слабогачовека
,
само
да
не
узнемирујем
тебе
лепа
селе
моја
!
...
—
Још
није
он
ни
пола
ових
речи
изговорио
,
а
нежно
девојачко
срце
изли
своја
бурна
осећања
у
још
бурнијем
јецању
.
У
оном
тренутку
заборави
млади
јунак
на
све
муке
и
невоље
што
их
беше
претурио
преко
главе
,
па
осећаше
да
је
најсрећнији
.
Он
обави
своје
руке
око
њена
стаса
,
па
јој
обасу
чиста
уста
најсветијим
пољупцима
.
Како
много
исказује
то
немо
знамење
,
тај
лаки
притисак
,
колико
ли
онај
занос
,
или
оно
бурно
дрхтање
груди
!
...
Пошто
се
мало
сабраше
,
поче
Коча
казивати
своме
злату
колико
је
срећан
што
га
она
није
заборавила
за
тако
дуго
време
,
стаде
јој
казивати
колико
се
он
ње
сећао
у
далекој
туђини
,
причаше
јој
колико
се
пута
слатко
успављивао
сећањем
на
добро
срце
и
на
лепу
душу
њену
.
Лепосава
се
слатко
насмеја
.
—
Бога
та
Кочо
,
где
научи
тако
високо
зборити
?
Ја
ни
шта
не
знам
шта
си
та
то
сад
говорио
!
—
—
Казао
бах
ти
где
сам
научао
,
казао
бих
ти
да
човек
још
страшно
много
више
може
научити
уза
те
,
али
немам
кад
,
јер
ти
и
не
сањаш
како
ми
је
сад
време
скупо
постало
;
за
то
имам
нешто
да
те
питам
.
Ти
знаш
да
ја
живим
само
за
те
и
за
отаџбину
.
Кажи
ми
по
души
које
ти
је
милије
.
Да
ли
да
се
махнем
те
крајине
и
крвљења
с
Турцима
,
па
да
оставим
нека
ми
робују
браћа
,
а
нас
двоје
да
се
узмемо
па
да
живимо
,
или
да
се
најпре
борим
за
слободу
,
па
кад
сваки
буде
срећан
,
онда
и
ми
да
почнемо
срећно
живети
овај
кратки
живот
?
...
Коча
ућута
;
нестаде
му
даха
у
прсима
.
Овај
одговор
решавао
је
срећу
или
несрећу
његовог
целог
осталог
живота
.
Али
га
срце
није
преварило
.
Дична
Српкиња
на
ове
његове
речи
истрже
се
из
његова
загрљаја
па
га
гледаше
дуго
;
али
како
чудан
беше
тај
поглед
.
Па
како
се
на
мах
промени
!
Место
оне
љупкости
што
јој
се
мало
час
лепршала
на
руменим
уснама
и
место
оне
нежности
што
је
грађаше
благим
јагњешцетом
;
просу
јој
се
по
лицу
највећа
збиља
,
а
из
лепих
очију
севну
така
пламена
срдња
,
да
се
на
мах
Коча
покајао
,
што
ју
је
тако
запитао
.
—
Ја
ћу
ти
само
онда
љуба
бити
кад
Србадију
ослободиш
.
—
У
овом
тренутку
изгледаше
као
нека
света
прилика
.
—
А
ако
погинеш
у
том
светом
делу
,
живога
ми
Бога
ја
ћу
те
осветити
!
---
—
И
њена
мека
бела
рука
грчевито
стегну
своју
песницу
као
да
је
у
њој
љути
јатаган
.
Коча
хтеде
издахнути
од
среће
,
па
у
том
заносу
није
могао
да
се
уздржи
,
да
је
на
ново
страсно
не
пригрли
.
Он
је
плаховито
љубљаше
...
У
тај
мах
зачуше
се
кораци
,
и
мало
за
тим
полети
Коча
брату
своме
у
наручје
.
—
Где
си
брате
,
ако
Бога
знаш
—
питаше
Мргуд
претварајући
се
као
да
не
може
да
га
се
нагледа
—
чини
ми
се
од
ових
пет
шест
дана
има
пет
шест
година
како
се
несмо
видели
!
—
па
онда
га
опет
грљаше
.
—
Ти
знаш
где
сам
ја
био
,
а
ако
мало
боље
прогледаш
,
видећеш
да
пре
несам
могао
доћи
!
...
На
ово
се
Мргуд
сневесели
.
Чисто
мислиш
сад
ће
му
грунути
сузе
на
очи
.
—
Знам
Кочо
мој
,
па
зато
ми
и
јест
тако
тешко
да
ми
се
чини
хоћу
свиснути
...
Проклети
гласник
!
Баш
је
сад
требало
да
стигне
да
ни
сахат
с
тобом
не
проведем
...
Али
не
,
не
ћемо
се
више
растајати
,
и
ја
ћу
с
тобом
!
...
—
Шта
је
,
шта
то
има
?
Брже
,
казуј
молим
те
!
—
забрза
нестрпљиво
Коча
.
—
Ништа
,
један
глас
...
Ех
чудна
чуда
!
,
.
.
Сто
јањичара
!
...
—
подсмешљиво
настави
ухода
везирова
употребљавајући
сву
вештину
свога
заната
.
И
доиста
усплахири
се
сиромах
младић
.
—
Ама
шта
је
ако
Бога
знаш
?
—
И
Мргуд
му
смејући
се
исказа
шта
му
је
донео
ухода
,
а
то
је
:
везир
чуо
како
је
Коча
дигао
рају
на
оружје
,
али
он
мисли
да
и
Коча
није
ништа
већ
харамбаша
каке
чете
од
12
друга
,
с
којима
из
планине
излеће
те
узнемирује
Турке
,
за
то
је
оправио
сто
делија
да
га
ухвате
где
га
нађу
.
-
Коча
одмах
ђипи
.
—
То
треба
одмах
уклонити
—
рече
он
опремајући
се
—
јер
ако
пустим
да
се
ови
растркани
и
разбијени
Турци
саставе
с
војском
,
онда
сам
прошао
!
...
Укућани
младога
капетана
препадоше
се
кад
им
каза
да
ће
одмах
да
полази
,
и
кад
чуше
како
једном
момку
заповеди
да
му
опреми
вранца
,
а
друге
оправи
разним
четовођама
са
заповешћу
.
Али
он
беше
постао
тако
речит
,
да
их
је
на
мах
све
утешио
и
задовољио
.
—
А
шта
је
то
Мргуде
шта
се
ти
спремаш
?
—
питаше
Кочо
гледајући
где
му
брат
притеже
опанке
,
и
подмазује
сјајно
оружје
.
—
У
највећу
славу
—
говораше
као
пијан
од
радости
Мргуд
—
хоћу
и
ја
уза
те
да
се
борим
за
свету
слободу
!
—
—
Немој
брате
молим
те
.
Ја
не
смем
оставити
кућу
саму
.
Ми
смо
истина
растурили
и
побили
Турке
,
али
шта
знаш
да
не
ће
кака
ордија
поћи
од
Ниша
овамо
.
Па
онда
ко
ће
да
брани
нашу
стару
мајку
?
Зар
да
је
погазе
бесни
Турци
?
...
Мргуд
се
бајаги
у
себи
борио
.
Није
знао
шта
ће
и
како
ће
,
на
послетку
промуца
:
—
Ох
,
а
зар
ја
да
не
видим
јуначкога
боја
за
слободу
?
А
зар
...
—
Биће
,
биће
брате
и
тога
,
само
ме
сад
послушај
.
Остани
те
чувај
кућу
,
а
Кочо
не
ће
заборавити
Мргуда
свога
!
—
Сад
га
стаде
и
мајка
молити
,
и
стари
Драгомир
,
и
на
послетку
једва
се
приволи
да
остане
.
Сад
се
Коча
опрости
са
свима
,
поседе
виловита
вранца
свога
па
одлети
са
својих
неколико
момака
пут
Мораве
.
Док
стара
мајка
гледаше
за
оном
гомилицом
,
која
све
даље
и
даље
одмицаше
испред
њена
погледа
,
и
док
лепа
Драгомирова
шћерца
устегнувши
слабачко
срце
женско
шапуташе
тихо
молитве
за
срећу
свога
вереника
,
Мргуд
стајаше
на
страни
,
па
гледајући
и
он
онамо
куда
оде
дични
јунак
,
гунђаше
полако
с
пакленим
смехом
на
уснама
:
-
—
Похитај
,
похитај
мало
сури
орле
,
дивна
те
замка
чека
!
...
Тамо
је
мој
драги
Мирко
...
Скоро
ће
ти
се
котрљати
та
охола
глава
под
везировим
ногама
,
па
ми
не
ћеш
више
горчити
живота
!
...
Потоњи
сунчани
зраци
блистаху
се
по
врховима
Јастрепца
,
на
коме
се
још
мало
снега
бељаше
,
као
што
одсјајкује
оружје
Кочиних
чета
што
се
31
.
Марта
1788
искупише
код
чардака
Карауле
.
Не
беше
у
тим
четама
много
људи
,
ал
’
беше
доста
јунака
.
Не
беше
сјајне
опреме
,
али
је
Коча
имао
четири
стотине
лавова
,
с
којима
би
слободно
на
хиљаде
јуришио
.
У
свачијем
срцу
пламћаху
речи
:
Лепше
је
јуначки
у
слободи
умрети
но
у
робовању
живети
!
