даживи
у
турској
,
у
неверничкој
кући
?
Колико
је
год
пута
размишљао
Којадин
,
увек
је
налазио
да
његовом
положају
нема
другог
излаза
него
да
изађе
из
очеве
куће
,
да
отиде
у
манастир
и
да
се
покалуђери
.
Овај
разговор
с
оцем
Калистратом
у
томе
га
је
са
свим
утврдио
.
Његова
одлука
беше
сазрела
.
Он
беше
смислио
да
у
борби
за
свој
народ
мач
и
копље
замени
крстом
и
књигом
.
—
Ја
сам
нешто
смислио
,
оче
Калистрате
,
и
хоћу
да
ти
кажем
.
Одлучио
сам
се
да
примим
чин
и
да
се
покалуђерим
.
—
Нека
је
с
тобом
благослов
Божји
.
Ништа
ми
милије
не
би
могло
бити
,
право
да
ти
кажем
.
Кад
бих
тебе
оставио
у
манастиру
Светог
Николе
,
с
миром
бих
пошао
на
онај
свет
.
Само
,
јеси
ли
добро
промислио
?
—
Шта
имам
више
мислити
?
Ја
се
с
оцем
не
могу
сложити
ни
у
чем
.
Кад
они
јачи
буду
,
он
ће
тражити
да
и
ја
примим
ислам
?
А
ја
то
не
бих
могао
никад
.
У
питању
женидбе
он
неће
пристати
на
оно
што
ја
желим
,
а
ја
се
никад
нећу
моћи
сагласити
с
оним
што
би
он
могао
мени
предлагати
.
Рачун
је
свршен
.
Раса
и
камилавка
једини
су
частан
излазак
из
мога
положаја
.
—
Још
треба
да
ти
ту
одлуку
барем
мати
благослови
.
—
Е
то
сам
те
хтео
молити
,
оче
Калистрате
!
Она
је
болна
.
Ти
ћеш
сад
к
њој
.
Ти
ћеш
то
њој
лепше
рећи
.
Ако
она
благослови
,
можемо
свршавати
када
ти
је
воља
.
Ја
једва
чекам
.
Једино
што
желим
,
то
је
да
ми
на
калуђерском
крштењу
предаш
твоје
име
.
XВИИИ
.
Кад
се
почело
примицати
пролеће
1455
године
,
султан
Мехмед
почне
наново
рат
са
Србијом
,
али
сада
са
свим
с
другим
планом
.
Не
поче
сад
с
великим
препадом
на
целу
земљу
;
не
отпоче
од
једанпут
и
с
опсадом
Новог
Брда
и
с
опсадом
Смедерева
,
које
се
,
као
гранично
место
,
и
не
могаше
опсадити
како
треба
,
него
поче
само
с
опсадом
Новог
Брда
а
с
планом
да
отуда
с
југа
започне
опсађујући
и
узимајући
град
један
по
један
,
с
планом
да
се
заустави
на
Смедереву
.
По
таквом
је
плану
турски
војсковођа
Иса
-
бег
1439
г
.
освајао
Србију
;
тај
план
усвоји
сад
султан
Мехмед
,
и
опсаду
Новог
Брда
повери
Иса
-беговом
сину
.
Војска
се
спремала
и
купила
у
Дренопољу
.
Око
половине
марта
већ
се
из
Дренопоља
кретала
пут
српских
граница
,
а
око
Ђурђева
-дне
већ
је
пала
под
Ново
Брдо
и
затворила
га
.
Војска
је
носила
собом
све
опсадне
справе
које
су
онда
биле
познате
.
И
силна
војска
поче
нападати
и
гинути
око
Новог
Брда
.
Топови
су
грували
,
хумке
су
бацале
камење
на
град
и
дан
и
ноћ
читавих
четрдесет
дана
.
Околина
је
,
први
пут
тада
,
слушала
чудан
,
дотле
непознати
звук
топовске
грмљавине
.
Зидови
су
се
градски
ражљуљали
и
расклиматали
.
Посада
их
је
једнако
подупирала
и
оправљала
,
али
у
одбрани
нимало
попуштала
није
.
Султан
је
Мехмед
,
на
послетку
,
собом
дошао
да
управља
посадом
.
Док
није
био
на
месту
самом
,
чинило
му
се
да
војска
не
чини
потпуно
и
до
краја
своју
дужност
.
Кад
је
дошао
на
место
,
уверио
се
да
није
до
турске
војске
,
него
да
се
српска
посада
држи
крепко
и
јуначки
и
да
јој
се
ништа
не
може
учинити
док
једнога
човека
траје
.
С
тога
султан
поручи
заповеднику
града
да
му
каже
погодбе
под
којима
би
град
предао
,
пошто
он
,
који
је
узео
Цариград
,
неће
оставити
Ново
Брдо
да
га
не
узме
.
„
Штета
је
,
ласкали
су
изасланици
султанови
новобрдским
старешинама
,
да
се
такви
јунаци
и
такви
честити
људи
најпосле
покопају
под
развалинама
свога
града
.
“
Новобрдске
старешине
скупе
на
договор
све
старешине
војничке
и
градске
и
по
савету
с
њима
одговоре
султану
да
су
вољни
предати
град
,
али
с
тим
да
свак
остане
на
свом
месту
и
при
свом
имању
без
узнемирења
и
да
се
од
града
не
узима
ни
младих
жена
ни
момака
.
Султан
Мехмед
одговори
да
прима
ту
погодбу
,
и
Ново
Брдо
му
се
преда
.
Али
султан
не
одржи
тај
уговор
.
Чим
је
заузео
град
,
он
заповеди
да
се
позатварају
сва
градска
врата
,
оставивши
отворена
само
једна
.
Онда
изда
заповест
свима
кућним
старешинама
да
на
она
једна
отворена
врата
изиђе
сваки
старешина
и
да
изведе
сву
своју
чељад
,
мушко
и
женско
,
оставивши
код
куће
све
што
има
.
Султан
Мехмед
сам
стане
на
та
врата
,
а
Новобрђани
почну
пролазити
један
по
један
.
Султан
је
сам
одбирао
на
једну
страну
људе
,
на
другу
—
момке
,
а
на
трећу
—
женскадију
.
За
најодличније
од
људи
заповедио
је
да
се
одмах
погубе
;
за
700
женских
наредио
је
да
се
предаду
његовим
војним
старешинама
као
награда
војсци
,
а
момке
је
узео
у
јањичаре
и
одмах
је
наредио
да
се
пошљу
у
Малу
Азију
преко
мора
,
где
се
јањичари
уче
и
за
војевање
спремају
.
Тако
је
султан
Мехмед
извршио
реч
,
дату
својим
уговором
.
То
је
било
1-га
јуна
1455
године
.
Пошто
је
султан
на
такав
начин
узео
Ново
Брдо
,
пошао
је
редом
к
западу
и
к
северу
,
и
пре
свршетка
јуна
месеца
узео
је
и
Призрен
,
и
Бихор
,
све
до
зетских
и
херцеговачких
граница
,
Трепчу
и
ситничке
градове
,
тако
да
је
пред
њим
остала
још
моравска
и
дунавска
Србија
до
босанских
граница
.
Деспот
Ђурађ
је
и
ове
године
као
и
прошле
1454
издао
био
наредбе
само
да
се
градови
бране
.
Није
наређивао
да
се
битке
дају
изван
градова
,
јер
није
имао
војске
и
за
то
.
Одмах
с
почетка
војевања
пошао
је
био
у
Угарску
,
да
види
не
би
ли
му
се
могло
помоћи
.
Али
су
у
Угарској
држана
само
договарања
и
саветовања
.
Договарало
се
и
саветовало
с
оближњим
владаоцима
и
господарима
;
договарало
се
и
саветовало
са
владаоцима
и
господарима
западне
Европе
,
али
узалуд
.
Ни
до
чега
се
стварног
није
дошло
.
И
оно
на
што
се
дала
реч
да
ће
се
испунити
,
није
се
испуњавало
.
Папа
је
водио
главну
бригу
о
овим
преговорима
;
он
се
био
истакао
да
буде
средиште
и
вођ
западних
владалаца
,
али
ни
то
није
помагало
.
Европа
је
патила
од
једног
великог
зла
,
од
претеране
децентрализације
.
Нико
још
није
имао
државну
војску
под
једном
командом
тако
као
што
су
је
имали
Турци
.
Европа
је
имала
војску
властеоску
.
Није
било
никакве
користи
од
тога
што
се
војевању
на
Турке
стављао
на
чело
и
започињао
га
папа
,
јер
су
папину
вољу
имали
тек
да
приме
и
да
одлуче
католички
владаоци
у
разним
земљама
,
и
то
тек
по
договору
са
својом
властелом
.
У
тај
мах
ни
владаоци
се
у
Европи
нису
десили
како
би
спрам
великога
задатка
требало
.
Енглеска
и
Француска
су
биле
још
у
међусобним
задевицама
и
у
међусобном
неповерењу
;
у
Шпанији
је
био
владалац
без
вредности
;
у
Навари
су
,
такође
,
трајали
унутрашњи
раздори
;
Немци
су
били
несложни
и
безвољни
.
У
Угарској
је
краљ
био
дете
,
а
властела
су
била
разједињена
највећим
несугласицама
и
крвавим
распрама
.
