даље:
неки
их
погледаше
тако
,
као
да
би
хтели
рећи
:
шетајте
се
,
гледајте
туђу
муку
,
кад
вам
може
бити
...
.
Радници
,
већином
тавна
лица
,
јадна
изгледа
,
кретаху
се
овамо-онамо
.
Деца
свршаваху
свој
несносни
посао
стрпљиво
;
али
из
увела
лица
,
мрачна
погледа
и
целога
утученог
створа
им
могла
се
читати
прерана
,
тужна
озбиљност
,
што
је
доноси
несрећа
и
јад
.
Цела
та
слика
представљаше
страшан
протест
против
друштвенога
строја
,
који
радничком
свету
сиса
крв
на
памук
...
Јелица
беше
суморна
.
—
Вас
непријатно
дира
ова
појава
—
проговори
Милан
.
—
Врло
непријатно
—
одговори
она
.
—
Гледајте
те
јаднике
,
како
се
крећу
ту
као
сенке
,
или
стоје
као
укопани
,
мучећи
се
целога
века
...
Из
њиховога
зноја
,
из
њихове
крви
гради
се
богатство
милијонара
:
а
они
сами
сретни
су
,
ако
нису
гладни
и
ако
могу
да
се
склоне
од
зиме
,
ветра
и
кише
...
—
Па
докле
тако
?
—
рече
Јелица
тихо
,
удубљена
у
мисли
.
Монотони
звуци
машинерије
,
раднички
јадни
ликови
,
а
особито
гробовско
лице
онога
несретника
,
од
кога
се
Сима
згрозио
,
—
све
то
као
да
питаше
:
докле
тако
?
—
Радионице
—
говорио
је
Милан
,
—
у
којима
би
требало
да
се
весело
и
без
муке
спрема
,
што
је
потребно
друштву
за
трошење
,
изгледају
као
гробнице
.
Рад
је
постао
страшило
,
мука
,
осуда
на
смрт
...
И
то
ће
трајати
све
дотле
,
док
тај
патнички
свет
не
осети
своју
снагу
и
не
пође
путем
,
који
води
не
само
његовом
,
него
општем
добру
...
А
док
год
он
мирно
сноси
јарам
,
и
не
помишљајући
,
може
ли
се
тај
терет
збацити
;
док
год
он
скапава
од
невоље
,
не
слушајући
позив
људи
,
који
га
буде
и
зову
на
борбу
за
нов
живот
,
—
дотле
ће
њега
ово
стање
тако
исисавати
и
убијати
,
и
цело
друштво
ће
непрестано
патити
од
трулежи
,
која
је
заразила
све
слојеве
и
све
установе
...
Глас
му
беше
нешто
жешћи
;
у
очима
му
је
горела
ватра
,
која
показиваше
дубоко
осећање
неправде
и
крајње
неправилности
садашњега
друштвеног
устројства
.
—
Цивилизација
...
насмехну
се
Јелица
презриво
.
—
Стари
век
је
имао
своје
робове
,
средњи
век
своје
,
а
наше
време
може
се
подичити
најфинијом
врстом
ропства
,
али
свакојако
ропства
...
—
То
су
последњи
робови
.
Више
их
не
ће
бити
...
Њих
је
тако
много
,
па
ипак
све
сносе
,
јер
су
несвесни
.
Кад
се
освесте
,
видеће
,
да
сви
имају
исту
жељу
и
исте
интересе
:
наш
утучени
сељак
и
овај
радник
овде
пате
од
једног
истог
зла
.
А
кад
се
ти
људи
сложе
и
озбиљно
потраже
промену
,
онда
је
ствар
свршена
...
Милан
и
Јелица
врате
се
одатле
кући
;
а
Сима
отиде
са
Радојем
у
његов
стан
,
да
узме
неку
књигу
.
Уђу
у
једну
опалу
кућу
,
попну
се
на
први
спрат
и
по
тамном
ходнику
дођу
до
Радине
собе
.
Радоје
откључа
врата
и
обојица
се
нађоше
у
мрачној
собици
.
Светлост
допираше
само
кроз
један
прозорчић
са
стране
,
кроз
који
се
видео
само
зид
суседне
куће
и
више
ништа
.
У
јадној
,
влажној
и
загушној
собици
беше
сав
намештај
неки
олупан
сто
,
једна
столица
и
кревет
.
—
Па
како
ти
ту
,
море
,
живиш
?
Та
ово
је
подрум
...
—
Мораћу
изићи
...
Само
не
знам
,
како
да
нађем
други
стан
.
Бољи
станови
су
скупи
.
А
овде
се
не
да
ништа
радити
...
Па
и
за
осветљење
мора
се
много
трошити
,
јер
се
не
види
нимало
,
чим
је
облачно
,
а
иначе
још
и
којекако
...
—
Пресели
се
ти
за
сад
у
мој
стан
.
Можеш
одмах
.
Ствари
и
тако
немаш
никаквих
.
То
мало
аљина
лако
је
понети
.
А
после
ћеш
се
моћи
настанити
код
Ивана
.
Он
има
велику
собу
...
—
То
не
ће
бити
рђаво
...
—
Хајде
,
купи
што
имаш
,
па
да
идемо
,
да
се
не
давимо
ту
...
Но
,
ти
си
баш
будала
!
Зар
се
ниси
могао
постарати
за
себе
друкчије
?
Он
ћути
,
па
седи
у
подруму
...
Тога
дана
је
ноћио
Радоје
код
Симе
,
а
одмах
други
дан
пресели
се
у
стан
Ивана
Платкина
,
Руса
,
медицинара
,
с
којим
су
се
добро
познавали
.
В
.
Узалуд
.
После
кратког
времена
приреди
се
у
Милановом
стану
састанак
ради
договора
о
начелним
стварима
.
У
одређено
време
скупе
се
ту
осим
већ
познатих
Срба
још
неколико
њих
,
које
из
Србије
,
које
из
Аустро-Угарске
.
У
разговору
,
који
се
одмах
започе
,
показа
се
после
првих
речи
различито
мишљење
у
многим
питањима
.
Мита
је
„
званично
“
и
„
достојанствено
“
разлагао
своје
мисли
.
