—Волим
те
...
волим
...
Она
га
је
гледала
и
уживала
је
,
што
се
овај
чудновати
човек
откравио
и
постао
је
нежан
.
Али
она
је
ипак
измицала
испред
њега
.
Његове
очи
су
чудновато
сјајиле
и
то
ју
плашило
.
А
он
је
дрхтао
,
усне
су
му
играле
,
ноге
клецале
и
раширеним
рукама
,
које
су
се
тресле
,
ишао
је
према
њој
.
—
Волим
те
...
волим
...
Она
је
сада
,
наједном
,
била
бледа
.
Она
га
се
плашила
,
не
знајући
ни
сама
зашто
.
Његове
очи
биле
су
крваве
,
жиле
на
челу
набрекле
,
а
кроз
полуотворена
уста
долазио
је
врео
дах
као
пламен
.
Он
није
ништа
говорио
,
само
је
ишао
раширених
руку
,
као
у
сну
и
муцао
је
:
—
Волим
те
...
волим
...
Наједном
Света
цикну
и
поче
да
плаче
.
Даница
брзо
приђе
детету
и
диже
га
са
постеље
.
Оно
још
дремовно
,
није
могло
честито
очи
да
отвори
,
него
је
жмирило
и
гледало
у
лампу
.
Даница
донесе
воде
и
напоји
га
.
Затим
га
узеде
на
руке
и
поче
га
носити
по
соби
.
Он
је
још
нешто
бунцао
,
па
је
опет
заспао
.
Али
Даница
га
није
опет
однела
на
постељу
.
—
Шта
ли
раде
толико
?
—
И
ја
сам
баш
то
хтео
да
питам
.
Она
је
шетала
по
соби
тамо
и
амо
са
дететом
на
рукама
,
а
он
је
сео
за
сто
,
попио
халапљиво
чашу
воде
као
што
грозничави
раде
и
упали
цигарету
.
—
Како
би
било
,
да
видимо
шта
раде
?
—
Ах
,
не
,
љутиће
се
нана
.
Он
се
замислио
.
Дим
од
цигарете
се
дизао
у
вис
и
он
га
је
дуго
пратио
,
док
се
не
изгуби
.
—
Па
они
то
не
морају
знати
.
—
Како
?
—
Лепо
.
Лагано
да
одемо
до
врата
,
па
да
звиримо
.
Она
поцрвени
.
Када
је
он
то
видео
,
сматрао
је
за
потребно
,
да
се
,
у
неку
руку
,
извини
због
тог
предлога
.
—
Мени
је
свеједно
.
Ја
нисам
радознао
,
али
ја
сам
мислио
,
да
тебе
то
интересује
.
Он
је
лагао
.
Узеде
цигарету
и
гневно
је
згњечи
.
—
Добро
,
хајдемо
.
Она
метну
Свету
на
постељу
и
покрије
га
пажљиво
.
—
Али
мирно
и
лагано
.
Она
пође
напред
,
а
он
за
њоме
.
Између
ове
собе
и
бабине
собе
била
је
једна
овећа
соба
,
која
се
отварала
два
три
пута
годишње
,
тако
звана
сала
.
У
њој
је
ваздух
био
устајан
и
мирисао
је
на
плесан
и
канфор
.
Даница
је
рекла
Ђорђу
,
да
не
затвара
врата
,
јер
је
у
сали
помрчина
.
Сала
је
била
пуна
намештаја
са
белим
навлакама
,
било
је
једно
велико
огледало
са
златним
оквиром
,
који
је
већ
почео
да
се
љушти
,
један
округао
сто
стојао
је
на
сред
собе
и
на
њему
је
био
албум
за
слике
и
још
неколике
фотографије
у
оквирима
,
по
поду
један
велик
пиротски
ћилим
на
неколико
места
прорешетан
,
па
се
види
под
,
по
зидовима
неколико
избледелих
слика
у
разним
оквирима
,
на
сред
сале
,
о
таваници
,
виси
једна
велика
лампа
са
препукнутим
белим
шеширом
и
у
једном
углу
један
округао
сточић
и
на
њему
једна
вазна
од
пене
са
грдним
пукетом
од
вештачког
цвећа
.
До
сале
је
један
узан
ходник
и
из
тог
ходника
се
иде
у
бабину
собу
.
Даница
је
два
три
пута
застала
,
јер
јој
је
срце
јако
куцало
.
Ђорђе
је
ишао
за
њоме
опрезно
и
на
прстима
.
Када
је
дошла
до
врата
што
воде
у
ходник
,
она
застаде
и
окрете
се
Ђорђу
.
—
Ова
врата
шкрипе
.
Треба
врло
лагано
да
се
,
отварају
.
И
она
их
је
врло
лагано
отварала
и
чинило
јој
се
,
да
их
отвара
читав
сат
.
Најзад
се
врата
отворише
да
ни
мало
нису
шкрипнула
.
Ходник
је
био
таман
.
Они
изиђоше
и
затворише
врата
за
собом
.
Наједном
застадоше
.
На
зиду
,
према
вратима
од
бабине
собе
,
дугачка
сенка
,
од
пода
до
таванице
,
и
прилично
широка
.
Гледали
су
у
сенку
и
стајали
су
непомично
,
као
да
су
приковани
за
под
.
То
су
била
врата
од
бабине
собе
.
Он
је
пошао
напред
,
лагано
и
на
прстима
,
пипајући
по
зиду
.
Она
је
ишла
за
њиме
,
једном
је
руком
држала
један
пеш
од
његова
капута
,
а
другом
је
пипала
зид
.
И
они
су
тако
ишли
застајући
при
сваком
кораку
.
Опет
застадоше
,
уздржавајући
дисање
.
Нешто
је
лупнуло
у
бабиној
соби
,
као
да
је
ко
оборио
столицу
или
тако
нешто
.
Затим
опет
пођоше
.
И
још
један
корак
и
они
су
пред
вратима
.
И
лагано
,
готово
,
милећи
дођоше
до
врата
.
Нису
ни
дисали
и
он
је
лепо
чуо
како
њезино
срце
куца
.
Он
је
стао
према
вратима
и
гледа
унутра
,
а
она
стоји
за
њиме
и
наслонила
је
своју
главу
на
његова
леђа
.
Прво
,
што
је
видео
,
била
је
једна
велика
воштана
свећа
,
која
је
горила
над
креветом
.
Восак
се
нахватао
око
свеће
и
она
изгледа
као
да
има
гуку
.
Жути
пламен
се
пуши
и
дим
његов
диже
се
у
вис
.
Марија
стоји
крај
постеље
и
наже
се
над
бабу
,
чије
су
очи
биле
склопљене
а
уста
отворена
и
изгледају
,
из
далека
,
као
велика
тамна
рупа
.
Она
је
ухвати
испод
рамена
,
а
Сима
за
ноге
и
тако
је
дигоше
из
постеље
и
стоје
на
сред
собе
.
Гледали
су
где
да
је
спусте
.
—
На
патос
,
брате
,
где
ћеш
на
друго
место
.
Марија
климну
главом
и
они
је
спустише
на
под
.
Одмах
се
затим
дигоше
и
пожурише
ка
постељи
.
Грчевито
су
претурали
по
сламњачи
,
слама
је
летела
по
соби
,
а
с
њоме
,
свакако
,
и
прашина
,
јер
обоје
почеше
кашљати
.
Марија
је
подигла
обрве
у
вис
,
гневна
и
пргава
,
претура
по
слами
и
она
шушти
.
Сима
,
такође
,
узео
други
крај
сламњаче
и
претура
,
захватајући
пуне
шаке
сламе
.
Затим
скидоше
сламњачу
,
метнуше
је
на
под
,
крај
бабе
,
и
почеше
пипати
по
узглављу
,
које
баба
није
никад
дала
да
се
додирне
.
Најзад
га
треснуше
о
земљу
и
силна
се
прашина
дигла
у
вис
.
Марија
подбочила
руке
на
кукове
и
нешто
се
мисли
.
—
А
под
креветом
?
Питаше
Сима
.
—
Шта
?
—
Па
оно
њено
сандуче
.
Марија
не
рече
ништа
,
него
се
саже
под
постељу
и
извуче
један
шарен
сандук
.
Отвори
га
и
поче
по
њему
брзо
и
грчевито
претурати
.
У
брзо
се
диже
и
гурну
га
ногом
на
своје
старо
место
.
Дуго
су
стајали
на
сред
собе
и
зверали
су
по
соби
.
Кандило
је
почело
да
цврчи
.
Свећа
пуцка
,
а
восак
цури
преко
оне
гуке
и
она
постаје
све
већа
.
Фитиљ
од
лампе
је
био
сувише
одврнут
,
па
се
лампа
почела
да
пуши
.
Стакло
све
поцрнело
и
из
њега
почео
ситан
гар
да
пада
по
соби
.
Гас
заудара
,
а
свећа
шири
топао
и
тежак
мирис
.
На
столу
лежи
оборен
сат
и
његово
куцање
личи
на
јецање
.
