МОДЕРНО
РОБЉЕ
РОМАН
ИЗ
ЖИВОТА
БОСАНСКИХ
СРБА
.
Написао
БОШКО
ПЕТРОВИЋ
.
У
НОВОМЕ
САДУ
СРПСКА
ШТАМПАРИЈА
ДР
.
СВЕТ
.
МИЛЕТИЋА
1908
.
1
.
Тешки
дани
наступише
у
кући
Хапи-Костића
,
свом
силом
се
свалила
брига
на
ову
стару
босанску
породицу
.
Данашњи
домаћин
,
Милан
Хаџи-Костић
,
залуд
се
трудио
да
утиша
себе
и
своју
жену
а
она
њега
,
ипак
нијесу
умјели
једно
другом
ништа
казати
да
се
умире
.
Страшна
брига
се
свалила
на
ову
честиту
српску
кућу
,
која
је
до
данас
много
несрећа
и
удара
претрпјела
,
што
се
ова
породица
вазда
истицала
у
борби
за
народну
ствар
.
Данас
је
у
бригу
бацио
ову
породицу
млађи
брат
Боривој
Хаџи-Костић
,
професорски
кандидат
.
Данас
му
је
аустријска
управа
у
Босни
и
Херцеговини
коначно
вратила
молбу
са
поруком
,
да
за
њ
нема
мјеста
у
овијем
земљама
.
По
Сарајеву
се
муњевитом
брзином
разнио
глас
,
да
је
молба
Боривоја
Хаџи-Костића
одбијена
због
тога
,
што
је
учествовао
у
народном
покрету
против
злог
стања
у
Босни
и
Херцеговини
,
и
да
ни
један
од
омладинаца
,
који
су
створили
тужбу
протин
земаљске
владе
за
Босну
и
Херцеговину
и
исту
оптужбу
чак
цару
подастрели
у
облику
меморандума
,
не
ће
добити
мјеста
у
овој
земљи
.
У
ту
омладину
је
спадао
и
Боривој
Хаџи-Костић
,
шта
више
,
важио
је
као
вођа
те
незадовољне
омладине
.
У
први
мах
је
таково
стање
наступило
у
кући
Хаџи-Костића
,
да
се
ни
о
чему
другом
није
мислило
,
већ
о
будућности
и
егзистенцији
млађег
брата
Боривоја
.
Старији
брат
,
Милан
,
преузео
је
трговачку
радњу
послије
очеве
смрти
и
сав
остали
домазлук
да
управља
њиме
.
По
уговору
је
уједно
узео
насе
васпитање
и
школовање
млађег
брата
,
а
послије
овога
читаво
имање
има
припасти
старијем
брату
.
И
брат
и
домаћица
су
великом
вољом
радили
,
оскудјевали
са
своје
двоје
дјеце
и
све
приносили
на
жртву
,
но
послије
свега
тога
је
сада
ето
брат
домаћинов
,
Боривој
Хаџи-Костић
одбијен
,
а
тиме
је
ухљебљење
његово
одбачено
у
неизвесну
будућност
,
па
је
можда
и
читава
екзистенција
његова
дошла
у
питање
.
Брига
и
очајање
се
свалило
на
читаву
кућу
,
а
на
домаћицу
свом
силом
.
Она
се
сва
промјенила
у
лицу
,
у
ходу
,
у
говору
,
па
и
само
поштовање
је
према
брату
мужевљевом
у
року
од
једног
дана
изгубила
.
Док
је
домаћица
куће
ову
ствар
тумачила
само
са
материјалне
стране
,
дотле
је
домаћин
био
дубоко
у
души
дирнут
,
да
му
ето
рођени
брат
послије
толиких
удара
још
од
детињства
ево
и
овај
удар
мора
мирно
да
прими
,
да
му
не
даду
љеба
у
отаџбини
.
Он
је
све
терете
,
бриге
,
напоре
и
оскудјевање
радо
подносио
,
па
би
се
и
данас
радо
примио
нових
терета
,
само
када
би
брата
могао
видјети
на
угледном
мјесту
.
Је
ли
братовљева
молбеница
за
навјек
одбијена
?
Хоће
ли
он
икада
имати
користи
од
својих
наука
у
овој
земљи
?
Да
ли
се
може
чему
надати
у
другој
замљи
?
Је
ли
залуд
био
сав
напор
,
труд
и
мука
обојице
?
То
су
биле
мисли
,
на
које
је
он
хтио
себи
дати
одговора
и
умирити
и
себе
и
жену
.
Под
теретом
ових
мисли
и
старих
брига
овај
човјек
од
30
година
изгледаше
као
старац
.
Његовом
још
свежем
лицу
,
али
са
већ
прогрушалом
косом
на
глави
и
великим
браздама
на
челу
,
око
очију
и
на
иначе
коштуњавом
и
изразитом
лицу
даваше
ова
брига
прави
израз
и
значај
.
То
овако
забринуто
лице
бијаше
сада
разријешен
ребус
његове
прошлости
и
читава
му
живота
.
Изгледаше
као
да
му
се
у
лице
,
у
израз
и
читаву
физиономију
ужљебила
сва
прошлост
са
силним
прегоревањима
,
мукама
,
теретима
и
губитцима
у
борби
за
своју
породицу
,
за
брата
,
а
све
против
јавних
насиља
аустријске
управе
ове
земље
.
Овај
човјек
изгледаше
као
да
је
претурио
све
муке
и
јаде
свих
људских
доба
за
кратко
вријеме
младости
.
Само
што
је
примио
управу
над
имањем
,
дошао
је
налог
од
управе
земаљске
,
да
има
селити
из
куће
заједно
са
кирајџијама
,
јер
као
да
је
ту
опасност
,
да
се
кућа
може
срушити
.
На
овај
налог
се
одселио
,
у
кући
нико
није
становао
,
али
кућа
ено
и
данас
још
стоји
читава
.
Послије
тога
су
набеђивали
на
њ
’
да
стоји
у
додиру
са
једном
страном
државом
и
да
подржава
револуционарне
везе
са
њоме
.
Неколико
пута
су
му
ноћу
рупили
у
кућу
,
чинили
преметачину
и
унијели
страшан
немир
у
породични
живот
.
Све
дозволе
,
које
је
до
сада
имао
,
одузеше
му
,
чак
да
продаје
пиће
на
мало
,
нашто
је
кућа
од
давнина
имала
право
.
Свијет
се
питао
:
зашто
то
?
Што
је
народан
човјек
—
био
је
кратак
одговор
.
—
С
чим
ћемо
сад
почети
?
—
питала
је
домаћица
мужа
већ
некоји
пут
.
Он
је
до
сада
вазда
ћутао
,
а
послије
о
другом
говорио
.
—
Сачекаћемо
,
да
видимо
,
шта
се
може
још
учинити
,
—
одговори
јој
он
напокон
да
је
утиша
.
—
Ићи
ће
један
од
народних
вођа
земаљској
управи
да
тражи
разјашњења
.
—
Ја
већ
видим
да
се
не
ће
ништа
постићи
.
То
се
могло
у
напријед
знати
,
чим
је
потписао
несрећни
меморандум
.
—
Несрећни
—
зашто
несрећни
?
!
Који
се
поштен
Србин
није
слагао
са
оним
поступком
омладине
?
!
Зар
смо
дочекали
да
нас
и
из
рођене
домовине
без
разлога
изгоне
?
—
У
ово
моментално
узбуђење
га
је
довела
мисао
,
ако
му
брат
буде
коначно
одбијен
.
—
Овдје
је
свршио
;
ако
можеш
побрини
се
за
брата
на
другој
страни
.
Домаћин
је
осјетио
жаоку
,
но
се
утиша
.
Са
женом
се
није
хтио
упуштати
у
овако
озбиљне
ствари
,
а
у
ову
за
сада
бар
не
,
јер
ствар
није
зрела
,
да
се
о
њој
може
нешто
коначно
рећи
.
—
Он
не
може
овдје
дангубити
.
Ево
пропустио
је
већ
по
године
,
а
шта
би
то
значило
за
његове
науке
да
још
пропушта
?
Милан
Хаџи-Костић
развуче
усне
на
осмејак
и
погледа
жену
.
Овај
поглед
јој
рече
,
да
није
ни
лијепо
,
ни
хришћански
овако
говорити
о
овој
ствари
.
Она
разумједе
овај
нијеми
говор
.
Застиди
се
и
утиша
се
.
—
Ја
знам
да
је
теби
тешко
,
мени
је
још
теже
,
а
њему
,
је
си
ли
мислила
о
томе
?
Наста
починак
.
Изгуби
се
онај
крт
израз
са
њеног
лица
.
И
са
његова
лица
ишчезе
забринутост
.
Изгледаше
као
да
о
једном
мисле
и
једно
осјећају
а
мисли
као
да
им
се
слажу
.
—
Ако
буде
морало
бити
,
ту
ће
бити
код
нас
још
годину
,
па
и
двије
године
дана
.
Можда
ће
тако
морати
бити
без
и
моје
и
твоје
воље
,
па
и
без
управе
аустријске
.
Међу
мужем
и
женом
овлада
мирно
хришћанско
расположење
.
—
Сјетише
се
покојног
оца
,
народних
вођа
и
српског
народа
.
У
кући
Хапи-Костићевих
никад
није
било
свађања
,
ван
овакових
препирки
,
но
и
ту
је
вазда
паметнија
страна
однијела
побједу
.
Споља
се
чуло
звоно
на
вечерње
.
Домаћица
упали
кандило
више
светог
Николе
...
2
.
Док
су
ово
двоје
на
овај
начин
гонили
бригу
једно
другом
са
душе
,
дотле
је
у
малој
собици
из
дворишта
сам
сједио
Боривој
Хаџи-Костић
,
професорски
кандидат
доста
миран
.
