.И
то
ми
је
још
казао
,
да
је
Гајић
такав
човек
да
зна
шта
мислимо
,
био
би
у
стању
дваест
миља
за
нами
ићи
.
Сутрадан
идемо
у
Б
.
,
у
шумицу
,
управо
на
мајалес
.
Чика
је
понео
са
собом
толико
,
да
читаво
једно
друштво
частити
може
.
Кад
тамо
,
ал
’
већ
онде
сијасет
света
.
Из
целе
околине
се
договорили
да
се
ту
скупе
.
Ту
има
красни
’
лепи
’
фрајла
и
госпођа
,
ту
видимо
и
госпођу
Милеуснићку
са
фрајла-Отилијом
.
Одма
’
приђемо
к
њима
,
поздравимо
их
и
сад
нећемо
их
више
оставити
.
Госпођа
пита
за
Гајића
и
Писаровића
.
Чика
им
каже
да
не
могу
доћи
;
отишли
су
далеко
на
пут
,
но
да
су
их
поздравили
.
Сад
заузмемо
најлепше
место
,
код
једног
хиљадугодишњег
раста
,
испод
којег
извор
тече
.
Донесемо
онамо
што
смо
за
тракту
спремили
.
Разговарамо
се
,
шалимо
се
,
па
тако
чекамо
време
ручку
.
Скупе
се
око
нас
и
млоге
друге
даме
.
Већ
дође
време
да
се
астал
намешта
,
ал
’
кад
наједанпут
чују
се
из
далека
једна
кола
.
Још
нисмо
их
ни
видили
,
ал
’
Чика
позна
по
звеки
и
терању
,
да
су
то
наши
брудери
.
То
је
Гајић
и
Писаровић
.
»
Који
враг
ове
сад
овамо
носи
!
«
—
повиче
Чика
.
Погодио
је
:
Писаровић
и
Гајић
је
.
Сиђу
и
дођу
к
нами
.
»
Такви
сте
ви
мајстори
?
!
Оправили
сте
нас
,
само
овамо
да
не
дођемо
.
Добро
,
добро
!
«
»
Ту
се
сад
Чика
свакојако
извињава
,
ал
’
не
верује
му
се
.
Милеуснићка
и
Отилија
смејале
су
се
на
Чику
;
знале
су
да
је
то
његово
масло
.
Мене
је
мало
мрзело
,
што
је
Чика
казао
да
нећеду
доћи
и
да
су
их
поздравили
,
па
ће
мислити
да
и
ја
лажем
.
Но
опет
се
све
умири
,
јер
ни
Гајић
није
хтео
да
се
покаже
ајферзихтик
,
а
био
је
у
великом
граду
(
степену
)
.
Сад
Чика
да
наместити
астал
за
све
.
Астал
тај
није
био
прави
астал
,
већ
избрано
је
било
узвишено
место
,
па
су
унаоколо
мало
поткопали
,
па
за
седење
употребили
се
колски
јастуци
,
камење
и
кошареви
.
Гајић
се
чини
канда
не
зна
да
ће
Чика
частити
,
па
он
инвитира
даме
да
их
части
.
Ове
не
могу
,
јер
су
се
Чики
обрекле
.
То
је
дало
повода
Гајићу
да
се
мало
расрди
,
ал
’
Чика
га
опет
ублажи
.
Дође
време
да
се
седа
.
Најбоље
место
су
имале
Милеуснићка
и
Отилија
.
Седиле
су
на
колским
јастуцима
.
До
њи
’
седи
Писаровић
и
Гајић
с
леве
стране
,
на
једном
колском
кошару
.
Тај
кошар
је
био
горе
шири
,
доле
ужи
,
а
набијен
са
сеном
,
а
преко
сена
ћебе
.
Мало
се
заљуљкавао
.
С
десне
стране
седио
сам
ја
и
Чика
,
и
који
је
доспео
.
Таман
има
још
за
једног
места
,
па
ето
дође
и
Мишкић
.
Баш
добро
!
Заузме
то
последње
место
.
Ту
се
сад
руча
.
Сваки
мотри
један
другога
очи
куд
стрељају
.
Не
дамо
очима
ода’нути
.
Између
јела
и
јела
Чика
изводи
своје
вицове
.
Сви
се
смеју
.
Свршисмо
и
ручак
.
Сад
долазе
наздравице
.
Један
овом
,
други
оном
наздравља
,
највише
се
наздравља
Милеуснићки
и
Отилији
.
Ја
сам
уједаред
обема
наздравио
и
са
наздравицом
начинио
сам
код
свију
ероберунг
.
Сад
дође
време
певања
.
Чика
замоли
у
комшилуку
једну
лепу
фрајлу
,
која
лепо
пева
,
да
би
изволела
нас
усрећити
.
Она
дође
,
а
за
њом
се
и
друге
намаме
.
Оне
к
нами
долазе
,
треба
да
им
правимо
места
.
Гајић
и
Писаровић
мигоље
се
на
свом
кошару
,
кошар
се
љуља
,
труп
им
претегне
кошар
и
немају
времена
да
могу
горе
скочити
,
већ
се
са
кошаром
преметну
.
Ноге
горе
.
Стра’овит
смеј
са
свију
страна
.
Гајић
пре
стане
на
ноге
.
Сав
је
црвен
у
лицу
;
волео
би
сто
форинти
изгубити
,
нег
’
што
му
се
то
трефило
.
И
Писаровић
могао
би
се
одма
’
подићи
,
само
да
хоће
,
ал
’
од
каприца
остао
је
још
неко
време
у
тој
позицији
,
чекао
је
по
свој
прилици
да
му
пандури
помогну
,
који
су
на
близу
стајали
.
Но
ови
се
не
мичу
,
и
Писаровић
морао
је
сам
устати
.
Милеуснићка
и
Отилија
,
колико
су
се
уздржавале
,
опет
су
се
морале
грохотом
смејати
,
док
Чика
није
почео
»
Многаја
љета
«
певати
,
и
с
тим
је
све
забашурио
,
премда
се
и
у
певању
и
сам
мало
смешити
морао
.
Сад
се
већ
мало
и
раскомотимо
,
посвлачимо
капуте
.
Дође
и
музика
.
Играју
.
После
игранке
некима
падне
на
памет
,
да
се
играју
жмурке
,
шанца
и
друге
ђаволасте
игре
.
И
Чика
се
умеша
.
Чика
је
триумфирао
,
кад
је
видио
како
су
се
преметали
;
но
,
да
им
олакша
бољу
,
хоће
и
од
сам
себе
да
прави
јукс
.
Чика
игра
се
са
фрајлама
и
младим
госпођама
.
Читав
хец
,
Чику
међу
младима
видити
.
Јуре
га
корбачем
.
Чика
се
превија
,
савија
;
оне
га
гоне
,
он
трчи
у
псећијем
трапу
;
стигну
га
,
туку
га
,
гурају
га
,
и
тек
кад
је
сасвим
изнемогао
,
кад
је
исплазио
језик
,
од
игре
престане
.
Сви
се
смеју
,
и
Писаровић
и
Гајић
,
па
им
се
радост
из
очију
види
,
и
одма
’
буду
боље
воље
.
Док
су
се
играли
,
донде
сам
се
ја
са
госпођом
Милеуснићком
учтивјејше
разговарао
и
обречем
се
да
ћу
још
данас
визиту
учинити
,
ако
дозволи
.
Она
дозволи
.
Надао
сам
се
да
за
видела
још
то
бити
може
.
Наједанпут
диже
се
Милеуснићка
,
зове
Отилију
кући
.
Сви
моле
да
још
остану
;
ништ
’
не
помаже
,
госпођа
при
свом
остаје
.
Малочас
па
је
нема
.
Оде
.
За
један
сат
је
код
куће
.
Чика
ме
зове
на
страну
,
па
каже
ми
да
идемо
инкогнито
у
К
.
Кажем
му
да
сам
се
већ
и
онако
обрекао
.
Дан
је
,
нема
шест
сати
,
можемо
лако
стићи
.
Гајић
и
Писаровић
смутни
су
.
Изгубе
сву
вољу
.
Гајић
је
рад
да
се
кући
иде
,
то
јест
,
сваки
својој
.
Гајић
са
Писаровићем
,
а
ја
са
Чиком
.
Једва
смо
дочекали
.
Опремимо
се
и
ми
на
другу
страну
.
Возимо
се
.
Баш
сам
добро
провео
!
Кад
сам
капут
обукао
,
турим
руку
у
стражњи
џеп
,
да
извадим
другу
,
фришку
мараму
,
а
кад
тамо
,
—
извадим
главицу
бела
лука
:
неко
га
је
унутра
метнуо
.
Оглеђујем
се
даље
.
Кад
опет
—
нађем
једну
у
ћошку
капута
забодену
чиоду
.
Да
ме
убију
,
не
знам
ко
је
метао
и
крошто
.
Сигурно
су
какве
женске
врачале
.
Разговарамо
се
да
нам
време
прође
.
»
Фајн
женске
,
Чико
,
баш
ми
се
допада
та
кућа
!
