да
је
капетан
Нешо
и
акционар
штампарије
напредне
странке
.
Имао
је
две
акције
...
.
Најпосле
,
дође
и
на
то
реч
,
како
су
неки
бургијаши
мутили
по
његовом
срезу
,
само
да
би
омели
људе
,
да
не
шаљу
депутацију
,
па
им
је
он
,
онако
како
он
зна
,
ушао
у
траг
и
осујетио
им
„
сатанску
намеру
“
...
.
Он
се
,
у
даљем
говору
,
дотаче
и
тога
,
како
га
је
г
.
министар
г
.
Г
.
„
врло
лепо
примио
"
.
„
Оваке
људе
служити
—
човек
да
не
жали
...
Добар
је
брате
,
као
добар
у
години
дан
.
Он
од
добра
просто
не
ваља
...
.
Ето
,
он
више
награђује
своје
противнике
,
но
људе
,
који
би
свој
живот
за
њ
заложили
...
.
“
А
кад
га
је
један
напредњак
укорио
,
да
се
више
меша
с
радикалима
и
либералима
,
да
им
у
свачему
гледа
„
кроз
прсте
“
,
одговорио
му
је
жешће
но
оно
г
.
Ракарцу
пред
„
Златним
“
.
—
Акмаче
један
!
рече
му
он
—
зар
не
знаш
да
курјаци
по
поруци
не
једу
меса
?
!
.
.
Зар
њих
да
испустим
и
за
тренут
из
очију
?
!
.
.
Како
их
слабо
познајете
!
...
То
су
праве
видре
.
Али
зар
они
мене
да
преваре
,
је
ли
?
...
Не
,
бога
ми
.
Нема
ту
друге
.
Морам
с
њима
сести
,
с
њима
се
дружити
;
попити
чашу
вина
,
а
,
богме
,
негде
им
и
повладити
.
И
они
ти
се
после
изврну
к’о
сељачки
гуњић
...
Остави
ти
њих
мени
,
човече
!
...
После
тога
,
онај
напредњак
,
кад
би
се
год
повела
реч
о
капетану
Неши
,
рекао
би
:
—
То
је
мудар
човек
.
Он
је
од
главе
до
пете
наш
човек
.
—
Дакле
,
како
рекосмо
,
господине
министре
?
упитаће
капетан
Нешо
г
.
Ракарца
,
као
с
неким
победним
поносом
,
и
одби
добар
котур
дима
из
своје
велике
ћилибарске
муштикле
,
коју
,
обично
,
поиште
да
му
се
донесе
,
кад
се
,
оваком
приликом
,
расположи
.
—
Ево
вас
,
господине
министре
,
ево
нас
,
а
ево
и
газда
Радојице
—
па
да
се
сад
договоримо
!
Ја
велим
—
њега
и
никог
другог
...
А
што
се
избора
тиче
—
ви
то
само
мени
оставите
.
Отац
намесник
ми
је
десна
рука
.
Он
их
све
држи
за
перчин
...
.
Боже
,
ја
после
нећу
смети
изаћи
пред
напредњаке
!
...
Дошло
је
време
,
господине
министре
,
да
вам
капетан
Нешо
каже
коме
припада
.
Нисам
ја
заборавио
онај
ваш
прекор
.
Него
и
ви
сте
своје
учинили
.
Онај
је
чланак
,
не
знам
ко
га
је
писао
,
решио
све
.
Ми
смо
вас
разумели
.
Њима
су
одиста
дани
избројани
.
У
мојој
капетанији
,
ја
не
верујем
,
да
ће
њихов
кандидат
добити
два
гласа
...
.
Сећате
ли
се
,
господине
министре
,
онога
,
кад
смо
се
срели
пред
„
Златним
?
“
—
—
Сећам
,
ја
...
.
Ја
се
не
кајем
ни
сад
што
сам
те
онда
опоменуо
на
дужност
.
Кога
су
гује
клале
,
он
се
и
гуштера
боји
.
Зар
не
знаш
,
да
их
има
,
које
смо
ми
из
блата
подигли
,
а
сад
су
нам
се
баш
они
попели
на
леђа
.
Али
нека
.
И
најокорелијем
напредњаку
пре
ћемо
опростити
но
њима
...
Него
,
не
знам
,
да
нас
газда
Радојица
не
изневери
.
Он
према
нама
нема
никаквих
обвеза
;
а
он
је
,
рекосте
,
и
члан
њиховог
пододбора
?
!
—
окрете
се
г
.
министар
Радојици
Смиљанином
,
и
благо
се
на
њ
осмехну
.
—
За
Радојицу
,
господине
министре
,
ја
јемчим
,
одговориће
ђакон
Млађо
с
неким
усхићењем
...
.
—
За
газда
Радојицу
јемчи
чак
и
отац
Партеније
,
додаће
старешина
манастира
Р
...
.
и
десним
се
кажипрстом
куцну
по
прсима
.
—
Добро
оче
Млађо
,
и
ти
оче
игумане
...
.
А
ја
опет
могу
вас
уверити
,
да
ће
ваши
труди
бити
крунисани
једном
жељом
,
која
ваше
срце
,
која
ваш
живот
испуњава
...
.
Вас
ћемо
,
ако
Бог
да
,
одредити
да
приредите
свечан
дочек
његовом
високопреосвештенству
митрополиту
Михаилу
.
И
тај
дочек
мора
бити
више
но
свечан
,
но
сјајан
.
Он
мора
бити
величанствен
...
.
Њему
мора
сва
земља
принети
своје
дарове
.
То
ће
бити
један
страховит
протест
против
свега
онога
,
што
се
у
овој
земљи
урадило
без
нас
...
.
То
морају
осетити
сви
.
То
мора
осетити
и
онај
...
шануће
полако
г
.
Ракарац
,
нагнувши
се
мало
оцу
Партенију
и
ђакону
Млађи
.
—
Вала
,
господине
,
окрете
Радојица
Смиљанин
,
—
и
народ
једва
чека
да
то
буде
...
.
Ово
се
више
,
онај
,
трпети
не
може
...
.
Ама
ко
,
зар
ја
да
изневерим
?
!
Где
је
ваша
длака
,
ту
је
моја
,
онај
,
глава
,
господине
!
...
Ето
ту
и
капетана
.
Он
зна
нашу
кућу
.
Ви
па
Бог
.
Избављајте
овај
народ
од
напасти
—
ако
Бога
знате
!
...
А
што
оно
рече
,
што
сам
ја
члан
у
одбору
радикалском
?
—
Пројсе
,
господине
,
бога
ти
,
ћорава
посла
!
...
Зар
ће
неко
још
поћи
за
Томом
Брицом
,
па
онда
,
онај
,
за
оним
Белобрком
,
па
за
Секулом
...
