овде,
у
нашем
селу
,
ми
вам
то
не
дамо
...
.
Ето
,
упитао
си
кмета
,
како
велиш
да
у
закону
пише
,
и
он
ти
је
рекао
:
„
Не
дам
“
.
—
Сад
пут
за
уши
,
док
сте
читави
,
прихвати
чича
Стеван
кмет
,
гласом
,
који
нимало
није
личио
на
шалу
.
Томо
Брицо
био
је
тога
дана
ваздан
нерасположен
.
Да
је
гуја
од
њега
окусила
,
отровала
би
се
.
Ђиле
би
га
,
с
часа
на
час
,
разгаљивао
.
Једном
ће
му
рећи
:
—
Бога
ти
,
Брицо
,
јеси
ли
ти
луд
?
!
Не
можемо
ми
сад
порадикалити
сав
свет
.
Ја
сам
ти
казао
,
још
кад
смо
пошли
,
да
ћемо
мучно
у
Суводолу
што
испословати
.
Знао
сам
ја
за
ту
погану
попину
.
А
ни
она
Стевандера
није
боља
.
То
су
ти
напредњаци
од
главе
до
пете
.
Него
ја
и
њима
знам
лека
.
Не
кошта
ни
читав
марјаш
...
.
Благословен
ли
је
угарак
!
Начиним
ја
њима
дан
у
по
тавне
ноћи
,
па
после
?
—
Склањају
се
од
политике
као
ђаво
од
крста
;
а
кад
само
чују
да
неко
помене
име
„
напредњак
“
,
они
ти
беже
без
обзира
—
само
да
се
и
не
десе
ту
...
Још
тога
дана
,
у
вече
,
Брицо
је
рапортирао
радикалском
пододбору
,
како
је
прошао
у
Суводолу
.
Ту
се
десио
и
ђакон
Млађо
.
Њему
ће
јетко
рећи
Брицо
:
—
Ето
,
оче
ђаконе
,
она
твоја
матора
попина
све
поквари
.
Он
тамо
кметује
а
не
попује
.
И
ви
имате
владику
!
...
И
ти
још
кажеш
—
наш
владика
вамо
нагиње
.
Мени
се
овај
поп
не
би
ни
окренуо
у
Суводолу
.
Нашао
бих
ја
њему
—
кад
је
мајку
за
сису
ујео
...
.
Нека
он
одлежи
у
манастиру
...
Послао
бих
га
оцу
Партенију
...
Тамо
би
му
лепо
било
...
.
А
кад
ми
свршимо
свој
посао
,
после
—
нека
се
и
врати
...
Ако
му
не
би
сами
Суводољани
звизнули
кад
кроз
село
прође
—
овде
сам
најтањи
!
...
И
Ђиле
превуче
шаком
озго
по
врату
.
—
Море
чу
ћеш
ти
његову
песму
до
који
дан
—
док
ја
вамо
још
нешто
извидим
.
Не
бој
се
,
ја
с
њега
не
скидам
очију
.
Он
мени
није
још
платио
ни
за
оно
што
се
не
хте
потписати
на
онај
наш
протест
против
збачења
његовога
високо
преосвештенства
митрополита
Михаила
...
То
ми
добро
памтимо
.
Његово
је
име
већ
записано
где
треба
.
Боже
само
здравље
!
...
—
Е
,
боже
здравље
;
а
дотле
—
не
липши
магарче
!
...
Море
ја
хоћу
да
се
образује
пододбор
и
у
Суводолу
...
.
хоћу
тамо
свога
кмета
;
а
за
попа
?
—
Попите
,
ако
хоћете
,
и
црне
цигане
,
а
само
не
напредњаке
,
одговориће
Феђо
књижар
...
.
Ево
,
даћемо
вам
Ђила
.
Ако
је
до
знања
,
он
зна
сто
пута
више
но
ваш
„
отац
“
Остоја
.
—
Бога
ми
,
тако
је
.
Нама
се
најстрожије
налаже
из
Београда
—
да
пошто
по
то
узмемо
општинске
власти
у
своје
руке
,
прихватиће
Белобрк
.
—
Имају
и
разлога
,
окренуће
Секула
Смуђ
.
Нека
су
у
свој
земљи
наши
кметови
,
наши
одборници
,
онда
наши
морају
бити
и
ћате
и
бирови
;
а
кад
је
то
у
једном
селу
наше
,
онда
је
и
село
наше
.
—
А
кад
сва
села
добијемо
?
—
онда
смо
добили
и
сву
капетанију
,
и
упита
и
одговори
Јевто
Белобрк
.
—
Онда
су
наши
избори
;
онда
је
наша
скупштина
...
.
Онда
смо
ми
све
.
И
—
допадне
ли
се
то
коме
—
лепо
;
не
допадне
ли
се
—
још
лепше
...
.
Нека
проба
!
...
Дрва
су
сува
,
а
лепо
намештена
...
.
Има
и
сува
грања
—
и
„
оздо
“
и
„
озго
“
.
Једна
варница
—
па
да
букне
.
Ала
би
то
било
славно
!
Ја
нешто
више
волим
ово
,
но
оно
.
У
овоме
је
живот
,
у
ономе
мртвило
...
.
Боже
,
кад
би
ме
сви
разумели
;
ала
би
то
била
сила
!
узвикну
Феђо
књижар
,
и
оде
свирукати
своју
познату
песму
и
пратити
је
одиста
вештим
ритмом
свога
добовања
...
.
Одмах
сутра
дан
отпратио
је
ђакон
Млађо
владици
предлог
,
којим
је
тражио
од
преосвештеног
да
постави
староме
свештенику
суводолском
,
оцу
Остоји
,
капелана
.
Разлози
су
му
били
,
да
их
је
и
сам
Млађо
у
два
маха
са
особитим
задовољством
прочитао
.
И
допали
су
му
се
.
Да
се
после
десет
година
прочитају
,
нико
им
не
би
могао
махнисати
.
Па
и
сам
отац
Остоја
,
да
их
нешто
прочита
,
не
би
им
могао
ни
у
чему
замерити
—
само
ако
би
хтео
право
по
души
рећи
истину
,
а
камо
ли
,
да
би
могао
и
помислити
:
„
Е
,
вала
,
ово
је
намесник
баш
слагао
.
“
Најпосле
,
ево
тога
места
из
Млађиног
писма
,
па
нека
свет
цени
,
да
ли
је
ђакон
Млађо
имао
право
или
не
.
„
...
...
...
...
...
...
.
.
Отац
Остоја
,
парох
суводолски
,
стар
је
преко
80
година
.
Он
се
једва
на
ногама
држи
.
Већ
је
почео
да
попушта
у
памћењу
,
а
давно
је
и
давно
отврд’о
и
у
ушима
.
Не
види
да
чита
ни
на
наочаре
а
то
ли
без
наочара
.
Он
већ
одавно
не
служи
своју
парохију
.
Парохија
је
и
дуга
и
широка
...
.
отегла
се
—
ваздан
—
да
се
умори
и
младић
док
је
обиђе
...
.
А
сад
,
у
ова
критична
времена
по
нашу
свету
цркву
,
изискује
се
од
једног
мирског
свештеника
много
више
,
но
икад
до
сад
...
...
...
...
...
...
.
.
“
Зар
то
нису
разлози
—
а
?
Ђакон
Млађо
узео
је
слободу
да
преосвештеном
владици
означи
и
само
лице
,
које
би
,
по
његовом
уверењу
,
најбоље
одговорило
предложеном
циљу
.
То
је
био
учитељ
Вићо
из
села
П
...
.
И
то
је
једна
од
виђенијих
општина
у
капетан
Нешином
срезу
.
Ово
је
село
још
и
по
томе
чувено
,
што
се
у
њему
најпре
образовао
радикалски
пододбор
—
много
пре
,
но
и
у
самој
варошици
Б
...
.
Кад
нешто
предузме
да
уради
учитељ
Вићо
и
Зега
механџија
,
који
је
,
узгред
буди
речено
,
држао
механу
и
у
селу
П
...
.
и
ту
имао
своје
пушнице
,
—
онда
нека
се
пред
њима
сакрије
и
Феђо
и
Белобрк
и
Брицо
и
Секула
па
и
сам
Ђиле
...
.
Предлог
оца
Млађе
имао
је
свога
дејства
.
На
једаред
тек
пуче
глас
у
селу
П
...
.
да
је
учитељ
Вићо
дао
оставку
.
Он
оде
у
Н
...
.
И
кад
се
вратио
—
био
је
поп
.
Донео
је
од
владике
писмо
за
намесника
.
Ово
је
нисмо
ђакон
Млађо
на
сам
дан
Благовести
1883
.
године
у
порти
мале
суводолске
црквице
,
пред
свима
Суводољанима
и
пред
оцем
Остојом
—
прочитао
,
како
се
његово
преосвештенство
,
владика
,
нашао
побуђен
,
да
,
с
обзиром
на
дубоку
старост
оца
Остоје
,
пароха
суводолског
,
„
истоме
“
постави
за
капелана
свештеника
Вићу
.
