запитага
Новак
.
—
Друга
ми
је
рана
на
срцу
.
По
несрећи
,
кад
сам
се
зими
родио
и
мозак
ми
се
повредио
,
морало
ме
и
срце
забољети
.
Но
ова
се
боља
у
праву
рану
претворила
истом
онда
када
ме
нису
хтели
за
калуђера
оставити
.
—
Па
како
ти
је
било
кад
си
био
калуђер
,
и
како
си
калуђерство
оставио
?
—
запита
Новак
,
који
је
знао
да
ће
Петошко
што
смешно
рећи
,
но
није
бранио
ништа
за
друго
,
само
да
се
чест
војничка
не
повреди
.
При
том
познавао
је
доброту
патријархову
,
који
,
познавајући
светске
слабости
,
са
светитељском
смиреношћу
све
је
слушао
.
И
у
оно
доба
војнички
и
свештенички
чин
биле
су
две
такове
точке
човеческог
реда
и
сталежа
,
које
су
себи
противне
неке
црте
и
поњатија
у
себи
садржавале
.
Мирољубиво
начело
свештенства
није
се
слагало
са
ратоборним
духом
војника
,
па
зато
војник
радо
се
смејао
на
рачун
калуђерства
,
а
особито
где
се
какав
повод
у
поповским
слабостима
налазио
.
—
Кад
сам
већ
дораст’о
,
знао
сам
читати
и
писати
па
сам
се
дуго
мислио
на
коју
ћу
страну
.
Одем
у
војску
.
Ту
ме
почне
сваки
преко
рамена
гледати
.
После
млоги
’
несрећа
домислим
се
да
идем
у
калуђере
.
Мислио
сам
у
себи
:
читати
знаш
,
можеш
јошт
далеко
дотерати
.
Одем
у
један
манастир
близу
Скопља
.
Ту
ме
прими
игуман
,
неки
отац
Герасим
,
не
знам
ни
сам
шта
је
био
,
пола
Грк
пола
Србин
.
Он
ме
узме
на
искушеније
;
но
да
сте
видили
то
искушеније
.
Најпре
пост
,
те
пост
.
И
то
би
’
доста
дуго
трпео
да
нису
к
томе
и
друге
беде
дошле
.
Ја
једем
дан
на
дан
пасуља
и
сочива
,
и
то
баш
посно
,
у
чистој
води
;
а
игуман
и
братија
купус
са
сланином
,
шунке
и
печење
.
Већ
ми
се
језик
и
уста
испуцала
,
а
братија
веле
:
калуђер
мора
добар
носник
бити
,
ради
отпуштенија
не
само
своји
’
но
и
туђи
’
грехова
—
а
они
су
баш
онда
најмасније
залогаје
у
уста
турали
.
Но
то
јошт
није
доста
.
Ја
пијем
чисту
воду
,
а
они
старо
смедеревско
вино
;
доиста
велике
муке
за
мене
који
сам
се
већ
вина
пити
подобро
навикнуо
.
Они
веле
:
искушеник
треба
да
са
бистром
водом
ишчисти
бурне
и
мутне
мисли
из
главе
,
и
да
му
срце
постане
чистим
извором
добродјетељи
.
Но
они
,
који
нису
већ
били
искушеници
,
нису
се
морали
у
том
бистром
извору
купати
.
После
обједа
,
отац
Агапије
са
жмиркавим
,
но
од
смедеревке
мало
упаљеним
очима
,
ишао
је
весело
по
прњавору
и
тако
весело
насићеном
лако
је
било
онде
својим
обојег
пола
овцама
поученија
давати
.
Отац
Пајсије
закрвавио
је
очи
као
Угљеша
кад
је
седамнајст
Грка
посекао
.
Преподобном
,
пак
,
оцу
Герасиму
обично
после
јела
већ
и
онако
му
црвени
нос
тако
је
набубрио
да
се
чинило
као
да
су
му
на
врху
јошт
два
мала
носића
нарасла
.
И
онда
је
био
најљући
.
А
ми
искушеници
,
тек
ради
па
пости
.
Па
осим
тога
,
братија
такове
су
нам
пакости
чинила
да
смо
мислили
капи
крви
већ
у
нама
остати
неће
.
Они
то
све
веле
за
нашу
поуку
и
душевни
напредак
чине
.
Није
ли
наш
Спаситељ
толико
муке
претрпео
за
човечески
род
,
а
ви
црви
,
који
нисте
достојни
вашом
ногом
у
његов
храм
ступити
,
нисте
кадри
искушеније
смирено
подносити
?
Тако
је
отац
Герасим
искушенике
укоравао
.
Био
је
са
мном
на
искушенију
и
неки
поморац
именом
Јанићије
,
који
је
био
научен
на
смокве
и
неранже
и
на
масна
јела
;
па
је
одма
’
у
почетку
из
манастира
утекао
.
Ја
,
опет
,
да
би
’
си
искушеније
одлакшао
,
имао
сам
у
прњавору
једног
доброг
пријатеља
,
којег
жена
ми
је
све
додавала
што
сам
желио
и
што
је
само
могућно
било
.
Но
то
се
скоро
дознало
,
па
игуман
,
јаростан
,
почео
ме
једнако
псовати
,
но
све
је
било
бадава
.
Једном
,
љутит
,
рекне
ми
:
„
Ти
,
синко
ниси
за
калуђера
,
ти
ћеш
јошт
до
анатеме
доћи
,
но
чисти
се
одавде
,
да
нам
не
срамотиш
манастир
“
.
Ја
сам
све
то
мирно
подносио
чекајући
крај
искушенија
и
моје
невоље
.
Но
напосљетку
већ
нисам
могао
издржати
.
Пазило
се
на
мене
јако
и
почну
ме
не
само
постом
него
и
глађу
морити
.
Кад
су
братија
поред
прасећег
печења
доброг
вина
пили
,
ја
сам
морао
донде
молитве
велегласно
читати
и
осушена
моја
уста
водом
влажити
;
постао
сам
већ
тако
жут
да
сам
мислио
већ
ћу
се
скоро
посветити
.
Напослетку
,
нисам
већ
могао
издржати
,
јер
видео
сам
да
игуман
само
то
жели
да
мене
с
врата
скине
,
па
сам
се
већ
одважио
и
сам
калуђере
оставити
.
Последње
недеље
отпојао
сам
са
једним
гласом
вечерње
,
а
у
понедељник
није
ме
већ
било
у
манастиру
.
За
знак
спомена
однео
сам
са
собом
и
игуманову
једну
ћелепушку
,
но
за
овај
грех
покајао
сам
се
и
на
Св
.
Николу
у
Приштини
,
у
цркви
,
велику
сам
свећу
упалио
.
Од
тог
доба
силно
сам
тужио
и
турао
сам
се
од
немила
до
недрага
.
Да
сам
којом
срећом
у
манастиру
остати
могао
,
била
би
срећа
по
мене
јер
богзна
шта
би
већ
био
данас
.
Бар
сваки
је
калуђер
казао
да
са
мном
нико
није
могао
изићи
на
крај
.
Но
шта
ћу
када
се
већ
тако
збило
.
Док
је
Петошко
све
то
говорио
,
гости
су
се
слатко
смејали
,
само
једном
оцу
Харалампији
није
се
то
допало
што
је
већина
гостију
све
на
њега
гледала
,
као
да
се
то
њега
тиче
.
Поред
овако
разног
разговора
већина
гостију
би
се
јошт
дуже
забавила
,
но
царица
није
хтела
патријарха
и
Новака
дуже
задржати
,
па
је
од
софре
прва
устала
а
затим
се
дао
свима
знак
да
се
и
други
удаље
.
Царица
се
са
својом
свитом
удаљила
,
желећи
гостима
добру
ноћ
.
Ноћ
је
већ
дубока
настала
.
Патријарх
са
своји
калуђери
,
очитавши
благодарителну
молитву
,
са
Новаком
се
удаљи
.
Сваки
је
гост
себи
опредељен
конак
имао
.
Новак
је
јошт
понешто
са
патријархом
насамо
говорио
,
па
се
и
он
удаљи
да
почива
,
па
да
свој
разговор
сутра
продужи
.
Отац
Леонтије
са
оцем
Харалампијем
на
једном
су
конаку
били
.
Стражар
са
куле
већ
је
два
сата
викао
,
и
све
осим
служитеља
предало
се
спавању
.
Служитељи
на
удаљеном
крају
двора
јошт
су
ћеретали
и
веселили
се
.
Кад
је
гођ
гостију
,
онда
су
служитељи
највеселији
,
јер
онда
им
свашта
лакше
дође
до
руке
.
А
гости
и
знаду
шта
слугама
треба
.
По
служитељским
конацима
текар
је
било
весело
.
Грман
,
Радојко
и
Петошко
помешали
су
се
међу
служитеље
.
Ту
је
сад
било
правог
весеља
.
Грман
је
међу
њима
као
неки
праотац
седео
,
и
ако
се
ко
са
Петошком
ил
’
са
другим
којим
кошкати
почео
,
његова
једна
реч
све
је
на
своју
меру
довела
.
Радојко
је
кадикад
весели
жагор
са
својом
тамбурицом
прекидао
.
Што
се
у
богатом
Поморју
весело
певало
,
све
је
то
Радојко
знао
и
са
својим
красним
,
но
кадикад
раскалашним
пјесмама
успаљивао
је
чуства
дворски
’
служитеља
и
слушкиња
.