.
Они
су
спурдисали
и
своје
и
туђе
.
Сад
хоће
да
очувају
народно
...
.
Знамо
ми
њих
,
господине
.
Кад
се
човек
дави
,
онај
,
за
сламку
се
хвата
...
.
Нек
’
да
Бог
да
ми
,
онај
...
.
И
у
тај
се
мах
зачу
нека
жива
граја
у
авлији
.
Сви
се
ућуташе
.
Капетан
Нешо
преста
да
пуши
.
Он
диже
главу
.
Ослушну
мало
.
На
пољу
све
јача
граја
.
Његово
се
чело
набра
.
Сад
се
виде
да
је
одиста
власт
...
.
—
Оно
као
да
се
дерња
Вуле
механџија
?
.
.
упитаће
ђакон
Млађо
.
—
И
мени
се
чини
,
рече
капетан
Нешо
,
а
још
непрестано
дао
уво
па
ослушкује
...
.
Шта
он
тражи
ноћас
?
!
.
.
Хм
.
С
њим
ми
је
бар
ласно
.
Механџија
је
...
.
Божо
!
...
И
Божо
се
указа
на
вратима
.
—
Шта
је
то
тамо
?
...
Шта
хоће
ти
људи
?
!
—
осече
се
капетан
Нешо
на
Божу
...
.
Јели
то
Вуле
механџија
?
—
—
Он
је
,
господине
,
одговори
Божо
практиканат
,
а
повуче
очима
преко
све
собе
и
капетанових
гостију
,
док
му
се
погледи
не
сретоше
с
радозналим
погледима
г
.
министра
на
расположењу
.
—
С
њим
су
од
некуд
дошли
и
:
поп
Остоја
парох
суводолски
и
Стеван
кмет
и
учитељ
Мирко
...
.
Ја
сам
их
и
данас
нашао
све
заједно
,
кад
сам
отишао
да
саопштим
владичино
решење
оцу
Остоји
и
да
му
наложим
да
се
још
данас
крене
на
издржавање
епитимије
.
Кад
је
Божо
ове
последње
речи
изговорио
,
он
и
нехотично
погледа
у
оца
Партенија
старешину
манастира
Р
...
.
Отац
Партеније
гледаше
преда
се
и
нешто
жмиркаше
.
—
Па
шта
хоће
ти
људи
?
—
Знаду
ли
они
,
да
ја
не
дајем
милост
.
Ено
им
Београда
...
.
Они
тамо
могу
како
хоће
...
.
Кад
могу
прогнати
онога
божјег
угодника
—
могу
,
ваљда
уништити
и
владичино
решење
...
.
Нека
уграбе
и
то
.
Оно
што
већ
до
сад
имају
на
леђима
—
мало
им
је
.
Греси
су
и
онако
слатки
.
—
Не
,
господине
капетану
;
они
су
дошли
да
неког
туже
што
им
је
,
док
су
вечерали
у
молованој
соби
,
полупао
прозоре
и
неког
у
соби
каменом
лупио
...
.
—
А
,
ха
...
.
то
ли
је
?
!
Баш
добро
!
Нека
...
Ама
та
ми
се
механа
„
без
сведока
,
“
ево
овде
,
попела
.
Она
ми
не
да
с
миром
ни
залогај
леба
појести
ни
ноћу
око
на
око
свести
...
Ономад
се
тамо
извршило
читаво
разбојништво
.
Убијен
човек
.
Отете
му
паре
,
сахат
...
.
И
,
газда
Вуле
,
још
ни
до
данас
не
хте
доћи
да
ми
то
јави
;
а
,
сад
,
хоће
да
му
ја
,
и
то
у
глуво
доба
ноћи
,
хватам
оне
,
који
су
му
разбили
прозор
?
!
Хоћу
—
сад
баш
!
...
Ево
,
господине
министре
,
на
каквим
смо
вам
ми
мукама
!
Тешко
ономе
,
ко
с
овим
народом
посла
има
!
...
Иди
кажи
им
,
да
се
с
места
торњају
одавде
;
јер
ако
им
изађем
...
.
Божо
притвори
врата
.
И
после
се
све
ућута
.
После
полак
сахата
,
г
.
Божо
отвори
опет
врата
и
рече
:
—
Г
.
Доктор
жели
да
с
вама
на
само
проговори
две
три
речи
.
Нужно
је
,
вели
.
Капетан
Нешо
,
душа
ваља
,
скочи
.
Не
би
га
,
бога
ми
,
поаиле
.
За
тим
се
врати
.
Видело
се
,
да
га
нешто
беше
сневеселило
.
Седе
.
Поћута
мало
.
Сви
беху
упрли
очима
у
њ
—
да
чују
шта
је
;
док
ће
капетан
Нешо
окренути
—
више
у
себи
но
онако
:
—
Тако
.
Нека
.
Готово
волим
.
—
Нека
један
другом
очи
поваде
!
...
Нека
се
сви
,
ако
хоће
,
покољу
.
Ја
нећу
ни
увом
мрднути
...
.
А
и
кад
бих
хтео
—
не
могу
.
Та
ја
и
немам
никакве
власти
.
Сад
је
кмет
већи
од
мене
...
.
Шта
су
тражили
—
мало
су
нашли
.
Опи
хоће
општинску
самоуправу
—
ето
им
је
;
хоће
слободне
зборове
—
ето
им
слободних
зборова
;
хоће
слободне
,
независне
судове
—
ето
им
слободних
и
независних
судова
!
...
Знате
шта
се
догодило
,
господо
?
...
Видео
сам
ја
,
да
је
њих
некаква
голема
мука
нагнала
,
кад
су
се
ноћас
тек
сетили
да
овде
има
и
један
капетан
.
—
Ама
,
шта
је
било
човече
,
упита
г
.
Ракарац
с
особитом
радозналошћу
.
—
Сад
ми
баш
исприча
г
.
доктор
...
Знам
ја
и
који
су
.
Опкладио
бих
се
.
—
Па
кажи
нам
,
бога
ти
,
капетану
!
Немој
бар
г
.
министра
мучити
!
...
упаде
му
у
реч
ђакон
Млађо
.
—
Ето
шта
је
...
.
Вуле
кафеџија
хоће
да
седи
на
две
столице
.
И
узео
радикалску
карту
и
дозволио
да
се
у
његовој
кафани
држе
ноћни
састанци
,
а
овамо
,
почео
неког
врага
да
тутољи
с
попом
Остојом
и
кметом
Стеваном
из
Суводола
.
Овдашњи
радикалски
пододбор
има
налог
из
Београда
,
да
свуд
постави
своје
људе
на
општинску
управу
.
То
су
извршили
готово
свуд
.
