јошделило
од
кола
.
Кад
приђе
колима
Боја
се
оберучке
ухвати
за
шариге
—
можда
и
за
то
да
не
падне
—
погледа
у
кола
,
баци
поглед
свуда
у
наоколо
,
чак
загледа
и
под
кола
,
после
опет
обухвати
погледом
целу
околину
,
а
поглед
му
је
био
помућен
,
лудачки
,
поглед
који
је
страшно
било
видети
.
Тај
тешки
,
оловни
поглед
Боја
спусти
на
Радована
.
Блед
као
смрт
,
гласом
промуклим
и
рапавим
он
прошапута
сину
:
„
Камо
ти
сестра
?
“
Овде
није
просипано
много
речи
.
Пијани
Ралека
имао
је
право
.
Ништа
друго
не
може
бити
.
—
Пава
је
уграбљена
и
одвучена
у
конак
;
стара
,
поштена
и
чувена
кућа
Крсманова
осрамоћена
је
.
Лозинка
је
:
спасавати
или
светити
.
Спасавати
част
ако
је
још
жива
;
светити
нанесену
срамоту
,
ако
је
част
већ
погинула
.
Старац
хтеде
поћи
сам
доле
конаку
да
потражи
кћер
.
„
Ја
сам
отац
;
мени
то
најбоље
личи
да
је
осветим
,
ако
је
за
освету
.
Али
синови
му
недадоше
ни
поменути
.
Они
су
браћа
,
они
су
синови
;
ако
икоме
,
њима
је
дужност
да
спасу
сестру
и
да
освете
очеву
част
!
Но
сад
се
опет
бојао
старац
да
пусти
обадва
сина
.
Млади
су
,
ватрени
,
частољубиви
,
а
оружани
;
пашће
у
јарост
и
починиће
триста
чуда
.
.
Преломе
тако
да
Радован
и
отац
иду
,
а
Грујица
да
остане
са
снајом
.
За
све
време
док
су
се
мушки
око
овога
споразумевали
,
Анђелија
је
нечујно
цвилела
,
ударајући
се
кришом
песницама
у
груди
,
и
шапућући
:
„
куку
мени
,
куку
,
куку
мени
!
“
Боја
и
Радован
одоше
.
Као
на
крилима
слетеше
они
доле
манастиру
.
Уз
пут
разабраше
од
неких
жена
да
су
виделе
Паву
где
са
стрина
Синђом
оде
некуда
тамо
манастиру
.
—
Ето
,
ви’ш
несреће
!
„
Са
Синђом
“
!
јабогме
,
Синђа
јој
је
врат
и
сломила
—
рече
Радован
.
Упуте
се
право
конаку
где
је
био
одсео
кнез
.
На
капији
хтеде
их
задржати
стража
,
но
они
одсудно
упадоше
унутра
,
говорећи
да
имају
посла
код
официра
.
Ушав
у
авлију
они
угледаше
на
вратима
женску
прилику
у
сељачком
руху
.
Чим
их
виде
ова
жена
брзо
врдну
и
сакри
се
унутра
.
И
ако
је
био
већ
сумрак
,
они
у
овој
жени
познадоше
стрина
Синђу
.
Пава
је
дакле
у
конаку
.
За
њих
је
то
ван
сумње
.
На
уласку
у
конак
пресретоше
их
гардисте
.
Радован
је
служио
у
војсци
и
знао
је
мало
овај
ред
.
Он
упита
за
дежурна
официра
и
рече
да
имају
код
њега
врло
прешна
и
врло
важна
посао
.
Пусте
их
пред
дежурног
,
но
он
не
бејаше
сам
.
Боја
нагласи
да
имају
„
голем
један
посла
“
и
да
им
ваља
говорити
на
само
.
Дежурни
их
уведе
у
побочну
собу
.
—
Господине
,
зло
је
што
се
чини
у
овој
кући
—
поче
Боја
.
—
Ћути
старче
!
—
пресече
га
дежурни
.
—
Господине
,
нама
је
уграбљено
једно
чељаде
.
Моја
сестра
,
девојка
,
довучена
је
у
ову
кућу
да
овде
буде
осрамоћена
—
рече
Радован
.
—
Еј
ти
,
брате
!
Пази
ти
шта
говориш
!
За
таке
речи
ја
ћу
тебе
сад
ухапсити
!
То
је
лаж
!
—
одбрецну
се
дежурни
.
—
Да
ме
ухапсиш
!
...
Није
хапса
ништа
,
мој
господине
.
Ја
сам
дошао
амо
да
погинем
.
Но
одмах
нам
чељаде
амо
дајте
!
—
поче
Радован
.
Дежурни
плану
,
он
стуче
корак
назад
,
удари
ногом
о
патос
и
викну
:
-
Гле
безобразника
!
Ти
мени
да
заповедаш
!
.
.
Чича
Боја
прискочи
и
обиште
око
официра
.
Сину
рече
:
„
Не
тако
,
Радоване
“
,
па
пристаде
дежурноме
.
-
Није
лаж
,
господине
!
Зар
би
ми
на
лаж
пошли
и
без
големих
једа
амо
дошли
!
Није
лаж
,
а
кам
’
да
је
.
Но
,
господине
и
сине
мој
,
помози
,
по
богу
син
да
си
,
да
се
прође
о
што
мање
бруке
и
срамоте
...
Деца
су
ми
плаховита
да
не
легне
крв
,
да
ми
се
кућа
сасвим
не
ископа
.
-
Ама
ко
вам
то
каза
да
је
девојка
доведена
амо
.
То
не
може
бити
!
Ко
би
то
смео
чинити
!
Ко
вам
је
то
казао
?
—
рече
дежурни
чисто
чудећи
се
.
—
Ти
јамачно
не
знаш
,
господине
!
Али
девојка
је
ту
.
Но
дежурни
опет
прекиде
Боју
.
—
Ама
где
ту
старче
?
Код
кога
би
овде
могла
бити
!
Што
је
официра
све
је
сад
било
у
мојој
соби
,
овде
напред
.
Код
њих
није
...
—
Није
код
њих
,
но
код
кнеза
—
одсече
Радован
.
Официр
хтеде
навикнути
,
но
Боја
га
претече
...
—
Јес
господине
слободно
знај
да
јесте
!
Код
кнеза
је
!
За
њега
је
и
уграбљена
;
за
њега
је
доведена
,
за
њега
је
све
зло
учињено
.
А
и
ко
би
смео
тако
што
учинити
без
њега
и
преко
његове
наредбе
!
—
За
њега
!
...
Море
,
несретници
,
ви
ћете
пропасти
ако
то
...
.
не
буде
...
—
поче
дежурни
,
запињући
код
сваке
речи
,
као
оно
човек
који
се
толико
занео
за
мислима
,
да
на
речи
и
не
пази
.
—
Пропали
смо
ми
с
тога
што
то
јесте
,
а
камо
среће
да
то
није
,
па
проста
му
свака
друга
пропаст
!
—
рече
Боја
,
после
настави
брзо
.
—
Но
ствар
није
за
чекање
,
господине
.
Похитај
синко
,
ако
бога
знаш
!
Јамачно
,
и
сам
имаш
деце
или
родбине
!
Помисли
каква
грдна
срамота
!
Куку
мени
,
шта
под
старост
дочеках
,
кукавац
сињи
!
...
—
Ама
,
ко
вам
је
то
казао
да
је
амо
доведена
...
и
да
је
.
.
,
овај
!
...
т
.
ј
.
ко
вам
је
све
то
казао
?
—
опет
упита
дежурни
,
муцајући
,
и
пође
по
соби
крупним
,
немирним
корацима
.
—
Видели
људи
,
господине
!
...
Видели
!
.
.
По
механама
се
чак
говори
!
Последње
пијанице
тиме
уста
испирају
!
—
поче
Боја
,
а
сузе
му
заблисташе
у
очима
.
Радован
додаде
.
—
Па
она
роспија
,
Синђа
!
Је
л
је
сад
видесмо
!
...
Боја
прихвати
:
-
Јес
,
и
то
!
Мало
час
видесмо
овде
жентурину
што
је
девојку
јамачно
и
домамила
.
—
Па
где
је
та
жентурина
?
—
упита
дежурни
.
—
А
ко
је
зна
.
Зар
је
у
овој
пуштињи
једна
и
две
собе
,
па
да
човек
зна
где
је
.
Смотрисмо
је
ту
на
прагу
.
Штуче
некуд
амо
унутра
.
И
ако
је
разговарао
,
дежурни
је
све
до
сад
једнако
мислио
о
овој
ствари
,
и
то
упорно
мислио
,
и
непристрасно
и
хладно
судио
.
Он
је
решавао
ово
једно
једино
питање
:
јес
или
није
!
И
сад
је
питање
било
решено
;
решено
је
са
јесте
.
Оно
што
му
се
у
први
мах
учинило
тако
чудно
и
невероватно
,
сад
му
је
изгледало
сасвим
природно
и
тако
просто
,
да
управо
није
знао
како
би
друкчије
и
могло
бити
.
За
дежурнога
није
више
било
никакве
сумње
.
Старац
је
говорио
истину
.
Ови
људи
имају
право
.
Дежурни
осети
како
му
нешто
застаде
у
гуши
,
испречи
се
као
песница
,
а
после
,
рапаво
и
кисело
,
здера
низ
груди
.