Он
је
у
таким
приликама
увек
узимао
неки
„
учеван
“
тон
,
којим
је
хтео
да
да
важности
своме
говору
,
не
разбирајући
много
,
је
ли
тај
тон
на
своме
месту
.
Говорио
је
сваки
час
и
обично
дуго
;
кад
је
ушао
у
„
такт
“
,
глас
му
беше
спуштен
,
а
позитура
као
у
каквог
старог
професора
филозофије
.
Сима
се
непрестано
љутио
,
и
често
се
осецао
на
оне
,
с
којима
се
није
слагао
,
т
.
ј
.
који
су
повлађивали
Мити
и
Кости
.
А
највећма
се
једио
на
самога
Миту
због
тога
његовог
начина
и
држања
у
говору
,
и
сваки
час
га
је
прекидао
кратким
заједљивим
или
опорим
примедбама
.
У
томе
је
тако
далеко
ишао
,
да
се
Мита
морао
више
пута
„
оградити
против
крајњег
непоштовања
слободе
говора
“
и
т
.
д
.
Но
то
је
обично
само
изазивало
смеј
.
Коста
је
викао
и
размахивао
и
ногама
и
рукама
све
дотле
,
док
није
сустао
и
промукао
.
Један
од
њихових
присталица
непрестано
је
гласно
одобравао
све
,
што
је
Мита
или
Коста
рекао
.
Други
је
дуго
време
ћутао
,
па
онда
на
један
пут
скочи
на
столицу
,
изговори
кратку
„
беседу
“
и
заврши
је
громким
гласом
овако
:
—
Друкчије
нема
слободе
!
Нема
среће
!
...
То
јест
...
Затим
се
мирно
спусти
са
столице
и
седне
на
њу
,
чудећи
се
скоро
и
сам
своме
пређашњем
одушевљењу
.
Он
је
сваки
свој
говор
свршавао
са
:
„
То
јест
“
;
а
и
писма
је
обично
тако
завршивао
.
Мита
,
Коста
и
неколицина
уз
њих
захтеваху
само
„
рад
“
по
што
по
то
,
не
схватајући
услове
,
без
којих
не
може
бити
озбиљна
рада
,
него
само
игре
и
то
ужасно
шкодљиве
и
опасне
игре
.
Против
њиховога
правца
највише
је
говорио
Милан
,
изнашајући
озбиљне
разлоге
у
сваком
питању
,
које
би
дошло
на
реч
.
На
послетку
се
почне
и
љутити
,
видећи
крајњу
тврдоглавост
и
збрку
појмова
у
Мите
и
другова
му
.
Скуп
се
сврши
без
споразума
.
Разиђоше
се
.
У
соби
остаде
само
још
неколицина
.
—
Заиста
—
проговори
Милан
—
с
тим
људма
је
врло
мучно
изићи
на
крај
.
Тешко
ће
се
ту
доћи
до
онога
,
што
би
ми
хтели
.
—
Узалуд
је
сав
труд
—
рече
Сима
и
одмахне
руком
љутито
.
—
Сувише
су
тврдоглави
—
настави
Милан
—
и
много
више
говоре
,
него
што
мисле
.
Језик
као
да
им
увек
иде
напред
...
—
Ја
сам
ти
то
још
пре
казао
.
—
Ти
се
,
Симо
,
баш
наопако
љутиш
.
—
Та
...
какви
су
ми
то
људи
!
—
Ти
се
не
мењају
—
примети
Радоје
.
—
Моћи
ћемо
ваљда
још
кога
од
њих
откинути
—
поче
опет
Милан
.
—
Зацело
—
потврди
један
.
—
Нису
сви
баш
таки
.
—
Ја
морам
да
се
чудим
—
рећи
ће
наново
Радоје
,
—
како
су
ти
људи
плитки
!
—
Можда
не
ће
ни
они
увек
таки
остати
—
проговори
неко
.
—
Можда
...
—
Ех
,
не
ће
остати
!
...
прекиде
га
Сима
.
У
томе
дође
писмоноша
.
Донео
је
Милану
препоручено
писмо
.
Погледаше
на
поштански
жиг
.
Писмо
је
било
из
Париза
.
—
Гле
,
из
Париза
—
рече
Радоје
.
—
Ко
ти
то
пише
?
Ваљда
онај
...
како
се
зове
...
Лео
...
заборавио
сам
му
презиме
...
Милан
отвори
писмо
.
—
Лео
Пикар
—
проговори
он
.
—
Да
,
да
,
Пикар
.
Милан
поче
читати
писмо
.
Кад
га
после
неколико
тренутака
погледаше
,
примете
,
да
се
променио
у
лицу
.
Био
је
блеђи
него
обично
.
ВИ
.
Неочекивана
посета
.
Од
тога
доба
прошло
је
већ
неколико
месеци
.
Они
су
се
још
неколико
пута
састајали
,
али
узалуд
.
Милан
и
они
,
који
су
се
с
њим
слагали
,
покушавали
су
све
,
да
би
Миту
и
другове
му
убедили
,
како
им
је
правац
некористан
и
бесмислен
;
али
сви
њихови
покушаји
прођоше
без
успеха
.
Истина
,
испало
им
је
за
руком
,
да
уведу
у
своје
коло
неколицину
од
оних
,
који
се
дотле
не
беху
још
потпуно
решили
ни
на
једну
страну
.
Но
од
сталних
присталица
Митиног
и
Костинога
програма
не
разуверише
ни
једнога
.
Кад
видеше
како
стоје
ствари
,
окану
се
на
послетку
своје
намере
.
Милан
беше
од
неког
времена
прекинуо
с
тим
људма
скоро
сваку
свезу
.
А
и
остали
његови
пријатељи
све
су
слабије
долазили
с
њима
у
додир
.
Међутим
Милан
је
често
бивао
са
Српкињама
,
које
су
се
бавиле
у
Цириху
,
учећи
медицину
или
педагогију
.
Највише
их
је
било
из
Србије
.
Између
свију
њих
упадаше
у
очи
својом
бистрином
и
доста
темељном
образованошћу
Јелица
,
с
којом
се
Милан
први
пут
нашао
на
вечерњој
забави
,
што
је
напред
споменута
.