Једна
столица
лежи
оборена
на
поду
,
а
преко
ње
згужван
покривач
са
бабине
постеље
.
Марија
отвори
орман
и
претура
по
њему
,
Сима
је
проучавао
даске
од
пода
и
гледао
је
,
да
ли
је
која
одваљена
,
јер
је
мислио
,
да
се
и
под
подом
може
што
наћи
.
Али
сва
њихова
мука
је
била
узалудна
.
Ђорђе
је
стајао
непомично
и
занесено
је
гледао
у
ове
људе
шта
раде
.
Даница
је
стајала
крај
њега
,
гледала
је
у
своје
родитеље
и
у
развашарену
собу
и
дрхтала
је
,
а
сузе
су
текле
низ
њезино
лице
,
које
је
било
бледо
као
у
какве
авети
.
Негде
је
неки
часовник
избијао
десет
часова
.
У
њиховој
близини
је
миш
грицкао
врло
дрско
,
као
да
је
знао
,
да
му
они
не
могу
ништа
.
На
пољу
је
падала
киша
и
као
помамна
ударала
је
о
кров
и
о
калдрму
у
дворишту
.
Сима
се
ухватио
за
главу
и
хуче
.
Презривим
погледом
гледа
у
бабу
,
као
да
јој
се
свети
што
је
умрла
.
Марија
крши
руке
,
грува
се
у
груди
и
плаче
.
Ђорђе
се
окрете
и
пође
.
Даница
је
ишла
за
њиме
,
посрчући
као
да
је
хвата
несвестица
.
Кад
су
дошли
у
салу
,
Ђорђе
хукну
као
да
се
ослободио
каква
велика
терета
.
Даница
је
уздисала
,
покрила
лице
рукама
и
рече
кроз
плач
:
—
Они
мисле
,
да
баба
има
пара
.
Када
су
дошли
у
Даничину
собу
,
он
се
брзо
обуче
,
не
говорећи
ни
речи
,
а
Даница
,
утучена
и
сломљена
,
заронила
је
лице
у
руке
и
плаче
.
Он
је
био
зловољан
.
—
Ту
плач
не
вреди
.
Квариш
само
очи
.
Лаку
ноћ
.
Она
је
прво
ћутала
.
Затим
га
ухватила
за
руку
и
кроз
плач
му
рече
тихо
:
—
Опрости
им
.
Он
не
рече
ништа
,
окрете
се
и
оде
.
Киша
је
још
непрестано
падала
.
Он
је
подигао
јаку
и
погрбио
се
као
да
на
леђима
носи
тежак
терет
.
Киша
добује
по
разапету
кишобрану
,
као
добош
,
застрт
црном
чохом
,
на
каквом
војничком
погребу
.
Дакле
опет
новац
?
Опет
новац
гони
људе
на
зло
,
да
заборављају
родитељске
везе
и
поштење
смрти
и
све
.
Опет
тај
силни
покретач
свега
зла
не
да
људима
мира
ни
после
смрти
.
Каква
ђаволска
моћ
лежи
у
том
кованом
металу
на
коме
су
неке
шаре
и
неке
цифре
?
Зар
су
људи
створили
новац
,
да
буде
најстраховитији
отров
,
који
прво
залуди
људе
,
а
после
их
гони
,
да
чине
ужасна
зла
?
Зар
су
људи
могли
помислити
какво
ће
бескрајно
зло
створити
,
када
су
измислили
новац
?
И
њему
се
створила
једна
чудновата
визија
:
он
види
како
се
људи
прождиру
у
међусобној
борби
,
види
како
новац
,
тај
страховити
и
незајазиви
Бог
,
диже
палате
од
сребра
и
злата
,
које
се
блеште
према
сунцу
и
како
људи
пузе
по
прашини
и
блату
,
гледајући
на
домове
зла
и
порока
;
види
како
тај
пламени
демон
руши
дворове
,
како
прште
греде
,
пуцају
зидови
и
како
у
својем
страховитом
паду
затрпавају
милијоне
људи
;
види
једног
бескрајног
колоса
ка-
ко
гигантским
корацима
корача
преко
људи
,
како
до
колена
гази
по
људској
крви
,
али
ипак
поносито
иде
једном
циљу
,
без
сажаљења
,
без
милосрђа
...
Киша
је
непрестано
лила
,
а
он
је
ишао
лаганим
кораком
,
као
да
је
најлепша
мајска
ноћ
.
Дошавши
кући
,
он
се
брзо
свуче
,
леже
у
постељу
и
запали
цигарету
.
Дуго
је
тако
пушио
и
гледао
у
жеравицу
од
цигарете
како
се
светли
у
тамној
соби
.
Наједном
искрсну
једно
питање
преда
њ
:
Је
ли
боље
бити
прождран
или
онај
који
прождире
?
И
преда
њ
изиђе
понова
она
визија
:
колос
како
поносито
корача
својем
циљу
,
не
водећи
рачуна
о
слабим
људима
,
који
гамижу
крај
његових
ногу
,
давећи
се
у
прашини
,
блату
и
крви
.
ВИ
.
Погреб
је
био
заказан
за
два
часа
по
подне
.
Пре
подне
је
падала
ситна
киша
и
дан
је
био
ванредно
леп
и
пријатан
.
Небо
је
било
затворено
плаве
боје
,
а
сунце
је
још
доста
снажно
грејало
и
ако
је
већ
била
наступила
друга
половина
септембра
.
Са
дрвећа
је
почело
да
пада
лишће
и
у
гомилама
је
лежало
по
улицама
и
дворишту
.
Оголело
грање
,
ко
какве
велике
и
мршаве
руке
,
изгледало
је
жалосно
и
покуњено
,
као
да
са
страхом
очекује
зиму
.
Готово
одмах
по
ручку
свет
је
почео
долазити
.
Старији
људи
и
жене
у
годинама
одлазили
су
у
собу
,
где
је
мртвац
лежао
,
а
млађи
,
који
не
воле
да
гледају
мртваца
,
јер
им
је
то
непријатно
и
подсећа
их
,
да
ће
и
они
једнога
дана
тако
,
скрштених
руку
,
са
воштаницом
више
главе
,
лежати
,
или
зато
,
што
су
се
бојали
да
мртваца
сањају
,
седели
су
у
дворишту
на
столицама
,
које
су
,
једна
до
друге
,
биле
поређане
крај
зида
.
Марија
и
Даница
биле
су
у
црном
руху
.
Марија
је
била
убрађена
црном
шамијом
,
а
Даница
флором
.
Сима
је
везао
црну
махраму
око
врата
,
која
му
је
јако
сметала
,
вртила
се
око
врата
и
он
је
морао
сто
пута
до
сада
да
је
дреши
и
везује
.
И
Свети
су
били
везали
флор
око
шешира
,
али
он
,
играјући
се
,
био
је
негде
затурио
шешир
заједно
са
већ
поцепаним
флором
.
Марија
је
,
с
времена
на
време
,
улазила
у
собу
,
налакти
се
на
сандук
,
погледа
у
бабу
и
тешко
уздахне
.
Бабе
и
старији
људи
,
онда
,
устају
са
својих
седишта
и
теше
је
.
—
Ћути
,
сестро
,
шта
ћеш
,
божја
воља
.
Нек
сте
ви
живи
и
здрави
.
Марија
уздише
и
клима
главом
,
гледајући
у
своју
мајку
,
затим
јој
падне
на
памет
,
да
је
оставила
у
другој
соби
отворен
орман
,
или
да
је
на
столу
заборавила
кључеве
,
уздахне
и
оде
.
Даница
је
била
бледа
,
под
очима
модри
колутови
,
а
очи
увек
пуне
сузама
.
Она
је
госте
служила
слатким
и
кавом
.
Сима
је
стајао
са
својим
познаницима
,
рођацима
и
пријатељима
а
на
његовом
лицу
се
огледала
неиспаваност
и
велика
жалост
.
Бркове
је
стално
грицкао
.
Ожиљак
над
левом
обрвом
сваког
часа
је
мењао
боју
,
као
он
правац
разговора
.
Понекад
и
он
уђе
у
собу
,
погледа
бабу
и
уздише
.
И
онда
се
,
са
бескрајно
тужним
лицем
,
окрене
гостима
и
прича
:
—
Ви
не
можете
замислити
како
се
та
јадница
патила
.
То
су
били
неописани
болови
,
као
да
је
била
грдна
грешница
.
А
сви
ви
је
,
хвала
Богу
,
знате
,
да
је
то
био
анђео
од
жене
...
хм
,
хм
...
Молим
вас
,
јесте
ви
послужени
?
Дано
,
Дано
чедо
,
ето
,
тетка
Јелу
нису
послужила
...
Она
није
,
додуше
,
више
млада
,
али
,
ипак
,
шта
је
то
шесет
година
за
један
живот
?
Ето
,
на
пример
,
мој
дед
.
Он
је
имао
деведесет
и
девет
година
.
Био
је
понова
добио
зубе
,
вид
му
се
повратио
,
а
ноге
су
му
биле
чврсте
и
хитре
,
као
да
је
младић
од
двадесет
година
.