Он
се
на
један
пут
беше
загрцнуо
.
Он
изађе
из
собе
,
махнув
главом
на
сељаке
да
га
очекну
.
Не
потраја
дуго
дежурни
се
врати
с
кнежевим
доктором
.
Још
с
врата
доктор
повика
:
-
Шта
је
?
Шта
тражите
ви
овде
,
газде
?
Каква
девојка
?
—
Наша
девојка
—
одговорише
Боја
и
Радован
скоро
у
један
глас
.
—
Па
где
вам
је
та
девојка
?
Што
је
тражите
овде
?
—
Тражимо
ту
с
тога
што
туна
и
јесте
—
одговори
Радован
.
—
Туна
!
јесте
!
—
рече
доктор
подругљиво
,
осврнув
се
Радовану
—
и
ти
баш
знаш
да
је
она
туна
...
—
Знамо
,
господине
,
на
нашу
несрећу
,
а
боље
би
било
да
сам
јутрос
врат
сломио
кад
сам
амо
пошао
,
па
да
сад
ништа
не
знам
!
...
Но
те
молим
,
господине
,
и
живим
те
богом
кумим
,
скидај
ме
с
ове
ватре
—
пуштајте
нам
чељаде
—
рече
Боја
.
—
Чујеш
старче
,
овде
нема
никакве
твоје
девојке
,
али
баш
и
кад
би
била
.
,
.
Боја
га
пресече
.
—
Има
,
има
,
господине
;
ту
је
она
.
—
Ама
где
ту
?
—
подвикну
и
обрецну
се
доктор
—
где
ту
кад
ја
кажем
да
је
нема
.
—
Ту
је
код
кнеза
—
рече
Радован
кроз
зубе
,
а
очи
му
се
почеше
наливати
крвљу
.
—
Јес
,
код
кнеза
!
—
потврди
и
Боја
.
—
Код
кнеза
?
—
повика
доктор
,
ударајући
гласом
на
последњу
реч
;
после
настави
тихо
—
Добро
,
кад
би
баш
и
била
код
кнеза
,
па
шта
,
зар
би
је
ти
смео
искати
?
Радован
погледа
доктора
мрко
и
попреко
.
-
Зар
би
је
смели
чекати
!
Па
што
смо
дошли
амо
!
-
Али
кад
је
кнез
не
би
дао
?
—
упита
доктор
даље
.
-
Кад
је
не
би
дао
!
—
Радован
шкргутну
зубима
—
Ја
бих
таква
кнеза
,
убио
;
убио
бих
га
...
убио
бих
га
као
...
—
Радован
се
загцну
од
гнева
,
после
једва
прошапута
.
.
,
—
.
као
пса
!
...
-
То
и
није
кнез
!
Зар
би
то
био
кнез
,
који
краде
по
саборима
сељачке
девојке
!
—
додаде
Радован
узбуђено
,
пошто
је
мало
ћутнуо
.
-
Много
си
жустар
,
момче
!
Убио
би
га
!
А
зашто
би
га
убио
?
За
то
што
хоће
да
усрећи
једну
девојку
,
и
њу
и
све
њене
-
рече
доктор
као
зачуђено
.
Боја
отресе
крај
од
ћурчета
.
-
Джаба
таке
среће
,
господине
.
Нека
је
она
од
нас
три
дана
далеко
.
Несретна
је
то
срећа
коју
човек
тражи
у
срамоти
својој
.
-
Па
шта
ба
,
ти
,
старче
,
могао
желети
више
за
своје
дете
,
но
да
је
у
милости
код
кнеза
?
Где
би
њој
могло
бити
лепше
,
а
вама
корисније
?
-
Наравно
,
ово
говоримо
кад
би
нешто
у
истини
било
,
као
што
није
!
—
опет
настави
доктор
.
-
Ама
шта
у
милости
,
господине
!
У
каквој
јадној
и
несрећној
милости
!
Шта
!
наложница
кнежева
да
буде
,
да
буде
његова
блудница
!
-
Па
боље
да
цркне
;
боље
да
је
мртву
прострем
,
боље
да
је
мојом
рођеном
руком
закољем
-
рече
чича
Боја
срдито
.
Он
хтеде
продужити
,
но
доктор
га
пресече
.
—
Што
наложница
!
не
мора
бити
наложница
.
-
Него
шта
?
Ваљаде
би
била
кнегиња
!
Прођи
се
,
бога
ти
,
господине
,
ћорава
и
грдна
посла
...
—
Не
кнегиња
,
али
зар
нема
толико
других
угледних
чиновника
за
које
би
је
кнез
после
могао
удати
—
рече
доктор
.
Боја
га
пресече
:
—
А
што
кнез
да
удаје
туђе
девојке
!
Но
јес
,
јес
!
Ти
си
то
већ
протумачио
.
То
би
било
после
!
И
то
се
без
зазора
говори
у
сред
кнежева
конака
;
и
то
се
прича
у
очи
једноме
оцу
!
Господине
,
господине
,
поштеди
бар
једнога
несретна
старца
,
да
не
мора
слушати
срамоту
свога
рођенога
детета
.
Боја
се
загрцну
,
али
он
брзо
опет
настави
.
—
Ја
не
знам
,
рече
он
хватајући
се
оберучке
за
главу
—
не
знам
,
или
су
ово
настала
последња
времена
,
или
сам
ја
луд
,
или
ви
нисте
Срби
но
некаква
друга
вера
!
Шта
ви
говорите
!
Девојка
курварством
да
купује
срећу
своју
.
Она
прво
пролази
кроз
блудничку
ложницу
,
па
тек
онда
иде
у
цркву
и
стаје
пред
олтар
с
девојачким
венцем
на
глави
.
И
младожења
зна
сву
ту
стидну
лаж
,
но
он
опет
прима
невесту
,
јер
је
пружа
рука
кнежевска
.
И
то
су
после
човек
и
жена
;
и
то
се
после
зове
брак
,
и
ту
има
среће
и
благослова
,
и
то
су
после
у
вашим
очима
отмени
људи
,
угледни
чиновници
!
...
Не
знам
,
не
знам
,
можда
је
то
код
вас
тамо
адет
!
Но
нама
сељацима
то
не
подноси
образ
!
Ми
таке
среће
не
тражимо
.
Јединица
да
је
,
из
ока
да
ми
је
испала
,
сто
пута
је
боље
да
је
видим
мртву
но
да
ту
срамоту
дочека
!
“
-
А
по
селима
,
кад
пре
удадбе
по
два
пута
копиле
,
онда
то
није
ништа
—
примети
доктор
подругљиво
.
-
То
је
несретан
случај
,
господине
!
То
је
као
кад
се
човеку
упали
кућа
,
или
му
плане
и
изгоре
саденуто
жито
у
камари
.
То
свак
жали
,
али
нико
не
одобрава
—
рече
Боја
.
-
Само
што
се
таке
„
паљевине
“
код
вас
чешће
дешавају
.
Кад
девојке
не
би
друкчије
губиле
своје
девојаштво
,
оно
,
што
учини
један
владалац
,
не
би
се
ни
познало
—
рече
доктор
.
-
Гори
се
угледа
на
бољега
.
Кад
кнежеви
тако
газе
образ
,
шта
је
стало
за
другу
простоту
?
Но
није
нама
сад
до
тога
,
господине
.
Ми
смо
дошли
за
наше
чељаде
—
рече
Боја
.
—
Нема
,
старче
,
овде
никаква
ваша
чељадета
,
ја
сам
ти
већ
казао
једном
—
рече
доктор
немарно
.
—
Шта
нема
!
Мислиш
нисмо
ми
видели
ону
роспију
матору
,
што
је
овде
кријете
викну
Радован
.
-
Ћути
ти
!
Гле
ти
њега
!
—
окрете
му
се
доктор
.
Но
Радован
викну
још
више
:
—
Да
ћутим
!
а
што
да
ћутим
!
Није
ово
Романија
да
отимате
девојке
!
...
.
После
се
окрете
оцу
:
—
А
што
му
ти
гледаш
ту
на
хатар
!
Што
му
не
подвикнеш
!
Он
нас
овде
заговара
,
а
тамокана
!
...
они
...
Јабогме
!
Доктор
се
нађе
у
неприлици
са
ове
вике
.
Он
се
окрете
старцу
.
—
Чујеш
ти
,
старче
!
ти
си
паметнији
човек
;
реци
овоме
твом
будали
да
се
не
дере
!
(
Радован
се
обрецну
осорљиво
:
јес
!
будала
!
но
да
отимате
девојчиће
је
л
’
!
Пресешће
вам
,
вала
)
,
на
ходи
овамо
да
ти
нешто
кажем
.
Доктор
узе
старца
на
страну
.
Подуже
су
шапутали
.
Махом
је
говорио
доктор
,
а
старац
је
само
вртео
главом
.
Цео
разговор
није
се
могао
чути
;
долетале
су
само
поједине
испрекидане
речи
;
—
„
довека
сретан
“
...
„
пуна
кућа
“
...
.
.
„
Пуна
је
она
била
и
до
сада
,
богу
хвала
“
чу
се
гласна
примедба
Бојина
.
После
су
опет
долетали
одломци
...
.