У
двору
су
и
служитељи
мекушнијима
и
раскалашнијима
постали
,
па
су
радије
слушали
љубавне
и
лакрдијашке
песме
уз
танку
тамбурицу
,
него
громовити
глас
Грмана
и
његови
’
тужни
’
гусала
.
Када
је
певач
престајао
,
донекле
задиркивали
су
Петошка
.
Петошко
није
ником
остао
дужан
,
но
сваког
је
за
продрзљиву
шалу
намирио
.
Но
баш
зато
смех
и
увесељење
било
је
веће
.
Ако
се
која
служавка
подебело
с
њиме
шалити
хтела
,
он
је
њој
одма
’
њене
слабости
изјавио
,
јербо
је
знао
која
на
кога
поглед
баца
.
Јули
куварки
пресело
је
што
се
с
њим
нашалила
,
јербо
јој
је
пребацио
како
је
на
црвеног
калуђера
гледала
,
и
то
је
општи
смех
произвело
.
Но
и
сам
црвени
калуђер
био
је
предмет
њи’ове
шале
.
Служитељи
нису
у
свом
друштву
ниједног
госта
на
миру
оставили
.
То
је
већ
што
обично
код
служитеља
.
О
патријарху
,
истина
,
говорили
су
као
о
каквом
свецу
,
но
опет
радије
су
се
са
другим
забављали
.
Новак
са
његовим
војничким
разговорима
и
гордим
држањем
није
им
се
допадао
.
Отац
Леонтије
чинио
им
се
тих
и
мртав
;
но
допадали
су
им
се
неке
младе
левенте
,
који
су
са
Светиславом
дошли
.
Светислава
су
престављали
како
за
Милевом
уздише
,
а
Милеву
како
се
зарумени
и
како
јој
очи
блистају
кад
на
Светислава
поглед
баци
.
Слуге
,
како
свагда
тако
и
у
оно
доба
,
имали
су
својој
класи
сходно
поњатије
о
свету
,
о
горњој
и
долњој
класи
и
њи’ова
пресуда
није
мимоишла
ни
највиша
лица
.
У
свом
кругу
,
тако
исто
каогод
великаши
у
своме
,
премећали
су
својим
мненијама
цео
свет
.
Отац
Харалампије
био
је
често
спомињан
.
Његов
стас
,
његова
брада
,
његове
подмукле
очи
,
биле
су
често
у
разговору
.
—
Како
се
теби
допада
,
Митре
,
тај
црвени
?
—
запита
Петар
другог
служитеља
.
—
Бре
,
ма’ни
се
ти
њега
,
велики
је
то
враг
,
не
видиш
га
како
изгледа
,
као
да
је
већ
ђаво
од
њега
ушур
узео
.
Онај
црни
поред
њега
изгледа
као
јагње
поред
лисице
.
Очи
му
једнако
на
све
стране
стрељају
—
рече
Митар
.
—
А
зар
ти
мислиш
,
да
у
калуђерству
не
има
ђаволштине
?
—
запита
Петар
.
—
Има
доста
и
ђаволштине
,
но
опет
има
и
такови
’
који
су
као
какове
светиње
.
Видиш
,
тај
црни
благ
је
као
сунце
.
Тај
малте
неће
кад-тад
,
кад
не
буде
светог
Јеврема
,
патријархом
постати
—
одговори
Митар
.
—
Зар
мислиш
да
срећа
сваком
једнако
служи
?
Баш
тај
црвени
може
временом
великим
постати
,
јер
такав
зна
сваку
дату
прилику
на
своју
корист
употребити
.
И
мени
да
је
мало
срећа
послужила
,
и
ја
би
’
већ
досад
већим
постати
могао
—
упадне
Петошко
,
који
је
њи’ов
разговор
слушао
.
—
’
Ајде
не
булазни
,
будало
.
Теби
би
требало
кожу
одерати
и
од
ње
гајде
начинити
—
одговори
му
подсмешљиво
Петар
.
—
Па
да
могу
таковим
дедацима
памет
усвирати
.
Ет
’
тако
се
чељад
јошт
веселила
.
Пјевање
,
шала
,
заигравање
све
се
већма
чуло
.
Јула
,
једна
од
куварица
,
често
је
напоље
излазила
,
кад
замало
ал
’
она
са
притворним
страхом
утрчи
да
је
неко
плашило
видела
.
Који
са
смјехом
,
који
са
уверењем
о
плашилу
,
ђипи
па
запита
,
где
га
је
видела
.
Она
им
прстом
покаже
правац
.
—
Ено
онде
,
недалеко
од
јеле
,
видела
сам
потајно
провлачити
се
нешто
црно
.
Чини
ми
се
као
да
сам
и
мале
рогове
му
видела
—
рече
заплашена
и
сујеверна
Јула
.
—
Ајд’мо
,
Митре
,
да
хватамо
тог
ђавола
.
Ја
сам
чуо
да
већ
одавна
овде
плаши
,
но
ја
се
ништа
не
бојим
.
Јошт
само
да
попијем
једну
,
па
кад
га
ухватим
,
нећу
га
донде
испустити
,
ма
шта
било
,
док
год
ми
не
испуни
оно
што
желим
.
Мора
ми
казати
,
шта
ради
моја
драга
бјелопољка
Савка
,
па
и
новаца
...
ил
’
ћу
му
душу
хрђаву
истерати
.
Бојиш
се
зар
Митре
?
—
рече
мало
наквашен
Петар
.
—
Ја
да
се
бојим
?
—
не
бојим
се
ни
стотину
ђавола
,
познајем
ја
већ
ђаволе
;
’
ајд’мо
да
га
вребамо
,
а
ви
други
донде
на
миру
будите
—
рече
озбиљним
гласом
Петар
и
оде
за
Митром
.
—
Нека
се
само
шале
;
могу
они
јошт
зло
проћи
.
Они
не
верују
у
привиђења
,
ал
’
ја
верујем
.
Кад
сам
била
као
млада
у
служби
краља
Вукашина
у
Приштини
,
тако
ме
је
све
једнако
неко
превиђење
плашило
,
у
међедовој
кожи
,
и
то
задуго
.
После
,
кад
ми
је
један
добар
богобојажљив
калуђер
очитао
молитву
,
нестане
привиђења
—
упадне
у
реч
нека
баба
сујеверна
.
—
Не
треба
се
са
привиђењ’ма
шалити
.
И
ја
сам
их
доста
већ
видео
—
одговори
један
,
такође
старијег
доба
служитељ
.
—
Ал
’
ако
нешто
наиђу
на
какову
животињу
необичну
,
биће
смјеха
—
рече
подсмешљиво
Петошко
.
Докле
је
отац
Леонтије
мирно
спавао
,
донде
су
мутиле
свакојаке
мисли
у
глави
оца
Харалампије
.
Он
је
био
немиран
дух
.
Мерио
је
при
софри
свачије
речи
,
сваки
поглед
.
По
његовом
немирном
духу
,
другу
би
какову
струку
живота
изабрао
био
,
која
би
његовој
нарави
одговарала
.
Но
није
смео
очину
вољу
кварити
.
Зато
је
он
опет
остао
сам
у
себи
оно
што
је
пре
био
,
и
камилавка
није
му
била
у
стању
ћуд
и
страсти
му
изменити
.
Освета
,
пакост
и
високоумије
није
га
оставило
,
но
поред
тога
био
је
оштроуман
и
на
све
решителан
.
Кад
издалека
чује
неки
жагор
међу
служитељима
,
остави
спавајућег
оца
Леонтија
и
цео
у
црно
увијен
,
пође
ближе
к
том
жагору
,
не
би
ли
наишао
на
каквог
слугу
ил
’
слушкињу
с
којом
би
што
потајно
и
поверљиво
проговорити
могао
;
он
је
јошт
дању
приметио
више
служитељски
’
образа
који
су
му
неко
поверење
уливали
.
Шта
је
мучило
тако
у
ноћно
доба
оца
Харалампија
да
се
на
тако
необичан
поход
даде
?
Несташлук
,
ил
’
освета
,
ил
’
друго
што
?
Видећемо
.
Отац
Харалампије
,
тако
увијен
,
тихо
међу
гранама
сакривен
,
корачао
је
све
ближе
не
би
л
’
наишао
на
какову
познатог
већ
образа
особу
.
Тако
се
мало-помало
већ
приближавао
оној
страни
где
су
се
слуге
веселиле
.
Јула
куварка
која
је
,
као
што
смо
јошт
пре
споменули
,
често
друштво
своје
остављала
,
примјетила
је
да
се
нешто
црно
к
њој
приближава
.
Она
није
познала
калуђера
,
па
са
страхом
побегне
унутра
и
осталима
је
,
што
је
видела
приповедала
.
Да
је
она
знала
да
је
то
отац
Харалампије
,
не
би
се
била
тако
устрашила
,
јер
јој
се
његов
образ
одвећ
поверителан
показивао
.
Кад
је
отац
Харалампије
примјетио
да
Јула
заплашено
унутра
трчи
,
стао
је
и
очекивао
је
да
ли
ће
ко
изнутра
опет
напоље
изићи
.
Међутим
,
Петар
и
Митар
,
добро
наквашени
,
истрчали
су
напоље
и
ишли
су
онамо
ће
се
црнило
.