Он
се
с
њоме
сасвим
добро
упознао
.
Даваше
јој
књига
,
објашњаваше
јој
разне
ствари
и
т
.
д
.
Одлазио
јој
је
,
обично
с
Радојем
заједно
,
и
у
стан
.
Каткад
им
је
испало
за
руком
,
да
поведу
са
собом
и
Симу
;
али
то
је
бивало
врло
ретко
;
њега
је
уопште
било
врло
тешко
ма
и
за
врло
кратко
време
спријатељити
са
женским
друштвом
,
па
је
с
тога
врло
ретко
долазио
у
додир
и
са
оним
женскињама
,
које
су
им
биле
начелне
пријатељице
.
Од
прилике
после
четир
месеца
,
од
како
је
био
онај
састанак
,
видимо
опет
Милана
с
Радојем
у
Јеличином
стану
.
Овај
се
набрзо
уклони
ради
неких
својих
послова
,
те
тако
остаде
Милан
сам
с
Јелицом
.
—
Је
ли
вам
скоро
писала
Шарлота
?
—
запита
га
она
.
—
Писала
ми
је
пре
четир
дана
.
Баш
данас
сам
јој
одговорио
.
Јавила
ми
је
важну
новост
о
себи
.
Удаје
се
.
—
Удаје
се
?
Ваљда
се
није
вратио
онај
...
—
А
,
то
не
.
Удаје
се
за
једног
званичника
.
Хвали
ми
се
,
да
је
сад
наишла
на
ваљана
човека
.
-—
Дакле
заборавила
је
сасвим
на
онога
бегунца
.
—
Наравно
;
није
ни
чудо
.
А
да
сте
је
видели
како
је
изгледала
првих
дана
после
бегства
тога
човека
!
Али
то
дабогме
није
могло
дуго
трајати
.
Мало
по
мало
постајала
је
веселија
,
док
се
није
сасвим
умирила
.
Збиља
,
нешто
се
не
сећам
,
јесам
ли
вам
говорио
,
да
је
пре
неколико
месеци
била
врло
опасно
болесна
.
Баш
смо
држали
први
састанак
;
већина
се
већ
разишла
,
кад
ми
дође
писмо
од
њеног
кузена
,
у
коме
ми
јавља
,
како
су
му
телеграфисали
,
да
је
Шарлота
на
самрти
.
Али
одмах
после
неколико
дана
извести
ме
,
да
је
криза
прошла
и
да
је
она
изван
сваке
опасности
.
Поведе
се
разговор
о
другим
предметима
.
На
Јелици
се
могао
приметити
неки
немир
.
Чинило
се
,
као
да
би
хтела
нешто
да
каже
,
а
не
зна
како
да
почне
.
Она
је
,
истина
,
одговарала
на
питања
и
уопште
није
била
расејана
у
говору
;
али
опет
би
Милан
,
да
је
пажљивије
мотрио
на
њу
,
могао
приметити
,
да
јој
је
нешто
неугодно
и
да
не
учествује
у
разговору
онако
живо
,
као
обично
.
Но
њему
није
ни
пало
на
ум
,
да
обрати
пажњу
на
то
,
те
тако
није
ништа
ни
опазио
.
—
Баш
сам
јуче
премишљала
—
говорила
је
она
,
—
како
ће
изгледати
наш
рад
,
кад
се
као
свршене
слушалице
педагогије
вратимо
доле
.
Све
ми
се
чини
,
да
ми
не
ћемо
моћи
тиме
ништа
аснити
ствари
.
Ето
,
на
пример
,
шта
ћу
ја
радити
,
ако
добијем
какво
место
?
То
исто
,
што
и
друге
.
Предаваћу
предмете
,
који
ми
падну
у
део
,
и
то
је
све
.
—
Ви
сте
данас
расположени
,
да
сами
побијате
цену
своме
будућем
раду
.
Сећате
ли
се
нашега
разговора
о
том
предмету
на
оној
вечерњој
забави
,
где
смо
се
први
пут
видели
?
Тада
сте
сувише
много
давали
на
тај
педагошки
рад
,
а
сад
га
напротив
сувише
понижавате
.
Велите
,
предаваћете
своје
предмете
и
то
ће
вам
бити
све
.
Али
не
ће
бити
тако
.
Једна
иста
ствар
може
се
износити
на
врло
различите
начине
.
Не
говорим
сад
о
методама
,
згоднијим
или
незгоднијима
за
разумевање
и
учење
оних
,
којима
се
предаје
;
него
мислим
ту
сам
дух
предавања
,
гледиште
,
са
којега
се
посматра
и
претреса
цела
ствар
.
Тај
дух
је
на
сваки
начин
различит
према
различном
образовању
и
поглавито
према
општем
правцу
и
начелима
,
којих
се
придржава
предавач
или
предавачица
.
Ето
видите
дакле
,
да
и
као
учитељица
можете
бити
од
користи
,
упливишући
у
доброме
правцу
на
своје
ђаке
.
Дабогме
,
таки
рад
сам
по
себи
не
би
нас
далеко
одвео
,
али
тек
не
смемо
га
омаловажавати
,
јер
он
,
ако
ништа
друго
,
а
оно
бар
спрема
материјал
за
даљи
рад
,
учећи
ђаке
,
да
и
сами
мисле
,
да
не
примају
све
,
што
се
затекло
,
као
добро
и
паметно
.
Таки
нараштај
постаје
далеко
способнији
за
усвајање
и
најрадикалнијих
здравих
мисли
;
а
то
није
маленкост
.
Но
осим
тога
,
ко
вама
смета
,
да
учествујете
и
у
раду
за
начела
,
који
ће
се
водити
јавно
с
том
цељи
,
да
непосредно
обавештава
и
задобија
људе
за
нашу
ствар
?
Зар
не
можете
и
ви
према
својој
снази
и
околностима
учествовати
у
борби
против
старога
друштва
,
што
ће
се
водити
листом
,
књигама
и
т
.
д
.
?
—
То
је
истина
;
али
опет
нама
све
то
иде
теже
...
—
Нека
само
свако
учини
,
што
може
,
па
то
је
доста
.