Само
им
је
остао
Суводол
.
Е
,
али
ту
им
смета
поп
Остоја
и
кмет
Стеван
;
а
у
том
истом
селу
Вуле
кафеџија
има
своје
пушнице
,
и
што
он
рекне
—
речено
је
.
Сутра
се
тамо
ломи
ствар
.
О
томе
су
се
хтели
вечерас
договарати
у
„
кафани
без
сведока
"
.
Али
их
је
газда
Вуле
све
избацио
на
улицу
.
Па
још
,
по
врх
свега
,
он
зове
на
вечеру
кмета
Стевана
,
попа
Остоју
и
учитеља
Мирка
!
...
На
вечери
је
била
чак
и
она
личност
,
о
којој
сам
вам
јуче
причао
—
саже
се
капетан
Нешо
и
полако
шану
г
.
Ракарцу
...
.
—
Па
?
—
упита
с
грозничавим
нестрпљењем
отац
ђакон
.
—
А
они
ти
се
,
као
да
их
гледам
,
настави
капетан
Нешо
,
сви
листом
дигну
из
Зегине
кафане
,
и
олако
се
увуку
преко
прелаза
онамо
иза
Вулова
дрвљаника
,
па
оспу
каменицама
на
прозоре
.
И
,
за
пакост
,
неко
је
,
како
ми
доктор
рече
,
тако
несрећно
ударио
кћер
Вулову
у
груди
,
да
је
као
свећа
пала
и
слепим
оком
ударила
на
некакву
стакладију
што
је
била
поређана
одмах
ту
на
једном
сточићу
.
Повреда
је
,
вели
,
веома
опасна
.
Ударила
јој
је
крв
и
на
нос
и
на
уста
.
Сад
је
отпочело
и
бљување
.
Доктор
мисли
да
врло
лако
може
наступити
запаљење
мозга
,
и
онда
је
,
рече
,
свршено
.
—
Сирота
Јела
!
...
Толику
је
децу
погубила
—
на
да
је
сад
и
та
несрећа
снађе
!
...
рећи
ће
отац
Млађо
тоном
хришћанског
саучешћа
.
—
Људи
,
ја
бих
рекао
,
да
се
ово
далеко
забасало
,
приметиће
опет
капетан
Нешо
,
и
стаде
одбијати
читаве
облаке
дима
.
Ово
овако
више
не
сме
остати
...
.
—
Земљу
,
која
није
кадра
да
очува
светињу
своје
цркве
,
која
прогони
свога
светог
архипастира
,
тек
сад
чека
казна
Божја
,
рећи
ће
јетко
отац
Партеније
.
На
ово
се
г
.
министар
на
расположењу
само
осмехну
.
Има
осећаја
који
се
не
дају
описати
.
С
тога
их
ваља
оставити
.
Оно
што
сам
осећао
док
сам
лекара
нашао
;
оно
нестрпљење
,
док
сам
погледао
у
црте
лекарева
лица
.
у
његове
погледе
—
да
тамо
видим
,
да
тамо
прочитам
оно
,
за
што
га
упитати
смео
нисам
—
ја
описати
не
могу
,
не
умем
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Из
варошице
Б
...
.
ја
управо
и
нисам
отиш’о
.
Ја
сам
отуд
побег’о
.
Несрећу
,
која
је
снашла
кућу
Јолова
побратима
,
просто
нисам
могао
да
гледам
.
Несрећна
мати
хтела
је
да
се
разбије
као
дивља
звер
кад
у
гвожђа
западне
...
.
А
некакав
опет
тајанствени
глас
као
да
ми
једнако
на
ухо
шапташе
:
„
Онај
смртоносни
хитац
,
што
је
њу
погодио
,
био
је
теби
намењен
...
.
Да
си
синоћ
ову
кућу
оставио
,
ова
се
несрећа
не
би
догодила
...
.
“
Па
тако
и
јест
—
учини
ми
се
.
Ја
се
сав
стресох
.
Пре
,
но
што
хтедох
сести
у
кола
и
поћи
,
зажелим
да
је
још
једном
видим
.
Пођем
.
Ноге
су
ми
клецале
.
На
њеним
вратима
сусретнем
се
с
г
.
доктором
.
Погледам
га
.
Он
ме
је
разумео
.
—
Идите
,
али
полако
.
Њеној
тешкој
бољци
не
смемо
више
ни
трунка
додавати
.
И
ово
јој
прети
да
је
,
сироту
,
угаси
.
Уђем
.
Нисам
ни
дисао
...
.
Страшно
!
...
Увек
она
иста
слика
!
!
—
—
—
—
—
—
Ето
,
господине
,
шта
нас
снађе
,
рече
ми
газда
Вуле
,
а
очи
му
се
напунише
суза
...
.
Шта
каже
доктор
?
...
Она
сад
лепо
дише
...
.
Ви
ћете
да
идете
?
Опростите
,
господине
.
И
ви
умало
не
платисте
главом
.
Сад
видите
...
Несреће
наше
!
...
Газдарица
Јела
беше
грчевито
ухватила
рукама
своја
колена
,
а
погледи
јој
не
силажаху
с
бледога
лица
Мариног
...
.
Ја
одох
из
собе
.
Нисам
је
смео
прекидати
из
оних
злослутних
мисли
.
—
—
Господине
,
рече
ми
Јоле
,
кад
већ
хтедох
сести
у
кола
,
видели
сте
све
,
знате
све
.
Ето
вам
кола
.
Повешће
вас
побратимов
арџија
.
Ја
не
могу
...
.
И
он
бризну
у
плач
као
мало
дете
.
—
Њен
чика
њу
хоће
да
двори
,
да
гледа
...
.
Немојте
ништа
сумњати
,
господине
...
.
момак
је
овај
сигуран
,
окрете
он
као
куражећи
ме
...
.
Беху
изашли
до
кола
да
ме
испрате
и
отац
Остоја
и
учитељ
Мирко
и
чича
Стеван
.
—
Ти
полазиш
синко
?
...
Пођи
—
нека
ти
је
Бог
у
помоћи
!
Него
,
дијете
,
аманет
ти
божји
,
кад
одеш
у
Београд
,
отиди
—
коме
било
од
њих
...
.
Видео
си
све
...
.
Шта
ћу
ти
казивати
.
Поздрави
их
од
моје
стране
.
Знаду
они
за
ме
.
Само
кажи
—
отац
Остоја
,
поп
суводолски
...
.
Сине
мој
,
видиш
ли
ушто
је
ова
земља
уваљена
?
За
ово
ће
неко
одговарати
и
пред
Богом
и
пред
људима
.
Ко
то
поманита
да
мир
ове
земље
баци
на
друм
,
да
се
њим
бесомучност
шора
?
!
.
.