Калуђер
је
хтео
брзо
уклонити
се
,
но
није
му
за
руком
изишло
,
јер
није
добро
познавао
унакрст
свуда
пружајуће
се
стазе
,
па
је
баш
натрчао
на
Петра
,
а
и
Митар
му
је
за
леђи
био
.
—
Ко
си
,
да
си
,
ал
’
већ
не
утече
испред
нас
—
викне
Митар
.
—
Стани
да
те
видимо
,
ко
си
,
шта
си
?
—
запита
га
Петар
,
а
калуђер
цео
се
скупио
,
па
тихим
гласом
почео
се
извињавати
,
на
које
служитељи
слабо
слушају
.
—
Немојте
мислити
,
браћо
,
да
је
рђаво
какво
створење
.
Ја
сам
овде
само
мало
стазу
померио
,
не
могу
да
спавам
,
па
сам
изишао
прохлађивати
се
—
рекне
калуђер
,
који
је
једнако
браду
са
мантијом
покривао
да
га
не
познаду
.
Но
баш
због
тога
постане
служитељима
подозрителан
.
—
Дед
’
,
Митре
,
шта
га
гледамо
толико
?
Вуцимо
га
унутра
,
та
то
није
ђаво
,
то
је
неки
опасан
ноћник
—
повиче
Петар
.
—
Ајд
’
,
вуцимо
га
—
повиче
Митар
,
и
одвуку
калуђера
унутра
,
поред
сви
’
његови
’
молба
и
извињавања
.
Када
су
га
унутра
видели
и
познали
да
је
то
црвени
калуђер
,
роди
се
такав
смјех
и
така
вика
да
и
подаље
спавајући
гости
мораше
се
из
сна
пробудити
.
Калуђер
се
сада
у
чуду
нађе
,
и
молио
се
у
себи
богу
да
га
само
сад
од
ове
беде
избави
.
—
Калуђер
!
Црвени
калуђер
!
—
викали
су
подсмешљивим
гласом
несташни
служитељи
.
—
А
шта
си
ти
,
оче
,
тражио
ноћу
,
кад
сви
већ
гости
спавају
?
—
запита
га
мало
зачуђен
Митар
.
—
Тражио
је
какве
вештице
—
одговори
други
слуга
подсмешљиво
.
Калуђер
још
није
се
ни
издувао
,
па
са
честим
запињањем
гласа
почео
је
говорити
,
но
скоро
се
опет
разабрао
.
—
Ја
сам
калуђер
светог
патријарха
,
као
што
ме
видите
;
не
могу
да
спавам
,
па
сам
изишао
мало
на
чист
ваздух
,
па
сам
се
тако
шетао
по
башти
;
а
ви
сте
сигурно
мислили
да
је
то
какав
нечист
дух
?
—
рекне
калуђер
.
На
ове
његове
речи
гдекоји
су
се
смејали
,
гдекоји
,
пак
,
удостојили
га
уважења
.
—
Вештице
и
калуђери
морају
ноћу
тумарати
—
рекне
један
млад
подсмешљив
момак
.
Но
Грман
се
на
истог
слуге
речи
разљути
и
узме
под
заштиту
калуђера
.
—
Не
треба
шалу
и
подсмех
проводити
с
оним
људ’ма
који
се
са
светињом
баве
.
Ваш
одрешен
језик
и
ваша
раскалашност
,
децо
,
јошт
вас
може
на
зло
навести
.
Седи
,
оче
,
и
не
слушај
ове
напаснике
,
а
и
они
ће
морати
умукнути
.
Калуђер
се
сасвим
охрабри
и
седнувши
,
као
да
се
ништа
необично
није
стало
,
почне
се
с
њима
разговарати
.
Слуге
су
такођер
к
себи
дошли
и
умерили
се
,
да
не
би
старијим
до
ушију
дошло
како
су
са
калуђером
поступали
.
Особито
Јули
је
жао
било
што
се
тако
из
превиђења
догодило
и
да
је
познала
била
калуђера
,
не
би
ништа
од
тога
било
.
Зато
,
да
би
своју
погрешку
поправила
,
са
умиљатим
гласом
запита
га
да
ли
му
може
с
чим
служити
.
—
Дај
ми
чашу
вина
да
ме
страх
прође
—
рекне
као
из
шале
калуђер
.
Јула
га
послужи
драговољно
.
—
Би
л
’
ти
,
Јуло
,
отишла
за
манастирску
куварку
?
—
рекне
Петошко
,
на
које
се
сви
почну
смејати
.
—
Ајд
’
не
булазни
,
Петошко
,
не
видиш
ли
себе
какав
си
—
упадне
Грман
,
који
је
имао
намеру
калуђера
бранити
.
Кад
су
се
јошт
мало
пошалили
и
понасмејали
,
калуђер
им
рекне
да
је
рад
на
свој
конак
вратити
се
,
но
да
не
би
опет
као
пре
прошао
,
замоли
да
га
ко
отпрати
.
Митар
се
сам
понуди
,
а
и
Петар
,
искајући
опроштење
хтеде
им
сљедовати
,
но
калуђер
га
одбије
.
Отац
Харалампије
рекне
им
добру
ноћ
,
и
отиде
с
Митром
.
Већ
су
се
петлови
готово
искукурикали
,
тако
је
већ
близу
зоре
било
.
На
то
престане
жагор
веселости
;
слуге
се
такође
разиђу
и
тишина
највећа
свуда
завлада
.
Калуђер
са
Митром
помало
је
к
своме
конаку
ишао
и
искушавао
је
Митра
не
би
ли
што
од
њега
дознао
од
они
’
ствари
које
су
му
на
срцу
лежале
.
Митар
,
да
би
изгладио
свој
пређашњи
суров
поступак
,
на
свашта
му
је
са
највећом
готовошћу
одговарао
.
Митар
је
био
од
оне
феле
служитеља
,
који
је
за
добру
реч
,
а
особито
за
жут
новац
,
и
највећу
тајну
изјавити
готов
био
.
—
Е
видиш
,
човече
,
како
сам
од
вас
ноћас
страдати
могао
,
но
ништа
зато
,
ти
ћеш
зато
опет
бити
човек
,
па
ћеш
ти
то
са
мени
учињеном
каквом
услугом
поправити
—
рече
калуђер
,
пружив
му
поред
тога
који
новац
.
—
О
с
драге
воље
,
оче
,
заповедај
са
мном
ма
у
које
доба
,
ја
ћу
ти
се
ма
у
чему
одужити
—
рече
благодарно
слуга
.
—
А
јеси
ли
ти
тако
поуздан
човек
да
ти
се
и
што
важније
поверити
може
?
—
Реци
ми
што
год
желиш
,
све
ћу
ти
учинити
—
одговори
новцем
заслепљени
слуга
.
—
А
бога
ти
,
би
л
’
би
могли
ми
овде
гдегод
сакривени
што
проговорити
без
да
нас
ко
примети
?
—
Ево
овде
мало
даље
,
у
оној
густини
,
онде
неће
нас
нико
примјетити
—
одговори
слуга
.
Када
онамо
стигну
,
стану
,
па
га
калуђер
почне
о
неким
стварима
запиткивати
.
—
Бога
ти
,
шта
се
чује
овде
код
вас
у
двору
,
неће
ли
вам
се
књагиња
Милева
скоро
удавати
?
—
Све
се
то
говори
,
ал
’
богзна
хоће
л
’
од
тога
што
бити
.
Све
се
то
сад
о
другим
стварима
брине
.
Турци
задају
свима
велику
бригу
.
—
А
бога
ти
,
да
ли
је
често
у
двору
Светислав
?
—
Он
често
долази
овамо
,
но
не
верујем
да
ће
од
тога
што
бити
.
Русна
дворјанка
рада
би
ју
за
свог
сипа
,
а
царица
за
Светислава
,
но
цар
малте
неће
Русни
по
вољи
учинити
,
јербо
одвећ
воли
младог
Војновића
.
—
А
за
ким
тежи
Милева
?
—
Е
наравно
да
воли
Светислава
,
јербо
јој
је
овај
често
пред
очима
,
па
се
зна
у
женским
забавама
,
а
Војновић
је
јуначина
ком
је
забава
тек
коњ
,
мач
и
копље
,
па
прежесток
изгледа
.
—
Русна
,
дакле
,
не
воли
Светислава
?
—
Наравно
,
не
.
—
Како
би
могао
човек
изненадно
до
ње
доћи
да
се
насамо
поразговори
.
—
Она
обично
пре
подне
с
једном
девојком
овуд
се
шета
,
па
одавде
иде
к
царици
.
—
А
где
је
Светислав
?
—
Он
је
на
удаљеном
одавде
конаку
.
Кад
се
у
двору
налази
,
често
иде
књегињи
,
која
се
са
дворјанским
девојкама
забавља
,
па
поред
ситне
тамбурице
пева
песме
заљубљени
’
.
—
А
што
је
,
бога
ти
,
књагиња
тако
смутна
?
—
Кажу
да
због
Бранковића
који
се
једнако
са
Обилићем
кошка
,
...
па
јој
је
,
кажу
,
страх
јошт
какав
ће
крај
имати
овај
рат
.
—
Да
л
’
би
се
могло
што
из
књегињини
’
уста
дозната
?