„
сретнија
од
свију
“
...
.
„
намесити
свету
колача
“
...
„
прота
,
начелник
,
и
они
би
“
.
.
Овде
Боја
прекиде
доктора
,
—
Јеси
ли
жењен
,
господине
,
и
имаш
ли
деце
?
—
упита
Боја
гласно
.
—
То
те
се
слабо
тиче
—
примети
доктор
.
—
Тиче
ме
се
;
кад
имаднеш
женске
деце
,
сети
се
ових
твојих
речи
!
Онда
нећеш
мислити
овако
!
Могао
бих
и
више
да
ти
кажем
,
али
нећу
.
Нису
ми
крива
невина
деца
!
—
рече
Боја
и
пође
из
угла
.
—
Ама
да
ти
кажем
—
рече
доктор
сломијеним
гласом
.
—
Нећу
ништа
више
да
ми
казујеш
!
Чувај
то
за
себе
.
Него
дете
ми
дајте
!
—
рече
Боја
одсечно
.
—
Јес
,
чељаде
наше
!
—
викну
Радован
.
Доктор
се
згледа
с
дежурним
,
он
му
проговори
нешто
неким
страним
језиком
.
—
Хајд
изађите
—
рече
дежурни
.
—
Куда
ћемо
?
Ми
одавде
нећемо
без
девојке
.
Девојку
нам
дајте
—
викну
Радован
.
—
Море
не
будали
,
изађи
овамо
,
да
се
нареди
што
треба
—
рече
дежурни
.
После
мала
устезања
они
пођоше
.
Доктор
и
дежурни
поведоше
их
ходником
.
На
вратим
им
доктор
рече
.
Хајд
сад
идите
;
распитано
је
;
ваше
је
чељаде
тамо
где
је
играла
коло
;
ту
ћете
је
наћи
.
Хајд
сад
.
Ово
је
било
на
ниским
степенима
,
при
изласку
у
авлију
.
—
Јок
ми
—
рече
Боја
,
окренув
се
.
Без
девојке
не
идемо
!
—
То
није
истина
да
је
тамо
;
она
је
још
ту
—
викну
Радован
.
_
—
Ми
одавде
живи
не
идемо
—
понови
Боја
.
Но
доктор
тако
брзо
и
неочекивано
и
тако
вешто
згурну
низ
степенице
прво
једног
на
другог
,
да
се
за
тили
час
обојица
нађоше
на
земљи
.
Али
они
се
опет
окретоше
и
нагоше
уз
степене
.
-
Нећете
тако
!
—
викну
Радован
.
—
Да
видимо
је
ли
ово
турски
зулум
-
викну
Боја
.
Доктор
плану
.
Он
викну
стражи
:
„
вуците
ове
,
вуците
их
на
поље
.
“
Војници
притрчаше
,
дежурни
се
колебао
;
доктор
је
,
уздржавајући
глас
—
викао
:
„
водите
их
“
-
Боја
и
Радован
извише
се
од
војника
,
који
се
око
њих
бејаху
склептали
,
искочише
на
сред
авлије
и
направише
читав
урнебес
.
Прво
Боја
извуче
пиштољ
,
окрете
га
у
вис
и
испали
.
Добро
набијена
цев
рикну
као
прангија
,
а
Боја
запе
из
свег
гласа
,
што
га
грло
доноси
:
„
А
.
.
а
.
.
а
.
.
ј
потеците
у
помоћ
,
отеше
нам
девојку
“
!
То
исто
учини
и
Радован
.
И
његов
пиштољ
грмну
,
а
његов
крупан
мушки
глас
одјекну
и
после
се
још
дуго
таласао
кроз
први
вечерњи
сумрак
.
У
авлији
се
направи
лом
.
Војници
се
склепташе
око
Боје
и
Радована
.
Обојица
с
пиштољима
а
Радован
и
с
ножем
у
руци
—
они
су
викали
војницима
:
„
не
ближе
,
погинућете
,
“
измичући
непрестано
назад
.
С
поља
се
поче
прикупљати
свет
и
низати
око
плота
.
Брука
је
била
голема
.
Дежурни
официр
дотрча
Боји
и
Радовану
.
Он
их
узе
чисто
молити
и
једва
их
склони
да
спусте
пиштоље
.
Војницима
викну
да
одступе
;
нареди
да
се
свет
око
плота
растера
.
Боју
и
Радована
узе
на
страну
и
уверавао
их
је
свим
на
свету
да
је
учинио
све
што
треба
и
да
је
девојка
на
пољу
.
Разјарен
чича
викао
је
очајно
.
Из
његових
уста
излетале
су
страшне
речи
.
Дежурни
га
је
једва
мало
умирио
.
Морао
му
је
обећати
и
зајамчити
сам
лично
да
му
покаже
где
му
је
ћерка
.
Једва
се
на
тај
начин
ствар
мало
утишала
.
Беше
пришао
и
доктор
,
да
изведе
Боју
и
Радована
до
капије
.
—
Што
направисте
ову
бруку
за
бадава
!
—
рече
доктор
.
—
Бруку
градите
ви
—
обрецну
се
Боја
.
—
Ми
смо
образ
бранили
!
—
Чудан
образ
!
Образ
у
кецељи
—
рече
доктор
.
—
Не
знам
ја
ваше
Звониградске
куке
и
закуке
.
Код
нас
се
за
образ
гине
!
Такав
је
наш
адет
!
—
одсече
Боја
.
—
Il
a
raison
;
ils
sont
au
désespoir
(
Има
право
,
људи
су
у
очајању
)
рече
доктор
дежурном
официру
,
на
оном
истом
страном
језику
,
којим
му
је
већ
два
пут
до
сад
говорио
.
Боју
и
Радована
испратише
.
Нису
пошли
они
ни
100
корака
,
кад
у
мраку
угледаше
две
женске
прилике
,
где
грабе
уз
брдо
,
као
да
долазе
одонуд
из
преко
манастирска
потока
.
Радован
викну
:
—
О
,
Паво
!
Женске
застадоше
;
прво
подуже
не
би
никаква
јава
,
после
се
чу
мек
,
пријатан
,
али
уздрхтан
одзив
.
.
—
Ој
!
Боја
и
Радован
познадоше
Павин
глас
!
Сутра
дан
Растислав
је
био
рано
на
ногама
.
Још
бејаше
мрак
на
пољу
,
а
он
је
већ
био
устао
и
обукао
се
.
Момак
га
послужи
слатком
и
кавом
.
Мало
доцније
Растислав
потражи
још
једну
каву
.
После
изађе
у
авлију
и
упути
се
коњушници
да
види
спремају
ли
слуге
коње
.
У
коњушници
још
је
било
тихо
и
мрачно
.
Једна
једина
лампа
,
чађава
и
поцрнела
,
висила
је
о
средини
таванице
,
осветљавајући
мутном
светлошћу
једва
најближу
околину
.
У
коњушници
се
осећао
оштар
,
али
пријатан
мирис
свежа
пролећна
сена
.
Са
свију
страна
чуло
се
звучно
врускање
зоби
;
то
коњи
својим
снажним
зубима
жрвњају
крупну
суху
зоб
.
По
где
где
чује
се
како
коњ
фрче
у
зобницу
,
или
тако
дубоко
увуче
ваздух
да
ти
личи
на
тежак
уздисај
.
Слуге
устале
те
дале
коњима
зоб
,
па
опет
прилегле
да
дремну
док
коњи
позобају
,
а
после
ће
устати
да
их
отимаре
,
напоје
и
спреме
.
Из
једнога
угла
чуло
се
гласно
хркање
некаква
успавана
момка
.
Овда
онда
одјекивао
је
кроз
тиху
коњушницу
појачи
,
случајни
ударац
коњски
о
дрвени
,
подлубљени
патос
коњушнички
.
Само
један
од
слугу
беше
будан
.
Кроз
многе
коњске
ноге
,
он
се
видео
чак
тамо
у
углу
,
како
седи
на
патосу
међу
коњима
и
према
маленој
свећици
,
прилепљеној
за
даску
,
крпи
своје
јахаће
панталоне
.
Најбоље
му
се
видело
погнуто
теме
и
половина
погрбљених
леђа
.
Крај
њега
се
димила
упаљена
цигара
.
Растислав
га
упита
из
далека
.
—
Јесте
ли
намирили
коње
,
момче
?
Слуга
диже
главу
и
погледа
у
мрак
.
—
Ко
је
то
тамо
?
—
упита
он
.
—
Ја
сам
—
одговори
Растислав
.
—
Па
шта
ти
је
мало
ноћас
?
—
упита
слуга
и
опет
се
саже
своме
шаву
.
—
Ништа
,
гледам
да
ли
су
спремни
коњи
.
—
Одвали
!
—
рече
слуга
,
пресудно
,
растежући
парче
коже
којим
је
ваљало
потшити
панталоне
!
Растислав
се
осмехну
и
изађе
из
коњушнице
.
На
пољу
је
још
било
тавно
.
Он
се
врати
у
своју
собу
и
наслони
на
мек
диван
.
Једна
разбуђена
ластавица
,
управо
над
његовим
прозором
,
баш
у
тај
мах
отпоче
своју
дугачку
јутрењу
песму
.
Растислав
је
узе
слушати
.
.
Сан
га
превари
.