Букћаше
жарка
жудња
за
бојем
крвавим
,
у
коме
ће
пролити
своју
крвцу
да
из
ње
никне
његовој
деци
дивна
слобода
.
—
Капетане
—
говораше
нека
јуначина
оштра
погледа
а
дугих
страшних
бркова
кад
стиже
Коча
у
средину
својих
витезова
—
за
што
да
ми
овде
чекамо
Турке
,
хајдемо
им
у
сретање
.
Ама
не
знаш
како
сам
их
се
ужелео
.
Баш
бих
рад
био
,
да
се
час
пре
за
здравље
питамо
!
...
Коча
се
насмеја
.
—
Богме
рођаче
,
заман
си
се
толико
ражљутио
.
А
и
немаш
коме
ићи
у
сретање
;
знам
да
ћеш
пониско
брке
обесити
само
док
ти
кажем
колика
је
сила
у
Турака
.
—
А
колика
је
капетане
?
—
запита
на
један
пут
више
гласова
.
—
Нема
их
више
од
стотине
!
.
,
.
—
Аох
тужан
!
—
уздахну
она
јуначина
—
па
то
нема
ни
колико
ја
сам
да
се
разиграм
.
Али
Коча
није
имао
времена
за
шалу
.
Тек
што
се
мало
од
тога
одморио
,
одмах
опет
поседе
вранца
,
па
собом
разгледа
сву
околину
;
брзо
намести
страже
,
уреди
све
што
је
требало
,
па
онда
се
упути
једној
гомили
у
којој
гуслар
дивном
песмом
о
јунаштву
и
бојевима
само
већма
распаљиваше
срца
,
која
и
онако
беху
у
пламену
.
На
један
пут
стаде
Коча
.
Из
далека
се
чула
као
нека
грмљавина
.
Погледа
у
небо
,
ал
’
оно
беше
лепо
и
тихо
,
никака
облачка
неси
опазити
могао
.
—
Дакле
то
на
земљи
негде
грми
!
—
помисли
он
прилегнувши
к
земљи
наслони
ухо
да
боље
чује
.
И
доиста
то
беше
топот
од
више
стотина
коња
.
Капетан
брзо
скочи
:
—
Бог
и
душа
хоће
нас
ухватити
у
клопку
.
Ухода
слагао
...
Ово
је
сам
коњаник
,
а
за
цело
има
их
преко
пет
стотина
!
...
па
онда
одмах
похита
те
сазва
све
своје
људе
,
да
им
каже
како
се
приближује
непријатељ
.
На
свачијем
лицу
засја
се
нека
бесна
радост
.
—
Али
је
непријатељ
много
већи
но
што
смо
ми
мислили
!
...
И
сад
Кочо
добро
упре
свој
орловски
поглед
у
лица
својим
друговима
:
—
Дајте
да
се
ми
повучемо
испред
њих
док
сазовемо
наше
људе
,
па
нека
Турака
,
нек
иду
к
Јагодини
;
ми
ћемо
их
после
свакако
разбити
!
...
Срчани
борци
за
слободу
увређени
овим
речима
стадоше
гунђати
међу
собом
,
док
сви
у
глас
кликнуше
:
—
Нека
су
сви
Турци
што
их
год
има
по
свету
у
тој
ордији
,
нека
су
с
њима
и
сви
џинови
,
не
ћемо
испред
њих
бегати
!
—
—
Па
ми
кад
смо
с
тобом
пошли
капетане
,
ми
више
никада
не
помишљамо
да
се
кући
вратимо
!
—
—
Не
бој
се
капетане
,
ми
знамо
е
ти
хоћеш
да
нас
кушаш
,
али
видећеш
с
какима
си
почео
бити
жесток
бој
за
слободу
!
...
Још
кад
угледаше
јунаци
како
им
вођа
обасипаше
срећом
ове
речи
,
кад
видеше
како
захвално
диже
очи
своје
к
небу
,
захваљујући
му
за
толику
срећу
,
онда
сви
опет
повикаше
да
су
се
дуго
орила
широка
моравска
поља
:
—
У
бој
капетане
,
у
бој
узданицо
наша
!
—
Младоме
вођу
заигра
срце
од
радости
кад
виде
како
му
је
војска
храбра
,
и
баш
хтеде
да
јој
неколико
речи
каже
,
али
већ
угледа
друмом
један
страшно
црн
облак
,
који
све
већи
и
већи
постајаше
,
и
из
кога
час
по
час
севаше
муња
,
баш
као
с
каког
јатагана
или
са
сребрног
такума
на
пушкама
.
—
Брже
,
у
заседу
јунаци
!
...
И
у
тренутку
као
неком
враџбином
изврши
се
његова
заповест
.
По
пољу
за
час
беху
погашене
многе
ватре
,
око
којих
је
мало
час
седела
храбра
чета
.
И
док
се
Кочо
осврнуо
сви
беху
у
заседе
попадали
,
и
сваки
гледаше
уњ
чекајући
заповести
.
—
Кад
чујете
моју
пушку
,
онда
удрите
из
пушака
,
али
не
дангубите
много
,
већ
за
јатаган
.
Издавши
још
неке
заповести
,
изабра
и
вођ
себи
место
,
и
онда
све
се
утиша
.
Ништа
се
не
чујаше
осим
топота
турских
коња
,
и
звецкања
сребрног
такума
на
њима
,
које
се
све
јасније
чујаше
.
Како
беше
срцу
Кочину
кад
се
Турци
толико
приближише
да
их
је
наспрам
јасне
месечине
разговетно
могао
видети
!
Пред
собом
је
гледао
како
се
низ
брежуљак
спушта
непрегледна
множина
добро
опремљене
коњице
.
На
сваком
је
богато
рухо
и
оружје
,
а
сваки
је
бесан
као
што
само
Турчин
бити
може
.
Али
то
је
баш
и
хтео
Коча
,
јер
му
војска
и
онако
беше
и
гола
и
боса
,
и
у
кога
има
пушка
,
нема
јатаган
,
или
ако
има
мале
а
он
дуге
нема
.
А
што
онако
бесно
јуре
још
бешње
коње
,
то
је
њему
опет
милије
,
јер
барем
се
не
ће
тући
с
бабама
.
Тек
што
се
толико
приближише
да
се
могаху
разговетно
чути
песме
њине
,
цакну
ороз
на
капетановој
брешци
,
и
у
тај
мах
цакнуше
још
четири
стотине
.
—
Слобода
!
—
јекну
из
Кочине
пушке
,
пошто
већина
турске
силе
уђе
у
заседу
,
а
одјекну
јој
цела
дружина
тако
сложно
да
је
земља
задрхтала
,
а
камо
ли
Турци
,
који
ни
у
сну
не
сањаху
да
их
ту
раја
чека
,
јер
они
мнидијаху
да
се
хајдуци
из
својих
гора
не
смеју
маћи
.
Ја
мој
Боже
страхоте
што
настаде
!
Стоји
цика
коња
и
пушака
,
стоји
вриска
јунака
да
човеку
уши
оглухну
.
Па
како
се
чудно
мешаху
јауци
рањеника
,
који
од
првих
пушака
падоше
те
их
уплашени
коњи
газише
и
разносише
по
крвавом
разбојишту
са
звеком
љута
оружја
,
које
тако
чудно
одсјајкиваше
спрам
месеца
!
...
Док
поплашени
Турци
толико
к
себи
дођоше
да
и
они
потргну
оружје
те
да
помисле
на
обрану
,
дотле
хајдуци
опалише
три
пута
из
пушака
,
па
с
јатаганима
јурнуше
у
средину
ордије
,
раздвојише
је
као
муњом
,
па
онда
стадоше
сећи
што
им
је
год
до
руке
дошло
.
Да
страшне
забуне
што
се
учини
међу
Турцима
од
овог
силног
ненадног
ударца
!
Један
другог
не
познајући
сами
су
се
секли
и
убијали
.
Капетан
српски
беше
свуда
где
је
највећа
невоља
била
,
где
су
најжешће
праскале
пушке
,
и
најстрашније
се
кршили
јатагани
.
Пред
њим
бежаху
Турци
безобзирце
,
јер
у
њега
беше
страшна
десница
...
Али
није
чудо
,
Коча
је
за
таке
часе
и
чувао
живот
свој
.
Његов
бистри
ум
у
тренутку
је
видео
колико
је
важна
зањ
ова
битка
,
знао
је
да
ће
све
пропасти
ако
ову
битку
изгуби
,
а
напротив
да
ће
се
његов
устанак
са
свим
друкче
обрнути
кад
се
чује
да
је
он
са
четири
стотине
својих
момака
разбио
војску
везирову
...
Све
је
он
то
у
тренутку
прегледао
,
па
за
то
је
хтео
или
да
победи
или
да
погине
.
Он
се
борио
као
лав
,
али
и
његови
момци
беху
достојни
њега
.
-
Пре
него
што
је
зора
засвитила
,
умукну
грмљава
од
пушака
што
но
се
часком
утиша
па
онда
опет
забруји
да
ти
се
чини
пролама
се
и
небо
и
земља
,
—
утиша
се
све
...
Пре
него
што
је
зарудело
небо
на
истоку
од
страшне
хиљаде
најљућега
коњаника
и
две
стотине
најбољега
пешца
из
везирове
војске
,
једва
их
је
толико
утекло
колико
да
јаве
како
их
је
Кочо
дочекао
са
својих
четири
стотине
рајетина
.