—
Јулке
куварке
сестра
,
млада
Љубица
,
књегињу
служи
;
Јула
може
што
више
о
том
знати
.
—
Е
добро
,
мој
драги
,
сад
иди
спавати
,
па
ми
само
буди
човек
,
а
ја
нећу
на
тебе
заборавити
.
После
ови
’
речи
даде
калуђер
слуги
јошт
покоји
новац
,
па
се
удаље
.
Сваки
отиде
на
свој
конак
,
и
све
је
још
у
двору
санак
боравило
.
ИИИ
Сутрадан
у
двору
велика
је
живост
владала
.
Дворјани
и
дворјанке
састајали
се
са
новодошавшим
гостима
и
по
свом
обичају
забављали
су
се
,
које
у
шали
које
у
озбиљности
.
Новак
је
одма
’
посјетио
патријарха
у
намери
да
се
поред
јутрењег
залогаја
с
њим
мало
поразговара
.
Патријарх
је
у
готовости
био
,
јер
је
већ
онда
своју
јутрењу
молитву
са
својим
калуђер’ма
свршио
.
—
Како
си
спавао
,
свети
оче
?
рекне
Новак
после
обичног
јутарњег
поздрава
.
—
Ја
сам
за
једно
два
сата
починуо
ал
’
после
сам
се
пробудио
и
не
мого
’
више
заспати
.
Мисао
ми
је
све
на
Косову
била
;
желео
би
’
најновије
гласове
оданде
чути
—
рекне
тихим
гласом
патријарх
.
—
И
ја
једва
сам
могао
преспавати
;
и
ја
сам
те
исте
мисли
имао
у
глави
.
Све
се
бојим
какве
нове
неслоге
,
јер
тек
тако
би
могли
Турци
са
својим
млоштвом
побједити
.
Но
опет
се
уздам
у
бога
и
у
разум
цара
.
Сутра
ил
’
прекосутра
морам
што
важно
чути
.
—
Ако
бог
да
те
крст
победу
одржи
,
треба
цару
саветовати
да
у
случају
његове
смрти
све
у
реду
буде
,
и
да
се
не
подели
земаљска
влада
међу
неколико
властољубиви
’
великаша
јер
то
би
велики
ударац
био
за
цео
народ
—
рекне
патријарх
.
—
Треба
Бранковића
мало
ограничити
,
јер
већ
и
сад
кадикад
тако
што
ради
што
му
као
једном
великашу
без
повреде
царске
власти
не
принадлежи
.
Ја
сам
већ
цару
о
том
спомињао
,
ал
’
он
све
даје
времена
у
том
;
па
после
држи
и
за
претерано
што
се
о
Бранковићевом
властољубију
говори
—
рече
Новак
.
—
Мораће
се
закон
донети
такав
,
по
којем
се
забрањује
строго
употребљавање
такови
’
права
од
стране
великаша
,
која
само
законом
крунисаној
глави
принадлеже
.
Такав
закон
нуждан
је
не
само
за
Бранковића
,
него
и
за
млоге
друге
,
јер
млого
ји
има
који
би
то
исто
чинили
што
и
Вук
Бранковић
.
Треба
сваком
могућном
злоупотребљењу
државне
власти
пут
пресећи
.
Ми
се
морамо
и
за
наше
потомке
побринути
да
нас
не
проклињу
да
смо
им
само
земаљски
неред
после
себе
оставили
—
одговори
озбиљским
гласом
патријарх
.
—
Нек
се
донесе
закон
да
је
сваки
онај
издајица
отаџбине
и
народа
,
који
државну
владу
себи
присваја
,
и
који
једну
част
народа
од
друге
цепа
,
и
нек
’
се
такав
издајица
смрћу
казни
—
рече
јачим
гласом
Новак
.
На
то
Патријарх
дубоко
замишљен
стане
говорити
.
—
Одавна
већ
српски
народ
од
самољубиви
’
великаша
страда
.
Сваки
је
рад
бити
бољи
,
силнији
од
другога
.
Народ
за
њима
као
овце
за
пастиром
иде
,
па
више
такови
пастира
на
више
страна
народно
стадо
деле
.
Како
је
млогобројан
и
снажан
српски
народ
,
кад
га
не
би
властољубиви
великаши
кидали
,
шта
би
јошт
од
њега
бити
могло
.
Тек
што
умре
Душан
,
а
Вукашин
већ
његовом
сину
круну
отима
.
Тек
што
је
кнез
Лазар
српско
царство
обновио
,
а
већ
Алтоман
гледа
да
очупа
комад
земље
од
цара
.
Ако
цар
Лазар
умре
без
каковог
расположења
и
установљеног
строгог
закона
противу
себични
’
великаша
,
настаће
опет
старо
зло
па
ће
народ
у
чељуст
непријатељу
.
Од
славне
српске
земље
начиниће
се
туђа
ропкиња
.
Прилип
,
слава
српска
под
Душаном
,
већ
у
турским
рукама
,
Приштина
ће
им
,
ако
се
не
узбију
,
у
руке
пасти
па
ће
се
џамије
поносити
онде
где
су
Христову
науку
православни
Србљи
слушали
.
Од
српске
славне
и
богате
земље
биће
пустолина
;
народ
ће
се
распудити
и
у
горе
повући
испред
насртајућег
непријатеља
.
Синови
православног
народа
мораће
полумесец
почитовати
,
само
да
си
живот
спасу
.
Да
,
тако
мора
бити
ако
се
ред
какав
не
начини
и
ако
се
великаши
не
умере
.
Но
и
ја
се
млого
надам
од
цара
,
само
сад
овај
рат
да
се
срећно
оконча
.
После
ови
’
пророчески
’
речи
престао
је
говорити
патријарх
,
а
и
Новак
дуго
је
замишљен
ћутао
док
наједанпут
не
прослови
:
—
Само
да
сам
мало
млађи
,
али
шта
ћу
кад
сам
већ
близу
гроба
.
За
кратко
време
можемо
нашим
млађима
науку
делити
,
ал
’
је
питање
хоће
ли
нас
слушати
?
Овако
се
дуго
јошт
разговараше
родољубиви
старци
,
и
тек
доцније
,
кад
су
к
царици
поћи
намерили
,
прекинули
су
тај
разговор
.
Оставимо
сад
старце
на
страну
,
да
видимо
шта
су
донде
други
радили
.
Царица
је
чекала
Русну
.
Русна
,
по
обичају
своме
,
шетала
се
међутим
по
башти
.
Њу
је
већ
одавна
вребао
отац
Харалампије
,
приближавао
јој
се
,
и
тражио
је
прилику
с
њом
састати
се
.
Русна
је
њега
опазила
.
—
И
ти
се
,
оче
,
овде
шеташ
.
Је
л
’
св
.
патријарх
добро
почивао
?
—
запита
га
поверителним
гласом
Русна
.
—
О
врло
добро
,
и
како
не
би
у
овако
веселом
двору
.
Код
нас
калуђера
све
је
смутно
,
па
кад
на
оваково
место
дођемо
,
а
ми
мислимо
да
смо
у
рају
—
одговори
ласкателним
реч’ма
калуђер
.
—
Ако
се
не
варам
,
ти
си
,
оче
,
војводе
Миливоја
син
?
—
запита
га
Русна
.
—
Јест
,
мој
отац
је
војвода
Миливој
.
—
Па
је
л
’
твоја
ил
’
његова
воља
била
да
постанеш
калуђером
?
—
Не
толико
моја
,
колико
његова
.
Ја
сам
хтео
да
будем
војник
,
но
рекоше
да
нисам
за
то
.
—
Па
зашто
ниси
ступио
у
другу
какову
царску
службу
,
та
бар
војвода
Миливој
примљен
је
добро
код
цара
па
би
му
цар
жељу
испунио
?
—
Мој
отац
ми
је
казао
да
је
сад
јошт
најбоље
у
калуђерству
;
решителност
и
бистар
поглед
калуђеру
леп
пут
отвара
.
Ја
,
истина
,
радије
би
’
сам
доламу
место
мантије
и
калпак
место
камилавке
носио
,
и
срцу
дуг
платио
ал
’
бадава
је
,
кад
је
већ
мој
отац
тако
хтео
,
нек
буде
.
Ја
сам
се
већ
на
овај
живот
навикао
.
Само
ми
је
жао
моји
’
добри
’
другова
,
као
што
ми
је
био
један
,
Ђурађ
Бранковић
.
Он
,
премда
је
млађи
од
мене
,
тако
је
од
мене
почитован
и
љубљен
да
би
све
за
њега
жртвовао
.
Доиста
нема
му
пара
.
С
њим
се
којекакве
ветрогоње
,
успоредити
не
могу
—
Са
овим
последњим
реч’ма
је
калуђер
на
Светислава
циљао
.
—
Дакле
тако
ти
младог
Бранковића
уважаваш
?
—
Тако
богме
.
—
А
да
л
’
познајеш
мог
сина
,
Милана
Војновића
?
—
Врло
добро
.
Видео
сам
га
скоро
на
Косову
кад
је
патријарх
војску
благосиљао
.
Он
је
први
јунак
.
Он
и
Ђурађ
свима
у
очи
падају
.
—
Но
,
то
ми
је
драго
.
А
познајеш
ли
изближе
Светислава
.
—
Познајем
га
.
Он
је
мекши
од
калуђера
.
