господарукрвав
мач
...
Славе
врисне
у
страху
,
а
уз
то
зазвонила
аба
Марија
на
цркви
манастира
Св
.
Франческа
...
Устресла
се
као
да
је
то
јава
—
и
молила
се
Богу
,
па
завршила
:
„
...
и
не
уведи
нас
у
напаст
,
ослободи
нас
ода
зла
—
амен
“
—
а
баш
се
онај
час
с
Дрварице
одријешиле
двије
танке
златајли-галије
,
те
ће
пут
Цавтата
пред
цара
Душана
Дживо
Минчетић
,
Јунио
Соркочевић
и
Паше
Гучетић
,
да
га
часно
причекају
и
довезу
с
царскијем
двором
у
владајући
град
Дубровник
.
XИИИ
.
„
Тако
ти
је
брзо
стигао
Никола
Лукарић
из
Каравлашке
,
тому
се
баш
чудити
...
“
А
архиепископ
Матку
Минчетићу
:
—
„
У
истину
,
властелине
,
Никола
може
поносито
кликнути
каоно
Цезар
:
veni
,
vidi
,
vici
(
дођох
,
видјех
,
побједих
!
)
Донио
је
од
краља
Влајка
четири
писма
:
за
цара
,
за
Уроша
,
за
наш
сенат
,
четврто
је
за
тебе
,
а
у
њему
је
(
каже
се
)
писмо
и
за
Славу
...
То
ти
је
,
госпару
,
од
части
!
Навлаш
се
весели
на
те
радосне
гласове
Република
Св
.
Власи
...
“
Овај
се
говор
започео
на
посједу
у
архиепискову
двору
,
иза
Стоне
цркве
,
на
Пустјерни
,
у
очи
царева
доласка
у
град
.
Свему
се
томе
Матко
учинио
невјешт
,
а
тако
и
госпођа
Деша
,
дапаче
се
у
својој
скромности
и
зашитковила
.
Сви
су
се
погледали
,
а
каноник
је
Домања
као
намигнуо
фра
Фабијану
,
госпођа
се
Каталена
Николица
некако
снебивала
,
као
да
јој
у
велике
било
стало
,
а
Грегорије
Гојславић
и
војвода
Страхиња
Вучинић
били
су
равнодушни
,
па
регби
да
су
се
томе
одавна
и
надали
.
—
Вијест
је
за
час
омела
разговор
,
те
први
почне
каноник
:
—
„
И
та
је
игра
свршена
!
Ето
Богу
хвала
,
да
ми
је
по
нешто
одахнути
и
пристати
на
једном
мјесту
,
јер
сам
утр’о
пете
скићући
се
од
немила
до
недрага
,
од
двора
до
двора
...
“
На
то
се
сви
грохотом
насмију
,
а
Вучинић
рече
лакрдију
:
—
Да
,
нијеси
пристао
као
ни
коњски
реп
о
иљинштацима
!
.
.
“
Погледаће
га
мрко
Григорије
и
пољепшаће
ону
крупну
:
—
„
Каноник
и
збори
и
твори
,
па
весела
домовина
кад
има
такијех
синова
,
а
Босна
га
поносна
кује
у
звијезде
,
каонути
мудру
главу
,
прво
свијетло
лице
уз
баново
кољено
...
“
Фра
Фабијан
се
некако
по
обичају
угризе
за
уста
,
а
то
је
обиљежје
,
да
му
је
јако
жао
на
то
ласкање
.
Хоће
да
проговори
,
али
се
брже
домислио
и
ујио
се
за
језик
...
Прихвати
пречасни
отац
Хелије
Сарака
:
—
„
Долази
нам
сутра
добри
цар
с
гранчицом
маслине
,
а
то
је
баш
велико
весеље
за
свакога
!
Када
Давор
давори
,
врата
су
знања
затворена
,
те
нема
весеља
и
добростања
у
народу
,
а
до
сада
нас
ископа
тешки
рат
и
црна
морија
,
али
у
здравље
царево
опочинућемо
једном
и
с
миром
ћемо
барем
молити
Бога
“
.
—
На
то
рече
своју
фра
Фабијан
:
—
„
Бачена
је
коцка
преко
Родопа
и
цару
је
исток
отворен
!
За
запад
му
девета
,
па
је
Дубровнику
у
се
и
у
своје
кљусе
,
што
нам
јамчи
ново
пријатељство
с
Каравлашком
...
“
А
Матко
:
—
„
Ти
се
вараш
,
духовниче
,
цару
је
Дубровник
алем
камен
,
и
доклегод
му
на
рамену
свијетла
глава
,
он
га
не
ће
нигда
за
нигда
оставити
.
Млада
ће
царева
невјеста
,
духовна
кћи
града
Дубровника
,
вазда
мислити
на
нашега
Св
.
Власи
и
бдиће
као
андио
стражанин
над
зидинама
овога
града
,
те
ће
уживати
слободу
до
божје
воље
.
Другога
му
покровитељства
и
не
треба
...
“
Прихвати
архиепископ
:
—
„
Све
кршћанство
хрли
под
покровитељство
моћнога
владара
,
па
ето
су
јутрос
на
нашој
галији
кренули
и
свијетли
гости
с
хладнога
Дунаја
,
да
се
поклоне
цару
и
замоле
га
да
би
им
био
заштитником
у
невољи
.
На
галији
су
поклисари
војводе
Албрехта
ИИ
.
,
њемачки
вођа
Палман
и
син
грофа
Горичкога
Менхарт
.
У
својој
невољи
и
свађи
најволе
да
их
помири
и
тјеши
моћни
цар
српски
,
те
му
и
ови
Нијемци
признају
првенство
на
истоку
и
на
западу
;
а
камо
ли
не
ћемо
ми
синови
истога
народа
?
Кад
би
се
то
иначије
радило
,
био
би
несмисао
,
јер
је
цар
српски
у
истину
и
цар
источнога
царства
,
каонути
што
су
Грци
божју
грдно
преступили
и
царство
ће
им
погинути
,
те
бољијем
у
руке
запасти
,
а
кад
не
би
Божја
Провидност
одредила
српскога
Цара
за
откуп
кршћана
,
ето
нам
Турака
још
за
живота
на
кутњи
праг
...
То
види
и
паметни
владар
на
Дунају
,
па
у
то
име
најмилије
му
је
пријатељство
с
Царем
Душаном
;
а
само
смо
ми
прави
слијепци
код
очију
...
“
—
То
је
добро
разумјела
и
женска
глава
госпођа
Каталена
,
па
,
након
кратка
размишљања
,
повлади
бесједу
и
дода
:
—
„
Пречасни
оче
,
ти
збориш
као
света
књига
!
Да
нема
неслоге
,
требало
би
је
потражити
код
Словена
,
а
овако
,
како
смо
,
срнемо
да
објеручке
загрлимо
као
слијепци
Турке
,
те
су
нам
на
вратима
,
а
само
нас
може
спасти
од
тешке
пропасти
слога
и
признање
једнога
господара
.
У
нас
је
она
:
—
колико
људи
,
толико
ћуди
,
—
и
сваки
би
ћефалија
хтио
да
буде
господарем
у
своме
крају
,
али
то
не
допушта
,
Богу
хвала
,
јака
царева
десница
,
те
ће
се
под
њиме
подигнути
велико
српско
царство
,
а
онда
ћемо
истом
бити
нешто
у
свијету
,
па
ваља
,
у
име
слоге
,
да
му
се
поклони
мало
и
велико
...
“
А
Матко
:
—
„
И
мудра
Република
Св
.
Марка
,
која
зна
што
чини
,
поклонила
се
цару
,
па
ће
сутра
преда
њ
Млечић
као
пред
свога
откупитеља
.
Нама
је
јадна
нада
у
Угричића
,
каонути
што
нам
је
по
свему
далеко
,
а
особито
по
језику
и
по
срцу
.
Нама
се
је
држати
свога
,
па
ће
бити
у
том
величина
града
Дубровника
,
чије
ће
име
и
област
синути
под
очинском
владом
мирољубивога
цара
,
а
и
Славе
је
чедо
нашега
града
,
и
све
је
справно
за
наше
благостање
,
да
се
шири
моћ
и
господство
Дубровачке
области
по
мору
и
по
суху
“
.
—
На
то
прихвати
Домања
:
—
„
Угричић
нам
је
ту
у
сусједству
,
у
Напуљу
,
а
цар
се
не
ће
ни
обрнути
у
нашијем
зидинама
,
јер
га
нека
неодољива
сила
притеже
пут
истока
,
па
ћемо
тако
остати
инокосни
,
без
игдје
икога
—
и
пригрлићемо
Лоиша
објеручке
,
јер
нам
је
за
леђима
бан
Стјепан
,
па
не
знам
што
би
Дубровник
најприје
изабрао
...
“
Деша
:
—
„
Властелине
,
канониче
!
...
Из
тебе
проговарају
отајне
зидине
манастира
Св
.
Кларе
...
Једном
ће
се
казати
,
да
је
Бобалић
био
мудар
слуга
бана
Стјепана
,
али
у
тој
својој
мудрости
заборавио
је
на
свога
Св
.
Власи
,
што
није
допуштено
ниједноме
Дубровчанину
!
...
“
Ово
је
мучно
било
Домањи
,
а
и
фратру
.
Тајна
је
ето
прешла
и
у
двор
Минчетића
,
а
да
како
,
за
то
је
знао
и
архиепископ
,
каонути
прво
духовно
лице
.