А
кад
се
сунце
родило
,
креташе
се
од
чардака
карауле
једна
чета
јунака
,
креташе
се
у
највеселијем
певању
к
дичној
кући
свога
вођа
,
к
Пањевцу
.
Али
како
се
од
синоћ
променила
храбра
чета
!
Ту
све
само
злато
и
кадива
,
све
помамни
хати
и
сексане
;
на
свачијим
прсима
сјају
злаћане
токе
,
а
за
свиленим
појасима
блистају
се
неком
четири
а
неком
и
по
шест
малих
пушака
све
у
чистој
срми
.
Иза
целе
чете
пружио
се
дуги
ред
кола
,
на
којима
беше
љута
везирова
џебана
,
и
остало
благо
што
беху
Турци
понели
у
Јагодину
.
XИИИ
.
После
оног
растанка
с
Перизом
,
бејаше
Фејзија
као
луд
.
Ништа
му
више
не
беше
мило
,
ни
чему
се
више
није
радовао
,
па
и
најпрече
своје
послове
занемари
.
Војска
му
се
поквари
и
разузда
,
па
заборавивши
за
какав
се
свети
посао
скупила
одаде
се
раскалашном
и
распусном
животу
,
а
остави
своје
сјајно
оружје
да
рђа
.
Турци
што
их
снажна
крџалинска
десница
разби
и
растера
,
једва
дочекаше
ове
гласе
па
се
брже
боље
скупише
у
чете
,
брзо
почеше
на
један
мах
нападати
на
више
села
и
варошица
,
које
без
икаке
велике
муке
отимаху
од
пијаних
и
распуштених
стража
Фејзијиних
.
Страх
овлада
целим
народом
да
опет
не
настане
црно
робовање
,
само
Фејзија
ништа
не
знађаше
,
ништа
не
чујаше
,
нити
је
хтео
икаке
гласе
да
чује
.
Он
је
само
седео
у
Филибету
,
јер
се
није
могао
растати
од
места
у
ком
је
први
пут
осетио
божанствену
милину
што
је
кажу
миловање
,
у
ком
је
она
дивна
јасминова
башта
,
у
којој
је
свака
травчица
њему
тако
мила
била
,
у
којој
му
је
сваки
цветак
,
сваки
шљунак
по
стазицама
тако
драг
био
,
јер
га
то
све
сећаше
на
лепу
везирову
шћерцу
.
.
Он
је
само
седео
жубрећи
своје
нарђиле
и
сањајући
оне
чудне
фантастичне
сне
што
их
тако
милују
сви
источњаци
,
не
знајући
да
му
се
народ
опет
у
турске
ланце
окива
...
Покадкад
би
побеснео
од
силног
осећања
што
хтеде
да
га
угуши
,
па
би
скочио
да
с
чивије
дохвати
шаркију
,
те
да
излије
своју
бољу
у
песми
.
И
онда
,
у
тим
тренутцима
да
су
напали
Турци
и
на
само
Филибе
,
он
не
би
осетио
,
толико
занесен
и
опијен
беше
.
Једно
јутро
нагло
уђе
у
Фејзијину
собу
један
крџалија
.
Иа
њему
беше
богато
рухо
,
сјајно
као
сунце
,
ал
’
јуначко
лице
беше
му
тамно
као
небо
у
најмрачније
ноћи
;
из
очију
му
се
видело
да
је
веома
срдит
.
Пошто
је
подуже
стајао
и
ћутећи
гледао
свога
храброг
вођа
где
се
игра
с
димовима
од
нарђилета
,
као
да
се
не
може
да
начуди
да
ли
је
то
доиста
онај
јунак
,
који
толика
чуда
почини
,
приђе
му
па
рече
:
—
Господару
,
опрости
што
те
узнемирих
,
невоља
ме
гони
!
...
Фејзија
диже
полако
главу
,
погледа
га
па
онда
тихо
рече
показујући
му
руком
сиџаде
до
себе
:
—
Витез
Шахин
свагда
ми
је
добро
дошао
.
Које
добро
?
—
—
Зло
је
Фејзијо
да
не
може
горе
бити
.
Ми
седимо
овде
те
жубримо
,
а
Турци
нам
поплавише
земљу
.
Народ
пишти
од
невоље
а
ми
без
бриге
срчемо
каву
у
Филибету
.
—
Фејзија
ћутећи
махаше
главом
.
—
За
што
ћутиш
,
кажи
ми
.
Та
кажи
ми
братства
ти
,
шта
се
учини
од
тебе
за
овако
кратко
време
?
—
—
Ти
све
знаш
!
—
беше
тих
одговор
.
—
Знам
—
повика
Шахин
горко
—
ох
камо
срећа
да
не
знам
ту
бруку
.
Проклета
девојка
.
Она
учини
те
моја
отаџбина
изгуби
узданицу
своју
,
изгуби
све
што
је
имала
.
—
Шахине
—
кораше
га
младић
—
ти
је
неси
видео
,
ти
не
знаш
шта
је
лепа
Периза
!
...
—
Та
нека
је
лепша
од
најдивније
хурије
,
нека
је
сјајнија
од
сунца
,
нека
је
умиљатија
од
зоре
,
опет
не
би
требало
да
слаба
жена
начини
од
највећег
јунака
најхуђу
кукавицу
.
Крџалија
гледаше
неколико
тренутака
укочено
свога
друга
.
—
Да
ми
је
ко
други
ту
реч
казао
,
на
мах
бих
му
пројурио
тане
кроз
главу
,
али
теби
праштам
,
јер
ни
сам
не
знаш
шта
збориш
.
—
Па
кад
ти
се
толико
допала
,
кад
ти
је
њена
лепота
толико
памет
занела
,
што
је
не
узе
,
што
је
не
оте
од
оца
кад
ти
у
рукама
беху
?
—
—
Није
она
хтела
,
а
што
моја
Перизе
не
ће
,
то
ја
не
смем
помислити
!
—
одговори
Фејзија
.
—
Дакле
ти
си
роб
слабе
жене
?
шкргутну
зубима
срчани
Крџалија
немогући
да
разуме
ту
страшну
промену
,
која
се
учини
од
његова
господара
.
Фејзија
се
само
лако
осмехну
.
—
Не
знаш
шта
може
учинити
срце
човечије
!
...
—
Имаш
право
—
загрме
на
то
Шахин
,
кад
сам
могао
веровати
твојој
заклетви
што
нам
је
даде
,
у
светој
пећини
од
Крџе
.
Ох
,
јадна
домовино
!
...
И
јуначка
глава
притиснута
вељим
јадом
клону
на
прси
,
али
се
брзо
трже
:
—
Али
ја
несам
кукавица
,
већ
јунак
,
који
кад
заплаче
а
он
плаче
крвавим
сузама
,
-врелом
крвљу
од
срдашца
.
—
И
сад
скочи
са
сиџадета
па
с
презрењем
гледајући
на
Фејзију
повиче
:
С
Богом
најхуђа
слаботињо
,
да
Бог
да
те
више
никад
очи
моје
не
пожелеле
,
а
сам
ће
ти
Бог
платити
што
си
тако
кукавички
заклетву
погазио
!
—
И
пође
к
вратима
.
Али
сад
на
један
пут
скочи
Фејзија
.
Потрча
за
њим
те
га
заустави
:
—
Шахине
,
поносе
мој
!
Хоћеш
ли
,
можеш
ли
ми
опростити
?
...
Шахин
не
знађаше
шта
да
мисли
.
Видео
је
да
га
страшно
потресоше
његове
речи
,
али
га
још
беше
страх
да
верује
,
да
је
опет
добно
свог
драгог
вођа
,
да
је
повратио
из
мртвих
јунака
над
јунацима
.
—
Шта
велиш
?
...
муцаше
он
не
знајући
шта
ће
од
забуне
да
говори
.
—
Погрешио
сам
пријатељу
,
али
опрости
,
тако
ми
Бога
дивно
ћу
покајати
велики
грех
свој
.
—
Шахин
рашири
руке
,
па
дршћућа
пође
к
њему
:
—
Да
л
’
доиста
добро
чујем
?
...
Ти
си
опет
мој
,
круно
моја
сјајна
?
Ти
си
опет
страшило
душманима
нашим
...
Ох
!
...
Фејзија
не
рече
ни
речи
већ
жарко
пригрли
човека
што
га
избави
од
пропасти
.
Па
пошто
се
у
том
светом
загрљају
очистио
од
кукавичког
дремежа
и
мртвила
,
трже
своју
оштру
ђорду
па
цикну
као
гуја
:
—
Заборавићу
је
,
тако
ми
Бога
!
—
Али
као
да
се
уплаши
сам
од
својих
речи
,
сети
се
оне
дивне
месечине
,
сети
се
оног
љубљења
и
заклињања
,
па
још
једном
прошапће
:
заборавити
...
Шахин
чисто
не
дисаше
,
али
на
скоро
му
се
поврати
душа
кад
зачу
како
је
крџалија
и
додаде
:
—
Заборавићу
је
бар
док
не
свршим
свети
посао
свој
!
...
Као
што
је
сунашце
сто
пута
лепше
и
сјајније
после
плахе
кише
,
тако
и
Фејзија
сину
кад
на
ново
скочи
на
помамна
хата
свога
па
полете
са
својим
одабраним
витезовима
-
Као
громом
згођени
пренуше
Турци
и
по
други
пут
од
самог
гласа
да
се
опет
појавио
Кара-Фејзија
...