Он
је
све
сам
радио
у
кући
...
Што
не
узмете
каву
?
Баш
је
добра
.
Знате
све
,
све
,
али
каву
хоћу
најбољу
.
Волијем
и
сув
хлеб
да
једем
,
али
хоћу
добру
каву
.
Узмите
молим
вас
.
Дано
,
дај
овде
каву
...
хм
,
хм
...
Добро
те
је
престала
киша
,
а
ја
сам
се
,
Бога
ми
,
побојао
.
Једна
госпођа
,
одевена
у
црно
рухо
,
са
црним
шеширом
преко
којега
је
био
црни
вео
,
који
се
спуштао
до
земље
,
напрашена
пудером
,
уђе
у
двориште
.
Када
је
Марија
спазила
,
она
поче
посртати
и
удари
у
кукање
.
—
Јао
,
видите
моју
добру
мајку
...
Ето
,
лежи
,
куку
мени
.
Јао
,
мајко
,
зар
нас
остављаш
?
Куку
,
нано
,
зар
ти
није
жао
?
Јао
,
куку
!
...
Госпођа
извади
белу
махраму
са
црним
оквиром
,
и
брише
очи
у
којима
није
било
ни
трага
од
суза
.
Жене
устају
,
хватају
Марију
за
руке
и
теше
је
.
—
Доста
,
Маро
,
шта
ћеш
Божја
воља
,
теши
је
Сима
и
гледа
у
свећу
како
пуцка
и
како
восак
капље
на
свећњак
.
Мислио
је
,
да
ли
се
од
тога
квари
свећњак
.
—
Видите
,
а
није
да
кажете
јефтина
.
Нисам
баш
жалио
.
Боже
ме
опрости
,
данас
ни
восак
више
не
ваља
.
Марија
села
до
оне
госпође
,
метла
руке
на
крило
и
гужва
махраму
.
—
Ниси
требала
да
даш
Дани
флор
.
Испрошена
је
,
па
не
треба
,
рече
једна
баба
и
реши
се
,
да
попије
и
четврту
каву
.
Марија
уздахну
.
—
Опет
,
треба
да
жали
.
Била
јој
је
баба
и
волела
је
,
одговори
Сима
место
Марије
.
—
И
ја
нисам
хтела
,
али
ипак
нек
носи
недељу
дана
.
Сими
је
опет
досађивала
махрама
.
Он
је
дотериваше
,
али
је
у
том
часу
највише
волео
,
да
је
поцепа
и
да
је
тресне
о
под
.
Хм
,
хм
,
шта
ће
му
тај
кулук
?
И
Марија
је
увек
кукала
,
када
год
наиђе
која
познатија
и
угледнија
жена
,
која
ће
јој
кад-тад
требати
,
а
жене
су
је
увек
тешиле
,
говорећи
увек
једно
исто
.
У
соби
је
било
врло
загушљиво
.
Сала
се
није
одавна
отварала
и
поред
иначе
устајалога
ваздуха
,
који
је
мирисао
на
плесан
и
камфор
,
била
је
ту
сад
још
и
свећа
,
која
је
јако
мирисала
и
испарење
свакојаког
света
.
Сима
осети
као
несвестицу
и
брзо
изиде
напоље
.
Напољу
је
било
доста
људи
.
Неки
су
седели
и
пушили
су
,
а
неки
су
стајали
и
гледали
у
лозе
.
—
Ове
године
је
добро
родило
.
Зрна
су
била
велика
као
голубје
јаје
,
а
слатко
,
слатко
као
шећер
,
још
и
слађе
...
хм
,
хм
.
Кад
будемо
резали
,
да
ћу
вам
неколико
штапова
,
ако
се
,
то
јест
,
не
иселимо
одавде
.
—
А
што
да
се
селиш
,
кад
имаш
овде
лепу
комоцију
.
—
Ја
само
тако
кажем
.
Штапове
метите
у
трап
,
па
дивота
.
Грожђе
и
и
по
...
хм
,
хм
.
Црквењак
,
један
врло
чупав
чича
са
великим
црвеним
носом
,
уђе
унутра
,
носећи
у
једном
шареном
завоју
неколике
одежде
.
Када
је
говорио
,
он
је
шиштио
,
јер
су
му
недостајала
предња
два
зуба
,
али
ипак
зато
,
кажу
,
да
је
жестоко
певао
.
Он
свој
терет
метну
на
једну
столицу
,
извади
дрвену
табакеру
и
савијаше
цигарету
.
Окрете
се
Сими
и
поче
да
шишти
:
—
Нек
се
спреми
жеравица
са
тамјаном
.
Сад
ће
и
попови
да
дођу
.
Сунце
упрло
у
поклопац
од
сандука
и
крст
и
њихове
грдне
сенке
,
као
каква
незграпна
прилика
,
пружила
се
по
целом
дворишту
.
Света
сео
у
дну
дворишта
и
игра
се
.
Три
свештеника
и
један
ђакон
разговарају
се
нешто
и
прилазе
одеждама
.
Неки
се
дигоше
са
столице
и
поздравише
их
,
један
младић
,
намршти
се
и
окрете
им
леба
.
Свет
је
све
више
долазио
и
сала
и
двориште
били
су
већ
пуни
.
И
што
је
свет
више
долазио
Марија
је
све
више
кукала
.
Ђорђе
стао
са
једним
старијим
човеком
и
нешто
се
живо
разговара
.
Сима
је
баш
био
њима
пришао
,
али
чим
су
дошли
свештеници
,
он
оде
к
њима
,
а
затим
у
салу
.
—
Ни
мање
ни
више
,
него
ти
си
луд
.
Ђорђе
гледи
тог
својег
познаника
ироничним
погледом
и
рече
:
—
А
зашто
,
молимо
вас
лепо
?
—
Зашто
?
Још
питаш
?
Чудно
ми
чудо
,
хоћеш
да
будеш
поштен
и
то
још
у
Србији
и
у
двадестом
веку
.
То
није
било
мито
,
молим
те
.
—
А
него
шта
је
било
?
—
Па
...
овај
...
да
му
учиниш
услугу
.
—
Ту
смо
,
дакле
.
Није
шија
,
него
врат
.
—
Министри
,
бре
,
примају
,
а
ти
хоћеш
да
будеш
паметнији
од
њих
.
—
А
зар
министри
не
могу
бити
лопови
?
—
Знаш
ли
ти
,
да
ти
се
цео
свет
смеје
?
Ђорђе
га
погледа
прво
озбиљно
и
изненађено
,
а
после
рече
,
смешкајући
се
:
—
Зар
зато
што
нисам
лопов
?
—
Опет
он
то
па
то
.
Поштен
,
поштен
.
Није
овде
реч
о
поштењу
,
него
,
него
о
,
како
да
кажем
,
о
практици
.
—
А
,
тако
?
Дакле
тако
се
то
практикује
?
—
Тако
,
ако
нећеш
да
будеш
особењак
и
луд
и
ако
нећеш
да
будеш
гладан
.
Ђорђе
се
за
часак
замисли
.
Погледа
га
озбиљно
и
рече
сасвим
тихо
,
као
у
сну
:
—
То
нисам
знао
.
—
Ето
,
износе
је
.
Видиш
,
металан
сандук
.
Лепо
,
Бога
ми
.
Четири
човека
изнеше
сандук
са
бабом
и
метнуше
га
на
две
столице
у
дворишту
.
Један
свештеник
,
гутајући
половину
,
говорио
је
брзо
неке
речи
од
којих
се
само
реч
»
земља
«
чула
и
разумела
,
затим
прелије
црно
вино
преко
покрова
,
баци
мало
земље
и
пође
на
капију
.
Њему
се
журило
,
јер
је
имао
још
један
погреб
.
Метнуше
поклопац
,
она
четворица
,
опет
изнесоше
сандук
,
а
једна
жена
претури
оне
две
столице
на
којима
је
лежао
сандук
.
Марија
је
ишла
за
сандуком
и
кукала
је
:
—
Јао
,
нано
,
зар
нећеш
ни
збогом
да
кажеш
?
Куку
,
нано
,
јао
,
остављаш
кућу
,
куку
,
куку
...
Сима
је
брисао
очи
махрамом
и
ишао
је
за
њоме
,
гледајући
,
да
ли
ће
се
сандук
,
без
тешкоћа
,
изнети
кроз
капију
.
Даница
је
заронила
лице
у
махраму
и
јеца
.
Почеше
сандук
гурати
у
кола
и
он
је
шкрипео
.
Кочијаш
се
попе
на
кола
,
натуче
свој
прљави
двороги
шешир
и
потера
коње
.
Напред
је
један
сух
човек
са
дугачком
црном
брадом
,
који
је
,
иначе
,
био
кројач
и
секретар
певачког
друштва
,
подиже
свој
штап
у
вис
и
певачко
друштво
почне
,
мало
певати
мало
викати
,
Свја-ти
Боо-же
!
И
спровод
се
крену
.
Сима
је
ишао
у
средини
и
ухватио
под
руку
Марију
и
Даницу
.