Од
италијанских
господара
,
милански
господар
Фрањо
Сфорца
беше
30
августа
1454
закључио
општи
савез
са
султаном
Мехмедом
,
те
нико
други
из
Италије
не
смејаше
дићи
се
против
Турака
.
У
таквом
је
стању
с
почетком
1455
била
Европа
.
К
свему
томе
дође
још
свршетак
смрћу
папе
Николе
В
,
који
премину
24
марта
1455
.
На
његово
је
место
,
истина
,
био
одмах
изабран
Борџија
,
владика
од
Валенције
,
под
именом
Каликста
ИИИ
,
али
он
борби
против
Турака
није
могао
да
стави
на
расположење
ни
одушевљење
ни
ауторитет
којим
се
још
служио
папа
Никола
В
.
Услед
прве
године
војевања
у
Србији
,
1454
,
папа
Никола
беше
издао
30
септембра
1454
распис
свему
хришћанству
да
се
диже
против
Турака
.
Услед
тога
расписа
наређен
беше
сабор
хришћанских
држава
на
дан
8
новембра
1454
у
Франкфурту
.
Али
главни
владаоци
и
властела
и
не
дођоше
на
тај
сабор
,
те
од
њега
не
би
ништа
.
Исто
тако
не
би
ништа
ни
од
другога
сабора
хришћанских
држава
,
који
би
сазван
у
Најштат
за
Сретеније
(
2
фебруара
1455
)
.
Изађе
на
чисто
само
то
,
да
се
,
мимо
све
папине
наредбе
,
на
помоћ
из
Европе
нема
шта
рачунати
.
И
с
тим
се
примицаше
пролеће
1455
,
још
,
нада
све
то
,
обележено
и
папином
смрћу
.
Остаде
Србији
да
се
узда
још
у
Угарску
,
барем
за
то
што
је
она
за
њом
на
ред
долазила
,
и
остаде
Угарској
да
се
узда
сама
у
се
.
Околности
су
биле
такве
,
а
околности
се
нису
дале
променити
поред
свега
што
је
Јанко
Сибињанин
из
практике
био
уверен
да
би
врло
мало
требало
,
па
да
се
с
Турцима
сврши
,
и
ма
да
то
мало
никоме
не
би
било
тешко
дати
,
да
је
било
праве
увиђавности
.
И
деспот
Ђурађ
и
Јанко
Сибињанин
,
познаваоци
овога
посла
и
судије
прве
врсте
,
били
су
уверени
,
да
би
једна
боља
војска
била
довољна
да
се
Турци
са
свим
из
Европе
истерају
.
Али
ту
једну
војску
они
сами
нису
били
у
стању
да
саставе
,
а
други
нико
није
могао
или
није
хтео
да
их
у
томе
потпомогне
.
Тако
се
трагички
гледала
пропаст
где
се
примиче
свима
,
без
невоље
.
Још
је
било
једино
средство
остало
у
самој
Угарској
и
у
њеној
,
унутрашњим
раздорима
до
крајњих
граница
поцепаној
,
властели
.
Да
је
бар
Угарска
имала
каква
јака
краља
!
Краљ
Владислав
је
био
дечак
од
15
година
!
Папин
заступник
Јован
Капистрански
настојавао
је
из
све
снаге
да
угарску
властелу
међу
собом
измири
.
Тога
ради
је
сазван
угарски
сабор
за
Богојављење
1455
у
Будим
,
који
је
после
одгођен
за
дан
20
јануара
1455
.
Кад
је
лето
настало
и
војна
се
против
Србије
отворила
,
сазове
се
сабор
у
Ђур
,
који
се
после
пресели
у
Будим
.
Деспот
Ђурађ
је
све
до
пада
Новог
Брда
био
лично
на
овом
сабору
,
очекујући
да
ће
се
на
њему
нешто
,
барем
као
прошле
године
,
свршити
.
Али
на
послетку
,
препун
горчине
и
очајања
,
деспот
смисли
да
се
последњи
пут
и
једанпут
за
свагда
бар
он
лично
разрачуна
са
западом
те
да
види
има
ли
смисла
што
је
дотле
радио
,
и
има
ли
се
још
у
кога
колико
толико
уздати
.
Седећи
тако
у
Ђуру
,
деспот
Ђурађ
пође
једанпут
к
папском
делегату
да
се
с
њим
разговори
и
да
види
може
ли
што
бити
од
рата
с
Турцима
.
Тога
дана
су
му
таман
била
приспела
писма
из
Смедерева
,
у
којима
су
му
јављани
најновији
,
све
невесели
гласови
.
Јављало
му
се
да
се
Ново
Брдо
дуго
још
држати
не
може
и
да
је
време
да
се
и
он
кући
пожури
и
да
смисли
какав
свршетак
да
да
тешком
рату
или
да
се
пожури
с
добром
помоћу
што
пре
.
Папски
делегат
Јован
Капистрански
дочека
веома
предусретљиво
старога
деспота
па
вратима
свога
дома
и
замоли
га
да
уђе
к
њему
.
—
Шта
имате
ново
,
превисоки
господине
деспоте
,
упита
Јован
.
—
Има
доста
,
али
ништа
добро
,
одговори
деспот
.
Ново
Брдо
,
ако
се
до
сад
није
предало
,
мораће
клонути
и
предати
се
данас
сутра
—
тако
ми
пишу
.
Кад
оно
падне
,
сва
је
јужна
Србија
пала
,
рат
је
свршен
,
и
нас
више
нема
.
Мени
пишу
:
или
се
пожури
с
помоћу
,
или
дођи
сам
,
да
смо
сви
заједно
барем
у
последњем
часу
.
Ето
то
су
моје
новости
.
Ја
сам
питао
себе
шта
да
им
одговорим
,
па
нисам
могао
да
докучим
.
И
ево
ме
сад
код
тебе
,
пречасни
оче
,
да
ме
ти
научиш
шта
бих
могао
да
им
одговорим
.
Папски
делегат
обори
главу
и
намршти
чело
.
—
Превисоко
ти
деспотство
,
ни
ја
не
могу
ништа
одговорити
што
ти
већ
не
би
знао
.
Ми
богорадимо
у
европске
властеле
за
којег
војника
и
за
коју
форинту
.
Даду
ли
нам
—
ми
имамо
;
не
дадну
ли
они
—
ни
ми
ништа
немамо
.
Тако
смо
били
јуче
;
тако
смо
ти
данас
.
—
Али
,
пречасни
оче
,
Турци
на
то
не
чекају
.
—
Ја
знам
,
али
другојачије
није
.
Осим
тога
,
ни
ви
Срби
ништа
не
чините
што
би
светога
оца
папу
и
католичке
хришћане
узбудило
,
одушевило
на
живљи
рад
.
Ви
сте
једнако
изван
крила
свете
цркве
;
избегавате
да
јој
приђете
.
Не
велим
ништа
против
тога
;
не
помињем
ово
као
некакву
погодбу
.
Ја
знам
добро
,
да
сте
данас
на
реду
ви
,
а
да
ћемо
сутра
на
тај
ред
пред
неверником
доћи
ми
.
Само
бих
рекао
,
макар
да
се
,
може
бити
и
варам
,
да
би
,
на
прилику
,
ваш
прилазак
у
крило
свете
цркве
,
ваш
одустанак
од
скизме
,
могао
деловати
узбуђујући
,
могао
потрести
хришћански
свет
великим
енергичним
саучешћем
и
помоћи
вам
.
Превисоко
ти
деспотство
нека
узме
да
су
то
само
моје
личне
мисли
;
нек
ми
не
прими
за
зло
што
их
казујем
.
Тренутак
је
узвишен
и
одсудан
.
Дужност
нам
је
да
будемо
искрени
.
Мене
,
који
све
добро
разумем
,
као
што
и
ви
разумете
,
боли
срце
гледајући
у
каквом
је
стању
Србија
.
—
Разумем
,
пречасни
оче
,
одговори
деспот
с
јаким
акцентом
горчине
,
разумем
!
Ви
бисте
,
сигурно
,
хтели
да
се
ми
најпре
осрамотимо
,
па
онда
да
пропаднемо
.
Али
на
то
у
мом
народу
ни
луд
пристао
не
би
.
Ми
смо
с
нашом
вером
живели
до
сад
;
ми
смо
готови
да
њој
верни
и
помремо
.
Јер
то
што
говориш
,
мучно
да
би
се
обистинило
.
Да
се
Србија
покори
папи
,
било
би
неколико
тренутака
весеља
у
Риму
;
радовали
би
се
они
којима
би
се
тим
начином
отвориле
владичанске
столице
,
и
—
то
је
све
.
Нико
не
би
,
иначе
,
ништа
друго
мислио
но
што
мисли
сад
.
—
Допусти
да
кажем
да
се
превисоко
ти
деспотство
вара
.
Приступање
Католичкој
Римској
Цркви
једнога
народа
као
што
је
српски
,
тако
јуначног
,
тако
издржљивог
,
тако
одличног
у
сваком
погледу
,
не
би
прошло
без
искреног
и
без
дубоког
узбуђења
.
И
то
би
узбуђење
изазвало
и
веће
расположење
за
рат
.
О
том
сумње
бити
не
може
—
Пречасни
оче
,
одговори
деспот
с
још
већом
горчином
,
не
говорите
ми
више
о
томе
,
молим
вас
.
Зар
не
видите
,
да
томе
није
време
.