Док
се
Војновић
и
Ђурађ
на
Косову
боре
,
донде
он
уз
тамбурицу
љубавне
песме
пева
.
—
Е
то
му
не
треба
замерити
,
он
је
јошт
врло
млад
,
и
отац
му
је
стар
и
слаб
,
па
као
јединац
,
мора
над
оцем
лебдити
—
рекне
подмуклим
гласом
Русна
.
—
Ђурађ
и
Војновић
у
шестнаестој
години
са
старијим
јунацима
су
се
мерили
.
А
што
се
тиче
лебдења
,
и
мој
отац
је
стар
,
па
зато
не
држи
ме
већ
одавна
код
себе
.
Ове
речи
калуђера
Русин
су
се
врло
допале
и
весела
се
са
истим
растане
.
—
Е
,
збогом
,
видећемо
се
скоро
.
—
Са
овим
реч’ма
отишла
је
својој
пратњи
,
која
ју
је
већ
на
једном
удаљеном
месту
ишчекивала
.
И
калуђеру
је
мило
било
што
се
са
Русном
састати
могао
,
само
му
је
жао
било
што
се
с
њом
дуже
разговарати
није
могао
.
Он
је
чуо
за
Руснин
велики
уплив
код
двора
,
а
осебито
код
цара
Лазара
.
Она
је
правац
у
двору
давала
.
Међутим
,
удаљи
се
и
калуђер
и
шетао
се
тамо-амо
.
Наишао
је
и
на
Јулу
куварку
,
која
му
је
ноћас
толику
беду
проузроковала
.
Можда
је
сама
Јула
њега
тражила
да
му
се
какогод
извини
.
—
А
куда
море
?
—
запита
ју
калуђер
.
—
Ја
идем
мојој
сестри
Љубици
,
која
младу
књагињу
послужује
,
да
јој
нешто
кажем
.
—
Ви
женске
све
неке
тајне
међу
собом
имате
—
рекне
калуђер
онако
својски
и
умиљато
,
као
да
није
калуђер
.
И
Јули
се
та
његова
снисходителност
допадне
,
јер
ниже
класе
људ’ма
,
а
нарочито
куваркама
,
особито
се
допада
ако
ји
ко
већег
реда
пријатељски
ослови
.
Онда
би
му
и
срце
дале
.
—
Дакако
да
имамо
—
одговори
весело
Јула
.
—
А
бога
ти
,
кажи
ми
какве
су
то
тајне
,
јесу
ли
исте
од
твоје
Љубице
,
ил
’
од
кога
другог
?
Могла
би
си
ми
што
казати
у
накнаду
за
то
што
због
тебе
мал
’
нисам
ноћас
мутно
прошао
,
а
ионако
познато
је
да
ми
калуђери
знамо
тајну
чувати
.
На
ове
речи
јако
се
Јулине
очи
засветле
и
сујета
њена
улије
јој
уверење
да
се
калуђеров
ноћашњи
поход
ње
тицао
.
—
А
бога
ти
,
оче
,
шта
си
ноћас
тако
тумарао
—
запита
га
љубопитљиво
Јула
,
без
да
је
на
посљедње
калуђерско
питање
пазила
.
—
Не
питај
то
сада
,
него
одговарај
на
оно
што
сам
те
питао
.
—
После
ови
’
речи
калуђер
ју
ухвати
за
руку
,
па
на
све
стране
погледавши
да
га
ко
не
примјети
стисне
нешто
новаца
Јули
у
шаку
.
Јула
најпре
није
хтела
примити
,
но
калуђер
ју
принуди
.
—
А
бога
ти
,
кажи
ми
право
,
да
ли
твоја
млада
књагиња
Светислава
милује
?
Ти
ћеш
то
сигурно
добро
знати
,
јер
твоја
Љубица
све
то
мора
знати
.
На
ове
речи
Јула
се
застиди
.
Она
је
црвеног
калуђера
за
обичног
калуђера
држала
,
који
је
мало
понесташан
,
ал
’
не
би
никад
,
мислила
да
би
се
њега
млада
књагиња
у
чемугод
тицати
могла
.
Она
је
сад
са
самом
књагињом
у
мисли
и
чувству
свом
љуборевњивом
постала
.
Њој
је
пријатељски
говор
калуђера
јошт
у
почетку
на
срце
пао
,
па
сад
не
би
рада
да
он
за
другог
мари
.
Калуђер
ако
и
није
био
леп
,
ал
’
га
је
опет
знала
уважити
,
јер
је
у
себи
мислила
:
богзна
каково
добро
могу
од
њега
јошт
дочекати
;
не
једна
је
већ
тако
срећном
постала
чрез
доброту
калуђерску
.
—
А
зашто
питаш
оче
,
за
књагињу
и
за
Светислава
?
Знаш
,
то
су
велика
господа
.
Онамо
не
сме
ни
обичан
левента
доћи
,
а
камо
ли
калуђер
—
рече
мало
са
незадовољством
Јула
.
—
Та
мани
се
ти
тога
,
имам
ја
другог
узрока
зашто
сам
рад
све
да
знам
.
Само
кад
би
’
се
могао
на
тебе
ослонити
да
могу
све
дознати
,
а
ти
би
си
добро
поред
тога
прошла
.
Ја
би
’
сам
рад
све
знати
шта
се
о
књагињи
Милеви
и
Светиславу
ради
.
Љубица
доста-свашта
може
чути
,
а
ти
опет
од
ње
,
а
ја
би
’
могао
од
тебе
.
А
ти
ћеш
бити
,
велим
ти
јошт
једанпут
,
добро
награђена
.
Јеси
л
’
с
тим
задовољна
?
—
Јесам
,
па
шта
да
учиним
?
—
Кажем
ти
,
све
да
ми
јавиш
шта
се
около
књагиње
ради
,
и
то
свагда
и
у
свако
доба
.
—
Хоћу
,
но
сад
морам
хитати
.
С
отим
остави
Јула
калуђера
,
пуна
радости
.
Јулино
је
срце
јошт
и
до
пол
’
сата
куцало
неким
непознатим
чувством
гоњено
.
Она
није
знала
шта
да
мисли
.
Њој
се
чинило
да
није
могуће
,
да
је
због
књагиње
њу
калуђер
ословљивао
.
Она
је
сасвим
друго
мислила
.
Њена
личност
је
ту
прву
ролу
играла
.
Калуђер
се
врати
оцу
Леонтији
и
с
њим
се
о
различним
стварима
разговарао
.
У
двору
је
већ
у
то
доба
све
врвило
.
Дворске
и
новодошавше
гостинске
слуге
мотали
су
се
тамо-амо
.
Међу
собом
,
кад
би
се
сусрели
,
говорили
су
о
ноћашњој
незгоди
црвеног
калуђера
,
на
које
је
после
смех
сљедовао
.
Калуђеров
тај
случај
сазнао
се
у
целом
двору
.
Осим
патријарха
,
Новака
и
оца
Леонтија
сваком
је
већ
то
познато
било
.
Није
ни
чудо
.
У
двору
,
као
год
у
малом
месту
,
сваки
најмањи
глас
одма
’
се
разнесе
.
Један
од
другог
,
госпођа
од
слушкиње
,
господар
од
слуге
,
све
чује
шта
се
изван
ради
,
и
то
увеличателно
.
Светислав
,
када
је
чуо
шта
се
са
калуђером
стало
,
грохотом
се
насмеје
и
намисли
датом
приликом
од
тога
шалу
какову
заметнути
.
У
двору
се
све
преправљало
за
ново
угошћење
гостију
.
Служитељи
су
свакојаке
приправе
за
то
доносили
.
Ишчекивали
се
јошт
нови
гости
.
Стари
војвода
Драгаш
од
Прокупља
имао
је
доћи
са
својом
породицом
.
Патријарх
и
Новак
спремили
су
се
на
подворење
царици
.
Царица
их
је
такође
спремна
примила
.
У
једној
великој
соби
где
се
обично
гости
примају
само
са
Русном
седила
је
,
остале
млађе
дворјанке
и
дворјани
уклонили
се
,
и
то
је
био
знак
да
се
о
важним
стварима
разговор
водити
има
.
После
обичног
међусобног
поздрава
[
рекне
царица
:
]
—
Ја
сам
ову
ноћ
боље
преспавала
него
пређашњу
,
ваша
присутност
улила
ми
је
бодрост
и
тишину
.
О
,
да
ми
само
јошт
ови
дани
срећно
проћу
.
—
Даће
бог
па
ће
све
бити
добро
—
рекне
Новак
поузданим
гласом
.
—
Сад
ако
нам
се
цар
по
божијој
вољи
са
победом
врати
,
гледаћемо
да
отсад
у
свако
доба
и
у
свачему
преправнији
будемо
него
досад
.
Мир
и
устројство
унутрашње
мора
бити
стално
,
па
онда
све
добро
иде
—
рекне
патријарх
са
неким
достојанством
.
—
Треба
гледати
на
то
да
разне
струке
управе
способним
људ’ма
у
руке
дођу
,
људ’ма
,
којима
су
и
преци
већ
славни
били
и
који
и
данас
велико
уважење
уживају
—
рекне
Русна
.
—
Та
да
,
на
то
треба
гледати
,
само
што
опет
има
људи
који
се
за
свашта
хватају
и
који
мисле
да
од
свију
све
боље
уму
—
одговори
,
на
Вука
Бранковића
циљајући
,
Новак
.
