одстра
.
Он
је
прихвати
на
руке
.
Она
клону
са
свим
.
У
његовом
наручју
,
девојка
,
девојка
коју
воли
више
свега
,
за
којом
је
жудео
толико
време
.
И
он
беше
онемео
.
Ништа
не
знађаше
шта
чини
...
Љубио
јој
је
косу
,
врат
,
па
најзад
и
лице
.
Девојка
дође
себи
.
И
он
се
трже
...
.
—
Госпођице
!
.
.
Ја
...
ја
.
.
Али
и
Мару
савладали
осећаји
.
Она
узе
његову
руку
принесе
је
устима
својим
и
пољуби
.
Ка
луд
он
гледаше
у
њу
.
—
Маро
!
.
.
Ја
те
волим
!
.
А
ти
?
...
—
Само
тебе
!
.
.
протепа
она
.
—
И
ти
мене
волиш
?
!
—
Волим
!
.
.
Па
сад
нека
буде
што
бог
да
!
И
опет
му
клону
на
руке
.
А
он
љубљаше
као
манит
:
и
лице
и
руке
и
врат
и
косу
...
—
Сад
сам
срећан
!
—
рече
он
.
—
И
ја
сам
!
—
Хоћеш
ли
бити
моја
?
—
Само
твоја
!
.
.
Ајдмо
!
...
Срце
пуно
.
Тесна
му
земља
!
.
.
Да
му
је
да
лети
по
оним
облацима
!
Мара
његова
!
...
И
то
тако
нагло
,
тако
брзо
!
...
Како
то
би
?
.
.
Мислио
је
да
сања
.
Ал
ето
,
види
,
она
иде
поред
њега
;
наслонила
се
на
његову
руку
;
гледе
у
њега
она
два
ока
,
што
бејаху
свет
за
њега
!
...
,
—
Опрости
ми
!
—
рече
она
.
Видела
сам
змију
.
И
бојим
се
и
гадим
се
од
ње
...
Опрости
!
...
—
Али
шта
да
опростим
?
—
Показала
сам
се
страшљива
—
рече
она
и
плашљиво
погледа
у
њега
.
—
Ала
шта
страшљива
!
.
.
И
ја
је
се
гадим
!
и
ја
не
марим
да
видим
змију
...
И
наже
се
те
је
опет
пољуби
.
—
Маро
!
—
Чујем
.
—
Увери
ме
:
да
не
сањам
!
Зовни
ме
именом
;
Она
га
зовну
.
Он
је
опет
пољуби
.
—
Знаш
!
.
.
Ја
сам
лудио
за
тобом
!
Видео
сам
те
само
једаред
у
Београду
па
—
више
никад
!
...
Мислио
сам
да
си
вила
,
да
си
анђео
!
...
И
кад
дођох
код
поп
Живка
,
а
оно
—
ето
среће
!
...
Право
веле
;
има
бога
,
има
судбине
;
свега
што
веле
да
има
—
има
!
...
.
Нашао
сем
тебе
!
...
Онако
жудео
—
сад
те
ево
смем
загрлити
!
...
Ево
!
.
.
И
он
обави
руку
око
њеног
облог
паса
.
—
Је
л
:
само
моја
?
—
Само
твоја
!
...
Он
хтеде
да
је
пољуби
али
смотри
поп
Живка
.
Он
их
чекаше
на
путу
.
—
Ено
попе
,
—
рече
.
—
Јесте
шетали
?
упита
попа
.
—
Јесмо
.
И
пођоше
.
Јова
беше
преко
мере
весео
.
Код
куће
попине
нађе
свог
послужитеља
.
—
Шта
је
?
—
Дош’о
пандур
.
—
Какав
пандур
?
—
Пандур
из
канцеларије
.
—
Па
шта
ће
?
—
Тражи
тебе
.
Вели
:
зове
те
капетан
.
—
Каже
ли
:
за
што
?
—
Јок
!
...
Само
вели
:
иди
па
га
нађи
.
Мора
ићи
са
мном
!
Мара
беше
бледа
као
крпа
.
Поп
Живко
рече
:
—
Не
мораш
да
идеш
вечерас
.
Иди
ти
па
кажи
,
да
ниси
нашао
учитеља
.
—
Ал
он
ће
доћи
овамо
.
За
то
је
мене
и
посл’о
попа
.
—
А
где
је
попа
?
—
Он
оста
код
чколе
.
—
Морам
ићи
!
—
рече
Јова
.
—
Да
вечерамо
бар
;
готова
је
вечера
,
—
рече
поша
.
—
Благодарим
,
госпођо
,
не
могу
вечерати
,
—
рече
Јова
.
—
Збогом
!
И
узе
се
поздрављати
.
—
Па
да
те
бар
испратимо
,
—
рече
поп
Живко
.
И
пођоше
он
и
Мара
да
га
испрате
.
—
Знам
за
што
зове
.
—
Не
мари
ништа
.
Ако
ме
предусретне
лепо
—
и
ја
ћу
лепо
;
ако
дрско
и
ја
ћу
бити
дрзак
.
Дођоше
до
савијутка
.
—
Братите
се
.
Збогом
оче
Живко
!
.
.
Збогом
!
госпођице
!
Мара
му
стеже
руку
и
погледа
га
очима
пуним
суза
.
—
Збогом
пош’о
Јово
!
—
рече
попа
.
—
Збогом
пош’о
срећо
моја
!
—
прошапута
Мара
.
И
стајаше
и
гледаше
за
њим
све
дотле
док
не
замаче
у
шуму
.
Онда
уздану
.
Ишли
су
најлак
ћутећи
.
Она
га
поздрављаше
по
звездама
;
а
кад
кући
стиже
она
уђе
у
собу
па
се
кроз
сузе
мољаше
богу
да
га
заштити
.
XИ
.
ВРШИОЦИ
ЗАКОНА
Мрак
је
већ
пао
био
на
земљу
кад
Јова
стиже
школи
.
Ту
затече
попа
Дамњана
који
ћуташе
,
и
пандура
који
је
викао
на
сва
уста
.
—
Шта
је
он
да
за
толико
не
дође
?
...
А
њега
треба
везати
па
кад
га
притегне
нека
му
искоче
прса
’
вако
!
...
То
тако
научило
!
.
.
Ни
зна
за
власт
ни
поштује
закон
.
.
право
вели
господин
—
не
поштује
закон
он
је
—
да
ти
кам
—
прави
„
бутовник
“
!
.
.
Али
треба
њему
придати
зорове
па
да
му
очи
искачу
.
.
Јес
!
...
У
тај
пар
Јова
на
врата
.
—
Добро
вече
!
Поп
Дамњан
прими
бога
а
пандур
се
изадре
:
—
А
где
си
ти
?
—
Ево
ме
!
—
рече
Јова
оштро
.
-
Видим
!
А
где
си
до
сад
?
—
А
шта
се
тебе
тиче
?
—
Тиче
ме
се
!
Чекам
ја
тебе
воде
има
три
сата
.
—
Што
си
ме
чек’о
?
Што
ниси
оставио
позив
—
ако
има
—
па
иш’о
,
а
ја
бих
дошао
власти
.
—
А
кад
би
дош’о
?
—
Сутра
.
—
Знам
ја
то
!
...
За
то
сам
и
чек’о
Ти
ћеш
сад
,
са
мном
.
—
Ноћас
?
—
Ноћас
,
ноћас
!
—
Само
то
неће
бити
!
—
Шта
велиш
?
—
Ја
нећу
да
идем
ноћас
!
—
Ја
ћу
те
везати
па
потерати
!
—
рече
пандур
.
Јови
сенуше
очи
.
—
На
поље
!
—
цикну
он
.
—
Овде
сам
ја
госа
а
ниси
ти
!
...
На
поље
!
.
.
Пандур
стукну
у
назад
.
Поп
Дамњан
се
умеша
.
—
Немој
Јово
,
остави
се
сад
тога
!
—
На
поље
!
.
.
На
поље
!
.
.
—
цикаше
Јова
као
гуја
.
—
Молим
те
,
господине
,
учитељу
,
немој
се
што
год
замерити
!
.
.
Ји
,
нако
ка
’
човек
.
.
није
да
рекнеш
...
Јер
које
ја
тебикар
рекнем
,
мени
је
,
знаш
,
наређено
...
јер
које
је
он
мени
реко
и
...
којешта
,
јер
он
,
знаш
,
старији
је
:
могу
изгубити
лебац
.
—
Шта
сам
ја
теби
казао
?
.
.
викну
Јова
и
пресече
пандура
очима
.
—
Добро
!
.
.
Ја
сам
већ
разумео
!
.
.
Ти
велиш
доћи
ћеш
сутра
.
Добро
!
Ево
ти
ово
писмено
...
Лаку
ноћ
!
...
Остави
позив
на
астал
па
изађе
.
Јова
узе
позив
.
-
Зове
те
?
—
упита
поп
Дамњан
.
-
Зове
!