Говорите
ми
о
верским
стварима
кад
би
време
било
говорити
о
војним
,
а
немате
ни
војника
ни
новаца
.
Ја
сам
већ
смислио
шта
ћу
,
и
ја
сам
и
онако
дошао
само
да
се
опростим
с
господарством
ти
.
Моје
место
није
више
овде
;
велике
и
свете
дужности
позивљу
ме
у
отаџбину
.
Ако
је
Божја
воља
да
моја
држава
и
мој
народ
пропадну
,
моје
је
место
данас
међу
мојим
народом
.
Проштавај
и
с
Богом
остај
,
ја
сутра
полазим
у
Србију
.
—
Превисоко
ти
деспотство
нека
се
не
љути
.
Да
сазовемо
саборску
седницу
;
да
саборској
седници
саопштиш
шта
си
одлучио
.
То
би
сигурно
имало
утиска
.
То
би
могло
,
зар
,
изазвати
какву
одлуку
у
корист
вашу
.
—
Ја
сам
смислио
шта
ми
ваља
радити
,
одговори
деспот
.
Чекао
сам
доста
;
више
не
чекам
никога
.
И
љутито
,
деспот
се
опрости
с
оцем
Јованом
Капистранским
.
Кад
се
вратио
дома
,
прва
му
је
реч
била
да
се
све
спрема
за
полазак
у
Србију
.
По
том
дозва
логотета
и
нареди
му
да
се
напише
пуномоћство
војводи
Влатку
,
који
је
деспота
пратио
,
да
може
у
име
деспотово
закључити
са
султаном
мир
по
захтевима
које
је
султан
у
почетку
рата
истављао
,
на
име
:
да
се
султану
уступа
сва
јужна
Србија
до
Мораве
код
Крушевца
,
заједно
с
Новим
Брдом
,
Нишем
и
Крушевцем
,
тако
да
деспоту
остаје
Кучево
,
Браничево
и
Ресава
и
земља
између
Мораве
и
Дрине
изузимљући
војнички
пут
Крушевац
—
угарска
граница
.
Наредба
је
деспотова
гласила
да
Влатко
тражи
султана
где
га
могне
наћи
,
да
свршава
с
њим
што
пре
може
,
у
крајњем
случају
онако
како
хоће
султан
.
Влатко
је
имао
да
путује
без
одмора
и
кренуо
се
чим
је
пуномоћство
готово
било
.
Дан
по
том
,
дође
у
Ђур
и
новост
да
су
Турци
Ново
Брдо
узели
.
Деспот
Ђурађ
одмах
крену
пут
Србије
.
То
је
било
већ
око
половине
јуна
.
Султан
Мехмед
,
пошто
је
свршио
своје
вероломно
дело
у
Новом
Брду
,
пошао
је
даље
да
узима
градове
око
Ситнице
,
које
је
,
један
по
један
,
понајвише
предајом
,
брзо
позаузимао
.
Стари
Гвозденовић
се
налазио
у
пратњи
султановој
,
и
после
узећа
Новога
Брда
даваше
му
драгоцена
упутства
како
где
треба
поступати
.
Тако
га
је
допратио
до
у
Белу
Цркву
,
у
којој
се
султан
задржао
.
Један
улак
са
границе
био
му
је
донео
глас
да
му
је
послан
пуномоћник
деспота
Ђурђа
с
намером
да
закључи
мир
.
Султан
Мехмед
је
напред
знао
да
то
значи
да
деспот
прима
све
његове
погодбе
и
већ
је
размишљао
шта
му
даље
ваља
радити
.
Кад
је
султан
Мехмед
дошао
у
Белу
Цркву
,
отац
Калистрат
и
млађи
му
брат
Калистрат
морали
су
поћи
да
се
представе
новоме
господару
.
—
Ви
сте
моји
највећи
противници
,
рећи
ће
султан
Мехмед
,
као
у
шали
,
калуђерима
који
су
дошли
да
га
поздраве
.
Да
вас
није
,
ја
бих
лакше
покорио
Србе
.
—
Нека
је
честито
превисоко
ти
царство
,
одговориће
на
то
отац
Калистрат
.
Зависи
од
превисокога
ти
царства
,
хоћемо
ли
ми
бити
противници
или
пријатељи
.
—
Како
то
?
упита
султан
радознало
.
—
Ако
смо
с
нашом
вером
у
слободи
и
под
заштитом
,
ми
ћемо
бити
пријатељи
;
ако
ли
нас
хоћете
да
гоните
,
морамо
одговарати
истом
мером
.
—
Ја
хоћу
верност
моме
барјаку
,
одговори
султан
,
а
у
веру
се
не
мешам
.
Нека
верује
што
ко
има
вољу
у
моме
царству
.
Ја
хоћу
велико
царство
,
а
велико
царство
не
може
бити
једне
вере
.
Опоменувши
се
да
је
то
предео
који
је
он
дао
царици
Мари
,
својој
помајци
,
распитивао
је
о
њеном
манастиру
и
о
њој
,
и
наредио
је
да
се
богат
поклон
да
како
манастиру
оца
Калистрата
тако
и
калуђеричком
манастиру
Св
.
Богородице
.
У
двору
Гвозденовића
очекивао
се
повратак
господара
и
гостовање
султана
Мехмеда
.
Али
госпођа
Круна
беше
на
издисању
.
Молила
је
Бога
да
жива
не
сачека
повратак
свога
мужа
.
И
Божја
је
воља
хтела
да
јој
се
жеља
испуни
.
Госпођа
Круна
је
издахнула
баш
уочи
оног
дана
кад
је
Мустафа
-
бег
јавио
да
се
враћа
кући
.
Тако
је
новоме
бегу
било
суђено
да
прво
присуствује
тужном
опелу
госпође
Круне
,
на
које
се
скупила
сва
околина
.
Кћи
јој
Миља
такође
је
била
веома
болесна
.
С
највећим
напрезањем
могла
је
да
испрати
мајку
до
последњег
почивалишта
,
па
је
онда
она
пала
у
постељу
,
остављена
од
свих
и
свакога
.
Султан
Мехмед
је
имао
намеру
да
нови
мир
потпише
у
Плочнику
,
али
видећи
колика
се
жалост
сломила
на
ту
кућу
,
крене
у
Крушевац
,
тамо
дочека
војводу
Влатка
,
деспотова
посланика
,
и
с
њим
потпише
последњи
мир
са
Србијом
од
1455
.
XИX
.
Кад
се
чуло
по
народу
какав
је
мир
закључен
и
како
се
деспот
вратио
из
Будима
сам
самцит
,
онако
како
је
и
отишао
,
завладало
је
опште
огорчење
и
крајња
малаксалост
.
Кад
су
дошле
заповести
да
је
рат
престао
,
људи
остављаху
оружје
незадовољни
,
само
што
га
не
бацаху
,
мислећи
да
им
никад
више
ни
требати
неће
.
Али
на
дну
душе
свак
је
видео
да
се
нема
шта
више
чинити
,
да
је
дужност
према
отаџбини
до
краја
извршена
и
да
се
свак
мора
покорити
ономе
што
је
неизбежно
.
У
тај
мах
кад
је
тај
глас
стигао
у
Топлицу
,
Драгош
се
беше
застао
код
куће
у
Точанима
и
беше
дошао
к
оцу
Калистрату
.
—
Шта
ви
мислите
о
миру
,
оче
Калистрате
,
упита
Драгош
.
—
Хвалим
Бога
те
сам
стар
,
и
с
тога
га
нећу
дуго
уживати
.
Кад
ме
Бог
позове
,
пошао
бих
увек
с
радошћу
,
а
сад
ћу
поћи
још
са
већом
.
Нека
је
само
његова
милост
с
народом
.
Мило
ми
је
једино
што
не
одлазим
без
замене
и
што
иза
мене
имам
на
коме
оставити
манастир
и
народ
око
њега
.
Отац
Калистрат
погледа
с
милошћу
на
младога
Калистрата
Гвозденовића
већ
у
оделу
монашком
,
који
беше
с
њима
у
разговору
.
—
Народ
и
цркву
морамо
чувати
кад
власт
и
државу
губимо
,
одговори
млади
Калистрат
Гвозденовић
.
То
нам
је
једино
спасеније
.
Тога
ради
сам
ја
чин
и
примио
.
Остајем
при
завету
докле
дишем
.
—
А
шта
ћеш
ти
,
Драгошу
,
упита
отац
Калистрат
.
—
Ја
не
признајем
више
никога
,
ни
деспота
ни
султана
,
осим
Бога
на
небу
.
Ја
ћу
да
се
борим
за
се
и
за
свој
рачун
,
докле
ме
милост
Божја
држи
у
животу
.
Хоћеш
ли
благословити
,
оче
Калистрате
!
—
Благосиљам
,
синко
,
али
тешка
срца
,
рече
отац
Калистрат
.
Освећуј
неправду
и
насиље
,
да
би
га
било
колико
толико
мање
,
и
нек
ти
је
Бог
у
помоћи
!
Али
сва
борба
не
може
ништа
помоћи
без
суђена
часа
.
По
мојему
,
више
вреди
ово
што
је
Којадин
узео
на
се
,
да
се
стара
да
не
пропадне
вера
и
књига
,
да
се
одржи
име
народно
без
прекида
,
да
се
преко
славе
народне
не
простре
густа
скрама
незнања
,
да
не
замукну
у
мраку
заборава
цареви
и
краљеви
,
јунаци
и
светитељи
народни
.