Јеси
ли
видио
како
је
изгледала
Отилија
?
—
Као
лабуд
!
«
»
А
и
мати
није
ружна
;
још
је
она
шмахтенд
,
санфт
.
«
»
Него
и
ти
си
велики
мајстор
,
Чико
,
како
си
ти
то
ове
лепо
удесио
;
па
,
онако
,
видим
радо
те
имају
.
«
»
Све
их
забуним
;
само
још
да
сам
мало
млађи
.
«
»
Доста
млад
изгледаш
.
«
»
Само
коса
да
ми
је
мало
угаситија
,
већ
изгледам
као
зеленко
;
морам
с
кунстом
да
се
дотерујем
.
«
»
Јест
,
као
зеленко
,
као
ајзеншимл
,
ал
’
још
ниси
бео
.
«
»
Па
се
још
допадам
.
Кад
се
која
у
мене
заљуби
,
ја
се
чиним
канда
и
не
примећавам
;
нећу
да
је
застидим
;
кад
се
ја
у
какву
заљубим
,
не
гледим
јој
у
очи
,
нег
’
спустим
очи
доле
,
учиним
се
стидљив
,
—
то
се
женскима
допада
.
«
»
Тако
исто
и
ја
чиним
.
«
»
Канда
смо
рођена
браћа
.
Појео
би
’
те
!
«
Разговарамо
тако
.
Коњи
брзи
,
па
већ
смо
у
К
.
Станемо
,
уђемо
унутра
.
Лепо
нас
приме
.
»
Види
се
да
сте
од
речи
.
Јесте
ли
били
данас
задовољни
?
«
»
Врло
добро
,
милостива
!
А
како
ви
?
«
»
Ми
врло
добро
.
Моја
Отилија
још
се
једнако
смеје
;
ал
’
сте
,
Чико
,
баш
велики
ђаво
!
Да
Вас
не
би
,
не
би
тако
весело
испало
.
«
»
Љубим
руку
,
милостива
!
Само
кад
сам
Гајића
мало
насекирао
.
«
Тек
што
је
Чика
то
изрекао
,
ал
’
опет
нека
кола
пред
кућу
стала
.
Кад
оно
,
опет
Гајић
и
Писаровић
.
Уђу
унутра
.
Први
Гајић
.
»
Добро
вече
,
милостива
!
А
ви
опет
сте
овде
.
Вас
двоје
с
нами
жмурка
играте
,
Чико
.
«
»
А
који
враг
је
вас
овамо
донео
?
«
Морамо
сви
да
се
смејемо
.
Кад
ето
Мишкића
.
Још
већи
смеј
.
Сад
госпођа
и
фрајла
пуно
гостољубије
показују
.
Што
је
год
могло
бити
,
све
су
пред
нас
изнели
.
Но
мене
и
Чику
није
толико
све
то
интересирало
,
колико
тај
малер
што
су
та
двојица
дошла
.
Ми
смо
мислили
њи
,
да
изиграмо
,
они
,
опет
,
нас
.
Обе
стране
смо
се
преварили
.
Они
су
мислили
да
ми
нисмо
овде
,
ми
смо
мислили
да
они
неће
овамо
доћи
.
Ми
њи
’
контролирамо
,
они
нас
;
Писаровић
Гајића
,
Гајић
Писаровића
.
Ту
нема
више
унтерхалтунга
.
Они
чекају
да
ми
одемо
,
а
ми
,
опет
,
да
они
оду
.
Већ
је
мрачно
.
Мора
ма
која
страна
започети
;
ако
једна
пође
,
мора
и
други
поћи
.
Ја
започнем
.
Препоручим
се
и
даље
њи’овом
пријатељству
.
И
они
морају
да
се
чисте
.
Са
жалошћу
кућу
оставимо
и
седнемо
на
кола
.
Гајић
и
Писаровић
у
стопе
за
нами
.
Чика
ми
каже
да
станемо
;
измислио
је
ново
нешто
.
Сви
сиђемо
и
саветујемо
се
.
»
Шта
знамо
радити
?
Знате
шта
би
сад
најбоље
било
?
Једна
страна
госпођа
је
дошла
у
Ердевик
;
сад
баш
мало
пре
на
путу
ме
срело
писмо
,
и
моли
ме
,
ако
могу
,
да
јој
рака
из
села
М
.
донесем
.
Њој
то
отказати
не
могу
,
па
сам
од
оног
сна
добио
и
сам
густ
на
раке
и
рибе
.
Знате
шта
?
Хајд’мо
сад
у
М
.
;
није
далеко
.
«
»
Ја
сам
готов
,
«
рече
Гајић
,
који
је
у
М
.
свог
пријатеља
имао
.
»
Ја
нећу
;
имам
ујутру
рано
посла
,
«
—
рече
Писаровић
.
»
А
оно
хајд’мо
нас
троје
,
а
Писаровић
нек
иде
на
моји
коли
у
Ј
.
«
»
Не
браним
.
«
Сваки
се
на
то
приклони
.
Мишкић
остане
код
куће
.
Писаровић
отиде
у
Ј
.
,
а
ја
,
Чика
и
Гајић
возимо
се
у
М
.
Чика
је
казао
да
неће
ни
сат
трајати
,
на
ћемо
бити
онде
.
Чика
са
Гајићем
једнако
се
кошка
:
овај
му
пребацује
да
је
он
целој
конфузији
узрок
,
ал
’
Чика
се
зна
из
свега
вешто
исплести
.
Облачно
је
било
,
севају
муње
;
наједанпут
почне
киша
падати
.
У
холујини
и
мраку
изгубимо
пут
и
,
тамо-овамо
тумарајући
,
једва
доспемо
после
дванаест
у
М
.
Преко
четири
сата
смо
путовали
.
У
М
.
свуд
је
затворено
,
и
код
самог
Гајићевог
пријатеља
.
Он
хоће
онде
да
лупа
,
ми
му
не
дамо
;
дође
пред
велики
бирцауз
и
једва
нам
после
по
сата
отворе
.
Ту
преноћимо
.
Гајић
и
Чика
отишли
су
том
пријатељу
да
учине
кратку
визиту
,
па
ће
после
купити
рибе
и
рака
,
па
онда
богзна
куда
ћемо
,
—
ни
сами
не
знамо
.
Сад
сам
сам
,
на
морам
да
их
чекам
.
Страшно
ми
је
дуго
време
.
И
онако
сам
дошао
као
без
главе
,
без
икакве
цели
,
само
из
каприца
.
Кад
наједаред
,
ето
и
њи
’
.
Куд
ћемо
сад
?
Један
’
оће
у
Ј
.
,
други
у
К
,
трећи
у
Ш
.
Сели
смо
на
кола
,
па
смо
се
двапут
кроз
М
.
провезли
,
док
се
сложимо
куда
ћемо
.
Паори
су
гледали
на
нас
,
као
на
какво
чудо
,
што
се
овамо
онамо
возимо
.
Напослетку
Чика
реши
целу
ствар
,
и
то
да
најпре
идемо
у
Ш
.
,
то
је
одавде
три
миље
,
па
да
онде
половину
рибе
код
Гајића
испечемо
и
ручамо
,
па
онда
да
се
ја
и
Чика
у
Ј
.
вратимо
,
а
Гајића
код
куће
оставимо
.
Сложни
смо
и
отпутујемо
у
Ш
.
У
Ш
.
лепо
ручамо
по
реченом
програму
.
После
ручка
изјавимо
да
смо
ради
у
Ј
.
са
рибом
и
рацима
.
Ал
’
је
Гајић
беда
,
па
хоће
и
он
с
нами
у
Ј
.
Шта
ћемо
сад
?
Чика
је
досетљив
,
па
преокрене
да
ми
морамо
најпре
кроз
П
.
проћи
.
Гајић
хоће
до
П
.
да
нас
прати
.
Домаћин
је
,
одбити
га
не
може
,
па
седнемо
и
отпутујемо
у
П
.
Мислили
смо
да
ће
нас
се
сад
манути
.
Ал
’
о
том
ни
разговора
,
допада
му
се
у
нашем
друштву
.
Сад
ја
,
нестрпљив
,
изјавим
да
сам
рад
преко
Б
.
опет
у
К
.
;
бавићу
се
онде
мало
,
па
оданде
идем
у
Ј
.
Гајић
’
оће
свуд
с
нами
да
иде
.
Е
добро
,
да
видимо
докле
ће
то
трајати
.
Опет
седнемо
па
кола
,
па
преко
Б
.
дођемо
с
рибама
и
рацима
у
К
.
Госпођа
страна
у
Ј
.
једнако
чека
на
раке
.
Кад
смо
стигли
у
К
,
већ
је
било
пред
вече
.
Идемо
управо
пред
кућу
госпође
Милеуснићке
.
Кад
унутра
,
а
онде
већ
Писаровић
.
Он
се
нами
чуди
,
ми
њему
,
а
зачудила
се
и
госпођа
и
фрајла
.
Ми
сад
сами
не
знамо
шта
ћемо
сад
.