—
За
што
ли
је
?
—
Због
састанака
.
—
Зар
дознали
?
—
Дознали
.
—
Ко
им
достави
?
—
Она
рђа
из
К
...
тражи
мејанско
право
,
па
не
зна
како
ће
да
се
улаже
друкчије
,
него
достављањем
.
—
Па
шта
мислиш
?
—
Ићи
ћу
.
—
Затвориће
те
.
—
Ако
!
—
Ниси
треб’о
љутити
ову
рђу
.
Не
знаш
какав
је
подлац
!
—
Зар
још
и
њему
да
клањам
?
—
Не
велим
то
;
али
било
је
начина
да
се
и
блажије
поступи
.
—
Сад
—
беше
што
беше
!
.
.
Баш
да
не
клањам
и
њему
...
Оставимо
тај
разговор
!
—
Од
кога
си
чуо
да
је
за
састанке
дознао
капетан
?
—
упита
поп
Дамњан
.
—
Од
поп
Живка
.
—
Шта
вели
он
?
—
Шта
ће
рећи
!
...
Вели
мени
!
бићеш
премештен
...
Све
једно
!
.
.
Ја
ћу
опет
остати
овај
исти
!
—
Вала
,
ако
до
нечега
дође
ти
не
мораш
ићи
!
—
Него
шта
ћу
?
—
Остаћеш
овде
,
с
нама
.
—
Од
чега
ћу
живети
?
—
За
то
не
брини
!
—
Хвала
,
Дамњане
,
брате
!
...
Али
,
ја
не
бих
могао
примити
тога
дара
.
—
Што
?
—
Млад
сам
,
здрав
сам
;
мислим
да
још
могу
хлеба
зарадити
.
—
Ко
говори
о
томе
?
.
.
Али
ти
нама
требаш
!
.
.
Ти
требаш
целој
овој
околини
!
—
Требам
ја
свуда
!
...
Али
молим
те
,
да
не
говоримо
о
томе
.
Хоћеш
да
спавамо
;
врло
сам
уморан
.
Поп
Дамњан
не
хте
ноћити
,
него
се
поздрави
и
оде
кући
.
При
растанку
рече
:
—
Јави
—
по
ком
било
—
шта
је
с
тобом
,
да
знамо
.
-
Јавићу
.
—
Лаку
ноћ
!
—
Хоћеш
ми
дати
твога
коња
?
—
Послаћу
зором
.
Кад
поп
Дамњан
оде
он
се
свуче
и
леже
у
постељу
.
Није
био
уморан
,
али
је
желео
да
остане
сам
са
својим
мислима
.
Желео
је
да
мисли
о
њој
,
да
му
нико
мисао
не
прекида
.
И
сав
се
предаде
.
Њега
није
брига
јела
о
томе
:
шта
ће
бити
сутра
код
капетана
Саве
;
није
он
зазирао
од
капетановог
„
горопадног
“
погледа
,
—
он
гледаше
два
сузна
плава
ока
како
га
прате
;
он
се
упијаше
у
душу
младе
девојке
која
му
је
сада
све
,
сва
мисао
:
и
отац
и
мајка
и
породица
и
пријатељи
,
и
прошлост
и
будућност
...
Њему
зујаху
још
у
ушима
речи
:
само
твоја
!
...
и
само
за
те
две
речи
из
њених
уста
—
он
даје
све
и
заборавља
све
!
...
Назвати
њу
својом
,
љуљушкати
је
на
своме
крилу
,
спавати
на
њеним
грудма
—
зар
има
што
год
вредније
!
.
.
Та
тога
ради
вреди
да
човек
и
живот
изгуби
а
да
не
зажали
!
...
—
Пошто
је
само
једно
овако
уживање
—
мишљаше
он
.
—
Чиста
,
бела
постеља
.
Она
лешкари
,
опружила
ноге
по
душеку
,
„
ка’но
патка
по
дубоку
виру
“
—
што
пева
песма
.
—
„
А
где
ћу
ја
да
спавам
,
злато
моје
?
“
—
„
Ту
до
мене
“
!
.
.
—
„
Дај
ми
јастучиће
под
главу
,
моје
јастучиће
“
!
.
.
Она
подмеће
груди
...
Их
!
...
И
он
скочи
са
постеље
...
Можете
мислити
како
је
спавао
!
.
.
Сутра
дан
зором
дође
поп
Дамњанов
момак
и
доведе
коња
.
Он
се
уми
,
запали
цигару
и
узе
сркати
каФу
што
му
је
служитељ
донео
.
Пошто
је
каФу
попио
,
обуче
се
,
узе
неколико
палидрваца
те
метну
у
џеп
.
Послужитељу
нареди
шта
ће
да
ради
ако
он
не
би
дошао
довече
,
па
онда
опкорачи
коња
.
Ишао
је
час
ходом
час
у
касу
;
био
је
расположен
усљед
неспавања
,
па
је
певао
целим
путем
до
канцеларије
.
Кад
је
стигао
на
место
,
одјаха
коња
пред
мејаном
,
уђе
у
мејану
и
пони
кафу
,
па
се
онда
диже
у
канцеларију
,
јер
већ
беху
засели
.
Иђаше
сасма
равнодушно
.
То
беше
такође
усљед
неспавања
,
јер
он
и
иначе
не
беше
равнодушан
.
На
вратима
канцелариским
нађе
синоћњег
пандура
.
Овај
беше
достојанствен
као
какав
војвода
.
Назва
бога
.
Пандур
само
климну
главом
.
—
Је
л
господин
капетан
у
канцеларији
?
—
упита
он
.
—
Јесте
.
—
Јави
ме
.
—
Чекај
.
Он
ходаше
ходником
тамо
и
амо
.
Не
беше
никога
сем
њега
и
пандура
.
Он
мишљаше
да
је
капетан
у
послу
,
па
извади
кутију
и
направи
цигару
.
Таман
припали
,
пандур
отвори
врата
и
викну
:
—
Учитељ
из
С
...
—
Пусти
га
,
—
рече
капетан
.
Он
баци
цигару
и
уђе
.
Капетан
Сава
сеђаше
као
какав
бег
.
—
Добро
јутро
,
господине
!
—
Бог
ти
помог’о
!
—
изадре
се
капетан
.
—
Ви
сте
ме
звали
.
—
Камо
се
јуче
?
Зар
се
тако
долази
на
позив
?
—
Нисам
био
код
куће
.
—
Ја
где
си
био
?
—
Ишао
сам
да
мало
проходам
.
—
А
што
си
тук’о
мог
пандура
?
—
Нисам
;
ал
кад
је
тако
,
готово
ми
је
жао
што
нисам
.
—
А
зар
би
ти
њега
смео
тући
.
—
Исто
онако
као
што
би
он
смео
мене
ни
крива
ни
дужна
везати
.
Капетан
Сава
упиљи
у
њега
.
Он
му
издржа
поглед
.
—
Па
је
ли
,
млади
господине
!
Ти
ми
извољеваш
тамо
градити
неке
бунтовничке
састанке
ноћу
.
—
То
је
лаж
!
—
рече
Јова
.
Капетан
опет
упиљи
у
њега
.
Он
опет
издржа
поглед
.
—
Лаж
!
—
Лаж
!
—
Али
кад
ја
знам
!
—
Опет
је
лаж
!
—
Ал
ако
сам
ја
добро
извештен
?
—
Ако
сте
увек
извештени
као
синоћ
о
томе
,
да
сам
тукао
вашег
пандура
—
онда
имате
красне
извештаче
.
—
Господине
!
Будите
мало
учтивији
,
јер
ја
часом
пресавијем
табак
.
—
Не
знам
шта
сам
вам
неучтиво
рекао
!
—
Знајте
да
говорите
са
старешином
!
—
Знам
,
господине
.
.
Али
се
надам
да
старешина
неће
забранити
да
се
браним
,
ако
сам
неправедно
нападнут
!
.
.
—
Па
лепо
,
брани
се
!
...
Јеси
ли
прикупљ’о
са
поп
Дамјаном
и
поп
Живком
тајне
састанке
?
—
Нисам
.
—
Ниси
?
—
Нисам
!
—
Ниси
ништа
говорио
на
тим
састанцима
против
књаза
и
против
владе
?
—
Ја
нисам
био
ни
на
каквим
састанцима
а
још
мање
говорио
против
владара
и
владе
.
—
Али
јеси
!
—
Кад
тако
тврдите
,
ви
имате
и
доказе
.
—
Имам
.
—
Онда
,
врло
добро
!
Тужите
ме
суду
.
—
Ја
сам
теби
сад
и
суд
и
све
!
—
рече
капетан
Сава
и
скочи
.
Учитељу
Јови
клецнуше
колена
и
задрхта
срце
.
Оваки
терети
нису
лаки
.
Но
он
се
брзо
реши
:
да
истраје
у
свему
.
—
Јеси
говорио
?
—
викну
капетан
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Нисам
—
одговори
он
привидно
мирно
.