Они
су
лагано
ишли
и
свак
се
забављао
својим
мислима
.
Марија
је
мислила
о
томе
ко
је
свет
дошао
на
погреб
и
би
јој
мило
и
сматрала
је
за
особиту
част
,
када
је
приметила
госпођу
управниковицу
,
која
је
,
шта
више
,
и
плакала
;
затим
је
,
у
мислима
,
проклињала
трговца
што
је
дао
јефтин
покров
,
па
ће
то
свет
,
сигурно
,
приметити
,
а
после
и
на
ону
жену
,
која
је
остала
код
куће
да
спрема
даћу
.
Бадава
,
туђа
рука
свраб
не
чеше
.
Ко
зна
како
ће
она
то
спремити
.
Све
човек
треба
сам
да
ради
,
јер
не
може
ни
на
кога
да
се
ослони
,
а
најмање
на
данашње
млађе
,
који
све
раде
као
од
беде
.
Не
мање
се
љутила
и
на
кројачицу
,
која
јој
је
сукњу
пократила
,
па
изгледа
,
као
да
је
,
далеко
било
од
тога
,
у
другом
стању
.
Сима
је
мислио
о
томе
како
и
начелници
умеју
лагати
,
јер
ни
до
данас
није
добио
класу
.
И
он
се
од
свег
срца
због
тога
радовао
,
што
начелникова
жена
не
рађа
.
Ако
,
баш
му
је
мило
.
Мислио
је
о
једној
врло
реткој
марци
,
коју
је
,
ту
скоро
,
видео
код
једног
телеграфиста
и
када
није
могао
да
је
добије
,
он
је
тврдо
био
уверен
,
да
је
то
један
обичан
фалсификат
.
Мислио
је
и
о
томе
како
треба
да
да
ципеле
да
се
ударе
пенџета
и
како
их
не
носи
још
ни
годину
дана
,
а
оне
се
већ
поцепале
.
А
највише
и
најређе
је
мислио
о
свом
управнику
,
који
није
могао
да
дође
на
погреб
,
али
ће
сигурно
доћи
на
даћу
.
Зато
је
он
и
наредио
да
се
спреми
ћурка
на
подварку
.
Даница
је
имала
само
једну
мисао
,
која
јој
је
била
најмилија
—
Ђорђе
.
С
њоме
,
додуше
,
данас
Ђорђе
још
није
проговорио
ни
речи
,
али
то
није
никакво
чудо
.
Он
ће
доћи
на
даћу
и
тад
ће
се
разговарати
.
Ђорђе
је
ишао
са
оним
својим
познаником
,
који
је
био
чиновник
у
министарству
финансија
и
разговарао
је
с
њиме
.
Он
је
био
зловољан
и
нерадо
је
говорио
,
а
његов
познаник
је
волео
да
говори
и
ни
часка
није
ћутао
.
—
Доста
света
,
Бога
ми
.
Леп
погреб
.
Три
попа
,
један
ђакон
,
певачко
друштво
,
метални
сандук
.
То
доста
кошта
,
а
мала
плата
.
—
Па
шта
?
—
Ништа
.
Једна
меница
више
.
—
Свеједно
.
Нећемо
је
платити
ни
ти
ни
ја
.
—
Ја
нећу
.
—
Вала
,
нија
.
—
Ипак
ће
је
неко
платити
.
Ђорђа
је
љутио
овај
брбљавац
.
Он
је
неколико
пута
прелазио
на
другу
страну
или
је
застајкивао
,
али
и
тај
свезнајући
познаник
је
то
исто
чинио
.
—
Наравно
,
да
ће
бити
и
даћа
.
Ђорђе
је
ћутао
.
—
Ти
ћеш
се
враћати
после
гробља
?
—
Па
ваљда
нећу
тамо
остати
.
—
Мислим
,
да
ћеш
доћи
на
даћу
.
—
Не
знам
.
—
Зар
зет
да
не
дође
?
Ђорђе
се
окрете
као
да
га
је
ко
викнуо
.
Када
су
ушли
у
цркву
и
Ђорђе
је
ушао
,
али
када
је
опет
видео
својег
познаника
крај
себе
,
он
изиђе
из
цркве
.
Седе
на
једну
клупу
и
запали
цигарету
.
Мислио
је
о
оном
,
што
му
је
његов
познаник
причао
.
Чудновато
.
Дакле
човек
,
који
не
прима
мито
,
који
не
краде
,
он
је
особењак
,
луд
или
гладан
.
Поштење
није
ништа
друго
,
него
особењаштво
и
лудост
.
А
он
је
мислио
сасвим
противно
.
Главно
је
,
дакле
,
новац
,
споредна
је
ствар
како
се
до
њега
долази
.
И
он
поче
размишљати
о
оном
што
је
прекјуче
учинио
.
Имао
је
да
изврши
експедицију
извесне
робе
.
Трговац
,
који
је
,
јамачно
,
намерно
погрешно
пријавио
робу
,
послао
му
је
,
у
једном
коверту
,
извесну
своту
новаца
,
не
зна
колико
је
било
.
Он
напише
реферат
,
у
коме
је
тужио
трговца
што
нуди
мито
и
приложио
је
новац
.
Учинио
је
то
тако
,
јер
је
мислио
да
је
то
дужност
сваког
чиновника
и
сваког
поштеног
човека
!
И
сад
наједном
,
смеје
се
цео
свет
том
његовом
кораку
.
Другови
у
царинарници
доказују
,
да
је
померио
памећу
и
сви
су
га
се
почели
клонити
као
каква
болесна
човека
или
каква
особењака
,
коме
није
место
међу
људима
.
Зар
новац
у
толикој
мери
заслепљује
људе
,
да
више
не
умеју
разликовати
црно
од
бело
,
поштење
од
непоштења
?
Он
је
халапљиво
удисао
дим
,
као
да
данима
није
пушио
.
Цигарету
је
палио
од
цигарете
и
само
је
пушио
и
мислио
.
Бити
поштен
то
је
то
исто
као
бити
способан
за
лудницу
,
дакле
бела
врана
међу
осталим
црним
.
Па
зашто
он
баш
да
буде
та
бела
врана
?
Има
ли
од
тога
какве
користи
?
Ето
,
смешан
је
свету
,
а
он
се
тога
више
боји
,
него
ичег
другог
на
свету
.
Смешан
?
Боље
болестан
,
боље
и
без
једне
руке
.
Само
не
смешан
,
само
не
особењак
.
Ах
,
ала
је
чудан
овај
свет
!
Зар
он
сам
не
гони
људе
да
постају
звери
,
па
да
после
прождиру
те
звери
?
...
Поштен
,
поштен
...
Дакле
,
што
је
човек
поштенији
,
он
је
све
више
уверен
да
ће
бити
прождран
,
а
он
,
он
нема
ни
најмање
воље
да
буде
прождран
,
боље
онда
...
Његов
познаник
је
стајао
крај
њега
.
—
У
мало
нисам
заборавио
.
Ти
никако
не
идеш
код
ћир
Настаса
.
Од
кад
ниси
био
?
—
Не
памтим
.
—
А
он
је
опасно
болестан
.
—
Болестан
?
—
Дабоме
.
Већ
одавно
.
Има
више
од
четири
месеца
.
—
А
од
чега
болује
?
—
Ревматизам
или
тако
нешто
.
—
Лежи
ли
?
—
Целог
дана
седи
на
једној
великој
столици
,
Страшно
изгледа
.
И
о
теби
смо
разговарали
.
Пита
за
тебе
и
каже
,
да
си
се
одбио
од
њега
.
—
Не
знам
зашто
.
—
Не
зна
ни
он
.
Жељан
је
баш
да
те
види
.
Причао
ми
је
какав
си
био
као
мали
.
Треба
да
одеш
.
—
Отићи
ћу
.
А
ја
баш
особењак
,
а
?
—
Тако
цео
свет
мисли
.
—
Добро
,
онда
ћу
да
будем
лопов
.
—
Којешта
.
То
нико
не
тражи
од
тебе
.
—
Нико
?
То
,
драги
мој
,
цео
свет
тражи
од
мене
.
Погреб
се
опет
крете
.
Звона
су
звонила
.
Певачко
друштво
је
опет
певало
своје
бескрајно
Свја-ти
Бо
-о-же
!
Многи
су
се
,
од
цркве
,
почели
одвајати
,
али
када
је
погреб
кренуо
,
као
да
су
се
бојали
,
да
их
ко
не
ухвати
на
неком
ружном
делу
.
Када
погреб
прође
,
људи
скидају
шешир
,
неки
сасвим
,
а
неки
само
мало
и
одмах
га
опет
натакну
.
Трамвај
је
за
часак
стао
и
чекао
је
да
погреб
прође
.
Многи
питају
оне
,
који
иду
за
погребом
:
ко
је
то
умро
?
Војници
и
официри
салутирају
.
Трговачки
помоћници
,
чупкају
своје
уфитиљене
бркове
,
стоје
пред
радњама
и
гледају
погреб
.
Са
горњих
спратова
многе
главе
гледају
кроз
прозоре
.