На
то
уђе
један
дворјанин
и
јави
да
је
ту
војвода
Драгаш
са
младим
Вуком
.
Царица
му
да
поручити
да
ји
одма
’
жели
видити
.
Тек
што
дворјанин
изиђе
,
а
војвода
Драгаш
са
Вуком
већ
дође
.
Драгаш
је
био
један
од
старији
’
војвода
,
који
већ
због
своје
слабости
ратне
терете
сносити
није
могао
,
и
тако
као
царски
саветник
бавио
се
кад
у
царском
двору
,
кад
пак
на
свом
двору
у
Прокупљу
.
—
Добру
срећу
донео
сам
,
светла
царице
!
Ево
довео
сам
младог
књажевића
Вука
,
здрава
читава
.
Царевић
Стеван
није
хтео
код
мене
остати
,
но
упутио
се
к
цару
на
Косово
—
рече
Драгаш
.
Царица
загрливши
свог
младог
сина
Вука
,
рече
:
—
Шта
,
забога
,
зар
мој
Стеван
оде
на
Косово
?
—
Сад
бар
као
млад
имаће
прилике
у
војеној
струци
што
велико
видети
.
Турака
има
више
него
што
их
је
противу
Вукашина
на
Марици
било
.
Без
да
сам
о
том
што
знао
,
млади
царевић
отишао
је
тамо
;
но
,
као
што
сам
после
извештен
,
срећно
је
онамо
стигао
.
—
Шта
се
чује
од
Косова
?
—
запита
Новак
,
најпре
поздравив
га
скупа
са
патријархом
.
—
Ја
сам
већма
удаљен
оданде
него
ви
овде
,
ви
можете
пре
каков
глас
оданде
чути
.
Што
се
у
последње
доба
у
војсци
збивало
,
то
је
,
као
што
кажу
,
да
се
Обилић
и
Бранковић
не
слажу
и
да
ји
је
цар
карати
морао
—
рече
Драгаш
.
—
Ми
смо
већ
од
тог
доба
онде
били
и
све
је
остало
у
најбољем
реду
.
Ми
смо
тек
јучер
амо
стигли
.
Но
од
тог
доба
нисмо
ништа
чули
,
шта
се
онде
стаје
.
—
Да
бог
да
,
да
будне
добро
.
Ти
млади
људи
све
хоће
да
на
свој
рачун
војводују
—
рече
искреним
гласом
Драгаш
.
—
Мислиш
на
Бранковића
и
Обилића
?
—
запита
царица
.
—
Та
да
—
одговори
Драгаш
.
—
Но
Вук
није
баш
млад
,
већ
је
у
зрелом
средњем
веку
.
Па
има
баш
и
млади
’
,
који
су
велико
што
учинити
кадри
.
Цар
Лазар
је
као
младић
одликовао
се
у
босанском
походу
под
заставом
Силног
Душана
—
упадне
у
реч
Русна
.
—
Све
су
то
прама
нас
деца
,
је
л
’
Новаче
?
Па
опет
знамо
се
и
сад
повиновати
бољма
него
садашњи
млађи
који
су
ради
тек
заповедати
—
одговори
сасвим
отворено
Драгаш
,
који
баш
није
радо
ни
слушао
где
се
женске
у
такове
важне
ствари
мешају
.
—
Све
је
то
добро
,
ил
’
ко
млад
ил
’
стар
отаџбини
услуге
чини
—
рекне
умерено
патријарх
.
Овако
су
се
дуго
разговарали
о
разним
важним
стварима
док
не
дође
време
обједу
,
а
кад
објед
дође
,
гости
опет
заузму
своја
места
,
каогод
и
Петошко
своје
,
па
су
се
частили
,
веселили
;
после
обеда
старији
мало
у
шетњу
и
разговор
,
а
млађи
опет
у
различне
игре
,
свирку
и
певање
.
Тако
су
се
обично
проводили
дани
у
двору
.
Радост
,
весеље
,
игра
,
шала
,
једно
је
из
другог
произилазило
.
Царица
,
откако
је
цар
на
Косову
,
у
свему
је
била
мало
натраг
повукла
,
ал
’
како
гости
дођоше
,
одма
’
је
и
двор
свој
обичан
весео
и
жив
изглед
добио
.
Буди
шта
да
је
Милици
и
другим
старијим
на
срцу
лежало
,
дворски
је
ред
изискивао
да
докле
су
гости
ту
,
весело
мора
бити
.
Тако
се
,
дакле
,
и
други
дан
весело
провео
и
дубока
ноћ
је
опет
затекла
частеће
се
госте
.
Петошко
је
опет
своју
будалаштину
са
сваким
,
а
особито
са
оцем
Харалампијем
проводио
,
и
свашта
је
смешно
казивао
.
Грман
је
опет
певао
и
Драгаша
војводу
на
плач
навео
.
Штавише
,
и
песник
Радојко
је
о
љубави
певао
и
млада
је
срца
распаљивао
.
Мислио
би
човек
,
да
се
двор
у
рај
претворио
.
Мислио
би
човек
,
да
онде
никад
велика
жалост
ни
родити
се
не
може
.
Управ
око
поноћи
,
кад
су
сви
највећма
разгрејани
били
,
дође
један
служитељ
,
те
јави
,
да
на
дворским
вратима
јако
лупају
,
да
их
има
млого
,
и
то
на
коњу
,
и
да
желе
унутра
ући
.
—
То
ће
бити
какав
глас
с
Косова
—
повиче
Новак
.
—
То
ће
бити
Баоша
,
који
је
такођер
обрекао
доћи
са
зетском
неком
господом
—
рече
Русна
.
Заповест
се
даје
да
се
одма
’
исти
страни
унутра
пусте
.
Сваки
је
у
помешаном
чувству
радости
и
страха
чекао
да
види
какови
ће
то
гости
,
какав
ли
глас
бити
.
Страни
са
својом
војеном
свитом
ујездивше
,
сићу
с
коња
,
и
упуте
се
управо
к
трпези
.
Имали
су
и
шта
гледати
.
Млади
Стеван
царевић
,
од
јурења
ослабљен
и
блед
,
ишао
је
напред
,
за
њим
млади
Јаблановић
сав
крвљу
обојадисан
;
поред
њега
млади
Војновић
од
жестоки
’
рана
једва
мили
;
Костреш
војвода
без
леве
руке
и
десног
ока
.
Кад
су
их
видели
,
свак
се
уплаши
.
На
лицу
се
новодошавшим
читати
могло
да
се
није
добро
збило
на
Косову
.
—
Говорите
,
децо
моја
,
откуд
тако
?
И
где
је
цар
и
српска
војска
?
—
запита
жалосним
гласом
Новак
.
—
Зао
глас
доносимо
вам
.
Погибе
цар
,
изгибе
српска
војска
.
Издаше
нас
Арнаути
,
но
још
горе
,
издаде
нас
Вук
Бранковић
.
Све
је
пропало
.
Но
дајте
нам
да
седнемо
и
да
се
мало
поткрепимо
,
јер
цео
дан
нисмо
ништа
окусили
.
Од
јуче
,
како
је
изгубљена
битка
,
једнако
јездимо
;
већ
смо
сваки
по
пет
коња
изморили
амо
хитајући
—
рече
царевић
,
па
са
својом
дружином
седне
и
поткрепив
се
са
чашом
вина
почне
са
осталима
јести
.
Царица
,
коју
је
царевић
у
руку
целивао
,
дође
изван
себе
од
страха
и
жалости
да
се
тек
доцније
разабрати
могла
.
Милева
се
пустила
у
тужан
плач
и
јадиковање
.
Русна
,
опоменувши
се
цара
Лазара
и
гледајући
рањеног
сина
,
сузе
је
ронила
,
патријарх
,
прекрстив
се
,
у
себи
је
неку
молитву
читао
.
Новаку
и
Драгашу
сузе
су
низ
образ
рониле
.
Светислав
је
Милеву
тешио
.
Сви
остали
као
окамењени
гледаше
на
ужасне
гласоноше
,
а
гдекојим
се
,
опет
,
чинило
све
то
као
неки
сан
.
—
Синови
моји
,
говорите
,
да
од
бога
нађете
,
шта
се
тамо
догодило
?
—
запита
жалосним
гласом
Драгаш
.
На
његово
питање
војвода
Костреш
прослови
:
—
Када
је
свети
патријарх
војску
благословио
,
све
је
било
у
највећем
реду
.
Но
трећи
дан
арнаутске
војводе
одметну
се
и
пређу
Турцима
са
дванаест
тисућа
војске
.
После
опет
Вук
Бранковић
и
Обилић
,
због
женских
сплетака
,
посваде
се
.
Милоша
назову
невером
,
Милош
остави
своје
војено
оделење
и
,
без
да
је
ко
о
његовој
намери
што
знао
,
отиде
у
турски
стан
и
убије
Мурата
.
Турци
јаросни
ударе
на
нас
,
но
узбијени
буду
силно
.
Навале
са
новим
силама
,
но
буду
још
жешће
узбијени
.
Сваки
држаше
да
је
победа
српска
.
Но
Турци
навале
и
трећи
пут
са
новим
силама
на
уморене
Србе
,
који
се
без
престанка
борише
,
од
почетка
борише
,
не
могоше
са
новим
силама
битку
обновити
.