Изгледаше
,
као
да
је
већ
претурио
прво
узбуђење
и
да
је
наступило
у
њему
оно
мирно
стање
,
када
се
о
догађајима
стварно
пресуђује
.
Пред
њим
је
лежао
акт
земаљске
владе
за
Босну
и
Херцеговину
,
одбијање
његове
молбенице
.
Из
тога
акта
је
Боривој
Хаџи-Костић
читао
да
у
његовој
домовини
нема
за
њ
љеба
,
нема
рођеног
огњишта
,
јер
тако
хоће
туђинска
управа
,
сурова
сила
.
Једино
та
мисао
га
је
изводила
из
мирног
расположења
,
код
те
мисли
би
се
у
њему
све
ускомешало
,
и
први
пут
у
његову
животу
еруптивном
силом
избило
би
незадовољство
против
стања
у
домовини
и
протест
против
управе
и
силника
,
који
управљају
његовом
домовином
.
До
сада
се
вазда
знао
уздржати
.
Скоро
да
је
био
више
него
увјерен
,
да
га
ова
управа
гони
и
да
му
неће
дати
мјеста
,
но
тим
је
јаче
и
силније
избијала
смјелост
његове
унутрашњости
и
одлучности
,
да
се
као
син
ове
земље
бори
за
своја
права
против
странаца
,
који
су
отели
право
синова
ове
земље
.
Ту
је
упоредио
себе
и
свој
живот
са
животом
оне
дјеце
мајке
природе
,
која
без
закона
,
без
разума
,
без
морала
живе
ослањајући
се
на
овоју
снагу
,
силу
и
преимућство
и
користећи
се
тим
преимућством
,
суровом
силом
без
обвеза
,
морала
,
чувства
права
кидише
један
на
другог
,
јер
је
још
и
онај
побједио
,
који
мање
поштује
закон
,
а
више
сурову
силу
.
Из
ових
мисли
га
тргне
куцање
на
вратима
.
Није
му
било
мило
,
да
га
ико
сада
посјети
и
узнемирује
.
На
вратима
се
укаже
његов
најбољи
пријатељ
,
Душан
Трифковић
,
судски
вјежбеник
,
син
ове
земље
,
с
којим
је
проводио
прво
ђаковање
,
а
касније
с
њиме
делио
све
ударе
и
несреће
и
личне
и
заједничке
домовине
.
Скоро
једнако
неизвјесни
и
збуњени
погледи
им
се
сретоше
,
а
то
је
све
донијело
,
да
једно
мисле
и
осећају
.
—
Сви
знају
већ
и
све
је
узаврело
и
узбуђено
у
читавом
граду
.
Тим
ријечима
је
давао
задовољштину
,
тјешио
новодошли
гост
свог
пријатеља
,
и
лице
му
постаде
мрачно
.
Боривој
Хаџи-Костић
не
хтеде
показати
на
лицу
оно
што
осећа
.
Слаб
изгледати
:
то
је
презирао
.
—
Преко
лица
му
прелети
лак
осмијех
.
—
Симпатија
читавог
Сарајева
је
на
твојој
страни
,
али
ја
не
знам
,
чиме
сад
да
почнеш
,
шта
да
радиш
.
Ово
сажаљење
увриједи
Боривоја
Хаџи-Костића
,
но
ни
то
не
хтједе
показати
.
У
овај
мах
још
не
знам
,
шта
ћу
радити
—
поче
он
,
али
те
увјеравам
,
да
пропасти
не
ћу
.
Кунем
ти
се
—
диже
своје
двије
снажне
руке
и
удари
их
о
сто
—
кунем
ти
се
да
пропасти
не
ћу
.
Какова
одлучност
и
огорчење
,
каква
мушка
снага
говораше
из
његових
очију
,
лица
и
читавог
тијела
.
Душан
Трифковић
бијаше
изненађен
овим
одважним
држањем
,
да
човјек
у
овако
очајном
стању
с
оваком
одлучношћу
гледа
у
своју
будућност
.
Душан
Трифковић
мораде
мало
боље
погледати
у
лице
свога
пријатеља
.
—
Из
широког
блиједог
али
крупног
лица
бијаху
одскочиле
јабучице
,
широко
чело
и
меснате
доње
вилице
.
Црне
очи
у
овај
мах
бијаху
пуне
свјетлости
.
Крупно
и
коштато
тијело
,
коштуњаве
руке
и
плећа
изгледаху
,
као
да
их
је
овај
млади
човјек
изабрао
за
борбу
,
и
све
то
послагао
на
висок
стас
,
снабдео
све
са
силном
одпорном
вољом
,
да
се
бори
и
одупире
најтежим
ударима
.
Душан
Трифковић
на
задње
ријечи
свог
пријатеља
није
имао
ништа
да
одговори
,
тако
је
нешто
извјесно
,
јасно
и
потпуно
читао
у
читавој
појави
свог
пријатеља
,
а
оне
речи
бијаху
тек
једна
мрва
свега
онога
,
што
му
тјело
сакриваше
.
Укупно
ово
гломазно
тијело
као
да
бијаше
оживотворена
,
одлучна
воља
,
ничим
не
окрњива
воља
,
спремна
на
сваки
отпор
,
да
обори
највеће
преприке
.
До
сада
је
у
Боривоју
Хаџи
Костићу
видио
само
ђака
,
додуше
подузетна
или
смјела
,
а
сада
ево
гледаше
пред
собом
јунака
,
борца
за
своје
право
,
за
идеју
.
Овај
вал
љутине
,
увриједе
и
гнева
прође
за
часак
и
Боривој
Хаџи-Бостић
се
умири
мало
.
—
Хајдмо
ван
,
ма
куд
,
да
не
морају
моји
непрестано
на
ово
мислити
—
рече
и
пође
.
Причекај
ме
за
час
док
се
јавим
.
Само
што
је
изашао
на
ходник
куће
,
истрчаше
двоје
братовљеве
дјеце
и
обоје
полетјеше
у
загрљај
Боривоју
.
—
Не
иди
још
—
викну
мали
и
препријечи
му
пут
.
—
Остани
још
,
чико
код
нас
!
мољаше
дјевојчица
.
Његово
се
лице
разгали
и
развесели
.
—
Сад
ће
се
вратити
чика
—
утишаваше
их
нежно
.
Дјеца
се
умире
и
пустише
чику
.
—
Чико
дођи
!
рече
старији
момчић
,
а
за
њим
то
исто
понови
дјевојчица
.
Прије
него
што
је
оставио
кућу
,
отиде
Боривој
да
се
опрости
са
братом
и
женом
му
.
Затече
их
мирне
и
удубљене
у
себе
.
У
полумрачну
собу
падала
је
свјетлост
из
кандила
,
која
је
обасјавала
икону
светог
Николе
,
кућњег
светитеља
.
Мал
га
не
свали
туга
при
овом
погледу
.
У
овој
бризи
изађе
му
пред
очи
сва
прошлост
,
коју
је
од
свог
дјетињства
под
овом
сликом
проводио
,
сјети
се
и
оца
и
мајке
—
ту
му
сад
први
пут
проговори
срце
у
овом
јаду
,
док
су
до
сада
мисли
као
тирани
сузбијали
сваки
глас
осјећаја
.
И
тај
осјећај
донесе
му
пред
очи
оца
и
све
његове
биједе
,
јаде
и
сличну
борбу
с
туђом
управом
у
овој
земљи
.
Отац
Боривојев
,
Костантин
Хаџи-Костић
,
био
је
један
од
првих
српских
трговаца
у
Сарајеву
још
за
турско
доба
.
Када
је
Аустрија
дошла
у
Босну
и
Сарајево
посјела
,
Константина
Хаџи-Костића
бијаше
аустријска
војна
управа
одмах
првог
дана
ухапсила
,
што
је
учествовао
са
турским
усташама
против
аустријске
војске
.
—
Стари
Хаџи-Костић
се
дигао
на
оружје
с
пуним
увјерењем
,
да
аустријска
окупација
не
ће
донијети
добра
овијем
земљама
.
Но
Хаџи-Костића
брзо
пустише
на
слободну
ногу
и
почеше
га
обасипати
обећањима
,
дадоше
му
одмах
„
лиферацију
“
за
војску
,
да
тиме
задобију
једног
од
најимућнијих
и
најугледнијих
Срба
,
који
би
својим
упливом
могао
и
остале
Србе
задобити
.
Но
одмах
прва
година
управе
ове
стране
државе
са
страним
званичништвом
под
оружаном
силом
отуђила
је
не
само
Хаџи-Костића
,
већ
уједно
и
све
његове
једномишљенике
Србе
.
Но
ту
се
до
сада
једнодушно
Српство
Сарајева
поче
цијепати
.
Сјај
,
бљесак
,
ласкање
и
увлачење
спољашњег
сјаја
од
стране
управе
брзо
бијаше
задобила
онај
елемент
,
који
вазда
тражи
своју
удобност
и
-
своју
добит
.
Константин
Хаџи-Костић
се
није
дао
задобити
,
а
зато
му
брзо
одузеше
све
повластице
,
које
су
му
прије
без
његове
жеље
дали
били
.
Око
Хаџи-Костића
се
бијаше
окупило
коло
Срба
,
које
се
за
кратко
вријеме
увјерило
о
несрећи
за
ову
земљу
,
коју
доноси
аустријска
управа
са
страним
званичницима
на
челу
,
увлачећи
у
земљу
стране
људе
,
дајући
им
трговину
,
подузећа
,
откупљујући
за
јефтин
новац
српска
земљишта
са
тежњом
за
освајањем
српског
имања
.