Мрак
се
већ
почео
хватати
,
када
су
се
враћали
с
гробља
.
Марија
је
кукала
када
су
бабу
спуштали
у
гроб
и
када
је
почела
земља
да
добује
о
металан
сандук
.
Даница
је
пролевала
истинске
детињске
сузе
за
бабом
,
која
је
увек
била
према
њој
добра
и
пажљива
.
Сима
је
сматрао
за
потребно
,
да
,
у
неколико
махова
,
принесе
махраму
очима
.
Он
је
сад
био
уверен
,
да
је
све
свршено
и
да
се
баба
не
може
више
вратити
.
Али
он
је
мислио
и
о
томе
како
је
узан
гроб
и
рачунао
је
у
памети
,
да
ли
је
дужи
од
једног
метра
и
по
.
Врло
тескобан
стан
,
али
,
бар
,
не
плаћа
кирију
.
И
у
мало
што
се
није
насмејао
.
Али
кад
се
сетио
,
да
је
он
и
тај
гроб
морао
платити
,
он
се
намршти
,
а
за
тим
,
као
да
је
то
хтео
да
забашури
,
рече
:
—
Оде
,
дакле
,
јадница
.
Марија
и
Сима
,
чекали
су
код
капије
госте
,
које
су
мислили
звати
на
даћу
,
док
на
чесми
не
оперу
руке
и
салетаху
их
да
на
сваки
начин
дођу
.
Затим
седоше
у
кола
.
Ђорђе
је
био
још
зловољнији
.
Зашто
је
долазио
на
гробље
?
Шта
ће
ту
?
Зар
би
ко
,
уопште
,
приметио
,
да
он
није
долазио
чак
овамо
?
Све
му
је
било
мрско
.
И
оне
јеле
што
гордо
гледају
у
небо
и
оне
парцеле
,
које
мртваце
одређују
у
категорије
као
какав
еспап
:
бољи
и
гори
,
скупљи
и
јефтинији
.
Например
,
она
грдна
мермерна
пирамида
тамо
,
представља
један
капитал
од
толико
и
толико
стотина
динара
,
а
можда
и
хиљада
.
Што
ће
ту
?
Да
каже
свету
,
да
ту
леже
смртни
остатци
тога
и
тога
,
који
је
био
врло
вешт
лопов
,
па
је
стекао
грдан
новац
.
Ко
нема
,
он
је
најмртвији
мртвац
,
као
што
је
био
и
за
живота
.
Ено
,
она
црвоточна
даска
,
која
је
некад
представљала
крст
.
То
је
,
јамачно
,
била
каква
луда
,
био
какав
особењак
,
или
што
је
то
исто
,
какав
поштен
.
Шта
ће
му
тај
крст
?
Да
се
зна
,
да
тамо
под
оним
коровом
лежи
један
прождран
?
А
од
њега
је
,
међутим
,
зависило
,
да
он
друге
прождире
.
И
он
пређе
преко
једног
гроба
,
који
је
био
обрасао
у
корову
,
крста
је
одавно
нестало
,
само
једна
трула
дашчица
означава
место
,
где
је
негде
био
.
Просјаци
су
стајали
пред
капијом
и
,
са
задовољством
,
су
показивали
своје
гадне
патрљке
,
који
су
вирили
из
прљавих
рита
и
своја
страховито
разједена
лица
,
која
су
пре
уливала
гађење
него
милосрђе
.
Он
се
обрецну
на
једног
просјака
,
када
га
је
дотакао
својим
закржљавелим
и
помодрелим
патрљком
.
Он
седе
на
трамвај
и
пође
у
варош
.
Сијалице
су
жмиреле
,
трептале
,
гасиле
се
и
палиле
.
Радници
су
,
са
радова
,
преко
тркалишта
,
ишли
својим
кућама
.
Женске
су
се
,
кроз
мрак
,
журиле
,
а
по
неки
радник
им
добаци
коју
реч
.
По
нека
ћути
и
иде
својим
путем
,
а
нека
одговори
и
радници
се
смеју
и
пожуре
за
њоме
.
Тељиге
зврје
по
прашљивој
калдрми
,
кочијаш
стоји
на
сред
кола
и
пева
,
дерући
се
из
свег
гласа
.
У
даљини
свира
војничка
труба
.
Из
једне
каване
допире
промукнути
глас
какве
бекрије
.
У
фијакерима
седе
људи
и
они
се
некуда
журе
,
не
зна
се
куда
и
зашто
.
На
Теразијама
врви
свет
.
Излози
осветљени
и
свет
стаје
пред
њих
уздише
и
иде
даље
.
Пекари
свирају
као
бесомучни
и
,
у
уличном
вицу
,
нуде
своју
робу
.
Из
далека
се
чује
добош
,
мало
после
војна
музика
како
свира
неки
марш
.
То
иде
дворска
стража
.
Људи
застајкују
,
а
неки
,
сасвим
несвесно
,
иду
у
ногу
,
по
такту
музике
.
Деца
,
шегрти
и
мангупи
марширају
по
крај
војника
.
Ђорђе
је
стао
на
сред
улице
и
мислио
се
,
да
ли
да
иде
на
даћу
или
да
не
иде
.
Шта
ће
тамо
?
Да
гледа
онај
свет
како
се
претвара
,
како
лаже
и
како
се
хвали
својим
отимањем
,
које
они
зову
зарађивањем
?
Да
гледа
својега
таста
како
је
бескрајно
несрећан
што
код
бабе
није
нашао
ни
маријаша
?
Да
слуша
његове
лажи
у
које
он
сам
верује
?
А
Даница
?
Јест
,
она
је
добра
и
он
је
много
воли
,
али
она
мора
да
двори
тај
свет
,
који
је
дошао
да
се
нахрани
и
напије
.
И
он
се
реши
да
не
иде
.
Али
куда
да
иде
?
У
кавану
?
Шта
ће
тамо
?
Ах
,
да
,
треба
да
иде
код
ћир
Настаса
.
И
он
пође
.
Наједном
,
сасвим
неочекивано
,
поче
рачунати
колико
има
како
је
Даницу
испросио
.
Три
месеца
.
Три
месеца
?
Јесте
,
тачно
три
месеца
.
Зашто
његов
таст
оклева
?
Досад
је
баба
била
болесна
,
сад
ће
се
рећи
,
да
је
умрла
и
да
су
у
жалости
.
Значи
,
да
је
негде
запело
.
Ваљда
девојка
није
спремна
?
Не
.
Он
је
рекао
,
да
то
не
тражи
.
Онда
...
наравно
,
за
новац
је
запело
.
Али
откуд
овај
луксуз
при
погребу
?
Металан
сандук
,
три
попа
и
један
ђакон
,
Саборна
црква
,
певачко
друштво
,
даћа
?
То
све
стаје
много
новаца
.
Па
и
болест
.
И
она
је
доста
стала
.
То
је
загонетка
,
једна
велика
загонетка
.
Он
с
тиме
мора
бити
начисто
:
или
—
или
.
Затим
му
паде
једна
мисао
на
памет
.
Ваљда
није
Сима
продао
свој
албум
и
тако
,
хм
,
хм
,
дошао
до
грдног
новца
?
И
он
се
и
нехотице
насмеја
.
Није
ни
приметио
када
је
дошао
до
куће
ћир
Настаса
.
Притисну
у
звонце
.
После
једног
трена
отворише
се
врата
.
На
сред
ходника
је
горела
једна
велика
електрична
лампа
.
Слушкиња
,
што
му
је
отворила
врата
,
била
је
лепа
и
чиста
,
он
је
погледа
и
рече
љубазно
:
—
Добро
вече
.
—
Добро
вече
.
Имате
ли
каква
посла
код
господара
?
—
Имам
.
А
што
ви
то
питате
?
—
Господар
је
болестан
и
не
прима
.
—
Е
?
...
Мене
ће
примити
.
Он
је
уштину
за
образ
,
а
она
се
насмеја
и
закључа
капију
.
—
Добро
.
Изволте
.
Мени
је
свеједно
.
—
Готово
и
мени
.
И
обоје
се
насмејаше
.
Он
пође
горе
.
Преко
камених
степеница
били
су
застрти
дебели
црвени
теписи
,
које
су
придржавале
дебеле
шипке
од
месинга
.
Баријери
,
крај
степеница
,
били
су
одевени
у
црвени
плиш
.
Предсобље
је
било
велико
и
четвртасто
.
На
поду
један
велик
,
пепељаст
ћилим
.
На
зидовима
велика
зелена
чоха
,
оперважена
позлаћеним
дрветом
.
На
чохи
неколико
кука
од
никла
и
на
једној
куки
један
тврд
шешир
,
један
врскапут
са
свиленом
поставом
и
шареним
монограмом
.
У
једном
углу
један
шарен
дугуљасти
и
округли
суд
од
порцулана
у
којем
је
један
штап
са
сребрном
дршком
.
У
другом
углу
политиран
сточић
и
на
њему
једна
боца
до
пола
пуна
водом
и
две
чаше
на
сребрном
послужавнику
.
О
таваници
велика
електрична
лампа
.