—
Сад
је
разговор
некако
постао
напет
и
мучан
,
па
ће
га
завршити
часни
отац
Хелије
:
—
„
Дубровнику
је
живјети
народнијем
животом
,
а
сутра
баш
ступа
у
ново
доба
,
у
живот
,
те
ће
остале
сусједе
држати
само
као
пријатеље
,
али
нигда
се
не
ће
ослободити
једнога
туђина
,
да
буде
измећаром
другога
...
Дубровник
хоће
да
буде
,
уз
Душанову
љубав
,
свој
!
“
—
И
овако
се
свршио
посјед
.
XИВ
.
У
ручање
доба
,
на
Свисвете
,
трубље
затрубе
на
свијем
тврђавама
,
а
на
црквама
звона
зазвоне
и
заставе
затрепере
.
Сунце
сјаје
као
у
прољеће
,
а
море
је
тихо
и
осјева
се
као
зрцало
.
У
природи
је
прави
склад
.
Ово
ти
је
најсвечанији
дан
,
што
га
је
Бог
дао
!
Народ
ће
весело
:
—
„
Ево
нам
Цара
!
"
—
И
галије
су
летјеле
испред
Локрума
,
а
на
Дрварицу
прама
кашћелу
ишетао
у
сусрет
кнез
и
сенат
у
свечаном
руху
,
те
и
архиепископ
у
плашту
,
с
капитулом
и
с
осталијем
свештенством
.
Ето
цареве
галије
на
поглед
зидина
,
прама
св
.
Ивану
...
Четири
позната
нам
властелина
:
Дживо
Цријевић
,
Шимун
Бенешић
,
Андрија
Лукарић
и
Марин
Лукарић-Бунић
разапели
небницу
од
плаве
кадифе
,
а
на
њој
златне
ките
и
зламење
града
Дубровника
,
пирлитано
и
кићено
сребром
и
бисером
.
Пред
небницом
је
кнез
Пиетро
Јустиниано
у
свечаној
црвеној
кукуљици
,
с
лијеве
Дживо
Мата
Журковића
,
до
њега
Никола
Лукарић
,
с
десне
властеличић
са
златном
синијом
,
а
на
њој
со
и
хљеб
,
мало
са
стране
заставник
св
.
Власи
,
овишно
страга
Матко
Минчетић
,
па
онда
архиепископ
с
капитулом
,
властела
и
свештенство
,
те
редовници
Св
.
Франческа
и
Св
.
Доминика
,
онда
владике
,
пучани
и
народ
,
да
не
можеш
развести
ноге
,
све
преко
игала
,
до
иза
кашћела
.
—
У
зраку
,
у
води
и
на
крају
све
је
весеље
...
Нико
за
часак
ни
дахнуо
-
сви
упрли
очи
у
галије
,
а
на
једном
као
цигли
глас
одјекнуо
с
кашћела
:
—
„
Живио
благовјерни
цар
Душан
!
“
У
то
прихватило
мноштво
све
у
сложан
глас
:
—
Живио
!
—
Танка
се
галија
приближила
крају
—
и
поставили
посребрени
мост
.
Први
сађе
,
преко
везенијех
сагова
,
цар
,
а
за
њим
царица
Елена
,
упоредо
с
младијем
Урошем
.
Дјевојчице
,
као
бијеле
голубице
,
посипљу
пут
испред
цара
мириснијем
цвијећем
,
а
први
се
поклони
кнез
:
-
„
Милостиви
Царе
и
Господаре
!
Дубровник
руке
шири
и
скромно
ти
нуди
со
и
хљеб
;
достој
се
примити
наш
умиљати
поклон
,
те
уљести
у
наш
дом
,
који
ти
отвара
врата
као
љубљеноме
оцу
,
своме
добротвору
!
“
Рече
цар
:
—
„
Једва
сам
дочекао
овај
одавна
жуђени
дан
,
да
ступим
у
слободни
град
Дубровник
,
а
да
му
покажем
своју
особиту
љубав
и
зажелим
сваку
срећу
и
напредак
!
“
—
Архиепископ
ће
благословити
цара
и
дубоко
ће
му
се
поклонити
,
каонути
бранитељу
кршћанскога
имена
;
а
заставник
ће
му
положити
пред
ноге
бијелу
заставу
Св
.
Власи
.
Ту
су
одмах
у
првом
реду
и
млетачки
поклисари
сер
Никола
Ђорђи
и
сер
Јакомо
Вениер
,
те
ће
се
и
они
поклонити
у
име
владајуће
Републике
Св
.
Марка
:
тако
исто
Грегорије
Гојславић
,
Страхиња
Вучинић
и
Захумка
Каталена
Николица
.
У
то
ти
запјевају
пјевачи
„
На
многаја
“
.
—
Свукуд
је
ето
армонија
:
и
на
небу
и
на
земљи
,
каонути
што
се
пјева
слава
Богу
на
висини
,
а
мир
људима
добре
воље
на
низини
.
Цар
је
по
обичају
озбиљан
,
али
блага
лица
,
и
ганут
,
да
нигда
тако
,
а
тако
исто
царица
и
Урош
,
те
понизно
поздрављају
свијет
на
све
стране
.
У
цара
је
гримизна
хаљина
попут
расе
,
окићена
златом
;
преко
рамена
и
низ
прси
љубичасти
петрахиљ
са
златнијем
орловима
,
а
на
глави
округла
круна
од
бисера
.
Тако
је
с
вијенцем
и
царица
,
а
копрена
јој
с
орловима
напада
низ
рамена
.
Урошу
су
косе
низ
плећа
,
на
глави
му
капа
од
бисера
,
а
низ
прси
царски
орлови
.
Цар
никако
није
допустио
да
га
прати
почасна
стража
,
те
је
остало
у
Цавтату
до
триста
маћедонскијех
копљаника
.
Иза
њега
ће
ступити
у
пратњи
чеоник
Вукашин
,
протоспатар
Никола
,
отац
Јанићије
и
добар
број
двораника
и
вјернијех
слуга
,
а
к
њима
се
придружили
,
ради
почасти
,
и
поклисари
Албрехта
ИИ
.
,
њемачки
вођа
Палман
и
гроф
Менхарт
са
својијем
момцима
.
Народ
све
кличе
урнебесно
...
Цар
је
блажен
и
око
себе
погледа
,
те
је
увјерен
о
срдачном
причеку
.
Провешће
га
мимо
величанствени
кнежев
двор
у
нову
цркву
Св
.
Власи
.
Он
ти
у
понизности
пред
црквом
замоли
сенаторе
да
затворе
небницу
и
онако
просто
уљезе
у
цркву
,
а
да
би
целнуо
моћи
од
помоћи
.
Ту
ће
на
врата
главом
архиепископ
,
а
с
њиме
канонички
капитуо
,
те
ће
на
маштрапи
пружити
цару
крштене
воде
и
часному
оцу
Јанићији
,
који
је
у
раси
и
под
камилавком
,
као
прости
јеромонах
,
само
му
на
копрени
поврх
камилавке
бијели
крст
.
У
цркви
је
први
пут
заударало
оргуље
,
а
с
једне
и
с
друге
стране
су
властела
и
владике
.
Цар
ступи
богољубно
пред
отар
,
да
се
помоли
с
царицом
и
свијетлијем
синком
,
а
у
то
ће
пред
царицу
Славе
,
као
вила
у
бијелу
,
и
предаће
царици
мирисну
киту
цвијећа
:
—
„
Милостива
царице
,
достој
се
примити
овај
поклон
,
обиљежје
скромнијех
кћери
града
Дубровника
;
мален
је
дарак
,
али
је
срце
ведико
...
“
—
Царица
се
осмјехне
,
захвали
доброј
дјевојчици
и
погледа
је
добростиво
.
—
Цар
ће
одуље
молити
,
те
се
богољубно
загледао
у
чудотворни
кип
светога
Власи
.
—
Часни
ти
отац
Хелије
приступи
на
отар
,
узме
на
златни
пладањ
светитељеву
главу
,
оковану
драгијем
камењем
,
па
ће
је
дати
цару
на
целивање
уз
ову
молитвицу
:
—
„
По
одвјетовању
Светога
Власи
,
Бог
те
ослободио
од
свакога
зла
—
Амен
“
.
Целнула
царица
,
Урош
,
па
и
великаши
,
а
Вукашин
као
да
је
заборавио
,
јер
мислио
о
другому
—
гледао
Уроша
хоће
ли
погледати
на
Славу
,
која
остала
уз
отар
с
неколико
младијех
владика
,
те
су
за
почаст
царици
.
Архиепископ
проговори
:
—
„
Пресвијетла
Круно
,
прими
овдје
у
осјену
црковном
,
у
новом
храму
нашега
парца
Св
.
Власи
,
најсвечанији
и
најсрдачнији
поклон
од
мене
и
од
свијех
свештеника
Дубровачке
области
,
те
сложно
моле
Вишњега
,
да
те
поживи
и
ојача
твоју
витешку
десницу
за
напредак
и
слогу
све
кршћанске
цркве
и
на
славу
домовине
,
а
да
би
пастири
једнога
народа
као
браћа
у
љубави
радили
за
своју
духовну
паству
,
која
је
једна
као
што
је
један
учитељ
Крист
“
.
Ово
омили
цару
и
овако
ће
:
—
„
Добри
владико
,
Бог
те
надахнуо
,
да
тако
збориш
и
твориш
,
а
биће
ти
недоспјетна
награда
у
цара
царева
,
који
је
вјековјечна
љубав
и
не
ће
мржње
на
овој
земљи
,
јер
вјере
кршћанске
без
љубави
не
може
ни
бити
.