—
Јеси
!
.
.
Јеси
!
.
.
Ти
си
пис’о
и
оне
дописе
у
„
Виделу
“
.
—
Нисам
!
—
Али
:
јеси
!
—
Нисам
!
—
Али
признај
:
јеси
!
Ја
знам
:
јеси
!
.
.
Признај
!
...
.
Капетан
Сава
скакаше
од
муке
.
—
Ако
је
вама
у
интересу
да
ја
признам
да
сам
радио
оно
што
нисам
—
ја
вам
могу
учинити
ту
услугу
,
—
рече
Јова
.
За
то
се
време
већ
био
прибрао
.
—
Дакле
:
ниси
?
—
Нисам
.
—
Што
имаш
посла
са
поп
Дамјаном
?
—
То
ми
је
питање
чудновато
!
Начела
моје
„
Педагогике
“
вели
:
тешко
оном
селу
где
се
не
слажу
свештеник
,
учитељ
и
кмет
.
Ја
мислим
да
по
мојој
„
Педагогици
!
...
—
Каква
„
Петагогија
?
Баш
си
ти
нека
„
Петагогија
!
...
Ал
ја
ћу
теби
дати
сад
и
твоју
„
петагогију
“
и
све
!
...
И
дрмну
меденицом
.
Пандур
уђе
.
—
Води
га
у
апс
!
—
викну
капетан
.
—
Полази
!
—
рече
пандур
.
Јова
пође
.
—
Оћеш
да
признаш
?
—
упита
капетан
.
—
Не
знам
шта
?
—
Да
си
скупљ’о
састанке
.
—
Нисам
!
—
Терај
га
.
Он
изађе
с
пандуром
.
—
Славу
ти
твоју
!
.
.
Сад
ћеш
ме
упамтити
!
...
рече
пандур
.
—
Само
ми
приђи
!
...
Ја
видим
да
сам
овде
међ
курјацима
.
И
ја
ћу
бити
курјак
!
...
Бар
теби
могу
судити
ако
другом
не
!
...
Опет
зазвони
звонце
.
Пандур
се
врати
.
—
Зовни
—
де
га
овамо
!
—
Јова
уђе
у
канцеларију
.
—
Па
баш
ниси
?
—
Нисам
!
—
Ниси
ништа
говорио
?
—
Нисам
!
—
Ниси
пис’о
ни
оне
дописе
у
„
Виделу
“
?
—
Нисам
!
—
Ти
онда
знаш
ко
је
.
—
Не
знам
!
—
Ни
то
не
знаш
?
—
Не
знам
!
—
Знаш
ли
ти
,
драгановићу
мој
,
да
ми
овде
имамо
једну
страшну
апсану
?
-
Не
знам
!
—
Е
сад
ћеш
знати
!
—
Добро
!
.
—
Па
теби
је
баш
све
једно
:
ја
бити
у
апсу
,
ја
у
слободи
?
—
То
није
!
—
Па
што
не
кажеш
?
—
Не
знам
шта
да
кажем
!
То
о
чему
ме
питате
није
ми
познато
!
—
Ајд
у
апс
.
Јова
изађе
.
Пандур
иђаше
за
њим
.
Отвори
апсану
и
Јова
уђе
у
нутра
.
Брава
шкрипну
.
—
СеФте
!
—
рече
он
.
Погледа
у
наоколо
.
Зидови
црни
,
неокречени
...
По
зидовима
се
виђаху
бразде
ишаране
угљеном
;
неке
показиваху
по
све
безобразне
слике
.
Кроз
малени
прозор
улажаше
мало
светлости
.
—
Требао
сам
искати
решење
...
Ал
која
вајда
!
...
Нек
носи
ђаво
!
.
.
Хвала
богу
кад
су
ми
бар
дуван
оставили
.
Направи
и
запали
цигару
.
Таман
повукао
неколико
димова
,
брава
шкрипну
.
На
вратима
се
указа
пандур
.
—
Ајде
!
—
Куда
?
—
Зове
те
господин
.
Он
изађе
пушећи
.
—
Баци
цигару
!
—
рече
пандур
.
—
Што
?
—
Баци
тако
.
Идеш
пред
власт
па
с
цигаром
.
—
Ја
овако
...
.
Уђе
у
канцеларију
.
—
Па
баш
ниси
?
—
Нисам
.
—
Добро
ти
ћеш
у
Шабац
код
г
.
начелника
.
—
И
тамо
ћу
.
—
Опреми
коња
па
ћеш
ићи
с
њим
!
—
рече
капетан
пандуру
.
—
Он
неће
ићи
са
мном
!
—
За
што
?
—
За
то
што
ми
прети
!
—
рече
Јова
...
Ја
могу
сам
отићи
у
Шабац
,
као
што
сам
сам
и
овде
дошао
.
—
А
кад
ја
заповедам
!
—
Само
ја
скидам
у
напред
са
себе
одговорност
;
и
молио
бих
,
да
ово
,
што
вам
сад
кажем
ставите
у
протокол
.
—
Оћеш
ти
мени
заповедати
,
дроњо
један
!
А
?
...
Што
наредим
оно
бива
!
—
Молим
вас
,
господине
!
И
ја
служим
ову
државу
.
—
Па
шта
је
с
тим
?
—
Ја
мислим
:
да
нисам
дроња
!
.
.
А
после
тога
,
господине
капетане
,
вама
ће
бити
познато
,
да
и
ја
овде
сваког
двадесет
шестог
долазим
са
квитом
за
плату
.
—
Познато
ми
је
.
Па
шта
?
—
Онда
сигурно
знате
и
то
:
да
сам
ја
слуга
ове
државе
као
и
ви
,
па
неће
бити
поштено
ни
по
мој
ни
по
ваш
образ
да
ја
идем
са
пандуром
окр
.
начелнику
.
Капетан
Сава
поћута
,
па
онда
рече
:
—
Добро
.
Са
овим
писмом
да
идеш
и
да
се
јавиш
господину
начелнику
.
—
Добро
.
—
Сад
иди
!
Учитељ
се
Јова
окрете
без
„
збогом
“
и
изађе
.
У
мејани
попи
опет
кафу
,
опкорачи
коња
па
у
варош
.
Стигао
је
око
три
часа
по
подне
.
Одјаха
коња
и
предаде
арџији
а
он
се
диже
у
окр
.
начелство
.
—
У
ходнику
беше
неколико
људи
;
пред
вратима
сеђаше
пандури
...
Тајац
—
муву
да
чујеш
.
Јова
приђе
пандуру
.
—
Шта
ћеш
?
—
упита
га
овај
оштро
.
—
Је
ли
ту
господин
начелник
.
—
Није
ваљда
начелник
него
началник
,
рече
пандур
.
—
Да
учим
српски
од
пандура
!
—
помисли
Јова
.
—
Да
,
господин
начелник
.
—
додаде
гласно
.
—
Ту
је
.
Шта
ћеш
?
—
Подајте
му
ово
писмо
.
Пандур
узе
мисмо
,
загледа
га
отуд
и
одуд
,
па
онда
унесе
и
врати
се
.
Зазвони
звонце
.
Пандур
отвори
врата
.
—
Нек
уђе
господин
.
Пандур
с
места
поста
учтивији
.
—
Изволте
!
—
рече
Јови
.
Јова
уђе
.
Господин
начелник
беше
човек
висока
раста
,
сув
и
риђ
.
Стајаше
кад
Јова
уђе
.
—
Помаже
бог
!
—
Бог
помог’о
!
...
Изволте
се’те
!
—
Јова
га
погледа
.
Око
усана
играше
му
осмејак
;
управо
цело
му
се
лице
смешило
.
Беше
то
човек
пријатан
и
врло
се
лепо
опходио
са
свима
.
Тако
исто
дочекао
је
и
Јову
.
—
Ако
се
не
варам
ваше
је
име
Јован
Васић
?
—
Тако
је
—
рече
Јова
.
—
Драго
ми
је
!
...
Пушите
ли
?
.
.
Извол’те
,
правите
!
—
Благодрим
!
—
рече
Јова
,
и
узе
кутију
с
дуваном
.
—
Јесте
одавде
родом
?
—
Нисам
,
господине
.
Из
Крагујевачког
округа
.
—
Имате
Фамилије
?
—
Имам
.
Живи
су
ми
још
и
отац
и
мајка
.
—
Мило
ми
је
!
Мило
ми
је
!
...
Коју
сте
школу
учили
?
—
Учитељску
.
—
Јесте
свршили
?
—
Јесам
,
господине
.
—
То
ми
је
мило
!
Млад
човек
!
...
Како
сте
прошли
са
ревизором
?
—
Добро
.
Дао
ми
је
оцену
одличан
.
—
Врло
красно
!
...
—
Онда
се
понаже
Јови
ближе
,
па
смешећи
се
упита
.
—
А
бога
вам
господине
:
стоји
ли
ово
у
истини
што
ми
капетан
Сава
пише
?