Управа
земље
је
брзо
изашла
са
својим
програмом
,
подмећући
на
лак
начин
по
неколико
задовољних
домородних
синова
против
Срба
који
нијесу
држали
са
владом
.
Ту
је
отпочела
борба
,
која
се
брзо
пренесе
на
поље
цркве
и
школе
,
а
из
Сарајева
на
све
градове
Босне
и
Херцеговине
.
Но
народна
српска
странка
,
у
коју
је
спадао
и
Хаџи-Костић
,
није
се
дала
потиснути
из
цркве
и
школе
,
које
је
још
за
турско
доба
извојевала
.
Почело
се
борити
свим
средствима
против
народних
људи
.
Аустријска
се
управа
у
Босни
и
Херцеговини
поче
служити
својим
познатим
средствима
,
којима
се
против
себи
потчињених
држава
служила
.
Дођоше
на
ред
прогони
основани
на
лажним
оптужбама
и
отворена
писма
стадоше
подметати
народним
људима
,
стадоше
од
неискусних
али
у
души
непоштених
рођака
измамљивати
лажне
исказе
против
народних
људи
,
почеше
их
на
основу
ових
„
кримина
“
осуђивати
.
Ово
још
већма
изазиваше
српски
народ
,
ствараше
у
дну
душе
Србинове
мржњу
према
странцу
,
који
је
сада
све
више
разлога
имао
,
да
прогања
Србина
и
на
рођеном
му
дому
.
Једног
дана
изненада
у
кућу
Константина
Хаџи-Костића
рупи
полицајни
комесар
са
два
до
грла
наоружана
стражара
,
а
улаз
у
кућу
су
чували
два
војника
са
натакнутим
бајонетима
.
Ником
не
говоре
ништа
,
већ
отпочеше
преметачину
.
Тада
још
мали
Боривој
је
гледао
на
оца
и
на
матер
,
који
нису
ништа
говорили
,
и
са
лица
им
прочита
нешто
,
што
га
нагна
да
врисне
и
сакрије
лице
у
материно
крило
.
Ту
је
почео
да
се
боји
тих
људи
са
златним
оковратницима
и
црвеним
шарама
на
хаљинама
,
ту
их
је
почео
да
мрзи
.
Полицајни
шеф
је
преметао
све
у
кући
,
и
орманове
и
сандуке
и
кревете
,
детињу
колијевку
,
чак
даде
разрити
патос
,
таван
и
подрум
и
тамо
тражако
неке
забрањене
ствари
,
новине
,
списе
,
писма
,
прогласе
,
које
је
требао
писати
неки
револуцијонарац
.
Онда
су
отишли
без
опроштаја
.
То
се
често
дешавало
од
то
доба
,
и
ако
никада
ништа
сумњиво
нијесу
нашли
,
то
се
ипак
понављало
једаред-дваред
у
мјесецу
и
то
баш
у
петак
на
пазарни
дан
,
када
највише
муштерије
долажаше
у
дућан
Хаџи-Костића
.
Старе
муштерије
Хаџи-Костићеве
,
који
су
из
села
дошли
у
варош
да
пазаре
,
погледаху
на
ову
стару
српску
кућу
и
угледавши
два
оружана
војника
са
свијетлим
вршастим
бајонетима
на
пушкама
,
окретаху
главу
од
куће
,
као
да
никада
нијесу
ни
познавали
Хаџи-Костића
.
Константин
Хаџи-Костић
се
јуначки
држао
,
али
се
видјело
на
његовом
тијелу
,
које
је
почело
да
се
губи
,
да
је
у
дну
душе
увријеђен
,
да
се
у
њему
нешто
збива
,
што
ће
или
у
њему
остати
и
упропастити
му
тијело
,
иди
ће
ван
и
онда
не
ће
бити
добро
ни
за
њ
ни
за
његове
.
Двије
године
сваког
мјесеца
по
двапут
,
а
задње
године
и
по
трипут
у
мјесецу
понављала
се
ова
насртања
на
кућу
Хаџи-Костића
,
а
српски
свијет
с
почетка
застрашен
бјегаше
,
но
касније
тражаше
све
више
ту
трговину
.
Сад
се
лати
полиција
другог
насиља
.
Преко
директора
,
управника
и
начелника
свих
званија
;
забрани
званичницима
државних
званија
,
да
никог
у
Хаџи
Костића
радњи
не
смије
видјети
.
Ту
су
заповијест
кметови
на
селима
објавили
сељацима
свуд
у
околици
Сарајева
.
Овај
налог
су
пред
сељацима
пооштрили
тиме
,
што
су
сваком
запријетили
глобом
,
кога
би
и
једаред
видјели
у
трговини
Константина
Хаџи-Костића
.
Поред
свих
ових
владиних
налога
преко
градске
полиције
Хаџи-Костић
је
ипак
постојао
,
а
његова
је
радња
напредовала
.
Народна
љубав
га
није
оставила
.
Овај
прогон
је
од
њега
створио
народним
борцем
,
вођом
,
прваком
,
који
је
са
још
неколико
одлучних
Срба
узео
вођство
и
отворену
борбу
против
насиља
земаљске
управе
.
Но
једног
дана
се
ипак
нешто
десило
,
што
је
све
поразило
.
Била
је
тавна
ноћ
,
на
пољу
је
бјеснио
јужни
вјетар
,
бора
и
киша
је
махомице
ударала
о
прозоре
,
како
је
кад
вјетар
забјеснео
.
Уједаред
се
зачу
споља
ударање
на
кући
Хаџи-Костића
.
Неко
је
бесомучно
ударао
алком
на
вратима
.
У
кући
се
сви
тргоше
.
Кроз
полусвјетлост
кандила
се
могло
распознати
снажно
тијело
Константина
Хаџи-Костића
,
који
се
дигао
из
постеље
.
Жена
скочи
за
њим
.
—
Куда
ћеш
?
Њен
застрашени
глас
је
све
тумачио
.
—
Ја
ћу
отворити
капиџик
.
—
Опет
се
зачу
ударање
алком
о
врата
све
јаче
,
силније
.
—
У
име
закона
отварај
!
!
Коста
Хаџи-Костић
даде
знак
кроз
прозор
.
На
пољу
зафијука
вјетар
бијесно
,
засу
прозоре
крупним
капљицама
.
Наста
тајац
.
Дјеца
почеше
дрхтати
.
Кроз
мртву
тишину
допираше
у
собу
бат
мајке
,
која
се
спуштала
низ
степенице
.
Шкљоцну
кључ
на
капиџику
у
дворишту
.
У
собу
допираше
ситан
звекет
сабаља
о
камен
у
дворишту
.
Брзо
затим
се
зачуше
брзи
кораци
уз
степенице
горе
,
и
уједаред
се
у
соби
засвијетлише
златни
чакови
и
врхови
од
бајунета
на
пушкама
.
—
У
име
закона
,
ви
сте
ухапшени
,
—
зачу
се
оштар
глас
из
гомиле
.
Константин
Хаџи
-
Костић
се
сав
затресе
,
очи
му
сјевнуше
одлуком
,
да
учини
свему
крај
.
Но
гле
,
шта
би
уједаред
?
!
Заљуља
се
човјек
—
поблиједе
.
Сјетио
се
дјеце
.
—
Ја
нијесам
непоштен
човјек
—
изговори
гласом
,
каковим
говоре
људи
,
кад
се
бране
од
оптужбе
.
Само
што
је
почео
говорити
,
зграбише
га
онако
полуобучена
,
у
часу
га
свезаше
,
и
силом
га
изгурнуше
из
собе
.
Ту
више
нијесу
помогле
молбе
,
ни
преклињања
женина
,
ни
јаук
ни
писка
нејаке
дјеце
,
још
мање
позивање
на
закон
,
да
га
без
разлога
не
смију
растављати
са
дјецом
и
женом
;
ту
није
било
закона
,
четири
оружника
га
одведоше
некамо
у
ноћ
.
Кућа
остаде
без
домаћина
.
Овлада
страх
са
неизвјесности
.
Одмах
рано
ујутру
почеше
долазити
у
кућу
пријатељи
и
питаху
:
„
Зашто
га
одведоше
?
“
Неки
слијегаху
раменима
говорећи
:
„
због
велеиздаје
“
,
и
почеше
шапутати
један
другом
:
због
велеиздаје
.
Само
некоје
вође
говораху
са
нарочитим
нагласком
:
јест
,
због
велеиздаје
!
Хм
!
а
кроз
узбуђено
дисање
отимаху
се
ријечи
с
прекором
изговорене
:
Сада
тек
траже
свједоке
.
Мали
Боривој
је
тражио
оца
,
питао
за
њ
’
,
слушао
оне
ријечи
и
када
је
по
који
од
народних
вођа
што
рекао
,
он
није
разумио
,
шта
је
овај
рекао
,
али
је
и
опет
гледао
у
лица
и
отуд
прочитао
неко
осјећање
,
које
човјека
обузима
,
када
је
увријеђен
и
он
је
ту
и
сам
осјећао
да
су
оцу
учинили
неправду
.
Идућег
дана
пође
жена
да
посјети
мужа
.
—
Куда
ћеш
,
мати
?
скочи
мали
Боривој
мајци
ближе
,
и
шчепа
је
за
сукње
.
—
И
ја
идем
!
изговори
мали
дрхћући
.
—
Остани
код
куће
,
код
брате
—
молећим
гласом
говораше
мајка
Боривоју
,
да
остане
.
Боривој
поче
као
матор
пријетити
:
Хоћу
да
видим
бабу
!
Морам
га
видјети
!
Отидоше
.
Видјеше
оца
блиједа
,
скрхана
и
очајна
,
с
везаним
рукама
у
ланце
.