Турака
је
било
као
мрави
.
Сва
им
је
војска
из
Европе
и
Азије
ту
била
.
Зачне
страховита
сеча
;
Срби
секу
Турке
,
но
на
исто
место
нови
Турци
ничу
;
Србин
пада
,
но
нема
спомагателне
силе
.
Најхрабрији
већ
погибоше
.
Још
беше
под
управом
Вуковом
до
десет
тисућа
добрих
војника
,
но
не
хтеде
се
у
битку
упуштати
,
говорећи
да
се
са
таковом
силом
Турцима
отпор
дати
не
може
,
но
мора
се
натраг
к
Босни
повући
,
да
спасе
што
се
спасти
може
и
да
нову
војску
устроји
.
Он
се
доиста
повуче
натраг
са
својом
силом
,
а
остали
,
који
су
се
могли
кроз
мноштво
турско
протући
,
протуку
се
,
који
пак
нису
могли
,
у
ужасној
борби
исечени
су
.
Ето
тако
,
једва
смо
се
са
овеликом
муком
претукли
,
а
цар
Лазар
погибе
.
Погибе
и
Мурат
од
Обилића
и
Обилић
од
Турака
.
Крв
се
на
Косову
потоком
лила
.
Сто
тисућа
мртви
леже
онде
.
Милица
са
својом
свитом
отиде
на
свој
конак
,
међу
непрекидним
јадиковањем
.
Млађи
се
сви
удаље
,
а
старији
све
новим
и
новим
испиткивањем
путнике
мучише
.
—
Шта
би
с
Југом
—
запита
Новак
.
—
Погибе
са
својих
девет
синова
.
—
Где
је
мртво
тело
цара
Лазара
?
—
Код
Турака
.
Тако
су
још
дуго
и
подробно
распиткивали
о
целој
битки
,
па
напослетку
,
видећи
да
уморни
и
рањени
јунаци
отпочинути
морају
,
дигну
се
да
отиду
.
Патријарх
сузним
очима
очита
благодарителну
молитву
и
после
тога
сваки
на
свој
конак
отиде
.
Настане
жалосна
ноћ
.
Гдекоји
од
умора
тихо
почива
.
Но
већа
част
у
туги
и
мутним
мислима
очекива
настајући
дан
.
Сутрадан
,
познало
се
на
свачијем
лицу
,
да
се
што
велико
стало
.
Дворјани
,
служитељи
,
сви
су
смутни
тамо-амо
ходали
.
Нестане
радости
,
нестане
весеља
у
крушевачком
двору
,
и
богзна
хоће
ли
се
икад
исто
вратити
.
Кад
у
неко
доба
сва
крушевачка
звона
жалосно
зазвоне
.
Људи
распитују
коме
се
то
звони
,
а
кад
чују
да
је
то
за
цара
и
изгибшу
му
војску
,
туга
нападне
сваког
Србина
.
Сваки
је
волео
и
почитовао
цара
Лазара
.
Сваки
се
надао
да
ће
он
обновити
Душаново
царство
.
Већ
је
унутрашње
непријатеље
био
побједио
;
сад
му
је
већ
лакше
било
и
са
спољашњим
.
Па
гле
сад
жалости
!
Ко
ће
на
његово
место
ступити
?
Ко
ће
са
поплашеним
народом
управљати
?
Стефан
је
јошт
млад
;
партаје
у
народу
владају
,
Вук
Бранковић
је
силан
,
Милица
је
властољубива
.
Ко
има
толико
снаге
и
поверења
да
одма
’
са
народом
управља
?
Царица
сазове
савет
.
Шта
се
има
сад
чинити
,
то
је
било
најглавније
питање
.
У
савету
сваки
је
очи
своје
на
патријарха
бацио
.
После
толике
несреће
и
челични
Новак
мало
духом
клоне
.
Царица
је
као
нема
гледала
и
ишчекивала
на
патријархову
реч
.
Патријарх
се
као
анђео
хранитељ
показао
.
На
образу
му
је
била
написана
жалост
,
но
очи
му
божаствен
зрак
одаваше
.
Пун
наде
је
сваки
на
њега
гледао
.
Патријарх
прослови
:
—
Кад
је
божија
воља
била
да
народ
толика
бједа
постигне
,
морамо
опет
поглед
наш
на
бога
управити
да
нас
из
ове
бједе
избави
.
За
душе
падши
’
такође
побринућемо
се
,
но
засад
пре
свега
нек
се
учини
наредба
да
народ
без
главе
не
остане
,
као
овце
без
пастира
.
Ја
судим
да
би
најбоље
било
да
се
Стефан
прогласи
одма
’
за
цара
но
да
му
се
даду
одма
’
добри
саветници
као
привремено
правитељство
,
који
ће
одма
’
све
мере
употребити
да
се
већа
опасност
одбије
.
—
Ја
би
’
рекао
,
свети
оче
,
да
је
то
јошт
прерано
да
се
Стеван
одма
’
за
цара
извиче
.
Он
је
јошт
млад
,
па
поред
све
своје
памети
,
у
ово
опасно
доба
могао
би
на
себе
навући
мржњу
старијих
војвода
и
властелина
,
који
у
овако
опасно
доба
изискују
да
се
најпре
бједа
отклони
,
па
онда
тек
да
се
о
поменутом
брину
.
Вук
Бранковић
је
јошт
доста
силан
јер
има
војске
,
а
царевићу
није
ни
најмање
наклоњен
,
па
би
могао
јошт
већи
белај
починити
.
Међу
нама
нек
је
изречено
да
се
после
отклоњене
опасности
одма
’
и
прогласи
и
крунише
Стеван
за
цара
,
али
пре
свега
треба
одбити
Турке
;
то
је
први
посао
—
одговори
патријарху
Драгаш
.
—
Е
добро
,
дакле
шта
да
се
чини
?
Ко
ће
управљати
донде
?
—
запита
Новак
.
—
Нека
се
начини
обрамбени
одбор
који
ће
земљу
бранити
па
и
управљати
народ
док
се
мир
не
поврати
—
одговори
Драгаш
.
Стеван
,
који
је
са
тихим
духом
и
смиреношћу
Драгаша
слушао
,
почне
говорити
:
—
Право
има
Драгаш
.
Мог
покојног
оца
царска
власт
јошт
је
сасвим
крепко
стојала
.
Он
је
имао
млого
тајни
’
непријатеља
.
Који
нису
били
у
стању
за
живота
отклонити
га
,
употребиће
сада
сву
силу
своју
да
гњев
свој
на
његовом
сину
искаде
.
Ако
Турчин
буде
даље
насртао
,
они
неће
против
њега
ићи
,
но
у
толикој
забуни
гледаће
да
што
од
сина
Лазарева
откину
.
Одбрана
домовине
—
прва
је
дужност
,
нека
се
сви
противници
Лазареве
породице
саједине
на
исту
одбрану
,
па
када
је
домовина
одбрањена
,
нека
народ
даде
круну
ономе
кога
за
најзаслужнијег
држи
.
Ја
ћу
бити
срећан
,
ако
народу
мом
и
у
мањем
кругу
помоћи
могу
.
Зато
,
желио
би
’
да
се
одбор
правитељства
установи
.
Свети
патријарх
,
Новак
и
Драгаш
са
царицом
,
мојом
матером
,
нека
привремено
управљају
.
Сваки
се
дивио
умерености
Стевановој
.
Драгаш
реч
прихвати
:
—
Тек
таковим
начином
можемо
у
овој
опасности
раздор
отклонити
.
Но
немојмо
времена
губити
.
Гледајмо
што
пре
нову
војску
да
скупимо
,
да
Турке
код
Мораве
дочекамо
,
свако
магновење
је
скупо
,
желио
би
’
чути
да
ли
се
свети
патријарх
и
Новак
војвода
у
томе
слажу
?
—
Ја
нећу
противусловити
када
велиш
да
је
твоје
мнење
спасително
.
Ти
добро
познајеш
великаше
,
па
ћеш
и
најбоље
знати
како
ваља
с
њима
поступати
.
Само
после
,
ако
бог
да
,
па
се
мир
поврати
,
немојмо
заборавити
на
породицу
Лазара
,
на
његовог
пунонадежног
сина
Стевана
—
одговори
патријарх
,
ком
се
погдекоја
кап
сузе
низ
образ
пустила
.
—
Нек
буде
дакле
тако
,
но
само
гледајмо
да
што
пре
наредбе
учинимо
,
да
време
не
губимо
—
рекне
Новак
.
—
Је
ли
светла
царица
с
тим
задовољна
?
—
запита
патријарх
.
—
Ја
сам
с
вашим
закључењем
задовољна
,
и
надам
се
да
на
моју
децу
заборавити
нећете
—
одговори
кроз
плач
и
к
поласку
дигнувша
се
царица
.
—
Ја
дајем
мој
благослов
привременом
правитељству
—
закључи
патријарх
.
После
ове
речи
сви
се
дигну
и
разиђу
,
да
нужне
наредбе
за
одбрану
учине
.
Оставимо
сад
Крушевац
у
његовој
жалости
,
жагору
и
забуни
и
видимо
шта
на
другом
крају
Срби
раде
.
ИВ
Вук
Бранковић
се
са
десет
хиљада
одабране
војске
из
косовске
битке
у
Босну
повукао
.