—
Па
,
бога
ми
,
хвала
владици
!
То
је
требао
давно
и
давно
да
учини
,
рећи
ће
неко
од
простодушних
Суводољана
.
Кмет
Стеван
је
само
одмахнуо
главом
.
Он
је
већ
видео
шта
је
.
Отац
Остоја
није
проговорио
ни
речи
.
Њему
само
би
тешко
,
кад
ђакон
Млађо
рече
:
—
Оче
Вићо
,
сад
је
ред
да
данас
ви
служите
у
цркви
.
Служићу
и
ја
.
Учитељ
Марко
ће
држати
десну
певницу
,
само
не
знам
шта
ћемо
с
левом
?
—
—
Па
,
ево
,
ја
ћу
,
одговориће
као
из
рукава
Томо
Брицо
.
Ја
сам
био
четири
године
у
манастиру
Гргетегу
.
За
певницом
сам
певао
боље
од
кога
хоћеш
карловачког
богослова
.
Суводољани
се
одиста
зачудише
,
кад
чуше
,
да
Томо
Брицо
зна
да
пева
за
певницом
.
И
,
бога
ми
,
Брицо
је
баш
лепо
и
певао
.
Имао
је
грло
као
девојка
.
Тај
се
дан
у
Суводолу
само
о
томе
говорило
,
како
је
отац
Остоја
добио
капелана
и
како
је
Томо
Брицо
певао
за
певницом
—
све
једно
,
као
и
сваки
поп
,
ако
још
не
и
боље
...
.
Само
оцу
Остоји
цела
ова
ствар
изгледаше
веома
загонетна
.
У
свему
томе
он
није
могао
никаква
добра
да
види
.
Њему
паде
на
само
срце
нешто
тешко
—
као
сињи
камен
.
Он
тога
дана
није
могао
ништа
да
окуси
—па
ни
рибе
,
коју
је
,
од
кад
зна
за
се
,
радије
јео
,
но
како
хоћеш
печење
;
а
на
Благовести
његова
кућа
нигда
није
била
без
рибе
,
па
ни
ове
године
.
Од
то
доба
готово
мало
о
коме
свечанику
да
поп
Вићо
није
имао
гостију
из
варошице
Б
...
.
Некад
му
дође
Ђакон
Млађо
,
некад
Мићо
Белобрк
,
некад
Секула
Смуђ
,
некад
Томо
Брицо
,
а
некад
и
сам
Феђо
књижар
.
Али
му
је
најчешће
долазио
Зега
кафеџија
.
Њихово
се
пријатељство
није
ни
за
длаку
изменило
...
.
Једном
два
,
посетио
је
капелана
Вићу
и
сам
капетан
Нешо
.
Све
ово
није
могло
бити
сакривено
од
осталих
Суводољана
,
а
нарочито
оних
,
које
би
каква
недаћа
ма
с
које
стране
притисла
,
па
би
с
тога
долазили
капелану
Вићи
,
те
му
се
пожалили
,
а
и
замолили
га
,
да
настане
код
људи
,
а
и
код
самог
капетана
,
те
да
им
помогне
.
Ове
је
жалбе
примао
Вића
,
и
објашњавао
је
људима
од
куда
је
то
зло
пало
на
народ
...
.
Радаку
је
већ
у
тврдо
обећао
,
да
ће
му
помоћи
;
а
Зеги
је
шануо
,
да
би
у
Суводолу
могла
радити
једна
механа
ма
и
ИИИ
класе
,
боље
но
и
она
у
селу
П
...
Та
је
мисао
Зеги
просто
дала
нове
крви
.
Он
је
с
том
мишљу
и
легао
и
устајао
.
И
тако
,
отуд
одовуд
,
еле
,
попу
Вићи
испаде
за
руком
,
те
,
лицем
на
Ивањдан
,
сазва
први
радикалски
збор
у
црквеној
порти
у
Суводолу
.
Тога
се
дана
уписало
и
узело
радикалске
карте
њих
петнаест
Суводољана
,
не
рачунећи
ту
Радака
и
Живана
Срндаћева
,
који
су
се
још
раније
уписали
у
радикале
.
Тога
се
дана
образовао
и
радикалски
пододбор
суводолски
.
У
њ
уђоше
:
За
председника
капелан
Вићо
,
за
чланове
:
Радак
,
Живан
Срндаћев
,
Радојица
Смиљанин
и
Тадија
Врљо
.
—
Још
нам
остаје
да
образујемо
од
наших
људи
и
општинску
управу
:
главног
кмета
три
члана
и
осам
одборника
...
.
И
,
ма
на
мени
главе
не
било
,
и
то
ћу
извршити
пре
избора
,
рећи
ће
у
неком
особитом
одушевљену
млади
поп
Вићо
,
капелан
седога
оца
Остоје
.
Него
,
душа
ваља
,
чича
Стевана
,
кога
село
за
свога
кмета
бира
има
више
од
петнаест
,
ако
још
не
буде
и
свих
дваест
година
,
—
није
лако
било
ни
оборити
.
Још
у
очи
светог
Илије
,
у
кући
поп
Вићиној
био
је
радикалски
скуп
.
Ту
беше
дошао
и
Феђо
књижар
и
Томо
Брицо
,
па
и
сам
Ђиле
.
Све
их
је
довезао
Јоле
кочијаш
.
Тога
дана
беше
пала
лепа
киша
,
те
је
пут
био
доста
тежак
.
Чинош
и
Ђулаш
имадоше
посла
.
Бела
их
је
пена
попала
док
дођоше
пред
Вићине
вратнице
.
Тога
вечера
и
није
било
бденија
у
суводолској
цркви
—
први
пут
од
кад
ову
цркву
служи
отац
Остоја
.
—
То
не
стоји
у
правилима
—
типику
—
службе
св
.
Илије
,
рекао
је
поп
Вићо
,
а
он
ће
,
ваљда
,
то
боље
знати
,
но
отац
Остоја
,
који
није
како
треба
изучио
ни
псалтир
,
а
то
ли
богословију
.
Суводолци
су
до
неко
доба
ноћи
долазили
цркви
,
па
кад
видеше
да
је
затворена
и
да
у
њој
не
горе
свеће
,
они
се
враћаше
,
чудећи
се
,
шта
то
море
бити
...
Међу
тим
су
се
у
кући
поп
Вићиној
претресали
„
народни
послови
“
и
набрајале
народне
муке
и
невоље
које
му
је
на
грбачу
натоварила
проклета
напредњачка
владавина
и
у
опште
овај
цео
бирократски
систем
.
—
Ово
се
људи
више
сносити
не
може
,
рећи
ће
Томо
Брицо
.
—
Народу
су
испијени
и
последњи
сокови
.
С
тога
је
блед
као
мртвац
...
.
Томе
се
мора
учинити
крај
.
На
то
ће
рећи
Радојица
Смиљанин
:
—
Оно
народу
је
много
тешко
.
Ето
,
баш
—
једва
дише
;
а
и
терет
му
је
...
.
велики
,
онај
,
терет
.
Па
,
после
,
ова
трговина
—
стала
са
свим
,
са
свим
баш
.
Нико
ништа
не
тражи
,
али
ни
да
се
нашали
.
Не
знам
ко
је
крив
Бог
му
судио
!
...
А
од
народа
се
тражи
све
,
све
баш
.
И
пореза
и
оно
уз
порезу
.
Ово
је
народу
најтеже
.
Па
,
после
,
да
је
само
то
—
ни
по
муке
...
.
Кулук
нас
просто
сат’р
.
.
Мало
,
мало
,
а
биров
ће
викнути
селом
:
„
Људи
,
сутра
рано
на
кулук
—
и
они
с
колима
и
они
с
мотикама
.
Нико
остати
не
сме
!
“
—
И
таман
то
прође
,
опи
викни
за
што
друго
...
Данас
понеси
школи
дрва
,
сутра
попу
бир
,
прекосутра
—
ајде
на
зекцир
...
Терет
је
ово
,
људи
...
Ако
овако
и
даље
устраје
—
не
може
се
живо
остати
.
Шта
су
они
до
сад
радили
на
скупштини
,
ја
не
знам
;
али
—
нама
је
тешко
...
.
Дава
се
,
дава
се
,
дава
се
,
па
се
више
просто
нема
откуд
...
Те
с
тога
бих
ја
,
браћо
,
к’о
рек’о
...
.
Доста
смо
ове
до
сад
слали
...
.
Нека
оду
мало
и
други
...
Да
видимо
,
хоће
ли
ови
што
год
,
што
год
народу
олакшати
...
А
,
бога
ми
,
право
да
„
ви
“
кажем
,
ако
хоћете
ма
што
да
речете
за
ове
напредњаке
...
Они
су
ми
се
,
ево
овде
,
на
врх
темена
,
попели
...
.
Ако
је
и
девета
истина
што
сам
о
њима
слушао
да
говоре
људи
,
онда
би
им
мало
било
да
се
камењем
заспу
.
—
Погле
,
погле
нашег
Радојице
!
Овај
се
богме
већ
ослободио
,
шануће
Томо
Брицо
Феђи
књижару
на
ухо
...