Када
виде
жену
и
Боривоја
он
чисто
посрне
,
жена
цикне
,
мали
Боривој
претрну
,
очи
му
засвијетлише
сузама
;
када
обриса
сузе
,
спази
крај
оца
два
оружана
стражара
.
—
Одријеши
ми
бабу
!
—
изговори
Боривој
погледавши
најпре
на
стражара
па
на
мајку
.
Пустите
ми
бабу
,
—
викну
мали
—
и
поче
га
давити
јецање
,
које
побједи
слабо
дијете
.
Опет
погледа
на
оца
,
а
када
овог
види
скрхана
,
понизна
и
убијена
,
гдје
ћути
,
дијете
врисне
у
плач
.
Стражари
ћутаху
.
Отац
стајаше
блијед
,
мислећи
на
несрећу
,
која
ће
се
скоро
с
њиме
десити
,
мајка
ухвати
Боривоја
и
сакрије
му
лице
у
своје
крило
,
но
овај
се
отме
и
,
спазивши
да
стражари
ћуте
и
ништа
не
одговарају
,
дијете
поново
викне
на
стражаре
:
Пустите
ми
бабу
.
—
Води
малог
!
викне
мајци
један
без
пушке
,
који
је
три
корака
даље
стојао
,
и
до
сад
ћутао
.
Дијете
се
бијаше
ускомјешало
,
оно
је
потпуно
схваћало
,
да
му
се
оцу
чини
насиље
.
Ту
у
дјетињој
души
захвати
корјена
страх
од
силе
,
која
ступа
углађена
и
накићена
,
украшена
црвеним
бојама
и
златним
тракама
,
а
само
насиља
чини
;
сила
,
која
не
поштује
ни
оца
ни
мајке
нити
ишта
,
што
дјетињу
душу
весељем
испуњава
ни
његовог
бабу
,
који
само
добро
чини
,
нијесу
у
стању
да
му
поврате
.
—
Води
малог
!
—
викну
исти
господин
.
Мати
се
збуни
,
поче
се
и
у
њој
комјешати
.
—
Оставите
господине
дете
код
оца
,
нека
га
бар
још
једаред
види
.
Мали
пође
оцу
одлучно
и
ухвати
се
за
њ
.
У
тај
мах
шеф
претрчи
дјетету
,
зграби
га
за
руку
и
тако
га
повуче
за
собом
,
да
је
мали
морао
трчати
за
њим
.
Мати
престрављена
потрчи
за
њима
.
Кад
их
је
стигла
,
већ
су
били
на
пољу
пред
вратима
.
Мати
се
једва
прибра
.
Брзо
ухвати
малог
за
руку
,
дође
до
врата
и
ухвати
за
кључаоницу
,
да
уђе
и
опрости
се
с
мужем
,
но
врата
бијаху
закључана
.
Окрене
се
и
тражаше
надзорника
но
њега
не
беше
више
ту
.
Мати
ухвати
грчевито
своје
дијете
,
притисне
га
на
груди
и
страхотан
јаук
и
писка
разлегаше
се
по
тишини
усамљене
улице
.
Људи
су
је
нашли
обнесвеслу
крај
врата
,
а
крај
ње
мали
Боривој
звао
је
свог
бабу
,
да
мајци
помогне
.
Шта
се
послије
у
затвору
и
суду
с
Константином
Хаџи-Костићем
дешавало
,
није
се
дочуло
вани
.
По
граду
се
јавно
говорило
,
да
су
више
свједока
испитивали
,
но
се
са
шапатом
около
разносиле
ријечи
:
Сада
тек
траже
свједоке
...
Константин
Хаџи-Костић
је
био
три
мјесеца
у
истражном
затвору
,
и
када
не
нађоше
свједока
,
који
би
могао
свједочити
о
велеиздаји
његовој
,
пустише
га
на
слободу
блиједа
,
скрхана
,
болна
и
немоћна
.
Није
знао
ни
да
прича
,
зашто
је
оболео
.
Послије
по
године
дана
је
Боривој
једног
дана
отпратио
свог
бабу
на
гробље
на
Кошеву
.
Када
је
Боривој
отпратио
свог
оца
на
гробље
и
кући
се
вратио
,
није
много
мислио
на
оца
,
али
тим
више
на
оне
људе
са
шареним
одијелом
,
дугим
капутима
и
златним
порубом
на
капи
.
Он
их
поче
мрзити
и
мрзио
је
све
,
што
носи
слично
шарено
одијело
са
златним
порубом
на
капи
;
омрзну
дијете
све
оне
,
што
заповједају
,
и
тако
омрзну
власт
.
Та
мисао
и
осјећај
касније
из
детета
никада
није
могла
да
ишчезне
.
Туторство
над
њим
је
узео
најпре
један
рођак
,
а
када
брат
Милан
постаде
пунолетан
,
преузме
га
он
.
Када
је
свршио
основне
школе
,
нико
није
био
за
то
,
да
иде
на
занат
или
на
трговину
,
и
ако
је
једва
остало
имања
,
да
би
се
могао
школовати
.
Одлуче
,
да
га
школују
.
Када
је
био
у
гимназији
,
умре
му
и
мати
.
Смрт
матере
је
поновила
све
успомене
на
очеву
смрт
у
сада
већ
зрелог
младића
.
Мржња
на
власт
јачала
је
прогонима
у
гимназији
кроз
странце
професоре
.
Та
мржња
је
била
сада
већ
осјећање
зрелог
младића
,
који
је
већ
све
схваћао
.
Прогони
од
стране
странаца
и
несрба
професора
,
који
су
дошли
у
његову
домовину
за
хлебом
,
само
су
му
снажили
карактер
;
он
је
стицао
сталне
појмове
,
упознавао
туђу
управу
и
о
њој
једаред
за
свагда
стекао
непромјенљиво
мишљење
.
Ту
је
стекао
увјерење
о
своме
будућем
позиву
,
ту
се
одлучио
за
струку
гимназијског
учитеља
,
да
српску
омладину
васпитава
,
и
да
однегује
детиће
,
који
ће
дорасти
свом
позиву
.
Када
је
Боривој
свршио
средње
школе
у
свом
родном
граду
,
прије
него
што
је
пошао
на
велике
школе
отишао
је
на
гроб
свог
оца
.
Тамо
је
дуго
стајао
удубљен
у
мисли
,
дуго
,
дуго
.
Ту
је
нешто
завјетовао
.
Шта
?
То
ником
није
казао
,
то
нико
не
зна
.
.
Баш
када
је
Боривој
Хаџи-Костић
први
пут
прекорачио
академски
праг
,
да
из
чистог
врела
црпе
знање
,
ново
оружје
у
будућој
борби
,
српски
народ
у
Босни
и
Херцеговини
је
увидео
,
да
је
само
зато
несрећан
,
да
га
зато
силник
гази
,
што
је
досада
вазда
главу
погињао
пред
њим
;
српски
се
народ
тргао
—
у
отпору
је
видео
свој
спас
.
И
тај
угњетени
Србин
Босанац
је
отпором
почео
да
се
брани
;
почео
је
оптужбом
против
несавјесне
управе
,
тужио
ју
је
у
меморандумима
читавој
Европи
.
Овај
покрет
су
створили
људи
наоружани
искуством
и
знањем
,
очеличени
у
досадањој
борби
.
Те
оптужбе
против
управе
су
побудиле
читав
народ
;
читава
омладина
српска
на
великим
школама
уједини
се
на
заједнички
отпор
.
На
челу
великошколске
је
омладине
стајао
Боривој
Хаџи-Костић
са
својих
неколико
одважних
једномишљеника
.
Кроз
те
оптужбе
и
кроз
омладински
меморандум
,
ту
тужаљку
народну
,
проговорио
је
и
проплакао
,
очајно
викнуо
српски
народ
пред
читавом
образованом
Европом
;
ту
је
излио
као
мало
дијете
искрено
сав
свој
јад
,
бол
,
увреде
и
насиља
странаца
у
својој
рођеној
домовини
.
Послије
двадесетпетогодишњег
угњетавања
аустријске
управе
викнула
је
српска
омладина
у
свијет
:
ја
још
маштам
прадједовске
гријехе
косовске
,
ја
сам
још
роб
послије
толиког
пролијевања
крви
за
тебе
Европо
!
Ту
је
говорио
све
учињене
му
неправде
понижени
сељак
,
кога
презире
и
гони
онај
,
кога
он
храни
;
ту
је
изнио
све
неправде
Србин
занатлија
,
који
пати
од
нечасне
утакмице
странца
;
па
и
Србин
посједник
је
показао
прстом
на
туђ
новац
,
који
се
амо
увлачи
и
на
јефтин
начин
,
за
малу
цијену
,
откупљује
од
земаљске
управе
шуме
,
горе
,
брда
,
ливаде
,
пашњаке
,
српске
домове
и
отима
српска
села
и
вароши
;
ту
је
процвилила
и
српска
омладина
,
Србин
ђак
,
оптужујући
странца
званичника
,
износећи
му
сва
ниска
средства
,
којима
се
служи
против
екзистенције
Србина
,
сина
ове
земље
.
Све
је
процвилило
под
притиском
странца
угњетача
,
и
оне
дивне
горе
са
сњежним
врховима
,
и
оне
шуме
са
поносним
оморикама
и
јеликама
,
и
оне
ливаде
,
са
зеленом
травом
,
коју
је
Србин
столећима
крвљу
натапао
само
да
очува
своју
отаџбину
;
све
је
у
овој
угњетеној
земљи
јекнуло
тугом
,
болом
под
ударом
страначким
и
све
се
слило
у
један
очајан
крик
,
у
силан
протест
човјека
против
тиранина
,
опћих
човечанских
права
,
Србина
против
угњетача
...