Приврженика
имао
је
доста
.
Он
је
сад
намеравао
своју
војску
умложити
,
Лазареву
породицу
у
теснац
довести
,
па
са
Турцима
помирив
се
круну
на
главу
метнути
.
Народ
је
сад
био
без
главе
па
му
се
све
лако
чинило
.
У
Вишеграду
наскоро
држао
је
савјет
са
својим
сином
Ђурђем
и
млогим
великашима
.
Сви
важнији
,
који
нису
били
пријатељи
Лазареве
породице
,
скупе
се
около
њега
.
Кад
ји
све
сакупи
,
почне
им
говорити
:
—
Ви
сами
видите
,
да
нит
’
је
Милица
управљати
кадра
,
нити
пак
Стеван
.
Овај
је
млад
,
она
је
женска
глава
.
Ту
треба
да
је
човек
који
ће
народ
из
толике
беде
извући
.
Сад
треба
само
војску
оставшу
поткрепити
,
царичине
приврженике
умалити
,
па
одма
’
са
Турцима
примирије
учинити
.
Друкчије
спасенија
нема
.
А
и
Турци
неће
бити
баш
тако
тврдоглави
јер
су
на
Косову
видели
српско
јунаштво
па
не
би
ради
,
по
свој
прилици
,
јошт
једанпут
такову
једну
битку
покушати
,
јербо
би
им
могла
доћи
главе
.
Они
ће
се
с
нама
помирити
.
Особито
увидеће
Турчин
и
моју
важност
и
показано
му
пријатељство
,
јер
зна
да
смо
ми
с
нашом
језгром
војске
у
добро
доба
на
њи
’
ударили
,
богзна
шта
би
се
јошт
било
стало
.
Турчин
зна
да
Србина
једна
косовска
битка
,
ако
га
је
и
понизила
,
ал
’
га
није
сатрла
.
Ту
је
јошт
Морава
,
Дрина
,
Дунав
;
па
и
кршне
горе
ће
га
зауставити
.
Турчин
се
не
може
угњездити
,
ако
му
тек
сам
народ
земљу
не
уступи
.
Мора
и
Турчин
тање
жице
навући
.
Но
само
унутри
да
се
од
зла
опростимо
.
Како
судиш
ти
,
Љубовићу
?
—
Ја
то
исто
велим
.
Но
само
требало
би
кораке
ухитрити
док
се
не
би
царичина
страна
поткрепила
.
Она
сада
нема
војске
,
но
ако
јој
се
времена
да
опет
ће
ју
скупити
,
па
ће
онда
све
теже
ићи
.
Познајем
добро
Новака
и
Драгаша
;
они
,
по
свој
прилици
,
на
њену
страну
већ
раде
.
Но
ја
би
’
јошт
пре
свега
желио
да
би
се
ти
одма
’
за
владаоца
српске
земље
прогласио
.
Приврженика
имаш
свуда
доста
,
а
имаш
и
војске
да
противнике
одма
’
угушити
можеш
.
Ионако
сад
кад
већ
Лазара
нема
,
ко
ти
се
може
противити
?
Па
и
ко
је
био
тај
кнез
Лазар
?
Није
ли
и
он
оружаном
руком
Вукашинове
земље
заузео
,
и
по
којем
праву
када
је
и
Вукашин
породицу
имао
,
и
то
какву
јошт
.
Камо
пара
Краљевићу
Марку
,
који
се
морао
због
кнеза
Лазара
по
туђим
земљама
потуцати
и
Турцима
служити
?
Једва
му
остаде
Прилип
и
Охрид
,
да
се
лебом
’
рани
.
Лазара
и
његову
породицу
већа
страна
мрзи
,
јер
је
он
не
једном
великашу
земље
поотимао
.
Па
шта
учини
с
Алтоманом
?
Није
ли
му
отео
све
,
па
га
је
јошт
у
Ужици
тако
морио
?
Веруј
ми
,
кад
се
ти
не
би
хтео
првенства
примити
,
незадовољни
нашли
би
Краљевића
Марка
или
кога
другог
,
а
при
породици
кнеза
Лазара
великаши
не
би
остали
.
Зато
гледајмо
што
пре
да
се
што
учини
.
.
После
ове
Љубовићеве
речи
прослови
војвода
Видајић
:
—
Ја
судим
,
да
би
најбоље
било
Турчину
посланике
упутити
да
се
с
њим
о
миру
договоре
,
па
да
се
твоја
влада
,
Вуче
,
одма
’
призна
,
јер
ако
ти
то
не
учиниш
,
учиниће
Милица
,
па
ћемо
се
задоцнити
.
Турчину
нек
се
упусти
Приштина
са
окружним
предјелима
чак
до
Косова
.
Косово
нек
буде
земља
твоја
,
Милици
и
њеној
деци
нек
се
даде
комад
земље
на
ужитак
,
или
ако
јој
се
то
не
допада
,
а
она
нек
иде
у
Дубровник
ил
’
у
Мљетке
.
—
Турчин
ће
се
с
тим
задовољити
.
Но
не
губимо
времена
,
но
пош’љимо
одма
’
улаке
новоме
султану
Бајазиту
.
Видајићеве
речи
код
свију
одзива
нађу
.
Сви
тог
мненија
буду
да
се
Вук
са
Турцима
у
погодбу
пусти
.
Вук
,
видевши
како
му
ствар
своји
,
приклони
се
и
сам
радо
на
такову
погодбу
и
закључи
да
се
одма
’
посланици
Турчину
пошаљу
,
да
се
с
њим
у
поменутом
смислу
договоре
.
—
Ви
знате
—
рекне
Вук
—
да
сам
ја
свуда
где
је
нужно
било
народу
на
помоћ
био
.
Ја
сам
се
победоносно
противу
Турака
тукао
и
код
Новог
Пазара
,
и
код
Ниша
.
Што
сад
нисам
улудо
дао
гинути
остатку
војске
,
ви
сте
ми
сами
за
право
дали
.
Истина
,
да
смо
се
били
и
ми
јошт
у
битку
помешали
,
битка
би
била
јошт
крвавија
и
Турцима
би
’
јошт
знатнију
штету
били
нанели
,
но
шта
нам
је
до
туђе
штете
кад
нисмо
сигурни
да
се
може
с
тим
победа
одржати
.
Овако
бар
Турци
знају
да
имамо
јошт
језгре
около
које
ће
се
нова
војска
купити
моћи
,
па
не
верујем
,
да
ће
смети
без
разлога
одма
’
напред
корачати
,
а
онако
,
да
нас
сад
нема
,
млого
би
лакше
напредовати
могли
.
Ми
смо
тиме
земљу
спасли
,
а
с
друге
стране
,
Турци
ће
тај
наш
повратак
за
чисто
,
бистро
,
њима
показано
пријатељство
признати
,
па
утолико
већег
имамо
изгледа
да
ћемо
какав
честит
мир
учинити
.
Што
се
тиче
Лазара
и
његове
породице
,
цару
нек
је
лака
земља
,
ал
’
тек
то
не
може
се
допустити
да
његово
младо
дете
—
Стеван
,
ил
’
женска
глава
управља
;
ту
нема
никаквог
права
насљедија
.
Насљедије
је
то
пропало
са
оним
буздованом
који
је
младог
цара
Уроша
убио
.
Зар
што
је
Милица
од
Немањине
лозе
,
зато
да
управља
Лазарева
породица
?
Књиге
кажу
,
да
је
царичино
сродство
са
Урошем
врло
далеко
,
па
још
к
тому
и
сумњиво
;
па
женска
глава
код
Србаља
не
може
управљати
.
Кнез
Лазар
богзна
чији
је
син
.
Ако
је
Душанов
,
то
није
законит
,
ако
је
законито
рођен
,
то
је
син
Гребљановићев
а
не
Душанов
.
Гребљановићи
,
пак
немају
право
на
престол
,
и
тако
нити
Лазар
нити
његова
породица
таково
право
има
.
После
пада
Вукашиновог
,
кнез
Лазар
,
као
најмоћнији
великаш
српски
,
видећи
да
без
крепке
руке
српска
земља
не
може
се
спасти
,
без
да
је
кога
млого
питао
,
заузео
је
Вукашинове
пределе
,
Алтомана
је
из
Босне
истиснуо
,
па
се
учинио
царем
.
Ја
му
за
право
дајем
,
јер
да
није
био
он
,
а
оно
би
био
други
,
па
богзна
какав
би
тај
други
био
,
а
овако
бар
док
је
владао
,
владао
је
честито
и
славно
.
И
ми
се
сад
у
таковом
истом
стању
налазимо
у
каковом
су
се
стању
налазили
наши
стари
после
пада
Вукашиновог
на
Марици
.
И
сад
треба
онај
да
управља
,
који
има
у
се
снаге
за
то
.
Ако
мени
сад
судба
земаљску
власт
определи
,
та
власт
тим
истим
путем
ће
ми
до
руке
доћи
којим
је
дошла
и
кнезу
Лазару
.
Ми
сада
не
имамо
ни
онако
насљедника
за
престол
од
племена
Немањиног
.
Краљевић
Марко
са
својом
браћом
нема
право
насљедија
,
јер
Вукашин
,
који
се
силом
на
престол
попео
,
и
сам
није
таково
право
имао
.
Сад