—
Не
знам
шта
вам
пише
,
господине
.
—
Та
ман’те
га
,
бога
вам
!
...
Пише
:
да
сте
ви
сазивали
неке
тајне
састанке
,
да
сте
тамо
на
њима
говорили
против
Његовог
Височанства
и
владе
,
да
тамо
буните
људе
,
да
сте
чак
напали
и
тукли
његовог
пандура
кад
је
дошао
да
вас
позове
...
пуно
пуно
написао
!
За
време
говора
мотрио
је
сваку
цртицу
на
лицу
Јовановом
;
хтео
је
просто
,
да
му
у
душу
завири
.
—
Мучан
је
мој
положај
,
господине
!
Кад
један
старешина
срески
тако
вама
о
мени
пише
—
ја
онда
не
умем
ништа
одговарати
.
Његов
извештај
—
то
је
званичан
извештај
;
моје
причање
то
је
само
приватно
причање
,
између
нас
двојице
.
Међу
тим
,
господине
,
поступите
по
дужности
!
—
О
молим
,
молим
!
Нисмо
ми
главосек
!
Немојте
све
ценити
по
Сави
.
Он
је
врло
добра
душа
,
поштен
чиновник
—
али
то
му
је
мана
.
Будите
уверени
да
он
то
чини
из
претеране
ревности
...
Ја
то
знам
,
па
за
то
оћу
да
видим
шта
је
у
ствари
.
Стоји
ли
што
од
овога
у
истини
.
—
Не
,
господине
!
—
А
онај
допис
?
...
А
...
(
и
ту
куцну
Јову
по
рамену
и
насмеја
се
грохотом
)
—
оно
је
ваше
;
то
ми
не
можете
одрећи
!
...
Види
се
да
је
писао
човек
зналац
.
—
Може
бити
да
је
зналац
писао
,
ал
ја
нисам
!
—
Нисте
?
—
Нисам
,
нисам
!
—
Не
може
бити
.
У
вашем
срезу
није
ни
један
дорастао
да
онако
језгровито
пише
;
нарочито
стил
.
Ја
кад
прочитам
што
год
написано
лепим
стилом
—
опростио
би
ономе
ко
је
писао
па
да
би
и
мене
самог
напао
.
—
Верујем
,
господине
,
ал
ја
нисам
писао
.
И
врло
ми
је
жао
што
вас
не
могу
услужити
,
него
потрудићу
се
да
разберем
.
—
Збиља
!
.
.
Вама
ће
то
најлакше
ноћи
за
руком
;
ви
ћете
то
дознати
.
Та
и
ви
сте
човек
од
„
нових
људи
“
...
Јова
се
насмеја
.
—
Јесте
!
.
.
Јесте
!
Познајем
ја
по
вама
!
...
Је
л
те
да
јесте
?
Јова
виде
да
већ
више
не
може
лагати
.
—
Та
...
да
боме
—
рече
.
—
Шта
ћу
?
.
Така
ми
је
била
околина
.
А
„
човек
је
производ
околине
.
“
—
Да
бо’ме
!
Да
бо’ме
!
.
.
Будите
уверени
да
ја
немам
ништа
против
тог
новог
кола
.
На
њему
свет
остаје
!
.
.
Ми
матори
,
држимо
још
мало
,
па
,
већ
,
кад
пустимо
—
онда
више
нема
!
...
Моја
кћи
мени
каже
.
„
Отац
,
ја
сам
права
радикалка
!
“
—
„
Тешто
,
душо
“
,
велим
ја
...
Не
да
се
то
притегнути
.
Нови
људи
нова
начела
.
Ми
старији
морамо
да
се
догонимо
за
вама
...
Знате
шта
се
мени
не
допада
код
омладине
?
.
.
Оно
што
они
’
оће
да
сруше
највећу
светињу
,
владара
.
То
ни
ви
не
би
трпили
.
Таке
ја
гоним
.
Ако
познајете
таквих
лица
,
доставите
ми
.
Отаџбина
ће
вам
бити
благодарна
,
а
ја
узимам
на
се
да
наградим
ваш
труд
...
Признање
треба
за
услугу
.
Није
л
тако
?
—
Тако
је
.
—
Ви
би
нам
били
врло
корисни
у
том
погледу
јер
у
вас
нико
не
сумња
.
Награда
вам
је
сигурна
!
Можете
—
ако
’
оћете
—
и
у
напредак
нешто
да
добијете
.
Ја
верујем
на
вашу
реч
!
...
Чим
сам
вас
видео
—
ви
сте
ми
се
допали
.
Дакле
,
оћете
!
—
Конац
дело
крас
!
Прво
да
видимо
дело
—
па
онда
награду
.
—
То
ми
се
допада
!
Ви
ми
се
све
већма
допадате
.
Приђе
са
свим
ближе
Јови
стеже
му
руке
па
га
погледа
у
очи
.
—
Млади
учитељу
!
.
.
Стварајте
себи
каријеру
.
—
А
немојте
ми
само
о
каријери
говорити
.
Сад
још
могу
да
мислим
да
ћу
се
сретно
оженити
,
али
доцније
,
на
крају
крајева
,
ја
видим
једног
јектичавог
старца
чији
су
синови
кочијаши
а
кћери
у
куплерају
...
Не
говорите
о
каријери
.
—
Та
у
каком
учитељству
!
Зар
ви
не
можете
у
полицију
—
Да
видите
напретка
.
-
То
је
друго
!
—
На
мене
се
ослоните
!
-
Збогом
,
господине
!
-
Збогом
!
Јова
силазећи
низ
басамаке
хтеде
пући
од
смеја
.
Кад
изађе
на
улицу
њему
сину
кроз
главу
ова
мисао
;
Код
нас
вршиоци
закона
или
су
медведи
,
као
онај
пандур
,
или
курјаци
,
као
капетан
Сава
или
лисице
,
као
начелник
Панта
...
.
Свега
имамо
—
само
људи
немамо
!
.
.
XИИ
.
НА
КРШТЕЊУ
Учитељ
Јова
не
може
се
,
и
поред
све
добре
воље
,
вратити
истога
вечера
кући
.
Требало
је
се
ту
састати
са
овим
и
оним
пријатељем
,
опричати
догађај
,
који
га
је
дотерао
у
варош
,
припитати
:
„
има
ли
што
новом
“
?
...
и
т
.
д
.
и
т
.
д
...
Морао
је
преноћити
.
Док
је
у
друштву
седео
и
ишло
је
које
како
;
али
кад
леже
у
постељу
—
као
да
га
гује
кољу
...
Освртао
се
тамо
амо
.
У
грудима
му
беше
,
као
да
је
неко
ватру
наложио
...
Кајао
се
,
ужасно
се
кајао
што
је
остао
.
—
Ја
сам
сигуран
да
она
сву
ноћ
заспати
неће
!
—
говораше
он
.
—
Сирота
Мара
!
.
.
Мој
мили
анђелак
!
...
И
ја
легао
!
.
.
Идем
с
места
...
Како
ће
се
она
обрадовати
кад
ме
види
!
Поруменеће
они
бели
обрашчићи
!
...
Идем
,
идем
!
Устаде
и
поче
се
облачити
...
Крв
му
је
кипела
у
жилама
,
а
срде
лупало
нагло
и
бурно
...
Обуче
се
,
изађе
у
ходник
и
погледа
на
поље
.
Помрчина
као
тесто
.
Кроз
главу
му
сену
мисао
:
—
Шта
ће
казати
ови
!
...
Да
се
бар
нисам
свлачио
или
да
нисам
ни
казивао
да
ћу
да
спавам
!
...
Баш
је
то
лудо
!
.
.
Да
ја
у
напред
не
промислим
шта
ћу
да
радим
!
.
.
Није
му
било
на
ино
.
Морао
се
вратити
и
лећи
у
постељу
.
Погледао
је
на
часовник
који
куцаше
на
столу
.
Један
по
по
ноћи
.
—
Па
...
још
три
сата
,
па
ће
сванути
—
рече
он
.
—
Дај
да
прилегнем
мало
.
И
опет
се
спусти
онако
обучен
у
постељу
.
Мали
часовник
тик-такаше
;
Јова
запали
цигару
а
угаси
свећу
...
Цигара
сене
а
он
готово
гуташе
оне
димове
,
најпре
нагло
,
онда
слабије
и
слабије
и
,
најзад
...
.
цигара
се
угаси
...
Он
заспа
...
.
—
Кад
се
пробудио
сунце
је
било
искочило
са
два
копља
.
Он
скочи
,
сети
се
где
је
,
а
где
би
требао
да
буде
.
Гњев
му
је
кипео
у
грудма
.
Он
се
љутио
на
себе
самог
,
на
послужитеља
мејанског
,
на
цео
свет
...
Умио
се
на
врат
на
нос
.
Онда
изађе
у
мејану
.
Попи
каву
на
врат
на
нос
,
плати
рачун
па
—
збогом
!
...
Коња
је
гонио
нагло
.