.
.
То
је
ето
била
кривица
и
Боривоја
Хаџи-Костића
,
због
које
је
сада
требао
паштати
.
У
једном
моменту
све
ово
прелети
Боривоју
у
сјећању
испред
његових
очију
...
Брзо
се
прибере
и
врати
свом
пријатељу
.
3
.
Био
је
Аранђелов
дан
.
На
крепим
славама
при
честиткама
се
свуда
говорило
о
одбијању
молбенице
Боривоја
Хаџи-Костића
,
а
српски
свијет
је
ово
одбијање
разумио
,
тумачећи
га
тако
,
да
земаљска
влада
почиње
да
гони
ону
српску
омладину
,
која
је
у
меморандуму
устала
у
одбрану
народних
права
.
Боривој
Хаџи-Костић
је
био
све
га
на
два
мјеста
да
честита
крсну
славу
,
и
ако
од
свога
дјетинства
,
прво
с
оцем
,
за
тим
као
средњошколски
ђак
,
а
послије
као
великошколац
,
никада
није
пропустио
да
свима
својим
пријатељима
и
познаницима
не
честита
.
Данас
је
честитао
свега
једној
родбинској
кући
,
и
Јови
Митровићу
,
једном
од
народних
првака
и
вођа
у
послиједњим
догађајима
.
Ту
су
оба
ова
два
млада
пријатеља
били
позвани
на
сијело
,
гдје
ће
се
слећи
све
што
је
боље
српско
у
Сарајеву
и
што
српски
осјећаја
.
За
сијело
је
још
било
рано
и
ова
два
пријатеља
се
кренуше
у
шетњу
,
док
не
приспије
вријеме
за
сијело
,
да
уједно
кажу
све
оно
један
другоме
,
што
им
је
на
срцу
.
Само
што
су
изишли
из
дворишта
,
сретну
се
с
једним
од
народних
вођа
и
бораца
у
последњој
борби
за
цркву
,
школу
и
народна
права
.
Јели
истина
?
упита
овај
и
живо
упре
свој
поглед
на
обојицу
,
жељно
очекујући
одговор
.
—
Истина
је
.
Народни
вођа
намршти
чело
,
насмија
се
и
одмахне
руком
.
—
Тако
је
то
од
како
нам
се
аустријска
управа
попела
на
врат
.
—
Биће
боље
!
и
запријети
прстом
.
Боривој
Хаџи-Костић
и
Душан
Трифковић
прођоше
без
ријечи
кроз
неколико
улица
српског
краја
,
гдје
су
Хаџи-Костићеви
,
спустише
се
доле
кроз
главну
улицу
српске
вароши
,
кроз
Пирушу
,
дођоше
до
Баш-чаршије
и
упутише
се
у
оне
мирне
узане
улице
самих
дашчара
,
улице
турских
дућана
,
које
такођер
спадају
чаршији
,
а
у
њима
бијаху
само
турски
дућани
.
Ту
прођоше
неколико
ових
кратких
малих
улица
,
осврћући
се
,
да
ли
их
когод
гледа
прати
или
прислушкује
.
—
Дакле
ти
вратише
молбеницу
—
први
поче
Душан
Трифковић
.
—
Не
вратише
ми
коначно
,
већ
-—
„
за
сада
нема
места
“
.
Преко
лица
му
прелети
ироничан
осмијех
помијешан
са
гневом
,
али
који
још
није
избио
свом
силом
.
—
А
прије
неки
дан
наименоваше
оног
стеклиша
из
Хрватске
.
—
Па
зато
ето
баш
нема
мјеста
за
мене
.
Ха
,
ха
,
ха
.
Нискост
,
лаж
,
насиље
,
бестидност
!
То
су
средства
којима
се
служи
силеџија
према
потчињеном
.
Ми
морамо
учинити
нешто
и
ја
и
ти
.
Јер
мени
ево
недаду
љеба
,
а
теби
унапређења
.
Душан
Трифковић
се
тргне
,
ускомјеша
,
али
ништа
не
рече
.
—
Зар
ти
ниси
разумио
шта
то
значи
?
Пет
година
чекаш
на
наслов
судца
,
десет
других
странаца
,
који
су
послије
тебе
отпочели
службу
,
иду
напријед
,
само
ти
стојиш
на
једном
мјесту
.
—
А
нијсам
ни
меморандум
потписао
.
Бар
да
сам
то
учинио
,
онда
бих
бар
знао
,
зашто
ме
запостављају
,
зашто
други
...
—
Што
си
Србин
,
у
овој
земљи
рођен
—
прекиде
га
Боривој
Хаџи
Костић
утишаним
гласом
,
али
који
је
од
љутње
био
потавнио
.
Србин
бити
,
то
је
већ
погрешка
,
добар
Србин
то
је
гријех
а
борити
се
за
права
Српства
,
то
је
пријеступ
пред
силницима
ове
земље
.
Душан
Трифковић
је
мислио
како
би
се
нашао
излаз
из
ове
несреће
.
—
Бар
да
имамо
једног
човјека
на
земаљској
влади
—
рече
Душан
Трифковић
више
као
себи
.
—
Тај
би
бар
могао
за
Србина
што
учинити
,
али
немамо
ни
једнога
нашег-човјека
на
читавој
управи
.
—
Тако
унапређење
не
требам
,
кроз
препоруку
и
протекцију
,
одговори
поносито
Боривој
.
—
Па
то
баш
мислим
,
да
имамо
човјека
,
који
би
по
правди
радио
,
јер
коме
се
можеш
овако
потужити
?
Влади
,
а
кога
да
тужиш
?
владу
.
Зар
не
видиш
?
Исти
онај
положај
,
у
ком
смо
се
налазили
за
турско
доба
.
Ако
си
према
овима
горе
окрутан
,
онда
те
гоне
,
ако
си
понизан
,
сматрају
те
,
да
си
пљунуо
на
себе
и
презиру
те
.
Управо
шта
имаш
да
радиш
,
како
да
се
понашаш
?
—
Бити
упоран
!
Протестирати
и
своје
захтевати
.
То
нарочито
мораш
ти
чинити
,
прије
свега
стајати
на
становишту
свога
права
,
па
онда
на
становишту
права
српске
омладине
!
Теби
су
бар
љеба
дали
,
но
колико
нас
има
,
којима
у
рођеној
домовини
љеба
не
даду
.
Нас
чак
осуђују
на
духовну
смрт
,
нас
,
који
смо
научили
у
великом
свијету
духом
живети
.
Но
ту
нисмо
само
ја
и
ти
,
већ
је
читава
српска
омладина
овдје
у
питању
.
Прећутимо
ли
ми
ове
неправде
,
или
својом
благошћу
,
попустљивошћу
,
покорношћу
,
одлажемо
ријешење
нашег
питања
,
онда
будимо
у
силницима
мисао
,
да
је
то
милостиња
што
иштемо
,
а
не
наше
право
.
Оно
пак
што
теби
и
мени
одузимају
,
одузимају
од
читаве
српске
омладине
;
читава
покољења
ће
да
страдају
,
да
пропадају
.
Зар
наша
ствар
није
ствар
српског
народа
?
Овдје
се
ради
о
признању
ове
тираније
,
насиља
странаца
над
домаћим
синовима
.
Пропустимо
ли
протестирати
у
часу
,
кад
су
нам
неправду
учинили
,
онда
смо
освештали
право
тиранина
дошљака
,
да
нас
угњетава
и
даље
,
мене
,
тебе
,
српску
омладину
,
сав
народ
српски
у
овим
земљама
.
Ми
морамо
почети
.
Душан
Трифковић
се
окрене
.
Другим
крајем
улице
је
пролазио
човјек
,
који
брзо
замакне
за
угао
.
—
Саслушај
ме
,
шта
имаш
радити
—
настави
Боривој
Хаџи-Костић
,
презирно
се
осврнувши
тамо
,
куд
је
онај
прошао
—
сутра
ћеш
отићи
свима
редом
тамо
на
влади
и
на
крају
самом
војном
поглавици
;
за
тобом
ћу
ја
.
Трифковићево
се
лице
бијаше
смрачило
.
Као
да
му
се
ово
није
допадало
.
—
У
часу
,
када
се
ради
о
твојој
будућности
,
а
и
примјера
ради
,
то
мораш
учинити
.
Зар
не
видиш
да
сви
странци
иду
напријед
испред
тебе
?
—
Ама
то
не
иде
—
шапну
Трифковић
.
—
Ти
се
бојиш
,
да
те
не
прогањају
Ма
то
ти
чине
и
без
овога
,
и
без
твога
протеста
,
чак
и
без
разлога
.
Доста
је
што
си
Србин
.
А
када
те
већ
прогањају
,
онда
им
стани
на
пут
.
Ко
се
не
зна
бранити
,
када
је
неправедно
нападнут
,
право
је
да
га
газе
.
Горе
ти
не
може
никада
бити
него
сада
.
—
Мој
драги
,
нешто
успјеха
би
могло
једино
бити
у
томе
случају
,
када
би
све
посјетио
.
Хја
,
а
шта
да
им
кажем
?
Могу
само
протестирати
.
То
ће
пак
схватити
као
мој
меморандум
.
—
Нека
схвате
—
прекиде
га
Хаџи-Костић
—
покажи
им
и
ти
зубе
једаред
.
То
ти
је
била
досад
кривица
,
што
си
ћутао
,
што
си
био
благ
,
попустљив
,
а
они
те
зато
ето
газе
.
Захтјевај
нека
ти
кажу
у
очи
,
зашто
те
запостављају
.
То
морамо
знати
.
Питај
их
,
да
ли
твоја
квалификација
са
аустријског
свеучилишта
толико
вриједи
,
колико
у
осталих
њихових
људи
,
који
су
испредњачили
испред
тебе
!