За
неколико
дана
беше
цела
арбанаска
земља
чиста
од
зулумћара
.
—
У
непрестаним
бојевима
и
пословима
мало
по
мало
заборављаше
млади
Арбанасин
лепу
Перизу
,
или
ако
и
не
заборављаше
са
свим
,
а
оно
кад
је
се
сети
,
не
спопадаше
га
беснило
,
већ
је
се
сећаше
слатко
,
с
тихом
жудњом
.
А
има
ли
лепшег
и
слађег
уживања
од
тихе
жудње
?
Али
и
то
је
ретко
било
,
јер
имађаше
толико
посла
,
да
се
врло
мало
одмарао
па
тако
врло
ретко
мислио
на
злато
своје
.
Пошто
је
све
уредио
и
поправио
што
беше
својом
кривицом
учинио
,
онда
Фејзија
намисли
да
крунише
своје
дело
,
да
заузме
Једрене
...
Његова
војска
,
која
сад
беше
много
пута
већа
но
што
је
била
у
почетку
,
била
је
храбра
као
и
вођ
,
а
само
једва
чекаше
љута
боја
што
је
жеднела
за
врелом
крвничком
крвцом
.
-
Све
је
то
знао
Кара-
Фејзија
,
а
знао
је
да
турска
посада
у
Једренету
није
Бог
зна
како
велика
,
па
за
то
ни
најмање
дангубити
није
хтео
,
већ
заповеди
својој
војсци
да
се
спрема
...
Али
није
требало
никаког
спремања
,
јер
они
су
свагда
спремни
били
,
па
само
нестрпљиво
чекаху
да
их
витешки
вођ
поведе
на
душмана
.
На
послетку
ударише
свирке
и
бубњеви
,
крену
се
храбра
арбанаска
војска
као
јато
соколова
што
полети
за
сурим
орлом
.
Фејзија
се
нигде
није
одмарао
у
таким
приликама
.
Он
је
са
својом
војском
као
бесан
и
дан
и
ноћ
јурио
,
и
трећа
зора
угледа
га
под
стенама
поноситог
Једренета
.
Кака
осећања
не
обузеше
срце
младом
јунаку
кад
с
једног
брежуљка
први
пут
угледа
варош
на
коју
је
пошао
.
Кроз
ружичаст
вео
,
којим
зора
обмотава
свет
,
угледа
велику
лепу
варош
како
се
полако
буди
.
—-
Она
беше
опасана
јаким
зидовима
,
који
из
далека
изгледаху
као
неки
бео
појас
од
свиле
,
а
небројене
злаћене
јабуке
на
силним
мунарама
изгледаху
као
разасуто
драго
камење
.
Па
како
величанствено
изгледаху
оне
куле
,
на
којима
су
се
лепршале
заставе
!
Гледајући
тако
Фејзија
како
је
лепо
Једрене
,
на
један
пут
се
трже
од
неке
чудне
мисли
.
Та
богата
варош
—
мнидијаше
он
у
себи
—
до
неколико
сахата
биће
моја
,
до
неколико
тренутака
лепршаће
се
на
поноситим
оним
кулама
моја
застава
.
А
кад
већ
једном
будем
у
Једренету
,
онда
—
дршћи
Стамболе
!
Узалуд
се
толико
копечиш
,
ова
ће
ти
рука
побити
рогове
.
Арбанаска
ће
те
нога
згазити
да
видиш
како
је
тешко
робовање
!
...
-
Ово
беху
таке
лепе
мисли
,
њихова
сјајност
толико
занесе
сујетног
јунака
да
се
ни
сећао
није
како
у
тој
вароши
живи
његова
драга
,
да
није
чекао
ни
да
му
се
одмори
војска
,
већ
заповеда
да
се
јуриши
.
Нема
на
далеко
храбрости
,
којом
Арбанаси
јуришише
на
Једрене
;
ал
’
их
посада
храбро
одбијаше
.
Па
још
кад
стадоше
рикати
страшна
топовска
зрна
с
бедема
и
кула
,
помислио
би
да
се
свет
ломи
и
руши
.
Бој
је
жесток
био
,
а
и
трајао
је
много
дуже
но
што
се
бојак
бије
,
али
срећа
никад
није
верна
.
Фејзија
беше
одбијен
...
А
шта
је
радила
лепа
Периза
после
оног
растанка
с
дичним
Фејзијом
?
Еда
ли
њој
беше
лакше
сносити
вељу
тугу
?
Она
је
са
својим
оцем
отишла
у
Једрене
,
где
је
дочекаше
толике
рођаке
и
пријатељице
,
толика
весеља
и
теферичи
;
али
Периза
није
више
ни
за
што
марила
.
Пред
оцем
морала
се
претварати
да
је
весела
,
морала
је
да
му
пева
и
да
га
разговара
,
да
му
не
би
својом
тугом
увећала
јаде
рад
срамоте
која
нањ
паде
;
али
како
би
јој
отац
отишао
из
двора
,
намах
би
отишла
у
башту
под
један
мио
хладак
,
па
би
пустила
сузама
на
вољу
,
пустила
срце
да
себи
бурним
јецањем
одлане
.
Ох
,
како
је
тешко
било
том
нежном
девојачком
срцу
!
Више
пута
,
кад
је
мало
хладније
размислила
да
ће
је
та
прекомерна
туга
убити
,
хтеде
да
заборави
Фејзију
,
или
бар
да
не
лудује
толико
за
њим
.
Али
кад
се
само
сетила
оног
тренутка
кад
јој
је
онако
племенито
поклонио
живот
оца
њеног
,
па
још
кад
би
помислила
на
ону
ноћ
у
јасминовој
башти
,
онда
би
јој
се
опет
лепи
обрашчићи
зажарили
као
ватра
,
онда
би
јој
утишане
груди
опет
бурно
отскакивале
а
срце
куцаше
тако
страшио
,
као
што
какав
очајник
снажно
дрма
тамничне
прозоре
жудећи
за
само
једним
дахом
у
дивној
слободи
...
Тако
је
проводила
дане
лепа
ћерка
филипског
везира
.
Иа
један
пут
допадоше
у
Једрене
црни
гласи
.
Крџалије
,
страшне
крџалије
,
пред
којима
је
Кара-
Фејзија
,
хите
к
Једренету
.
На
мах
се
преокрену
све
по
вароши
,
на
све
стране
врева
и
звека
оружја
,
на
све
стране
журба
,
а
кад
с
бедема
угледаше
крџалије
где
су
полегли
по
својим
малим
коњима
па
подигли
читав
облак
од
праха
,
онда
настаде
мртва
тишина
.
Све
што
могаше
носити
оружје
,
оде
на
бедеме
,
а
женскиње
остаде
с
нејаком
децом
да
се
Богу
моли
.
И
Периза
је
у
свом
серају
пала
на
колена
,
склопила
беле
руке
,
а
нежна
лепа
глава
клону
јој
на
груди
,
па
се
тако
Богу
молила
.
Али
шта
га
је
молила
?
Да
ли
да
сатре
крвнике
?
Ох
међу
њима
је
њен
живот
,
њена
душа
,
међу
тим
крвницима
њен
је
Фејзија
...
Да
ли
да
сатре
војску
једренску
,
па
да
се
час
пре
загрли
са
златом
својим
?
Ох
тој
војсци
је
вођ
њен
отац
,
њен
стари
,
несрећни
,
осрамоћени
отац
...
А
кад
се
поче
врели
бојак
,
кад
загрокташе
пушке
,
и
јекнуше
с
града
лубарде
,
кад
се
стаде
разлегати
узвикивање
обојих
бораца
,
помешано
са
јауком
и
писком
рањеника
,
онда
се
лепа
Периза
не
могаше
уздржати
,
већ
полете
из
двора
хотећи
тамо
где
беше
најжешћи
бој
;
али
она
није
знала
да
је
отац
утростручио
стражу
око
двора
,
у
коме
му
беше
јединче
.
Она
хтеде
да
се
пробије
и
кроз
те
силне
страже
,
јер
он
хтеде
да
свисне
не
знајући
да
ли
су
јој
у
животу
још
два
мила
блага
;
али
слабачка
је
женска
рука
,
и
она
се
морала
вратити
у
двор
...
Сврши
се
жестоки
бој
.
Сталожи
се
она
страшна
журба
,
и
само
се
чуо
топот
од
много
коња
,
који
све
слабији
постајаше
док
се
на
послетку
са
свим
изгуби
.
Периза
сеђаше
у
својој
соби
непомично
.
Па
како
бејаше
покрила
лице
рукама
,
није
их
хтела
однимити
,
јер
није
смела
.
Она
дрхташе
сва
као
прут
.
Стрепила
је
од
сваког
шушња
,
јер
не
знађаше
шта
ће
јој
донети
,
каку
ли
јој
рану
задати
срцу
,
које
и
онако
сувише
измучено
беше
.
На
један
пут
трже
је
из
тог
необичног
стања
страшна
дова
—
нема
сумње
,
Мусломани
победише
...
Али
отац
?
...
Фејзија
?
...
—
Ћери
!
—
повика
јој
мио
глас
—
Перизо
моја
,
је
си
ли
још
жива
?