Ма
шта
започели
свуд
је
с
нами
Гајић
,
као
какав
демон
.
Огледамо
се
,
па
се
сами
себи
смејемо
.
У
тој
забуни
сад
Чика
изиђе
напоље
,
сад
Гајић
,
сад
Писаровић
,
—
све
нешто
шурују
.
Ја
се
донде
у
соби
разговарам
.
Опет
један
по
један
улазе
.
Сад
Чика
прослови
.
»
Молим
,
милостива
,
немојте
се
наћи
увређени
,
ми
сад
из
М
.
долазимо
,
донели
смо
лепе
рибе
и
рака
,
не
би-л’-
сте
тако
добри
били
,
да
их
на
презент
примите
,
па
да
нас
на
вечеру
задржите
?
«
»
Здраге
воље
.
«
»
Скидајте
торбу
с
кола
!
«
Док
длан
о
длан
,
а
кочијаш
донесе
рибе
и
раке
.
Чика
је
давнашњи
познаник
,
па
му
све
добро
стоји
.
И
ја
се
сам
с
тим
мало
утешим
.
И
остали
се
зарадују
.
Позват
буде
и
Мишкић
на
вечеру
.
Да
не
би
досађивали
,
док
се
вечера
спреми
,
извинимо
се
и
молимо
,
да
се
можемо
донде
мало
проћи
.
Допусти
нам
се
.
Ми
изиђемо
и
шетамо
се
до
Мишкићеве
куће
.
Ту
сад
станемо
,
па
се
разговарамо
.
Чекамо
дуго
и
дуго
,
још
нас
на
вечеру
не
зову
.
Чика
каже
,
може
бити
да
они
нас
чекају
.
Гајић
се
понуди
да
иде
да
види
шта
је
то
;
већ
ће
бити
около
једанаест
сати
.
Сад
чекамо
Гајића
,
док
једаред
дође
и
донесе
нам
жалосну
вест
,
да
се
риба
не
може
пећи
,
јер
је
милостивој
нешто
позлило
.
Сви
се
зачудимо
.
Чика
мисли
да
је
Гајић
морао
какав
маневар
произвести
,
па
ће
сад
он
њега
да
изманеврира
.
Чика
ме
зове
на
страну
,
нешто
ми
шушне
,
а
ја
му
одобрим
.
Сад
им
стане
Чика
говорити
:
»
Ја
се
никад
не
би
’
надао
,
да
ћемо
тако
проћи
.
Сад
ја
сам
купио
раке
за
страну
госпођу
,
носили
смо
их
овамо
онамо
,
па
сам
учинио
и
ту
жртву
,
па
све
рескирао
,
и
раке
смо
на
презент
милостивој
дали
,
ал
’
том
кондицијом
,
,
да
нас
задржи
иа
вечери
.
Но
будући
да
она
нами
тако
наједанпут
отказује
,
и
то
на
сокаку
,
то
је
фумигирање
;
зато
налазим
за
нужно
да
и
ми
од
нашег
права
не
отступимо
,
но
да
иштемо
нашу
рибу
и
раке
натраг
.
«
Сви
смо
сложни
,
само
један
Гајић
ћути
,
ал
’
не
противослови
.
Тако
ми
одма
’
пошљемо
онамо
једног
човека
и
поздравимо
милостиву
,
да
је
нама
врло
жао
што
јој
[
је
]
позлило
,
ал
’
да
желимо
нашу
рибу
и
раке
натраг
добити
.
Малочас
,
а
човек
носи
торбу
натраг
с
рибом
и
рацима
.
Ово
је
била
довољна
сатисфакција
,
и
прама
милостиве
,
и
прама
Гајића
,
коме
је
Чика
пребацио
да
нема
такта
,
ал
’
мени
је
најгоре
било
,
јер
сад
тако
изгледа
,
канда
сам
фаше
са
милостивом
,
а
ни
крив
ни
дужан
.
Мени
се
све
чини
да
нас
је
све
Чика
,
као
стари
практикус
,
изманеврирао
.
Мени
је
врло
жао
,
јер
ми
је
та
кућа
у
срцу
остала
,
и
ако
ме
срећа
кад
онамо
нанесе
,
извинићу
се
,
предаћу
се
.
Колико
смо
са
рибом
и
рацима
путовали
!
Из
К
.
у
М
.
,
па
онда
у
Ш
.
,
оданде
опет
у
П
.
,
оданде
опет
у
К
.
,
а
оданде
у
Е
.
Близу
десет
миља
.
Стигнемо
у
Е
.
около
два
сата
после
поноћи
.
Чика
нас
одведе
једном
пријатељу
.
Тај
нам
отвори
врата
и
да
нам
испећи
рибу
.
Ту
смо
управо
већ
фруштуковали
.
Раке
предамо
страној
госпожи
.
Како
сване
,
јавим
Чики
да
сам
рад
отпутовати
и
молим
га
да
ме
мало
отпрати
;
Чика
се
обећа
до
Рунића
ме
пратити
,
јер
сам
онамо
намеран
.
Зафалим
Бранићу
и
опростим
се
;
опростим
се
и
изљубим
са
мојим
Писаровићем
и
Гајићем
,
и
пријатељем
што
сам
му
дао
рибу
испећи
;
дам
и
мог
доброг
Мишкића
поздравити
,
седнем
са
Чиком
иа
кола
и
отпутујем
.
ИX
Из
дугог
времена
разговарамо
се
.
»
Фала
Богу
,
што
смо
се
једанпут
од
ти
’
комедија
опростили
;
сад
нам
је
за
неко
време
доста
.
Како
се
вратим
од
Рунићеви
’
,
одморићу
се
који
дан
,
па
идем
у
С
.
да
просим
девојку
.
«
»
За
кога
?
«
»
За
једног
честитог
момка
.
«
»
Је
л
’
чему
девојка
?
«
»
Фајн
,
па
има
десет
хиљада
.
«
»
Има
л
’
он
штогод
?
«
»
Двапут
толико
.
«
»
Па
ту
се
лако
могу
сложиш-
«
»
На
сигурно
идемо
.
Куд
ја
једанпут
ударим
,
ту
мора
добро
испасти
;
ал
’
и
он
је
честит
,
нема
му
мане
,
јер
ја
се
за
свако
трице
не
заузимам
.
«
»
Па
би
л
’
мени
био
проводаџија
?
«
»
Би
’
,
ал
’
за
тебе
нема
овде
партије
.
Знао
сам
још
пре
да
нашем
програму
неће
ни
једна
одговорити
.
«
»
Па
онда
,
луд
би
’
био
да
се
женим
.
И
овако
ми
не
фали
ништ
’
.
Без
већег
мираза
нека
се
онај
жени
ком
је
и
с
малим
поможено
,
ком
је
жена
нужна
,
да
му
буде
десна
рука
.
«
»
Ретки
су
такови
случајеви
.
Сад
ако
која
иоле
шта
донесе
,
ту
ти
мора
имати
две
слушкиње
,
па
после
дојкињу
.
«
»
Зато
,
после
,
како
прође
неколико
година
,
а
оно
ју
крв
мучи
,
све
с
докторима
и
бабицама
има
посла
.
«
»
Па
онда
,
неће
да
код
куће
веш
перу
,
то
је
гемајн
,
но
даје
се
изван
куће
вешерки
.
«
»
И
то
је
хрђаво
.
«
»
Како
не
!
Те
вешерке
,
то
су
ти
особите
неке
мадаме
.
Не
само
што
кошуље
нестају
,
но
и
сплетке
се
из
куће
у
кућу
доносе
.
Куд
вешерке
долазе
,
ту
ти
нема
више
кућевне
тајне
.
Што
чују
на
једном
месту
,
то
на
другом
искажу
.
Особито
кад
се
госпође
с
њима
упусте
.
Госпође
мисле
да
њима
кажу
,
да
неће
од
њи
’
опет
друго
што
другима
однети
.
Варају
се
.
Вешерке
живе
у
непрекидном
егзамену
.
Оне
добро
живе
са
слушкињама
.
Упусти
се
с
вешеркама
у
познанство
,
па
јој
добро
плати
,
па
ће
ући
у
свију
кућа
тајне
.
Ја
кад
год
хоћу
што
да
докучим
,
само
с
њима
се
упустим
.
Па
онда
госпођа
нек
’
јој
не
попушта
и
не
гледи
кроз
прсте
,
онда
тешко
њој
.
«
»
Имаш
право
,
Чико
.
И
ја
сам
већ
млоге
којекакве
тајне
од
моје
вешерке
чуо
.
Него
ја
опет
не
би
’
се
радовао
да
су
госпође
цео
дан
занимане
,
јер
онда
не
бисмо
се
могли
унтерхалтовати
.
«
»
То
је
истина
;
но
и
не
бој
се
да
ће
тако
скоро
бити
онако
као
што
је
негда
било
.
Нов
нараштај
ће
,
по
нас
,
још
бољи
бити
;
он
ће
тек
од
билдунга
живити
.