Тражи
разјашњења
о
свему
.
—
Ох
,
ево
већ
који
ми
пут
то
говориш
!
—
Тај
страх
прекужи
,
јер
ти
прети
опасност
,
да
оно
што
уз
твоје
ћутање
тајно
скују
против
тебе
,
да
и
јавно
кажу
,
док
пред
свијетом
не
постанеш
личност
,
о
којој
се
више
не
рачуна
.
Овако
устајеш
у
одбрану
против
тираније
за
све
нас
.
—
Ти
си
ме
о
свему
увјерио
,
али
се
бојим
,
да
наша
борба
не
ће
успјети
.
—
Морамо
издржати
.
—
Али
докле
?
—
Док
не
дођу
други
и
више
њих
.
Ми
ћемо
их
васпитати
.
Трифковићево
се
лице
смрачи
,
али
се
није
могао
отети
утјецају
ових
ријечи
.
Плашила
га
је
мисао
,
ако
се
с
протестима
не
успије
,
он
би
можда
пропао
,
народ
и
омладина
би
даље
трпили
,
а
ни
један
Србин
Босанац
не
би
нидочега
дошао
.
Сви
они
,
који
су
протестирали
,
ма
у
најблажем
облику
,
сви
су
до
сад
били
гоњени
.
—
Данас
смо
сами
,
али
ће
нас
сутра
стотина
бити
.
Ми
ћемо
створити
ту
омладину
,
и
ново
доба
.
Никада
тиранин
није
подјармио
образован
народ
.
Трифковић
се
удуби
у
мисао
и
упита
се
у
себи
:
да
ли
смо
ми
образован
народ
?
—
Ми
морамо
створити
омладину
око
себе
—
настави
Хаџи-Костић
,
која
ће
се
борити
против
читаве
ове
управе
и
тираније
.
Јер
шта
нас
чека
овако
?
Шта
нам
је
учинила
Аустрија
од
како
је
дошла
?
Даље
смо
од
културе
и
слободе
за
четврт
столећа
рада
њена
,
него
у
почетку
.
Данас
смо
у
тој
опасности
,
да
ће
нам
се
странац
и
бројно
осилити
,
да
никада
више
своје
отаџбине
од
њих
унутри
задобити
не
ћемо
.
Данас
нам
не
даду
ни
слободе
ријечи
,
ни
мисли
.
Зашто
?
Да
нам
одузму
најсветије
средство
у
борби
за
слободу
,
да
се
не
чује
наша
ријеч
нигдје
,
да
се
тиме
може
казати
:
српског
народа
нема
,
он
не
постоји
више
у
овим
земљама
.
У
будуће
ће
још
мање
имати
обзира
на
нас
,
ми
ћемо
бити
ништа
;
они
не
полажу
више
на
нас
,
они
се
не
боје
наше
ријечи
,
не
боје
се
наше
претње
—
та
ни
нашег
крајњег
средства
.
Обојици
се
смути
пред
очима
.
—
Када
буду
једног
дана
све
нас
прегазили
,
свуд
ће
мећати
наше
непријатеље
католике
;
католичка
пропаганда
ће
се
без
страха
залијетати
у
наша
села
и
вароши
,
у
наше
куће
у
наше
школе
,
и
пред
том
средовјеком
инквизицијом
не
ће
бити
светиње
.
Пригрлиће
нашу
дјецу
без
нашег
отпора
и
даље
ће
нас
дражити
и
омаловажавати
,
изјављујући
,
да
нисмо
нико
,
да
смо
прегажени
,
да
нисмо
више
народ
,
и
да
с
нами
не
треба
више
рачунати
.
Ето
то
хоће
ако
ми
дамо
.
Трифковић
је
мирно
ћутао
,
очи
му
беху
наводњене
од
узбуђења
и
увреде
,
коју
су
ове
ријечи
садржале
,
као
да
их
је
слушао
из
уста
свога
непријатеља
.
Није
знао
да
даде
себи
одговора
на
ово
,
јер
му
се
пуно
питања
натуривало
.
Можемо
ли
ми
томе
на
пут
стати
?
Шта
да
учинимо
да
то
не
буде
?
И
опет
прође
једно
непознато
лице
.
Трифковић
се
тргне
,
што
и
Хаџи-Костић
примјети
.
—
Грозна
мајко
земљо
,
вјечито
се
у
теби
осјећамо
као
да
нам
је
Дамоклов
мач
над
главама
.
—
Што
се
плашиш
слободну
ријеч
казати
?
Обоје
се
удубише
у
туробне
мисли
о
будућности
ове
земље
.
—
Ето
ти
слике
наше
будућности
,
ако
сада
будемо
ове
повреде
нашег
права
прећутали
.
Сада
наступа
права
борба
српског
народа
ових
земаља
против
силеџија
,
када
образована
омладина
ступа
у
редове
народних
бораца
.
У
тим
редовима
и
нас
чека
угледно
мјесто
,
и
то
мјесто
на
челу
,
јер
смо
ми
прва
образована
српска
омладина
,
која
мора
све
жртвовати
,
да
одбрани
српски
образ
.
Оне
будуће
стотине
,
које
ова
борба
треба
,
ми
морамо
образовати
.
Кроз
ту
омладину
ћемо
отети
народ
из
духовног
ропства
странаца
и
тирана
,
и
показати
му
прави
пут
,
а
када
народ
ослободимо
,
Бог
ће
благословити
дјело
.
Ја
већ
видим
коначну
нашу
побједу
.
Доћи
ће
час
,
када
ће
сва
образована
Европа
устати
у
нашу
одбрану
,
већ
видим
дуге
редове
,
читаве
поворке
аустријских
војника
,
гдје
корачају
онамо
пут
сјевера
;
видим
сву
ову
господу
и
њихов
сраман
растанак
са
овом
земљом
,
стидећи
се
за
све
оно
,
што
су
неправдом
учинили
нашој
отаџбини
!
То
ће
бити
наш
успјех
,
успјех
нове
омладине
,
успјех
српског
народа
.
Када
је
Боривој
ово
изговорио
,
лице
му
је
имало
израз
,
као
да
је
још
нешто
имао
да
каже
,
али
у
овај
мах
као
да
није
могао
.
Душан
Трифковић
бијаше
сав
под
утјецајем
ових
ријечи
.
Сада
се
јасно
указивала
велика
разлика
ова
два
човјека
у
лицу
,
у
изразу
и
осјећају
.
Плаве
очи
Душана
Трифковића
бијаху
узбуђене
,
али
читав
израз
бијаше
више
живахан
,
мек
,
нежан
,
пун
полета
,
чак
пун
сањалаштва
,
али
без
велике
енергије
.
Сва
појава
његова
дисаше
елеганцијом
,
лакоћом
кретања
,
осећања
и
мишлења
.
Када
Боривој
поново
захтјеваше
од
њега
,
да
сутра
иде
влади
да
поднесе
своју
тужбу
и
протест
против
запостављања
његова
према
странцима
,
Душанове
плаве
очи
као
да
сјевнуше
пламом
,
који
њима
није
својствен
,
дођоше
за
час
у
забуну
,
али
енергичне
ријечи
и
појава
Боривојева
разагна
ову
неизвјесност
.
—
Сутра
ћу
ићи
да
протестирам
и
да
наведем
све
учињене
ми
неправде
,
рече
Душан
чврсто
гледајући
у
снажну
и
мушку
појаву
Боривојеву
,
очито
прожет
мислима
и
осјећањем
овога
човјека
,
кога
у
овој
час
обожаваше
.
—
Ићи
ћу
сутра
—
изговори
још
једаред
и
начином
говора
и
тоном
подржаваше
свог
пријатеља
.
4
.
Ова
два
човјека
бијаху
најискренији
пријатељи
још
из
дјетињства
,
па
и
из
гимназије
;
то
се
пријатељство
протегло
и
на
ђаковање
у
Бечу
.
Но
од
како
је
Душан
Трифковић
ступио
у
државну
службу
,
ово
пријатељство
није
било
више
онако
дубоко
искрено
као
прије
.
О
опћенитим
јавним
народним
стварима
су
још
доста
повјерљиво
говорили
,
али
како
је
дошло
до
личних
питања
,
ту
је
Трифковић
први
отказао
повјерљивост
.
Послије
ђаковања
је
ово
све
очигледније
постајало
.
Они
више
не
питаху
један
другог
:
камо
идеш
с
ким
се
на
другој
страни
забављаш
?
То
тајно
неповјерење
,
то
невјеровање
другоме
,
да
умије
да
тајне
чува
,
избило
је
прво
из
Трифковића
,
а
када
Боривоју
не
хтједе
увјек
објашњења
дати
,
ни
овај
не
хтједе
више
о
томе
питати
.
У
ђаковању
тога
никад
није
било
,
али
од
како
Боривој
поче
да
учествује
у
јавним
народним
стварима
,
већ
нека
стидљивост
Трифковићева
,
да
он
то
није
у
стању
,
већ
да
мора
са
стране
да
посматра
свог
пријатеља
,
удаљило
га
је
од
Боривоја
.
Често
се
дешавало
,
да
се
Душану
Трифковићу
јавно
учинила
неправда
,
гдје
су
сви
знали
,
да
га
је
поједини
владин
чиновник
јавно
као
невина
напао
,
омаловажио
,
запоставио
,
лажно
оптужио
влади
,
он
није
тражио
савјета
у
свог
пријатеља
,
јер
је
унапријед
знао
,
шта
ће
му
овај
савјетовати
;
тек
у
појединим
ванредним
приликама
су
искреније
,
отвореније
погледали
један
другом
у
очи
,
и
исповједили
се
један
другом
.