Ова
земља
,
ова
држава
,
знаду
ли
они
—
да
није
тековина
овога
појаса
!
Ово
су
тековине
векова
.
На
ово
имају
права
и
она
деца
што
ће
тек
да
се
рађају
...
.
Ово
је
нама
предато
само
на
аманет
.
Нека
се
у
памет
узму
!
Тако
им
кажи
—
слободно
!
...
И
онда
ми
пружи
руку
.
Ја
је
пољубих
.
Ово
је
била
рука
једног
светитеља
...
.
—
И
од
моје
их
стране
поздрави
,
господине
,
рећи
ће
ми
чича
Стеван
.
Отиди
баш
господину
Г
.
...
Ја
га
истина
не
познајем
.
Ала
му
оца
добро
знам
.
Ако
има
што
год
очиног
—
онда
боже
помози
.
Али
је
онај
имао
и
другојачије
капетане
...
.
Оно
би
и
прође
!
Шта
,
зар
би
мој
Радак
смео
и
зуба
помолити
;
Тадија
Врљос
акрио
би
се
у
мишију
рупу
;
Живан
Срндаћев
не
би
остављао
колица
;
а
отац
Вића
?
—
Боже
мој
,
шта
смо
ми
ово
теби
згрешили
?
!
.
.
Господине
,
аманет
ти
божји
,
отиди
му
баш
!
Кажи
му
све
што
си
сам
својим
очима
видео
и
претрпео
.
Али
једно
немој
заборавити
!
...
Шта
ће
му
ови
весели
напредњаци
?
...
Да
су
свеци
,
не
вреди
им
—
кад
се
на
њих
оволика
граја
дигла
...
Ето
,
шта
се
мени
ту
неки
дан
десило
.
Неки
ђаволан
назове
мога
Пантицу
:
да
је
напредњак
.
Овај
ти
дотрчи
,
без
душе
,
и
тужи
га
—
тражи
„
чест
"
...
.
—
„
Шта
ћу
ја
“
?
рече
ми
—
готово
кроз
плач
,
—
„
ја
сад
не
смем
изаћи
у
село
?
!
...
“
—
Шта
ће
ова
ватра
у
народу
?
!
...
Нека
нам
он
то
скине
е
леђа
,
па
да
га
сви
благосиљамо
!
...
Кажи
му
,
слободно
,
да
га
је
тако
поздравио
чича
Стеван
Савков
из
Суводола
.
Учитељ
се
Мирко
мало
осмехну
.
Ама
тај
му
осмех
беше
горак
.
Но
баш
у
тај
мах
долети
у
авлију
један
сељак
на
голу
коњу
.
Није
имао
на
коњу
ни
улара
,
већ
га
беше
завиличио
некаквом
старом
појасином
.
Сав
је
био
калом
попрскан
.
Ноге
и
трбух
коњски
нису
се
видели
од
блата
,
а
био
се
сав
у
белу
пену
претворио
.
Он
сјаши
.
Ћутао
је
.
Чича
Стеван
пребледи
.
—
Које
добро
Станко
,
упита
га
отац
Остоја
,
гласом
,
који
је
већ
неко
зло
слутио
.
Човек
приђе
и
рече
:
—
Помози
вам
бог
!
...
.
Благослови
оче
!
...
Не
носим
вам
,
богме
,
никакво
добро
.
Је
ли
ту
газда
Вуле
?
—
Ми
се
сви
згледасмо
.
Несрећа
обично
не
долази
сама
.
И
она
хоће
друштва
—
исто
као
и
људи
.
—
Ноћас
,
пред
саму
зору
,
започе
онај
сељак
,
припуцаше
пушке
у
доњем
крају
села
.
Ја
скочих
.
Ослушнух
.
Диго
се
лавеж
паса
,
е
бих
рек’о
,
да
је
чопор
курајака
упао
у
село
.
Пушке
опет
почеше
:
„
Так
,
так
,
так
,
так
—
так
!
!
“
Ја
излетим
на
поље
.
Кад
—
имам
шта
и
видети
.
Оздо
,
као
од
Ивића
кућа
,
рек’о
бих
,
сунце
је
огрејало
.
По
Вучијој
Коси
да
избројиш
свако
дрво
,
сваку
кућу
и
на
кући
сваки
оџак
и
сваку
баџу
...
.
Пламен
је
,
рек’о
бих
,
дохватао
до
облака
.
Село
се
узбунило
...
.
Чух
и
запевку
.
—
Шта
је
то
горело
,
да
од
бога
нађеш
,
Станко
?
—
упита
ће
чича
Стеван
,
а
глас
му
нешто
задрхта
.
Гласоноша
га
погледа
—
ама
сетно
.
—
Моји
стогови
!
...
—
И
газда
Вулове
пушнице
,
одговори
сељак
и
обори
главу
.
Све
је
баш
изгорело
...
.
И
док
смо
ми
гасили
,
пред
судницом
су
се
друга
посла
вршила
.
Разбили
су
судницу
;
збацили
кметове
и
изабрали
друге
.
За
преседника
изабраше
Радојицу
Смиљаниног
,
а
за
чланове
:
Тадију
Врљу
и
Радака
.
После
су
сви
отишли
кући
поп
Вићиној
.
Тамо
је
сад
весеље
.
Дозвали
су
чак
и
лаутаре
из
Заруба
...
.
Зли
су
то
људи
.
Ја
дођох
да
„
ви
“
јавим
.
Добро
би
било
да
се
одмах
вратите
.
Село
само
на
вас
чека
.
Сви
се
бесмо
скаменили
.
Нико
није
могао
ни
да
проговори
.
Док
ће
се
у
кавани
газда
Вуловој
дићи
неки
жагор
.
Највише
се
чуо
некакав
женски
глас
.
Он
ће
рећи
:
—
Нека
их
,
нека
!
Они
су
већ
долијали
!
...
.
Знате
ви
за
оно
:
„
Кад
устане
кука
и
мотика
.
„
Биће
Турком
по
Медини
мука
?
!
...
.
“
—
Они
су
гори
од
Турака
.
Ту
им
је
већ
!
Као
да
гледам
шта
ће
од
њих
бити
...
—
Ко
је
то
што
тамо
крешти
?
упитаће
Весу
келнера
учитељ
Мирко
.
—
Нигде
и
нико
!
Томе
Брице
калфа
,
одговори
Веса
келнер
и
оде
у
подрум
по
вино
.
Ја
ову
бруку
нисам
више
могао
да
слушам
.
Седнем
у
кола
и
викнем
момку
:
„
Терај
!
“
Чим
смо
изашли
на
чаршију
,
а
за
нама
почеше
звиждати
,
клепетати
,
и
подвикивати
.
„
Уха
!
...
уха
!