Кад
се
Растислав
понова
трже
,
прозор
више
његове
главе
већ
се
беше
сав
ражарио
у
јутрењем
руменилу
.
Он
скочи
и
одмах
изађе
напоље
.
Дан
се
расвануо
и
манастирска
авлија
већ
почела
оживљавати
.
На
све
стране
видело
се
журно
спремање
за
пут
.
Растислав
се
зачуди
кад
виде
да
је
и
кнез
већ
на
ногама
.
У
једном
углу
манастирске
авлије
кнез
је
стојао
и
гледао
како
се
играју
два
красна
,
млада
манастирска
кера
,
прескачући
један
другог
.
Кнез
се
грохотом
смејао
овој
њиховој
игри
.
Кад
угледа
Растислава
,
он
му
пође
на
сусрет
,
са
широким
осмехом
на
свежем
,
младом
лицу
.
Растислав
предусрете
кнеза
с
пуно
ледене
учтивости
.
—
Погледајте
их
шта
раде
!
—
рече
кнез
још
поиздаље
,
сав
радостан
.
^
Растиславу
не
мрдну
ни
једна
цртица
на
лицу
.
Он
остаде
хладан
,
озбиљен
,
скоро
натмурен
.
На
кнежево
показивање
паса
ништа
не
одговори
,
а
пошто
се
учтиво
рукова
с
кнезом
,
он
примети
полако
,
учитељски
:
-
За
сваку
је
осуду
и
сажаљење
оно
што
се
синоћ
десило
.
Ја
сам
одмах
сазнао
целу
ствар
.
Срамота
је
велика
,
и
ја
сам
још
синоћ
,
наредио
да
јутрос
рано
све
буде
готово
за
пут
,
како
би
се
одмах
могли
кренути
.
После
синотњега
скандала
,
који
је
већ
пукао
по
свој
околини
ићи
кроз
овај
народ
и
уз
неку
пратњу
било
би
као
шетња
кроз
шибу
.
Просто
на
просто
морамо
утећи
,
и
мој
је
савет
да
се
одмах
изда
наредба
за
полазак
.
-
Е
,
чуда
боже
!
...
То
јест
,
не
марим
;
можемо
одмах
полазити
...
Али
шта
,
синоћ
!
...
.
Па
шта
!
Синоћ
није
било
ништа
страшно
!
Е
!
рече
кнез
.
Растислав
махну
главом
.
-
Те
ствари
наш
народ
најтеже
прашта
.
Вашем
деди
опростио
је
и
његову
амишност
,
и
његово
среброљубље
и
још
друго
—
а
за
такве
погрешке
прогнао
га
је
.
Растислав
се
одвоји
да
изда
потребне
наредбе
за
брз
полазак
.
Кнез
дозва
свога
ађутанта
и
нареди
му
да
подели
гардистима
напојницу
.
С
платненом
џакуљицом
,
пуном
сребрних
петодинараца
,
ађутант
се
наскоро
појави
међу
гардистима
,
и
њина
млада
,
добродушна
лица
засветлише
се
наивном
радошћу
.
Кнез
је
имао
обичај
уз
пут
да
тако
почешће
овесели
своју
пратњу
.
Сахат
доцније
,
брзе
кочије
кнежеве
,
са
свом
свитом
,
летеле
су
друмом
као
лаки
вихор
.
Те
вечери
били
су
на
конаку
у
окружном
граду
Милиновцу
.
Одсели
су
у
згради
окружна
начелства
,
пошто
удобније
куће
нису
могли
наћи
у
целом
граду
.
Растислав
тек
беше
ушао
у
своју
собу
и
почео
свлачити
капут
да
се
умије
,
кад
му
момак
унесе
некакво
писамце
.
Огуглао
на
свакојаке
молбе
и
писма
,
он
равнодушно
махну
главом
момку
да
мете
писмо
на
сто
,
где
би
чекало
док
се
не
умије
.
Но
момак
му
примети
:
да
господин
чека
на
пољу
на
одговор
,
да
је
за
путом
,
и
мора
полазити
још
ове
вечери
,
а
ствар
је
веома
важна
,
с
тога
моли
господина
намесника
да
изволи
одмах
отворити
нисмо
.
.
Растислав
дохвати
писмо
са
стола
и
узе
га
читати
онако
с
једним
свученим
рукавом
од
капута
.
Писмо
је
било
кратко
„
Штовани
Господине
Намесниче
!
„
Простим
случајем
дознао
сам
шта
г
.
пуковник
Врбавац
плете
против
младог
кнеза
и
имам
у
рукама
доказе
да
му
ради
о
глави
.
Зарад
кнежеве
безбедности
молио
бих
вас
да
ме
изволите
примити
.
“
„
Један
ђак
.
“
Растислав
прочита
писмо
један
пут
;
прочита
га
и
други
пут
;
за
тим
га
окрете
,
загледа
рукопис
,
адресу
и
потпис
„
један
ђак
.
“
—
Где
је
тај
господин
?
—
упита
он
момка
.
—
Ту
је
;
ево
га
пред
вратима
.
—
А
какав
је
,
какав
изгледа
?
—
Младић
,
како
ћу
рећи
,
одевен
је
,
као
какав
ђак
из
боље
куће
—
рече
момак
.
Растислав
навуче
рукав
од
капута
заглади
бакенбраре
пред
огледалом
и
рече
:
„
пусти
га
.
“
У
собу
уђе
црнпураст
,
буцмаст
младић
,
црних
обрва
,
живих
,
граорастих
очију
,
румен
,
пун
,
маркирана
лица
.
Веома
црне
,
јаке
обрве
и
као
крв
дрвена
,
подебела
доња
усна
,
нарочито
су
карактерисале
ово
младо
лице
.
Младић
се
поклони
ћутећки
.
Растислав
приђе
и
пружи
му
руку
с
речима
:
—
С
ким
имам
част
?
—
Ја
сам
ђак
—
одговори
младић
.
Глас
му
је
био
јасан
.
Растислав
се
лако
осмехну
.
—
То
се
види
на
први
поглед
.
Но
ја
бих
радо
чуо
ваше
име
;
чији
сте
и
одакле
?
Јамачно
из
какве
добре
куће
?
—
Извините
,
господине
намесниче
.
Држим
да
су
све
то
споредне
ствари
.
Главно
је
да
ли
је
верно
и
тачно
оно
што
сам
вам
мало
час
саопштио
,
и
,
ако
је
по
вољи
,
ја
бих
вам
о
томе
дао
неке
податке
.
—
Молим
,
молим
—
рече
Растислав
.
—
Ја
бих
вас
баш
молио
за
то
.
Ствар
је
невероватна
.
—
Ако
ми
дозволите
да
извадим
бележник
;
он
ће
ме
најбоље
подсетити
.
Младић
извади
из
џепа
обичан
ђачки
бележник
преврте
по
њему
,
разгледа
и
поче
.
—
У
Звониграду
,
у
улици
Јабуковој
,
броја
нема
,
али
у
кући
калдрмџије
Станка
,
у
авлији
с
леве
стране
,
станује
женска
од
својих
40—50
година
,
позната
под
именом
„
Баба
Ката
.
“
С
њом
је
њена
усињеница
Јела
,
девојка
од
својих
19
година
...
—
Баба
Ката
је
сад
проводачика
и
подводница
,
али
у
ранијим
годинама
она
је
била
и
тровачица
.
За
то
је
и
на
робију
осуђивана
.
—
Пре
једно
шест
недеља
њој
је
дошао
некакав
Илија
Кондић
жандарм
.
Он
мора
да
је
Кати
стари
познаник
,
али
се
одавно
нису
виђали
.
Сва
је
прилика
да
су
њих
двоје
заједно
и
какав
злочин
извршили
.
Врло
су
поверљиви
једно
спрам
другог
.
Преко
овога
Илије
Ката
је
дошла
у
додир
с
г
.
Врбавцем
,
који
се
с
њом
погодио
,
да
му
за
250
дуката
направи
5
флашица
отрова
,
којима
ће
отровати
кнеза
.
Тровање
би
имало
да
се
изврши
баш
сад
пред
пунолетство
,
јамачно
сад
по
вашем
повратку
у
Звониград
.
То
је
све
што
знам
о
овој
ствари
.
Али
све
ово
што
сам
рекао
сушта
је
истина
.
Према
томе
ви
сад
наређујте
што
буде
потребно
да
се
кнез
заклони
,
а
ја
ако
што
дознам
важно
и
на
време
,
нећу
пропустити
прилику
а
да
опет
не
јавим
.
Завршив
ове
речи
младић
врло
званично
сави
свој
бележник
,
мету
га
у
џеп
,
поклони
се
и
хтеде
поћи
.
Растислав
га
заустави
:
-
Молим
вас
.
Није
могуће
да
ме
овако
необавештена
оставите
.
Кад
сте
већ
кнезу
ради
добра
и
кад
вас
је
та
племенита
побуда
амо
довела
,
онда
помогните
нам
својски
бар
до
краја
.
Ова
је
ствар
врло
озбиљна
и
ја
бих
вас
замолио
још
за
нека
објашњења
.
Није
имао
куд
,
младић
је
морао
остати
.
Растислав
га
узе
запиткивати
за
стотину
појединости
и
објашњења
.