Охрабри
де
га
мало
,
молим
те
!
Феђо
устаде
,
узе
чашу
и
поче
:
—
Ако
,
браћо
,
не
знате
тегобе
народне
;
ако
нисте
кадри
да
завирите
у
његову
душу
—
ево
,
чули
сте
нашег
брата
Радојицу
...
.
Његове
речи
—
то
је
тежак
уздах
народни
,
уздах
је
тај
пошао
са
дна
душе
његове
.
Ви
сад
нисте
чули
каквога
ћивту
,
још
мање
каквог
ситничара
или
каквог
чаршијског
пантљичара
...
Ви
сте
чули
човека
из
народа
,
ви
сте
чули
сам
народ
.
И
сад
сви
редом
усташе
и
руковаше
се
с
Радојицом
Смиљаниним
,
честиташе
му
на
онако
језгровитом
и
патриотском
говору
.
Поп
Вића
га
мало
и
дарну
.
Он
наточи
и
наздрави
му
,
као
будућем
кандидату
за
народну
скупштину
.
—
Он
најпре
и
најпре
мора
бити
кмет
у
Суводолу
,
а
после
,
већ
,
видећемо
,
рећи
ће
Феђо
,
онако
без
сваке
шале
.
—
Богме
,
тако
је
,
прихватиће
Белобрк
...
Без
свога
кмета
—
нема
ни
свога
посланика
.
Радојица
Смиљанин
овога
је
вечера
осетио
неко
задовољство
,
неку
душевну
милину
,
милину
,
каку
у
своме
животу
осетио
није
.
После
овога
—
додиривата
су
још
нека
важнија
народна
питања
,
која
је
требало
пре
расправити
,
па
приступити
,
с
пуном
снагом
,
збацивању
старе
и
бирању
нове
општинске
управе
у
Суводолу
.
За
тим
се
,
што
но
рећи
упливало
у
читаво
море
од
весеља
.
Јело
се
,
пило
се
,
мезетисало
се
;
певало
се
,
ајначило
се
—
до
беле
зоре
.
Али
је
поп
Вићо
све
и
надмудрио
и
надјуначио
.
Неки
су
покушали
да
га
забуше
у
испијању
чаша
,
ама
их
је
отац
Вићо
на
делу
ухватио
.
Није
им
дао
писнути
.
После
је
ишло
све
по
његовој
„
команди
“
.
А
кад
оно
пусто
суводелско
вино
поче
да
тера
мачка
уз
оџак
,
онда
сам
поп
Вића
дође
у
неко
„
надземаљско
“
осећање
.
Чинило
му
се
,
да
је
он
сам
доста
напредњацима
...
.
Он
тек
искрљешти
очи
на
Феђу
,
накриви
на
леву
страну
читу
,
стеже
зубима
,
лупи
ногом
о
патос
,
па
онда
викну
:
—
Ама
јеси
чуо
,
Феђо
!
...
Доживићу
ја
,
ако
бог
да
...
.
Ево
,
овако
ће
им
полетати
главе
:
„
Фић
!
фић
!
фић
“
!
фикну
он
десним
дланом
преко
стегнуте
леве
песнице
,
а
чита
му
се
намаче
до
самих
обрва
.
—
Пст
!
метну
му
Феђо
кажипрст
на
уста
и
погледа
га
с
пуно
значаја
,
па
му
онда
полако
прошапта
ове
цигле
четири
речи
:
„
Ћути
,
ради
и
—
чекај
!
“
И
сви
су
попадали
—
ко
на
једну
,
ко
на
другу
страну
.
Неко
је
имао
јастук
под
главом
,
али
се
није
лепо
наместио
,
те
му
је
глава
више
пресамићена
,
па
је
зато
хркао
,
да
се
могло
чак
на
пољу
чути
;
неко
је
пао
,
па
и
без
јастука
заспао
.
Могли
су
топови
пуцати
—
ти
се
зацело
не
би
пробудили
.
Само
је
још
остао
на
љутоме
разбојишту
капелан
Вићо
—
на
далеко
разглашени
ноћни
мегданџија
још
из
доба
свога
ђаковања
.
Али
кад
виде
да
је
остао
сам
самцит
,
кад
виде
да
га
сви
изневерише
,
—
онда
се
и
он
сневесели
.
Његово
лице
поста
мало
,
по
мало
,
мрачно
и
туробно
.
Он
се
удуби
у
неке
мисли
,
ако
се
,
то
јест
,
може
у
опште
узети
,
да
људи
у
овоме
стању
и
могу
што
да
мисле
.
Он
се
од
једном
трже
.
Једна
зрака
с
поља
засени
му
и
онако
уморне
очи
.
Он
погледа
кроз
прозор
.
Величанствен
призор
!
Сунчани
зраци
ведрога
илинског
јутра
беху
позлатили
околне
висове
и
окосине
;
а
она
два
велика
бреста
у
црквеној
порти
беху
обливена
румено-златкастом
пеном
,
а
са
оног
лимом
окованог
крста
суводолске
цркве
,
беху
упрта
два
светла
влакна
—
право
на
прозор
собе
Вићине
...
Поп
Вића
дође
мало
себи
.
Он
погледа
—
свуд
у
наоколо
.
Нека
полузлатна
светлост
беше
плинула
и
по
његовој
соби
.
Она
је
осветлила
и
она
,
пићем
,
умором
и
—
мртвим
сном
развучена
лица
његових
другова
,
те
су
сад
више
личили
на
неку
врсту
лешева
,
но
на
људе
који
спавају
.
Капелана
прође
нека
језа
.
Њему
се
учини
да
није
у
својој
соби
већ
у
пећини
каквих
разбојника
,
које
је
некаква
надземна
сила
поубијала
.
Он
уста
;
али
осети
да
га
ноге
издају
.
Он
седе
.
Његово
се
чело
још
више
натушти
.
Он
се
срдио
;
ни
сам
није
знао
,
ни
за
што
,
ни
крошто
.
Он
се
срдио
на
светог
Илију
и
—
на
суводолску
цркву
.
„
За
што
баш
данас
да
осване
свети
Илија
?
...
И
—
кад
је
већ
освануо
,
онда
за
што
баш
њега
да
слави
суводолска
црква
?
!
мислио
„
је
.
—
Та
ми
данас
имамо
далеко
пречих
послова
,
но
да
носимо
ове
луде
и
преживеле
литије
,
и
нехотично
прошапташе
његова
већ
поплавела
уста
.
У
том
се
полако
отворише
на
соби
врата
.
У
собу
уђе
неко
—
на
прстима
.
То
беше
Јоле
кочијаш
.
Он
је
давно
и
давно
отимарио
и
напојио
Чиноша
и
Ђулаша
—
и
већ
им
и
зоб
дао
.
Он
стаде
пред
попа
Вићу
.
—
Оче
Вићо
,
ајде
,
болан
не
био
—
умиј
се
мало
,
очешљај
се
!
...
Данас
ти
ваља
служити
у
цркви
.
Вића
га
погледа
.
Гледао
га
је
дуго
,
дуго
,
па
ће
му
тек
рећи
:
—
Ха
,
угурсузе
један
!
...
Ти
ми
се
само
ноћас
извуче
...
.
Нека
те
,
нека
...
.
и
отац
Вића
штуцну
—
два
три
пута
...
.
пашћеш
ти
мени
шака
—
други
пут
!
...
И
опет
је
морао
штуцнути
—
само
сад
нешто
мање
.
Он
погледа
с
неким
поносом
по
својим
друговима
који
су
хркали
,
као
поклани
.
—
Видиш
ли
их
?
...
Тако
ја
умем
.
Хоће
они
са
мном
да
се
мере
...
.
Ето
им
сад
!
...
Малена
је
суводолска
црква
.
У
њу
не
може
стати
ни
пола
онога
света
,
што
се
овако
о
великим
годетима
слегне
,
као
што
је
то
било
и
овом
приликом
—
о
светом
Илији
.
Оно
старијих
и
виђенијих
људи
и
жена
из
Суводола
и
околних
села
уђе
у
цркву
.
Остали
свет
,
а
нарочито
момчадија
и
женскиње
,
стаде
—
нешто
пред
саму
цркву
,
нешто
код
јужних
,
а
нешто
код
северних
црквених
врата
.
Остало
се
подвоји
на
гомилице
па
стаде
где
је
коме
згодније
,
а
највише
их
се
беше
искупило
под
брестовима
.
Давно
је
дошао
и
стари
попа
Остоја
.
Он
оде
за
десну
певницу
.
Ту
му
је
сад
место
;
али
кад
виде
да
се
црква
напуни
,
а
да
поп
Вићо
још
не
почиње
,
он
оде
у
олтар
.
Кад
тамо
,
а
оца
Виће
још
нема
.
—
Шта
је
с
поп
Вићом
?
упита
он
Јову
Клисара
.
—
Још
га
нема
.
—
Трчи
...
.
види
!
...
Које
је
ово
доба
!
...
Шта
ће
рећи
овај
народ
?
!
Јово
оде
.