“
Часни
отац
Хелије
пружи
десницу
оцу
Јанићији
и
пољубе
се
до
три
пута
обадва
велика
свештеника
на
удивљење
свијех
редовника
и
правовјернијех
кршћана
.
Јанићије
је
плакао
од
милиња
и
понављао
:
—
„
Један
Крист
и
једна
духовна
паства
!
“
—
Истанова
заудара
оргуље
и
цар
се
свечано
упути
пут
кнежева
двора
,
а
са
свијех
страна
прате
га
властела
у
шитковијем
плаштима
.
Уз
царицу
су
владике
,
а
одмах
до
ње
Славе
,
која
понизно
гледа
и
влада
се
у
свему
и
по
свему
скромно
и
умиљато
.
—
Кнежев
је
двор
урешен
китама
шимшировине
,
ловорике
и
мириснога
цвијећа
,
а
по
степеницама
су
источни
сагови
,
е
би
рекао
да
је
причек
у
Цариграду
.
Цар
је
као
у
пријатељској
кући
,
па
ти
одмах
зажели
да
му
приступе
на
разговор
по
реду
властела
,
да
свакога
упозна
,
а
први
ће
на
част
Никола
Лукарић
,
који
је
донио
писмо
цару
и
царици
од
краља
Влајка
.
—
Цар
је
до
пред
подне
примао
властелу
и
пучане
,
те
се
с
њима
милостиво
разговарао
и
слушао
како
мудро
зборе
и
складно
се
подносе
.
У
то
зазвонила
трећа
на
стоној
цркви
Св
.
Марије
и
ето
ти
капитула
с
крстом
,
да
позове
владара
на
службу
божју
,
јер
су
данас
Свисвети
,
а
то
је
за
народ
први
Божић
.
Цар
ће
у
цркву
с
царицом
и
с
Урошем
,
с
њиме
је
и
отац
Јанићије
протоспатар
и
још
неколико
дворана
.
Архиепископ
чека
пред
пријестољем
у
сјајној
одежди
,
у
десници
му
пастирска
сребрна
штака
,
те
је
преда
дијаку
,
ступи
прама
цару
,
даде
му
да
целује
свето
дрво
крста
и
уведе
га
у
презбитериј
,
па
ће
га
посадити
испод
небнице
у
златни
сто
;
а
ту
је
одлично
мјесто
за
царицу
и
за
Уроша
.
Оцу
ће
пак
Јанићију
извадити
својом
руком
крст
иза
паса
и
замолиће
га
,
да
би
ступио
с
крстом
низ
прси
на
прво
мјесто
у
хору
.
—
По
томе
ти
прихвати
штаку
,
благослови
,
поклони
се
цару
и
започе
велику
службу
божју
уз
подворбу
каконика
,
то
по
владичанском
обреду
.
На
почаст
је
прама
презбитерију
дванаест
младијех
владика
,
властеличићи
су
поредани
низ
цркву
,
с
једне
и
с
друге
стране
као
почасна
стража
,
а
кнез
је
с
вијећем
и
с
поклисарима
на
првом
мјесту
ниже
презбитерија
,
са
стране
евангеља
.
Царица
преко
службе
чешће
погледа
на
младе
владике
,
а
ту
је
и
Славе
.
И
Урошу
се
као
нехоте
отимље
поглед
на
Славу
,
а
она
се
заруменила
као
румена
јабука
,
јер
се
сјетила
да
је
гледају
,
те
једва
чека
,
а
да
би
се
довршила
служба
божја
.
Архиепископ
подијели
пастирски
благослов
и
потпуно
одријешење
,
онда
запјева
„
Тебе
Бога
хвалимо
“
;
по
тому
цар
крене
низ
цркву
,
као
што
је
и
дошао
,
пут
кнежева
двора
.
—
Кад
је
био
до
великијех
врата
,
усудиће
се
двије
думне
,
те
се
утискују
између
великаша
,
да
их
види
владар
,
као
да
ће
му
се
поклонити
.
Старија
ће
шапатом
младој
,
да
је
чује
цар
;
—
„
Пресвијетла
се
круна
мало
сјећа
онога
турнира
у
Призрену
...
“
Била
је
мрка
у
лицу
и
гледала
као
бјесомучна
.
Цар
се
окрене
пут
оне
стране
и
попостане
,
као
да
се
нешто
згодило
,
па
се
прекрсти
на
вратима
,
и
нешто
ће
у
себи
,
а
благо
му
лице
постало
нешто
суморно
.
Думна
се
одмах
уклонила
с
пута
и
сама
ће
собом
:
—
„
А
сад
да
зна
како
га
пратим
по
свијету
као
бијес
...
“
Није
се
ни
сјетила
у
оној
очајној
борби
душе
и
у
тискању
између
народа
,
да
јој
нестало
младе
думне
,
која
се
придружила
фра
Фабијану
и
Домањи
,
те
ће
брже
из
цркве
,
на
мала
врата
,
пут
Дрварице
,
гдје
је
била
справна
галија
...
И
завезла
се
у
пучину
пут
Италије
,
а
тад
истом
каноник
проговорио
устрављеној
Елизабети
:
—
„
И
тако
сам
те
,
свијетла
госпођо
,
ослободио
од
напасти
,
јер
је
баницу
свладала
мржња
,
те
не
зна
да
се
отме
страсти
;
а
Република
Светога
Власи
све
памти
и
сваку
мјери
на
танкијем
терезијама
...
“
У
вечер
је
Дубровник
вас
у
огњу
:
цркве
растворене
,
пред
њима
горе
дуплијери
(
воштане
буктије
)
,
а
на
отарима
и
по
ступовима
воштанице
.
Пред
светијем
је
Власи
засађено
око
педесет
барјака
,
каонути
што
је
стигао
силан
народ
из
околице
и
утаборио
се
као
војска
по
Пријекому
,
око
Луже
,
на
Гаришту
и
на
другијем
мјестима
.
Ватре
горе
,
врте
се
пецива
,
пјесме
се
разлијежу
у
славу
цареву
и
води
се
коло
на
све
стране
;
властела
се
с
владикама
шећу
,
од
милиња
се
растапају
да
је
баш
диван
причек
.
И
Душан
обилази
град
,
а
прати
га
кнез
,
архиепископ
,
Матко
Минчетић
и
Никола
Лукарић
.
Цар
је
обучен
просто
,
као
српски
властелин
.
Весели
се
како
је
све
у
реду
у
овом
красном
граду
...
—
И
товјерне
су
на
Пријекому
пуне
народа
,
те
се
шемлучи
и
попјева
...
У
Богише
је
товјерна
к
Бијелому
Овну
У
ње
ти
је
све
бокарица
до
бокарице
старе
руменике
шипањске
,
а
тепсија
до
тепсије
печене
овновине
.
Овдје
ти
се
најбоље
знаду
све
путине
и
рутине
,
што
је
у
граду
и
наоколо
,
каонути
што
ти
у
Богише
пију
све
познати
дјетићи
и
теклићи
,
све
оно
мало
лера
,
дубровачке
изгомети
и
хала
.
Ту
ти
је
телал
Милгост
,
Марко
Цанканар
,
па
теклићи
Милан
и
Михоје
,
Лобро
телал
,
Радован
бачвар
,
Доброје
Шкоротић
и
још
другијех
доста
;
а
зли
ће
језици
,
да
каткада
у
куме
повире
,
онако
као
из
пријеварке
,
Радослава
раба
госпара
Вида
Соркочевића
и
нека
така
Милослава
и
Домуша
и
Дева
;
од
властеле
,
по
души
,
нигда
нико
...
Овдје
ти
је
Милгост
најокопрчнији
задјевач
и
улизица
,
а
најбоље
ће
Лобро
шушнути
што
је
по
граду
.
Твој
је
Лобро
у
нахрст
и
почеле
му
очи
искрити
,
а
језик
заваљивати
.
.
Одједном
наслониће
образ
на
лијеву
и
очепиће
,
као
да
броји
:
—
„
Бре
,
Милгосте
,
мудрицо
,
био
си
басташ
у
госпара
Матка
,
па
телал
,
но
си
свукуд
покусао
панату
и
мислиш
да
си
попио
сву
господску
мудролију
;
али
не
знаш
,
кад
се
промисли
,
ни
по
мисе
...
“
А
Милгост
:
—
„
Брицане
одрти
,
обријана
главо
,
јучер
си
из
Вигња
(
у
Конавлима
)
,
па
дајеш
деке
,
да
у
теби
не
лежи
,
а
боље
би
ти
било
,
да
тај
језик
од
каре
шкопицом
одрежеш
,
не
би
те
слободно
бољела
глава
“
.
—
„
Облампоре
(
лижисахане
)
,
а
што
ти
не
радиш
?
Телалио
си
испред
Орланда
,
да
нико
не
смије
ни
по
мору
ни
по
суху
привријежити
оне
рабетине
,
прихитнијех
рука
,
Домушу
и
Деву
,
а
ти
си
их
привезо
на
Колочеп
,
те
сакрио
потајно
оне
потезурине
...
—
„
Балече
,
не
знаш
што
штуцаш
,
из
главе
ти
вечерас
виновић
сипље
рјечетине
,
али
ће
ти
се
охладити
тиква
без
пица
сутра
испод
Бокара
,
море
ће
ти
добро
оплакати
гнусни
језик
...
“
—
„
Реци
,
прије
но
ти
речем
!