—
Па
онда
како
смо
ми
ограничене
у
друштву
!
Ако
прекорачиш
извесна
правила
,
што
важе
само
за
женскиње
,
колико
имаш
неприлика
!
Наравно
,
ми
не
ћемо
и
не
морамо
баш
у
тој
мери
пазити
на
та
правила
,
као
што
је
то
обичај
,
али
тек
не
можемо
их
се
сасвим
одрећи
.
А
то
је
тако
несносно
...
.
—
А
зар
ми
не
морамо
да
се
обзиремо
на
„
ред
“
који
је
обичајем
прописан
за
мушки
свет
?
—
Та
и
ви
морате
то
да
чините
,
али
далеко
мање
него
ми
;
и
после
вама
је
и
то
мало
правила
,
што
за
вас
важе
,
лакше
прекорачити
,
него
нама
.
—
Тек
свакојако
толико
је
извесно
,
да
је
и
вама
отворен
пут
за
рад
.
Што
је
тај
пут
ужи
и
незгоднији
,
тим
се
мање
може
урадити
.
Но
то
није
ваша
кривица
.
—
Па
и
та
педагогија
—
поче
Јелица
опет
мало
после
—
тако
је
слабо
обрађена
.
Дабогме
,
није
ни
чудо
,
кад
се
не
зна
човечија
природа
...
А
то
се
не
ће
тако
скоро
ни
испитати
.
—
Да
се
људска
природа
испита
,
као
што
ваља
,
за
то
ће
зацело
требати
још
врло
много
времена
.
То
је
једно
од
најтежих
и
најзаплетенијих
питања
,
што
их
наука
има
да
реши
.
Али
и
тај
материјал
,
што
је
до
сад
скупљен
,
довео
је
до
многих
научних
закључака
,
које
би
само
ваљало
правилно
употребити
при
васпитању
.
Но
то
,
наравно
,
не
иде
у
садашњем
друштву
.
—
Како
ће
да
буде
добро
васпитање
у
друштву
,
које
је
труло
?
О
кућевном
васпитању
да
и
не
говорим
...
Кад
погледамо
само
на
школу
,
видимо
одмах
,
како
је
сва
система
образовања
удешена
према
томе
,
какво
је
само
друштво
.
Наравно
,
они
који
уређују
школе
,
уређују
их
по
својим
појмовима
и
интересима
горњих
сталежа
.
Прост
народ
нити
што
разуме
,
нити
се
меша
у
што
год
.
А
и
како
ће
?
Није
му
до
тога
:
а
и
да
хоће
,
не
може
...
—
Види
се
,
да
се
ни
ту
не
може
баш
ништа
паметније
урадити
,
док
се
не
сруши
сам
корен
...
У
новоме
друштву
,
разуме
се
,
моћи
ће
се
одмах
применити
у
живот
и
та
начела
,
што
их
је
наука
о
васпитању
до
сад
утврдила
и
што
ће
их
још
међутим
утврдити
.
Ново
васпитање
спојиће
у
себи
све
,
што
је
нужно
,
да
из
детета
постане
што
савршенија
личност
,
која
чува
своју
и
туђу
слободу
и
која
уопште
уме
правилно
мислити
и
осећати
.
Ми
сви
знамо
,
како
се
данас
деца
тиранишу
,
особито
код
куће
.
То
,
истина
,
не
угуши
у
свакоме
прави
осећај
за
слободу
,
без
којега
човек
није
човек
,
али
у
већини
га
зацело
јако
ослаби
.
Мало
их
је
,
који
га
задрже
у
пуној
мери
.
А
како
ће
се
то
под
новим
околностима
моћи
неговати
и
развијати
!
Како
ће
онда
васпитачи
пазити
,
да
се
то
поштовање
слободе
своје
и
свачије
утврди
још
у
детињству
!
Па
осећање
правде
и
поштења
!
Уопште
нама
је
тешко
и
замислити
,
како
се
у
новом
друштвеном
устројству
могу
развијати
сви
морални
осећаји
.
—
Зацело
—
проговори
Јелица
,
—
цела
слика
будућности
дивна
је
...
Зашто
смо
дошли
на
свет
тако
рано
?
...
—
Шта
?
Зашто
смо
дошли
тако
рано
?
До
душе
,
пријатније
би
нам
било
,
живети
у
новом
друштву
,
него
у
овом
;
али
онда
би
се
други
морали
борити
за
то
ново
друштво
,
у
коме
би
ми
доцније
живели
,
као
год
што
сад
ми
имамо
да
освајамо
тај
нови
свет
,
у
коме
ће
наши
потомци
живети
.
У
осталом
зар
наша
улога
није
лепа
?
Зар
није
пријатно
,
борити
се
за
нов
живот
?
Ви
ћете
се
,
на
пример
,
већ
морати
задовољити
с
оним
,
што
је
могућно
у
садашњости
;
али
треба
да
помислите
,
да
ће
и
ваш
рад
спремати
будућност
,
у
којој
ће
између
осталога
и
ваше
педагошке
наследнице
моћи
уживати
плодове
нашега
труда
.
Оне
ће
већ
моћи
васпитати
децу
тако
,
да
буду
у
доцнијим
годинама
кадра
стећи
сасвим
здраво
гледиште
на
свет
и
друштво
.
Ти
нараштаји
не
ће
знати
ни-за-какве
глупости
,
којима
се
данас
свет
кљука
од
малена
(
осим
што
их
буду
познали
у
историји
развитка
и
образовања
)
.
Строго
научно
,
стварно
образовање
ума
,
развијање
осећаја
према
моралу
и
општим
човечијим
потребама
—
то
ће
тек
ту
бити
могућно
.
То
ми
знамо
и
за
то
се
и
боримо
.
После
неколико
дана
седео
је
Милан
у
јутру
,
читајући
последње
издање
Рошерове
политичне
економије
.
У
томе
га
прекиде
писмоноша
,
који
му
донесе
једно
писмо
.
Кад
га
је
прочитао
,
устане
,
ходаше
неко
време
по
соби
горе-доле
,
затим
опет
седне
,
али
не
настави
читање
.