Не
приговарам
ништа
ни
Драгошу
,
али
је
свака
сила
за
времена
;
свако
оружје
накрај
краја
зарђа
и
поломи
се
,
а
у
слову
истине
је
једино
вечити
живот
,
који
никада
не
гине
.
С
тога
нека
вам
је
,
децо
,
главно
старање
да
народу
слово
истине
очувате
.
—
Добро
је
и
тако
мени
ојађенику
.
Нека
Којадина
на
његовом
путу
;
његова
је
природа
за
то
;
он
се
за
то
спремио
.
А
ја
што
ћу
?
Отац
ми
је
од
рана
охронуо
и
ослабео
.
Остаће
му
само
његово
лично
имање
.
За
војника
нити
ће
га
више
Турци
,
нити
Гвозденовић
.
Стаменија
се
не
удаде
,
него
оде
за
царицом
Маром
.
И
ја
се
не
могу
оженити
како
сам
мислио
.
Све
је
побркано
и
замршено
.
Ја
ћу
у
гору
,
да
кажњавам
оне
који
су
казну
заслужили
,
а
нема
ко
да
им
је
изврши
на
овоме
рђавом
свету
.
Ја
ћу
носити
осуде
Провиђења
Божјег
,
докле
истом
Провиђењу
не
буде
воља
да
и
мене
уклони
с
овога
света
и
да
ми
каже
:
доста
,
и
теби
је
крај
!
Мени
је
право
,
ако
ми
се
то
догоди
и
пошто
будем
само
тројицу
осветио
.
А
може
бити
да
ће
бити
и
другојачије
.
—
Па
куда
сад
мислиш
?
упита
га
млади
Калистрат
.
—
Сад
идем
староме
деспоту
и
његову
сину
где
их
нађем
,
да
им
се
јавим
.
Нећу
од
њих
тражити
ни
службе
,
ни
награде
.
Идем
да
им
кажем
да
сам
ја
деспот
у
гори
и
на
путу
за
рђаве
људе
,
за
отпаднике
,
за
варалице
,
за
насилнике
,
нарочито
за
све
турске
насилнике
или
издајнике
,
противнике
вере
.
Ја
сам
извршник
суда
Божјега
и
народнога
.
Може
бити
да
ја
њима
негде
могу
и
затребати
.
Ваља
они
да
знаду
за
мене
.
Ја
не
слушам
заповести
осим
оне
које
ми
се
свиде
.
Али
која
ми
се
свиди
,
она
ће
бити
извршена
.
—
Али
ако
се
деспотима
не
буде
свидела
твоја
радња
,
ако
они
пожеле
да
је
ти
обуставиш
или
потуриш
,
шта
ћеш
на
то
казати
?
упита
млађи
Калистрат
.
—
Они
су
као
и
цео
свет
.
Ја
их
слушам
само
кад
се
мени
свиди
.
Ја
њих
признајем
за
српске
старешине
и
слушам
их
у
свему
што
ми
се
свиди
.
Али
—
где
то
престаје
,
и
моја
послушност
престаје
.
Онда
сам
ја
деспот
.
Буде
ли
то
њима
сметало
,
они
ме
могу
гонити
као
сваког
другог
непослушника
.
И
тада
ће
бити
оно
што
коме
срећа
оружја
донесе
.
—
А
ако
се
опет
отвори
рат
против
Турака
?
упита
млађи
Калистрат
.
—
Ја
сам
увек
против
Турака
,
али
само
то
и
ништа
више
.
Уговоре
,
договоре
,
погодбе
ја
бацам
на
страну
.
Не
тичу
ме
се
,
јер
ништа
не
вреде
.
Једино
Турчин
у
овим
земљама
нема
места
.
То
једино
мени
вреди
.
Стари
Калистрат
махаше
главом
и
с
очевидном
милошћу
гледаше
у
Драгоша
благосиљајући
га
једнако
.
—
Нека
је
,
синко
,
Божји
благослов
с
тобом
,
а
наша
су
ти
врата
,
сачувај
,
Боже
,
невоље
,
свакада
отворена
.
Кад
си
ти
Божји
осветник
,
и
Божја
је
кућа
твоја
.
Драгош
топло
пољуби
у
руку
старца
,
коме
се
очи
и
сузама
заводнише
,
а
старац
њега
загрли
и
очински
пољуби
у
чело
и
у
образе
.
Мир
се
по
том
одмах
и
извршио
.
Султан
Мехмед
је
у
ствари
био
заузео
оно
што
је
тражио
уговором
.
Нешто
мало
што
још
није
био
стигао
да
заузме
,
деспот
му
је
одмах
предао
.
Султану
није
никада
требало
одмора
.
Од
Крушевца
је
одмах
начинио
зборно
место
и
пристаниште
за
војничке
бродове
,
с
којима
ће
се
низ
Мораву
спуштати
к
Дунаву
.
У
Крушевцу
се
уз
то
отворише
и
друге
велике
војне
радионице
,
нарочито
за
топове
.
Видело
се
да
султан
хоће
да
удари
на
Београд
.
Дугачки
низови
товарних
биволских
кола
вукли
су
у
Крушевац
комаде
звона
која
су
с
цркава
поскидана
,
па
полупана
,
а
сад
су
се
носила
у
Крушевац
да
послуже
тополивцима
.
А
тополиваца
и
тобџија
каквих
није
било
,
и
с
кога
краја
их
света
није
било
?
!
У
Крушевцу
се
проговорише
сви
земаљски
језици
као
на
Вавилонској
Кули
.
То
је
трајало
целе
зиме
1455—56
.
Кад
наста
пролеће
1456
,
видело
се
јасно
куда
се
смера
ићи
,
јер
се
поједини
сплавови
почеше
товарити
и
спуштати
к
Смедереву
.
Осим
тога
поче
стизати
Крушевцу
из
Софије
и
из
Скопља
и
војска
све
више
и
све
више
.
Није
више
ни
била
тајна
,
да
султан
Мехмед
тога
лета
мисли
да
узме
Београд
.
Војска
је
силна
долазила
,
какве
до
тад
нико
видео
није
.
Поља
око
Крушевца
прекрили
војска
са
свих
страна
,
и
пошто
се
сви
силни
топови
послаше
које
сухим
које
водом
низ
Мораву
,
пође
од
маја
месеца
и
војска
истим
путем
.
С
почетком
јуна
1456
сва
се
та
сила
слеже
к
Београду
и
покри
поља
и
долове
око
њега
од
Саве
до
Дунава
.
Никада
се
толика
сила
није
свалила
под
тај
град
.
Султан
Мехмед
дође
и
сам
под
Београд
и
разапе
свој
чадор
на
брегу
где
је
сада
ново
гробље
,
ближе
к
цариградском
путу
.
Кад
прегледа
како
му
се
била
распоредила
цела
војска
,
он
даде
знак
да
се
бомбардање
почне
.
Рачунао
је
да
му
се
Београд
одупрети
не
може
и
да
га
већ
држи
у
рукама
.
Ратне
машине
бацале
су
камење
и
усијане
кугле
.
Многобројни
топови
почеше
бљувати
ватру
и
гвожђе
на
град
.
Још
је
у
то
време
ново
било
то
оружје
као
и
пушчани
прах
.
Дим
од
пушчаног
праха
видео
се
из
далека
изнад
целе
околине
Београда
;
јека
топова
чула
се
чак
до
Сегедина
и
до
половине
тадашње
Србије
.
Људи
су
дрхтали
од
ужаса
,
слушајући
ту
,
онда
још
нову
ствар
,
и
помишљајући
каква
се
страшна
борба
води
око
Београда
.
Нико
није
мислио
да
се
Београд
сме
одупрети
,
нити
да
ће
шака
хришћана
у
Београду
моћи
одолети
толикој
сили
и
толиком
оружју
.
Разумевајући
добро
шта
је
опсада
,
султан
Мехмед
је
наредио
био
да
се
на
Дунав
код
Београда
доведу
силне
војне
лађе
.
Оне
су
се
правиле
на
доњем
Дунаву
,
највише
код
Видина
,
и
две
стотине
их
је
довезено
под
Београд
,
добро
наоружаних
и
напуњених
војницима
,
да
се
град
затвори
с
воде
исто
тако
као
и
са
суха
.
После
кратког
времена
града
Београда
готово
није
било
изнад
земље
.
Топовске
кугле
и
камење
које
се
бацало
на
зидове
машинама
било
је
расклиматало
и
скоро
до
земље
порушило
зидове
градске
.
Варош
није
више
била
ограђена
,
она
је
била
као
у
отвореном
пољу
.
Посадом
су
управљали
Сибињанин
Јанко
,
као
главни
војвода
,
и
папин
изасланик
Јован
Капистрански
.
Посада
није
била
многобројна
,
и
она
беше
сустала
беспрекидном
борбом
без
одмене
.
Ваљало
је
нешто
учинити
да
се
посади
помогне
и
да
се
одмени
,
јер
велика
хришћанска
војска
,
о
којој
се
још
од
1453
,
од
пада
Цариграда
,
говорило
,
и
која
је
сад
требала
да
брани
Београд
,
нити
се
скупила
,
нити
се
с
оним
што
се
ипак
било
скупило
од
овуд
од
онуд
,
смело
и
помишљати
да
се
на
опсадничку
војску
удари
онако
како
треба
.