—
Она
му
дршћући
и
јецајући
полети
у
наручје
:
—
Ох
...
Бабо
!
...
Добро
дошао
!
...
—
хтеде
још
нешто
да
га
пита
,
али
је
речи
издадоше
.
—
Ти
дршћеш
злато
моје
?
А
за
што
?
...
Периза
се
сабра
да
га
запита
нешто
,
али
не
смеђаше
од
страха
и
од
стида
,
па
опет
бризну
у
плач
...
—
Ти
опет
плачеш
?
Па
зар
тако
баба
дочекујеш
?
За
што
не
ћеш
да
ми
кажеш
бољу
своју
?
—
и
он
је
миловаше
по
лепушкастом
лицу
њезину
.
Она
се
тим
охрабри
,
па
пригрливши
га
нежно
муцаше
:
—
Опрости
бабо
...
Али
...
ох
...
Је
ли
Фејзија
погинуо
?
...
Везир
се
трже
.
—
Још
га
није
заборавила
!
...
прогунђа
у
себи
,
па
онда
љутито
грмну
.
—
Измаче
ми
отровница
гуја
,
али
не
ће
дуго
ако
Бог
да
!
-
Перизи
спаде
са
срца
тежак
камен
.
Али
доцније
кад
оде
везир
говораше
лепа
јединица
везирова
:
—
Камо
срећа
да
је
погинуо
у
оном
љутом
боју
.
Барем
би
ми
лакше
било
сносити
што
знам
да
је
погинуо
,
него
што
ми
је
сад
,
кад
знам
да
ме
је
заборавио
...
Пролажаху
данци
и
седмице
,
али
од
Фејзије
никака
гласа
.
Да
л
’
је
доиста
заборавио
своју
вереницу
,
да
л
’
је
доиста
погазио
ону
свету
заклетву
што
је
даде
пред
светим
сведоцима
,
пред
небројним
сјајним
звездама
?
Ил
’
га
је
можда
друга
нека
невоља
притегла
па
јој
се
не
јавља
?
Можда
је
болан
?
Периза
хтеде
да
свисне
,
да
полуди
.
Кад
већ
не
беше
другога
лека
,
онда
помисли
да
још
коме
каже
јаде
своје
надајући
се
да
ће
тако
моћи
мало
лакше
дахнути
душом
.
И
није
се
преварила
.
Она
имађаше
младу
робињу
,
коју
је
волела
као
сестру
,
јер
заједно
одрастоше
.
А
Надина
је
љубљаше
више
свега
на
свету
,
па
и
више
саме
себе
.
И
Периза
јој
исказа
шта
јој
беше
у
срцу
,
па
онда
се
мало
утиша
.
Она
се
није
кајала
што
је
одала
тајну
своју
ропкињи
,
јер
ово
верно
и
доиста
ропски
и
душом
и
телом
одано
створење
труђаше
се
да
је
разговори
и
развесели
.
И
доиста
изађе
јој
то
за
руком
.
Она
је
знала
Перизи
нешто
тако
лепо
казати
,
да
се
најпре
лако
осмехнула
,
али
иза
тог
дивног
осмејка
остаде
на
лицу
зрачак
наде
...
Ноћ
бејаше
одавно
настала
.
У
целом
Једренету
погашене
свеће
,
само
несу
у
соби
везирове
ћерке
.
Она
још
не
спава
,
још
бурно
по
својој
соби
хода
.
Као
да
некога
чека
:
јер
погле
како
нестрпљиво
извирује
,
како
застајкује
,
како
слуша
...
На
један
мах
подиже
се
тешки
застор
на
вратима
од
собе
,
и
један
делија
у
господском
руху
уђе
брзо
.
И
ако
се
Периза
,
као
што
се
чињаше
,
надала
том
госту
,
опет
кад
га
угледа
трже
се
неколико
корака
,
као
да
је
хтела
да
се
нагледа
како
дивно
стоји
долама
оном
витком
стасу
младога
јунака
,
како
ли
му
доликује
дуга
врана
коса
белому
турбану
,
на
ком
се
драго
камење
прелеваше
.
Пошто
га
се
тако
нагледала
,
осмехну
се
слатко
,
па
онда
притрчавши
му
загрли
га
жарко
.
—
Сестро
!
—
говораше
јој
љубећи
је
—
како
си
ми
се
дивно
опремила
—
ни
ја
сама
не
бих
те
могла
познати
!
—
—
Само
брже
на
посао
бисеру
мој
!
—
хиташе
Надина
—
јер
до
зоре
нема
много
,
а
кад
сване
,
ја
треба
да
сам
далеко
од
Једренета
.
—
Је
л
’
ти
коњ
опремљен
?
—
—
Све
је
готово
,
само
дај
ми
оружје
,
јер
која
вајда
од
самог
силава
баш
и
ако
је
сав
у
сухом
злату
!
—
—
Хајде
у
ризницу
!
—
и
обе
друге
узеше
се
за
руке
па
одоше
све
на
прстима
кроз
девет
соба
док
дођоше
у
ризницу
.
Ја
мој
Боже
да
дивна
оружја
што
у
њој
бејаше
!
Не
знаш
на
коју
ћеш
страну
пре
погледати
,
чему
ли
ћеш
се
пре
дивити
!
Периза
изабра
један
џевердан
—
вреди
спахилука
,
а
за
димишћију
и
за
јатаган
није
вајде
ни
трошити
речи
.
Пошто
се
Надина
са
свим
опреми
,
онда
се
окрену
својој
госпођи
:
—
Перизо
!
...
С
Богом
!
...
и
рашири
руке
.
—
Не
Надино
,
ја
хоћу
да
те
испратим
!
—
И
оне
сиђоше
низа
стубе
на
мермер-авлију
,
на
којој
Надину
чекаше
опремљен
коњиц
.
С
плавога
неба
сијаше
пун
месец
,
а
из
горе
подујиваше
хладан
ветрић
.
Ноћ
беше
лепа
,
лепша
од
дана
.
Сад
се
опет
загрлише
Надина
и
Периза
:
дуго
се
љубљаху
,
па
онда
се
раставише
.
—
Надино
,
слатка
сејо
,
немој
заборавити
да
је
мој
живот
у
твојим
рукама
!
...
—
Ох
—
заплака
се
девојка
—
а
чим
сам
те
јадница
увредила
те
ми
то
помињеш
?
...
—
Ти
много
више
чиниш
но
што
сам
ја
заслужила
!
...
Али
опрости
што
ти
поменух
...
—
С
Богом
!
...
Још
један
загрљај
,
још
један
пољубац
,
па
се
растадоше
верне
друге
.
Надина
одлети
на
одморном
коницу
,
а
Периза
оста
гледећи
за
њом
с
очима
пуним
суза
,
и
слушајући
бахат
њеног
коња
,
докле
се
са
свим
не
изгуби
.
XИВ
.
Настаде
озбиља
крајина
по
свој
српској
земљи
.
Свак
се
остави
свога
посла
,
а
припаса
светло
оружје
и
похита
у
Кочине
чете
,
које
постадоше
тако
страшне
за
Турке
,
да
су
ови
бежали
као
без
главе
само
ако
их
је
ко
споменуо
...
На
скоро
се
очистише
од
турака
сва
села
и
паланке
.
Однекле
их
истера
Коча
силом
,
а
однекле
сами
побегоше
у
градове
запаливши
своје
куће
.
Еле
Турака
још
беше
у
граду
београдском
,
смедеревском
,
шабачком
и
сокоском
.
Али
им
је
Коча
тако
друмове
пресекао
,
да
никакав
гласник
из
једног
града
у
други
отићи
не
могаше
.
По
путовима
намешћаше
таке
страже
,
да
им
никака
помоћ
ни
од
куда
доћи
не
може
.
Па
кад
је
све
учинио
,
онда
јави
својим
главарима
да
се
у
његову
кућу
искупе
да
већају
.
На
мах
се
искупише
јуначки
синови
.
Кочо
их
седа
око
себе
по
јунаштву
.
Уз
колено
посади
Радича
Петровића
,
а
до
њега
Јована
Новаковића
,
мудрога
кнеза
из
Шумадије
,
и
његова
побра
Живка
Миленковића
.
А
до
њих
сву
браћу
редом
;
сваки
ти
је
брате
јунак
какав
тек
Србин
бити
може
,
сваки
ти
је
неку
славну
битку
одржао
,
сваки
је
најмање
двадесет
крвничких
глава
одсекао
...
Пошто
се
Кочо
са
свима
здравио
,
и
мало
продиванише
како
славни
беху
потоњи
бојеви
,
започе
им
казивати
:
—
Браћо
и
кнезови
,
хвала
Богу
ми
довршисмо
срећно
полу
светога
посла
што
га
започесмо
;
али
ви
добро
знате
да
ми
не
бисмо
могли
све
то
сами
учинити
да
ја
несам
био
у
Немачкој
и
да
ми
ћесар
није
веру
задао
на
мах
притећи
нам
у
невољи
са
својом
силном
војском
а
још
силнијом
џебаном
и
топовима
,
јер
друкчије
не
би
смео
народ
уз
нас
пристати
.
Сад
смо
све
Турке
стерали
у
градове
,
али
градова
отети
не
можемо
,
јер
џебане
што
смо
с
великом
муком
набавили
то
већ
дотраја
,
а
што
је
главно
нит
’
имамо
топа
,
ни
лубарде
,
а
с
голим
шакама
не
можемо
отимати
градова
!