...
Уват
’
!
...
уват
’
!
!
.
.
“
Али
им
и
мој
кочијаш
не
оста
дужан
.
Он
се
окретао
и
на
лево
и
на
десно
.
И
на
свако
:
„
уха
'
,
и
уват
“
,
одговарао
је
колико
га
грло
доноси
:
„
Ош
!
...
шибе
!
...
Шта
лајеш
—
кад
ти
нико
на
реп
не
стаје
“
.
И
онда
би
се
почео
церекати
...
.
Очевидно
је
,
да
му
се
ово
допадало
.
По
каткад
би
се
окренуо
мени
и
осмехнуо
се
,
баш
као
да
је
хтео
рећи
:
„
Остави
ти
њих
мени
...
.
’
Вако
ја
њима
,
па
они
подавију
реп
,
па
—
куд
који
...
.
“
Ово
је
овако
трајало
док
год
нисмо
изашли
из
ове
проклете
чаршијице
.
XИИ
Слобода
—
чаролска
реч
!
Је
ли
могуће
да
се
она
може
да
изметне
у
овако
грубу
обману
?
—
Далеко
смо
били
одмакли
од
варошице
Б
...
.
и
још
ми
је
непрестано
зујала
у
ушима
она
звизга
,
она
клепњава
,
оно
ухтање
...
Ја
сам
са
свим
другојаче
замишљао
утицај
грађанских
слобода
.
Ја
сам
слободу
замишљао
као
невесту
у
бело
рухо
обучену
кад
стоји
пред
светим
олтаром
,
а
поред
ње
њен
витез
,
који
је
за
њу
све
,
на
и
свој
живот
,
залагао
...
.
Она
ми
се
по
каткад
јављала
као
источник
живота
што
се
њим
напајао
прогрес
читавога
човечанства
.
Слобода
је
моје
груди
загревала
као
каква
блага
топлина
онога
божанственог
огња
,
што
свему
даје
вечит
животи
.
Она
је
на
својим
лабудовим
крилима
узносила
дух
мој
тамо
негде
горе
,
где
сам
замишљао
да
је
њено
вечито
царство
!
...
А
сад
?
—
Ту
невесту
,
тога
анђела
—
гледам
где
се
по
калу
сумануте
обести
ваља
;
гледам
је
у
јазбинама
срама
—
понижену
,
обешчашћењу
;
—
гледам
је
бледу
,
смежурану
...
.
Гледам
—
њен
леш
!
...
У
В
...
.
сам
приспео
доста
доцкан
.
Могло
је
бити
и
три
сахата
ноћи
.
Први
ми
је
посао
био
да
телеграфишем
у
Београд
да
ми
се
на
упутнице
пошаље
600
динара
.
432
динара
ваљало
ми
је
одмах
предати
удови
пок
.
М
...
Оно
ресто
ми
је
требало
за
трошак
.
Па
ипак
умало
што
и
овде
не
ударих
на
белај
.
У
паланку
не
може
ни
један
странац
доћи
а
да
за
то
не
сазна
до
ујутру
читава
чаршија
.
Ја
се
не
бејах
сутра
дан
још
ни
умио
,
а
момак
дође
те
ми
јави
,
да
је
дошла
до
мене
удова
пок
.
М
...
.
Залуду
јој
је
казато
да
се
још
ни
обукао
нисам
,
она
је
стала
пред
моја
врата
и
ту
чекала
—
као
да
се
бојала
да
куд
не
умакнем
.
Ја
се
умијем
и
обучем
—
на
двоје
на
троје
,
па
је
после
пустим
.
Она
с
места
поче
—
с
неба
па
у
ребра
:
—
За
Бога
,
господине
,
има
већ
неколико
дана
како
вас
погледам
!
...
Писао
ми
је
мој
девер
М
...
.
С
...
.
да
вам
је
за
ме
предао
један
аманет
од
36
дуката
...
.
Ви
не
знате
,
господине
,
како
се
ја
мучим
.
Деца
ситна
,
ни
једно
није
кадро
ни
да
се
само
воде
напије
...
.
Она
не
знају
—
шта
је
то
кад
се
нема
...
.
Хвала
Богу
—
само
кад
сте
дошли
.
—
Се’те
,
госпођо
,
рекнем
јој
.
Она
седе
.
Ја
јој
у
кратко
испричам
шта
ми
се
десило
и
како
сам
још
синоћ
телеграфисао
за
паре
,
и
да
ћу
их
извесно
до
мрака
добити
.
Она
ме
чудновато
погледа
,
а
за
тим
окрете
доста
опорим
тоном
:
—
Богме
,
господине
,
то
и
не
помињите
!
Ја
немам
куд
кући
...
.
Кукавици
мени
!
Откуд
то
баш
мени
да
се
догоди
?
!
...
Ја
не
знам
,
господине
,
шта
о
томе
свему
да
мислим
?
...
—
Госпођо
,
упаднем
јој
оштро
у
реч
,
ви
и
немате
баш
ништа
да
мислите
.
Ви
ћете
ваше
новце
још
данас
добити
.
Ја
погледам
на
упутнице
сваки
час
.
Чим
их
добијем
—
сам
ћу
вам
их
собом
донети
.
То
јој
рекнем
и
к’о
устанем
—
да
зна
,
да
више
не
чека
.
Кад
јес
,
аја
.
Она
неће
ни
да
чује
,
ни
да
се
с
места
макне
.
—
Господине
...
.
немојте
ме
мучити
!
Ја
сам
једна
сирота
жена
.
Дајте
ви
мени
моје
паре
,
а
кад
вам
оно
дође
што
чекате
—
ви
то
узмите
сами
...
.
Сирота
!
помислим
.
Она
ме
још
ни
разумела
није
.
Ја
јој
још
једном
јасно
и
укратко
испричам
.
Е
,
али
она
сад
тек
бризну
плакати
.
—
Господине
,
Бог
с
вама
био
,
ко
вам
је
отео
паре
ви
од
њега
и
тражите
.
Ја
одавде
,
богме
—
немам
куд
!
...
Шта
ја
знам
...
.
И
онда
поче
јецати
.
Мене
свега
подузе
некакаква
ватра
.
Зовнем
механџију
.
Испричам
му
све
.
Он
ми
не
даде
ни
да
довршим
.
Разумео
ми
је
положај
.
Он
оде
.
Не
би
га
мало
,
па
се
врати
.
Изброји
ми
36
дуката
.
Никад
му
заборавити
нећу
.
—
Ево
,
госпођо
,
ваших
пара
!
...
Да
не
би
овог
доброг
човека
,
Бог
зна
,
ви
би
ме
довели
у
мучнији
положај
,
но
они
у
Б
...
.