Али
се
ипак
нешто
морало
учинити
,
јер
је
опсадничка
војска
могла
град
дићи
за
час
каквим
хитрим
ударцем
изненада
.
Тога
ради
Јанко
Сибињанин
,
који
је
имао
прилично
војске
на
левој
страни
Дунава
,
смисли
да
разбије
опсадне
лађе
на
Дунаву
,
и
да
тако
граду
помогне
,
пошто
би
га
с
воде
отворио
.
То
му
је
било
лакше
да
покуша
него
да
огледа
разбити
војску
на
суху
.
Знао
је
да
му
је
за
овај
други
посао
снага
недовољна
.
Саставивши
такав
план
,
Јанко
Сибињанин
поручи
да
се
све
лађе
озго
с
Дунава
скупе
код
Сланкамена
.
Заповеднику
Београда
,
своме
зету
Михаилу
Силађију
,
поручи
да
и
он
прикупи
све
лађе
које
су
му
под
руком
или
до
којих
може
доћи
,
да
па
удари
истог
дана
он
од
Београда
,
тако
да
се
бродарска
опсада
турска
баци
међу
две
ватре
.
За
дан
напада
одреди
14-ти
јул
,
чим
сване
.
Пошто
се
турска
опсадна
флота
пружала
уз
Дунав
готово
до
Сланкамена
,
Јанко
скупи
сву
војску
,
коју
је
имао
око
Земуна
и
с
десне
стране
Дунава
,
на
дунавску
обалу
око
флоте
с
обадве
стране
.
На
једној
страни
реке
заповедао
је
сам
Јанко
Сибињанин
;
на
другој
је
непрестаним
говором
и
храбрењем
војнике
упућивао
и
соколио
папски
делегат
Јован
Капистрански
.
Тако
почне
напад
на
дунавску
флоту
турску
.
Турске
лађе
су
биле
ланцима
везане
једна
за
другу
,
и
кад
је
почео
напад
малих
хришћанских
лађа
,
Турци
су
се
томе
с
почетка
смејали
.
Али
сложан
напад
и
са
воде
и
са
суха
поче
у
брзо
показивати
да
нимало
није
шала
,
тако
како
је
у
први
мах
изгледало
.
Хитре
мале
лађице
успеше
да
на
неколико
места
покидају
ланце
којима
су
биле
везане
турске
лађе
,
да
им
прекину
везу
и
да
се
измешају
с
њима
.
У
тај
мах
удари
и
посада
београдска
са
четрдесет
на
брзу
руку
опремљених
лађа
с
леђа
на
Турке
,
и
почну
им
живо
досађивати
.
Бој
се
отвори
страшан
и
крвав
.
Турци
су
били
нападнути
и
низ
воду
и
уз
воду
,
и
с
једне
и
с
друге
обале
.
Што
није
нико
очекивао
,
оно
се
догоди
:
хришћани
одрже
потпуну
победу
.
Многе
турске
лађе
потопише
се
у
Дунав
;
многе
су
биле
тако
оштећене
и
покварене
да
више
нису
биле
ни
за
што
.
Сами
су
их
Турци
палили
,
да
хришћанима
у
руке
не
падну
.
Четири
турске
ратне
лађе
са
свом
опремом
хришћани
заробише
.
Турске
флоте
није
више
било
на
Дунаву
,
и
приступ
к
Београду
с
воде
био
је
са
свим
отворен
.
Султан
Мехмед
је
са
свога
стана
више
Београда
гледао
своју
властиту
пропаст
и
штету
,
коју
нити
је
више
могао
поправити
ни
накнадити
.
Јанко
Сибињанин
се
потпуно
користи
том
приликом
.
Он
у
Београд
пошље
одморну
војску
,
увуче
у
њ
хране
и
ратних
потреба
и
тако
становнике
Београда
на
ново
охрабри
,
да
се
и
даље
боре
и
свој
град
од
турских
напада
бране
.
Сву
војску
Сибињанин
поче
уређивати
и
оружју
и
борби
вежбати
.
Макар
да
је
непрестано
био
далеко
слабији
од
Турака
,
он
имађаше
тврду
веру
да
ће
се
одбранити
и
султана
разбити
.
Победа
од
14-ог
јула
на
таласима
дунавским
у
томе
га
је
само
укрепила
.
Султан
Мехмед
је
имао
другојачији
рачун
.
Горчина
и
љутња
појили
су
га
самим
једом
због
несреће
на
Дунаву
.
Из
Цариграда
су
му
писали
да
су
се
папине
лађе
јавиле
на
Дарданелима
и
да
нападају
тамошње
приморје
.
Султан
одлучи
да
на
Београд
опет
нападне
свом
силом
,
па
или
да
га
освоји
или
да
се
скрха
на
њему
.
Ово
друго
сматрао
је
за
немогућно
.
С
тога
изнова
отвори
из
топова
највећу
ватру
на
град
.
Али
се
и
посада
,
обновљена
и
окрепљена
,
држаше
још
храбрије
него
дотле
.
Утврђења
су
оправљали
или
новима
замењивали
,
а
на
топовску
ватру
одговараху
такође
топовском
ватром
.
Сам
велики
везир
Караџа
погибе
од
хришћанског
топа
из
Београда
.
То
султана
баци
још
у
већу
јарост
.
С
тога
нареди
да
се
на
дан
21
јула
опет
удари
на
Београд
са
свом
силом
,
те
да
се
по
што
по
то
узме
.
Опсађеници
у
Београду
видели
су
по
необичној
живости
у
турском
стану
да
се
спрема
нешто
необично
.
Заповести
су
издаване
;
људи
су
трчали
с
једног
краја
стана
на
други
;
војници
су
се
спремали
и
размештали
;
топови
су
непрестано
грували
на
град
,
који
је
био
са
земљом
сравњен
.
Зидови
око
вароши
били
су
порушени
,
шанчеви
затрпани
;
варош
је
стајала
отворена
,
и
ваљало
ју
је
само
узети
.
То
је
баш
оно
што
је
и
султан
Мехмед
и
видео
и
наредио
.
Турци
отпочну
напад
21-ог
јула
у
вече
.
Борба
се
отвори
очајна
.
Два
пута
Турци
уђоше
у
варош
,
и
оба
пута
бише
истерани
с
великим
губитцима
.
Борба
се
продужила
сву
ноћ
.
Једном
хришћани
беху
малаксали
,
и
кад
на
спољна
утврђења
око
вароши
удари
одморна
турска
сила
,
попустише
пред
њом
и
почеше
се
повлачити
у
варош
.
Турци
јурну
за
њима
,
освоје
спољна
утврђења
и
продру
и
у
варош
.
На
варошкој
пијаци
отвори
се
нова
борба
,
али
ни
у
њој
се
хришћани
не
могну
одржати
,
него
се
повуку
у
град
.
Турци
јурну
за
њима
,
и
један
се
беше
већ
успузао
уз
бедеме
градске
да
на
њима
пободе
турску
заставу
.
У
тај
мах
војник
Тит
Дугонић
обухвати
чврсто
тога
Турчина
,
и
с
њим
и
са
турском
заставом
заједно
сурва
се
у
градски
дубок
јарак
,
у
коме
су
обојица
смрт
нашли
.
Одмах
за
тим
отвори
се
борба
око
градских
врата
и
око
моста
пред
њима
.
Нико
није
имао
времена
да
мост
дигне
.
Турци
су
већ
на
више
места
преко
порушених
бедема
насртали
у
град
.
Кад
зора
22-ог
јула
обасја
овај
призор
,
сви
претрнуше
од
ужаса
.
Београд
је
,
тако
рећи
,
био
у
пола
узет
.
Јанко
Сибињанин
и
папин
делегат
Јован
Капистрански
ни
тада
не
изгубише
уздање
у
своју
војску
.
Они
наредише
да
се
на
насртљиве
нападаче
бацају
запаљене
крпе
,
умотане
у
смолу
и
сумпор
,
и
друго
којешта
упаљено
,
што
се
не
би
дало
лако
угасити
.
Како
су
Турци
били
почели
наваљивати
у
густим
гомилама
на
град
,
и
како
је
њихово
одело
било
широко
,
ово
средство
необично
помогне
.
За
кратко
време
турски
опсадници
огрезоше
у
пламеном
мору
,
пометоше
се
због
тога
,
кренуше
назад
да
се
спасу
ватре
,
и
напустише
и
град
и
варош
у
великом
нереду
.
Јанко
Сибињанин
у
том
моменту
истрчи
из
града
са
својим
војницима
и
удари
под
сабљу
пометеног
непријатеља
.
Није
много
прошло
,
а
варош
Београд
се
очисти
од
Турака
.
Овај
случај
опет
опије
храброшћу
и
уздањем
браниоце
Београда
,
и
тако
се
мало
по
мало
отвори
борба
с
Турцима
без
нарочите
намере
и
без
нарочитог
плана
.
Јован
Капистрански
се
у
тај
мах
налазио
на
левој
обали
Дунава
.
Видећи
отуда
да
се
нарочито
његови
крсташи
све
више
залећу
у
борбу
,
пређе
и
сам
на
бојно
поље
,
изнесе
своју
заставу
и
стане
соколити
нападаче
.