Добио
си
одавна
личину
,
несретниче
,
а
ти
се
не
спомињеш
како
си
јутрос
носио
на
галију
ковчег
оној
некаквој
думни
,
па
сам
добро
уочио
што
ти
је
тиснуо
онај
каноник
у
шаке
...
и
вечерас
добро
пијуцкаш
,
јер
имаш
угарскијех
днара
.
Фратар
је
шмигнуо
с
препелицом
и
шапнуо
ти
на
ухо
,
но
се
зна
све
,
продана
мјешино
,
оканићеш
о
замчици
на
Данчама
...
“
—
Видио
Милгост
да
се
Лобро
не
шали
,
у
вину
је
истина
,
па
ће
га
пријатељски
куцнути
по
рамену
и
пољепшаће
:
—
„
Еј
,
џидијо
,
ко
те
не
би
познао
,
скупо
би
те
продао
,
а
нема
бољега
шаљивџије
до
тебе
;
човјека
ћеш
наљутити
,
да
му
прскају
очи
,
али
ти
се
ја
знам
тамашити
,
па
ћу
ти
ја
на
прстену
кумовати
.
Радослава
хоће
мене
и
никога
другога
,
а
купио
сам
јој
кудјељу
,
да
је
таке
нема
у
свој
Жупи
...
“
А
Лобро
:
—
„
Печено
је
,
Богу
хвала
,
па
ваља
и
привратити
;
али
ти
је
на
мјесту
твоја
драга
Милослава
и
биће
јој
господскијех
поклона
...
“
—
„
Радослава
је
справљеница
госпара
Вида
Соркочевића
,
па
кажу
,
да
ће
те
он
окућити
и
узети
,
Милгосте
,
за
запостата
,
а
прћија
ти
је
добра
:
сто
и
један
дукат
.
Баш
си
срећан
!
Сто
и
један
дукат
!
Хаха
,
Хаха
!
.
.
“
—
А
Милгост
:
—
„
Само
нека
те
твоја
Раде
научи
бројити
мјесеце
како
оно
госпар
лијепо
зна
по
тенану
:
—
џенар
и
џенарић
,
фебрар
и
фебрарић
,
па
ће
бити
раван
број
од
девет
мјесеца
,
и
госпар
ће
вам
бити
крштенијем
кумом
баш
у
маџу
...
“
Сви
ће
у
грохотан
смијех
,
па
ала
да
честитају
за
рана
Лобру
малога
Дживка
,
онда
ухватиће
га
на
силу
Марко
Цанканар
у
коло
,
и
удри
да
штуца
као
Приморци
:
„
Цукни
,
скокни
лагано
,
Поред
свога
драгана
;
Цукни
,
скокни
весело
,
Нека
чује
све
село
“
.
Лобру
ти
се
ето
окреће
сва
товјерна
,
али
му
Марко
сведно
не
да
мира
,
но
с
њиме
витла
наоколо
,
а
нека
му
клецају
ноге
.
Сви
се
ископечили
од
смијеха
,
а
одједном
ће
изненада
Цанканар
с
њиме
хрнути
о
товјелу
(
сједало
)
као
с
врећом
лепушине
.
Ухватиће
,
нешто
озбиљније
,
теклић
Михоје
Милгоста
:
—
„
Та
ти
не
ваља
,
мој
Милгосте
,
ми
смо
ти
за
цара
,
а
није
нам
стало
за
Угарке
!
—
Живио
цар
Душан
!
“
—
У
то
ти
ступи
на
врата
Николица
Маринов
и
води
испод
руке
Пера
Лолића
,
пјана
као
чеп
.
Заупиће
Николица
:
—
„
Живјела
наша
!
.
.
“
—
„
Која
наша
,
смео
те
велики
петак
?
“
—
„
Живјела
наша
Млетачка
...
“
-
„
Не
Млетачка
,
цркнуо
!
“
—
„
Живјела
наша
Угарска
!
Наша
Дубровачка
!
“
—
Сви
навале
на
Николицу
,
а
он
не
зна
на
коју
ће
страну
,
којему
ли
се
царству
привољети
,
но
се
окреће
,
али
Перица
одвали
промуклијем
гласом
,
а
шебеће
и
тресе
се
као
трстика
од
пусте
палинке
:
—
„
Жииивјела
наша
Угарска
!
“
—
Тиснуће
их
из
товјерне
Радован
бачвар
:
—
„
Живјела
наша
српска
,
живио
цар
Душан
!
“
Прихватиће
Милан
теклић
:
—
„
Живио
Дубровник
!
“
На
то
ће
сва
дружина
:
„
Живио
!
“
—
Перица
ће
уз
то
испред
врата
,
а
једва
се
држи
Николе
:
—-
„
Жииивјела
Угарска
и
њезина
правааа
...
“
Кума
га
Богиша
полије
каблићем
воде
,
а
Перица
исто
урличе
;
но
ето
ти
содата
и
одведу
га
с
ону
страну
дубровачке
...
каонути
што
није
при
себи
.
—
Доброје
Шкоротић
приступи
к
Милгосту
и
каже
му
:
„
Ово
ти
је
попара
Домањина
,
а
ти
то
најбоље
знаш
!
.
.
“
—
На
то
ти
за
боље
одврати
Милгост
:
—
„
Живио
цар
Душан
,
живио
Дубровник
!
“
—
Одврне
сложно
дружина
:
„
Живио
!
“
—
Цанканар
рече
Милгосту
:
—
„
Не
смије
се
,
али
ти
праштам
,
кад
си
се
покајао
!
“
—
У
то
ето
ти
два
здура
,
Богиша
удуне
лукјернице
и
сви
подбрусе
пете
,
те
ће
шулаком
из
товјерне
низ
Пријеко
пут
Лончарице
...
Пред
Малом
Браћом
води
се
коло
уз
мјешнице
.
Дивота
је
погледати
на
момке
као
громове
,
у
краснијем
доламама
,
а
дјевојке
као
вите
јеле
,
те
им
о
врату
оскакују
златни
џердани
и
прелијева
се
дробни
бисер
.
Цар
дошета
до
кола
,
а
у
то
заори
јуначка
пјесма
,
уз
дивну
поскочницу
:
„
Убој
!
за
народ
свој
!
Не
знамо
,
браћо
драга
,
Каква
је
врашка
снага
,
Ал
,
нек
су
сами
лави
,
Душан
ће
да
их
смлави
,
Звјерска
је
њина
груд
—
Ал
,
ту
је
страшни
суд
!
За
народ
свој
Напред
—
У
свети
бој
!
—
У
бој
!
“
Испред
манастира
свете
Кларе
друго
је
коло
и
ту
се
разлијеже
лијерица
,
а
омладина
лагано
отпјева
,
кад
је
прво
коло
довршило
поскочницу
,
и
шетука
:
„
Свети
душе
,
дај
нам
слогу
,
снагу
,
Благослови
отаџбину
драгу
;
Благослови
владаоца
,
Дај
у
њему
земљи
оца
,
Њиме
примјер
како
ваља
Ићи
смјело
дичној
мети
,
Како
ваља
Србин
бити
,
За
род
живјет
—
ил
’
умр’јети
!
“
Манастир
је
у
думана
окићен
вијенцима
,
а
уз
црквицу
су
свете
Кларе
сплетене
зелене
ките
од
ловорике
и
од
,
брштана
,
те
су
овијени
ступови
на
вратима
шимшировином
.
Црква
је
широм
растворена
и
урешена
свилом
и
кадифом
,
а
по
тлима
скупи
сагови
.
—
Думне
су
сашле
у
богомољу
и
вечерња
се
разлијеже
,
а
цар
у
то
ступи
и
диви
се
овому
богољубному
дому
,
гдје
се
одгајају
мудре
Дубровачке
владике
.
Царски
се
гласићи
дижу
небу
под
облаке
,
па
их
лагано
нестаје
као
славуљева
биглисања
између
лахорења
и
шуштања
повјетарца
,
те
жуборења
хладне
водице
.
И
Славе
је
у
хору
:
танки
јој
глас
надвисио
све
остале
—
звони
као
рајско
звонце
и
потреса
свачије
срце
.
Цар
је
опета
уочио
,
омилила
му
да
нигда
тако
...
.
Било
му
баш
онда
драго
да
не
ће
Елизабета
за
Уроша
.
Срце
му
је
раздрагано
,
да
ће
Славе
ето
постати
царевом
невјестом
...
Све
се
думне
занијеле
духом
,
а
само
једна
думна
нити
моли
нити
пјева
,
но
се
замислила
и
упиљила
очима
као
змија
у
Славу
е
би
рекао
:
сад
ће
је
привући
к
себи
.
Онда
цар
прошао
,
видјела
га
думна
и
стала
проклињати
своје
камено
и
опако
срце
.
И
цар
је
видио
,
па
се
прекрстио
,
а
она
ће
из
цркве
као
утвора
,
без
свијести
,
каонути
што
нема
у
срцу
мира
.
Нестало
је
иза
велике
чесме
,
кренула
узаном
и
тмастом
уличицом
пут
Гаришта
,
а
у
то
ће
приступити
преда
њу
као
сабласт
она
јадна
Гојина
,
замотана
у
црно
,
као
црна
ноћ
,
прихватиће
је
с
обје
руке
,
као
с
двије
куке
,
и
овако
ће
:
—
„
Врати
се
,
окруњена
немирна
главо
,
на
Бобовац
,
онамо
ти
је
мјесто
на
стијени
!
Окаменило
ти
се
проклето
срце
као
и
мени
сироти
Гојини
,
кукајући
за
Добројем
!
Бог
је
праведан
судац
—
те
сваком
даје
своје
и
педепсом
га
прати
још
за
живота
.