Премишљао
је
,
али
не
о
ономе
,
што
је
читао
,
нити
о
каквој
другој
научној
ствари
.
Мишљаше
о
нечем
другом
.
После
подне
седео
је
опет
у
својој
соби
.
Хтеде
баш
да
пише
нешто
,
али
му
међутим
дође
Јелица
,
којој
се
није
надао
.
Она
га
збуњено
поздрави
.
Он
устаде
;
чудно
се
осећао
.
Понуди
је
,
да
седне
.
—
Донела
сам
вам
натраг
ову
књигу
—
поче
она
.
Глас
јој
показиваше
,
да
је
узрујана
.
Метне
књигу
на
сто
.
Милан
погледа
књигу
,
узе
је
и
прочита
наслов
,
ма
да
је
одмах
видео
,
каква
је
књига
.
Дуго
је
гледао
целу
ону
страну
,
на
којој
стајаше
наслов
,
име
писца
и
т
.
д
.
Међутим
се
Јелица
одмакла
од
стола
и
посматрала
је
неку
слику
.
-
Је
л
те
,
да
је
лепа
слика
?
—
проговори
Милан
,
окренув
се
њој
.
Књигу
је
још
држао
у
руци
.
Она
не
одговори
ништа
.
Само
га
погледа
и
насмеши
се
осмехом
,
какав
се
обично
виђа
у
оних
,
који
су
у
неприлици
.
-
Група
је
врло
вешто
нацртана
—
настави
он
,
не
знајући
управо
ни
сам
,
зашто
о
томе
говори
,
а
међутим
је
осећао
,
да
је
добро
ма
чиме
прекинути
ћутање
;
—
та
девојка
са
заставом
напред
,
а
за
њом
читави
редови
радника
са
верно
погођеним
изразом
лица
...
Она
тек
сад
примети
,
да
та
слика
представља
групу
радника
са
једном
девојком
на
челу
,
групу
,
која
корача
напред
,
левајући
марсељанку
.
-
Јесте
ли
овде
набавили
ту
слику
?
—
запита
она
.
—
Не
,
донео
сам
је
из
Париза
.
Настаде
несносно
ћутање
.
Милан
је
иначе
умео
ћутати
(
премда
није
био
ћуталица
,
шта
више
,
кад
је
налазио
за
добро
,
говорио
је
врло
много
)
,
и
није
му
бивало
нимало
досадно
,
ћутећи
седети
у
друштву
,
у
коме
се
на
сву
меру
говори
и
ћерета
,
или
седети
ма
с
ким
иначе
,
не
говорећи
ништа
.
Али
у
овај
мах
беше
му
та
тишина
баш
неугодна
,
а
Јелици
кан’да
још
неугоднија
.
-
Јутрос
...
поче
он
опет
,
али
му
се
учини
незгодан
почетак
.
Она
погледа
у
њега
,
па
онда
у
књигу
,
коју
он
полако
спусти
на
сто
.
—
Ја
сам
мислио
—
настави
одмах
затим
,
—
да
вам
што
пре
...
одговорим
.
Нисам
се
могао
надати
,
да
ћете
ви
сами
доћи
овамо
.
—
Ово
је
—
проговори
Јелица
—
заиста
чудно
...
Морало
вас
је
изненадити
...
Али
ја
нисам
могла
да
издржим
...
Писмо
...
моје
писмо
...
зацело
сте
примили
...
то
видим
...
Она
ућути
.
Била
је
као
у
ватри
.
Глас
јој
беше
мало
промукао
.
—
Јутрос
сам
га
добио
.
Цела
ствар
ми
долази
тако
изненада
,
тако
брзо
...
—
Мора
вам
бити
чудно
...
Али
није
друкчије
.
Ја
...
ја
сам
управо
болесна
...
Већ
од
неколико
дана
не
знам
шта
да
радим
.
Не
могу
да
спавам
,
не
могу
да
седим
...
непрестано
сам
као
изван
себе
...
Нисам
могла
дуже
трпети
...
Ето
,
ни
ваш
одговор
нисам
могла
дочекати
.
Сама
сам
дошла
...
—
Седите
—
понуди
је
Милан
опет
;
—
зашто
стојите
?
—
Могу
...
сешћу
...
Она
седне
на
диван
.
Милан
је
седео
на
столици
према
њој
.
—
Вама
је
нуждан
мир
.
Ви
сте
јако
узбуђени
.
При
оваким
стварима
иште
се
ладнокрвно
размишљање
.
Ваља
узети
у
обзир
све
могућне
последице
.
Треба
рачунати
с
њима
;
треба
промислити
,
како
да
се
ствар
најбоље
реши
и
доведе
у
ред
.
Ја
сам
,
као
што
вам
већ
рекох
,
јутрос
примио
ваше
писмо
...
Он
је
говорио
врло
нежно
.
—
Па
сад
знате
све
—
прекиде
му
она
реч
нагло
;
—
пре
сте
можда
и
превидели
,
а
можда
сте
што
год
и
приметили
...
Али
сад
је
све
јасно
...
При
тим
речима
устаде
Јелица
и
дође
до
Милана
.
Једну
руку
метне
му
на
раме
,
а
другу
на
столицу
,
на
којој
је
седео
.
—
Сад
знате
све
...
понови
она
страсно
,
гледајући
му
у
очи
погледом
,
који
изражаваше
потпуну
оданост
и
жестоку
ватру
,
што
је
у
њој
горела
.
—
Свакојако
је
нужно
—
започе
Милан
опет
,
трудећи
се
,
да
буде
што
мирнији
,
—
да
говоримо
озбиљно
.
Седите
дакле
,
па
да
се
разговоримо
...
—
Видите
...
ја
сам
тако
збуњена
...
Од
вас
сад
све
зависи
...
Нашто
најпосле
ти
дуги
разговори
?
Немојте
ме
мучити
...
Реците
само
:
да
,
а
после
можемо
говорити
о
свему
...
Онда
ћемо
све
друго
удесити
,
је
л’те
?
...
Она
га
гледаше
тако
страсно
...
—
Ви
ме
не
ћете
одбити
—
настави
Јелица
нежно
,
—
је
л’те
да
не
ћете
?
...