Цело
предсобље
мирише
на
чистоћу
,
на
туткало
и
на
богаство
.
Ђорђе
се
насмеши
и
шану
:
На
његовом
гробу
неће
бити
корова
.
Када
је
обесио
врскапут
о
једну
куку
и
оставио
штап
у
онај
шарени
суд
са
хинеским
шарама
,
он
куцну
на
врата
.
Унутра
је
неко
говорио
и
једна
женска
се
смејала
.
Он
понова
куцну
,
али
јаче
.
Неко
је
изнутра
некога
питао
:
—
Ко
ли
је
то
сад
?
Други
глас
је
говорио
:
—
Иди
па
види
.
Врата
се
отворише
.
На
праг
стаде
једна
жена
од
тридесет
година
.
Имала
је
велике
црне
очи
.
Нос
прћаст
,
уста
мала
и
месната
,
лице
округло
,
здраво
и
црвено
у
оквиру
од
накудрављене
црне
косе
.
Она
је
била
одевена
у
један
ружичаст
ампир
са
широким
рукавима
кроз
који
се
виделе
беле
и
обле
руке
чак
до
пазуха
.
Ампир
јој
је
лепо
стојао
и
кроза
њ
се
могло
назирати
лепо
,
једро
и
округло
тело
.
Сва
њезина
лепа
и
жива
појава
бректала
је
здрављем
и
ширила
је
мирис
од
љубичице
.
Ђорђе
се
мало
збунио
,
када
је
ову
жену
угледао
.
—
Пардон
,
...
добро
вече
...
—
Добро
вече
...
—
Ја
сам
Ђорђе
,
Ђорђе
Прокић
.
Питај
те
,
молим
вас
,
чика
Настаса
,
да
ли
ће
ме
примити
...
Ђорђе
...
Жена
се
у
часу
врати
и
рече
му
са
осмехом
:
—
Изволте
,
господине
.
Ћир
Настас
је
човек
од
педесет
и
неколико
година
,
испијен
је
и
изнурен
.
Он
је
мал
те
не
,
сасвим
ћелав
.
Оно
мало
чуперака
проседе
косе
изгледају
на
сјајној
лобањи
у
којој
се
огледа
сијалица
,
као
прљаве
пеге
.
Лице
смежурано
и
бледо
.
Испод
упалих
очију
,
које
вечито
лутају
по
поду
и
ретко
се
кад
дижу
у
вис
,
обесиле
се
две
кесице
.
Бркови
проседи
,
а
испод
носа
пожутели
од
дувана
.
Брада
велика
,
чупава
и
пуна
трошица
од
дувана
.
Руке
велике
,
шаке
широке
,
на
једном
кажипрсту
,
пожутелом
од
дувана
,
велик
златан
прстен
са
почетним
словима
његова
имена
.
На
малом
прсту
десне
руке
грдан
брилијантски
прстен
.
Он
седи
у
једној
великој
наслоњачи
,
преко
ногу
велика
дебела
махрама
и
једно
жуто
ћебе
.
На
столу
,
крај
њега
,
лежи
кутија
са
цигаретама
,
кутија
са
палидрвцима
,
рубац
и
једна
велика
ћилибарска
муштикла
на
преврнутој
футроли
.
У
соби
је
било
,
осим
његове
велике
столице
,
једно
канабе
од
дрвене
коже
,
две
три
плетене
столице
са
високим
наслоном
,
један
округао
сто
на
сред
собе
,
у
једном
углу
један
омањи
сто
и
на
њему
један
грамофон
,
чија
грдна
труба
зија
на
собу
,
по
зидовима
слике
,
по
поду
зелен
ћилим
са
црвеним
шарама
,
о
таваници
двокраки
лустер
.
И
све
у
соби
и
завесе
,
и
ћилим
,
и
ћебе
,
и
застирач
на
столу
,
и
његово
одело
и
све
мирише
на
дуван
и
шпиритус
.
—
Као
мислим
,
треба
мало
ситне
проје
.
—
Послови
,
чика
Настасе
.
—
Да
,
да
...
Знамо
се
већ
.
То
није
лепо
од
тебе
.
Као
мислим
,
не
треба
заборавити
своје
старе
пријатеље
.
Знаш
како
је
.
Као
мислим
,
можемо
један
другоме
требати
.
—
Све
то
јесте
тако
,
али
нисам
могао
.
—
Добро
,
де
.
Ајде
да
верујем
.
Видиш
,
то
је
онај
Ђорђе
што
сам
ти
ја
причао
.
—
Ниси
ми
господина
ни
преставио
.
Баш
си
прост
Настасе
.
Она
пружи
Ђорђу
руку
.
Он
поцрвени
.
—
Ето
такав
је
,
господине
,
увек
.
Иначе
је
добар
човек
,
али
страшно
прост
,
као
...
—
Као
цепаница
.
Што
не
кажеш
,
де
?
—
Ју
,
Настасе
,
шта
ти
је
данас
?
—
Као
мислим
,
треба
увек
рећи
шта
човек
мисли
.
—
Та
иди
,
Бога
ти
...
јесте
ви
овде
са
службом
?
—
Јесам
,
у
Царинарници
.
—
Ах
,
тако
.
А
што
нисте
долазили
к
нама
?
—
Па
...
како
да
кажем
?
Ја
нисам
знао
како
ћете
ме
примити
.
Пре
сам
чешће
долазио
.
—
Како
можете
тако
што
замислити
?
Па
да
,
прва
жена
је
увек
боља
.
—
Пардон
...
ја
то
нисам
казао
.
—
Шалим
се
,
шалим
се
...
—
Де
,
Бога
ти
,
Цајо
,
подигни
ми
мало
ноге
.
—
Ово
је
већ
стоти
пут
данас
,
те
подигни
,
те
спусти
.
—
Као
мислим
,
ако
ти
је
тешко
,
може
то
и
Ђорђе
.
—
Драге
воље
,
чика
Настасе
.
—
Оставте
га
,
господине
,
ви
не
знате
какав
је
то
човек
.
—
Да
,
да
...
Уобразио
сам
,
да
ми
је
боље
,
кад
ноге
мало
подигнем
.
После
,
опет
,
као
мислим
,
да
ће
ми
бити
лакше
кад
их
спустим
.
—
Јесте
ишли
у
бању
?
—
Море
шта
нисам
покушавао
.
Потрошио
сам
већ
и
црно
испод
ноката
.
Немам
више
.
Дужан
сам
и
ружан
.
Још
мало
нека
траје
,
па
као
мислим
црвена
реза
не
фали
.
—
Ама
шта
је
теби
,
човече
?
Знате
,
увек
тако
кука
.
—
Знам
ја
,
госпођо
,
чика
Настаса
пре
од
вас
.
—
Шта
ме
знаш
?
Сад
су
друга
времена
.
Прођоше
она
златна
времена
.
Нема
више
да
се
тече
.
Доста
је
кад
хлеб
зарадим
.
Зар
ми
,
бре
,
за
себе
радимо
?
Јок
.
Све
за
општину
и
државу
и
опет
су
слепци
.
Како
која
Скупштина
дође
,
она
прво
диже
порезу
.
И
сад
радимо
само
за
порезу
.
Пропадосмо
,
изгибосмо
,
као
Јанко
на
Косову
.
Као
мислим
,
све
је
пропало
и
трговина
и
све
,
а
кад
трговина
пропадне
,
онда
пропада
све
.
Па
вересија
.
Нема
се
,
знаш
ли
ти
шта
је
то
,
нема
се
...
Ја
ћу
да
пропаднем
,
бићу
банкрот
,
цркнућу
од
глади
,
јер
не
могу
да
идем
у
општину
да
будем
извршитељ
...
Треба
ноге
,
а
ја
немам
ногу
.
Ђорђе
га
иронично
гледао
.
Цаја
је
кршила
руке
и
намигивала
на
Настаса
да
ћути
,
али
он
је
и
даље
кукао
,
као
да
је
над
његовом
главом
лукао
кров
и
сваког
часа
га
може
затрпати
.
—
Зар
ти
мислиш
,
да
сваког
интересују
твоје
ствари
?
—
Ја
као
мислим
,
да
ја
не
могу
говорити
о
будалаштинама
,
него
о
томе
како
се
привређује
.
Ђорђе
се
диже
.
—
Ето
отерао
си
господина
твојом
кукњавом
.
—
Ја
као
мислим
,
то
је
моје
дете
...
—
Не
,
не
,
ја
сам
свратио
,
да
видим
како
вам
је
.
Време
је
.
Треба
да
идем
.
Лаку
ноћ
,
чика
Настасе
.
—
Лаку
ноћ
,
дете
...
кажем
ти
,
све
је
пропало
.
Нема
се
,
радње
стале
,
вересија
расте
,
а
треба
да
се
једе
.
Ту
нема
ово
и
оно
и
,
онда
,
као
мислим
,
мора
да
дође
пропаст
,
банкротство
,
црвена
реза
,
стараоци
,
адвокати
,
судови
,
добош
...
Лаку
ноћ
.
Па
дођи
.