Тако
се
развије
одушевљен
силан
напад
на
Турке
,
коме
они
,
поред
свега
свог
великог
броја
,
не
могоше
одолети
.
Крсташи
разбише
све
турске
чете
које
су
покушале
да
им
се
одупру
и
допреше
већ
до
самог
турског
стана
.
Видећи
то
султан
Мехмед
,
који
се
налазио
у
шанчевима
између
града
и
стана
,
поплаши
се
да
му
хришћани
не
пресеку
повратну
линију
,
скупи
колико
је
могао
војске
,
па
јурне
за
њима
,
да
их
с
леђа
разбије
;
оставивши
врло
слабе
страже
у
шанчевима
.
Јанко
Сибињанин
гледао
је
то
из
Београда
,
па
видећи
турске
шанчеве
пред
Београдом
без
довољне
заштите
,
излети
са
својом
војском
из
града
,
заузме
их
после
кратке
борбе
и
стане
у
њима
он
са
својима
чекати
султана
Мехмеда
,
који
је
из
њих
изашао
.
Може
се
мислити
какав
је
ужас
снашао
султана
Мехмеда
,
кад
је
видео
шта
је
било
.
Узалуд
му
је
било
што
је
крсташе
био
разбио
.
У
његовим
властитим
шанчевима
чекаше
га
Сибињанин
Јанко
.
Отвори
се
опет
нова
борба
с
променљивом
срећом
.
Ноћ
већ
поче
спуштати
се
над
разбојиштем
на
ново
,
а
Турци
никако
не
могаху
потиснути
хришћане
из
својих
заузетих
шанчева
.
Многи
знатни
Турци
изгибоше
у
борби
,
излажући
се
да
би
спасли
битку
и
положај
.
Међу
рањеницима
је
био
и
сам
султан
Мехмед
,
којега
онесвешћена
и
полу
мртва
донесоше
у
стан
.
Битка
је
била
изгубљена
,
без
помоћи
.
Војска
остаде
без
главе
и
наже
бегати
главом
без
обзира
за
султаном
самим
,
којега
су
полу
мртва
носили
у
Софију
.
Цео
моравски
пут
у
Србији
преплавише
бегунци
силне
,
многобројне
војске
турске
,
која
је
,
пре
неколико
недеља
,
с
невиђеним
бесом
јурила
из
целога
царства
и
с
целога
истока
пут
Београда
.
Деспотове
старе
размирице
с
Угрима
и
с
папом
и
погодба
његова
са
султаном
од
1455
беху
га
ставиле
у
веома
чудноват
положај
.
Збијен
једва
у
половину
старих
својих
земаља
,
с
отвореним
за
Турску
путем
низ
Мораву
,
деспот
је
,
по
тим
погодбама
,
морао
мирно
да
гледа
и
кад
се
силна
војска
купила
око
Београда
,
и
кад
су
под
Београд
носили
оружје
и
другу
војничку
опрему
,
и
кад
се
та
војска
у
нереду
растурила
.
Још
је
уз
то
,
због
ране
на
руци
и
ропства
у
Купинику
,
које
му
је
нанео
Сибињанинов
зет
Михаило
Силађи
у
јесен
1455
,
и
боловао
болешћу
,
од
које
ће
,
на
послетку
,
и
умрети
.
Седећи
цело
лето
у
Смедереву
с
извесном
војном
силом
,
коју
беше
прикупио
ради
своје
властите
сигурности
,
деспот
је
у
току
јуна
и
јула
1456
године
по
цео
дан
слушао
тутањ
топова
на
Београду
.
Он
хришћанима
није
одмагао
.
Хришћани
су
се
,
на
другој
страни
Дунава
,
тако
рећи
под
сенком
његова
града
,
сабирали
,
и
он
им
ништа
није
био
на
сметњи
;
он
је
њима
желео
добра
.
Али
он
није
смео
мрднути
.
Кад
су
се
њихови
борци
с
јуначком
кликом
залетали
на
Турке
,
он
није
смео
пустити
и
своје
људе
да
се
с
њима
утркују
.
Он
је
морао
мирно
гледати
,
ћутати
и
уздисати
,
да
би
само
остао
веран
уговору
.
Али
у
Србији
није
био
само
деспот
Ђурађ
.
У
Србији
је
још
било
Срба
.
У
Србији
је
још
био
и
јунак
Драгош
Плетикосић
,
који
се
после
22
јула
начини
деспотом
на
моравском
путу
кроз
Србију
.
Кад
се
почела
растурати
турска
војска
,
Драгош
узбуни
народ
по
путу
и
око
пута
и
поче
дизати
све
што
беше
кадро
оружје
подићи
.
„
На
оружје
,
народе
,
удри
неверника
!
Сад
му
је
црн
петак
.
Удри
,
не
бој
се
,
нико
те
неће
на
одговор
позивати
!
“
Тако
је
гласила
кратка
команда
Драгошева
.
А
он
је
тој
команди
и
жив
пример
давао
.
Разбијао
је
и
уништавао
гомиле
које
би
се
на
путу
или
на
страни
од
пута
јављале
.
Тражио
је
и
откривао
оне
који
су
се
били
посакривали
.
Упућивао
је
друге
да
тај
посао
раде
онамо
где
он
сам
стићи
није
могао
.
Ни
ноћу
,
ни
дању
није
дао
себи
мира
,
докле
тај
посао
није
свршен
.
Записано
је
да
је
некоме
деспот
Ђурађ
онда
признао
како
је
само
од
његових
поданика
и
у
његовој
земљи
изгинуло
у
то
време
,
бежећи
кроз
његове
земље
,
на
двадесет
и
пет
хиљада
људи
од
пропале
турске
београдске
војске
.
А
деспот
није
,
доиста
,
ни
прстом
мрднуо
.
При
крају
тога
посла
деспот
поручи
Драгошу
Плетикосићу
да
му
се
јави
.
—
Хвала
,
синко
,
рећи
ће
оседели
деспот
,
погурен
мукама
и
годинама
.
Хвала
,
синко
,
по
сто
пута
,
и
ходи
да
те
пољубим
.
Нико
то
не
би
могао
свршити
тако
како
си
ти
свршио
.
—
Опрости
,
господару
,
ја
сам
радио
о
мојој
глави
и
о
мојим
заповестима
.
Ти
ми
ниси
ништа
заповедио
;
ја
те
нисам
слушао
.
Ти
држи
веру
и
право
се
куни
,
а
ми
смо
вршили
заповест
Божију
.
Нисмо
твоју
,
ни
дај
Боже
!
—
Разумем
,
синко
,
разумем
.
Ја
нисам
заповедао
,
јер
није
требало
да
заповедам
.
Ви
сте
сами
себи
заповедали
;
срце
вам
је
српско
заповедало
.
Али
нека
вам
је
Богом
просто
.
Ја
нисам
заповедао
,
али
најсвесрдније
благосиљам
,
рече
деспот
с
убеђењем
.
—
Хвала
,
господару
!
Сви
смо
сад
задовољни
.
—
Али
ја
сад
баш
нисам
задовољан
,
рећи
ће
стари
деспот
.
Ви
сте
задовољни
што
овога
минута
гледате
пред
собом
положај
којим
можете
бити
задовољни
.
Али
ја
сам
незадовољан
што
западни
хришћани
ни
сад
,
ето
,
не
употребљују
положај
да
из
њега
извуку
све
користи
које
би
се
извући
дале
.
Као
увек
,
тако
ће
и
сада
прилика
проћи
узалуд
.
Као
на
Златици
,
као
после
славне
одбране
Новог
Брда
и
боја
на
Крушевцу
,
западни
хришћани
ће
скрстити
руке
;
они
ће
пустити
Турчина
да
се
прибере
,
да
сакупи
нову
војску
,
па
да
их
опет
бије
.
Сибињанин
Јанко
је
имао
једва
толико
војске
да
Турке
код
Београда
разбије
.
Управо
он
ни
то
са
својом
војском
не
би
могао
.
Случај
му
је
,
слеп
случај
помогао
.
Слава
му
,
што
је
умео
тим
се
случајем
потпуно
користити
за
овај
мах
.
То
он
уме
.
Али
камо
сад
војска
силнога
запада
,
да
султану
Мехмеду
ни
у
Азији
не
да
смирити
се
?
Камо
памет
,
камо
рука
?
викаше
деспот
зажарен
.
—
Господару
,
ти
паметно
говориш
,
али
што
ћемо
кад
није
другојачије
.
Хвала
Богу
и
на
овоме
.
—
Да
,
а
ви
сте
сви
викали
на
мене
,
и
вичете
и
сад
:
„
Неће
са
Сибињанином
,
неће
с
Маџарима
на
Турке
.
Туркофил
,
издајник
вере
и
народа
!
“
И
ти
си
тако
викао
и
тако
мислио
.
А
ја
бих
хтео
да
се
не
сврши
само
на
почетку
,
него
да
се
тера
до
краја
.
Није
доста
Турчина
истерати
из
Београда
;
треба
га
истерати
и
из
Софије
,
из
Цариграда
,
из
Европе
.
То
би
желео
турски
пријатељ
,
деспот
Ђурађ
Бранковић
,
а
не
почети
,
па
брже
боље
задухати
се
и
престати
,
како
обично
раде
западни
хришћани
.