Она
га
стиште
за
руку
.
Милан
јој
задржи
руку
у
својој
,
а
другом
дохвати
столицу
,
метне
је
поред
своје
и
посади
ту
Јелицу
.
—
Ви
сте
јако
узбуђени
—
проговори
он
мало
промењеним
гласом
;
—
умирите
се
,
одморите
се
...
Она
заиста
дрхташе
од
узбуђења
.
Неко
време
је
ћутала
и
само
га
гледала
.
Рука
јој
је
још
била
у
његовој
.
Он
протре
чело
,
намешташе
себи
косу
и
никако
не
нађе
,
шта
да
почне
.
—
Дакле
?
Што
не
говорите
ништа
?
—
започе
на
послетку
она
,
меко
гледајући
на
њега
својим
црним
очима
.
И
глас
и
осмех
јој
био
је
тако
нежан
...
—
Видите
,
треба
да
ми
кажете
:
да
...
Али
ја
и
тако
знам
ваш
одговор
...
Милан
јој
пусти
руку
.
—
Но
,
уверите
ме
,
да
знам
ваш
одговор
...
Јелица
га
у
тим
речима
опет
узме
за
руку
.
—
Кад
будете
мирни
—
проговори
он
,
извлачећи
полако
своју
руку
из
њене
,
—
ја
ћу
вам
онда
одговорити
,
а
дотле
...
—
Зашто
ме
мучите
толико
?
Једна
ваша
реч
довољна
је
...
Нашто
то
оклевање
?
—
Али
ваше
расположење
...
Не
,
не
,
овај
тренутак
није
никако
згодан
за
објашњења
у
тако
озбиљним
стварима
...
—
Објашњења
...
шта
ће
објашњења
?
...
Она
га
гледаше
чудећи
се
и
са
неком
стрепњом
у
исти
мах
.
—
Шта
ви
то
говорите
?
...
Ви
...
—
Ја
вам
кажем
само
то
—
упаде
јој
Милан
у
реч
,
смешећи
се
,
—
да
је
с
обадве
стране
нужно
мирно
расположење
,
кад
хоће
да
се
говори
о
таким
ствар’ма
,
о
којима
...
—
Али
шта
да
се
говори
?
—
прекиде
га
она
.
—
Треба
да
се
разумемо
—
поче
Милан
опет
.
—
Ви
сте
према
мени
сасвим
искрени
.
И
ја
ћу
према
вама
бити
искрен
и
рећи
ћу
вам
,
како
ја
мислим
...
Јелица
скочи
са
столице
.
—
Мени
се
чини
—
проговори
она
скоро
очајно
?
—
да
ви
избегавате
...
—
Будите
уверени
—
умириваше
је
он
,
а
и
сам
међутим
устаде
и
пође
к
њој
,
—
да
ћете
наскоро
...
ако
хоћете
,
одмах
сутра
,
или
можда
још
вечерас
чути
од
мене
,
што
захтевате
...
Само
у
овом
тренутку
немојте
то
тражити
...
сасвим
је
незгодан
...
Он
је
посади
на
диван
.
—
Али
шта
значи
то
?
Зашто
ви
...
зашто
се
не
изјасните
?
...
—
Седите
само
—
рече
Милан
,
видећи
,
да
она
опет
хоће
да
устане
.
—
Ви
тражите
од
мене
одговор
...
—
Да
,
да
,
реците
један
пут
...
Нека
се
већ
сврши
...
—
Ви
ћете
већ
и
сами
увидети
,
да
ја
имам
довољно
разлога
,
што
желим
,
да
сад
не
говоримо
о
тој
ствари
.
Ту
треба
објашњења
,
треба
озбиљна
разговора
.
А
расположење
,
у
коме
сте
ви
сад
,
никако
није
удесно
за
то
.
—
Не
,
не
—
поче
она
опет
,
—
свршујте
...
Ја
могу
све
чути
...
Чини
ми
се
,
толико
сам
већ
чула
,
да
ми
можете
казати
све
до
краја
...
Милан
ћуташе
неколико
тренутака
.
—
Ваше
ћутање
—
настави
Јелица
опет
спуштеним
,
тавним
гласом
,
—
показује
ми
,
чему
се
имам
надати
.
Кад
би
ваш
одговор
био
повољан
за
мене
,
ви
би
ми
га
зацело
казали
.
То
бих
ваљда
могла
чути
и
сад
...
Ви
још
ћутите
.
Сад
знам
све
...
Могла
сам
знати
још
пре
...
Последње
речи
једва
су
се
чуле
.
Сад
јој
тек
постаде
јасно
Миланово
уздржљиво
понашање
.
У
својој
големој
узбуђености
није
могла
одмах
да
примети
,
како
стоји
ствар
.
Он
је
још
ћутао
.
Је
л’те
—
проговори
она
опет
,
—
кад
би
ваш
одговор
био
за
мене
добар
,
ви
би
ми
га
одмах
рекли
...
Милан
је
погледа
.
Стајала
је
поред
ормана
.
Лице
јој
беше
бледо
.
—
Најпосле
—
започе
он
,
—
ја
ћу
вам
испунити
жељу
...
—
Да
,
свршите
,
нужно
је
...
морам
дознати
од
вас
самога
...
—
Ја
ћу
вам
дакле
дати
одговор
,
који
иштете
...
Но
и
опет
вам
морам
приметити
,
да
би
далеко
згодније
било
,
кад
би
ваш
расположај
био
друкчији
.
Ви
би
тада
могли
мирно
судити
о
томе
,
што
...
што
ћете
чути
...
—
Па
видите
...
ја
сам
мирна
...
примети
она
тихо
.
Глас
јој
је
слабо
дрхтао
.
—
Ја
вас
не
ћу
ни
за
часак
обмањивати
...
Али
шта
је
вама
?
.
.
Он
приђе
к
њој
.
—
Зашто
не
седите
?
Свеједно
,
свеједно
...
Наставите
само
...
Она
се
сасвим
наслони
на
орман
.
—
Боље
да
престанем
за
сад
—
проговори
Милан
као
за
себе
после
кратког
ћутања
.
—
Али
нашто
?
Та
ја
и
тако
видим
...