Сад
ми
је
тек
жао
што
сам
оматорио
;
сад
ти
тек
завидим
,
кад
будеш
мог
доба
,
како
ћеш
добро
живити
.
Па
хајд
’
,
то
је
све
сад
за
мене
и
тебе
добро
,
ал
’
што
ме
мрзи
тај
нови
кост
.
Откако
су
измислили
тај
врашки
пшорхерт
,
не
можеш
више
добра
јела
јести
.
Још
до
неколико
година
,
па
ће
печење
на
ражњу
у
митологију
спадати
;
неће
нико
веровати
да
се
прасе
на
ражњу
испећи
може
.
Па
ту
су
ти
сад
торте
и
кохови
мегдан
одржали
.
Знам
кад
сам
био
млад
,
па
на
ручку
у
каквој
масној
господарској
кући
,
кад
је
највећа
тракта
,
није
било
више
од
пет
јела
.
Већ
шесто
се
за
луксуз
држало
.
Па
каква
јела
!
Све
ти
сланина
за
вратом
расте
.
А
сад
?
Кад
ручаш
у
каквој
средњој
кући
,
три
дана
имаш
грижу
.
Ти
слаткижи
и
шпархерти
здравље
и
џеп
утамањују
.
Ал
’
код
шпархерта
не
кува
газдарица
,
већ
он
сам
кува
.
Па
како
ти
се
допада
луксус
?
«
»
Ја
волем
нобл
и
елегантно
,
ал
’
не
претерано
,
и
да
сваки
зна
шта
му
пристоји
.
«
»
Јест
,
ал
’
није
тако
.
Кад
сам
био
млад
,
није
свака
носила
шешире
и
свилене
хаљине
.
Сад
носе
све
то
већ
и
штумедле
.
Да
сам
онда
видио
да
каква
штумадла
шешир
носи
,
сам
би
’
јој
га
с
главе
скинуо
.
Сад
не
можеш
разликовати
штумадлу
од
грофице
.
«
»
То
је
равноправност
.
«
»
Лепа
би
то
равноправност
била
,
кад
би
у
хаљинама
штумадла
хтела
да
буде
грофица
.
«
»
Ал
’
,
да
видиш
,
опет
се
то
да
видити
,
па
какве
ко
хаљине
имао
.
Нека
једна
женска
,
која
није
од
већег
ранга
,
обуче
хаљину
од
сто
форинти
,
а
грофица
од
тридесет
,
па
ће
опет
сваки
држати
да
је
грофичина
скупља
.
Сад
који
мене
познаје
,
па
кад
обучем
ма
како
јефтину
,
ал
’
чисту
хаљину
,
мисле
да
је
ауслендерски
штоф
;
а
нека
стане
поред
мене
какав
свакидашњи
,
обичан
човек
,
па
нека
су
му
богзна
како
скупе
хаљине
,
неће
веровати
да
су
скупље
од
моји
’
.
Он
кад
навуче
дијамантски
прстен
,
и
онда
му
се
не
верује
да
је
прави
дијамант
.
«
»
Та
то
и
јесте
малер
,
што
такве
мале
госпође
мисле
да
богзна
какве
даме
шпилују
,
а
овамо
ни
најмање
;
а
муж
хуче
.
Ја
да
сам
велика
дама
,
баш
би
’
јефтине
хаљине
носио
,
па
би
’
опет
више
важио
,
нег
’
те
са
свиленима
.
«
»
Код
нас
ретко
ћеш
видити
и
највећу
даму
у
скупој
хаљини
,
осим
у
великој
паради
.
«
»
Код
нас
и
на
мајалес
иду
у
тешкој
свиленој
хаљини
.
«
»
Фала
богу
кад
им
ја
нисам
супруг
!
«
Тако
смо
се
још
доникле
о
луксузу
разговарали
;
окренемо
други
разговор
.
»
Ал
’
ти
,
Чико
,
баш
добро
живиш
на
пољу
!
«
»
Као
у
рају
.
Видио
си
какву
имам
башту
?
«
»
Видио
сам
,
као
год
енглески
парк
.
«
»
Ал
’
то
је
мој
вкус
!
Ја
сам
све
то
испланирам
,
па
онда
и
сам
радим
као
баштован
,
комоције
ради
.
Ди
год
си
био
у
овој
околини
у
каквој
башти
,
све
је
то
дјело
руку
мојих
.
Како
ти
се
допада
башта
у
Е
.
код
суца
?
«
»
Врло
лепа
!
«
»
И
ту
сам
ја
у
ред
дотерао
.
Сад
се
морам
да
насмејем
шта
ми
је
пало
на
памет
.
Знаш
шта
ми
је
пало
на
памет
?
Кад
сам
регулирао
башту
у
Е
.
код
суца
,
онда
сам
још
велику
браду
носио
;
била
је
седа
.
Комоције
ради
,
не
једанпут
свучем
капут
,
па
узмем
мотику
у
руке
,
па
копам
.
Баш
су
онда
ту
и
робијаши
радили
,
све
сами
паори
.
Кад
су
ме
опазили
да
копам
,
а
овамо
златан
ланац
и
прстен
на
руци
,
почеше
ме
мерити
и
нагађати
шта
сам
,
и
сви
су
једног
мњенија
:
да
сам
робијаш
.
Чујем
и
шта
говоре
:
један
каже
да
сам
ја
тај
што
правим
банке
,
и
сви
верују
.
Пређе
један
старији
к
мени
и
тихо
ми
говори
да
му
кажем
ди
су
ми
сакривене
банке
,
да
ће
их
,
кад
изиђе
,
он
на
себе
узети
,
а
и
мени
неће
ништ
’
фалити
.
Ја
сам
му
обрекао
да
ћу
му
сутрадан
казати
,
па
,
сирома
,
богзна
о
каквом
је
богатству
ону
ноћ
снивао
,
па
како
му
је
морало
тешко
пасти
кад
мене
више
не
виде
.
«
У
разговору
чисто
смо
заборавили
да
смо
већ
у
селу
,
пред
Рунићевом
кућом
.
Уђемо
унутра
,
сви
су
код
куће
.
Зарадоваше
се
.
Комплименти
,
љубљење
.
Јелки
се
очи
од
радости
светлише
.
»
Ви
сте
баш
ретка
срећа
,
господин
Наранџић
!
Откуд
тако
,
откуд
ти
Чико
?
«
—
рече
гостољубивим
тоном
Рунић
.
»
Мало
смо
се
у
околини
провели
.
Сад
је
лепше
на
пољу
,
нег
’
у
вароши
.
«
Пољубимо
се
.
»
Били
смо
на
лустрајзе
,
«
рече
Чика
.
»
Баш
добро
!
Већ
има
пет
дана
откако
никаквог
госта
нисам
имао
.
Хајд
опрашите
се
!
«
Води
нас
у
другу
собу
.
Остаде
сама
Јелка
.
Рунићка
,
тек
што
смо
се
поздравили
,
одма
’
је
отрчала
у
кујну
,
и
до
ручка
нисмо
је
видили
.
Ми
се
донде
прашимо
и
тоалетирамо
.
Чика
се
тако
налицкао
,
канда
ће
кумовати
.
Уђемо
ди
је
Јелка
.
Рунић
је
некуд
отишао
.
»
Јел’-те
,
милостива
,
да
сам
јако
поцрнео
?
«
»
Ништа
то
не
чини
,
изгледате
здраво
интересант
.
«
рече
Јелка
,
бацивши
критичан
поглед
на
мене
.
Чика
је
доиста
поцрнео
и
држи
да
је
интересант
,
ал
’
од
тракте
и
лопотања
нос
му
је
више
виолет
изгледао
него
иначе
.
»
Милостива
,
ја
сам
за
дужност
држао
још
једанпут
моје
подворење
учинити
;
ја
који
дан
одлазим
.
«
»
Зар
сасвим
?
«
»
Сасвим
,
ал
’
не
занавек
,
да
се
не
вратим
.
Ако
тек
не
умрем
,
мислим
да
ћу
се
још
са
већом
надом
до
неко
време
овамо
вратити
,
а
и
донде
задржите
ме
у
спомену
.
«
Јелка
није
могла
на
ове
речи
да
одговори
,
тако
је
била
тронута
.
На
лакат
се
једном
руком
нагла
,
другом
мараму
вуче
из
џепа
,
а
у
очима
јој
суза
засја
.
Почне
очи
брисати
.
Ја
сам
нећу
одма
’
да
је
тешим
,
јер
знам
да
ће
јој
још
теже
пасти
,
а
овако
ће
јој
се
са
сузом
и
боља
избрисати
.
Теши
је
Чика
.
»
Немојте
,
милостива
,
плакати
,
господин
Наранџић
доћи
ће
опет
к
Вами
.
Он
иде
на
своје
добро
;
давно
већ
није
био
код
своје
куће
,
па
мора
мало
и
да
надгледи
,
ал
’
он
Вас
у
срцу
носи
,
уверен
сам
;
а
будите
и
Ви
уверени
,
ја
њега
добро
познајем
,
кажем
Вам
:
сва
на
његовом
срцу
лежите
«
.