Али
тек
што
је
изишао
из
цркве
,
опази
попа
Вићу
где
иде
.
За
њим
је
ишао
још
један
човек
.
Јова
га
није
познавао
.
То
је
био
—
Јоле
кочијаш
.
Отац
Вићо
не
хте
кроз
онај
свет
.
Он
скрену
мало
у
страну
—
северним
црквеним
вратима
.
Он
уђе
у
цркву
,
а
готово
га
нико
и
не
опази
.
И
још
се
дуго
чекало
.
Светом
је
ишао
тих
шапат
:
—
Што
ово
не
почиње
?
...
Међу
тим
је
поп
Вићо
већ
обукао
одежду
.
Он
хтеде
да
ступи
пред
часну
трапезу
,
али
у
тај
баш
мах
осети
неку
тегобу
у
глави
.
Смучи
му
се
.
Проби
га
хладан
зној
,
и
једва
се
дочепа
до
оне
растове
клупице
што
је
с
десна
у
олтару
—
онде
баш
где
обично
Јово
држи
мангал
са
жаром
.
Ту
седе
и
—
зажмури
.
Колико
тако
седео
,
ни
сам
није
знао
.
И
то
нико
није
опазио
,
па
ни
Јово
клисар
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
У
цркви
беше
настала
чудна
тишина
.
То
није
био
онај
свечани
тајац
,
који
обично
буде
пред
свако
:
„
Благословено
царство
...
.
“
И
само
је
седи
попа
Остоја
шапутао
некакву
молитву
.
Он
је
њом
поздрављао
:
„
Благословено
царство
...
“
За
ту
молитву
није
знала
богословија
поп
Вићина
.
И
отац
Остоја
сврши
молитву
.
То
се
могло
познати
по
томе
,
што
његове
усне
нису
више
шапориле
;
али
за
то
су
његове
очи
биле
упрте
у
свете
црквене
двери
,
а
оне
велике
седе
обрве
беху
се
готово
састале
под
оним
читавим
сплетом
од
бора
,
које
се
беху
па
његовом
озбиљном
и
необично
сетном
челу
натуштиле
.
Стари
овај
божји
слуга
погледао
је
кад
ће
се
дићи
свештеникова
рука
да
скине
завесу
са
светих
царских
двери
,
и
кад
ће
се
заорити
:
„
Благословено
царство
!
“
Али
се
свештеникова
рука
не
диже
;
нити
се
његов
глас
чу
.
И
сад
од
једном
неста
оне
божанствене
тишине
.
Њу
прекиде
некакав
потмуо
шапут
:
„
Шта
је
ово
...
.
Оће
ли
данас
бити
службе
божије
?
...
“
И
Јово
се
клисар
беше
нешто
устумарао
.
То
се
није
могло
сакрити
од
људи
,
а
нарочито
од
чича
Стевана
,
који
је
стајао
напред
пред
људима
.
Јово
уђе
у
олтар
—
на
северне
двери
.
Не
би
га
мало
,
па
опет
изађе
—
на
јужне
двери
.
Био
се
сав
зајапурио
.
Он
приђе
оцу
Остоји
—
на
прстима
.
Саже
се
и
нешто
му
шану
на
ухо
.
Старац
га
оштро
погледа
.
Чисто
се
исправи
.
За
тим
оде
у
олтар
.
То
су
сви
видели
...
.
Сад
наста
опет
тишина
.
Али
ова
тишина
не
беше
као
она
прва
.
У
оној
је
било
побожнога
ишчекивања
,
а
у
овој
неке
страве
.
У
олтару
,
на
десној
страни
,
на
растовој
клупици
,
у
пуном
црквеном
округу
,
беше
се
поп
Вићо
завалио
и
—
заспо
.
Глава
му
беше
брадом
клонула
на
груди
,
а
руке
пале
на
клупу
—
као
,
Бог
с
нама
био
,
у
мртваца
.
Лице
му
беше
преливено
неким
модрикастим
бледилом
.
Доња
му
се
усна
отобољила
,
а
с
ње
се
повукла
нека
врста
влакнастог
расола
.
Да
станемо
.
Пред
овом
се
грозном
појавом
скаменио
и
сам
седи
отац
Остоја
.
Он
је
био
у
светом
олтару
,
пред
сликом
обесвећења
...
Да
ли
да
је
се
дотакне
?
—
Овај
смирени
,
овај
благи
божи
слуга
стресе
се
.
Њега
ухвати
дрхат
.
Поплашио
се
—
први
пут
у
своме
животу
.
Он
се
мало
замисли
.
Он
пружи
руку
и
метну
је
злосрећном
попу
Вићи
на
раме
.
Дрмну
га
мало
.
Поп
Вићо
прогледа
.
То
беше
страшан
поглед
—
поглед
мртва
пијаног
.
—
Устани
,
благо
му
шану
седи
свештеник
.
Али
овај
шапут
као
гром
с
неба
затутњи
у
ушима
несрећнога
попа
Виће
.
Он
устаде
,
али
се
поче
љуљати
.
—
Скидај
се
!
Поп
Вићо
само
исколачио
очи
па
звера
.
Он
пође
часној
трапези
.
Изгледало
је
,
као
да
му
се
чинило
,
да
га
тамо
неки
посао
чека
.
Тако
нешто
једнако
му
се
врзло
по
глави
—
још
од
јутрос
.
Седи
свештеник
нађе
се
у
чуду
.
Али
он
се
од
једном
исправи
—
за
читаву
једну
шаку
,
а
очи
му
заблисташе
неком
светитељском
ватром
.
—
Стани
,
синко
!
повика
он
слабим
,
у
саму
душу
продирућим
,
гласом
.
Поп
Вићо
стаде
—
као
укопан
.
—
А
што
,
оче
Остоја
?
...
.
Време
је
.
Да
почнемо
.
Данас
је
св
.
Илија
.
Данас
слави
наша
црква
.
Отац
Остоја
га
погледа
—
тужно
.
—
А
што
...
а
што
—
питаш
?
...
Што
Бог
не
тражи
од
болна
поста
,
ни
—
од
пјана
молитве
!
...
Ти
си
пијан
,
мој
весели
синко
!
.
.
Поп
Вићо
је
само
бленуо
у
оца
Остоју
.
—
Скини
се
.
И
поп
Вића
је
слушао
—
као
мало
дете
.
Он
скиде
одежду
,
епитрахиљ
,
па
—
пође
.
—
А
стихар
?
Поп
Вића
погледа
низа
се
.
Још
је
ваљало
скинути
и
наруквице
,
појас
и
стихар
.
И
он
то
све
поскида
.
—
Сад
седи
—
ту
,
рече
му
благо
отац
Остоја
.
Поп
Вићо
седе
—
на
исту
клупу
.
Црква
је
пуна
народа
,
додаће
шапутом
стари
свештеник
...
Да
те
таког
не
виде
—
мој
добросрећниче
!
.
.
За
тим
се
отац
Остоја
сам
обуче
,
па
као
сенка
приђе
часној
трапези
.
Метаниса
—
три
пут
.
Пољуби
свето
еванђеље
—
три
пут
;
рашири
руке
,
подиже
их
небу
,
и
његова
бледа
уста
сташе
шаптати
опет
ону
молитву
.
У
тај
мах
,
рекао
бих
,
сама
се
завеса
скиде
са
царских
двери
,
и
онда
сводовима
малене
суводолске
цркве
одјекну
оно
свето
,
оно
узвишено
,
оно
божанствено
:
„
Благословено
царство
,
оца
и
сина
и
свјатаго
духа
—
њиње
и
присно
и
во
вјеки
вјеков
!
...
“
„
Амин
!
“
одговори
иза
леве
певнице
учитељ
Мирко
,
И
цео
се
онај
свет
стаде
крстити
и
Богу
молити
.
----
Света
је
литургија
почела
.
И
ономе
се
свету
одиста
учинило
као
да
оно
није
њихов
стари
поп
Остоја
,
већ
какви
,
с
неба
послани
,
божји
угодник
.
Али
кад
изађе
на
амвон
и
благо
погледа
по
народу
,
онда
кроз
онај
народ
прође
тијан
шум
...
.
Отац
Остоја
држао
је
у
руци
стари
—
као
восак
жут
дрвени
крст
,
што
га
је
некакав
побожни
хаџија
још
пре
сто
година
донео
из
Јерусалима
и
поклонио
суводолској
цркви
.
По
лицу
му
се
просула
она
вечна
,
она
милосрдна
,
она
простодушна
благост
,
а
очи
су
му
блистале
тајненом
светитељском
ватром
,
што
бедне
и
невољне
крави
и
загрејава
,
а
окореле
грешнике
пржи
и
—
сагорева
.
Сад
у
цркви
наста
свечан
тајац
.
Седи
свештеник
поче
:
—
Децо
моја
,
Суводољани
моји
,
и
ви
браћо
из
других
крајева
,
—
синови
свете
Христове
цркве
—
помолите
се
са
мном
за
једно
,
Господу
Богу
,
да
нас
сачува
од
напасти
лукавих
људи
!