“
Цар
је
милостиво
обилазио
градом
и
кудгод
би
се
окренуо
,
народ
га
одушевљено
сусретао
,
а
старци
дизали
руке
прама
небу
:
—
„
Хвала
ти
Боже
,
да
смо
дочекали
овај
красни
дан
!
Вијеће
једногласно
сутри
дан
одреди
,
да
би
најбољи
умјетник
укресао
диван
ступ
пред
црквом
Св
.
Власи
,
а
на
ступу
голем
кип
цара
славодобитника
,
на
коњу
у
оклопу
.
—
Сви
су
вијећници
у
свечанијем
плаштима
,
па
истом
засјели
у
столове
,
кнез
ће
устати
,
а
онда
и
остали
,
па
ће
свечано
:
—
„
Властело
,
вијећници
слободнога
града
!
Дочекали
смо
највишу
славу
и
част
,
да
нас
је
велики
српски
владар
усрећио
и
походио
овај
град
,
те
је
прама
њему
наша
харност
вјечна
...
Живио
славни
цар
Душан
,
покровитељ
владајућега
града
Дубровника
!
“
—
А
вијећници
:
—
„
Живио
моћни
и
добри
цар
!
“
Кнез
:
—
„
Жеља
је
града
Дубровника
,
да
се
ова
успомена
овјековјечи
и
видљивијем
биљегом
,
па
нека
се
постави
царев
кип
пред
светијем
Власи
,
а
да
се
потомци
сјећају
на
велику
цареву
доброту
прама
слободи
града
Дубровника
...
.
“
А
вијећници
:
„
Праведно
је
и
достојно
!
“
Кнез
слиједи
:
—
„
Нека
се
поклоне
два
златна
вијенца
,
урешена
бисером
и
драгијем
камењем
,
преведрој
царици
и
дичној
заручници
насљедника
Уроша
,
Слави
,
кћери
краља
Влајка
,
доброј
гојеници
нашега
града
!
“
—
Вијеће
:
—
„
Поклања
се
“
.
Кнез
:
—
„
Нека
се
поклони
свијетломе
краљу
Урошу
толедски
мач
,
урешен
златом
и
алемима
!
“
—
Вијеће
гласује
:
—
„
Поклања
се
“
.
—
На
то
кнез
:
—
„
Нека
се
поклони
властели
и
војводама
,
уз
цара
,
свакоме
по
млетачки
мач
и
шездесет
кроја
зелене
шпањолске
ризе
,
а
пречасноме
оцу
Јанићији
златни
крст
с
ланцем
“
.
—
А
вијеће
:
—
„
Нека
се
поклони
“
.
—
Кнез
ће
:
—
„
Нека
се
изаберу
четири
властелина
,
те
ће
се
истанова
поклонити
цару
и
приказати
му
наше
умиљате
поклоне
.
“
Бирани
су
-
једногласно
:
Матко
Минчетић
,
Никола
Лукарић
,
Паше
Гучетић
и
Марин
Бунић
.
Напокон
закључи
:
—
„
Достојно
је
и
праведно
,
да
се
овјековјечи
ова
слава
и
у
овој
вијећници
,
па
је
у
то
име
живописати
од
грчкога
зоографа
причек
царев
у
Дубровнику
,
а
напосе
насликати
на
двије
велике
позлаћене
даске
цареве
годвиге
над
Угарцима
,
Грцима
,
Турцима
,
Татарима
,
Босанцима
—
и
к
тому
;
а
онда
на
другој
дасци
цара
на
коњу
као
добитника
,
под
оклопом
,
с
мачем
у
десници
.
“
Вијеће
гласује
.
—
И
ово
је
све
канћелар
записао
у
велику
књигу
вијећа
,
на
особит
арак
,
уз
зелене
и
златне
сплетене
уресе
.
По
томе
се
вијеће
разишло
,
а
посланство
ће
се
приказати
пред
цара
,
који
се
достојао
да
га
одмах
милостиво
прими
у
великој
дворници
кнежева
двора
.
Минчетић
проговори
:
—
„
Пресвијетла
Круно
,
Дубровник
је
зачаран
неизмјерном
добротом
,
те
си
је
,
милостиви
Царе
,
у
свакој
згоди
прама
нама
исказао
;
па
те
моли
вијеће
овога
града
,
да
би
се
достојао
допустити
,
а
да
ти
се
подигне
споменик
,
достојан
твоје
славе
,
пред
црквом
нашега
покровитеља
,
да
се
и
наши
синови
спомену
величанства
твога
и
да
знаду
частити
великога
доброчинца
града
Дубровника
!
“
Одговори
цар
:
—
„
Хвала
Вам
,
моји
драги
пријатељи
,
свијетла
и
добра
властело
!
Тога
ја
не
могу
никако
допустити
,
да
се
мој
скромни
лик
поставља
испред
храма
великога
светитеља
Власи
.
Доста
ми
је
то
,
да
ми
успомена
остане
у
вашем
добром
срцу
,
као
што
ће
ваша
остати
за
живота
у
моме
.
То
ми
је
доста
од
тако
дичнијех
пријатеља
,
те
ћу
вас
молити
,
да
забиљежите
од
данас
мене
и
мој
род
,
као
своје
пријатеље
,
у
число
властеле
града
Дубровника
,
а
тако
исто
упишите
и
мога
доброга
савјетника
протоспатара
Николу
Бучића
.
Ово
је
моја
жеља
,
па
је
кажите
славном
вијећу
,
а
надам
се
,
да
ће
бити
примљена
,
јер
се
ја
поносим
Дубровачкијем
именом
!
“
—
По
томе
цар
посједао
с
властелом
и
с
њима
се
пријатељски
поразговорио
,
па
их
испратио
он
и
царица
,
а
на
растанку
рече
царица
Матку
:
—
„
Харни
смо
ти
властелине
,
ја
и
мој
господар
,
па
те
молим
да
поздравиш
твоју
дичну
владику
Дешу
,
која
је
красно
одгојила
Славу
,
те
ми
је
она
лијепа
одмјена
у
двору
!
“
Велико
је
весеље
на
Славину
прстеновању
.
Особито
се
истиче
у
тој
слави
манастир
св
.
Кларе
,
гдје
се
она
у
прво
доба
гојила
.
Све
думне
чекају
цареву
породицу
,
а
ту
је
Славе
онако
скромна
као
најпростија
Дубровкиња
.
Ето
напокон
цара
,
царице
и
Уроша
,
те
су
у
сјајнијем
хаљинама
каоно
,
кад
су
ступили
у
град
.
Ту
чека
архиепископ
и
одабрани
свештеници
,
а
прате
цара
властела
и
царски
великаши
,
а
уза
ње
је
и
протоспатар
.
Било
је
Слави
као
жао
да
је
баш
за
њу
толика
справа
,
сјај
и
величанство
,
каонути
што
је
она
по
себи
кротка
и
понизна
.
Она
је
код
отара
с
дванаест
другарица
као
на
цареву
причеку
.
Архиепископ
се
поклони
цару
,
а
по
томе
и
мајка
Урсула
уз
ове
бесједе
:
—
„
Свијетла
Круно
,
красан
је
ово
час
за
ову
обитељ
,
посвећену
посту
и
молитви
,
те
прима
у
своју
богомољу
Тебе
,
доброга
цара
,
који
си
усрећио
својијем
благијем
очима
ове
крајеве
—
и
кличе
:
—
Благословјен
,
који
долази
у
име
Господа
!
“
А
архиепископ
:
—
„
Милостиви
Царе
,
у
овом
се
божанственом
осјену
одгајају
дјевојчице
,
а
добар
узгој
најбољи
је
накит
дјевојачке
душе
;
па
у
име
божје
,
ево
добре
кћерке
,
рода
краљевскога
,
дражесне
дјевојке
,
красна
цвијетка
из
нашега
перивоја
,
скромне
Славе
,
која
ће
усрећити
твога
,
Царе
,
узвишенога
сина
краља
Уроша
;
ево
ти
је
,
добра
Царице
!
Још
као
дјетешце
била
је
вазда
кротка
и
даровита
,
те
је
омилила
Богу
и
људима
!
—
Ево
ти
Царев
Насљедниче
,
твоје
заручнице
,
дражесне
дјевојке
,
те
ће
ти
омиљети
срцу
;
она
ће
ти
носити
искрену
љубав
и
казивати
својом
крепости
путеве
живота
,
а
да
све
цвати
испред
тебе
мириснијем
цвијећем
,
јер
је
она
научна
да
прегори
све
таштине
и
пожуде
овога
свијета
,
а
да
усрећи
свога
војна
;
она
ће
ти
веселом
ћуди
и
разговором
срце
растварати
.
—
Ево
ти
,
драга
кћерце
,
твога
вјереника
,
он
је
добар
као
ведар
дан
,
он
ће
носити
твоју
слику
у
срцу
,
а
памет
ће
му
се
свеђ
к
њој
повраћати
;
он
ти
је
покуцао
на
срце
,
те
наличи
цвијетку
,
ћути
га
и
буди
му
она
еванђеоска
жена
...
“
Цар
ће
на
то
:
—
„
Благословјен
час
,
кад
сам
нашао
срећу
за
мој
дом
!
Кћерце
,
добро
ми
дошла
!
“
—
А
царица
:
—
„
Хвала
Богу
,
што
смо
тражили
,
то
смо
нашли
,
и
срећни
смо
!
“
—
Урош
пуно
чувствује
,
спусти
трепавице
,
те
се
не
усуђује
да
погледа
у
оно
анђеоско
лице
,
које
љуби
и
обожава
.