Од
онога
што
је
младић
говорио
Растислав
је
по
нешто
и
записивао
.
Младић
је
вољно
казивао
све
што
је
знао
.
Само
о
две
ствари
не
хтеде
реч
једну
прословити
:
Како
му
је
име
?
и
откуда
све
то
зна
?
Ма
како
да
га
је
Растислав
на
то
наводио
,
младић
је
увек
одговарао
:
„
Што
ће
то
;
то
ништа
не
доприноси
ствари
.
“
И
тако
је
остао
упоран
у
томе
да
се
Растислав
чисто
чудио
толикој
чврстоћи
тако
млада
човека
.
Само
кад
Растислав
помену
о
награди
—
младић
примети
.
—
Ако
кнезу
падне
кад
год
на
ум
да
награди
ову
услугу
,
нека
се
сети
сиротице
Јеле
.
Њој
ће
та
помоћ
бити
у
толико
потребнија
,
ако
изгуби
тетку
...
Тако
поче
младић
но
на
један
пут
он
сав
поцрвене
и
ућута
.
Као
да
се
љуто
покаја
што
је
ово
рекао
.
То
јест
,
управо
није
ништа
нужно
!
...
.
Сиротињи
тако
мало
треба
!
—
рече
младић
збуњено
.
Но
Растиславу
је
и
оно
неколико
горњих
речи
било
доста
.
Он
је
у
њима
већ
био
нашао
кључ
којим
је
могао
отворити
загонетку
,
откуда
овај
младић
све
то
зна
!
Чим
је
овај
незнани
гост
изашао
од
Растислава
,
по
намесниковој
наредби
пође
за
њим
преобучен
жандарм
,
да
види
где
ће
одсести
и
да
му
дозна
име
и
откуда
иде
,
пошто
ћутљиви
младић
није
хтео
о
томе
ништа
говорити
.
Но
и
ако
је
жандарм
одмах
изашао
,
он
не
виде
више
младића
на
улици
.
Пође
да
га
потражи
навири
у
побочни
сокак
,
изађе
на
чаршију
;
упита
двојицу
што
су
ту
на
углу
разговарали
али
младића
не
беше
нигде
.
Жандарм
зађе
по
механама
.
Обишао
је
све
,
распитивао
свуда
и
нико
му
не
умеде
ништа
казати
.
Младића
беше
нестало
као
да
је
у
земљу
пропао
.
Кад
су
о
томе
известили
Растислава
,
јако
се
срдио
.
Наредио
је
одмах
да
се
закључаном
депешом
изда
налог
свима
околним
капетанима
да
пазе
на
таква
младића
,
и
ко
га
први
нађе
,
да
јави
одмах
.
Издата
је
строга
наредба
и
милановачкој
полицији
.
Међутим
прође
дан
,
два
,
три
,
а
о
загонетном
младићу
ни
откуда
ни
трага
на
јава
.
Тако
и
оста
...
Преобучени
жандарм
Јовица
вајкао
се
,
да
му
нико
никад
није
тако
умакао
.
После
саставка
с
непознатим
младићем
Растислав
је
сав
био
утонуо
у
мисли
о
ономе
што
је
од
њега
чуо
.
Кнез
је
остао
на
путу
још
читавих
20
лана
,
и
за
све
то
време
није
било
ни
једног
дана
кад
Растислав
није
мислио
о
пуковнику
Врбавцу
и
његовим
плановима
.
У
неку
руку
то
је
за
Растислава
била
постала
читава
fixa
idea
;
та
се
помисао
мешала
у
сва
његова
пословања
,
у
сва
осећања
и
све
мисли
његове
.
Но
Растислав
није
само
мислио
о
томе
,
он
је
на
томе
и
радио
.
Још
с
пута
одаслан
је
био
у
Звониград
нарочити
,
поуздан
човек
да
се
увери
о
истинитости
навода
онога
загонетног
младића
,
и
све
је
нађено
онако
како
је
он
рекао
.
Улица
,
кућа
,
име
жене
,
њена
прошлост
,
све
се
подударало
.
Надзором
над
њеном
кућом
потврђено
је
и
то
,
да
баба
Ката
стоји
у
саобраћају
с
жандармом
Илијом
,
а
даљим
трагањем
сазнало
се
да
је
овај
жандарм
дуго
служио
код
Врбавца
и
бројао
се
некад
у
његове
најпоузданије
момке
.
Само
се
још
није
могло
сазнати
,
да
ли
Илија
и
сад
општи
с
Врбавцем
.
За
онога
загонетног
младића
дознало
се
толико
да
ће
то
јамачно
бити
један
правник
звониградски
,
који
обилази
око
баба
Катине
усињенице
Јеле
—
бој
се
чак
је
и
заљубљен
у
њу
.
Све
ово
сазнао
је
Растислав
још
на
путу
.
Он
је
још
изодавна
био
на
чисто
с
намерама
Врбавчевим
.
Да
пуковник
спрема
да
уклони
кнеза
—
то
за
Растислава
није
била
тајна
;
али
све
,
што
је
он
до
сада
знао
о
томе
било
је
магловито
и
непоуздано
.
Но
сад
је
изгледало
као
да
је
наишао
на
неки
кончић
од
тога
великог
клупчета
.
Оно
неколико
,
по
изгледу
незнатних
ствари
,
што
их
онај
непознати
младић
саопшти
Растиславу
,
као
да
су
га
биле
извеле
на
траг
,
по
коме
се
дало
с
успехом
даље
трагати
.
Наравно
,
да
је
то
било
незгодно
овако
из
даљине
и
с
пута
.
С
тога
је
Растислав
једва
чекао
да
се
врати
с
кнезом
у
Звониград
,
па
да
сам
лично
предузме
даље
трагање
.
Он
је
сад
личио
на
вредна
ловачка
пса
,
који
је
нањушио
лисичији
траг
,
па
се
искида
од
нестрпљења
да
што
пре
почне
потеру
.
У
опште
,
Растислав
је
имао
дара
за
овака
трагања
.
У
њему
је
пропао
изврсан
полицајац
.
Кнежев
пут
није
се
могао
убрзати
;
он
је
ишао
по
распореду
унапред
скројеном
и
промене
није
могло
бити
.
С
тога
се
Растислав
наоружао
стрпљењем
и
прионуо
је
био
да
се
бар
што
више
користи
овим
путем
,
да
се
с
кнезом
што
боље
зблизи
,
да
га
свикне
на
поверљиве
разговоре
,
где
би
отворено
и
искрено
оцењивали
Врбавца
.
Услед
тога
Растислав
приметно
промени
своје
држање
спрам
кнеза
.
Догађаји
у
Орловцу
и
Повратници
доказали
су
му
да
кнеза
отуђује
строг
,
учитељски
тон
,
да
он
не
воле
кад
му
се
читају
буквице
,
а
врло
радо
пристаје
уз
шалу
и
забаве
.
И
ако
се
тако
држање
противило
целом
бићу
Растислављевом
,
намесник
се
умео
савладати
.
Постао
је
с
кнезом
много
дружевнији
.
Кад
су
се
,
после
свршена
пута
,
враћали
у
Звониград
,
кнез
се
већ
био
толико
ослободио
и
укалашио
пред
Растиславом
,
да
се
целим
путем
није
одвајао
од
њега
.
Пријатно
му
је
бало
да
с
Растиславом
заједно
путује
и
по
некад
је
с
њим
тако
слатко
ћеретао
,
као
с
каквим
својим
вршњаком
.
Растислав
је
био
погодио
слабу
жицу
кнежеву
.
У
два
три
маха
он
га
је
јако
похвалио
,
наравно
„
иза
леђа
“
,
али
тако
да
су
ове
хвале
насигурно
морале
пасти
кнезу
право
у
уши
.
Ствар
је
била
у
реду
!
ГЛАВА
XИВ
.
Ноћници
.
Врбавац
је
стајао
пред
огледалом
у
спаваћој
соби
и
раскопчавао
своју
пуковничку
униформу
,
на
којој
су
звецкали
многи
ордени
.
Тек
што
се
беше
вратио
са
свечана
дочека
,
којим
је
предусретнут
кнез
Мутимир
,
при
повратку
са
свога
првог
пута
по
земљи
.
Параде
,
церемонијали
,
поздрави
,
благодарење
у
цркви
и
остало
дуго
је
трајало
и
Врбавац
се
осећао
уморан
.
Једва
је
чекао
да
се
рахатлише
и
да
одахне
.
Крај
њега
је
стајала
његова
лепа
жена
Каја
и
распитивала
га
о
кнезу
.
Врбавац
је
причао
како
га
је
кнез
изненадио
великом
променом
за
тако
кратко
време
.
—
Просто
му
се
познаје
;
порастао
,
раскрупњао
се
,
добио
војнички
,
мушка
изглед
.
—
А
је
ли
поцрнио
?
упита
госпођа
.
—
Јес
,
мало
је
преплануо
;
но
баш
му
то
и
даје
изглед
озбиљнија
човека
.
Нестало
је
оне
беле
,
бледе
,
чисто
женске
коже
;
заруменио
се
преплануо
,
а
ушиљио
оно
мало
брчића
,
па
читав
муж
!
...
.
Пуковник
изговори
ове
речи
баш
у
тренутку
кад
беше
подигао
главу
у
вис
да
откопча
испод
гуше
копчу
на
мундиру
.