...
Тешко
је
народу
кога
оваки
људи
повуку
за
собом
.
С
тога
је
сам
Христос
Спаситељ
у
својој
молитви
господњој
рекао
:
„
,
...
И
не
веди
вас
во
искушеније
,
но
избави
нас
от
лукаваго
!
...
“
Чак
онамо
до
северних
врата
опази
се
неко
комешање
.
Отац
Остоја
погледа
.
Није
се
преварио
.
На
самим
вратима
беху
се
почела
кривити
некаква
развучена
лица
.
То
беше
Томо
Брицо
,
до
њега
Јевто
Белобрк
,
а
мало
даље
и
Секула
Смуђ
и
Тадија
Врљо
.
Отац
Остоја
се
чисто
исправи
.
Чело
му
се
натушти
,
а
обрве
се
над
саме
очи
намакоше
.
—
Умукните
ви
тамо
!
Овај
збор
нисте
сазвали
ви
.
Ово
је
збор
Господњи
!
И
,
о
чуда
,
оних
лица
неста
—
као
да
у
земљу
пропадоше
.
За
тим
седи
свештеник
поче
опет
благо
—
као
да
ништа
ни
било
није
.
—
Хоћу
баш
да
вас
нешто
упитам
—
к’о
децу
своју
.
Вас
ту
има
пуно
вредних
виђених
и
на
далеко
чувених
домаћина
.
Како
би
вама
било
,
кад
би
се
неко
у
ваше
домове
ушуњао
,
па
почео
да
наговара
вашу
чељад
да
своје
старешине
не
слушају
?
—
Не
може
бити
,
да
ви
нисте
опазили
оно
зло
,
од
кога
сам
се
ја
преп’о
?
...
.
Видите
ви
то
,
децо
,
који
су
то
људи
—
што
пођоше
по
народу
те
завадише
оца
са
сином
,
сина
с
оцем
,
пријатеља
с
пријатељем
?
!
...
Каква
добра
доносе
ти
људи
,
што
наговарају
народ
да
своју
власт
не
слуша
?
...
Ја
вам
,
децо
,
кажем
,
да
ти
људи
не
желе
овој
земљи
добра
,
а
и
ако
желе
,
која
вајда
,
кад
тако
раде
,
како
ће
и
њих
саме
и
нас
и
сву
земљу
снаћи
тешко
зло
...
.
Може
ли
,
децо
,
бити
кућа
без
свога
старешине
,
село
без
свога
кмета
,
капетанија
без
свога
капетана
?
Не
може
,
то
ви
сви
знате
.
А
имати
свога
домаћина
,
а
не
слушати
га
,
то
је
,
колико
и
немати
га
...
У
којој
кошници
нема
матице
—
ви
знате
шта
буде
и
од
чела
...
.
Права
несрећа
.
Ту
мре
сва
кошница
.
Тако
је
и
са
једним
домом
у
коме
се
не
зна
,
ни
ко
је
старији
ви
ко
је
млађи
;
тако
је
исто
и
са
једним
селом
,
у
коме
је
кмет
нигде
и
ништа
...
.
У
коме
се
селу
не
слуша
кмет
,
у
коме
се
срезу
не
верма
капетан
,
у
томе
се
селу
,
у
томе
се
срезу
слушају
лопови
,
харамије
,
паликуће
и
убилци
;
у
томе
селу
,
у
томе
срезу
влада
онај
ко
је
јачи
и
бешњи
;
тамо
је
женик
зло
,
а
невеста
му
је
напаст
.
Знате
ли
,
дедо
,
где
су
сад
учестале
паљевине
,
отмице
и
лоповлуци
?
—
Тамо
,
где
се
сваки
дан
збацују
кметови
;
тамо
,
где
се
разбијају
суднице
и
отимају
општински
печати
;
тамо
,
где
једна
пијана
гомила
оглашује
сама
себе
да
је
јавни
збор
,
па
после
чини
шта
хоће
,
а
тој
својој
обесној
радњи
удара
печат
законитости
,
и
сваком
,
ко
јој
се
не
поклони
,
грози
—
угарком
и
кијаком
...
.
Смемо
ли
свету
погледати
у
очи
?
—
Нас
ово
зло
,
нас
ова
напаст
раздире
—
сто
пута
горе
но
да
нас
бесни
вуци
растржу
...
.
Тешко
овоме
јадном
народу
,
ако
га
овако
разломљена
дочепају
бесни
вихори
какве
изненадне
светске
олујине
.
Ти
ће
нас
вихори
као
рашчешљано
перје
разнети
у
незнан
.
Земља
ће
ова
постати
црно
згариште
.
По
њој
ће
наши
душмани
свој
пир
пировати
.
Ми
ћемо
постати
туђи
измећари
...
.
Краљевић
Марко
и
Милош
Обилић
—
то
ће
бити
за
нас
имена
без
значаја
,
као
што
ћемо
и
ми
бити
мртви
и
за
се
и
за
цео
свет
.
Така
судба
чека
ову
земљу
ако
се
за
времена
не
врати
сваки
на
своје
место
.
И
народ
има
свој
образ
—
онако
исто
као
и
поједини
људи
.
Шта
је
још
у
нас
остало
на
што
се
зли
дуси
нису
калом
бацили
?
Децо
моја
,
Суводољани
моји
,
и
ви
браћо
из
других
села
и
општина
,
учите
своје
млађе
да
вас
слушају
поштују
,
какоће
и
њих
и
њихови
млађи
поштовати
!
Сељани
нека
слушају
свога
кмета
,
а
села
свога
капетана
!
...
Старији
нека
буду
добри
својим
млађим
;
а
власти
нека
буду
заштита
правди
,
одбрана
слабијем
,
чувари
реда
и
законитости
!
А
ми
сви
—
што
нас
је
год
,
—
искупимо
се
око
свога
Краља
;
јер
је
он
домаћин
у
дому
народноме
...
Пазите
добро
што
ћу
ви
рећи
!
.
.
Он
је
град
народни
.
Он
је
наше
уздање
.
.
Кад
тај
град
опасује
још
један
зид
—
зид
чисте
синовље
љубави
наше
,
онда
га
никаква
људска
сила
освојити
не
може
!
.
.
—
Децо
моја
,
Суводољани
моји
—
ми
смо
сад
своји
...
Не
д’о
вам
Бог
знати
,
како
је
то
бити
под
туђином
!
...
.
И
он
застаде
.
Погледа
горе
—
рек’о
би
самом
престолу
свевишњега
...
.
Рашири
обе
руке
и
подиже
их
у
вис
.
Његово
лице
сину
неком
надземском
радошћу
,
а
две
крупне
сузе
скотрљаше
му
се
с
боре
на
бору
,
док
се
најпосле
не
изгубише
у
оној
,
као
снег
белој
,
бради
.
Он
викну
потресеним
гласом
:
—
Господе
Боже
мој
!
...
Погледај
милостивим
оком
твојим
на
овај
измучени
народ
мој
!
.
.
Не
дај
,
Господе
Боже
,
молим
ти
се
,
да
га
зли
дуси
наводе
на
пут
искушенија
,
но
избави
га
от
лукаваго
!
...
И
сав
се
онај
свет
оде
крстити
и
Богу
молити
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
После
је
била
литија
.
XИ
Није
прошло
ни
неколико
дана
по
св
.
Илији
,
а
већ
је
капетан
Нешо
добио
надлежним
путем
налог
да
по
извесној
тужби
испита
неке
сведоке
што
су
се
десили
на
служби
на
св
.
Илију
у
суводолској
цркви
.
Ево
имена
тих
сведока
:
Томо
Брицо
,
Јевто
Белобрк
,
Секула
Смуђ
,
Ђиле
Ђеврековић
,
Живојин
Срндаћев
и
Тадија
Врљо
.
У
томе
акту
били
су
забележени
и
:
Јоле
кочијаш
,
Радак
и
Радојица
Смиљанин
,
али
су
сва
три
ова
имена
превучена
црвеним
плајвазом
.
То
се
ни
до
данас
није
могло
сазнати
ни
ко
је
то
учинио
,
ни
за
што
је
то
учинио
.
Њих
капетан
Нешо
није
хтео
ни
звати
.
Остале
је
све
звао
.
И
они
су
сви
дошли
.
Најпре
је
испитан
Томо
Брицо
.
Ево
како
је
он
сведочио
:
„
Ја
,
мој
посинак
—
Јевто
Белобрк
,
Секула
Смуђ
,
Феђо
књижар
и
Ђиле
Ђеврековић
—
одвеземо
се
сад
у
очи
св
.
Илије
суводолској
цркви
.
Она
слави
св
.
Илију
.
Одвезао
нас
је
кочијаш
Јоле
.
Сви
смо
свратили
кући
поп
Вићиној
.
Звао
нас
је
човек
.
Благ
је
дан
.
У
вече
пођемо
сви
право
цркви
на
бденије
—
сем
Јола
,
који
је
остао
да
намири
коње
.
Кад
тамо
,
сиромах
поп
Вићо
—
удари
на
белај
!