Али
,
опет
,
хвала
теби
,
синко
,
ти
си
славно
извршио
што
је
твоје
.
Сад
иди
.
Знам
да
те
чекају
царица
Мара
и
Стаменија
.
И
стари
деспот
пружи
руку
Драгошу
и
отиде
у
своје
собе
.
XX
.
Они
који
су
мислили
да
је
уговор
од
1455
последњи
међу
Турском
и
Србијом
,
само
парче
хлеба
деспоту
Ђурђу
,
имали
су
право
.
Напад
на
Београд
од
1456
зауставио
је
процес
и
забавио
султана
Мехмеда
другим
пословима
.
Деспот
Ђурађ
,
међутим
,
подлегне
старости
и
боловању
од
рањене
руке
,
те
умре
уочи
самог
Божића
исте
1456
године
.
Деспотство
остане
на
деспоту
Лазару
.
Али
у
деспотској
породици
није
било
јединства
.
Једни
су
добро
разумевали
прави
смисао
уговора
од
1455
и
сматрали
су
да
деспотска
породица
нема
више
снаге
ни
за
какву
политику
.
Деспот
Лазар
,
поводећи
се
по
жени
,
деспотици
Јелени
,
није
тако
мислио
.
Деспот
Лазар
и
брат
му
слепи
Стефан
и
деспотица
Јелена
,
која
се
већ
бринула
како
ће
удомити
своју
ћерку
,
теглили
су
више
к
анти-
турској
,
угарској
политици
.
Царица
Мара
,
деспотица
Јерина
,
Ђурђева
жена
,
брат
Јеринин
Тома
и
најстарији
син
Ђурђев
слепи
Гргур
били
су
против
те
политике
и
заступали
су
мишљење
да
се
треба
држати
Турака
и
султана
.
Мало
више
од
четири
месеца
после
смрти
Ђурђеве
,
склопи
очи
и
жена
му
,
деспотица
Јерина
,
3
маја
1457
.
Колики
је
био
расцеп
у
деспотовој
породици
,
види
се
по
томе
што
се
говорило
да
је
деспотица
Јерина
отрована
.
А
чим
је
она
очи
склопила
,
царица
Мара
,
њен
ујак
,
брат
Јеринин
Тома
,
велики
војвода
,
и
слепи
Гргур
,
најстарији
син
Ђурђев
,
сместа
оставе
двор
деспотов
,
не
чекајући
ни
да
се
Јерина
сахрани
.
Путујући
у
великој
жалости
у
Турску
к
султану
Мехмеду
,
царица
Мара
се
устави
у
своме
манастиру
Св
.
Богородице
код
Беле
Цркве
.
Прва
ствар
су
јој
биле
молитве
за
покој
душе
деспотице
Јерине
,
а
по
том
одмор
од
жалости
и
од
пута
.
Манастир
Свете
Богородице
био
је
тада
пун
калуђерица
.
У
манастиру
Св
.
Николе
код
Беле
Цркве
није
више
било
старога
оца
Калистрата
.
И
он
је
умро
на
скоро
после
деспота
Ђурђа
.
Погреб
му
је
био
величанствен
.
Народ
из
далеке
околине
беше
се
слегао
да
испрати
омиљенога
старешину
и
народнога
учитеља
и
да
ожали
што
га
он
оставља
баш
у
доба
када
му
је
најпотребнији
био
.
Тако
је
нашла
признања
његова
искрена
служба
народу
.
А
он
је
,
целога
свога
дугог
века
,
једино
саветом
и
живом
речју
,
служио
правди
и
истини
и
штитио
слабога
и
потиштенога
.
Људи
су
плакали
растајући
се
с
њиме
.
Један
једини
човек
који
је
требао
да
буде
,
није
био
на
том
погребу
.
То
је
био
Мустафа
-
бег
Гвозденовић
.
После
смрти
старога
Калистрата
,
манастирска
братија
изберу
за
игумана
сина
Гвозденовићева
,
монаха
Калистрата
,
и
ако
је
био
млад
,
готово
најмлађи
међу
њима
.
Така
је
била
и
последња
порука
старога
Калистрата
.
Млади
игуман
Калистрат
прими
тешко
бреме
с
пуном
одлучношћу
.
Он
почне
живо
учити
народ
да
се
властима
покорава
,
да
њихове
наредбе
врши
,
али
да
као
очи
у
глави
чува
своју
веру
,
свој
закон
,
своје
народне
обичаје
.
Нарочито
је
учио
људе
да
никада
не
траже
турскога
суда
и
да
се
,
у
својим
потребама
,
неверницима
не
обраћају
ни
за
што
,
осим
ако
би
се
што
баш
морало
и
избећи
се
не
би
могло
.
За
то
је
упућивао
људе
свештеницима
или
манастирским
старешинама
,
или
изборном
суду
добрих
и
поштених
људи
.
Свакоме
је
говорио
да
од
тог
ништа
боље
није
.
По
том
добро
промишљеном
и
прорачунаном
правцу
сви
су
изгледи
да
ће
млади
игуман
Калистрат
потпуно
заступити
старога
оца
Калистрата
још
у
већој
мери
.
За
њим
је
велико
име
Гвозденовића
,
које
се
свеколико
саставило
око
врснога
сина
,
када
га
је
променом
вере
отац
издао
.
Он
је
знао
и
црквене
књиге
и
законе
на
изуст
,
и
од
њега
није
било
човека
који
би
сву
пространу
околину
Беле
Цркве
и
Топлице
у
сваком
погледу
боље
познавао
.
С
друге
стране
,
како
се
он
искрено
одрекао
добара
и
среће
овога
света
,
тражећи
једину
срећу
у
служби
вере
и
народних
интереса
,
свак
се
могао
њему
поверити
и
свак
у
њ
поуздати
.
Нигде
он
није
био
и
није
могао
бити
заинтересован
,
по
своме
чисто
испосничком
начину
живота
.
Очевине
и
имања
он
се
одрекао
;
што
буде
остало
иза
његова
оца
,
отићи
ће
његовој
млађој
браћи
,
која
су
примила
веру
мусломанску
.
Њему
је
остао
само
углед
старога
имена
Гвозденовића
,
и
он
је
с
тим
био
задовољан
.
Парче
хлеба
и
чаша
воде
била
је
сваколика
његова
потреба
.
И
то
му
је
манастир
осигуравао
.
С
тога
му
се
дивила
сва
Топлица
,
и
име
је
његово
већ
било
веће
од
свакога
дотадашњега
Гвозденовића
.
Што
би
он
наредио
,
поуздано
би
вршио
сав
онај
хришћански
крај
.
У
самој
Гвозденовићевој
кући
све
се
променило
после
изласка
Којадинова
.
Одмах
за
тим
оставила
је
овај
свет
госпођа
Круна
,
а
не
много
за
њом
и
ћерка
јој
Миља
.
При
погребу
и
једне
и
друге
,
народ
је
тихом
демонстрацијом
изјавио
оно
што
није
могао
јавно
да
искаже
.
Мустафа
-
бег
је
видео
да
је
с
променом
вере
престао
бити
Гвозденовић
и
да
је
одржао
само
материјалну
страну
старога
породичног
угледа
—
имање
.
Народна
се
расположења
не
могу
силом
ни
добити
ни
изгубити
.
Ни
док
је
био
хришћанин
,
њега
нико
није
љубио
.
Али
откад
се
потурчио
,
све
је
постало
још
горе
.
Својима
као
да
је
био
умро
.
Турцима
се
ипак
није
могао
у
поверење
увући
.
Они
су
у
њему
непрестано
гледали
старога
хришћанског
старешину
,
и
где
би
се
год
што
десило
за
њих
неповољно
,
приписивали
су
,
у
својим
мислима
,
њему
,
ма
да
он
,
у
истини
,
Турцима
никада
крив
био
није
и
ма
да
их
је
искрено
служио
.
Најтеже
му
је
било
,
што
се
сав
његов
старински
углед
избрисао
као
да
га
никад
било
није
.
Суревњив
је
био
на
најстаријег
сина
,
игумана
,
који
је
све
то
присвојио
.
Видео
је
јасно
колико
је
погрешио
што
је
трчао
с
променом
вере
,
али
се
ту
сад
ништа
више
није
дало
исправити
.
Кад
је
дошла
царица
Мара
,
он
је
ишао
с
другим
Турцима
да
је
поздрави
,
а
она
му
је
једва
две
три
речи
проговорила
.
Са
свим
другојачије
је
царица
Мара
примила
игумана
Калистрата
.
—
Честитам
ти
,
рекла
је
игуману
царица
Мара
,
честитам
на
свему
.
Уједно
моје
највеће
сажаљење
на
тешким
губитцима
у
породици
.
Чујем
,
са
жалошћу
,
да
ни
госпође
Круне
,
ни
Миље
нема
више
међу
живима
.
—
Тако
је
,
превисоко
ти
царство
.
Оне
су
обе
,
једна
за
другом
,
отишле
у
бољи
свет
.
Превисоко
ти
царство
зна
за
случај
с
нашим
оцем
.
Њих
две
су
пресвисле
од
бола
кад
су
га
виделе
у
турској
чалми
.
Ја
сам
одмах
за
тим
отишао
у
манастир
и
одрекао
се
свега
.
Народ
ме
,
истина
,
зове
Гвозденовићем
,
али
ја
више
Гвозденовић
нисам
.