А
ко
би
описао
весеље
и
радост
онога
тренутка
?
Нико
му
до
сада
срце
није
ранио
до
красне
Славе
.
Срце
би
му
пукло
на
четверо
,
јер
је
одлучио
„
или
њу
или
ниједну
“
.
И
Славе
дубоко
чувствује
,
али
ни
сама
не
зна
је
ли
то
љубав
или
харност
или
пожртвовање
;
љубав
све
свлада
,
не
зна
за
опријеке
ни
за
потешкоће
...
И
Она
свечано
у
срцу
обећа
Богу
,
да
ће
вољети
узвишенога
свога
господара
до
смрти
.
Завезала
јој
се
бесједа
,
те
не
може
да
проговори
.
Урош
ће
у
то
узети
са
златне
синије
скупоцјени
прстен
с
алемима
,
поставиће
га
дјевојци
на
руку
уз
ове
ријечи
:
—
„
Прими
дјевојко
,
обиљежје
моје
љубави
...
“
А
Славе
:
—
„
Хвала
ти
господару
,
тако
Бог
хоће
,
да
се
волимо
...
“
И
заплаче
се
...
од
весеља
!
—
Пољуби
је
царица
у
лице
,
цар
у
чело
,
а
Урош
јој
стисну
десницу
.
—
Ово
је
био
величанствен
час
и
свак
је
ронио
сузе
радоснице
,
а
особито
госпођа
Деша
,
те
је
овако
рекла
:
„
Свемогући
вас
благословио
!
Вазда
си
нам
била
на
радост
,
а
на
понос
свога
високога
дома
.
Буди
честита
и
вјерна
своме
војну
!
Да
Бог
да
уживали
рајску
срећу
на
овом
свијету
;
мир
и
остало
,
што
жуђели
,
то
вам
Бог
дао
!
—
Пољубиће
је
,
онда
мајка
Урсула
,
думне
и
старије
владике
,
а
по
том
ће
настати
одушевљено
честитање
са
стране
великаша
и
властеле
.
Први
је
био
Матко
,
те
је
прочитао
и
ово
писмо
:
Драги
властелине
Матко
!
Шаљем
родитељски
благослов
драгој
ми
кћери
Слави
,
коју
је
испросио
,
у
име
витешкога
цара
Душана
,
за
свога
благороднога
сина
Уроша
,
властелин
Дубровачки
господин
Никола
Лукарић
,
те
желим
да
буде
срећна
уз
свијетлога
господара
.
—
Веома
су
мучна
времена
,
па
је
немогуће
да
оставим
власт
у
туђијем
рукама
,
с
тога
те
молим
,
да
јој
будеш
на
мјесто
мене
,
родитеља
,
а
владика
Деша
,
као
и
досада
,
мјеште
покојне
мајке
.
Моје
краљевско
писмо
слиједи
на
узвишене
руке
цара
Душана
и
на
руке
милога
насљедника
Уроша
.
Бог
те
поживио
и
усрећио
!
Поздрављам
Те
и
исказујем
Ти
особиту
краљевску
милост
уз
пријатељство
Влајко
с
.
р
.
У
Табору
(
код
Ђурђева
)
мјесеца
септембра
г
.
1349
.
И
остала
су
писма
била
љубежљива
.
Писмо
на
цара
било
је
у
исто
доба
и
тужно
,
те
га
је
молио
,
као
пријатеља
,
да
га
обрани
од
Турака
;
он
их
дан
по
дан
чека
,
да
ће
насрнути
на
његово
краљество
.
За
ово
је
писмо
прије
дознало
вијеће
Републике
Св
.
Власи
по
чеонику
Вукашину
,
бива
да
цару
ваља
поспјешно
кренути
на
исток
царства
,
а
да
га
брани
од
непријатеља
.
—
Великаши
су
непрестано
честитали
,
задња
ће
ступити
кнегиња
Николица
с
иноком
Христофором
,
те
је
донио
вијенац
од
бисера
у
име
Захумљана
.
Овако
га
преда
младој
госпођи
:
—
„
Достој
се
примити
,
свијетла
госпо
,
скроман
дар
од
јуначке
Захумске
,
што
ти
га
прилаже
слуга
инок
Христофор
,
негда
мирски
кнез
...
“
Даље
није
могао
,
облиле
га
сузе
.
И
Каталена
се
заплакала
,
целнула
у
руку
Славу
,
која
поблиједила
,
те
жалосно
погледала
негдашњега
војводу
Богишу
.
Овако
му
проговори
:
—
„
Хвала
јуначе
,
дапаче
слуго
Божји
!
Сви
смо
слуге
домовине
,
а
владарица
ваља
да
буде
свијем
за
изглед
и
да
постане
благородна
жртва
...
“
Архиепископ
ће
сам
собом
:
—
„
То
је
велика
жена
,
Бог
је
благословио
!
“
—
Прије
растанка
клекнуће
Славе
пред
икону
Блажене
Богородице
и
приложиће
јој
овако
најдражи
дар
,
круну
од
бисера
:
—
„
Ево
ти
,
мајко
небеска
,
земаљске
круне
,
прими
је
уз
жарку
молбу
:
дај
ми
јакости
,
да
будем
права
мајка
народу
и
поврати
мир
и
покој
доброј
души
...
“
—
Мислила
је
на
инока
,
а
није
га
споменула
,
но
Бог
види
тајне
нашега
срца
;
те
је
и
услишао
...
Инок
приступи
онај
час
пред
оца
Јанићију
и
замоли
га
:
—
„
Просим
,
свети
оче
,
милост
,
да
ме
рукоположиш
,
а
да
постанем
јеромонахом
.
Бићу
потпора
у
старости
старцу
Илариону
на
Петки
;
ондје
ћу
,
на
поглед
овога
вилин-града
,
молити
скрушеније
Бога
за
отпуштење
мојијех
гријеха
,
за
мој
род
,
за
српску
домовину
и
за
ону
благу
душу
...
.
“
А
мајка
:
—
„
И
ја
ћу
оставити
свијет
,
те
допусти
,
часни
оче
,
да
мирска
госпођа
Каталена
постане
монахиња
Полихранија
...
“
Јанићије
их
благослови
:
—
„
Бог
је
велик
и
милостив
;
он
нас
тјеши
небеском
надом
и
води
у
живот
вјечни
...
Свемогући
вас
благословио
и
помиловао
у
царству
небескому
!
“
—
Славе
положи
својом
руком
круну
на
Богородичину
икону
,
а
царица
,
ганута
,
приложи
оној
цркви
,
гдје
јој
се
невјеста
васпитала
,
драгоцјен
џердан
од
бисера
и
рече
:
—
„
Ово
ми
је
најдража
успомена
,
нека
кити
свети
храм
,
те
ћу
се
до
конца
живота
сјећати
овога
сретнога
дана
!
“
Урош
приложи
триста
дуката
,
а
цар
одушевљено
нареди
протоспатару
Николи
,
да
напише
думнама
даровно
писмо
;
одреди
им
на
Малому
Возу
,
у
Стону
,
сву
богату
доходарину
на
рибу
и
двјеста
шиника
(
вагона
)
соли
,
а
да
Бога
хвале
и
буду
корисне
за
одгој
Дубровачкијех
дјевојчица
.
—
Мајка
Урсула
подигне
руке
прама
небу
и
благослови
цара
:
—
„
Оваке
вјере
не
би
у
Израиљу
!
Благословјен
,
који
долази
у
име
Господа
!
Војеваће
заиста
врази
проти
српскоме
имену
;
али
га
не
ће
надвладати
,
јер
је
Господ
с
њиме
,
да
га
ослободи
и
чува
!
“
Добра
је
думна
била
надахнута
,
гледала
је
пут
небеса
као
да
пророкује
,
лице
јој
засјало
,
каонути
у
божје
угоднице
...
Богољубна
ће
царица
на
гору
поврх
Гружа
,
а
да
походи
древну
задужбину
Св
.
Петке
,
гдје
се
непрестано
моли
Богу
онај
добри
пустињак
,
с
бијелом
брадом
до
појаса
,
испосник
Иларион
.
Кад
је
Иларион
угледао
царицу
,
а
с
њом
Славу
и
двије
дворкињице
,
устаће
,
па
као
да
сања
:
„
Хвала
ти
,
Боже
,
кад
сам
и
то
дочекао
да
ступи
у
овај
храм
добра
владарица
и
кришћанка
...
!
“
Царица
се
скрушено
помолила
,
а
уза
њу
Славе
.
Овај
је
час
дјевојка
мислила
на
Дубровник
,
а
пустињак
јој
напоменуо
инока
Христофора
,
те
јој
се
заврћела
жарка
суза
у
очима
.
Изашла
царица
из
богомоље
и
загледала
се
прама
истоку
—
и
Дубровник
јој
се
учинио
онако
на
хриди
,
с
тврдијем
Ловријенцем
,
с
кулама
и
с
бедемима
,
као
див
украј
мора
,
а
уза
њ
зим-зелено
острво
Локрум
,
гдје
свети
оци
приносе
жртве
и
моле
се
Богу
за
будућност
свога
града
.
Дало
јој
се
даље
погледати
,
на
осрво
Мркану
и
Бобару
,
а
то
су
све
дивна
покорничка
мјеста
,
посвећена
посту
и
молитви
.
И
Цавтат
јој
је
споменуо
охолост
римску
,
а
сада
у
њему
кукувија
нариче
над
господарима
свега
свијета
.