Она
је
ћутала
и
бројала
паре
—
не
једном
већ
два-пут-три
.
После
је
сваки
дукат
окретала
и
завиривала
—
очевидно
,
да
види
,
да
није
који
калп
.
—
Ја
сам
тражила
своју
сиротињу
...
.
Узети
туђ
аманет
,
па
рећи
:
отеше
ми
лопови
...
.
Мени
и
мојој
деди
,
ово
је
живот
—
за
три
месеца
.
Ова
два
три
дана
чекања
—
прекратила
су
ми
годину
живота
.
Ја
не
знам
,
ко
од
нас
двога
треба
више
да
се
љути
?
...
.
То
рече
,
устаде
и
оде
.
Мени
чисто
лакну
.
Ево
ме
,
хвала
Богу
,
у
Београду
.
Сад
рек’о
бих
,
лакше
дишем
.
Као
да
сам
у
другој
земљи
,
у
другој
држави
.
Истина
,
и
у
Београду
се
води
жестока
политика
:
Малају
се
и
„
петроградска
кола
“
,
и
нижу
се
„
бројанице
персијскога
дервиша
“
,
и
чита
се
нова
молитва
„
Симеону
Столпнику
;
—
шаљу
се
расписи
на
све
стране
;
краду
се
туђа
писма
и
депеше
,
па
се
то
после
штампа
,
али
се
бар
ни
за
ким
не
звижди
,
нити
се
звони
,
нити
се
виче
:
„
Уха
!
...
уха
!
!
.
.
Уват
’
уват
’
!
...
.
“
Капе
Београд
!
—
—
—
—
—
Чим
сам
мало
дошао
к
себи
,
решим
се
да
одем
г
.
министру
Г
.
...
да
му
испричам
поруку
оца
Остоје
и
чича
Стевана
Савкова
.
Тако
и
учиним
.
Али
чудо
,
мене
од
неког
доба
узастопце
гони
некаква
неталичност
.
Чекао
сам
пред
министарским
вратима
три
дана
,
па
никако
да
добијем
реда
.
Онај
момак
што
пријављује
лепо
ме
и
учтиво
дочека
.
Чим
му
дадох
карту
,
он
је
прочита
,
погледа
ме
с
неком
врстом
уважења
;
понуди
ме
да
седнем
,
загледа
још
једном
у
карту
и
онда
је
однесе
г
.
министру
.
Брзо
се
врати
.
—
Мораћете
,
господине
,
мало
очекнути
.
Сад
су
баш
ушли
неки
„
народни
“
посланици
.
Они
улазе
отуд
на
друга
врата
...
.
Ове
последње
речи
изговорио
је
некако
развучено
.
Не
би
човек
могао
погодити
,
да
ли
је
то
било
из
поштовања
или
је
то
била
извесна
врста
подсмеха
.
После
дугог
ходања
по
ходнику
,
најпосле
седнем
у
сам
кутић
онога
мрачног
предсобља
.
Кад
човек
тамо
с
поља
уђе
,
он
види
само
црне
сенке
;
али
чим
му
се
око
навикне
на
ону
полу-таму
,
он
после
види
све
—
и
који
долазе
и
који
одлазе
.
За
ова
три
дана
правио
сам
студије
.
Оне
су
у
неку
руку
и
занимљиве
.
Скраћивале
су
ми
оно
досадно
ишчекивање
.
Сви
који
ма
каквим
послом
долазе
г
.
министру
,
могу
се
слободно
поделити
у
три
класе
.
Прва
класа
улази
готово
и
непријављена
.
Она
не
чека
реда
.
Седи
код
г
.
министра
докле
јој
је
воља
.
О
свачему
поведе
реч
,
а
с
ногу
каже
оно
ради
чега
је
дошла
,
и
то
—
у
две
три
речи
.
Док
се
она
овако
разговара
,
г
.
министар
не
гледа
у
сахат
;
али
се
обрадује
кад
момак
отвори
врата
и
рекне
:
„
Дошао
је
гардист
.
Зову
вас
у
двор
.
“
Друга
се
класа
пушта
чим
се
пријави
.
И
она
сме
дуго
остати
и
причати
приче
од
„
Кулина
бана
“
.
али
бар
њој
сме
г
.
министар
рећи
:
Сад
одлази
!
...
Имам
ја
и
другог
народа
сем
вас
.
Трећа
класа
може
подуже
и
очекнути
,
не
свакојако
и
она
се
не
заборавља
.
Али
кад
г
.
министар
и
по
други
пут
погледа
у
сахат
,
—
она
већ
и
сама
види
колико
је
сахати
.
Скрати
у
пола
оно
што
је
мислила
да
каже
,
кад
се
од
куће
на
овако
дуг
пут
кренула
,
па
онда
и
ова
одлази
прилично
задовољена
.
Ја
и
онај
натмурени
господин
што
сам
га
први
дан
у
оном
другом
углу
застао
,
све
ми
се
чини
,
да
не
спадамо
ни
у
једну
од
ових
класа
.
Нема
сумње
да
су
момци
г
.
министрови
знали
за
још
коју
класу
.
Они
су
мене
и
оног
мог
друга
,
бити
не
може
,
већ
уврстили
где
треба
.
То
се
могло
опазити
још
другог
дана
кад
нам
онај
што
пријављује
рече
:
—
Видите
,
господо
,
већ
је
један
и
по
по
подне
!
...
Сигурно
г
.
министар
вас
ни
данас
неће
моћи
примити
...
.
Шта
ћете
.
Сад
пред
изборе
и
они
су
претрпани
пословима
...
Мора
ћете
доћи
другом
којом
приликом
.
Мени
се
учини
да
овај
разлог
има
свога
места
.
Па
ипак
,
оно
што
сам
имао
да
саопштим
г
.
министру
,
чинило
ми
се
,
да
је
тако
важно
,
да
баш
он
о
свему
томе
треба
да
је
први
извештен
.
С
тога
,
сутра
дан
,
дођох
—
пре
девет
.
Кад
,
јес
,
онај
натмурени
господин
беше
још
раније
дошао
.
Седео
је
на
истом
месту
где
и
јуче
.
Сад
је
изгледао
још
туробнији
.
Овај
ме
човек
већ
поче
занимати
.
Нема
сумње
и
њега
је
некаква
голема
мука
пекла
.
Није
то
ласно
дреждати
пред
министарским
вратима
.
Ту
човек
постане
,
ни
крив
ни
дужан
,
предмет
подмигивања
одаџијама
и
служитељима
.
Ја
га
почех
већ
и
сажаљевати
.
То
беше
за
ме
нека
врста
утехе
.
Чудо
је
,
да
човек
све
лакше
сноси
у
друштву
.