—
—
Тако
је
брате
!
—
рећи
ће
па
то
кнез
Јован
,
—
без
топова
не
треба
ни
мислити
на
градове
.
—
За
то
сам
вас
сазвао
—
настави
млади
главар
—
да
вам
кажем
што
ја
мислим
;
а
то
је
да
на
мах
оправимо
три
поуздана
човека
ћесару
да
му
јаве
шта
ми
овамо
починисмо
,
и
да
шиље
помоћи
сад
ако
је
мисли
када
слати
!
—
—
Као
што
рече
Кочо
!
—
повикаше
многи
.
—
Што
ти
учиниш
ми
порећи
не
ћемо
,
јер
ваља
да
се
слушамо
и
пазимо
ако
мислимо
доживети
среће
!
—
—
А
шта
ти
велиш
кнеже
Радичу
?
—
запита
Коча
видећи
ди
он
ништа
не
вели
већ
само
оборио
главу
па
ћути
.
—
На
једну
руку
тако
је
—
одговори
Радич
—
ама
на
другу
шта
знам
шта
нам
мисли
и
тај
ћесар
?
Ко
може
рећи
да
он
не
ће
за
то
да
нам
помогне
да
се
ослободимо
Турака
,
како
би
нас
после
он
сам
боље
притиснуо
?
?
...
А
Бога
ми
,
браћо
,
право
да
вам
кажем
:
ако
већ
морам
робовати
,
сто
пута
ми
је
драже
робовати
Турчину
него
Хришћанину
.
Кад
ме
туђин
тлачи
није
ми
толико
тешко
као
кад
ме
мучи
свој
...
Главари
ником
поникоше
.
Ништа
није
лакше
но
да
ћесар
онако
премишља
као
што
сумња
Радич
;
али
скочи
Коча
:
—
Вараш
се
брате
,
није
такав
ћесар
,
ја
га
добро
познајем
.
С
те
стране
ничега
се
не
бојте
.
Већ
ми
да
га
зовемо
у
помоћ
,
а
ако
после
видимо
да
он
на
другу
циља
показаћемо
му
пута
!
—
—
Хоћеш
,
кад
он
по
вилајету
разаспе
једно
шесдесет
хиљада
војника
!
—
насмехну
се
Петровић
.
—
Онда
...
онда
ћемо
сви
јуначни
да
изгинемо
кад
није
друкчије
,
ал
’
више
робовати
не
ћемо
!
—
кликну
одважно
Коча
.
-
—
Сви
јуначки
да
изгинемо
!
—
присташе
громко
сви
.
Тек
они
у
речи
беху
,
а
врата
се
отворише
.
—
Гле
Влајка
!
Добро
ми
дошао
пријане
!
...
повика
Коча
,
па
му
приђе
те
се
пољуби
с
њим
.
—
Боље
нашао
господару
!
—
па
се
онда
окрену
дружини
,
која
га
весело
поздрављаше
скупивши
се
око
њега
:
—
Здраво
и
мирно
браћо
!
—
—
Добро
хвала
Богу
!
Како
ти
брате
Влајко
?
—
—
А
да
шта
је
то
,
јадниче
?
!
—
повика
зачуђено
кнез
Живко
угледавши
е
је
Влајку
привезана
рука
—
ти
си
допао
рана
?
—
Сви
се
зачуђено
згледаху
,
а
он
погледа
на
руку
па
се
само
насмеши
.
—
Ништа
—
вели
,
окрзну
ме
једна
Туркешања
,
ма
часнога
ми
крста
добро
им
платих
.
—
Шта
Влајко
,
ти
из
боја
долазиш
?
—
питаше
га
зачуђено
Коча
.
—
Те
још
из
каког
боја
...
поносно
одговори
рањеник
,
погледајући
их
са
смешењем
.
—
Шта
велиш
?
—
повикаше
сви
—
а
где
то
беше
?
—
—
Ехе
,
у
нас
то
не
иде
тако
.
Хоћете
да
вам
причам
а
ја
једва
говорим
.
Није
шала
од
Смедерева
довде
нигде
стао
несам
,
само
да
час
пре
донесем
радостан
глас
,
а
ви
ни
чаше
ракије
!
...
—
А
што
сте
се
укочили
децо
?
—
караше
Коча
слуге
—
што
не
служите
?
...
Пошто
се
рањеник
мало
поткрепи
,
стаде
причати
:
—
Пре
пеки
дан
чујем
испод
руке
да
се
видински
паша
с
грдном
силом
упутио
у
помоћ
Смедереву
и
Београду
,
па
помислим
у
себи
:
Вала
не
ћеш
док
је
Влајку
главе
на
рамену
,
и
док
носи
о
бедрима
сабљу
самоковку
,
а
о
рамену
поуздану
руку
.
Па
вам
лепо
преварим
своје
с
којима
сам
опколио
Смедерево
да
се
не
би
како
присетили
,
те
узмем
само
50
ал
’
ваљаних
момака
,
па
хајде
паши
у
сретање
.
На
моју
срећу
натушти
се
небо
мислиш
сад
ће
прснути
,
и
да
несам
одрастао
у
оној
околини
,
Бог
и
душа
не
бих
знао
коракнути
већ
бих
стао
па
тако
чекао
зоре
.
Док
ето
ти
паше
.
Стоји
топот
и
вриска
коња
,
стоји
звекет
оружја
,
да
ти
заглухну
уши
.
А
ја
истом
ожежем
из
џевердана
,
па
исунем
јатаган
те
удри
.
Колико
смо
се
тукли
,
три
пута
смо
више
викали
и
дерали
се
,
не
би
л
’
Турци
помислили
да
нас
има
десет
пута
онолико
,
колико
доиста
бејаше
.
И
не
преварисмо
се
.
Паша
и
његове
делије
сметоше
се
као
ћурке
,
док
тек
почеше
по
оном
мраку
и
међу
собом
да
се
кољу
.
Еде
да
вам
не
дуљим
лакрдију
,
док
је
свануло
свршисмо
посла
.
Паши
не
беше
ни
трага
ни
гласа
;
а
делије
његове
остадоше
копрцајући
се
по
пољу
.
Ама
богме
и
моја
рука
заглави
!
...
—
Ништа
то
Влајко
,
проћи
ће
те
рука
,
а
кад
умреш
и
посветиће
ти
се
за
толико
јунаштво
што
њоме
почини
!
—
—
Тако
и
ја
велим
.
Само
да
ме
хоће
која
срећа
нанети
на
каквог
ваљаног
Неготинца
,
брзо
би
се
моја
рука
залечила
!
—
Пошто
су
још
мало
диванили
о
том
Влајковом
јунаштву
,
отпочеше
опет
да
већају
кога
ће
шиљати
ћесару
.
Али
несу
дуго
већали
,
јер
се
с
поља
зачу
велика
праска
и
врева
.
На
један
мах
улети
момче
у
собу
:
—
Господару
,
дођоше
неки
гости
!
—
—
А
одакле
су
?
—
—
Богме
не
знам
тек
на
њима
је
одело
баш
онако
као
торле
што
га
донесе
из
ћесарије
!
—
Сви
похите
на
двор
,
кад
тамо
Коча
на
један
пут
стаде
.
Није
могао
да
верује
својим
очима
.
Али
један
између
гостију
,
на
коме
беше
најсјајније
одело
рашири
руке
па
пође
њему
.
Братски
се
загрлише
па
дуго
не
могаху
да
проговоре
од
радости
.
—
Добро
ми
дошао
господине
џенерале
!
—
промуца
на
послетку
Кочо
.
—
Боље
те
нашао
мој
драги
Кочо
!
Ех
,
па
чекај
да
те
се
нагледам
.
—
И
џенерал
гледаше
младога
поглавицу
српског
с
особитом
милином
:
—
Како
си
страшан
постао
у
тим
хаљинама
:
Бог
и
душа
не
бих
никад
рекао
да
је
то
мој
официр
;
цар
је
чуо
све
шта
си
ти
починио
за
ову
годину
дана
,
па
за
то
ме
је
и
послао
да
те
место
њега
очински
загрлим
и
да
ти
донесем
његово
срдачно
поздравље
.
—
И
он
га
опет
загрли
.
—
Ја
још
ништа
учинио
несам
господине
џенерале
,
а
хвала
ћесару
на
милости
!
Али
ми
стојимо
на
двору
,
хајдемо
у
кућу
!
—
И
Кочо
поведе
милога
госта
у
кућу
,
а
његови
четници
иђаху
полако
за
њима
здравећи
се
са
сјајном
пратњом
џенераловом
.
Кад
уђоше
у
кућу
,
џенерал
запита
Кочу
:
—
А
где
ти
је
мајка
?
Је
ли
још
жива
?
—
—
Јесте
господине
,
она
се
и
не
нада
толикој
срећи
,
којом
ме
данас
обасу
твоја
милост
—
па
онда
дозва
једног
момка
,
који
стајаше
код
врата
:
—
трчи
момче
Драгомировој
кући
,
те
ми
зови
мајку
!
—
Кочин
гост
кад
зачу
име
Драгомирово
замисли
се
:
—
Драгомир
...
Чекај
молим
те
...
Тако
беше
чини
ми
се
име
твоме
тасту
...
Ха
?
...
Коча
поцрвени
као
ружа
.