И
ма
да
коњ
беше
добар
и
брз
,
њему
се
чинило
да
је
милио
.
Пут
му
се
отегао
у
бестрагу
.
„
Лепа
природа
“
за
њега
не
имађаше
дражи
.
За
њега
је
имало
дражи
само
једно
име
,
име
Мара
,
и
он
га
је
целим
путем
шапутао
.
Желео
је
...
али
ко
може
казати
шта
је
желео
?
...
Било
је
ту
жеља
свакојаких
;
било
је
на
пример
и
оваких
:
—
Да
ми
је
да
сад
нађем
овде
на
путу
једну
кесу
дуката
...
.
наполеона
!
...
Да
има
хиљада
.
.
две
...
Мало
је
!
.
.
Бар
пет
хиљада
!
...
Па
одавде
,
правце
да
идем
,
поп
Живковој
кући
.
И
,
тамо
нађем
све
њих
на
окупу
.
Дочекају
ме
да
не
може
лепше
бити
.
Ручамо
и
тек
по
ручку
ја
од
мајке
њене
њу
просим
.
Сви
се
тек
згледе
,
а
ја
рекнем
:
„
Госпођо
!
...
Ово
вам
стављам
на
расположење
.
Она
код
мене
неће
бити
сироче
!
...
“
—
Помоз
бог
!
—
рече
један
сељак
и
прекиде
га
у
мислима
.
Он
диже
главу
.
—
Бог
ти
помогао
!
—
рече
.
-
‘
Вала
богу
кад
си
се
вратио
!
.
.
А
ја
пошо
у
чаршију
.
—
Ко
си
ти
?
—
Ја
сам
Јевта
,
поп
Живков
комшија
...
—
Шта
ради
попа
?
—
прекиде
га
Јова
.
—
Здрав
је
.
Оде
Максићу
на
крштење
.
Сад
баш
мало
час
срето
’
и
поп
Дамњана
,
оде
и
он
.
—
Код
Максића
?
—
Ја
!
Са
поп
Живком
одоше
и
оне
варошке
...
Он
мени
даде
ову
писму
.
Ево
,
рашчитај
.
Од
отвори
писмо
.
„
Драги
Јово
,
Синоћ
сам
чуо
да
си
отишао
начелнику
.
Рад
сам
да
дознам
шта
је
.
Ако
те
ово
писмо
сретне
у
путу
,
похитај
Максићу
,
ту
ћемо
те
чекати
.
Здрави
смо
.
Поздрављају
те
сви
,
а
највише
твој
друг
поп
Живко
“
—
Попа
ми
рече
—
вели
Јевта
—
ако
те
сретнем
да
ти
дам
писму
;
а
ако
те
нигде
не
сретнем
,
онда
да
распитам
у
чаршији
и
да
дам
оном
Срети
мејанџији
да
ти
како
год
дотури
.
—
Е
,
хвала
!
хвала
!
—
И
ја
ћу
кући
.
—
Зар
нећеш
у
варош
?
—
Јок
море
!
—
Ти
си
дакле
само
због
мене
пошао
?
—
Ја
!
—
Е
,
онда
можемо
кући
.
Ишли
су
неко
вреле
ћутећки
док
ће
рећи
Јевта
!
—
Ама
,
учо
,
немој
ми
замерити
,
пит’о
би
’
те
нешто
.
—
Шта
,
Јевто
?
-
Је
л
истина
да
те
је
капетан
уапсио
?
-
Јесте
!
—
Их
!
.
.
Образ
му
његов
!
.
.
А
славе
ти
,
је
л
за
то
што
си
ти
њега
испис’о
у
новине
?
—
Јесте
.
—
Рђа
га
од
бога
отела
!
Баш
је
угурсуз
!
—
Шта
ћеш
му
?
—
Знаш
,
прича
то
мени
попа
,
а
ја
се
скаменио
...
Зар
и
то
може
бити
?
...
—
Може
,
Јевто
!
—
Их
,
брате
!
.
.
Онда
ништа
од
нас
.
Ово
је
скоро
смак
света
!
.
.
Кад
је
већ
дошло
до
тога
да
се
и
државски
људи
апсе
—
онда
ту
нема
добра
!
.
А
,
славе
ти
,
учо
,
кажи
ми
што
те
уапси
?
—
Па
због
тога
што
сам
писао
против
њега
по
новинама
.
—
А
мени
кажу
да
је
и
због
тога
,
што
си
ти
сазив’о
зимус
нас
те
оно
говорио
.
—
И
због
тога
!
—
А
ко
ли
му
то
доказа
?
—
Неки
веле
да
је
Петар
.
—
А
лопар
му
његов
!
.
.
Ако
он
не
за
зна
за
врљику
ћукни
не
!
...
Пут
што
вођаше
у
К
...
беше
пред
њима
.
—
Збогом
,
учо
!
—
Зар
ти
нећеш
са
мном
?
—
Нећу
.
Журим
кући
.
Има
триста
послова
!
—
Е
,
збогом
пошо
!
Јевта
оде
право
,
а
Јова
окрену
на
лево
.
Јурио
је
као
на
крилима
.
Та
опет
ће
да
види
Мару
!
...
Стиже
кући
Максића
.
Чељад
се
устумарала
по
авлијИ
и
послује
.
Једна
од
жена
прихвати
му
коња
,
а
једна
га
позва
у
кућу
.
У
ходнику
се
сусрете
с
Маром
.
Букнуше
обрашчићи
у
девојчета
као
да
пламен
лизну
.
—
Полаже
Бог
!
—
рече
он
.
—
Бог
помогао
!
Руковаше
се
.
Она
му
стеже
руку
.
—
Је
си
ли
жив
?
упита
.
—
Жив
сам
.
Она
утрча
у
собу
као
махнита
.
—
Течо
!
.
.
Течо
!
.
.
Ево
господин
Јове
!
Сви
поскакаше
.
Јова
се
појави
на
прагу
.
—
О
!
...
Добро
дошо
!
.
.
Добро
дошо
!
...
викнуше
они
.
—
Боље
вас
нашао
!
—
рече
он
.
И
рукова
се
са
свима
.
—
Седи
.
—
рече
домаћин
.
Јова
седе
,
—
Шта
је
тамо
?
—
упита
поп
Дамњан
.
—
Добро
је
.
Обећао
ми
је
начелник
унапређење
да
му
будем
шпијон
.
—
Шта
?
—
Понудио
ме
је
да
му
шпијунирам
.
—
А
ти
?
—
Пристао
сам
.
Они
се
окретоше
смејати
.
—
Зар
баш
дотле
дошло
?
—
Дотле
!
...
И
то
ми
обећао
да
ће
ме
превести
у
полицијску
струку
где
ће
ме
он
нарочито
на
уму
имати
.
—
Ама
,
збиља
,
шта
је
?
—
упита
поп
Лука
.
И
Јова
исприча
све
.
Смејали
су
се
његовом
споразуму
са
начелником
.
Максић
рече
:
Баш
је
потревио
господине
!
—
Јест
,
ка
’
у
’
ладну
собу
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Па
какав
му
мислиш
извештај
поднети
учитељу
?
—
упита
поп
Лука
.
—
То
ћу
смислити
—
рече
Јова
.
—
Донеше
послужење
те
га
послужише
.
Астал
је
био
постављен
.
Заседоше
и
онако
задовољни
слатко
ручаше
.
Пошто
се
—
по
обичају
—
даде
дар
и
уздарје
и
жене
устадоше
,
они
при
чаши
вина
продужише
разговор
.
Поп
Лука
рече
:
—
За
дружину
сазнадоше
.
Шта
мислимо
сад
?
—
Да
продужимо
и
даље
,
—
рече
поп
Живко
.
—
Где
да
се
састајемо
?
Зар
ту
неће
бити
вребања
?
—
Ево
овако
.
—
рече
Јова
.
Сад
настају
славе
и
друга
весеља
!
—
Бога
ми
баш
!
—
рекоше
остали
.
Та
ти
је
паметна
,
учитељу
.
—
Шта
имамо
да
се
плашимо
?
Наша
дружина
напредује
.
Зимус
,
кад
смо
почели
,
било
нас
је
дванајест
.
Сад
нас
има
две
стотине
.
До
зиме
биће
и
више
.
Корак
по
корак
треба
ступати
у
напред
.
Не
треба
наглити
јер
ћемо
се
уморити
.
Нека
сваки
обрати
по
једног
па
—
доста
!
...
Ви
сте
овде
сви
људи
виђенији
и
богатији
.
Не
одричите
се
сиротиње
она
се
вас
нигда
одрећи
неће
.
И
наше
ће
коло
расти
.
Објасните
сваком
,
кога
у
коло
уводите
,
његова
законска
права
;
упутите
га
нека
их
уме
бранити
,
и
ви
сте
створили
свесне
другове
...
Да
би
их
боље
утврдили
у
томе
,
покажите
лично
како
се
то
ради
.
Онда
смо
сигурни
.