Јелка
формално
плаче
,
јеца
.
Једва
смо
је
могли
утешити
,
и
то
Чика
са
своји
’
вицеви
’
,
јер
ја
нисам
могао
гледати
како
плаче
,
особито
у
оваковом
стању
,
у
љубави
.
Чудно
је
то
видити
женску
кад
плаче
,
особито
кад
је
види
онај
у
кога
је
заљубљена
.
Никад
нисам
мислио
да
ћу
код
Јелке
на
толики
ероберунг
наићи
.
Чика
,
да
мало
забашури
плач
,
иште
штамбух
,
да
упишемо
.
»
Милостива
,
дајте
штогод
лепо
да
упишемо
,
и
онако
немате
још
ни
од
мене
никаквог
спомена
.
«
Јелка
погледи
на
мене
,
па
се
кроз
плач
насмеши
,
па
устане
и
из
друге
собе
донесе
један
леп
велики
штамбух
,
метне
га
на
астал
,
па
онда
затим
донесе
перо
и
мастило
,
па
се
опет
у
другу
собу
уклони
.
Даје
нам
времена
да
можемо
компонирати
.
Сад
најпре
почнем
преметати
исписане
листове
.
Било
их
је
свакојаки
’
.
Било
је
такови
листова
,
ди
обожатељ
види
се
да
чезне
за
Јелком
,
ал
’
њено
је
срце
прама
њега
’
ладно
,
па
јадикује
.
Има
ди
је
обожатељ
имао
Јелкино
срце
у
џепу
,
па
се
тек
титра
.
Има
и
такови
’
,
да
их
Јелка
не
би
требала
ни
да
држи
,
тако
су
смешни
.
Има
ди
јој
се
пребацује
неверност
.
На
једном
листу
стајало
је
ово
:
»
Ти
хоћеш
да
те
љубим
;
како
те
могу
љубити
,
кад
си
неверна
.
«
На
другом
:
»
Твоје
лепо
лице
,
твоја
усница
,
твоје
уздисаје
никад
заборавити
нећу
.
«
На
трећем
,
опет
:
»
Ти
си
лептир
,
који
с
једног
цвета
на
други
лети
.
«
Чика
чита
,
па
се
смеши
.
Каже
да
међу
тим
обожатељма
познаје
дикоје
који
су
велики
кујони
.
Узмем
лист
и
перо
,
па
ово
пишем
:
„
Кад
сам
те
први
пут
видио
,
заробила
си
ми
срце
;
но
моје
срце
имало
је
добро
ариште
,
а
то
је
твоје
срце
.
Сад
ме
пушташ
из
тог
аришта
,
ал
’
зато
остајем
твој
роб
.
Они
сати
,
они
дани
,
које
смо
на
крили
Аморови
провели
,
остају
ми
незаборављени
.
Донде
док
нас
судба
опет
не
састави
,
Аморова
стрела
,
која
нас
је
ујазвила
,
нека
почива
код
богиње
Венере
.
М
.
Н
“
.
Чика
је
донде
горе-доле
ходао
и
у
глави
компонирао
.
»
Знаш
,
ја
сам
мало
старији
,
морам
на
краће
.
«
Пише
:
„
Ја
сам
за
тобом
чезнуо
,
ти
си
ме
презирала
,
но
опраштам
ти
,
извињавам
те
,
јер
ме
ниси
презирала
из
злог
срца
,
но
што
сам
мало
старији
;
знам
,
да
сам
млађи
,
друкчије
би
било
.
Чика
Голубовић
с
.
о
.
“
»
Сад
смо
готови
.
Но
,
брудер
,
ти
си
овде
мајсторштук
начинио
,
велики
ероберунг
,
залудио
си
је
.
А
то
није
мала
ствар
.
Да
је
девојка
,
не
би
’
се
чудио
,
јер
девојка
све
лако
верује
,
ал
’
код
овако
практичне
,
као
што
је
Јелка
,
није
шала
;
само
не
знам
хоће
л
’
бити
постојана
?
«
—
рече
тихо
Чика
.
»
Милостива
,
извол’те
,
ми
смо
готови
.
«
Отворимо
врата
,
.
Јелка
уђе
.
Најпре
мој
лист
чита
.
Насмеши
се
,
па
љубезног
спомена
пун
поглед
на
мене
баци
.
Сад
прочита
и
Чикин
лист
.
»
Ђаво
Чика
!
«
—
рекне
,
па
потапше
Чику
по
леђима
.
Чика
канда
се
о
десет
година
подмладио
,
тако
му
је
мило
.
Јелка
однесе
опет
штамбух
,
и
баш
добро
,
јер
ето
долази
Рунић
,
који
није
баш
те
штамбухе
волео
.
»
Ја
сам
се
мало
забавио
;
имао
сам
мало
посла
;
ал
’
се
опет
нисам
задоцнио
,
сад
је
тек
подне
;
идем
да
видим
шта
та
моја
матора
ради
,
је
л
’
већ
ручак
готов
.
Сад
ћу
ја
доћи
.
«
Отиде
у
кујну
Рунић
.
Ову
прилику
употребим
,
па
замолим
Јелку
да
прими
од
мене
мали
презент
у
спомен
,
мој
фотографирани
портре
и
један
прстен
,
на
коме
је
изрезано
:
вера
,
љубав
и
надежда
.
Мило
јој
је
било
,
примила
га
је
.
Она
опет
изнесе
свој
портре
и
преда
ми
.
Кажем
јој
да
сам
тронут
,
па
,
као
у
забуни
,
разглеђујем
се
.
Видим
мало
,
лепо
псетанце
,
прави
енглендер
.
Замолим
Јелку
да
ми
га
поклони
,
јер
ће
ми
остати
спомен
верности
.
Јелка
каже
,
здраге
воље
,
само
са
неком
формом
мора
га
,
од
Рунића
изискати
,
јер
је
псето
његово
,
а
врло
га
радо
има
.
Да
сам
знао
не
би
’
га
ни
искао
,
јер
баш
мале
псе
нерадо
имам
,
ал
’
хтео
сам
да
Јелки
буде
мило
,
да
мисли
да
ћу
остати
веран
,
па
сад
што
сам
молио
,
не
могу
натраг
повући
.
Дође
Рунић
.
Јелка
му
каже
да
би
’
желио
малог
Ламора
имати
.
Ламор
се
звао
.
Рунић
каже
да
га
здраво
воле
,
и
ником
га
не
би
дао
,
само
мени
.
Добио
га
је
од
једног
финанцрешпицијента
.
Ја
га
молим
да
га
задржи
,
кад
је
спомен
,
да
вучем
молбу
натраг
.
Ништ
’
не
помаже
;
макар
да
му
је
жао
,
морам
га
примити
.
Сад
је
већ
Ламор
мој
;
узмем
га
у
руке
и
почнем
га
гладити
.
Носи
се
супа
.
Фришко
метнем
псето
доле
,
идем
напоље
да
руке
оперем
.
Истрчи
за
мном
и
Јелка
,
те
ме
уведе
у
трећу
собу
и
донесе
ми
пешкир
и
лавор
.
Ту
сам
се
последњи
пут
са
госпођом
Јелком
измеђ
’
четири
ока
видио
,
јер
,
док
не
отпутујем
,
нећу
више
ни
минут
бити
сам
с
њоме
.
Ту
сам
је
сад
последњи
пут
стиснуо
за
руку
и
пољубио
.
Опет
су
јој
сузне
очи
.
Хајд
’
да
ручамо
.
Ја
и
Чика
били
смо
доста
наломљени
,
па
нисмо
имали
апетита
.
Ал
’
кад
смо
видили
с
каквим
апетитом
Рунић
једе
,
и
ми
смо
се
одма
’
мало
боље
при’ватили
.
Мора
да
је
Рунић
данас
врло
велику
комоцију
правио
.
Који
нема
апетита
,
волео
би
’
га
овамо
послати
.
При
крају
ручка
спомене
Рунић
како
му
је
жао
да
нема
више
друштва
;
да
је
знао
да
ћемо
доћи
,
већ
би
се
побринуо
.
Ја
сам
се
радовао
што
нема
нас
више
,
јер
сам
ломан
.
Све
се
бојим
да
не
хукну
откуд
год
нотароши
,
јер
онда
нема
пардона
.
Рунић
поче
да
пева
,
ал
’
дере
се
јако
;
Чика
помаже
,
ал
’
крештаво
;
ја
нисам
певац
,
па
нећу
са
којекаквим
певањем
ни
за
један
сат
наклоност
Јелке
,
—
која
би
ме
могла
због
хрђавог
певања
дишгустирати
,
—
да
губим
.
Јелка
неће
да
пева
;
није
јој
до
тога
.
Рунићка
је
промукнута
;
млого
је
викала
на
надничаре
.
Рунић
се
извикао
,
па
сад
започе
разговор
.
»
Дакле
,
Чико
,
добро
си
провео
?
«
»
Страшно
смо
правили
ероберунге
,
ја
и
Наранџић
.