Распирлитао
се
поп
Остоја
-—
као
да
се
помамио
.
Чим
долети
,
он
дочепа
кључ
,
затвори
цркву
и
оде
као
да
су
га
Фурије
спопале
.
Ми
се
онде
по
црквеној
порти
окренусмо
мало
на
и
одосмо
.
Тако
је
—
кад
човек
остари
,
он
и
памећу
попусти
...
.
Ето
за
што
у
суводолској
цркви
није
било
у
очи
св
.
Илије
бденија
...
„
Сутра
дан
је
била
још
већа
брука
и
то
у
самој
цркви
,
или
,
боље
рећи
,
у
самом
светом
олтару
.
Ми
сви
одемо
још
на
прво
звоно
.
Отац
Вићо
оде
у
олтар
и
обуче
се
и
таман
да
отпочне
службу
божју
,
а
на
то
отац
Остоја
долети
као
смушен
,
јурну
у
олтар
и
викну
,
да
смо
га
сви
могли
чути
:
—
Доле
одежду
;
епитрахиљ
вамо
дај
!
.
Брже
!
!
...
„
И
сиромах
поп
Вићо
,
није
имао
куд
ни
камо
,
свуче
се
.
А
шта
је
и
могао
друго
да
ради
?
...
Да
се
противи
?
...
Не
иде
.
Благ
је
дан
.
Пуна
црква
народа
.
Брука
би
била
сто
пута
гора
...
.
Најпосле
,
и
млађи
је
.
Добро
је
учинио
.
„
На
ово
се
могу
заклети
на
сто
еванђеља
.
“
Овако
су
исто
сведочили
и
Јевто
Белобрк
,
Секула
Смуђ
и
Ђиле
Ђеврековић
.
Истина
,
не
баш
истим
редом
и
речима
,
али
у
главном
не
вали
ни
запета
.
Па
и
како
би
другојаче
и
могли
сведочити
,
кад
веле
,
да
су
сви
заједно
били
у
суводолској
цркви
и
у
очи
св
.
Илије
и
на
сам
дан
св
.
Илије
,
и
кад
кажу
,
да
су
оно
,
о
чему
су
сведочили
,
својим
ушима
слушали
?
...
Секула
Смуђ
на
крају
своје
сведоџбе
још
је
додао
,
да
се
на
те
речи
може
заклети
у
сто
цркава
;
Јевто
Белобрк
—
у
сто
судова
.
Ђиле
је
само
казао
,
да
се
на
то
може
заклети
,
а
ништа
више
.
Протокол
о
испиту
ових
сведока
водио
је
Божо
практиканат
,
а
Нешо
капетан
присуствовао
је
док
се
год
ствар
није
иследила
како
треба
.
Он
је
мотрио
да
се
све
запише
што
људи
по
души
кажу
да
је
било
.
У
осталом
,
испиту
ових
сведока
присустволи
су
и
ђакон
Млађо
и
Зега
кафеџија
.
Још
истог
вечера
ова
су
акта
послата
у
Н
...
.
преосвештеном
владици
.
Те
исте
недеље
дође
капетану
Неши
надлежним
путем
налог
,
да
с
места
спроведе
оца
Остоју
,
пароха
суводолског
на
издржавање
једномесечне
епитимије
у
манастир
Р
...
.
и
да
га
преда
игуману
Партенију
,
старешини
поменутога
манастира
,
коме
је
—
вељаше
се
у
томе
писму
—
отпуштен
налог
,
како
има
поступити
са
осуђеним
парохом
суводолским
.
Некако
баш
тих
дана
и
зашла
је
у
„
Гласу
Православља
“
једна
нотица
овога
садржаја
:
„
Од
како
пословима
ове
јадне
земље
млатају
напредњаци
,
све
нам
је
пошло
наопако
.
Самовлашће
и
разврат
куд
се
год
човек
окрене
.
Од
тога
нам
није
ни
сама
света
црква
поштеђена
.
На
што
још
није
пљунула
обест
напредњачка
?
!
Ово
је
дана
читуља
њихових
тешких
грехова
још
једном
рубриком
постала
богатија
.
Једна
њихова
креатура
,
познати
поп
Остоја
,
парох
суводолски
,
у
очи
самог
црквеног
патрона
,
самовласно
закључа
цркву
,
само
да
не
би
његов
капелан
држао
бденије
као
што
се
то
чинило
свакад
у
очи
св
.
Илије
.
Па
му
и
то
не
би
доста
,
већ
сутра
дан
,
баш
у
моменту
кад
је
поп
Вићентије
хтео
да
отпочне
службу
божју
,
подбоден
партијском
заслепљеношћу
,
поп
Остоја
,
као
суманут
,
улети
у
олтар
,
па
се
раздера
на
свог
јадног
капелана
колико
га
грло
доноси
:
—
„
Одежду
доле
!
“
„
И
тако
му
забрани
да
тога
дана
служи
.
„
Ово
је
чудо
од
дрскости
,
сав
онај
свет
,
што
беше
дошао
цркви
да
се
Богу
помоли
и
да
чује
слово
божје
,
својим
ушима
чуо
и
својим
очима
видео
,
и
од
чуда
се
каменио
.
Дело
је
ово
већ
ислеђено
и
потпуно
доказано
.
Суштина
кривице
као
и
њено
тежиште
лежи
у
томе
,
што
је
поп
Остоја
„
самовласно
“
и
„
насилно
“
присвојио
владичанску
власт
и
једном
свештенику
,
у
чину
себи
равном
,
одузео
епитрахиљ
...
.
Али
ми
сумњамо
,
да
ће
напредњаци
овоме
своме
апостолу
за
овај
јавни
скандал
и
једну
длачицу
из
браде
ишчупати
...
.
Видећете
,
да
ће
од
свега
овога
бити
:
Изео
вук
магарца
...
.
“
Тих
некако
дана
,
донела
је
и
„
Самоуправа
"
једну
белешку
о
истом
догађају
.
Белешка
је
носила
наслов
:
„
Напредњачко
насиље
свуд
па
и
у
цркви
.
“
Из
те
белешке
ми
вадимо
ово
што
иде
:
„
Имамо
да
пренотирамо
још
једну
напредњачку
бруку
.
Како
она
није
прва
,
то
је
сигурно
,
да
неће
бити
ни
последња
.
Суводолска
црква
слави
св
.
Илију
.
Стара
и
добро
позната
власничка
скутоноша
,
поп
Остоја
,
уврти
себи
у
главу
,
да
ће
што
год
што
год
наудити
своме
капелану
,
попу
Вићи
,
своме
„
начелном
противнику
“
—
ако
му
не
дадне
да
у
очи
црквене
славе
држи
бденије
.
Он
дочепа
од
цркве
кључ
,
и
не
хтеде
га
дати
на
толике
молбе
првих
људи
у
Суводолу
.
Народ
је
сву
ноћ
врвио
цркви
,
па
кад
је
видео
затворену
,
он
се
враћао
сетан
кући
.
Но
попу
Остоји
ни
то
не
би
доста
.
У
тренутку
,
када
је
поп
Вићо
хтео
да
отпочне
службу
божју
,
онај
окорели
грешник
,
као
бесомучан
,
јурне
у
цркву
и
на
најгрубљи
начин
смакне
одежду
оцу
Вићи
и
забрани
му
да
служи
...
.
„
Ми
сад
питамо
:
Кад
овако
напредњаци
раде
јавно
и
у
сред
светих
храмова
божјих
,
пред
лицем
толиког
народа
,
а
да
шта
ли
они
чине
—
онако
испод
руке
—
у
мраку
?
!
.
„
Да
је
овако
што
ма
ко
други
урадио
,
не
би
га
мајци
окадило
ни
пет
година
затвора
...
.
Одлетела
би
му
брада
—
као
да
нигда
ни
била
није
.
А
овако
,
кад
је
то
само
отац
Остоја
—
седи
и
свакога
поштовања
достојни
божји
слуга
,
као
што
би
се
о
њему
по
који
затуцани
напредњак
изразио
,
—
видећете
,
неће
за
то
ни
увом
мрднути
,
неће
га
,
просто
,
ни
глава
заболети
.
Какве
су
ствари
напредњаци
забашуривали
,
а
да
ову
не
забашуре
!
.
Све
што
може
да
буде
,
то
је
,
што
ће
,
да
би
замазали
безазленим
Суводољанима
очи
,
свога
доброга
,
старину
послати
у
који
богат
манастир
на
десетак
дана
епитимије
,
те
ће
се
овај
седи
божји
слуга
,
том
приликом
,
мало
и
и
прочастити
...
.
Ако
отац
Остоја
,
онако
с
немоћне
стране
,
оглође
кошчице
једном
или
двома
прасадима
,
једном
или
двома
јагњадима
;
ако
којој
боци
старога
манастирског
вина
пирне
за
душу
,
—
то
,
ваљда
,
неће
бити
противно
светим
канонима
...
.
“
—
Вала
,
људи
,
ако
је
ово
и
пола
истина
шта
ови
пишу
,
онда
би
тога
попа
ваљало
за
језик
обесити
,
—
говорили
су
они
,
који
су
горње
нотице
прочитали
,
а
који
нису
познавали
ни
оца
Остоју
ни
оца
Вићу
.