Тако
,
с
подигнутом
главом
,
Врбавац
и
нехотице
угледа
у
огледалу
своју
жену
и
угледа
је
у
онај
исти
мах
,
кад
изусти
последње
речи
.
Врбавцу
се
учини
да
на
његове
речи
:
„
па
читав
муж
“
,
његовој
жени
плану
преко
образа
лака
румен
.
Он
се
нагло
окрете
и
баци
на
жену
оштар
,
испитнички
поглед
.
—
Шта
ти
је
?
—
упита
Каја
изненађена
овим
наглим
освртањем
.
Врбавац
је
подуго
гледао
у
жену
;
учини
,
му
се
да
види
како
јој
се
груди
високо
надимају
...
—
Ама
,
збиља
,
шта
ти
је
?
—
понови
Каја
нежно
,
приђе
мужу
и
спусти
му
руку
на
раме
.
.
—
Шта
је
?
—
додаде
она
.
Пуковник
се
опет
окрете
огледалу
:
—
ништа
—
рече
он
и
продужи
откопчавати
мундир
.
Каја
хтеде
још
наваљивати
да
чује
шта
је
,
но
муж
је
пресече
.
—
Кнез
ми
рече
да
се
ужелео
престоничка
друштва
.
Другим
речима
,
то
је
опомена
да
што
пре
поновимо
наша
вечерња
посела
.
Ја
мислим
сад
у
четвртак
.
А
?
Шта
велиш
?
Може
ли
?
—
За
што
не
!
—
прихвати
госпођа
.
—
У
осталом
кнез
ће
свратити
к
теби
,
мислим
још
колико
по
подне
.
Па
споразумите
се
.
Само
не
заборави
да
ме
извести
дан
раније
—
рече
Врбавац
.
—
Што
,
да
нећеш
позивати
још
кога
новог
?
—
упита
госпођа
.
—
Та
,
да
!
—
рече
пуковник
расејано
.
—
Кога
?
Кога
то
?
То
треба
и
ја
унапред
да
знам
као
домаћица
—
узе
запиткивати
Каја
.
—
Та
добро
,
де
;
казаћу
ти
;
има
времена
...
Их
,
ала
се
ово
залепило
;
као
да
је
у
воду
умочено
—
рече
Врбавац
показујући
жени
мокру
кошуљу
,
прионулу
за
гојазно
тело
.
Било
је
близу
поноћи
.
На
крај
Звониграда
,
у
једној
од
последњих
улица
на
дунавској
страни
,
још
су
се
светлили
прозори
на
малој
,
осниској
кућици
од
набоја
.
Прозора
је
било
свега
два
с
улице
,
били
су
омалени
и
ниски
,
а
изнутра
застрвени
некаквом
шареном
,
дебелом
тканином
,
тако
да
се
с
поља
ништа
није
могло
видети
.
Међу
тим
унутра
у
собици
седела
су
за
столом
два
младића
,
с
упаљеним
цигарама
,
и
нешто
се
живо
,
али
тихо
разговарали
.
У
томе
на
оближњем
парном
млину
одјекну
јасан
,
дугачак
писак
парне
звиждаљке
,
дајући
знак
радницима
да
је
поноћ
и
да
настаје
смена
.
Младићи
поскакаше
иза
стола
.
„
Хајдемо
,
време
је
“
—
рече
један
.
„
Хајде
“
прихвати
други
.
Погасише
цигаре
,
духнуше
у
свећу
и
изађоше
.
Онај
старији
закључа
врата
за
собом
и
мету
кључ
у
џеп
.
Била
је
дивна
пролетња
ноћ
,
топла
и
тиха
,
ведра
и
јасна
.
Пун
месец
испливао
у
ведре
небеске
висине
и
извео
у
своју
ноу
шетњу
безбројна
јата
сјајних
звездица
,
те
заједно
с
њима
просипа
на
земљу
меку
,
благу
,
чаробну
светлост
,
што
опија
душу
и
заноси
је
неком
чудном
сањалачком
маштом
.
Све
побочне
улице
звониградске
биле
су
неме
и
пусте
,
само
си
главном
улицом
могао
овда
онда
срести
по
какав
заљубљен
пар
,
где
,
наслоњени
једно
другом
на
руку
,
тихо
ходају
и
будни
сањају
у
овој
лепој
,
чаробној
ноћи
,
или
по
какву
гомилицу
веселе
омладине
,
где
,
раздрагани
меким
зракама
месечевим
,
тихо
певуше
какву
љубавну
песмицу
,
или
се
живо
разговарају
,
или
се
око
чега
ватрено
препиру
.
Свеће
су
свуда
биле
погашене
,
само
из
кавана
и
готварница
где
је
још
био
заостао
по
какав
доцни
гост
,
просипала
се
кроз
прљаве
прозоре
мутна
,
жута
светлост
,
падајући
на
нечисту
звониградску
калдрму
.
Изишав
на
капију
она
два
младића
одмах
пређоше
на
супротну
страну
улице
,
бежећи
с
месечине
,
која
бејаше
огрејала
као
дан
.
Дохватив
се
сенке
и
залатка
,
они
пођоше
уз
брдо
,
право
средишту
Звониграда
.
Држали
су
се
све
покрај
кућа
,
а
ишли
су
ћутећки
један
за
другим
варакајући
да
нигде
не
испадну
на
месечину
.
Тако
стигоше
до
у
средину
града
и
дохватише
се
кантарске
улице
.
Ова
главна
улица
звониградска
засађена
је
по
средини
с
два
реда
густих
,
брснатих
кестенова
.
На
јасној
месечини
,
где
је
све
било
тако
лепо
осветљено
,
владао
је
сумрак
само
у
дугој
кестеновој
алеји
,
покривеној
дебелим
сенкама
густих
и
брснатих
дрвета
.
Она
два
младића
дочепаше
се
ове
алеје
,
и
,
кријући
се
од
кестена
до
кестена
,
пођоше
полако
на
више
уз
улицу
.
Ишли
су
лагано
и
веома
опрезно
.
Често
су
застајкивали
,
освртали
се
и
разгледали
да
их
ко
год
не
види
или
не
прати
.
Кад
чују
какав
ход
,
или
какав
говор
из
даљине
они
застану
,
заклоне
се
за
кестен
и
одатле
ослушкују
да
ли
се
ход
и
говор
примиче
или
удаљава
?
Ако
одмиче
,
они
причекају
док
се
сасвим
изгуби
,
а
ако
се
примиче
,
они
се
сакрију
за
кестеново
дебло
и
ту
чекају
док
људи
прођу
.
Прикрадајући
се
тако
као
мачке
,
они
стигоше
на
средину
кантарске
улице
и
ту
стадоше
.
Спрам
њих
се
дизала
осниска
двокатница
,
на
којој
су
сви
прозори
били
јасно
осветљени
,
а
средњи
прозори
на
горњем
спрату
још
и
отворени
.
Читава
река
светлости
изливала
се
кроз
те
прозоре
на
улицу
и
јарко
је
осветљавала
на
приличној
даљини
.
А
овда
онда
допирали
су
на
улицу
и
звуци
лепе
и
складне
музике
,
час
тихи
и
благи
,
час
бујни
и
заносни
,
ванредно
живи
и
весели
.
Непознати
људи
изабраше
место
у
густој
ладовини
кестеновој
и
одатле
узеше
посматрати
шта
се
ради
у
осветлењеној
кући
—
до
њих
су
долетали
звуци
музике
,
одломци
лепе
женске
песме
и
весели
жагор
многих
гласова
.
Овда
онда
на
прозорима
се
укаже
по
каква
црна
човечија
сенка
,
застане
за
тренутак
,
на
опет
отклизи
и
нестане
је
.
Тако
је
то
подуже
трајало
,
а
ови
незнани
људи
једнако
су
стајали
и
посматрали
.
Прође
десет
минута
,
прође
четврт
часа
,
прође
и
по
часа
,
а
они
остадоше
као
укопани
.
На
једаред
на
средњем
отвореном
прозору
на
горњем
спрату
указа
се
човечија
прилика
.
То
више
није
била
сенка
,
то
је
био
жив
човек
.
Наша
вребала
загледаше
га
добро
и
познадоше
у
њему
кнеза
Мутимира
.
—
Он
?
—
рече
један
.
—
Он
!
—
прихвати
други
.
—
Онда
је
све
доцкан
;
тровање
ће
се
још
вечерас
извршити
.
—
Мислиш
?
—
Насигурно
!
—
Па
?
—
Покушаћу
што
се
може
.
На
ове
речи
црномањасти
младић
штуче
у
мрак
;
За
тренутак
и
он
је
већ
био
прикривен
под
кнежевим
прозором
.
Кнез
је
стајао
сасвим
уз
прозор
,
коленима
се
одупирао
о
прозорски
перваз
,
а
руке
беше
метуо
у
џепове
,
па
се
тако
нешто
загледао
у
даљину
и
чисто
се
занео
за
лепом
месечином
.
На
једаред
пред
кнеза
нешто
наде
и
то
га
трже
.
Он
погледа
преда
се
и
зачуди
се
кад
угледа
леп
кестенов
цвет
.
Наже
се
преко
прозора
,
да
види
ко
му
то
добаци
,
али
не
опази
ништа
.