—
Добро
,
добро
,
—
насмеши
се
џенерал
—
видећу
јеси
ли
ми
лагао
!
—
Па
онда
поћутавши
мало
окрену
се
Кочи
:
—
Ама
шта
ми
радимо
Кочо
?
Ти
ми
и
не
каза
како
се
зову
ови
јунаци
?
—
—
Ово
су
господине
џенерале
они
витезови
,
који
су
ми
десна
рука
били
и
без
којих
ја
не
бих
никад
ништа
учинити
могао
!
—
Па
их
за
тим
стаде
казивати
редом
,
ређајући
свачија
јунаштва
.
—
А
ово
је
браћо
—
окрену
се
својима
—
џенерал
Стеван
Михаљевић
,
који
ми
је
био
и
отац
и
мајка
докле
бејах
у
ћесарској
војсци
!
—
Михаљевић
стисну
сваком
срдачно
руку
,
па
им
рече
:
—
Ни
вас
не
ће
мимоићи
царска
милост
!
—
па
онда
им
каза
по
имену
своје
пратиоце
.
То
беху
све
млади
сатници
и
капетани
из
Михаљевићевог
фрајкора
.
Кочо
се
са
сваким
пољуби
и
пријатељски
упита
.
—
Гле
још
једног
делије
!
...
рече
Стеван
кад
угледа
Мргуда
,
који
као
неки
крадљивац
страшиво
уђе
унутра
.
—
То
је
мој
брат
—
прихвати
Кочо
.
—
Кога
ти
волиш
више
по
себе
!
О
сећам
се
колико
си
ми
о
њему
говорио
.
Чекај
,
чини
ми
се
још
му
имена
несам
заборавио
.
Јест
ја
,
то
је
Мргуд
.
Здраво
пријатељу
!
—
И
Михаљевић
га
загрли
срдачно
.
У
Мргуду
помрче
свест
...
Он
није
могао
да
разуме
толику
славу
и
сјајност
...
Па
онда
та
превелика
љубав
Кочина
,
за
коју
му
он
враћа
најгаднијом
издајом
.
Али
ништа
,
то
не
беше
кадро
да
њега
поколеба
или
да
га
смете
у
његовим
пакленим
намерама
.
Он
дакле
притрча
својој
вештини
,
па
је
тако
лепо
знао
беседити
да
га
је
на
брзо
Михаљевић
заволео
као
и
Кочу
.
У
то
дође
и
мати
Кочина
са
старим
Драгомиром
,
и
џенерал
се
са
свима
најљубазније
здрављаше
и
питаше
.
Али
мати
Кочина
није
имала
кад
беседити
,
већ
јој
ваљаше
зготовити
господску
вечеру
за
толике
ненадне
госте
.
И
она
с
Лепосавом
навали
око
тога
посла
,
оставивши
Кочу
и
Мргуда
да
са
старцем
разговарају
госте
.
—
—
Кад
би
после
вечере
,
и
Михаљевић
отпусти
своје
пратиоце
,
и
Коча
своје
главаре
да
спавају
,
па
кад
тако
остадоше
сами
,
започеше
зборити
о
намерама
царским
и
о
томе
како
би
се
најлакше
Турци
и
из
градова
истерати
могли
.
—
Ја
сам
баш
због
тога
хтео
да
пошљем
своје
људе
к
ћесару
,
али
кад
ти
дође
,
то
је
много
боље
!
—
—
Чуј
ме
сад
сине
да
видиш
како
стоје
ствари
.
У
Земуну
је
силна
главна
наша
војска
с
поглавитим
војводама
и
с
три
стотине
топова
.
А
у
Кленку
наспрам
Шапца
има
једно
десет
хиљада
с
нешто
топова
.
Али
што
је
најглавније
,
до
сад
је
у
Кленку
већ
и
сам
цар
с
кнезом
Поњатовским
,
војводом
Митровским
,
Милорадовићем
,
с
џенералом
од
топова
Ровруом
,
и
с
још
многим
војводама
и
џенералима
!
—
—
Али
што
ће
толика
сила
у
Кленку
,
што
ли
ће
и
сам
цар
?
—
питаше
зачуђено
Коча
.
—
Цар
хоће
најпре
да
отме
Шабац
,
па
онда
да
пређе
на
Врачар
са
свом
војском
и
са
свим
топовима
да
освојимо
Београд
!
—
Но
чуј
даље
—
ми
не
смемо
оклевати
.
Колико
имаш
ти
свега
под
оружјем
војске
?
—
—
Девет
хиљада
господине
џенерале
!
—
—
Охо
—
насмеши
се
Михаљевић
—
то
је
богме
позамашна
гомила
.
Дакле
узми
две
хиљаде
,
па
да
идемо
под
Шабац
.
Цар
хоће
да
те
што
скорије
види
.
А
осталу
војску
оправи
с
најпоузданијим
вођима
под
Београд
,
али
им
запрети
да
ништа
не
почињу
док
ми
не
свршимо
са
Шапцем
и
не
дођемо
с
топовима
!
...
Још
исте
ноћи
оправи
Кочо
гласнике
свима
главарима
,
који
држаху
на
окупу
војску
и
који
не
беху
на
веће
дошли
,
да
похите
сваки
са
својим
четама
на
скуп
.
Не
прође
два
дана
а
цело
поље
варваринско
притисну
силна
војска
.
Још
у
зору
18
.
Априла
,
опазише
Турци
Шапчани
са
својих
бедема
да
се
у
Кленку
силна
каурска
војска
искупила
,
па
их
прође
нека
језа
.
Заповедник
шабачког
града
Мемед
-
ага
Јањић
брзо
сазва
свој
диван
да
се
посаветују
што
ће
и
како
ће
,
јер
већ
сумње
нема
,
каури
хоће
Шабац
.
Али
док
они
на
тенани
срчући
каву
и
жубрећи
већаху
,
дотле
и
не
спазише
како
од
Митровице
под
Кленак
сиђоше
небројене
лађе
,
и
како
за
тили
час
у
два
маха
пребацише
на
српску
страну
две
грдне
војске
.
Кад
изађоше
бегови
и
ефендије
са
дивана
,
угледаше
по
шабачком
пољу
силно
чадорје
које
се
бељаше
е
би
рекао
да
је
снег
пао
.
Они
дуго
не
могаху
да
верују
својим
очима
,
већ
мнидијаху
да
то
неки
мађионик
шалу
са
Шапцем
збија
;
али
кад
видеше
да
ту
нема
шале
,
онда
сами
запалише
једно
подграђе
које
најслабије
беше
,
па
се
онда
утврдише
и
почеше
брзо
опкопавати
.
—
Цео
је
дан
прошао
у
спремању
и
с
једне
и
с
друге
стране
,
али
Немци
још
не
хоћаху
ударити
.
Кад
би
пред
вече
,
и
над
Шапцем
се
поче
спуштати
тиха
ноћ
,
стиже
под
Шабац
још
једна
војска
,
стиже
љута
српска
војска
коју
предвођаше
Коча
.
Радосно
узвикивање
аустријске
војске
обзнани
цару
Јосипу
,
који
већ
бејаше
са
својим
војводама
у
Кленку
,
да
је
стигла
српска
војска
,
и
он
брзо
посла
једног
свог
доглавника
да
му
Кочу
доведе
.
Како
се
Михаљевић
с
Кочом
појавио
на
вратима
царева
шатора
,
цар
устаде
са
столице
и
похита
им
на
сусрет
.
—
Добро
дошао
,
добро
дошао
,
драги
мој
капетане
—
говораше
цар
више
чешки
но
српски
,
стискујући
му
пријатељски
руку
—
како
ти
је
храбра
војска
?
Је
ли
уморена
?
—
Није
царе
господине
!
—
збораше
српски
јунак
смерно
поклонивши
се
—
она
је
весела
и
одморна
само
кад
јој
обећам
да
ћу
је
скоро
повести
у
бој
!
...
Војводе
и
официри
,
који
се
у
тај
мах
код
цара
десише
с
особитом
милином
гледаху
младог
вођа
српског
како
слободно
говори
,
како
ли
се
с
царем
понаша
.
Особито
га
с
радошћу
сматраху
Срби
којих
беше
доста
око
цара
.
Чисто
не
могаху
одвојити
очију
од
њега
.
Толико
им
се
допало
оно
јуначко
држање
,
толико
му
доликоваше
она
красна
српска
долама
и
остало
кићено
рухо
и
оружје
које
се
све
прелеваше
у
злату
и
сребру
.
Цар
се
насмеши
на
Кочин
одговор
.
—
То
ћемо
дакле
сутра
моћи
јуришити
иа
Шабац
?
...
запита
за
тим
.
—
Ако
је
до
моје
војске
,
још
вечерас
царе
господине
!
—
Јосип
га
потапша
по
рамену
па
му
онда
исприча
како
је
намислио
на
варош
напасти
па
и
на
град
,
и
пошто
се
с
њиме
врло
дуго
пријатељски
разговараше
,
отпусти
га
да
се
одмори
.
Коча
прегледа
још
једном
своје
чете
,
издаде
неке
заповести
,
па
онда
леже
да
мало
отпочине
,
и
—
као
да
га
у
зору
не
чекаше
љути
бојак
сниваше
слатко
тихо
о
кући
својој
,
о
милој
вереници
својој
...
Још
не
беше
добро
ни
свануло
,
а
царска
и
српска
војска
поче
се
спремати
.