.
Онога
дана
,
кад
је
Божо
практикант
саопштио
оцу
Остоји
решење
преосвештенога
владике
,
којим
је
осуђен
на
месец
дана
епитимије
,
ту
су
се
десили
и
учитељ
Мирко
и
чича
Стеван
,
кмет
суводолски
,
и
газда
Вуле
,
побратим
Јолов
,
који
беше
дошао
у
Суводол
да
обиђе
своје
пушнице
.
Чича
Стеван
одмахну
главом
.
Он
погледа
у
оца
Остоју
,
па
у
учитеља
Мирка
,
па
у
газда
Вула
.
—
Пих
,
све
зло
и
горе
!
рећи
ће
више
у
себи
газда
Вуле
.
То
је
,
знам
већ
,
масло
онога
препреденог
лисца
.
Учитељ
је
Мирко
гледао
преда
се
и
нешто
мислио
.
—
Па
кад
велиш
,
синко
,
да
пођемо
?
упитаће
г
.
Божу
отац
Остоја
,
а
по
лицу
му
се
просу
нека
ведрина
,
што
је
даје
чиста
и
неокаљана
душа
.
—
Па
...
.
оче
Остоја
,
бога
ми
,
пођи
од
мах
!
...
.
Још
данас
...
.
Никако
друкчије
...
.
Шта
ћеш
?
—
Закон
је
закон
.
Тако
ми
је
на
ређено
.
—
Па
да
пођемо
синко
.
И
они
су
се
тога
дана
кренули
.
Газда
Вуле
је
одмах
послао
једног
на
коњу
да
брзо
оде
у
Б
...
.
Они
су
пошли
мало
доцније
.
Али
су
опет
стигли
за
вида
.
До
вечере
су
се
рахат
и
одморили
.
С
десна
,
до
оца
Остоје
,
посадише
мене
,
с
лева
учитеља
Мирка
;
до
мене
седе
чича
Стеван
,
а
до
учитеља
газда
Вуле
.
Још
беху
три
празна
места
.
Једно
је
за
Јола
,
знао
сам
;
а
она
друга
два
?
—
За
газдарицу
Јелу
и
њену
ћер
Мару
—
мислио
сам
.
Таман
сипасмо
чорбу
,
кад
ето
и
Јола
.
За
њим
уђе
и
Мара
.
Њено
се
лице
чисто
запламтило
;
а
они
радосни
погледи
—
као
да
су
хтели
покликнути
:
„
Ево
га
—
дошао
је
!
.
.
“
—
Ама
,
где
си
,
човече
?
!
.
.
Баш
си
заслужио
да
ти
преврнемо
тањир
,
рећи
ће
му
газда
Вуле
усиљеном
шалом
и
некако
га
испитујући
погледа
...
.
Они
су
се
разумели
.
Јоле
се
само
осмехну
.
Ама
му
тај
осмех
беше
сетан
.
Видео
сам
.
—
Де
седи
!
...
Ето
,
и
ми
тек
што
почесмо
,
окренуће
газда
Вуле
нешто
слободнијим
гласом
.
—
—
—
—
И
ми
смо
вечерали
—
господски
вечерали
.
Сад
знам
за
што
је
онај
коњаник
из
Суводола
онако
дојурио
.
Па
и
пак
ја
нисам
појео
ни
десет
залогаја
.
Нисам
могао
—
што
ћу
крити
.
И
моји
погледи
и
моје
мисли
отимали
су
се
тамо
—
где
је
она
била
.
Онај
велики
орман
беше
бацио
полупровидан
одсенак
.
Она
је
ту
стала
и
—
дворила
нас
.
Кад
би
је
год
погледао
,
њене
би
очи
побегле
—
куд
било
.
Некад
је
к’о
гледала
у
слике
краљевског
дома
,
а
некад
у
оно
цвеће
што
је
на
њеном
сточићу
.
Али
,
залуду
јој
,
видео
сам
ја
...
.
Њене
су
мисли
биле
на
другом
месту
.
Једном
јој
уграбих
поглед
.
Она
се
запламти
.
Обори
очи
,
па
оде
гледати
некуд
—
у
незнан
.
Никад
је
лепшу
видео
нисам
.
То
беше
слика
мојих
боних
,
али
и
мојих
златних
,
снова
.
Онај
вилински
стас
,
оно
анђеоско
лице
,
па
онда
оне
велике
,
оне
паметне
плаве
очи
што
их
засењаваху
дуге
свилене
трепавице
;
оне
златно-плавкасте
витице
што
се
неатно
играху
по
њеном
спретном
белом
челу
;
ону
дугу
,
густу
косу
,
што
се
као
златно
паперје
беше
просула
у
некакав
необичан
неред
,
па
онда
онај
мек
поглед
,
поглед
што
заноси
,
што
очарава
,
—
видео
сам
ја
...
.
Он
ме
је
провео
кроз
све
фазе
оне
љуте
заносне
грознице
.
Он
ме
је
поново
у
живот
вратио
...
.
Ја
бејах
престао
да
једем
.
—
Ти
си
из
Београда
,
синко
?
трже
ме
као
иза
каквог
заноса
отац
Остоја
.
Осетио
сам
неку
топлину
уз
образе
.
Нема
сумње
ова
ме
је
старина
хтела
опоменути
да
ја
нисам
сам
за
домаћиновим
столом
.
—
Јесам
,
пречасни
оне
,
одговорим
му
...
.
Из
Београда
сам
.
—
Хм
,
из
Београда
,
ја
...
.
Тако
је
,
мој
синко
...
Шта
ћеш
...
.
Ето
,
да
ти
је
ко
казивао
шта
ми
овамо
патимо
,
је
ли
,
ти
не
би
могао
веровати
?
Знамо
све
.
Причао
нам
је
газда
Вуле
.
То
је
и
за
њега
и
његову
кућу
,
мој
синко
,
несрећа
права
.
Ако
сам
ја
ту
,
дијете
,
крив
,
или
овај
мој
кмет
Стеван
,
или
овај
наш
учитељ
,
то
је
и
газда
Вуле
.
Његова
је
механа
,
истина
;
али
механа
је
механа
.
Ко
ти
ту
не
дође
и
не
оде
?
!
Сад
више
но
икад
...
Него
,
збиља
,
бога
ти
,
синко
,
познајеш
ли
кога
год
од
те
наше
горе
господе
?
...
.
Знају
ли
они
што
год
за
ову
нашу
невољу
?
—
Ја
мислим
,
да
знају
,
пречасни
оче
,
одговори
му
.
—
Па
по
богу
,
дијете
,
шта
им
би
,
те
пустише
—
да
овај
народ
овако
страда
?
—
—
И
ја
се
све
томе
чудим
,
прихватиће
чича
Стеван
...
.
Зар
не
видите
,
људи
,
да
се
ово
све
разобручало
?
...
.
—
Бог
ме
,
ако
овако
и
даље
остане
,
неће
ваљати
,
па
нека
ми
каже
ко
шта
хоће
,
приметиће
учитељ
Мирко
...
За
тим
се
окрете
Јолу
:
—
И
ти
си
онда
био
у
Суводолу
.
Ти
си
их
и
довезао
.
Све
ми
се
чини
,
да
оно
ти
и
допрати
попа
Вићу
до
цркве
?
—
Јоле
је
трљкао
један
крај
од
своје
салвете
и
гледао
у
учитеља
Мирка
.
Био
се
замислио
.
—
Па
?
—
ти
си
видео
све
...
.
Јеси
ли
?
—
—
Видео
сам
,
одговори
Јоле
.
—
А
знаш
ли
ко
је
за
оно
осуђен
?
—
—
Знам
...
.
—
И
ви
сте
сведочили
?
—
Ја
не
,
упаде
му
Јоле
у
реч
.
Неко
ме
је
изоставио
.
Добро
је
учинио
;
али
и
да
ме
није
изоставио
,
ја
бих
казао
истину
и
—
то
оцу
Остоји
не
би
помогло
.
Један
против
шест
—
отпада
.
Данас
правда
страда
са
лажне
сведоџбе
.
Данас
,
сведоци
мећу
у
апс
ни
криве
ни
дужне
,
а
отуд
ваде
оне
који
су
давно
и
давно
требали
да
затегну
штрангу
...
.
Није
ово
само
„
гостионица
без
сведока
“
.
Њих
је
пуно
—
где
се
год
човек
макне
!
...
—
Бог
ме
су
настала
зла
времена
,
упашће
му
у
реч
чича
Стеван
кмет
...
.
Хај
,
капетан
'
Васо
,
где
ли
си
!
...
Ја
,
боже
,
да
сад
нешто
устане
из
гроба
!
...
.
Не
би
познао
своје
капетаније
...
.
—
Е
,
да
устане
,
приметиће
отац
Остоја
,
—
шта
би
и
он
кукавац
могао
учинити
?