Улица
је
била
пуста
и
мирна
,
а
наш
незнани
ноћник
већ
се
беше
склонио
у
оближњу
капију
,
где
је
у
залатку
чекао
згодну
прилику
да
умакне
даље
.
Кнез
управо
није
знао
од
куда
му
наде
тај
цвет
.
Осврте
се
натраг
,
напред
и
нигде
ништа
.
Јавише
му
се
свакојаке
мисли
и
он
већ
бејаше
почео
сумњати
,
да
ли
и
да
узима
у
руку
ову
гранчицу
,
кад
опази
где
око
петељке
стоји
увијено
парче
хартије
.
Ово
пробуди
у
њему
живи
интерес
.
Он
се
маши
за
гранчицу
,
разви
с
ње
хартију
,
на
којој
прочита
ове
речи
:
„
Чувај
се
јела
и
пића
у
овој
кући
.
У
њима
лежи
смрт
.
“
Пријатељ
,
који
ће
се
казати
доцније
.
Прочитав
ове
ретке
кнез
Мутимир
се
замисли
.
Он
одступи
корак
два
од
прозора
,
па
је
тако
замишљен
стајао
још
неколико
тренутака
.
После
опет
прочита
ону
хартицу
:
„
Чувај
се
јела
и
пића
у
овој
кући
.
У
њима
лежи
смрт
.
Пријатељ
који
ће
се
казати
доцније
.
“
Ко
би
могао
бити
тај
пријатељ
?
Кнез
се
губио
у
нагађању
,
али
ни
приближно
није
могао
слутити
ко
би
то
био
.
„
Чувај
се
јела
и
пића
.
“
На
он
је
већ
и
јео
и
пио
у
овој
кући
,
и
ти
толико
пута
!
А
ако
се
ствар
тиче
ове
вечери
,
онда
је
„
незнани
пријатељ
“
опет
доцне
дошао
,
јер
и
вечерас
се
већ
толико
и
јело
и
пило
.
А
после
,
зар
је
могуће
да
би
пуковник
Врбавац
учинио
тако
што
с
њима
,
са
својим
рођаком
,
с
човеком
,
који
га
толико
воле
,
и
који
је
тако
вољан
да
га
обаспе
својим
владалачким
милостима
!
...
...
.
Али
може
бити
баш
то
!
.
.
Можда
баш
те
владалачке
милоште
!
...
Јес
,
може
бити
баш
оне
и
гоне
пуковника
на
оваке
мрачне
помисли
.
Можда
се
он
осећа
увређен
,
понижен
,
постиђен
при
самој
помисли
да
ће
му
сутра
бити
„
милостиви
господар
“
оно
исто
дете
,
коме
је
он
до
јуче
заповедао
.
Кнез
Мутимир
био
је
брз
и
лак
на
мишљењу
.
Све
ово
пролетило
му
је
за
тренутак
кроз
главу
.
После
се
сети
неких
и
неких
поступака
пуковникових
:
његове
журне
и
загонетне
женидбе
с
Кајом
(
рођаком
кнежевом
)
,
па
неких
одредаба
у
уставу
,
по
којима
право
наследства
прелази
и
на
женску
линију
.
Сети
се
тога
,
а
сети
се
и
још
много
које
чега
другог
.
На
ум
му
дођоше
и
неки
разговори
с
Растиславом
,
где
му
је
овај
у
завијеним
наговештајима
свраћао
пажњу
на
неке
сумњиве
околности
—
сети
се
свега
тога
,
и
у
тај
мах
осети
како
га
проби
хладан
,
самртни
зној
.
У
томе
тренутку
њему
се
учини
тако
јасно
да
пуковник
Врбавац
мора
радити
на
његовом
убиству
;
учини
му
се
тако
природно
,
управо
несумњиво
доказано
да
је
његово
тровање
већ
одлучена
,
решена
,
свршена
ствар
;
све
то
учини
му
се
тако
очигледно
,
да
чисто
осети
како
га
нешто
почиње
палити
по
утроби
и
грудима
,
како
му
мали
пламичци
већ
почињу
лизати
кроз
набрекле
жиле
,
кроз
које
јури
ускључала
,
згуснута
,
црна
отровна
крв
.
Баш
у
тај
мах
,
кад
се
кнез
Мутимир
беше
почео
губити
и
заносити
у
ове
мрачне
и
ужасне
мисли
,
иза
његових
леђа
чу
се
лако
шуштање
женске
хаљине
.
Он
се
окрете
нагло
,
усплахирено
и
нервозно
викну
:
„
Ко
је
то
?
“
Глас
му
је
био
храпав
и
промукао
.
Млада
,
лепа
домаћица
стукну
престрављена
.
Кнез
Мутимир
заустави
на
њој
свој
немиран
поглед
и
узе
је
гледати
нетремице
.
Шта
се
тада
збило
у
души
Мутимировој
остало
је
нејасно
и
њему
самом
.
Знао
је
доцније
само
толико
,
да
је
присуство
ове
лепе
жене
на
један
пут
одагнало
све
црне
мисли
и
зле
слутње
његове
.
Он
је
гледао
у
оно
лепо
,
овално
лишце
,
тако
интересно
са
чудних
контраста
искупљених
на
њему
,
гледао
је
у
оне
бадем
очи
,
дубоке
као
морска
пучина
,
а
црне
као
мркла
,
црна
ноћ
,
очи
,
што
сијају
као
два
црна
сунца
—
и
на
један
пут
он
осети
како
се
из
ових
дивних
очију
лије
у
његову
младу
душу
чудотворни
,
умирујући
балзам
,
он
осети
како
му
се
никад
никакво
зло
не
може
десити
у
кући
где
је
домаћица
ова
анђелска
жена
,
чије
цело
биће
дише
љубављу
и
вером
.
„
Истина
,
она
је
жена
пуковника
Врбавца
,
али
она
је
моја
сестра
.
Љубљена
жена
увек
зва
све
тајне
мужевљеве
.
Ако
пуковник
Врбавац
има
каквих
злих
намера
против
мене
,
њих
би
морала
знати
ова
жена
.
А
зар
би
ова
анђелска
душа
могла
икада
допустити
да
ја
будем
отрован
у
сред
њиховога
дома
,
да
примим
смрт
у
јелу
и
пићу
,
које
ми
се
подноси
у
њено
име
као
домаћице
“
...
.
—
Qu’-est-ce
qu’il
y
a
mon
ami
?
Que
se
passe
t-il
donc
en
toi
?
Tu
as
l’air
s’un
spectre
qui
sort
d’un
rombeau
?
(
Шта
је
,
пријатељу
мој
?
Шта
је
теби
?
Изгледаш
као
авет
која
је
из
гроба
устала
)
—
упита
Каја
.
Кнез
не
одговори
ништа
.
Он
продужи
и
даље
гледати
у
оне
лепе
очи
,
а
његове
усне
,
неосетно
и
за
њега
сама
,
поче
полако
развлачити
благ
,
срдачан
осмејак
те
се
целом
лицу
опет
врати
обичан
,
ведар
и
весео
израз
.
—
Mais
qu’est-ce
donc
tout
cela
?
qu’est-il
arrivé
?
(
Али
шта
значи
све
то
?
Кажи
,
шта
је
то
било
?
)
—
упита
опет
госпођа
радознало
.
—
Tu
es
pour
moi
un
rayon
de
soleil
,
voilà
tout
(
Ти
си
моје
сунце
,
то
је
све
)
—
рече
кнез
,
и
узев
Кају
под
руку
поведе
је
у
собу
осталим
гостима
.
Дворана
,
у
коју
уђе
кнез
с
домаћицом
,
била
је
јако
осветљена
.
Ова
светлост
непријатно
дирну
кнеза
и
он
узе
жмиркати
и
замоли
Кају
да
седну
где
год
у
заклон
,
где
блесак
није
тако
јак
.
У
једном
углу
стајао
је
мали
,
кадивли
диван
.
Управо
пред
њим
намештена
је
била
округла
трокатна
полица
,
претрпана
саксијама
с
цвећем
.
Кнез
је
волео
цвеће
,
а
његова
рођака
била
је
тако
пажљива
,
да
је
свуда
намештала
пуно
,
пуно
цвећа
,
кад
год
је
кнез
Мутимир
долазио
на
ова
присна
посела
.
Високи
струкови
цвећа
и
изукрштано
лишће
таман
су
заклањали
светлост
од
великог
лустера
,
бацајући
сенку
на
малени
диван
у
углу
.
Кнез
први
опази
овај
заладак
;
он
повуче
Кају
на
ту
страну
,
те
седоше
једно
до
другог
на
диван
...
—
Међер
није
празна
фраза
кад
се
говори
о
радозналости
женској
—
рече
кнез
француски
,
палећи
цигару
.
Миран
по
спољашности
,
кнез
Мутимир
био
је
у
истини
још
узбуђен
;
мисли
и
осећаји
брзо
су
се
мењали
.
Умирен
појавом
Кајином
на
први
мах
,
он
је
одмах
за
тим
опет
почео
двоумити
.
Спопадоше
га
мисли
како
је
Врбавац
лукав
човек
,
а
Каја
безазлена
жена
,
од
које
је
муж
лако
могао
све
сакрити
.