Но
и
ту
се
више
пута
Трифковић
кајао
,
јер
се
стидио
,
да
није
у
стању
бити
онакав
,
какав
би
и
сам
желио
да
буде
.
Само
се
данас
није
стидио
,
само
се
данас
није
ни
мало
Душан
Трифковић
плашио
Боривоја
Хаџи-Костића
потпуно
саслушати
,
све
му
рећи
и
све
му
обећати
.
Сав
град
је
био
узбуђен
због
одбијања
молбенице
Боривоја
Хаџи-Костића
,
све
је
било
ускомјешано
,
па
и
Душан
Трифковић
се
данас
узбуни
,
сада
је
и
свој
очајан
положај
потпуно
схватио
.
У
њему
је
потпуно
сазрела
мисао
,
да
сутра
отиде
свима
редом
у
земаљској
влади
,
а
ако
не
помогну
стварна
разлагања
,
он
ће
протестирати
.
Већ
се
почео
сумрак
хватати
.
Ни
један
од
обојице
не
примјети
,
да
им
се
два
просијака
приближише
,
један
слијепац
и
други
који
га
је
водио
.
—
Удијелите
слијепом
сиромаху
!
Душан
Трифковић
извади
из
шпага
неколико
крајцара
и
даде
их
вођи
слијепца
,
који
је
био
заједно
са
слијепцем
пружио
напријед
руку
.
Боривој
одгурне
руку
вођину
у
страну
,
и
стисне
неколико
новчића
у
руку
слијепцу
,
која
је
била
доста
пуна
бакра
.
Пођоше
даље
и
дођоше
у
једну
уску
улицу
.
Куће
су
биле
махом
на
један
бој
,
а
горе
на
боју
бејаху
прозори
застрти
решеткама
;
то
су
махом
саме
турске
куће
.
У
крају
улице
,
из
једне
кућице
,
чуо
се
звук
хармонике
,
који
је
пратио
ситан
али
оштар
женски
глас
.
Обојица
погледаше
горе
.
Са
врха
прозора
кроз
горње
окно
,
изнад
решетке
,
извириваше
неколико
младих
дјевојака
,
Туркиња
.
Једна
од
њих
механички
трзаше
хармоником
,
а
остале
пјеваху
једну
српску
пјесму
,
која
се
орила
час
весело
,
час
тужно
,
вазда
пуно
осјећаја
,
нарочито
кроз
ова
свежа
женска
грла
.
Уједаред
ишчезоше
женска
лица
,
пјесма
и
свирка
престаде
,
све
умукну
.
Црвен
застор
сакри
читав
прозор
.
Женске
се
сакрише
испред
мушкараца
.
Обојица
се
у
исти
мах
упутише
доле
низ
улицу
и
,
прошавши
кроз
некоје
дјелове
чаршије
,
уједаред
се
створише
на
обали
ријечице
Миљацке
.
Сарајево
се
светлило
у
свој
својој
љепоти
и
бљеску
,
нарочито
кеј
,
тај
најлепши
дио
модерног
Сарајева
.
Дуги
редови
електричних
лампи
осветљаваху
дуг
низ
најмодернијих
зграда
с
једне
и
друге
стран
Миљацке
,
овога
плахог
брдског
потока
.
Пролазећи
кроз
своје
плитко
корито
преко
шљунка
и
камена
,
блистала
се
Миљацка
у
хиљадама
и
хиљадама
сићушних
таласића
,
одбијајући
оштру
свјетлост
електричних
лампи
од
себе
.
Уз
тих
ромор
,
скачући
са
шљунка
на
шљунак
,
пресијеца
ова
брдска
ријечица
Сарајево
на
двоје
.
Ту
на
обалама
Миљацке
,
на
асфалтованом
кеју
бијаше
развило
Сарајево
сав
свој
раскош
,
љепоту
,
чар
,
спојивши
у
себи
сав
исток
и
запад
.
Ту
посред
стотине
танких
мунара
џамија
,
ниских
,
чађавих
,
старинских
босанских
кућица
,
које
стоје
на
балванима
као
на
дрвеним
ногама
—
дижу
се
модерне
палаче
,
надмећући
се
стиловима
модерне
грађевинске
вјештине
.
Крај
старих
турских
кућа
са
решеткама
на
прозорима
,
које
те
подсјећају
на
средњи
вијек
,
диже
се
палача
на
стубове
са
свим
уресима
и
љепотама
маварске
грађевинске
вјештине
;
одмах
даље
се
дижу
танки
минарети
,
са
снажним
кубетима
над
самом
џамијом
,
подсјећају
на
мистику
средовјеког
муслиманства
.
Тамо
даље
се
дижу
безбројна
кубета
украси
свих
модерних
стилова
.
Ту
на
најмодерније
израђеној
обали
Миљацке
,
на
асфалту
,
сусрета
се
поносити
Сарајлија
са
фесом
на
глави
са
Сарајком
у
димијама
и
фесићем
на
глави
,
ту
охоло
хода
господин
са
цилиндром
,
гледа
напријед
некуд
у
даљину
,
не
види
ни
феса
ни
димија
,
охоло
се
крећући
напријед
;
за
њим
јури
поносити
муслиман
са
шареном
чалмом
око
феса
,
гледа
некуд
далеко
на
југоисток
,
и
мисли
о
будућем
османлијском
царству
у
Босни
;
за
њим
иде
кријући
се
гомила
була
са
прикривеним
лицем
,
са
бијелим
,
жутим
или
црвеним
сунцобраном
,
који
носи
и
кад
сунце
сија
и
кад
киша
пада
и
када
снијег
веје
;
а
отуд
на
малом
коњичку
,
који
подиграва
,
иде
сељак
Босанац
са
црвеним
кишобраном
пребаченим
преко
леђа
,
као
да
се
танак
крст
миче
отуд
.
Прљаве
,
издеране
и
јадне
спољашњости
на
кога
као
да
се
ни
сунце
не
смије
,
улази
Србин
сељак
у
Сарајево
,
гледа
,
зино
и
блене
у
ово
шаренило
и
забезекнут
на
овај
бљесак
,
заборавља
свој
јад
.
Када
се
ова
два
млада
Босанца
спустише
на
обале
Миљацке
,
и
када
бацише
поглед
на
овај
сјај
,
који
још
више
бљешташе
крај
електричног
освјетљења
,
обузе
их
туга
и
тајна
мржња
.
Све
ово
бијаше
за
њих
туђ
сјај
,
а
босански
—
он
бијаше
у
далеку
прошлост
увијен
,
потамњен
,
затрпан
оно
првим
нападајем
странаца
на
њихову
домовину
.
Само
што
су
се
спустили
низ
обалу
,
уједаред
се
тихо
и
свечано
захорише
поврх
Сарајева
усклици
стотине
хоџа
у
славу
Алахову
.
Са
висине
,
са
танких
мунара
,
на
све
стране
се
чуло
:
Алаху
екјбер
!
а
ова
побожна
молитва
разлегаше
се
по
мирној
тишини
и
одјекиваше
од
оних
стијена
,
хрида
и
шумарака
и
последњих
огранака
дива
Требевића
,
који
се
у
небо
диже
,
под
чијим
подножјем
лежи
овај
град
.
Као
да
је
све
умукло
за
час
и
прошлост
и
садашњост
,
као
да
су
за
час
занијемили
сви
осјећаји
и
мисли
и
охолост
и
понижење
,
фанатизам
,
па
и
погажени
народни
понос
као
да
је
престао
;
у
један
мах
све
умукну
,
као
да
се
све
слило
у
ту
једну
кратку
пјесму
,
која
тако
мирно
одјекиваше
попут
трубе
побједоносне
послије
борбе
и
пораза
Алаху
Екјбер
!
изговорене
ријечи
кроз
стотину
грла
одјекиваху
отуд
са
Бјелава
према
Хриду
,
са
Хрида
према
вишеградској
капији
,
а
отуд
према
Требевићу
,
и
та
смјеса
силних
гласова
спојена
у
једнолику
једноставну
јеку
,
губила
се
тамо
доле
низ
Миљацкине
обале
,
онамо
према
Сарајевском
пољу
,
гдје
се
све
губило
и
свега
нестајало
.
И
снага
и
број
гласова
поче
ишчезавати
,
док
не
спаде
на
два
гласа
,
напослетку
на
један
последњи
,
који
заврши
са
лагано
,
тихо
и
отегнуто
:
Саилахе
илелах
!
Наста
тишина
,
као
да
је
прошао
чудан
фантастичан
сан
,
а
човјек
гледа
у
тавну
звјездану
ноћ
...
Боривој
Хаџи-Костић
и
Душак
Трифковић
пођоше
на
сијело
к
Митровићевима
,
камо
бијаху
позвати
да
дођу
неизоставно
.
Ту
ће
бити
све
српско
,
што
се
зове
народно
,
сва
омладина
и
женско
и
мушко
,
што
интелигенцију
представља
,
и
све
мушко
зрело
,
што
је
учествовало
у
борби
за
народна
права
последњих
десет
година
.
5
.
Кућа
Јове
Митровића
,
трговца
,
била
је
тамо
на
граници
српског
краја
и
модерног
Сарајева
,
на
једној
од
главних
улица
овога
града
.
Кућа
је
била
изидана
на
један
бој
,
доле
је
била
магаза
,
а
горе
се
становало
.
Гвоздена
врата
су
сачињавала
улаз
ове
велике
куће
са
малим
прозорима
са
улице
.
Преко
гвоздених
врата
је
била
гвоздена
шипка
препријечена
,
врата
бијаху
увијек
замандаљена
,
а
отвараху
се
када
је
ко
лупао
халком
на
вратима
.