Погледала
је
на
високу
Снијежницу
,
онда
на
Орсулу
и
на
Срђ
поврх
града
,
па
је
тихо
море
зачарало
,
а
по
мору
све
једро
до
једра
,
лађа
до
лађе
,
као
бијели
лабудови
.
—
И
Славе
је
гледала
,
и
тешко
јој
се
уздахло
,
да
ће
брже
оставити
овај
рај
земаљски
...
Погледала
царица
пут
запада
,
па
ето
пред
њом
,
као
на
длану
,
зеленијех
острва
Даксе
,
у
пучини
пустињака
Сут-Андрије
,
Колочепа
,
Шипана
,
а
губе
се
,
као
у
магли
,
српске
задужбине
Мљет
и
Ластово
.
Ниже
Петке
је
Грушка
лука
,
а
у
луци
корабља
до
корабље
,
дријево
до
дријева
,
једни
ће
из
луке
,
а
други
у
луку
,
трећи
су
на
крају
и
чекају
да
их
вјешти
мајстори
порину
.
Ту
је
на
шкару
стотина
мајстора
,
све
удара
сјекира
за
сјекиром
,
а
бат
за
батом
:
теше
се
,
струже
и
гради
.
Одјекује
шкар
од
силна
рада
,
каонути
ето
ти
галија
до
галије
.
Сврнуће
поглед
с
дивнијех
властеоскијех
двора
и
перивоја
,
у
Гружу
,
на
пусте
захумске
планине
,
те
се
губе
небу
под
облаке
,
а
око
Дубровника
све
питомо
,
све
пома
и
маслина
.
Показаће
јој
Славе
Ријеку
рибарицу
,
Затон
,
Орашац
и
Трстено
,
а
остало
се
до
Стона
губи
зеленилу
.
Славе
умиљато
проговори
:
-
„
И
ово
је
све
племенита
баштина
цара
господара
!
“
—
А
царица
:
—
„
Молићу
га
да
је
даде
миломе
Дубровнику
за
јабуку
!
“
—
На
то
ће
пустињак
:
—
„
Дивно
је
наше
небо
,
красно
је
наше
море
,
али
је
боља
твоја
ријеч
,
могућа
Царице
,
јер
се
у
твојој
бесједи
исказује
доброта
божја
...
Хваљен
и
слављен
Бог
по
све
вијеке
у
светијем
својијем
!
“
—
И
царицу
је
благословио
,
а
сунце
било
на
заходу
и
задњијем
трацима
обасјало
оно
измучено
старачко
лице
,
али
га
нада
тјешитељица
помладила
,
јер
видио
уз
вијекове
свој
мили
Дубровник
овјенчан
славом
и
богатством
...
У
граду
је
слава
за
славом
на
част
цареву
,
а
посвећење
храма
Св
.
Власи
,
то
је
дивота
над
дивотом
.
Овдје
збори
Бог
с
народом
а
Дубровчанину
је
иза
Бога
првијенац
велики
парац
,
па
што
има
добра
на
свијету
,
то
му
је
удијелио
Бог
одвјетовањем
моћнога
светитеља
:
и
благо
и
мадрост
,
дапаче
златну
слободу
,
а
без
златне
слободе
не
би
ни
Дубровника
било
...
—
На
овој
је
слави
најбоље
разумио
добри
цар
величину
овога
краснога
града
.
Архиепископ
усхићено
дигне
глас
прама
народу
:
—
„
Спомените
се
дјела
отаца
вашијех
,
те
их
урадише
од
кољена
до
кољена
!
“
На
дуго
је
зборио
из
душе
народа
,
потресао
је
и
царево
срце
овијем
словом
:
—
„
Свијетла
Круно
,
и
Ти
си
диоником
ове
красне
наше
славе
,
па
докле
буде
нашега
града
—
твоје
ће
име
спомињати
сваки
харни
Дубровчанин
;
ти
си
нам
надарио
цркве
и
отаре
,
те
својом
моћном
десницом
заштитио
нашу
златну
слободу
,
а
нама
без
слободе
нема
живота
!
Молићемо
светога
Власи
,
и
његову
ћемо
позлаћену
слику
носити
од
једнога
до
другога
краја
земље
,
јер
је
то
цигло
обиљежје
наше
слободе
,
а
поштоваће
наш
мирни
стијег
,
уз
твоју
заштиту
,
сви
народи
свијета
!
“
Иза
тога
је
велики
свештеник
посветио
на
угловима
цркве
спасоносне
крстове
,
да
би
бранили
храм
од
сваке
ненадне
силе
.
Посвета
била
величанствена
,
трајала
дуго
и
дуго
,
а
цар
је
с
дворанима
богољубно
пристао
на
свој
тој
слави
.
—
Довршила
црковна
служба
,
ето
ти
и
народне
славе
:
упутили
се
силни
барјаци
мимо
цркву
,
па
како
који
стигне
прама
великијем
вратима
,
заустави
се
,
и
поздравља
до
три
пута
положеном
заставом
светитеља
и
владара
,
онда
окреће
стијегом
унакрст
наоколо
лепршањем
,
е
би
рекао
пукнуће
копље
од
силе
.
Дивота
је
погледати
оне
момке
,
све
у
суху
злату
,
низ
прси
им
скупоцјене
токе
,
а
тозлуци
се
прикопчају
златнијем
копчама
.
Цар
се
дивио
тому
Дубровачкому
поносу
и
сам
собом
говорио
:
—
„
Овај
је
народ
достојан
златне
слободе
!
“
—
Урош
не
смеће
погледа
са
златне
Славе
,
као
да
ће
му
скочити
срце
из
њедара
.
Она
га
слуша
кад
јој
љубезно
говори
,
па
обори
чедно
трепавице
,
а
опет
погледа
у
оно
благо
лице
.
Зачарала
га
љубав
;
па
ко
би
описао
његово
чезнуће
,
радост
и
весеље
?
Славе
га
части
и
воли
...
Љуби
га
као
свога
господара
...
—
То
све
гледа
из
далека
она
думна
:
сваку
броји
и
јако
јој
је
жао
у
срцу
што
је
мило
цару
,
да
се
воле
дјеца
,
а
што
је
њему
драго
,
то
она
мрзи
до
смрти
.
Кивна
је
на
њега
,
па
је
не
ће
ни
смрт
ублажити
...
Цар
је
блажен
уз
царицу
,
а
она
проклињала
живот
и
хоћела
да
га
прати
неопажена
као
црна
авет
над
бездном
—
За
најжешћега
весеља
око
цркве
,
изненада
ће
затрубити
трубље
с
Орландова
ступа
и
са
Кашћела
.
Народ
се
утишао
и
слуша
.
Никола
ће
протовистијар
проштити
цареву
хрисовуљу
,
а
то
је
она
златна
јабука
милијем
Дубровчанима
на
растанку
,
а
да
чује
мало
и
велико
,
на
успомену
посвећења
дивнога
храма
Св
.
Власи
.
Цар
даје
големе
повластице
у
трговини
:
—
Нико
не
смије
отети
ништа
Дубровчанину
,
јер
ће
то
царство
платити
;
даље
се
потврђује
посједовање
Стона
и
Рата
Републици
Св
.
Власи
,
што
га
је
дало
царство
ми
Дубровчаном
,
и
за
Мљет
да
не
имају
печали
ни
за
што
...
—
Закључак
је
би
свечан
:
—
Записах
три
хрисовуље
,
една
да
стои
у
царства
ми
,
а
друга
у
Бенецех
у
дужда
,
а
третија
у
Дубровнице
.
✝
Стефан
в
Христа
Бога
Благовјерни
Цар
Срблем
и
Грком
.
—
Протовистијар
ће
предати
одмах
свечано
једну
хрисовуљу
Млетачкоме
поклисару
Сер
Николи
Ђорђи
,
а
другу
овлаштеној
властели
града
Дубровника
:
Марину
Бунићу
,
Симону
Бенешићу
и
Дживу
Цријевићу
.
—
Нико
није
ни
дахнуо
;
народ
је
гледао
у
цара
као
у
свога
родитеља
,
а
кад
је
Никола
проштио
вишу
наредбу
,
Цар
проговори
као
на
збору
:
—
„
А
сад
остављам
на
растанку
мир
и
љубав
милијем
мојијем
Дубровчанима
!
“
—
То
рече
цар
и
упути
се
пут
двора
,
а
народ
ће
усхићено
:
—
„
На
многаја
Благовјерному
Цару
!
“
У
Гружу
ће
се
поринути
на
част
цареву
голема
галија
,
сва
позлаћена
и
пирлитана
,
на
кљуну
јој
златни
орао
.
Цар
стигне
у
велеславју
до
Гружа
с
двором
,
а
хиљада
мрнара
и
мајстора
кликне
на
здравље
владару
.
Низ
луку
и
уз
луку
лете
танане
фиљуге
,
а
корабље
су
накићене
цвијећем
као
младе
невјестице
.
На
галији
је
златна
кита
,
а
крми
јој
трепти
поносито
застава
Св
.
Власи
.
Владар
ступи
под
свилени
шатор
,
а
мајстори
су
справни
.
У
то
ти
узађе
архиепископ
,
окади
тамјаном
лађу
,
крсти
је
водицом
,
благослови
—
и
надјене
јој
лијепо
име
„
Славе
“
.
Спусте
се
потпирачи
,
први
прото
удари
,
а
онда
ће
мајстори
батима
у
клине
,
галија
клизне
равно
по
полугама
и
полети
у
море
као
бијела
вила
,
а
море
јој
рашири
своја
убава
њедра
и
загрли
је
као
милу
вјереницу
.