Само
морам
чути
из
ваших
уста
...
У
томе
неко
куцне
на
врата
.
Јелица
се
тргне
.
—
Дакле
сутра
—
рече
она
,
спремајући
се
за
одлазак
.
Међутим
уђе
у
собу
Сима
и
Радоје
.
Одмах
после
поздрава
отиде
Јелица
,
опростив
се
са
свима
.
Сима
и
Радоје
се
згледаше
.
Морала
им
је
упасти
у
очи
Јеличина
узбуђеност
,
њено
бледо
лице
,
таван
глас
и
збуњено
,
грозничаво
кретање
.
А
и
на
Милану
се
могла
опазити
промена
.
—
Шта
је
то
?
—
запита
Радоје
.
—
Шта
је
теби
?
Па
Јелица
...
—
Казаћу
вам
други
пут
.
Сад
нисам
расположен
за
то
.
Те
ноћи
је
Милан
рђаво
спавао
.
У
јутру
добије
писамце
,
у
коме
му
Јелица
јављаше
,
да
га
око
10
сати
пре
подне
зацело
очекује
.
Шта
хоће
она
управо
?
Та
и
тако
зна
,
како
стоји
ствар
.
Па
нашто
тражити
нове
непријатности
?
Нашто
јој
баш
усмен
исказ
?
Све
и
ако
хоће
да
чује
од
њега
самога
баш
последњу
реч
,
зар
се
то
не
може
учинити
и
писмено
?
А
то
је
у
таким
приликама
,
наравно
,
далеко
удесније
.
Али
она
очекује
баш
њега
лично
;
она
хоће
да
говори
с
њиме
.
Најпосле
зашто
јој
се
не
би
могло
учинити
по
вољи
?
Кад
баш
то
жели
,
нека
јој
буде
.
Непријатно
јесте
,
али
свеједно
.
У
осталом
усмено
објашњење
може
бар
бити
много
потпуније
од
писменога
;
у
разговору
се
даје
далеко
више
рећи
,
него
у
писму
,
осим
ако
би
се
хтело
много
писати
.
У
таком
размишљању
обуче
се
Милан
и
пође
у
шетњу
.
Пре
10
сати
био
је
већ
у
Јеличином
стану
.
—
Као
што
видите
—
говораше
он
,
—
ја
одмах
прелазим
на
ствар
,
јер
би
околишење
било
несносно
и
мени
и
вама
.
Ја
сам
вам
још
јуче
рекао
,
да
ћу
бити
сасвим
искрен
према
вама
.
Ја
вас
не
смем
обмањивати
.
А
и
нашто
?
Рећи
ћу
вам
чисту
истину
.
Ја
вас
ценим
;
ви
сте
видели
,
како
ми
је
драга
дружба
с
вама
,
и
то
не
само
као
са
начелном
,
него
и
личном
пријатељицом
.
О
томе
дакле
није
нужно
даље
ни
говорити
.
Али
,
на
жалост
,
на
вашу
љубав
не
могу
вам
љубављу
одговорити
...
Јелица
је
била
много
мирнија
него
јучерашњега
дана
.
И
при
Милановом
доласку
није
показала
никакву
узбуђеност
;
умела
се
савладати
.
Али
при
последњим
речима
његовим
,
ма
да
их
је
поуздано
очекивала
,
застаде
јој
за
часак
дисање
.
Милан
ућути
.
На
лицу
јој
јасно
читаше
осећај
бола
.
Он
је
узме
за
руку
;
била
је
ладна
као
лед
.
—
Јелице
—
настави
он
,
—
ви
имате
снажну
вољу
.
Ви
ћете
бити
кадри
савладати
осећај
,
који
не
може
да
нађе
одзива
...
—
Да
,
ја
имам
воље
...
Она
се
горко
насмеши
и
извуче
своју
руку
из
његове
.
—
Љубав
се
не
може
силом
изазвати
.
Где
нема
услова
за
то
,
ту
се
она
,
разуме
се
,
не
појављује
.
Ви
и
сами
врло
добро
знате
,
да
између
мушких
и
женских
личности
може
постојати
потпуно
,
ничим
непомућено
поштовање
;
да
те
личности
могу
бити
најискренији
другови
,
па
да
се
ту
ипак
не
појави
љубав
,
све
и
да
постоји
можда
ванредно
пријатан
утисак
једне
таке
личности
на
другу
.
То
значи
просто
,
да
тај
утисак
,
ма
како
да
је
пријатан
,
ипак
не
садржи
у
себи
нужне
услове
за
рађање
љубави
.
Може
бити
,
да
за
једну
страну
има
доста
тих
услова
,
а
за
другу
не
,
а
може
то
важити
и
за
обадве
стране
...
Јелица
гледаше
непомично
најпре
у
њега
,
а
за
тим
на
своју
руку
,
што
ју
беше
метнула
на
диван
,
на
ком
је
седела
.
—
Како
то
бива
—
говорио
је
Милан
даље
,
—
какви
су
узроци
томе
,
то
су
питања
,
на
која
нема
одговора
.
Где
има
потребних
услова
,
ту
се
љубав
појави
сасвим
независно
од
наше
воље
.
У
таком
случају
ми
видимо
само
свршен
процес
,
који
је
текао
по
непознатим
законима
и
без
икакве
контроле
од
стране
наше
воље
.
Ако
има
одзива
,
ствар
иде
даље
.
Али
ако
га
нема
,
љубав
,
која
се
појавила
у
мањем
или
већем
степену
развитка
,
мора
се
временом
изгубити
.
Хоће
ли
то
бити
пре
или
после
,
са
више
или
мање
непријатности
,
или
шта
више
бола
,
—
то
зависи
од
нарави
,
од
степена
,
до
кога
се
љубав
већ
развила
,
од
мање
или
више
снажне
воље
и
т
.
д
.
Свакако
треба
да
се
према
околностима
са
обе
стране
ради
на
томе
,
како
би
се
што
пре
и
што
лакше
свршио
тај
процес
,
који
је
и
тако
сасвим
природан
.