И
на
један
пут
загрмеше
топови
на
Шабац
,
и
то
и
са
српске
и
с
Немачке
стране
.
Са
српске
стране
управљаше
топовима
славни
топџија
Ровруо
,
а
од
Кленка
управљаше
сам
цар
не
гледајући
што
око
њега
падају
топџије
,
јер
и
Турци
просипаху
на
све
стране
страшну
ватру
како
из
пушака
тако
и
из
топова
.
На
један
пут
букну
варош
у
пламен
,
и
цар
махну
својом
белом
марамом
.
На
тај
знак
јекнуше
трубе
из
свију
чета
,
те
огласише
јуриш
.
Дженерао
Михаљевић
започе
јуриш
са
својим
фрајкором
.
Он
се
страшно
борио
,
његови
војници
беху
доиста
храбри
,
али
то
ништа
не
поможе
,
Мемед
-
ага
се
очајано
брањаше
,
и
умео
је
код
својих
Турака
толико
распалити
оно
њихово
беснило
,
да
су
као
слепи
ударали
,
и
Михаљевићев
фрајкор
стаде
уступати
.
У
резерви
је
стајао
кнез
Поњатовски
са
својим
одељењем
,
па
кад
виде
да
Михаљевић
уступа
,
брзо
ободе
коња
и
полети
у
ватру
враћајући
и
храбрећи
застрашене
фрајкорце
.
Али
Турци
побеснеше
још
већма
видећи
да
ђаури
беже
,
па
стану
још
силније
нападати
,
и
тако
Поњатовског
на
један
пут
опколи
повелика
турска
чета
,
и
храбри
јунак
обрван
од
силних
рана
паде
с
коња
.
Кад
Коча
то
угледа
,
навуче
му
се
крв
на
очи
,
па
заборави
да
треба
да
чека
на
знак
кад
ће
он
напасти
,
већ
само
исуну
јатаган
,
а
полеже
по
вранцу
,
па
грмнувши
:
—
Јуриш
браћо
за
веру
хришћанску
!
—
полети
у
бој
,
а
све
његове
чете
за
њим
.
Коча
се
беше
упутио
на
ону
страну
,
где
виде
да
мало
час
паде
Пањатовски
,
и
стигнувши
на
место
као
муња
,
растера
Турке
око
њега
,
пошто
сам
обори
тројицу
,
па
се
брзо
саже
к
телу
кнежеву
да
види
је
ли
још
у
животу
.
И
доиста
,
он
се
мучио
да
устане
,
па
кад
подиже
главу
и
угледа
над
собом
Кочу
,
лак
осмех
пређу
му
преко
дица
и
испрекиданим
гласом
питаше
:
—
Ох
...
брате
Србине
...
Како
је
у
боју
?
...
Држи
ли
се
добро
наша
војска
?
...
Све
је
добро
кнеже
!
—
говораше
Коча
усплахирено
на
све
стране
осврћући
се
и
не
знајући
шта
да
ради
.
Изнео
би
рањеника
,
а
не
сме
да
остави
чете
своје
.
У
тој
муци
на
срећу
угледа
капетана
Соколовића
,
који
са
својим
варадинским
стрелцима
у
највећем
трку
хићаше
у
помоћ
.
—
Соколовићу
!
—
викаше
Коно
машући
му
руком
—
Соколовићу
брате
—
рече
за
тим
кад
се
овај
опазивши
знак
приближио
—
овде
лежи
кнез
Поњатовски
у
ранама
.
Гледај
да
га
изнесеш
из
боја
,
јер
чини
ми
се
несу
му
ране
самртне
!
...
Ово
изговоривши
ободе
вранца
и
одлете
својима
,
и
док
Соколовићеви
војници
на
укрштеним
пушкама
изнеше
из
боја
храбра
Пољака
,
Коча
је
већ
био
у
средини
својих
витезова
,
и
већ
је
кроз
Турке
пролетао
страх
где
су
год
угледали
кићену
перјаницу
која
се
лепршала
на
Кочином
калпаку
.
Соколовић
пошто
је
спасао
кнеза
,
похита
за
Кочом
,
али
овај
бејаше
већ
заузео
целу
варош
,
и
продираше
напред
бесно
секући
и
газећи
Турке
који
побегоше
те
се
затворише
у
град
од
његове
ватре
.
Пошто
дође
скоро
до
под
саме
зидове
заустави
се
храбри
вођ
српски
да
мало
дахне
.
У
том
угледа
џенерала
Митровског
,
који
се
десног
крила
приближаваше
,
па
му
повика
:
—
Шта
је
то
војводо
?
Зар
си
напустио
Камичак
поток
?
Бог
и
душа
хоћемо
доћи
између
две
ватре
,
ако
се
нешто
од
Зворника
упути
кака
помоћ
Јањићу
.
!
—
—
Не
ћемо
јуначе
!
Мене
је
одменио
пуковник
Старај
,
а
ја
долазим
да
заузмем
варош
!
—
—
Добро
—
одговори
Коча
—
заузми
варош
а
ја
ћу
са
Соколовићем
на
град
па
што
Бог
да
!
—
И
на
његов
знак
све
чете
грмнуше
страшно
:
напред
!
Те
тако
се
жестоки
бој
продужи
на
ново
још
живље
.
У
то
се
спусти
ноћ
.
Коча
није
хтео
да
стане
,
он
наваљиваше
силно
,
ал
’
се
Турци
жестоко
брањаху
.
Целу
ноћ
не
престајаше
ни
топ
ни
пушка
.
Кад
би
у
зору
,
Коча
викну
својој
браћи
:
—
Јунаци
,
хоћемо
ли
да
срамно
одступимо
од
овог
града
?
...
—
Јуриш
!
—
беше
му
громки
одговор
.
И
Србадија
јурну
и
по
трећи
пут
на
град
,
и
у
један
мах
умукоше
турске
пушке
и
топови
,
а
на
бедемима
се
појави
бела
застава
која
се
три
пута
поклони
.
Турци
моле
за
милост
.
Кочи
сијну
лице
од
радости
.
Брзо
оправи
гласника
цару
да
пита
хоће
ли
примити
предају
,
и
цар
му
јави
да
је
прима
.
Сад
Кочи
дођоше
из
града
три
бега
да
уговоре
предају
.
У
замену
пак
оправи
Коча
у
град
три
своја
војника
,
па
онда
одведе
бегове
к
цару
.
Јосип
најпре
загрли
Кочу
,
назва
га
сином
својим
,
па
пошто
га
је
похвално
за
дивно
јунаштво
,
које
заједно
са
својим
четама
показа
,
поче
уговарати
с
посланицима
.
Али
у
тај
мах
стиже
један
перјаник
цару
и
јави
како
је
поноситога
Мемед
-
агу
Јањића
увредило
што
му
у
замену
за
његове
бегове
послаше
три
проста
војника
.
Цар
се
насмеја
па
му
посла
грофове
Естерхазију
и
Бродановића
са
Соколовићем
,
а
наставе
разговор
с
беговима
.
Цар
им
је
све
давао
осим
оружја
.
Те
тако
по
подне
прође
Мемед
-
ага
с
погнутом
главом
испред
цара
и
његових
војвода
,
а
за
њим
иђаше
30
бегова
,
три
хоџе
с
кадијом
,
и
на
послетку
под
четворицом
заставника
девет
стотина
Турака
.
Пошто
они
сви
прођоше
испред
цара
,
онда
почеше
излазити
жене
и
деца
.
Беше
их
преко
две
хиљаде
.
Цару
се
сажали
па
се
окрену
Соколовићу
који
мало
по
даље
стајаше
:
—
Капетану
,
гледај
да
што
скорије
ову
сиротињу
пропратиш
у
Босну
!
—
Кад
је
у
Пањевац
стигао
глас
какву
је
славу
задобио
Коча
отевши
Шабац
,
цело
се
село
орило
од
песама
,
као
што
су
се
орила
сва
кићена
поља
и
дубраве
српске
,
само
је
Мргуд
на
тај
глас
хтео
свиснути
од
муке
.
.
—
Шта
је
теби
чедо
моје
?
—
питаше
га
мајка
,
милујући
га
по
успламтелом
челу
—
Што
си
тако
тужан
?
Зар
се
ти
не
радујеш
слави
и
срећи
брата
свога
,
зар
ти
није
мило
,
што
ћемо
још
за
мало
са
свим
бити
слободни
?
...
—
Све
је
мени
мајко
тако
мило
као
што
само
братинском
срду
бити
може
,
ади
...
ох
,
љути
су
ме
болови
спопанули
.
Од
главобоље
ћу
ти
свиснути
мајко
!
-—
Мајка
брже
скува
неке
траве
те
му
спреми
да
пије
,
и
он
се
доиста
тако
знао
претворити
да
је
свак
морао
помислити
да
је
болан
.
—
Не
могу
дуже
сносити
!
—
повика
Мргуд
на
један
пут
,
па
заповеди
да
му
се
коњ
оседла
:
—
Хоћу
мајко
да
се
прођем
по
пољу
,
не
би
ли
ми
мало
бол
одлануо
!
И
за
мало
њега
не
беше
у
Пањевцу
.
Он
је
нагло
хитао
питомоме
Сењу
испод
Раванице
,
јер
само
ту
беше
свагда
лека
његовој
главобољи
.
Побро
га