—
А
полиција
?
—
упита
Макса
.
—
За
њу
је
лако
!
—
рече
поп
Дамњан
—
Јовин
је
план
врло
леп
.
Он
је
пристао
да
буде
начелников
шпијун
.
Зар
не
ноже
неко
од
нас
бити
капетанов
?
...
—
А
...
то
нећемо
!
—
Не
велим
ја
да
то
буде
прави
шпијун
који
ће
му
носити
поруке
и
отпоруке
.
Ту
треба
мајстор
,
који
ће
то
умети
наместити
,
па
да
им
свима
памет
помери
...
Ми
морамо
да
радимо
с
рачуном
-
иначе
смо
пропали
!
...
Ми
у
народу
немамо
противника
.
Наши
противници
то
су
полицајци
и
њихове
пришипетље
који
оће
да
кметују
...
Дакле
сама
власт
!
...
Шта
нам
треба
да
радимо
?
Треба
бити
с
њима
у
љубави
.
И
то
не
у
правој
љубави
,
него
тако
то
удесити
да
се
сваком
оном
чини
да
је
тако
.
Кад
тако
удесимо
онда
смо
на
коњу
.
—
Онда
,
како
ти
велиш
,
попо
,
треба
и
ђаволу
свећу
припалити
.
—
Јест
,
и
окадити
га
!
—
рече
поп
Живко
.
Треба
и
њему
по
некад
!
—
Што
мора
бити
—
мора
!
—
рече
поп
Дамњан
.
—
На
тај
начин
ми
можемо
радити
мирно
и
безбрижно
...
.
Кад
се
будемо
са
свим
припремили
,
кад
будемо
имали
своју
војску
—
лако
нам
је
ступити
у
борбу
.
—
Па
,
да
!
.
.
кога
велиш
да
почне
с
капетаном
?
-
упита
поп
Лука
.
—
Ето
,
ти
!
рече
поп
Дамњан
.
—
Не
могу
ја
!
—
Што
?
—
Не
могу
!
.
.
Ја
би
’
се
с
њим
за
час
завадио
.
Мрзим
тога
човека
!
.
.
—
Он
у
мене
сумња
—
рече
поп
Дамњан
—
Мени
не
би
ништа
помогло
,
а
ја
би
’
почео
.
Него
,
ево
поп
Живка
.
Поп
Живко
се
насмеја
:
—
Зар
баш
не
може
мене
обићи
?
—
Не
може
!
Не
може
!
...
Ти
ћеш
умети
с
њим
—
повикаше
сви
.
—
Најпосле
,
нека
ђаво
носи
!
Покушаћу
!
—
Неко
мора
.
Ти
му
умеш
свашта
причати
.
—
Та
то
ће
већ
ићи
,
само
кад
наумим
.
Сад
сам
баш
купио
једну
њиву
.
Отићи
ћу
да
потврди
тапију
.
Почећу
се
пренемагати
:
како
је
покварен
свет
;
како
већ
не
поштује
ни
власт
ни
икога
на
пребелом
свету
.
Поменућу
и
ове
,
„
проклете
“
новине
.
—
Славе
ти
,
ако
те
запита
за
онај
допис
...
—
рече
Јова
.
—
Ја
ћу
казати
да
си
ти
пис’о
!
—
Шта
?
—
Казаћу
да
си
ти
писо
!
Прво
и
прво
вероваће
ми
због
тога
и
за
све
остало
.
А
ти
мажи
око
начелника
,
он
ће
те
заштити
.
—
Врло
паметно
!
—
рече
Јова
и
окрете
се
смејати
.
—
Мени
он
неће
моћи
ништа
.
Међу
тим
теби
ће
дозволити
да
се
са
мном
дружиш
да
би
ме
„
искусио
.
“
—
Тако
је
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Е
јесте
ђаволи
!
—
рече
поп
Лука
и
насмеја
се
.
—
Ако
мислимо
нешто
да
урадимо
,
морамо
овако
!
—
рече
поп
Живко
.
—
Није
поштен
начин
борбе
—
рече
Јова
—
али
га
се
морамо
латити
,
да
би
постигли
цељ
,
јер
цељ
је
поштена
.
—
Дакле
—
рече
поп
Дамњан
.
—
Ја
примам
капетана
на
свој
врат
,
Јова
је
већ
примио
начелника
.
А
ви
,
богме
,
гледајте
сваки
у
свом
крају
.
—
Тако
је
!
—
Гледаћемо
—
рекоше
остали
.
—
Сад
да
уговоримо
састанак
.
—
Где
ћемо
?
—
Код
мене
,
—
рече
поп
Живко
и
погледа
Јову
:
—
Кад
?
—
Јавићу
вам
.
—
Свршено
?
—
Свршено
!
—
Јова
је
донео
новине
.
И
сад
отпоче
читање
.
Чланак
,
дописи
,
све
је
прочитано
.
Отпоче
се
разговор
о
споразуму
опозиције
у
скупштини
.
Свима
је
се
допао
и
сваки
увиђаше
корист
од
тога
.
Чаша
по
чаша
—
и
око
засветли
.
А
како
неће
?
Те
здравица
куму
и
кумчету
,
те
домаћину
,
те
госту
једном
...
другом
...
.
готова
посла
...
Дотераше
и
до
песме
и
до
шале
.
Сунце
се
спушташе
на
заранке
кад
поп
Живко
нареди
да
се
запрегну
коњи
.
Јова
изашао
у
авлију
.
Нађе
Мару
где
стоји
крај
баштице
и
гледа
цвеће
.
—
Шта
радиш
?
—
упита
—
Гледам
цвеће
.
О
...
па
немају
лепа
цвећа
!
—
Немају
семена
!
—
рече
он
.
—
Да
видиш
само
моје
цвеће
!
—
Није
лепше
од
мог
!
—
рече
он
и
загледа
се
у
њу
.
—
Јао
,
боже
!
...
Шта
сам
претрпела
од
кад
си
отишо
!
—
прошапута
она
.
—
И
мени
је
било
тешко
због
тебе
...
Знаш
,
кад
си
ме
погледала
сузним
очима
,
да
сам
хтео
излудети
!
—
Целу
ону
ноћ
нисам
тренула
...
Претурала
сам
се
по
кревету
...
Мајка
се
неколико
пута
будила
...
.
Пита
шта
је
,
а
ја
је
залагујем
:
да
не
могу
да
спавам
од
бува
...
.
У
тај
пар
изађе
поп
Живко
.
—
Јесу
ли
готова
кола
?
—
Готова
,
попо
.
-
Шта
ви
радите
?
—
Ништа
,
разговарамо
.
—
И
гледамо
цвеће
,
—
дода
Мара
.
—
Оћеш
ти
с
нама
,
Јово
?
упита
поп
.
-
Нећу
,
попо
.
—
Добро
би
било
да
дођеш
сутра
.
—
Не
знам
хоћу
ли
моћи
.
—
рече
Јова
.
—
„
Не
знам
’
оћу
ли
моћи
“
?
А
што
нећеш
—
Имам
посла
.
—
Имаш
и
код
мене
посла
.
—
Збиља
?
—
Врло
важна
,
—
рече
поп
Живко
и
погледа
у
Мару
.
—
Дакле
?
—
Доћи
ћу
.
Изађе
Марина
мајка
из
куће
.
Поп
Живко
седе
са
њима
на
кола
те
одоше
.
И
Јова
са
поп
Дамњаном
оде
.
И
гости
се
разиђоше
.
Оста
само
домаћин
са
домаћима
.
XИИИ
.
ВЕРЕНИЦИ
Био
је
један
сат
по
поноћи
кад
се
Јова
пробудио
иза
сна
.
Устаде
,
подиже
завесу
на
прозору
.
На
пољу
помрчина
.
Звезде
жмиркаху
на
небесном
своду
.
Улицом
нико
не
иђаше
.
Све
поспало
сем
паса
чији
се
лавеж
чујаше
у
селу
.
Јова
се
врати
кревету
и
седе
.
Налакти
се
и
наслони
главу
на
руке
.
Не
хте
палити
свеће
...
.
Седео
је
тако
неко
време
,
па
кад
му
ноге
утрнуше
он
промени
положај
.
Намести
јастук
уза
зид
па
се
наслони
.
Расанио
се
са
свим
.
Подиже
се
,
напипа
у
мраку
кутију
дуванску
на
асталу
,
запали
цигару
па
се
опет
наслони
онако
исто
...
.
Кроз
главу
му
јураху
мисли
летом
.
Све
се
збркало
.
Капетан
,
Мара
,
начелник
,
поп
Живко
,
Максић
...
Ни
на
једној
да
се
заустави
...
Једна
реченица
беше
му
само
на
уснама
,
управо
један
стих
од
прекосавских
песама
,
које
су
се
у
оно
време
најрадије
певале
.
„
Моја
мати
ћилим
тка
„
Оће
мене
да
уда
“
...
.
Он
понављаше
непрестано
тај
стих
.