Да
га
нешто
у
пакао
баце
,
учини
му
се
,
да
ће
му
бити
лакше
,
ако
се
с
њим
још
ко
стропошта
.
Ружна
нарав
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Г
.
министар
још
не
беше
дошао
.
Наравно
—
тек
је
девет
.
Ја
се
повучем
у
сам
кут
.
Отуд
ми
беше
згода
посматрати
оног
мог
друга
.
Слаба
светлост
из
ходника
беше
му
лепо
осветлила
сваку
црту
на
лицу
.
Био
се
мало
устурио
и
—
замислио
.
То
је
човек
од
својих
50
година
.
Имао
је
дуго
—
овално
—
лице
.
И
беше
лепо
избријано
.
Све
је
на
њему
било
на
своме
месту
.
Мора
да
је
неки
стари
мераклија
.
По
целом
лицу
виделе
су
се
плаве
пеге
,
баш
као
да
је
негде
опаљен
барутом
.
Коса
мрко-риђа
;
бркови
дуги
и
густи
,
а
при
крају
,
сами
од
себе
,
сковрчени
.
То
се
познаје
.
Били
су
много
плављи
но
коса
.
Доњи
окрајци
беху
чисто
црвени
—
од
дувана
.
И
сад
је
био
сав
у
диму
.
Очи
су
му
мрко-смеђе
,
ади
оштре
и
необично
живе
.
У
њима
је
било
нечега
што
подсећа
на
горског
хајдука
.
А
цео
израз
његова
лица
беше
веома
суморан
;
а
оно
натуштено
чело
допуњавало
је
његову
мрачну
туробност
.
Ја
сам
га
однекуд
заволео
.
Равно
у
једанаест
часова
дође
г
.
министар
;
али
дотле
беше
већ
дупком
пуно
оно
мрачно
предсобље
,
а
да
и
не
помињем
две
депутације
што
су
чекале
у
ходнику
.
Ја
и
мој
друг
предамо
своје
карте
.
Момак
их
истина
прими
;
али
нам
некако
изглед
његова
лица
каза
да
се
узаман
мучимо
.
Он
је
погодио
.
Сви
се
изређаше
,
а
нас
још
не
зову
.
Изби
и
један
по
подне
,
а
на
нас
још
ред
не
дође
.
—
Ама
,
господине
,
окренем
се
момку
,
јесте
ли
ви
предали
наше
карте
?
—
Господине
!
...
Ја
моју
дужност
савесно
вршим
.
Каквог
бих
ја
могао
имати
интереса
да
ваше
карте
не
предам
?
!
одговори
ми
он
таком
озбиљношћу
,
да
ме
је
просто
застидео
.
—
Молим
,
молим
;
ја
вам
потпуно
верујем
...
Али
ово
је
већ
трећи
дан
!
...
Толики
се
свет
изређа
...
.
Момак
се
осмехну
и
слеже
раменима
.
У
овоме
осмеху
,
у
овоме
слегању
рамена
—
беше
неког
подругљивог
сажаљења
.
У
том
звркну
електрично
звоно
—
чини
ми
се
мало
жешће
но
обично
.
Момак
оде
.
Не
би
га
мало
...
.
Боже
помози
!
помислим
.
Сад
ће
нас
сигурно
звати
.
Момак
се
врати
.
Он
оде
право
мом
другу
.
—
Мораћете
,
господине
,
другом
којом
приликом
доћи
.
Ни
данас
вас
г
.
министар
не
може
примити
.
_
Ономе
севнуше
очи
неким
необичним
жаром
.
Он
устаде
.
Стаде
к’о
солдат
.
Онда
ће
рећи
с
усиљеном
мирноћом
.
—
Ја
ћу
доћи
сутра
.
Ја
ништа
не
тражим
за
себе
;
ја
не
тражим
...
.
И
,
рек’о
бих
,
реч
му
застаде
у
грлу
.
Момак
опет
слеже
раменима
.
—
Залуду
ћете
чекати
.
Сутра
имају
седницу
.
—
Ја
ћу
доћи
преко-сутра
.
Момак
му
на
то
ништа
не
рече
.
Он
се
окрете
мени
:
—
Ни
вас
,
господине
,
г
.
министар
не
може
данас
примити
.
Ако
што
имате
да
га
замолите
,
рекао
ми
је
,
да
вам
кажем
,
да
се
обратите
г
.
начелнику
.
Осетио
сам
лепо
да
ми
уз
образе
пође
неки
пламен
.
Било
ме
је
стид
и
овога
момка
.
Не
знам
,
како
сам
одатле
отишао
...
.
Свратим
,
од
неке
муке
,
у
—
Касину
.
Седнем
за
један
сто
—
сам
.
—
Једно
пиво
!
повичем
,
и
ако
у
читавој
години
попијем
једну
ја
ни
једну
чашу
.
—
Седи
ли
ко
на
овој
столици
?
упитаће
ме
неко
и
дотаче
се
руком
до
оне
столице
што
је
спроћу
мене
.
Ја
погледам
.
То
беше
онај
мој
весели
друг
.
—
Не
седи
нико
,
одговорим
му
неким
неодољивим
саучешћем
...
.
Извол’те
сести
,
господине
!
...
Ми
смо
,
чини
ми
се
,
ово
дана
,
једне
талије
?
!
—
И
мени
се
тако
чини
,
одговори
он
и
осмехну
се
.
Ама
је
тај
осмех
био
горак
.
Он
седе
.
Мени
би
нешто
лакше
.
Лепо
сам
осетио
.
После
неколико
тренутака
он
ће
тек
окренути
:
—
Сад
видим
да
овај
свет
има
право
што
је
на
ову
нашу
вајну
господу
дигао
читаву
ајку
.
Чим
заседне
за
онај
пусти
зелени
сто
—
не
мо’ш
је
више
познати
.
Исти
је
таки
и
Ракарац
.
С
њим
сам
појео
више
соли
и
леба
но
и
с
ким
другим
,
па
сам
и
пред
његовим
вратима
једном
дреждао
читава
два
дана
.
И
он
је
онда
мислио
,
да
сам
му
дошао
да
ми
мало
службице
да
—
к’о
своме
добром
познанику
.
Јадник
!
...
Тако
и
овај
.
Бог
с
тобом
,
ово
је
данас
осми
дан
!
...
И
баш
ме
не
хте
примити
.
То
знам
.
Знам
и
за
што
...
.
—
А
за
што
?
—
ако
вас
питати
смем
.
Он
ме
погледа
.
Поглед
тај
беше
дубок
,
али
и
пун
неке
збиље
,
помешане
с
детињом
безазленошћу
.
—
Прођи
се
,
бога
ти
ачења
,
окрете
ме
од
једном
тикати
...
.
Што
к’о
не
смеш
да
ме
питаш
?