Весељу
ни
краја
ни
конца
:
гостаре
скупе
мавасије
пуцају
и
лете
у
море
,
а
момчад
иза
свега
гласа
наздравља
срећноме
дријеву
:
све
у
добар
час
!
Свак
честита
проту
и
дружини
,
на
шкару
се
здравице
редају
без
престанка
.
Све
је
на
игалу
дух
на
духу
,
а
с
прозора
богатијех
господскијех
полача
лепршају
махраме
и
поздрављају
Дубровачко
сретно
дријево
.
Брже
ће
на
галију
педесет
весала
,
и
ето
ти
момчади
да
вози
.
Поносито
ће
галија
као
стријела
,
а
до
ње
ће
у
позлаћеним
фиљугама
и
лађама
властела
пут
Ријеке
.
Завешће
се
до
извора
,
мимо
дворе
и
куле
зупчасте
,
а
на
извору
властела
чекају
да
послуже
цара
ђаконијом
,
да
је
таке
на
далеко
нема
;
све
се
редају
златни
кондијери
,
точи
се
старо
Дубровачко
вино
,
све
од
тридесет
и
више
љета
,
што
је
дала
Жупа
,
Ријека
и
жупни
Шипан
.
—
Море
је
тихо
као
и
над
њим
то
плаво
небо
,
а
по
њему
ће
се
тиснути
као
риба
танана
галија
мимо
Даксу
и
окренуће
уз
шумовиту
Петку
,
горицу
Св
.
Власи
и
Госпу
од
Милосрђа
,
па
ето
је
прама
Ловријенцу
,
тврду
граду
,
тој
љутој
стражи
града
Дубровника
.
Цар
је
добро
сагледао
Ловрјенац
,
онда
тешки
Бокар
и
остале
тврђаве
;
такијех
је
баш
мало
на
свијету
.
Окренуће
галија
с
ону
страну
Локрума
;
ту
звона
зазвонила
,
као
да
је
рајска
армонија
.
—
Ето
ти
старешине
,
поклони
се
и
пружи
цару
на
маштрапи
свете
водице
.
Помоли
се
владар
и
у
тому
вилинскому
манастиру
Св
.
Бенедикта
,
па
приложи
на
поласку
богољубно
прилог
,
бива
горе
и
земље
на
отоку
Мљету
,
а
да
свети
оци
Бога
хвале
и
по
навади
напућују
омладину
,
нашу
узданицу
.
Ту
се
уче
властеоцки
синови
,
а
цар
ће
одредити
,
да
би
из
Рашије
,
из
његова
царства
,
дошло
до
дванаест
најодличнијих
властеличића
,
да
прихвате
мудрост
и
складност
Дубровачку
.
Старачац
цара
благослови
:
—
„
Мили
Боже
,
на
свему
ти
хвала
!
Гдјегод
царска
нога
ступа
,
ту
ниче
миомирисно
цвијеће
;
а
гдјегод
пружа
своју
моћну
десницу
,
дижу
се
цркве
и
остале
свете
задужбине
“
—
И
цар
се
повратио
весео
у
двор
.
—
Тако
ниједан
му
дан
није
прошао
,
а
да
није
учинио
какво
доброчинство
.
Осми
је
дан
,
па
хоће
владар
да
се
одијели
од
браће
властеле
,
од
милога
Дубровника
.
У
двору
је
вечера
,
а
таке
части
не
памте
паметари
.
Што
је
прекоморскога
блага
и
накита
,
у
двор
је
нанешено
,
слична
богаства
нема
ни
у
седам
краљевина
.
Уз
степенице
су
и
по
тлима
прострти
скупоцјени
персијски
сагови
,
ступови
су
застрти
скрлетом
и
гримизом
,
а
зидови
свилом
и
кадифом
.
На
сребрнијем
троношцима
горе
свијеће
пуне
мириснога
уља
,
на
златнијем
су
свијећњацима
нашаране
воштанице
,
те
се
голема
свјетлост
отсијева
и
прелијева
о
скупоцјена
млетачка
цакла
.
Двадесет
и
четири
властеличића
,
одјевена
у
шпањолској
свити
,
дворе
на
гозби
око
софре
.
Ту
ти
је
све
што
је
блага
божјега
у
Дубровачкому
и
на
далеко
.
Наоколо
мирише
прекоморско
цвијеће
,
те
се
удомило
у
Дубровнику
.
Насред
софре
је
,
на
златној
синији
,
царски
орао
,
е
би
рекао
,
да
је
жив
.
Кнез
запросио
цара
при
сврси
гозбе
,
да
га
удари
у
врат
златнијем
ножићем
,
па
ето
се
растворио
,
и
није
орао
,
но
све
печене
јаребице
нарешене
слаткијем
захарама
,
а
свакој
у
кљуну
зрно
бисера
.
Ово
су
думне
послале
царици
.
Ту
се
измијенило
до
педесет
различитијех
понуда
,
све
дивне
ђаконије
;
вину
се
пак
ни
броја
ни
имена
не
зна
,
на
софри
је
што
год
га
даје
Дубровачко
,
Талија
,
Грчка
и
Исток
.
Баш
је
све
по
царску
.
Снебивају
се
и
поклисари
из
богатијех
земаља
,
а
особито
поклисари
Албрехта
ИИ
.
,
вођа
Палман
и
гроф
Менхарт
.
На
части
су
,
осим
поклисара
,
најмудрија
властела
,
није
изостао
ниједан
властелин
,
који
је
био
ове
године
пред
царем
и
на
другијем
дворовима
.
—
И
госпођа
је
Деша
на
одличну
мјесту
;
Матко
Минчетић
и
Никола
Лукарић
до
Вукашина
,
а
архиепископ
до
патријаре
Јанићија
—
све
сједе
редом
господа
,
по
знању
и
по
части
.
—
На
растанку
ће
цар
,
пуно
ганут
,
први
подигнути
златну
купу
:
—
„
Пијем
у
здравље
дичне
властеле
милога
ми
Дубровника
,
—
гдје
сам
нашао
добру
заручницу
за
јединца
ми
Уроша
,
—
уз
жарку
жељу
:
да
би
све
у
миру
цвало
у
овом
складном
граду
,
да
би
уз
слободу
и
богаство
,
а
особито
уз
љубав
свога
народа
,
постао
необориви
бедем
проти
душманима
с
једне
и
с
друге
стране
!
“
—
А
кнез
:
—
„
Хвала
ти
,
Свијетла
Круно
,
да
си
показао
особиту
љубав
прама
нашему
граду
;
увјеравам
те
,
да
ће
Дубровник
харно
спомињати
твоје
благосовљено
име
и
твоје
покровитељство
докле
буде
и
једнога
Дубровчанина
у
овом
граду
!
“
—
Цар
је
свакоме
показао
царску
љубав
и
милост
,
особито
Матку
,
Деши
и
Лукарићу
.
Замолиће
их
,
да
прате
Славу
до
Призрена
,
гдје
ће
се
вјенчати
пред
својијем
оцем
,
краљем
Влајком
,
а
они
ће
јој
бити
,
како
је
праведно
,
у
сватовима
.
—
И
поклисарима
је
млетачкијем
препоручио
,
да
би
ставно
утврдили
мир
с
Угрима
;
а
тако
се
окренуо
прама
Грегорију
Гојславићу
и
Страхињи
Вучинићу
,
те
им
озбиљно
казао
,
да
би
се
Котроманић
опаметио
на
вријеме
,
јер
је
баш
бану
за
вратом
најприје
османски
нож
.
—
„
Мене
,
рече
,
зове
велика
дужност
преко
Зете
на
исток
,
за
крст
и
за
народ
,
а
на
западу
чувајте
слогу
:
—
Сама
Слога
Србина
Спасава
!
“
—
И
тако
се
опростио
по
домаћу
с
властелом
и
с
осталом
господом
...
—
Сутрадан
,
у
ручање
доба
,
ето
ти
цара
да
се
укрца
,
а
народ
га
и
вијеће
поздравља
и
усхићено
кличе
...
—
И
ту
се
некако
ушуљала
,
уз
помоћ
прлабућа
Милгоста
,
она
тобожња
думна
,
баница
Елизабета
,
па
кад
се
царева
галија
„
Славе
“
пустила
на
Дрварици
од
краја
,
она
ће
довикнути
,
без
страха
и
стида
:
„
Царе
Силни
,
Баница
Босанска
Елизабета
задњи
ти
пут
наздравља
освету
—
и
прориче
...
“
Не
могла
да
изусти
пропаст
...
замукли
је
и
,
одвели
...
—
У
то
ће
бјесомучна
Гојина
,
—
с
друге
стране
моста
,
испод
тврђаве
Светога
Ивана
,
преобучена
на
жупску
—
довикнути
прама
Вукашину
:
„
Хаха
,
хаха
.
.
Ето
ти
,
вуче
,
у
чељустима
овце
и
јагањца
...
Божја
споро
иде
,
а
брже
достиже
и
бана
и
краља
...
“
А
архиепископ
:
—
„
Прости
им
Боже
,
не
знаду
што
говоре
!
“
—
Ово
било
у
трен
,
а
народ
ће
срдачно
:
—
„
Живио
Благовјерни
Цар
Душан
!
“
—
галије
,
као
три
бијела
лабуда
,
заплове
по
тихој
морској
пучини
,
мимо
Локрум
,
пут
Котора
,
а
Славе
,
до
иза
Мркане
и
Бобаре
,
овишно
наслоњена
на
Дешу
,