Ако
је
што
и
опазила
,
не
слутећи
ништа
зло
,
она
је
могла
оставити
без
пажње
поједине
подозриве
радње
пуковникове
.
Вредно
би
било
да
је
човек
изненади
,
да
јој
на
једном
каже
целу
ствар
,
да
види
како
ће
на
њу
подејствовати
.
Тако
је
мислио
Мутимир
.
Под
утицајем
те
мисли
он
учини
примедбу
о
радозналости
женској
.
Каја
се
правдала
.
Кнез
продужи
.
—
Страхота
сте
радознале
,
а
опет
не
знате
ни
шта
вам
рођени
мужеви
раде
!
—
На
прилику
?
—
упита
Каја
.
Тренутак
је
био
згодан
и
кнез
се
одлучи
да
баци
реч
као
бомбу
—
ненадно
и
са
свом
тежином
,
уверен
да
ће
ово
подејствовати
и
да
ће
се
на
Каји
одмах
познати
слути
ли
она
бар
што
о
овој
ствари
.
—
Па
ето
,
ти
не
знаш
ни
то
да
пуковник
ради
да
ме
уклони
—
рече
кнез
на
једаред
.
Каја
разрогачи
очи
.
—
Да
те
уклони
!
Како
да
те
уклони
?
!
—
Како
?
Да
ме
убије
,
отрује
,
да
ме
баци
у
воду
,
да
ме
распрска
бомбом
,
да
ме
разнесе
на
ножевима
.
.
Па
ти
бар
знаш
како
то
бива
.
Рођеним
си
очима
гледала
ужасну
смрт
блаженопочившег
кнеза
Страшимира
—-
рече
кнез
нагласком
потпуно
убеђена
човека
.
Кају
обухвати
самртни
,
ледени
ужас
.
Страшна
,
крвава
,
у
пола
већ
заборављена
слика
Јеленичког
убиства
оживе
опет
пред
њом
у
свима
појединостима
и
у
свем
ужасу
своме
.
Каји
се
учини
у
том
тренутку
као
да
опет
слуша
како
пуцају
разбојнички
револвери
,
као
да
гледа
како
из
шумарка
испадоше
некакви
страшни
,
ужасни
људи
и
голим
ножевима
нападоше
на
кнеза
Страшимира
;
како
њена
мати
скочи
да
брани
кнеза
и
оберучке
дочепа
за
косе
једнога
разбојника
,
а
он
јој
наслони
револвер
на
слепо
око
и
скреса
га
.
Мати
се
поведе
и
паде
наузнако
.
Престрављена
,
она
,
Каја
,
бежи
шумовитом
низбрдицом
;
запиње
о
грање
,
о
шибље
,
спотиче
се
преко
пањева
,
пада
,
устаје
и
опет
бежи
,
и
опет
пада
,
а
за
њом
пуцају
;
куршуми
јој
звижде
око
ушију
,
сад
је
погађају
:
један
,
други
,
трећи
,
но
она
не
осећа
ништа
;
осећа
само
како
јој
низ
леђа
пури
нешто
топло
и
кваси
је
све
више
и
више
;
она
се
маши
руком
,
и
,
ох
ужас
!
...
то
је
крв
!
.
.
она
је
рањена
!
...
Али
и
ако
је
рањена
она
не
осећа
бол
,
само
се
боји
,
ух
како
се
грозно
боји
,
премрла
је
од
страха
...
.
А
пред
њом
се
диже
висок
,
висок
плот
,
преко
којег
она
мора
прећи
;
мора
,
јер
ће
је
иначе
стићи
и
убити
они
страшни
људи
...
Јес
,
њих
ено
горе
,
они
тамо
нешто
раде
;
јес
раде
нешто
,
измахују
рукама
,
прегибавају
се
и
опет
измахују
рукама
...
.
Око
које
се
склопи
нека
беличаста
магла
,
њена
лепа
глава
,
са
затвореним
очима
,
бледа
и
бела
као
алабастер
,
лежала
је
на
узглављу
дивана
.
Кнез
је
прихвати
левом
руком
а
десном
јој
поднесе
стакаоце
некаква
веома
јака
спирта
или
мириса
,
од
чега
се
Каја
опет
поврати
.
—
Шалим
се
—
рече
кнез
,
осећајући
да
је
претерао
.
Каја
махну
главом
,
у
знак
да
му
не
верује
,
кад
вели
да
се
шалио
.
Речи
кнежеве
учиниле
су
на
њу
чудан
утисак
.
После
прве
пренеражености
,
од
које
се
брзо
опоравила
,
код
ње
беше
настала
нека
сетна
немарност
и
неинтересовање
,
налик
на
осећаје
веома
уморна
човека
,
који
равнодушно
прима
све
што
се
око
њега
збива
.
Само
један
осећај
код
ње
је
био
још
веома
жив
,
осећај
жаљења
.
Она
не
би
могла
дати
рачуна
за
што
и
како
,
али
она
је
сад
веровала
у
оне
отоичње
страшне
речи
кнежеве
;
веровала
је
и
жалила
га
.
—
Ја
сам
грешник
.
Нисам
требао
правити
такве
шале
.
—
рече
кнез
понова
.
—
То
није
шала
—
прошапута
Каја
тужно
и
махну
главом
.
—
Дакле
ти
нешто
знаш
?
—
упита
кнез
.
—
Не
;
не
знам
ништа
,
али
осећам
,
осећам
!
Ту
има
жалосне
истине
.
.
Баш
у
тај
мах
на
супротним
вратима
указа
се
пуковник
Врбавац
.
Ушав
у
дворану
,
он
је
корачао
полако
поред
гомилица
,
што
су
овде
онде
разговарале
,
а
изгледало
је
као
да
очима
некога
тражи
.
И
доиста
,
дошав
на
сред
дворане
,
он
угледа
кнеза
и
Кају
у
углу
,
готово
сасвим
заклоњене
цвећем
и
приђе
им
брзим
корацима
.
—
Домаћице
,
где
си
ти
?
—
рече
пуковник
као
мало
прекорно
у
шали
.
—
Давно
је
већ
време
да
се
служи
кава
.
Но
видећи
жену
бледу
и
малаксалу
Врбавац
је
запита
чисто
забринуто
:
—
Шта
је
теби
?
Тако
си
бледа
.
-
Глава
ме
боли
—
рече
Каја
слабим
гласом
и
прислони
шаку
на
чело
.
—
Баш
јој
сад
говорим
да
оде
у
собу
да
мало
одахне
—
рече
кнез
прилично
збуњен
.
Пуковник
примаче
ногом
сниски
кадивени
пуф
,
седе
на
њега
спрам
кнеза
и
жене
,
опре
лактове
о
колена
и
узе
у
шаке
своје
пуно
,
глатко
избријано
лице
;
те
стаде
распиткивати
жену
шта
јој
је
и
наговарати
јо
да
збиља
мало
прилегне
.
У
опште
Врбавац
је
говорио
тако
мирно
и
спокојно
,
да
никоме
не
би
ни
на
ум
пало
,
како
баш
у
овом
тренутку
у
души
овога
човека
бесни
најстрашнија
бура
непомирљиве
мржње
и
опаких
страсти
.
У
разговору
,
пуковник
узгред
спомену
и
то
,
како
је
сам
лично
свратио
у
кујну
да
надгледа
спремање
црне
каве
,
знајући
како
кнез
много
полаже
на
добру
црну
каву
.
Ову
узгредну
напомену
Врбавац
пропрати
лаким
осмејком
.
Међутим
некакав
унутрашњи
глас
као
да
је
говорио
из
њега
„
Ето
,
видите
,
ја
вам
отворено
кажем
—-
јес
,
био
сам
у
кујни
и
то
вам
не
кријем
,
чујте
од
мене
сама
,
јер
као
што
видите
,
ја
вас
се
не
бојим
“
—
Кнез
се
захвали
на
толикој
пажњи
и
галантерији
.
Пуковник
рече
још
неколико
љубазних
речи
,
још
једном
посаветова
жену
да
се
одмори
;
извини
се
да
је
као
домаћин
дужан
обићи
и
господу
у
побочној
соби
(
ту
се
већ
од
2
сахата
њих
неколико
очајно
картало
)
,
устаде
,
поклони
се
с
младићском
гипкошћу
и
,
прекрећући
с
ноге
на
ногу
своје
гојазно
тело
,
удали
се
.
На
вратима
пуковник
срете
два
послужитеља
,
који
баш
у
тај
мах
ступише
у
дворану
;
један
је
носио
раван
послужавник
од
кинеског
порцулана
,
начичкан
мајушним
шољама
,
а
други
у
свакој
руци
по
један
велики
порцулански
кавеник
.
Пуковник
баци
лак
поглед
на
ове
момке
,
обиђе
их
и
оде
даље
.
Кад
се
пуковник
удали
кнез
и
Каја
се
погледаше
.
—
Ја
сам
грешница
!
—
како
сам
могла
онако
о
не
у
помислити
—
прошапута
Каја
.
—
Tu
es
un
agneau
pascal
(
Ти
си
жртва
искупљења
)
—
рече
кнез
.
Каја
се
исправи
:
—
Неговори
тако
!
Знам
шта
мислиш
,
али
не
говори
;
сама
та
помисао
понижава
ме
—
рече
она
живо