Ја
као
мислим
,
не
треба
да
ме
заборавиш
.
Ђорђе
се
рукова
са
Цајом
.
—
Молим
вас
,
господине
,
извините
.
Ви
га
,
бар
,
знате
.
—
О
,
молим
,
молим
.
.
Он
се
обуче
,
окрете
се
још
једном
и
пође
.
—
А
штап
?
—
Ах
,
да
.
Хвала
.
Лаку
ноћ
.
Она
је
стајала
на
прагу
од
собе
док
није
изишао
из
предсобља
.
Када
је
сишао
на
улицу
био
је
густ
мрак
.
Неке
су
сијалице
биле
погашене
.
Отишао
је
да
вечера
,
а
после
вечере
је
ишао
кроз
улице
,
без
циља
и
пута
.
Мислио
је
о
овом
богаташу
,
што
,
у
сред
својег
сјаја
и
богаства
,
кука
и
нариче
,
мислио
је
о
овом
човеку
,
који
је
пре
двадесет
и
неколико
година
био
момак
,
цепао
дрва
и
вукао
воду
.
И
тај
глупак
и
тај
идиот
жестоко
је
испекао
свој
занат
и
,
ето
,
ужасно
се
обогатио
.
И
што
је
више
имао
,
он
је
све
више
кукао
,
као
да
му
је
то
била
сиренска
песма
,
којом
је
мамио
новац
.
Он
је
био
раздраган
.
Смејао
се
овом
сулудом
богаташу
,
прикованом
за
столицу
,
коме
сада
памет
чак
и
није
потребна
,
јер
је
новац
научио
пут
к
њему
и
долази
сам
,
незван
,
нетражен
.
Тај
је
разумео
свој
посао
.
Тај
,
ни
једнога
часа
,
није
био
особењак
,
није
био
луд
,
није
хтео
да
буде
једина
бела
врана
међу
легионима
црних
врана
,
које
се
са
грактањем
и
оштрим
канџама
,
међусобно
раздиру
и
прождиру
.
А
крај
његов
?
Велика
завештања
свима
могућим
друштвима
,
која
ће
,
на
све
могуће
начине
,
захваљивати
овом
богатом
лопову
,
ни
часа
не
водећи
рачуна
о
пореклу
његова
богаства
,
велик
и
сјајан
погреб
са
безброј
беседа
о
његовој
честитости
,
усталаштву
,
вредноћи
,
хуманости
и
поштењу
,
са
хрпом
венаца
на
чијим
тракама
блеште
ласкаве
речи
захвалнице
и
грдна
мермерна
пирамида
.
А
зашто
не
?
Када
се
целог
живота
диже
ларма
у
небо
зашто
не
и
после
смрти
?
Он
је
лагано
ишао
,
руке
затурио
на
леђа
и
звиждуће
.
Негде
је
сат
откуцавао
,
али
смешно
.
Прво
шест
па
после
четири
.
Он
се
насмеја
.
Месец
је
почео
да
се
помаља
,
али
лагано
и
опрезно
,
као
да
то
кришом
ради
.
Негде
,
у
суседству
,
свирала
је
окарина
,
а
неки
женски
глас
,
певао
је
лагано
:
Ој
,
девојко
рококо
Не
љуби
те
макар
ко
...
Један
официр
иде
са
једном
женском
,
обавио
руку
око
њеног
струка
,
прича
јој
нешто
,
а
она
се
смеје
и
пљеска
рукама
.
На
Саборној
цркви
откуцава
једанаест
часова
.
Њему
се
смеје
и
све
му
смешно
.
Један
пијан
носач
,
пребацио
самар
преко
леђа
,
па
се
не
зна
ко
кога
вуче
или
он
самар
или
самар
њега
.
Посрће
тамо
и
амо
и
гласно
са
собом
говори
.
У
дворишту
је
била
тишина
.
Месец
изишао
и
сјаји
над
двориштем
.
Чесма
цури
као
увек
и
чује
се
како
вода
одмерено
и
по
такту
,
удара
о
калдрму
.
Неко
рубље
разастрто
по
ужетима
и
лепрша
се
.
Нека
разбијена
боца
лежи
на
сред
дворишта
и
светлуца
се
према
месечини
.
У
Лепосавиној
соби
горила
је
свећа
и
бацала
је
сјајан
правоугаоник
на
калдрму
.
Када
је
дошао
до
прозора
,
свећа
се
угаси
.
Он
лагано
отвори
врата
и
уђе
.
Неко
је
у
побочној
соби
,
непријатно
хркао
.
Када
је
пошао
у
своју
собу
,
једна
бела
прилика
га
задржа
.
Он
се
,
у
први
мах
,
тргао
.
И
наједном
осети
,
како
у
једном
топлом
телу
,
које
је
дрхтало
као
од
зиме
,
куца
срце
брзо
и
преплашено
...
ВИИ
.
Ђорђе
је
био
у
чудноватом
расположењу
.
Неко
мртвило
,
којем
он
не
би
умео
наћи
разлога
,
да
је
нешто
почео
о
себи
размишљати
,
овладало
је
њиме
.
Неки
пут
му
је
све
било
мрско
,
а
неки
пут
,
опет
,
све
равнодушно
.
Тужним
погледима
посматрао
је
живот
око
себе
и
осећао
је
како
бескрајна
пустош
одјекује
у
њему
и
око
њега
.
Ништа
га
није
интересовало
и
све
му
је
изгледало
празно
и
без
икаква
циља
.
Његов
живот
,
живот
једног
канцеларијског
роба
,
који
је
прикован
за
једноликости
,
којима
нема
краја
и
циља
,
убијао
је
постепено
његову
енергију
у
коју
се
некада
био
уздао
.
Он
је
изгледао
себи
смешан
и
сматрао
је
своју
дужност
,
као
чиновника
,
као
озбиљно
ношење
воде
у
каквом
решету
.
Изгледало
му
је
,
да
та
његова
дужност
не
оставља
никаква
трага
и
да
је
она
једна
бескрајна
играчка
коју
сви
схватају
озбиљно
.
Шта
он
очекује
од
тог
својег
службовања
?
Будућност
?
Каква
иронија
!
Зар
чиновник
,
уопште
,
у
Србији
може
имати
какве
будућности
?
Сва
кариера
,
због
које
се
чине
многа
чуда
,
понижавања
и
ласкања
,
изгледа
,
да
је
само
зато
створена
,
да
не
умре
од
глади
.
Сто
година
деведесет
гроша
.
Од
почетка
се
не
иде
даље
и
ако
се
човек
,
понекад
,
лаже
да
корача
напред
и
то
брзо
и
поуздано
.
Већ
у
неколико
махова
је
мислио
да
да
оставку
,
али
није
још
био
смислио
каквог
другог
посла
да
се
лати
.
А
тврдо
се
био
решио
да
више
не
буде
чиновник
.
Било
му
је
досадно
,
да
вечито
буде
сиромах
,
да
вечито
зебе
од
шефова
,
од
којих
је
зависила
његова
будућност
у
служби
и
да
вечито
ради
један
исти
посао
од
кога
нико
нема
користи
,
а
најмање
он
лично
.
Он
је
,
сада
,
себи
доказивао
,
да
није
створен
да
буде
вечити
слепац
и
зато
неће
ни
да
буде
.
Али
и
ако
је
он
све
то
нејасно
осећао
,
ипак
је
и
даље
вукао
чиновнички
јарам
,
јер
није
знао
од
куда
треба
очекивати
могућност
која
ће
учинити
,
да
не
буде
вечити
слепац
.
И
он
је
тако
и
даље
живео
,
остављајући
данима
,
да
иду
један
за
другим
,
доносећи
собом
оно
што
су
затекли
:
једноликост
.
Јесен
је
била
у
велико
.
Небо
суро
.
Сунце
жмири
и
сваког
часа
се
крије
иза
густих
облака
,
који
се
гоне
по
небу
.
По
некад
хладан
ветар
духне
,
почне
увело
лишће
терати
у
ковитлац
и
опет
га
нестане
.
Све
је
натмурено
,
све
зловољно
,
као
да
им
се
прљави
и
оловни
облаци
свалили
на
главе
.
По
нека
заостала
ласта
тумара
по
ваздуху
тамо
и
амо
,
силази
до
својег
старог
гнезда
,
очајно
цвркутне
два
три
пута
и
нестане
је
у
висини
.
Кроз
улице
прођу
по
која
сељачка
кола
натоварена
дрвима
,
шкрипе
и
клате
се
,
а
упрегнуте
кравице
,
којима
кости
пробијају
кожу
,
обориле
главе
и
иду
лагано
.
Одрпан
сељак
иде
крај
кола
,
у
руци
му
велик
штап
с
којим
,
по
некад
,
ошине
стоку
,
о
доњу
усну
залепљена
цигарета
и
блене
у
кућу
и
људе
.
Људи
у
врскапутима
,
метли
руке
у
џепове
и
,
са
очајним
лицем
,
иду
некуда
хитро
и
журно
.