Његов
џепни
сат
тикташе
на
столу
.
Он
изговараше
стих
по
његовом
такту
.
—
Мо—ја—ма—ти—ћи—лим—тка
.
и
т
.
д
.
Шапутање
га
обујмило
.
Никако
да
се
заустави
...
.
Би
му
већ
и
тешко
.
—
Глупости
!
—
рече
и
окрену
се
на
леву
страну
.
Опет
то
исто
!
...
Он
се
наљути
.
Устаде
и
онако
раздрљен
ходаше
по
соби
трудећи
се
да
ништа
не
мисли
...
Изађе
на
поље
.
Хладовина
ноћна
задржа
га
,
допаде
му
се
.
—
Да
огрнем
капут
и
да
донесем
дуван
;
па
изађе
под
хладник
и
седе
на
столицу
.
Запали
цигару
па
се
подними
.
Ветрић
пиркаше
по
сувом
лишћу
и
разлађиваше
га
.
—
Опет
не
стојимо
рђаво
!
—
рече
он
тихо
.
У
сваком
селу
с
једно
на
друго
—
имамо
по
десет
својих
људи
...
.
Кад
сам
дошао
овде
—
нико
није
умео
зуба
обелити
.
Помени
му
капетана
као
да
си
му
поменуо
бога
!
...
А
сад
?
...
Слушам
само
ону
двојицу
у
вароши
како
говоре
!
.
.
И
то
још
у
кафани
!
.
.
Па
кад
ономе
из
М
...
рече
један
чаршинлија
да
би
боље
било
да
мало
„
утопли
језик
“
—
он
рече
:
„
Па
шта
они
мени
могу
?
Ја
сам
човек
сељак
;
не
сме
ми
имање
продати
!
.
.
А
у
апс
нек
тера
,
апс
и
јест
за
људе
није
за
коње
!
...
.
“
—
Дивота
!
...
Кад
помислим
да
је
српски
сељак
сад
почео
тако
мислити
и
своје
мисли
јасно
исказивати
—
онда
:
за
две—три
године
ми
можемо
учинити
огроман
напредак
!
...
.
Чисто
пролећу
испред
њега
свесни
људи
.
Он
с
њима
разговара
,
па
га
по
неки
доведе
и
у
неприлику
,
јер
не
уме
да
му
одговори
.
—
То
би
било
наше
царство
,
царство
свести
!
...
прошапута
.
—
Зар
немам
право
да
се
надам
?
.
Ево
ово
до
сад
што
је
учињено
даје
ми
наде
и
за
у
будуће
!
...
Па
се
опет
замисли
.
—
Лажу
кад
веле
да
се
не
може
ништа
учинити
!
...
Само
треба
овом
свету
казати
лепо
,
а
што
је
најглавније
посведочити
делом
!
Као
год
и
у
школи
:
очигледна
настава
...
Урођеност
нам
је
да
идемо
за
човеком
који
је
умнији
и
чвршћи
.
Карактер
!
...
Та
само
да
карактера
имамо
,
онда
смо
победитељи
!
...
Треба
људи
који
се
не
даду
ничим
застрашити
.
Па
и
сама
смрт
таког
човека
више
ме
дражи
но
што
ме
плаши
...
—
Хоћу
!
.
.
Хоћу
ја
да
будем
карактер
!
...
.
—
Ала
се
мило
разлева
крв
по
жилама
кад
човек
види
да
му
посао
напредује
...
Куд
бих
ја
тражио
већег
задовољства
од
тога
:
кад
бих
видео
да
је
мој
труд
уродио
плодом
!
...
И
чисто
се
загледа
у
будућност
у
којој
гледаше
остварене
наде
и
умишљаје
.
Као
круна
тој
срећи
узвисила
се
Мара
мила
и
светла
као
анђео
пред
престолом
божијим
...
Сав
се
предао
мислима
које
га
све
више
раздрагаваху
...
Машта
његова
пењала
га
је
на
оне
сјајне
звезде
.
У
души
осећаше
лакоћу
и
сласт
.
Срце
му
је
жудело
да
цео
свет
загрли
једним
загрљајем
и
да
пољуби
једним
пољупцем
...
.
Белина
,
плавило
и
руменило
зорино
извуче
му
жељу
из
уста
:
—
Господе
!
.
.
Дај
ми
среће
Господе
!
.
.
Дај
ми
моћи
и
снаге
да
истрајем
!
...
И
после
те
најсветије
молитве
поче
нагло
ходати
тамо
—
амо
...
Сунце
се
роди
велико
,
светло
.
Замириса
ваздух
и
биље
свежином
...
Послужитељ
устаде
.
—
Зар
ти
ниси
спав’о
?
упита
.
—
Спавао
сам
.
Дај
ми
поли
!
Уми
се
,
обуче
и
поиска
каву
.
.
Пошто
је
каву
попио
нареди
посао
послужитељу
,
а
он
узе
штап
па
се
крену
поп
Живку
.
Ведро
је
поздрављао
људе
,
које
је
путем
сусрео
,
и
природу
коју
је
Мара
обожавала
.
Код
куће
је
нашао
поп
Живка
и
све
укућане
.
Мара
румена
и
свесна
као
пролетње
јутро
истрчала
је
пред-а-њ
.
Очи
су
јој
се
светлиле
од
радости
.
—
Дође
ли
?
—
Дођох
.
—
Од
кад
те
чекам
!
.
.
Бајаги
шетам
а
ја
само
измичем
из
авлије
да
бих
те
угледала
...
.
Течо
!
.
.
Ево
господин
Јове
!
...
Поп
Живко
изађе
пред
Јову
.
—
Добро
јутро
,
попо
!
—
Бог
дао
!
...
Е
бога
ми
си
добро
уранио
!
—
Као
што
видиш
.
—
Ајде
да
седнемо
...
.
’
Оћеш
у
собу
?
—
Можемо
и
овде
,
на
пољу
,
—
рече
Јова
.
Поседаше
.
—
Деде
Марушко
,
моје
дете
,
донеси
послужење
.
Мара
отрча
у
кућу
.
—
Како
си
спав’о
?
—
упита
поп
Живко
.
—
Добро
,
—
рече
Јова
.
—
Јуче
сам
ти
каз’о
да
дођеш
да
се
разговоримо
о
једној
врло
важној
ствари
.
—
Јест
,
казао
си
.
—
Сећаш
ли
се
?
—
Канда
се
сећам
.
—
О
Мари
.
О
њој
ћемо
говорити
.
Јова
ћуташе
.
—
Причао
си
ми
о
догађају
у
Београду
.
Кад
сам
те
саслушао
,
мени
је
било
веома
жао
што
си
тако
несрећан
.
Кад
сам
увидео
да
та
женска
није
никоја
друга
него
Мара
,
ја
сам
се
смејао
твоме
„
роману
.
“
Ту
сад
нема
тешкоћа
.
Мислим
да
сте
се
вас
двоје
споразумели
?
—
Јесмо
.
—
Она
те
воли
.
—
Знам
.
—
Јеси
вољан
да
се
жениш
?
—
Шта
ћу
?
.
.
„
Први
је
залогај
најслађи
“
!
А
„
ко
се
рано
ожени
и
рано
руча
—
никад
се
не
каје
“
—
вели
наш
народ
.
—
Тако
је
.
—
Вољан
сам
,
—
рече
Јова
.
—
Ти
’
оћеш
Мару
?
—
Јест
.
—
Али
,
знај
,
Јово
.
Мара
је
сирота
девојка
;
она
не
носи
мираза
.
—
То
нисам
ни
тражио
.
Ја
нисам
никад
грамзио
за
богатством
.
Моје
је
богаство
—
моје
задовољство
.
—
Лепо
.
Али
Мара
има
мајку
.
—
Нека
дође
нама
.
И
најчистији
рачун
налаже
ми
да
је
узмем
себи
.
Сем
тога
Мара
има
свој
хлебац
.
—
Дакле
нена
никаква
неспоразума
?
—
Нема
.
—
Ја
те
молим
:
промисли
се
!
—
Ја
сам
све
промислио
.
—
Е
,
лепо
.
На
путу
не
стоји
ништа
...
.
Нег
,
јеси
ли
пит’о
твоје
родитеље
?
—
Одобриће
.
—
Онда
...
ти
ћеш
данас
да
даш
реч
овде
,
пред
нама
свима
:
да
ћеш
узети
Мару
за
жену
.
После
се
спреми
те
проведи
обичај
.
—
Хоћу
,
—
рече
Јова
.
У
тај
пар
Мара
изађе
из
куће
.
Донесе
послужење
и
послужи
их
обојицу
.
Поп
Живко
је
гледаше
некако
испод
ока
.
Пошто
попише
и
каву
дигоше
се
њих
два
у
башту
.
Ту
су
шетали
и
разговарали
о
другим
стварима
.
О
Мари
ни
речи
,
сем
што
му
поп
Живко
рече
при
поласку
у
башту
:
—
Немој
мислити
да
ти
је
намећем
!