«
»
Па
вар
и
ти
?
«
»
Питај
само
фрајле
и
госпође
,
мал
’
ме
нису
појеле
.
«
»
Благо
њима
!
А
ди
ти
је
Десић
?
Тога
би
’
волео
једаред
видити
.
Имао
сам
најпре
тешко
срце
и
на
твог
господина
и
на
тебе
,
ал
’
после
сам
се
уверио
,
да
је
Десић
свему
крив
,
«
»
Шогоре
,
молим
Вас
,
поштедите
ме
,
јер
нећу
овде
остати
,
ако
будете
о
том
говорили
,
«
рече
Јелка
,
која
није
волела
да
се
о
том
разговор
води
.
»
И
ти
немаш
сад
другог
разговора
,
него
баш
о
том
,
рече
мало
срдито
Рунићка
.
»
Ти
знаш
,
тај
Десић
на
очи
да
ми
више
не
иде
.
Шта
мислиш
,
такве
хунцвутарије
у
мојој
кући
правити
!
«
»
Слатки
шогоре
,
још
једаред
Вас
молим
да
се
тога
манете
;
јер
ако
само
још
једну
реч
о
том
прословите
,
ја
одма
’
ову
собу
остављам
.
Извините
ме
,
господин-Наранџић
!
«
»
Та
није
вредно
о
томе
ништа
спомињати
!
«
Сад
Чика
започне
шалу
и
мало
нешто
забашури
:
ал
’
тек
Јелка
је
већ
вољу
изгубила
,
па
и
Рунићка
.
У
разговору
често
се
паузе
праве
.
Улучим
прилику
да
се
дигнем
на
пут
.
Наздравим
целој
фамилији
на
познанству
и
пријатељству
,
препоручим
се
,
ако
нас
судба
доведе
,
и
за
даље
,
и
сад
изјавим
да
даље
путовати
морам
,
јер
ми
је
хитно
.
Задржавају
ме
још
,
ал
’
ја
не
одустајем
,
а
и
Чика
ме
потпомаже
,
јер
мора
и
он
па
пут
.
Дамо
презати
.
Још
мало
,
па
су
кола
ту
.
Почнем
се
од
сваког
појединце
опраштати
.
Јелка
не
може
да
се
задржи
,
сузе
јој
роне
,
и
тако
жалосно
изгледа
,
да
и
саму
Рунићку
на
сузе
натерује
.
Рунић
смутно
лице
показује
.
Дам
свима
портре
.
Опраштам
се
и
од
Чике
,
јер
ће
он
сад
другим
путем
ићи
.
Жао
ми
је
било
.
Обречем
се
да
ћу
гледати
да
до
једно
по
године
опет
дођем
.
Чики
је
тако
жао
,
да
плаче
.
Чудно
је
видити
старог
човека
кад
плаче
.
Кад
дете
ил
’
млада
женска
плаче
,
особито
ако
је
лепа
,
то
жалосно
изгледа
.
Кад
средњег
доба
човек
плаче
,
не
стоји
му
добро
.
Ал
’
кад
старац
плаче
,
онда
је
баш
смешан
.
Тако
и
Чика
.
,
кад
сам
га
видио
како
плаче
,
какву
физономију
прави
,
ма
да
ми
је
жао
било
,
опет
сам
се
морао
на
ту
фигуру
насмешити
.
Но
,
да
учиним
крај
тој
сцени
,
узмем
ствар
накратко
.
»
Збогом
,
буд’те
здрави
!
«
рекнем
,
изљубим
се
,
па
хитам
напоље
.
Они
сви
за
мном
.
Чика
седне
на
његова
кола
,
а
ја
на
моја
.
Јелка
сузним
очима
меће
ми
Ламора
на
кола
,
па
ми
још
једанпут
стисне
руку
и
загушеним
гласом
:
»
Збогом
!
«
—
рекне
.
Ламора
узмем
у
крило
.
»
Збогом
!
«
»
Збогом
,
збогом
!
Срећан
пут
!
«
Чика
јури
напред
,
ја
за
њим
,
па
он
удари
на
десно
,
а
ја
на
лево
.
Још
се
доникле
руком
поздрављамо
.
Већ
смо
изван
села
.
X
Кад
сам
изван
села
био
,
онда
је
тек
мени
још
теже
било
.
С
којим
сам
од
кратко
доба
у
шали
и
лакрдији
живио
,
па
како
ми
је
жао
раставити
се
!
Те
жалосне
мисли
,
јако
су
ме
обузеле
;
помислим
како
је
у
свету
све
непостојано
,
па
сравњивам
промене
мога
живота
.
Опоменем
се
шта
сам
био
и
шта
сам
сад
.
Био
сам
сирома
’
ђак
,
глад
увек
ненаситима
,
новаца
мало
;
сад
,
фала
богу
,
свашта
доста
.
Ал
’
ди
је
онај
стари
апетит
?
Само
је
једно
било
боље
онда
нег
’
сада
:
то
је
што
сам
био
млад
.
Тојест
,
нисам
још
стар
,
ал
’
нисам
ни
младић
.
Само
кад
би
овако
могло
увек
остати
!
Ал
’
све
дубље
у
године
улазимо
.
Већ
четрдесет
није
далеко
,
скоро
ћу
и
четврти
крст
главом
полупати
.
Како
то
време
пролази
!
Кад
сам
био
младић
као
да
је
прекјуче
било
,
а
сад
хоће
већ
и
девојке
на
удају
да
ме
у
руку
љубе
!
Лепи
изгледи
!
Још
пре
неколико
година
нашао
сам
једну-две
седе
косе
у
глави
,
па
како
сам
се
онда
уплашио
,
па
сам
их
тајно
напоље
вукао
;
а
сад
не
даду
се
већ
напоље
вући
,
толико
их
има
;
па
већ
и
у
бради
се
појављују
.
Сад
наопако
да
седим
у
селу
ил
’
варошици
,
већ
би
био
»
чика
«
,
а
то
још
нисам
рад
.
У
селу
си
матор
момак
ако
имаш
дваест
и
пет
година
,
у
малој
вароши
тридесет
;
у
великој
вароши
си
врло
млад
момак
од
двадесет
и
пет
,
од
тридесет
најбољи
.
Па
већ
нисам
ни
момак
,
но
удовац
,
и
то
ми
десет
година
с
леђа
скида
.
У
великој
вароши
сам
ја
пунонадеждан
млад
удовац
.
За
девојку
од
двадесет
година
нисам
матор
,
а
и
осамнаест
је
близу
двадесет
.
Волим
опет
што
сам
удовац
,
нег
’
да
сам
момак
.
Па
још
да
се
бацим
на
удовице
,
те
би
за
мном
трчале
,
ма
да
су
од
осамнаест
година
.
Ал
’
нећу
о
том
ни
да
се
мислим
.
Падне
ми
на
памет
,
како
сам
са
Чиком
проводно
.
Само
да
није
са
рацима
онако
фушерски
испало
.
Та
Отилија
не
може
да
ми
изиђе
из
главе
.
Две
недеље
ће
ми
се
,
које
у
сну
,
које
на
јави
,
по
срцу
врети
.
А
сирота
Јелка
?
Њој
ћу
се
ја
опет
две
недеље
по
срцу
врсти
,
па
онда
наћи
ће
се
који
други
делија
.
Па
сам
и
са
мушкима
врло
добро
провео
.
Све
искрени
и
ваљани
људи
.
Само
ме
једно
мрзи
:
те
млоге
наздравице
и
силом
чашу
испити
.
Рад
сам
дуго
да
живим
,
а
да
ми
се
руке
не
тресу
.
Кажем
ја
њима
да
на
силу
не
ваља
,
ал
’
они
не
даду
се
ни
осолити
.
Жао
би
ми
било
,
ако
би
до
које
године
којег
од
њи
’
видио
да
му
језик
заплеће
,
а
руком
ил
’
ногом
не
може
да
макне
,
ил
’
пре
времена
да
је
постао
старац
.
Већ
се
међу
њима
налазе
који
ће
скоро
крв
пуштати
.
Ја
нећу
крв
да
пуштам
.
Ове
већма
и
већма
задубим
се
у
мисли
,
кад
наједанпут
ето
ме
у
селу
код
Зоричића
.
У
авлији
чује
се
како
у
соби
џавељају
.
Познао
сам
Бранков
глас
.
Уђем
у
собу
.
Баш
за
фруштуком
седе
Бранко
и
Зоричић
.
»
Добар
дан
!
«
»
Откуд
ти
,
Милане
?
«
—
рече
Бранко
.
»
Из
вилајета
.
Тако
сам
се
провео
,
да
ће
ми
за
месец
дана
доста
бити
.
«
»
Благо
теби
,
кад
тако
можеш
једнако
проводити
!
Мислиш
ли
одавде
још
кудгод
?
Ја
морам
ићи
кући
,
већ
сам
два
дана
ту
,
но
још
се
могу
сат-два
бавити
.
«
»
И
ја
идем
с
тобом
.