Шта
ће
нам
та
притворна
туђинштина
?
!
...
Питај
ме
,
човече
,
што
год
хоћеш
;
а
ја
ћу
ти
казати
све
што
знам
.
У
мене
је
,
брате
мој
,
што
на
уму
то
на
друму
...
.
Није
ме
хтео
примити
што
сам
либерал
;
а
можда
се
и
бојао
да
нисам
дошао
да
ми
да
где
год
за
латова
...
.
Бога
ти
—
које
си
ти
вере
?
Напредњак
—
већ
видим
да
ниси
.
Иначе
,
не
би
те
,
ваљда
,
пустио
да
пред
његовим
вратима
чепаш
три
пуна
дана
.
—
Нисте
погодили
,
одговорим
му
;
напротив
,
ја
сам
баш
напредњак
.
Он
ме
сумњиво
погледа
,
па
ће
као
шалећи
се
рећи
:
—
Е
,
онда
би
ваљало
распитати
,
којој
странци
он
припада
...
.
Јадна
нам
мајка
наша
!
Шака
људи
—
па
и
ми
хоћемо
и
америчке
швајцарске
слободе
,
уставе
;
хоћемо
све
редом
партије
—
и
либералне
и
напредне
и
—
ко
ће
их
живи
поређати
;
довољно
је
само
,
да
смо
,
тако
терајући
,
догнали
,
да
један
другом
вадимо
очи
живе
,
да
један
другом
претимо
—
Карабурмом
!
Кукавни
народе
,
колико
ли
ти
је
још
суђено
да
патиш
!
...
Исечен
си
на
комаде
као
гујин
реп
;
а
свака
ти
се
део
грчевито
вије
—
тражи
своју
главу
...
.
А
главе
?
—
Оне
једна
на
другу
искезиле
зубе
!
...
И
ти
велиш
да
си
напредњак
?
—
—
И
ви
рекосте
да
сте
либерал
?
...
—
Шта
—
и
„
ви
рекосте
?
!
.
.
“
Реди
ми
,
брате
Србине
,
„
ти
“
.
Слободно
.
Нећеш
ваљда
језик
уганути
.
Видиш
,
како
се
ја
тебе
не
бојим
.
Ја
јесам
либерал
и
то
не
кријем
;
али
ја
сам
те
партије
пре
са
свим
другојаче
замишљао
.
Ја
сам
на
првом
месту
Србин
,
син
овог
измученог
али
и
мукама
очеличеног
народа
...
.
Партије
се
за
то
и
склапају
да
се
међу
собом
утркују
,
која
ће
више
добра
земљи
учинити
.
Тако
је
свуда
у
срећним
земљама
.
У
нас
само
није
.
Ми
се
сви
,
што
нас
је
год
,
утркујемо
,
како
ће
мо
овај
народ
развратити
,
поцепати
у
таборе
међусобне
мржње
и
вечитог
трвења
,
које
нас
баца
у
некакву
грозничаву
вртоглавицу
.
Као
да
нас
,
Бог
с
нама
био
,
за
то
неко
плаћа
.
Ја
сам
се
преп’о
.
Ми
болујемо
од
једне
страховите
болести
.
Она
ће
нас
онеспособити
за
сваки
даљи
политички
рад
.
У
нас
се
са
свим
утрла
клица
за
братски
договор
,
за
братско
споразумевање
;
у
нас
почиње
да
изумире
међусобно
поштовање
;
у
нас
се
губе
ауторитети
,
не
за
то
што
их
наш
народ
није
кадар
више
да
рађа
и
подиже
,
већ
што
се
у
нама
мало
по
мало
отупљује
способност
за
поштовање
и
уважење
тих
народних
ауторитета
.
Питам
те
,
брате
мој
,
шта
нас
је
данас
кадро
одушевити
за
велику
народну
мисао
?
...
А
она
је
једина
била
која
је
наш
народ
у
данима
најгрознијих
искушења
,
мука
и
беда
-
крепила
,
соколила
,
да
до
краја
истраје
...
.
Та
је
мисао
изоштрила
народног
ђенија
,
те
је
могао
да
провиди
у
будућност
,
и
да
српској
слободи
предскаже
васкрсење
,
кад
је
оно
пророчанским
гласом
објавио
:
„
Минаре
ће
попаст
’
паучина
;
„
Неће
имат
’
ко
језан
учити
...
...
.
...
...
...
...
...
.
.
„
Из
клинаца
понићи
ће
трава
,
„
Друмови
ће
пожељет
’
Турака
,
„
Ал
’
Турака
ниђе
бити
неће
...
.
“
Тако
је
то
,
брате
мој
.
У
оно
класичко
доба
и
српски
су
слепци
даље
видели
но
данас
ми
окати
...
Кад
само
погледам
ове
моје
жалосне
либерале
—
кожа
ми
се
најежи
.
Они
,
који
нешто
даље
и
могу
да
виде
,
не
казују
оно
што
виде
,
већ
са
свим
нешто
друго
;
а
оне
,
који
не
виде
даље
од
носа
,
не
може
човек
сносити
,
кад
стану
причати
,
како
они
далеко
виде
...
.
У
ситницама
су
велики
;
а
у
крупницама
се
изгубе
као
гмизе
у
трави
...
.
Ја
сам
моје
начелне
пријатеље
проучавао
хладно
и
—
без
милосрђа
...
.
Ово
је
ресултат
моје
оцене
...
.
.
Казуј
,
како
ти
стојиш
с
твојим
пријатељима
?
Немој
ми
врдати
,
не
шали
се
!
Ја
ћу
познати
док
за
длаку
шенеш
у
страну
.
Не
замери
мојој
отворености
!
Такав
сам
ти
ја
,
па
шта
ћу
.
Ја
волим
истину
,
и
то
себи
,
а
не
другом
,
за
хатар
.
Милијун
је
прохујало
година
,
а
мене
није
било
на
овоме
свету
.
Милијун
ће
прохујати
векова
,
а
мене
бити
неће
.
Ја
само
сад
живим
,
и
зар
за
овај
трен
живота
свога
,
да
ништа
друго
не
изберем
већ
да
будем
лупеж
,
подлац
,
лашчина
—
нигде
и
нико
?
То
нећу
,
брате
,
па
ма
ме
светска
обест
,
па
ма
ме
свију
родова
недаће
,
којих
је
пун
овај
свет
,
кроз
иглене
уши
протурале
...
.
Кажи
,
имам
ли
право
?
У
гласу
,
у
погледу
овога
загонетног
човека
беше
нечега
што
осваја
,
што
улева
поштовање
,
али
што
и
—
прети
...
.
Које
он
?
—
питао
сам
сам
себе
.
И
неколико
пута
хтедох
да
заустим
да