—
Замолио
би
Бога
да
опет
легне
у
гроб
—
да
нашу
бруку
не
гледа
,
одговори
учитељ
Мирко
.
Овај
се
свет
извитоперио
.
Истина
,
није
сав
;
али
која
вајда
,
кад
се
оно
,
што
ваља
,
завукло
у
мишје
рупе
,
па
отуд
само
сеири
.
Сад
се
и
они
не
остављају
на
миру
.
Ево
,
ја
не
припадам
ни
једној
партији
,
па
су
ономад
за
мном
у
два
маха
звиждали
и
звонили
.
А
за
што
?
Што
су
ми
понудили
своју
карту
,
а
ја
је
не
хтедох
узети
.
Сад
многи
отреса
ушима
,
ама
доцкан
.
Тако
нама
и
треба
!
Ево
,
ја
главом
,
гледао
сам
у
онога
Феђу
као
,
боже
ме
опрости
,
у
свеца
.
Сиромах
Раде
Ђеврек
—
он
се
клео
њим
;
а
богме
,
он
би
и
данас
био
жив
да
га
сину
није
узео
за
учитеља
.
Ја
га
,
истина
,
познадох
,
али
доцкан
...
.
Ја
сам
освићао
,
слушајући
га
.
Најрадије
је
говорио
о
раду
,
о
радницима
,
о
капиталу
и
о
ћивтама
.
Он
је
по
говору
од
главе
до
пете
апостол
рада
,
заштитник
рада
;
а
од
кад
се
родио
,
па
до
данас
,
још
није
својим
радом
заслужио
ни
марјаша
.
Ја
му
једном
баш
то
пребацих
...
Знате
ли
шта
ми
је
одговорио
?
—
И
,
јест
,
рече
,
ја
и
нисам
никад
ништа
зарадио
...
Што
ме
не
упиташ
за
узрок
?
...
.
Ти
знаш
,
да
свака
појава
има
свој
узрок
.
Ето
,
и
ја
сад
живим
од
туђег
зноја
,
од
туђе
зараде
.
А
за
што
?
—
Што
сам
и
сам
створ
данашњег
ћивтинског
друштва
.
Оно
ме
није
учило
раду
.
Оно
ме
је
учило
да
будем
паразит
.
И
баш
за
то
је
потреба
да
се
живо
на
томе
ради
како
би
се
данашњем
друштву
друга
праведнија
основа
дала
.
Ја
сам
се
,
рече
ми
неким
свечаним
нагласком
,
томе
посветио
.
—
—
И
ја
бих
му
,
настави
учитељ
даље
,
томе
и
поверовао
;
али
,
ево
белаја
—
он
је
био
учитељ
Ђилу
.
Па
чему
га
је
научио
?
Да
најпре
страћи
сву
очину
готовину
;
за
тим
да
задужи
оца
;
а
после
?
—
да
га
осрамоти
...
.
Ко
је
могао
веровати
пре
доласка
Феђина
у
кућу
Ђеврекову
,
да
ће
сиромах
Раде
допасти
апса
због
банкротства
?
Па
упитајмо
се
даље
:
Чим
му
се
сад
занима
ђак
?
—
Каквом
га
је
раду
научио
?
—
Да
напада
мирне
путнике
по
друмовима
,
да
им
утрампљава
радикалске
карте
;
а
,
ако
до
какве
згодице
дође
,
да
и
по
коју
кесу
коме
одсече
...
Сад
је
,
како
чујем
,
отишао
још
и
даље
.
Постао
је
харамија
;
он
прети
угарком
.
Ко
угарком
прети
,
не
може
бити
,
а
да
му
се
он
ма
у
којој
прилици
није
осладио
.
—
А
ко
вам
је
то
?
—
упитах
их
ја
и
нехотично
.
Јоле
погледа
у
газда
Вула
,
а
г
.
Вуле
се
окрете
мени
:
—
То
је
онај
што
је
ономад
забад’о
нож
у
астал
.
Онда
сам
из
кафане
избацио
и
њега
и
његове
другове
,
а
вечерас
сам
изјурио
на
поље
целу
радикалску
скупштину
.
Даље
се
више
не
може
.
Вечерас
сам
на
њихне
очи
бацио
њихову
карту
у
ватру
.
Сад
?
—
Што
ће
бити
—
нек
буде
.
—
За
њима
се
и
не
сме
даље
,
прихватиће
Јоле
гласом
особите
решености
.
Куда
су
до
сад
ишли
могли
смо
и
знати
.
Сад
им
се
већ
губе
путови
.
Једно
говоре
народу
по
зборовима
,
друго
један
с
другим
по
собама
,
а
треће
се
мете
по
главама
појединих
првака
њихових
.
И
они
су
се
почели
пометати
—
као
ждралови
.
Не
боје
се
неуспеха
,
колико
сувише
велике
победе
.
Они
као
да
је
већ
виде
;
али
их
хвата
језа
,
што
ништа
разговетно
не
могу
да
виде
иза
те
победе
...
.
Тако
ми
је
од
прилаке
ономад
говорио
на
растанку
г
.
Среја
.
И
Јоле
мало
застаде
,
па
ће
се
тек
окренути
мени
:
—
И
о
вама
смо
,
господине
,
говорили
.
И
он
зна
све
...
.
Ћутао
је
целим
путем
.
Био
је
веома
брижан
.
Једном
ће
ми
се
окренути
:
—
Море
,
Јоле
,
видиш
ли
,
да
смо
се
веома
заухтали
.
У
наше
је
редове
пробио
елеменат
двојак
.
Један
је
дошао
—
да
се
нашим
успехом
користи
;
други
—
што
нас
не
разуме
.
И
ми
ћемо
баш
онда
насести
,
кад
нам
се
учини
,
да
смо
на
врхунцу
своје
моћи
,
својих
победа
...
.
Чудан
је
ово
народ
!
.
.
Збиља
,
чули
ти
онога
што
предлаже
,
да
нам
,
чим
победимо
и
уђемо
у
скупштину
,
први
посао
буде
,
да
повратимо
батине
.
И
он
је
то
изговорио
с
таком
безазленошћу
,
да
ме
је
просто
помео
.
А
он
ми
се
учинио
далеко
оданији
нашој
ствари
но
они
други
...
.
После
,
оно
,
што
се
догодило
с
нашим
другом
?
...
Јоле
,
оно
је
страшно
;
а
још
је
страшније
,
што
су
то
извршили
наши
први
људи
...
.
Јоле
,
ја
те
уверавам
—
таква
дела
далеко
су
од
најоштријих
срестава
,
којима
се
ми
у
борби
с
нашим
политичким
противницима
служити
смемо
.
Г
.
Среја
је
то
изговорио
неким
гласом
коме
сам
и
сам
морао
веровати
.
Али
он
јадник
не
зна
ни
девету
шта
којекакви
несрећници
по
народу
раде
,
а
све
мећу
на
рачун
радикалској
странци
.
—
Немој
,
побратиме
,
да
их
браниш
!
Они
су
сви
једнаки
...
.
Ама
зар
Белобрк
да
усрећи
овај
народ
?
Он
није
умео
да
сачува
ни
оно
што
му
је
као
златна
јабука
само
у
крило
пало
...
.
Болан
,
ти
знаш
,
колико
је
имаће
покојног
Павла
Бошњака
,
па
га
је
за
годину
—
две
страћио
!
...
Сирота
Злата
!
...
Њу
ми
је
највише
жао
.
Као
да
је
гледам
,
где
пере
туђе
кошуље
да
оно
детешче
захрани
,
одене
и
обује
...
.
И
он
сад
тражи
да
заведе
други
бољи
ред
у
овој
земљи
!
...
—
Е
,
стани
мало
,
газда
Вуле
,
окренуће
г
.
учитељ
.
Ја
се
ту
с
тобом
не
слажем
.
Није
крив
кусоња
што
је
разбукао
сено
,
но
онај
који
га
је
у
котар
пустио
,
или
који
није
сено
добро
оградио
...
.
Стока
је
стока
;
она
не
зна
.
Пустиш
ли
је
само
,
она
нешто
поједе
,
а
десет
пута
више
погази
и
сатари
.
Има
људи
,
газда
Вуле
,
који
су
гори
од
стоке
...
.
Што
вичеш
на
Белобрка
?
!
Зар
је
он
крив
?
Ти
знаш
—
чиј
су
прсти
то
све
исплели
...
.
То
је
пут
којим
у
нас
обично
пролазе
све
богате
пупиле
.
Да
није
неко
хтео
,
зар
би
се
игда
маси
покојног
Павла
Бошњака
поставили
за
стараоце
људи
као
што
су
—
Феђо
учитељ
Ђилов
и
Секула
Смуђ
,
што
је
сву
своју
и
очевину
и
ујчевину
метнуо
у
визу
,
што
је
...
него
шта
говори
ја
?
!
Ти
то
боље
знаш
.
За
то
су
те
,
ако
се
не
варам
,
мало
и
уштинули
?
—
На
ове
се
речи
Јоле
мало
осмехну
.
—
Јес
,
добро
говори
г
.
учитељ
.
И
ја
нешто
од
тога