«
Зоричић
моли
да
се
до
сутра
бавимо
,
ал
’
ми
не
пристајемо
.
Изиђем
мало
напоље
,
опрашим
се
,
па
опет
уђем
.
Бранко
почне
распитивати
ди
сам
био
и
шта
сам
радио
.
а
ја
му
све
исприповедам
,
од
аз
до
ижице
.
»
Добро
је
кад
ко
такву
нарав
има
.
Живићеш
сто
година
!
«
—
рече
Бранко
.
»
Да
бог
да
!
И
желим
и
хоћу
.
А
ко
стоји
теби
па
путу
?
Не
можеш
ли
,
ил
’
ниси
могао
и
ти
тако
исто
?
«
»
Код
мене
је
сасвим
друго
.
Ти
хоћеш
само
добро
да
живиш
;
и
ја
хоћу
;
ал
’
осим
тога
,
ја
јошт
нешто
хоћу
,
о
чем
ти
ни
поњатија
немаш
.
«
»
Нит
’
хоћу
да
имам
о
другом
поњатија
,
само
о
добром
животу
.
«
»
Хоћу
да
не
будем
тако
саможив
као
ти
.
«
»
Дакле
Бранко
,
ја
сам
шмуциг
.
Такве
комплименте
тек
од
тебе
могу
чути
,
а
цео
свет
каже
:
»
Наранџић
је
шланг
,
елегантан
човек
.
«
Носим
се
као
први
гавалер
,
уживам
свет
и
на
уживање
не
жалим
новац
избацити
;
кад
сам
дигод
у
гостима
,
дам
сваком
слуги
на
вино
.
Је
л
’
то
шмуциг
?
«
»
Ти
сасвим
на
друго
одговараш
.
Што
на
то
дајеш
,
то
се
само
твоје
коже
тиче
;
ти
само
на
твоје
уживање
дајеш
:
у
том
ниси
шмуциг
.
Ал
’
узми
само
:
ти
си
богат
човек
,
ти
би
могао
какав
мали
инштитут
за
сиромашне
ђаке
установити
,
ил
’
неколико
штипендија
давати
,
па
видиш
,
ниси
досад
још
ништа
за
човечаство
учинио
.
«
»
Какав
инштитут
,
какве
штипендије
?
Јесам
ли
ја
био
у
каквом
инштитуту
,
јесам
ли
имао
штипендије
?
А
знаш
како
сам
се
мучио
.
Кад
сам
био
ђак
,
па
ми
се
зими
подере
ђон
,
а
ја
голим
табанима
морам
по
снегу
да
идем
.
Па
видиш
,
све
сам
извојевао
.
Ко
има
главу
као
ја
,
тај
је
као
патка
у
води
,
како
види
свет
,
уме
живити
.
Па
онда
богзна
који
ће
какав
ђак
бити
,
па
колико
њи
’
помру
,
док
до
цели
дођу
.
«
»
Па
нека
само
између
десет
њи
’
један
цели
одговори
,
па
је
добитак
за
људство
;
тај
један
неће
бити
себичан
као
што
си
ти
.
«
»
А
шта
ћемо
са
они
’
девет
?
Видиш
,
Бранко
,
ти
немаш
у
свему
право
.
Кад
би
’
већ
рескирао
,
и
тако
што
хтео
,
а
ја
би
’
сасвим
другу
регулу
завео
,
нег
’
што
се
по
свету
ради
.
Обично
у
свету
даје
се
на
децу
сиромашни
’
родитеља
.
Ако
је
удовица
,
па
има
петоро
деце
,
то
је
већ
довољан
узрок
да
јој
се
једно
дете
за
школовање
узме
.
Ту
се
после
не
пита
:
има
ли
дете
млого
талента
?
Ја
не
би
’
тако
чинио
.
Дао
би
’
дете
чрез
учене
људе
визитирати
,
чрез
докторе
,
психологе
,
физиологе
,
да
виде
какав
је
изглед
од
детета
.
Па
онда
,
распитао
би
’
и
проучио
каквог
су
талента
били
родитељи
,
деда
,
прадеда
:
да
ли
је
та
фамилија
отворена
,
талентирана
,
да
ли
је
био
у
тој
фамилији
какав
особити
човек
.
Јер
налазе
се
читаве
фамилије
,
које
су
изванредно
паметне
,
ил
’
у
чему
том
одликоване
,
а
има
фамилија
,
у
којима
од
деведесетог
шукундеде
са
својим
изванредним
даром
није
нико
у
очи
пао
.
Са
телом
се
и
дух
насљеди
.
Па
би
’
онда
и
саму
главу
детета
егзаменирао
.
Да
имам
право
,
само
да
ти
наведем
један
пример
.
Познавао
сам
једну
циганску
банду
.
Примиста
те
банде
био
је
славан
музикант
;
деце
није
имао
.
Да
би
после
себе
ваљаног
насљедника
оставио
,
који
би
га
у
музики
докучио
,
ил
’
надмашио
,
узме
једно
туђе
сироче
циганско
и
почне
га
учити
.
Ја
сам
то
дете
видио
,
кад
му
је
дванаест
година
било
.
Лице
лепо
,
умиљато
,
коса
гарава
,
вукласта
.
Фрајле
,
кад
су
га
год
видиле
,
гладиле
су
га
.
Попипам
главу
детета
:
остраг
мали
мозак
слабо
развијен
;
тако
исто
и
напред
;
у
форми
никакве
лепе
хармоније
;
на
лицу
ни
једне
маркирате
црте
;
чело
два
прста
узано
.
Почне
свирати
;
средње
свира
,
а
већ
пет
година
како
учи
.
Кажем
примисти
да
од
тог
никад
неће
бита
славан
музикант
;
глава
му
не
показује
снаге
.
После
десет
година
видим
примисту
,
питам
га
за
дете
;
каже
да
га
је
једнако
учио
и
тукао
га
,
само
да
научи
,
ал
’
ништ
’
не
ваља
:
какав
је
био
онда
,
такав
је
и
сада
;
морао
га
је
отерати
.
Ето
видиш
,
Бранко
,
ја
би
’
и
на
то
пазио
.
Па
онда
,
кад
би
’
на
ваљано
дете
наишао
,
па
баш
и
да
није
сиромашно
,
опет
би
’
рескирао
и
давао
да
се
од
њега
особито
што
искреше
.
Па
онда
има
и
друго
што
,
на
што
би
се
могло
дати
.
Узми
само
по
целом
свету
учитеље
,
од
који
’
просвета
народна
зависи
,
па
не
заслуже
ни
толико
колико
један
фијакер
,
а
деца
и
удовице
им
у
сиротињи
цвиле
.
Не
би
л
’
могао
човек
и
на
то
рескирати
?
Па
колико
има
друго
којешта
!
«
»
Ти
си
сад
овде
сијасет
намлео
,
па
опет
и
на
оно
што
за
добро
налазиш
нећеш
да
рескираш
.
«
»
Још
сам
ја
млад
човек
;
ако
без
деце
умрем
,
да
видиш
шта
ћу
учинити
.
«
»
Опет
се
види
да
си
саможив
,
кад
за
живота
нећеш
добра
да
чиниш
.
«
»
Ако
почнем
за
живота
делити
,
то
после
уђе
у
страст
и
сујету
,
па
могу
ја
до
ничега
доћи
.
Док
имам
,
донде
ме
сваки
поштује
,
а
кад
не
узимам
,
онда
хоће
свака
рага
да
се
о
мене
отаре
.
«
»
Ту
баш
лежи
наша
највећа
болест
,
што
за
живота
један
другог
нећемо
да
помажемо
.
Узми
сад
два
комшије
:
један
је
сирома
’
,
има
деце
;
други
је
богат
,
а
има
деце
.
Сирома
’
,
који
има
једну
кућу
и
занат
,
падне
због
хрђави
’
година
у
нужду
велику
,
—
не
може
да
плати
дуг
,
који
износи
половину
вредности
куће
.
Иште
у
зајам
од
богатог
комшије
;
овај
има
доста
наслагани
’
новаца
,
може
се
интабулирати
на
кућу
,
ал
’
не
да
,
већ
исмејава
потребитог
сиромака
.
Овај
не
може
да
добије
нигди
у
зајам
,
па
дође
егзекуција
и
продаду
му
кућу
будзашто
.
Од
дешперата
сирома
’
умре
.
Умре
и
богати
.
Сиромака
један
син
помогне
се
,
купи
очеву
кућу
,
шпекулира
и
обогати
се
.
Богатога
синови
били
су
раскошни
,
осим
једнога
,
који
је
за
све
морао
да
издире
.
Раскошни
сасвим
пропадну
и
распуде
се
;
остане
само
онај
један
добар
.
Остала
му
је
кућа
,
могао
би
се
још
помоћи
,
ал
’
кредитори
на
њега
наваљују
,
хоће
да
му
будзашто
отму
кућу
.
Само
сад
когод
да
му
помогне
,
на
би
се
лепо
извукао
.
Иште
од
свог
богатог
комшије
у
зајам
,
има
се
на
шта
интабулирати
.