Мјесто
капака
на
малим
прозорима
бијаху
гвоздена
крила
тамно
обојадисана
.
Гвоздене
капке
на
прозоре
метнуо
је
још
прадјед
садањег
домаћина
,
а
гвоздена
врата
дјед
,
када
су
му
Турци
претили
,
да
ће
га
ноћу
одвратити
од
ђаурске
вјере
.
Читава
ова
кућа
,
на
чије
се
зидове
бијаше
похватала
скоро
стољетна
маховина
,
подсјећаше
на
не
много
давну
прошлост
,
када
се
средовјеким
начином
живјело
.
Када
је
човјек
обичним
даном
пролазио
поред
ове
куће
,
васкрсавало
му
је
пред
душом
оно
доба
,
када
се
побожни
хришћанин
морао
кришом
у
тами
и
ноћи
Богу
да
моли
,
када
је
при
првом
сумраку
морао
нечујно
да
притвара
гвоздене
капке
на
прозорима
,
да
гвоздене
мандале
навлачи
на
врата
;
васкрсавало
је
оно
скорашње
доба
,
када
је
побожни
православни
ходећи
у
цркву
,
тик
на
самом
улазу
у
двориште
старе
цркве
наилазио
на
објешена
човјека
,
и
поред
тог
мртваца
свог
познаника
,
или
пријатеља
,
морао
опрезно
да
се
провуче
између
леша
и
врата
,
да
не
би
коме
год
учинио
криво
.
Данас
не
бијаше
гвоздених
мандала
на
вратима
,
ни
гвоздених
капака
на
прозорима
;
кућа
је
била
веселог
изгледа
,
врата
широм
отворена
,
кроз
прозоре
просијаваше
свјетлост
и
просипаше
се
чак
и
по
улици
,
а
изнутра
се
чула
свирка
и
орила
се
весела
пјесма
момака
и
дјевојака
.
Кућа
данас
бијаше
скинула
са
себе
мрачну
одору
ледне
и
крте
одијељености
од
свијета
,
стари
дух
бијаше
ишчезао
некако
у
развалине
средовјеких
двораца
и
градина
.
Кућа
је
од
давнина
својина
породице
Митровића
.
Породица
Митровића
је
учествовала
у
свима
добрима
и
несрећама
,
које
прате
српски
народ
у
овијем
земљама
још
од
турских
времена
.
Јово
Митровић
,
садањи
домаћин
куће
је
остао
вјеран
старим
обичајима
и
назорима
о
Српству
и
отаџбини
својих
старих
.
У
кући
је
владао
строги
стари
дух
.
Оно
што
су
стари
чинили
,
чинио
је
и
Јово
Митровић
,
поштовао
је
српско
право
,
цркву
и
вјеру
,
и
борио
се
против
нападања
ових
старих
тековина
.
Јово
Митровић
је
стајао
на
челу
одбране
српских
светиња
према
данашњој
управи
,
њега
је
српски
народ
поштовао
као
народног
борца
,
вођу
и
првака
.
Народ
га
зове
:
газда
Јова
,
а
то
име
је
у
народном
језику
садржало
све
,
што
се
о
Јови
Митровићу
добро
мислило
.
Газда
Јово
је
још
у
своје
младо
доба
остао
удов
.
Жена
му
је
умрла
баш
када
је
донијела
на
свијет
друго
дијете
,
када
је
даровала
газда-Јови
данашњу
домаћицу
Драгицу
.
Драгица
је
под
управом
бабе
Јоке
,
очеве
матере
,
управљала
кућом
,
док
је
газда
Јово
са
својим
сином
Ранком
читав
дан
био
ван
куће
и
водио
своју
трговачку
радњу
тамо
у
чаршији
.
Баба
је
неговала
Драгицу
под
великим
бригама
и
сузама
пуних
осамнаест
година
,
и
ево
однеговала
и
васпитала
оцу
домаћицу
,
која
данас
управо
и
приређује
крсну
славу
и
сијело
.
И
ако
је
данас
кућа
Митровића
славила
крсну
славу
,
нико
из
куће
није
био
у
цркви
,
да
се
помоли
Богу
у
покој
душе
мртвих
куће
,
а
у
здравље
и
напредак
живих
.
Тако
је
хтио
домаћин
,
да
у
смислу
закључка
народних
вођа
,
нико
из
куће
не
иде
у
цркву
све
дотле
,
док
се
црква
и
управа
опет
не
да
народу
у
руке
,
док
се
не
укине
од
владе
постављени
комесаријат
—
док
се
не
збрише
траг
насиља
власти
у
српској
цркви
и
не
престане
тиранија
странаца
у
светињама
,
које
је
народ
својим
грудима
себи
дигао
.
Јер
када
је
управа
земље
,
хтевши
да
све
од
народа
отргне
у
своје
руке
,
предала
управу
од
својих
људи
створену
општину
на
челу
са
комесаром
,
све
се
дигло
против
овог
насилног
чина
,
и
старо
и
младо
,
и
мушко
и
женско
.
Ту
није
било
странака
,
читав
народ
се
борио
за
своју
цркву
,
за
своју
управу
,
а
против
туђе
сурове
силе
,
која
се
дрзнула
,
да
чак
заповједа
у
српској
православној
цркви
,
ко
ће
путир
са
светим
причешћем
пред
вјерне
носити
.
Народу
бијаше
напокон
ова
борба
додијала
.
Бијаше
му
тешко
пролазећи
поред
цркве
,
годинама
гледати
у
њу
,
славећи
и
Божић
и
Ускрс
и
крсну
славу
код
куће
,
крај
кандила
.
Разјадило
се
народу
већ
,
али
се
није
уморио
;
народ
је
чезнуо
за
својом
црквом
,
да
се
врати
у
њезино
окриље
,
међу
она
четир
зида
,
гдје
је
и
под
турском
управом
,
од
Косова
амо
,
једино
био
слободан
,
а
ево
европска
сила
му
и
то
мало
слободе
одузима
.
Сви
су
очекивали
,
сваки
дан
су
се
надали
добрим
гласовима
о
ријешењу
црквеног
питања
па
да
народ
с
вођама
и
опет
уђе
у
цркву
,
и
Божић
,
Ускрс
и
крсну
славу
у
њој
прославља
;
никад
се
то
није
тако
очекивало
и
желело
,
као
баш
на
дан
крсне
славе
,
а
нарочито
данас
у
кући
Јове
Митровића
,
једног
од
народних
вођа
,
с
којим
је
по
Сарајева
дијелило
све
јаде
и
радости
.
Данас
се
највише
говорило
и
по
граду
,
да
ће
за
кратко
вријеме
доћи
царска
потврда
црквеног
статута
и
народ
ће
и
опет
добити
своју
цркву
,
српске
куће
ће
и
опет
стати
на
старе
темеље
,
дјеца
ће
веселије
пјевати
божићну
пјесму
и
тропар
свецу
крсне
славе
.
Није
било
госта
код
Митровићевих
,
који
није
бар
једаред
на
то
помислио
и
домаћину
казао
шта
мисли
.
У
кући
Митровића
су
данас
гости
сједели
у
три
собе
.
У
великој
соби
с
једне
стране
на
миндерлуцима
бијаху
посједале
жене
,
и
то
напријед
баба
Јокина
родбина
,
па
остале
рођакиње
.
Ту
су
биле
све
тетке
,
стрине
,
прије
,
куме
и
при
доласку
се
поздрављале
са
баба
Јоком
.
—
Добар
дан
,
како
си
?
—
поздрављале
су
гошће
домаћицу
.
—
Фала
Богу
,
како
ти
?
—
одговарала
је
баба
Јока
.
—
Како
си
још
?
—
—
Нека
фала
Богу
,
како
дјеца
и
мајка
?
—
—
Фала
Богу
—
—
Шта
ти
ради
друштво
?
—
Добро
фала
Богу
.
—
—
Нека
фала
Богу
тако
и
треба
—
Све
су
ово
изговарале
бабе
,
тетке
,
стрине
,
куме
и
друге
са
најљубазнијим
изразом
на
лицу
,
а
са
срдачношћу
,
која
се
одражавала
у
гласу
и
изговору
.
Ту
у
реду
са
осталим
женама
сједела
је
и
баба
Даша
,
опће
познато
лице
у
Сарајеву
,
већ
и
због
тога
,
што
је
сваком
,
с
којим
се
први
пут
видјела
,
оштро
гледала
у
лице
и
питала
:
а
гдје
сам
те
рано
видјела
?
Крај
ње
је
сједела
опће
позната
баба
Стака
,
која
је
сваком
хтјела
да
докаже
,
да
су
род
и
дотле
није
остављала
никога
на
миру
,
док
није
позвала
у
помоћ
све
љестве
сродства
из
црквеног
права
,
и
ипак
доказала
сродство
.
Све
су
ове
жене
,
пошто
су
измјењале
онај
срдачни
поздрав
,
претресале
све
најважније
новостиске
градске
:
ко
је
оболио
,
чим
се
лијечи
пришт
,
како
се
остављају
краставци
за
зиму
,
а
највише
о
удајама
и
женидбама
;
ако
их
није
било
,
саме
су
мислиле
,
ко
би
се
све
могао
узети
;
ове
зиме
су
пронашле
осамнаест
љубавних
,
вјерених
и
будућих
брачних
парова
.
У
малом
собичку
с
лијеве
стране
од
велике
гостинске
собе
сједели
су
сами
мушкарци
,
већином
друштво
домаћиново
:
винароши
,
дуванџије
и
политичари
,
и
гласно
расправљаху
о
девним
политичким
питањима
,
само
још
није
дошао
ред
на
црквено-школско
питање
,
али
је
сав
овај
досадањи
говор
био
само