Ветар
опет
духне
,
почисти
мало
жуто
лишће
,
које
у
гомилама
лежи
по
олуцима
,
и
прашину
и
опет
ишчезне
.
Била
је
недеља
.
Ђорђе
је
лежао
на
постељи
,
руке
метнуо
под
главу
,
пуши
и
мисли
.
У
соби
је
било
полутамно
.
Он
је
посматрао
своју
собу
,
као
да
се
сад
доселио
и
први
пут
је
у
њој
.
Соба
је
била
ниска
и
доста
пространа
.
Имала
је
само
један
прозор
и
он
ју
је
врло
штедљиво
обасипао
светлошћу
.
Под
је
био
нераван
.
По
нека
даска
одскочила
и
погрбила
се
.
Негде
,
опет
,
иструлило
парче
даске
и
види
се
земља
,
прашина
и
по
неко
палидрвце
,
које
ту
западне
.
Уза
зид
наслоњен
један
старински
орман
,
испуцао
и
изгребан
од
честог
сељења
.
Он
је
покварен
и
не
може
више
да
се
затвори
.
На
сред
собе
један
четвртаст
излизан
сто
и
кад
се
човек
на
њ
наслони
он
шкрипи
и
љуља
се
.
Сто
је
застрт
одавно
избледелим
чаршавом
,
којем
се
не
може
више
распознати
првобитна
боја
и
пун
је
мрља
од
мастила
и
каве
.
До
ормана
,
једна
полица
и
на
њој
неколико
поцепаних
и
расалатаних
књига
,
чешаљ
,
једна
четка
за
косу
,
једна
празна
тегла
од
помаде
,
једна
боца
са
усахнулим
мастилом
и
једна
држаља
,
чије
је
перо
убодено
у
полицу
,
две
плетене
столице
,
чија
је
слама
била
почела
да
се
цепа
,
једна
дрвена
столица
без
једне
пречаге
и
у
пола
обојена
жутом
бојом
,
стоје
по
соби
куд
која
.
Уз
други
зид
дрвена
постеља
скоро
политирана
.
Више
постеље
један
избледели
тепих
,
на
којем
је
израђен
један
лав
како
лежи
на
зеленој
трави
;
лав
је
имао
само
једно
око
,
јер
су
му
друго
изели
мољци
.
До
тепиха
,
ближе
вратима
,
једно
овеће
огледало
са
позлаћеним
оквиром
,
који
је
почео
да
се
љушти
.
Са
једне
четвртине
огледала
излизала
се
жива
и
она
изгледа
као
и
свако
друго
стакло
.
Под
огледалом
виси
,
о
клину
,
један
убрус
од
српског
платна
.
Таваница
од
дасака
и
летава
и
одавно
се
погрбила
као
да
ће
се
сваког
часа
срушити
.
На
једном
зиду
,
у
дрвеном
оквиру
,
слика
Александра
ИИИ
.
и
,
са
разбијеним
стаклом
,
слика
оптужених
због
Чебинчеве
афере
.
Обе
те
слике
биле
су
стенице
већ
одавна
начеле
.
Соба
мирише
на
влагу
,
трулеж
и
дуван
.
И
он
,
сасвим
несвесно
,
поче
своју
собу
поређивати
са
ћир
Настасовим
собама
.
Какво
жалосно
поређење
!
Онде
све
ново
,
чврсто
као
од
бронзе
,
скупоцено
и
отмено
,
овде
све
старо
,
олупано
,
полутруло
и
у
распадању
.
Онде
једар
живот
,
који
брекће
здрављем
,
овде
млитав
и
на
умору
.
Тамо
се
све
ствари
смеју
,
а
овде
се
све
натмуриле
,
пуне
туге
и
бола
.
Лежећи
тако
,
са
цигаретом
у
устима
он
је
,
незнајући
ни
сам
како
,
мислио
о
прошлости
ћир
Настасовој
.
Он
је
био
сељачки
син
.
Када
је
дошао
из
села
,
он
је
био
го
и
бос
,
празних
џепова
и
празна
стомака
,
служио
је
којкуда
,
вршио
најниже
послове
,
док
после
разних
мука
и
невоља
није
ступио
у
једну
радњу
,
постао
момак
,
после
деловођа
радње
,
па
ортак
и
најзад
,
када
је
његов
ортак
умро
,
изненадно
и
напрасно
,
он
је
испразнио
касу
,
оставио
је
само
неколико
несигурних
меница
,
неколико
дуванских
лозова
,
неколико
безначајних
акција
,
од
удовице
купио
,
буд
зашто
,
део
својега
ортака
и
постао
свој
газда
.
И
са
таквим
квасцем
у
чврстим
и
грабљивим
рукама
,
он
је
,
прождрљивим
погледом
какве
грабљиве
тичурине
,
умео
да
запази
где
се
може
доби
до
ћара
,
брутално
убијајући
савест
ако
покуша
да
се
јави
,
немајући
обзира
и
милосрђа
.
Да
,
да
,
ко
би
рекао
,
да
је
оно
,
сад
исцеђено
,
тело
,
било
некада
чврсто
и
жилаво
тело
какве
звери
,
која
јурише
на
плен
,
хвата
је
,
стеже
и
прождире
?
Сада
тај
човек
у
својој
кући
,
која
стење
од
силнога
богаства
,
траје
дане
,
малаксала
џина
,
који
се
одмара
од
силних
крађа
и
подвала
и
јечи
под
тиранијом
болести
,
ни
једног
трена
не
помишљајући
,
да
тамо
напољу
,
где
бесни
борба
живота
,
леже
рањене
,
искасапљене
и
обезглављене
жртве
његове
.
И
он
је
вечито
имао
среће
у
својим
разбојничким
подузећима
,
вечито
је
био
поштован
и
уважаван
,
корећи
и
проклињући
мале
лопове
,
који
,
због
багателе
,
прљају
руке
.
И
ма
шта
он
радио
,
за
њега
није
било
казне
.
Према
његовим
страховитим
неделима
оглушивали
су
се
и
људи
,
и
закон
и
Бог
.
И
што
је
више
лагао
,
и
што
је
више
крао
,
и
што
је
имао
више
саучесника
,
из
свих
слојева
друштва
,
ширећи
свуда
око
себе
трулеж
својег
колосалног
капитала
,
као
рак
што
постепено
разједа
све
тело
,
он
је
бивао
све
више
поштован
,
уважаван
,
цењен
,
био
угледна
личност
у
држави
,
био
неопходан
зубац
у
колосалном
државном
механизму
,
био
покретач
и
живот
тога
механизма
,
био
све
и
сва
.
Ђорђе
се
јетко
осмехну
.
Облаци
густога
дима
витлали
су
се
по
соби
и
стварали
су
плаву
копрену
.
Он
је
гледао
у
дим
,
како
се
постепено
диже
у
вис
и
како
ствара
разне
фигуре
.
Кроз
прозор
је
видео
једно
парче
прљавог
небеског
свода
.
Над
главом
је
зујала
једна
мува
,
која
се
,
свим
силама
,
трудила
,
да
се
ослободи
из
паукове
мреже
,
у
коју
је
он
вешто
увлачио
.
Ђорђе
се
диже
и
баци
поглед
на
паука
,
затим
се
насмеја
и
рече
сасвим
гласно
:
—
Ћир
Настас
...
Он
је
размишљао
о
својој
прошлости
.
Све
му
је
било
живо
у
памети
,
свака
година
,
сваки
месец
,
готово
сваки
дан
.
Отац
му
је
био
извршитељ
у
општини
,
пре
тога
је
био
трговац
,
али
дошао
рат
и
он
је
морао
да
остави
радњу
и
да
пође
у
рат
.
Мајка
остала
сама
,
али
њој
је
било
немогућно
,
да
надгледа
радњу
,
једно
,
што
се
у
томе
није
ни
најмање
разумевала
,
а
друго
,
што
је
морала
да
гледа
и
своју
децу
.
Ђорђе
је
био
најстарији
и
већ
одрасао
,
његова
сестра
,
Стана
,
имала
је
четири
године
,
а
најмлађу
сестру
,
Перку
,
мајка
је
још
дојила
,
Затим
је
био
у
кући
његов
дед
,
мајчин
отац
,
који
је
био
вечито
болестан
,
пргав
и
увек
тражио
свађу
.
Када
му
отац
отишао
на
границу
,
дед
је
био
још
пргавији
,
почео
децу
да
бије
без
икаква
разлога
и
мајка
,
онда
,
мирна
,
добре
нарави
и
малодушна
,
није
знала
ништа
друго
да
ради
,
него
само
да
плаче
.
Радње
су
биле
стале
.
Момци
су
радили
што
су
хтели
и
тешком
муком
су
давали
његовој
мајци
,
што
је
било
потребно
за
кућу
,
као
да
деле
милостињу
.
Мајка
је
само
плакала
,
јер
није
имала
ни
најмање
енергије
,
да
момке
отера
,
да
узме
све
у
своје
руке
и
да
нађе
друге
момке
.
Када
се
отац
,
најзад
,
вратио
,
изнурен
и
прозебао
,
он
је
затекао
дућан
,
готово
,
празан