Овај
је
у
детињству
чуо
како
им
комшијин
богат
отац
није
хтео
узајмити
,
кућа
има
пропала
,
па
сад
не
да
;
мисли
да
је
то
сатисфакција
покојном
оцу
.
Продаду
кућу
,
и
комшија
се
упропасти
.
Ето
,
тако
то
иде
од
сина
на
унука
,
па
гледимо
како
један
другог
у
пропаст
пушта
,
и
фамилије
се
искорењавају
.
Је
л
’
то
,
добро
?
«
»
Мани
се
,
Бранко
!
Да
нема
,
опет
,
који
пропада
,
не
би
се
никад
онај
који
није
имао
ништа
обогатио
.
Но
нећу
више
о
томе
да
слушам
,
почнимо
друго
што
.
«
Бранко
је
хтео
да
продужи
,
а
и
Зоричић
имао
је
вољу
,
и
сад
је
моје
сад
његово
одобравао
,
ал
’
ја
друго
заведем
.
»
Кажи
ми
,
Бранко
,
шта
је
ново
тамо
у
В
.
откако
сам
отишао
?
«
»
Нема
ништа
;
чекају
тебе
да
их
опет
с
каквим
актом
електризираш
.
«
»
Ти
се
шалиш
,
ал
’
ти
ја
кажем
да
сам
их
и
електризирао
.
Ја
знам
да
ме
млоги
и
оговарају
,
и
пре
су
ме
већ
оговарали
,
ал
’
мене
то
ништ
’
не
тушира
.
Само
да
знам
ко
мене
оговара
,
ил
’
госпођу
Јелку
,
ил
’
ма
коју
даму
,
с
којом
имам
срећу
упознати
се
,
па
да
имам
два
сведока
,
дао
би
’
им
ватре
,
па
ма
ме
колико
коштало
.
Знам
,
и
ти
пакосни
људи
који
ми
завиде
,
да
имају
у
чему
год
два
сведока
,
што
никад
не
могу
имати
,
и
они
би
мени
дали
ватре
,
ал
’
ја
сам
чисто
злато
,
па
ми
не
могу
доскочити
.
Ал
’
има
млого
завидљиви
’
људи
на
свету
!
Зар
ти
мислиш
да
,
теби
твоје
асесорство
не
завиде
?
Те
како
!
«
»
А
шта
да
ми
завиде
?
«
»
То
што
си
цел
твоју
докучио
,
што
си
постао
асесор
.
«
»
Страшно
и
јесте
!
Дакле
,
ти
мислиш
да
сам
са
тим
цел
докучио
?
То
је
само
једно
средство
к
цели
.
Разумеш
ме
?
«
»
Дакле
,
онда
шта
је
твоја
цел
?
«
»
То
никоме
,
ни
теби
,
још
сад
казати
не
могу
.
«
»
Онда
,
ко
би
те
разумео
?
»
И
не
треба
да
ме
разумеш
;
тек
онда
ћеш
ме
разумети
,
кад
цел
докучим
,
ил
’
ме
не
буде
,
ал
’
сад
не
.
Оно
што
желим
да
ми
испадне
за
руком
,
а
ти
би
пљескао
од
радости
;
ако
не
испадне
,
казао
би
да
сам
луд
.
Све
бисте
хтели
да
вам
печени
врапци
у
уста
падају
.
«
»
Дакле
,
ти
да
се
приближиш
тој
твојој
тајној
цели
,
ти
би
си
и
асесорство
на
страну
бацио
?
«
»
Сто
асесорства
!
Знаш
?
«
»
Онда
је
друго
;
онда
се
не
чудим
што
те
оговарају
,
што
кажу
да
си
претеран
човек
,
непостојан
човек
,
ферфушован
човек
;
ал
’
опрости
ми
што
ти
морам
казати
,
јер
сам
чуо
,
да
о
теби
говоре
.
«
»
То
таки
говоре
као
што
си
ти
,
по
којима
свет
за
сто
година
ни
за
један
педаљ
коракнуо
не
би
.
Колико
је
већ
пути
мене
свет
о
земљу
ударао
,
па
се
опет
са
земље
дигнем
.
Дође
каткад
и
мој
дан
,
па
за
тај
један
дан
све
душмане
срушим
.
За
један
дан
више
учиним
,
нег
’
гомила
као
што
си
ти
и
теби
подобни
,
па
онда
од
непријатеља
постану
пријатељи
.
«
»
У
том
имаш
право
,
Бранко
.
То
сам
ја
сам
на
себи
приметио
.
Ја
баш
знам
неколико
њи
’
у
В
.
,
који
ме
оговарају
,
показао
ми
их
Десић
,
па
,
опет
,
кад
чују
како
моје
акције
стоје
,
па
кад
поред
мене
пролазе
,
а
они
ме
љубезњејше
поздрављају
.
Зато
је
врло
добро
кад
се
човек
мало
поткожи
.
Новац
данашњи
свет
управља
.
«
»
Знам
куда
шибаш
!
Знаш
ли
да
би
’
се
и
ја
за
коју
годину
обогатити
могао
,
само
да
ми
је
то
главна
цел
?
У
сваком
сталежу
може
се
човек
обогатити
,
само
ако
за
тим
стоји
:
и
паор
,
и
занатлија
,
и
ма
које
класе
био
,
па
макар
биле
каткад
и
зле
године
,
јер
после
зли
’
година
добре
долазе
.
«
»
Та
ја
то
добро
знам
да
би
си
могао
,
па
зато
се
и
ја
једим
на
тебе
,
што
не
идеш
за
тим
.
Да
видиш
,
кад
би
’
ја
био
као
ти
,
шта
би
’
радио
!
«
»
Човек
који
се
за
већу
какву
идеју
бори
,
тај
не
сме
грамзити
за
новцем
.
Ал
’
бадава
се
о
томе
разговарамо
!
Знам
ја
:
нит
’
ћеш
ти
од
твог
одустати
,
нит
’
ја
од
мога
.
—
Време
је
већ
да
идемо
.
«
Зоричић
усиљава
се
да
Бранка
задржи
:
ал
’
све
забадава
.
»
Сад
,
брате
Зоричићу
,
одлазим
,
и
богзна
када
ћемо
се
видити
,
па
богзна
,
док
те
опет
видим
,
какве
ћемо
промене
доживити
.
Помен’ме
се
,
и
,
ако
ме
никад
не
видиш
,
знај
да
је
Бранко
подлегао
судби
,
коју
је
предвидио
,
но
од
које
се
одвратити
није
дао
.
Збогом
!
«
Зоричићу
су
очи
за
сузу
готове
;
не
може
да
говори
,
једва
може
да
»
Збогом
,
буди
срећан
!
«
—
изрече
.
Премда
се
не
растајем
од
Бранка
,
опет
ми
је
тешко
пало
,
кад
сам
видио
како
изванредно
Зоричић
жали
за
Бранком
.
Нема
више
оклевања
,
опростимо
се
,
седнемо
на
кола
и
отпутујемо
.
Седимо
.
Рад
би
’
се
разговарати
.
Бранко
,
замишљен
,
не
говори
ништа
.
Говорим
,
ал
’
Бранко
ништ
’
не
одговара
.
Имао
је
чудан
обичај
,
да
је
често
тако
расут
,
да
му
можеш
читав
сат
говорити
,
а
нећеш
добити
одговора
:
ћути
,
и
да
га
запиташ
шта
си
говорио
,
не
би
речце
знао
казати
,
тек
би
се
мало
на
то
насмешио
.
И
то
бива
онда
кад
га
,
разговор
не
интересира
;
но
кад
га
интересира
,
пази
на
сваку
реч
.
Добра
нарав
,
и
ја
би
’
волео
тако
да
могу
,
ал
’
ја
морам
да
чујем
и
оно
што
ме
не
интересира
,
па
тек
после
се
једим
.
Сад
се
и
ја
бацим
у
ћутање
.
Да
нас
је
ко
видио
,
мислио
би
да
два
нема
путују
.
Морам
да
задремам
,
и
тако
дремајући
стигнем
у
В
.
Станемо
баш
пред
мојим
хотелом
.
Ја
сиђем
,
а
Бранко
се
одвезе
кући
.
Сад
сам
опет
у
В
.
Одморим
се
,
па
после
подне
у
шетњу
.
Имам
још
доста
времена
.
Тек
до
три
дана
ћемо
отпутовати
.
Шетам
се
по
вароши
.
Нађем
се
са
Десићем
.
Лако
је
било
са
Десићем
састати
се
.
Он
је
приватије
,
има
доста
времена
,
као
и
ја
,
па
иде
,
као
и
ја
,
женски
пол
на
сокаку
очима
стрељати
.
Покаже
ми
све
новине
,
ал
’
не
интересирају
ме
,
јер
морам
отпутовати
.
Наговара
ме
да
останем
бар
још
осам
дана
;
велики
су
,
вели
,
за
мене
изгледи
.
Но
напала
ме
чежња
за
мојим
отачаством
,
као
каквог
Швајцера
.
Шетамо
се
,