—
Хвала
ти
и
слава
,
игумане
!
Ти
си
се
у
главноме
угледао
на
мене
.
Оставио
си
сву
таштину
овога
света
,
да
послужиш
вери
и
Христу
.
То
је
још
једини
пут
којим
се
може
својој
савести
данас
одужити
син
једне
заслужне
породице
.
—
Ја
сам
то
и
мислио
,
превисоко
ти
царство
.
—
Хвала
ти
,
игумане
,
што
си
у
томе
сталан
остао
.
Ја
се
сад
,
ожалошћена
и
убијена
до
краја
,
сама
ломим
куда
ћу
.
—
Допушта
ли
превисоко
ти
царство
да
напоменем
неке
мисли
,
као
један
предлог
.
Султан
је
према
теби
милостив
.
Могућно
је
да
би
се
могао
остварити
.
—
А
какав
би
то
предлог
био
,
упитаће
царица
радознало
.
—
Кад
би
се
превисокоме
ти
царству
дао
двор
с
имањем
у
приморју
спрам
Свете
Горе
,
на
путу
из
Србије
и
из
Бугарске
у
Свету
Гору
и
у
Јерусалим
.
Та
би
места
била
западно
од
Сереза
,
око
Јежева
,
с
ове
стране
Тахинског
Језера
,
како
ми
је
казивао
покојни
отац
Калистрат
више
пута
.
Он
је
добро
знао
путове
у
Свету
Гору
.
—
Па
чему
би
то
служило
,
упита
опет
царица
.
—
С
тога
би
се
места
,
превисоко
ти
царство
,
боље
него
и
откуд
с
друге
стране
могло
помагати
калуђерима
и
хришћанима
који
ходе
к
светињама
у
Свету
Гору
и
у
Јерусалим
.
Шта
нам
је
остало
друго
него
да
се
о
томе
бринемо
кад
је
Божја
воља
била
да
паднемо
у
стање
у
коме
смо
сад
.
—
Ја
ћу
то
имати
на
уму
,
оче
игумане
.
Међу
тим
радо
бих
чула
којим
путем
ти
овде
упућујеш
хришћанске
послове
.
—
Упућујем
народ
,
превисоко
ти
царство
,
и
делом
и
словом
,
да
живи
мирно
,
да
би
му
зарасле
тешке
ране
његове
;
учим
га
чим
год
могу
да
се
сам
брине
о
својим
потребама
;
да
никада
не
тражи
суда
турскога
;
да
своје
свештенство
сматра
као
своје
управнике
и
судије
;
да
се
њима
обраћа
и
у
злу
и
у
добру
,
и
да
му
је
православна
праотачка
вера
једина
узданица
.
—
А
слуша
ли
те
народ
,
оче
игумане
?
—
До
сад
слуша
не
може
боље
бити
.
Види
да
је
добро
по
њ
.
Потпуно
задовољна
,
царица
отпусти
игумана
Калистрата
,
радујући
се
што
се
тако
млад
човек
тога
посла
примио
.
За
онај
крај
није
више
бриге
имала
.
У
саму
,
готово
,
позну
ноћ
,
дворкиња
Стаменија
јави
царици
Мари
још
једнога
калуђера
.
То
је
био
брат
њен
Драгош
.
Он
је
оставио
у
гори
своје
гусарско
,
хајдучко
,
рухо
и
своју
страховиту
чету
,
па
је
дошао
да
и
он
још
једном
види
сестру
Стаменију
и
да
царици
Мари
пољуби
руку
.
Није
то
могао
другојачије
учинити
него
тако
преобучен
у
рухо
калуђерско
,
у
коме
се
тако
незгодно
осећао
.
Ускоро
је
царица
отпутовала
на
двор
султана
Мехмеда
.
Онде
је
она
радила
по
упутствима
игумана
Калистрата
,
и
султан
је
доиста
и
тада
према
њој
био
милостив
,
обдаривши
је
новим
земљама
западно
од
Сереза
у
Јежеву
,
на
путу
којим
се
путовало
из
Србије
и
из
Бугарске
у
Свету
Гору
и
Јерусалим
.
Ту
је
царица
Мара
провела
многе
године
,
све
до
своје
смрти
1487
године
.
Није
прошло
ни
две
три
године
од
овога
што
приповедамо
,
а
из
дворова
Мустафа
-
бега
Гвозденовића
у
Плочнику
једне
ноћи
изненада
сукну
пламен
у
ведро
небо
.
Он
једва
спасе
своју
главу
.
Остало
му
све
пропаде
у
пламену
.
Беше
се
скупио
силан
свет
да
гаси
,
али
угасити
није
могао
.
Сутра
дан
је
на
ономе
месту
освануло
згариште
око
опаљене
,
од
ватре
испуцале
куле
.
Нико
није
могао
да
дозна
откуда
је
дошла
паљевина
.
Говорило
се
много
да
је
паљевину
извршио
хајдук
Драгош
Плетикосић
.
Од
њега
се
,
нарочито
,
потурчењак
ретко
где
могао
скрасити
.
Говорило
се
да
су
многи
Турци
изгинули
јурећи
Драгоша
Плетикосића
,
али
да
га
никако
нису
могли
ни
убити
ни
ухватити
.
Драгош
је
ходио
од
једне
планине
до
друге
и
светио
је
сиромаха
и
нејака
.
Он
је
говорио
за
се
да
је
Божји
Суд
и
плаћао
је
као
Божји
Суд
онима
који
су
највише
криви
били
.
Чим
би
неко
превршио
неваљалством
,
говорили
су
да
ће
му
доћи
Драгош
Плетикосић
у
походе
.
И
Драгош
је
обично
доходио
.
Говорило
се
да
га
ни
стрела
ни
пушка
не
бије
и
да
му
се
никаквим
оружјем
ништа
не
може
.
А
он
је
,
заиста
,
ходио
као
осветник
,
као
заточник
правде
Божје
.
Име
му
се
знало
докле
се
за
име
српско
знало
,
докле
се
језик
српски
говорио
,
докле
се
крстом
православним
крстило
.
XXИ
.
Прошло
је
већ
више
година
од
догађаја
које
смо
приповедали
у
досадашњим
одељцима
.
Нема
више
никога
од
јунака
о
којима
смо
тамо
говорили
.
И
Сибињанин
Јанко
,
и
Јован
Капистрански
,
и
деспот
Ђурађ
,
људи
који
су
у
оно
време
боље
него
ико
знали
како
се
треба
борити
с
Турцима
,
отишли
су
Богу
на
истину
,
сва
тројица
у
току
неколико
месеци
,
један
за
другим
,
као
да
их
је
судбина
поуклањала
испред
султана
Мехмеда
,
зар
за
казну
што
се
нису
умели
сложити
против
Турака
.
Ни
Србије
више
не
беше
као
државе
.
У
Смедереву
не
сеђаше
српски
деспот
него
турски
намесник
.
Нема
више
српских
судова
ни
ћефалија
,
ни
других
старешина
.
По
градовима
су
турски
муселими
,
кадије
и
диздари
.
Док
се
тај
обрт
свршио
,
силна
је
крв
проливена
,
силан
је
свет
одведен
у
ропство
,
многе
су
штете
почињене
,
многе
тековине
за
права
Бога
паљевини
предате
.
Силан
је
свет
испропадао
од
чемера
,
од
болести
,
од
безбројних
невоља
сваке
врсте
.
Који
су
имали
земље
или
имања
тражили
су
како
да
се
измире
с
новим
стањем
ствари
,
те
да
што
боље
сачувају
своје
интересе
.
У
тешкој
борби
међу
интересима
и
уверењима
,
многи
су
се
,
за
љубав
интереса
,
и
вере
одрицали
.
Нова
најезда
која
је
пратила
освајача
носила
је
нову
веру
,
нов
језик
,
нов
ред
ствари
,
ново
одело
,
нове
обичаје
.
Ако
је
и
даље
остао
доле
прост
народ
,
онај
који
ће
и
опет
робовати
,
на
врху
се
друштвеног
и
државног
уређења
мењало
све
од
почетка
до
краја
.
Простом
народу
још
је
било
најлакше
.
Пређе
је
његову
господару
било
име
властелин
,
а
сад
му
је
постало
име
спахија
или
читлук-
сахибија
.
Работа
је
у
главноме
остала
иста
.
Али
су
и
простом
народу
тешка
била
самовољна
насиља
нове
господе
на
веру
,
на
обичаје
и
на
свакидашњи
живот
.
Није
сад
више
ни
у
каквом
месту
најглавније
била
црква
—
него
џамија
.
Туђи
људи
,
та
нова
господа
,
начинише
се
господари
земљи
и
народу
.
Њихови
су
интереси
били
на
врху
;
њима
се
свак
морао
поклонити
.
Власти
су
свуда
браниле
њих
и
њихове
интересе
.
Ти
су
туђи
људи
имали
другојачије
навике
,
другојачије
одело
,
другојачији
језик
.
Али
то
свеколико
сад
изби
свуда
на
врх
;
по
томе
се
ваљало
свакоме
управљати
.
Народ
брзо
спази
не
само
да
му
је
дошао
нов
господар
,
него
да
му
и
саму
све
навике
ваља
окретати
другојачије
.
По
градовима
и
по
већим
трговима
или
селима
почеше
се
дизати
неверничке
џамије
и
уз
њих
минарета
.