—
Молим
те
,
не
говори
тако
!
—
рече
му
Јова
.
—
Добро
!
.
.
рече
поп
и
прекиде
о
томе
.
Позваше
их
на
ручак
.
Поп
Живко
је
поставио
онакав
исти
распоред
за
асталом
.
Јова
седећи
до
Маре
помишљаше
на
породицу
на
срећу
у
породичном
животу
.
Готово
беше
раздраган
.
Хтео
је
сам
почети
разговор
да
га
не
претече
поп
Живко
.
Он
рече
Мари
!
—
Па
,
Марушко
?
...
Шта
велиш
,
да
ми
тебе
нешто
сад
удамо
?
...
Мара
обори
очи
у
тањир
и
ова
порумене
.
Није
она
ништа
знала
.
—
Што
кријеш
очи
?
—
Мани
,
течо
!
—
промуца
она
.
—
Е
ман’о
би
’
ја
сад
,
ал
нећеш
ти
после
.
—
За
кога
ћеш
,
зете
,
да
је
удаш
?
—
упита
њена
мајка
.
—
Па
ја
велим
:
да
не
тражим
ваздан
.
Ево
младожење
уз
њу
.
Сад
,
само
ако
је
њена
воља
.
Мара
се
узбунила
.
У
глави
јој
је
грмело
.
Што
би
из
ненада
,
на
једаред
,
као
гром
из
ведра
неба
...
.
—
Само
ако
она
’
оће
!
.
.
Без
њене
воље
—
не
дам
је
!
.
.
Оћеш
,
Марушко
?
Она
ћуташе
.
-
Ако
нећеш
није
ништа
ни
било
.
Нећемо
о
томе
више
ни
речи
!
—
рече
поп
Живко
и
ђаволски
се
насмеши
.
Те
његове
речи
тргоше
Мару
из
забуне
.
Она
помисли
:
све
пропаде
.
—
Течо
!
рече
она
—
Што
си
морао
изабрати
да
баш
о
томе
говориш
?
И
погледа
га
прекорно
.
—
Па
лепо
,
душо
!
—
рече
поп
.
—
Ја
нећу
више
говорити
.
Признајем
да
сам
крив
.
У
души
Мариној
је
врило
.
Љутила
је
се
на
њега
што
се
силом
гради
да
је
не
разуме
.
Није
знала
шта
да
му
одговори
...
Она
погледа
у
Јову
?
он
проговори
:
—
Збиља
!
...
Кад
се
о
томе
повела
реч
,
ја
молим
ову
поштовану
породицу
да
ме
саслуша
.
—
Добро
,
Јово
,
говори
!
—
рече
поп
.
—
Ти
ме
попо
добро
познајеш
.
Ти
знаш
и
све
што
је
у
мојој
души
.
Ја
волим
госпођицу
Мару
,
и
,
целога
мога
века
,
ја
за
себе
бољег
друга
не
бих
тражио
.
Сад
питам
вас
,
питам
њену
мајку
а
и
њу
:
јесте
ли
вољни
,
ви
да
ми
је
дате
,
а
она
да
пође
за
ме
?
Ако
сте
вољни
да
знам
...
Ово
је
дошло
изненадно
;
нисам
се
спремао
за
овај
случај
;
али
ако
се
споразумемо
ја
залажем
моју
часну
реч
,
која
ми
је
светиња
,
да
ћу
је
узети
за
жену
.
—
Ми
нисмо
противни
,
рече
поп
.
—
Шта
велиш
ти
,
свајо
.
—
Зете
,
теби
верујем
.
Што
год
ти
рекнеш
ја
порећи
нећу
!
—
Само
не
знам
шта
ће
Мара
рећи
.
Ми
нисмо
противни
.
Шта
велиш
,
Марушко
?
Она
ћуташе
.
—
А
?
Она
опет
ћуташе
.
—
Ето
,
неће
,
—
рече
поп
и
погледа
све
.
—
Хоћу
!
.
.
прошапута
Мара
.
—
Шта
рече
,
шта
?
—
Хоћу
—
рече
она
.
—
Е
,
онда
лепо
!
...
Јово
,
брате
,
нека
ти
је
са
срећом
!
Маро
!
Теби
честитам
од
свег
срца
!
Ти
ћеш
добити
ваљана
мужа
!
...
.
Јова
се
рукова
с
њим
и
свима
,
а
Мара
их
изљуби
у
руку
.
—
Сад
сам
расположен
!
.
.
рече
поп
.
—
Сад
би
’
се
опио
од
радости
!
...
И
ти
,
Јово
,
у
мојој
породици
,
и
од
сад
да
будеш
са
свим
наш
!
...
Господ
бог
нека
благослови
својим
благословом
ову
свезу
!
.
.
Живели
!
.
.
—
Живели
!
—
рекоше
и
остали
—
Па
,
Марушка
?
.
.
Како
сад
,
удавачо
?
.
.
Па
баш
:
„
’
оћу
па
то
ти
је
!
.
.
Ни
се
стиди
мене
ни
тетке
ни
мајке
,
него
кидисала
ка
’
за
очи
:
„
’
оћу
!
’
оћу
“
!
—
Од
куд
сам
баш
тако
?
рече
Мара
и
напући
уста
.
—
Де
,
де
!
.
.
Бури
се
ти
!
...
.
Ето
,
чим
се
испроси
а
она
показа
нокте
!
.
.
Погледај
,
Јово
,
молим
те
!
.
.
Јова
се
смејаше
.
И
остали
тако
исто
.
Кад
виде
Мара
где
је
дирају
,
она
рече
:
—
Па
баш
да
сам
и
тако
рекла
!
...
Ја
нисам
мислила
седе
плести
него
удати
се
.
—
Видиш
!
.
.
Само
да
се
натовари
коме
на
врат
!
.
.
Но
!
но
!
.
.
Шали
се
теча
,
душо
,
шали
!
...
Бога
ми
,
Јово
,
имаћеш
красну
жену
!
—
О
!
.
.
у
то
сам
уверен
!
.
.
—
Али
,
господине
,
и
—
ако
бог
да
зете
,
Мара
не
носи
мираза
,
—
рече
Марина
мајка
.
—
О
томе
је
свршено
!
—
пресече
је
поп
Живко
.
—
А
куд
ће
јој
бељи
него
што
има
свој
сигуран
хлебац
!
—
рече
Јова
.
—
И
ја
ништа
више
немам
!
...
.
—
Јест
!
—
рече
поша
.
—
Па
ако
им
треба
нек
зараде
!
—
Тако
је
!
—
рече
Јова
.
Разговор
се
настави
и
после
ручка
.
Ту
је
се
пило
па
,
богме
,
и
певало
.
Поп
Живко
је
натерао
Мару
те
је
опет
морала
певати
:
„
Еј
,
пусто
море
“
!
...
Мара
је
певала
и
опет
са
осећајем
.
Кад
је
дошла
до
оног
стиха
:
„
Ал
да
вам
спустим
на
плећа
гојна
„
Тугу
кад
драга
изгуби
војна
?
.
.
...
поп
Живко
је
смотрио
како
је
кришом
погледала
Јову
,
и
како
се
заблистала
суза
у
оку
њеном
...
.
Весели
и
задовољни
усташе
иза
астала
.
Поп
Живко
хтеде
мало
„
да
прилегне
,
“
јер
беше
веома
јака
врућина
.
Поша
и
Марина
мајка
одоше
у
кујну
.
Заручници
осташе
сами
.
—
Хајде
да
ми
из
течиних
књига
изабереш
што
год
за
читање
.
—
Хајде
—
рече
Јова
.
И
уђоше
у
кућу
.
Марине
су
се
очи
сијале
од
велике
радости
.
Чим
се
нађоше
на
само
,
она
погледа
Јову
правце
у
очи
и
рече
:
—
Једва
!
—
Хвала
богу
!
—
рече
Јова
.
—
Сад
сам
твоја
!
Много
казују
те
три
речи
кад
изађу
из
уста
младог
девојчета
.
Бар
Јова
је
тако
осетио
,
кад
је
обавио
руку
око
њеног
витог
стаса
и
пољубио
оно
врело
лице
и
сјајне
очи
.
—
Седи
!
—
рече
она
.
Јова
седе
.
Она
седе
крај
њега
на
креветац
и
узе
његову
руку
.
—
Ђаво
га
знао
!
—
рече
—
али
ја
не
умем
да
кријем
!
...
Мајка
је
одмах
сутра
дан
,
по
твом
одласку
,
сазнала
.
—
Ко
јој
је
казао
?
—
упита
Јова
.
—
Ја
?
—
Ти
?
—
Ја
!
...
Нисам
могла
да
сакријем
!
...
Бар
не
могу
од
ње
ништа
да
сакријем
!
...
Она
одмах
позна
...
А
после
,
она
мене
много
воле
и
мази
;
никад
ме
још
није
ударила
,
па
сам
ва
век