Кад
већ
нема
изгледа
за
повољно
решење
(
ако
га
заиста
нема
)
,
онда
је
,
наравно
,
најпаметније
гледати
,
да
се
што
пре
и
са
што
мање
непријатности
уништи
осећај
,
који
се
не
може
задовољити
.
У
том
случају
ваља
дакле
по
могућности
ускорити
прелаз
љубави
према
особи
,
која
тој
љубави
не
даје
одзива
,
у
просту
равнодушност
или
немарност
према
тој
особи
.
Разуме
се
,
у
извесним
околностима
та
равнодушност
може
бити
спојена
са
најређом
и
најповерљивијом
дружбом
с
таком
личношћу
.
На
пример
,
ми
ћемо
обоје
ићи
за
тим
,
да
се
вама
што
пре
поврати
мир
...
Но
то
ће
управо
још
утврдити
наше
пријатељство
...
Он
је
и
даље
говорио
у
томе
смислу
.
Она
скоро
непрестано
ћуташе
.
При
растанку
се
руковаше
.
—
Шта
мислите
,
кад
ћемо
моћи
бити
опет
стари
другови
?
—
запита
Јелица
с
тужним
осмејом
.
—
Не
ће
то
дуго
трајати
...
одговори
Милан
,
полазећи
.
После
подне
дође
му
опет
Радоје
и
Сима
.
Он
није
ни
чекао
,
да
га
опет
питају
,
него
им
одмах
почне
разјашњавати
целу
ствар
.
—
Кад
би
Мита
знао
за
то
—
рече
Радоје
,
—
изео
би
се
жив
.
Ви
ваљда
и
не
знате
,
да
он
већ
одавно
обилази
око
Јелице
;
само
штета
,
што
му
се
не
прима
боја
.
—
А
како
ти
то
знаш
?
—
запита
Милан
.
—
Чуо
сам
;
а
у
више
прилика
и
сам
сам
приметио
.
Шта
мисли
он
управо
с
тим
,
то
дабогме
не
знам
;
али
толико
стоји
,
да
је
њему
јако
стало
до
тога
,
да
јој
се
додвори
.
А
шта
ти
,
Симо
,
на
то
велиш
?
Сима
је
био
врло
зловољан
.
Није
му
било
до
разговора
.
—
Шта
ме
се
то
тиче
?
—
проговори
он
јетко
.
Радоје
се
насмеје
.
—
Знао
сам
напред
,
да
ћеш
то
казати
.
Милан
је
ћутао
.
Беше
му
тешко
.
—
Кад
је
видео
,
како
стоји
Јелица
према
њему
,
премишљао
је
подуже
о
својим
осећајима
спрам
ње
,
но
није
нашао
у
себи
љубави
.
На
основу
тога
је
и
поступао
.
После
целога
објашњења
било
је
јасно
,
да
се
њихови
дотадашњи
одношаји
морају
на
неодређено
време
прекинути
.
Наставити
и
даље
то
пријатељевање
и
дружбу
с
њоме
,
значило
би
одржавати
и
подрањивати
у
њој
осећај
,
који
је
ваљало
уништити
.
То
су
они
обоје
увиђали
.
Милан
је
дакле
имао
да
избегава
сваку
прилику
,
у
којој
би
се
могао
с
њоме
састати
;
а
то
је
,
наравно
,
било
јако
непријатно
за
њега
,
јер
му
дружење
с
њоме
беше
врло
мило
.
Али
ту
се
није
могао
наћи
никакав
други
излазак
;
он
је
то
добро
знао
.
Колико
ће
времена
проћи
,
док
се
осећаји
у
Јелице
не
промене
и
не
пређу
у
просту
,
мању
или
већу
пријатељску
привезаност
према
њему
,
—
то
се
дабогме
није
могло
ни
приближно
унапред
одредити
.
—
Јеси
ли
био
скоро
са
Ђоком
Цветковићем
?
—
запита
га
Радоје
после
подужег
ћутања
.
—
Састао
сам
се
с
њиме
пре
неколико
дана
.
Враг
га
знао
,
шта
ће
од
њега
најпосле
изићи
.
Наопако
је
тврдоглав
.
—
Не
ће
изићи
ништа
—
примети
Сима
скоро
љутито
.
—
Није
баш
ни
тако
—
узе
га
Радоје
у
одбрану
.
—
Ја
видим
,
да
је
он
ипак
паметнији
,
него
што
је
пре
био
.
Истина
,
није
се
још
излечио
,
али
на
послетку
не
иде
то
тако
брзо
.
Треба
за
то
времена
.
Помислите
само
,
од
кад
се
он
бацио
на
те
своје
планове
и
спекулације
!
Има
томе
већ
неке
две
године
;
па
није
чудо
,
што
не
може
да
се
тако
лако
отресе
тога
свог
мудровања
,
особито
он
...
—
Та
он
јесте
у
нечем
попустио
—
поче
опет
Милан
,
—
али
су
му
појмови
још
смешани
,
нејасни
.
Ја
се
до
душе
нисам
с
њим
често
састајао
после
оне
вечерње
забаве
,
али
опет
говорили
смо
неколико
пута
.
Кад
сам
био
с
њиме
сад
последњи
пут
,
говорио
ми
је
ваздан
о
томе
,
како
би
било
корисно
и
нужно
,
да
се
подижу
некакви
модели
за
ново
друштво
.
По
његовом
плану
имали
би
људи
,
који
су
одани
ствари
,
склопити
така
мала
друштва
на
основу
наших
начела
.
Тим
би
се
по
његовом
мишљењу
најбоље
показало
свету
,
да
су
наша
начела
доиста
и
остварљива
и
ваљана
.
Бадава
сам
му
доказивао
,
да
то
нема
смисла
,
—
он
остаде
при
свом
.
Ја
сам
му
казао
,
да
таки
модели
не
би
били
никакав
доказ
за
остварљивост
наших
начела
,
јер
се
мало
друштво
,
састављено
из
извесних
одабраних
људи
,
не
може
упоређивати
са
великим
друштвом
,
у
коме
има
свакојака
света
.
Што
је
могућно
у
маломе
и
то
при
извесним
условима
,
то
не
мора
бити
могућно
у
великоме
,
где
нема
тих
услова
.
Дакле
то
не
би
био
никакав
доказ
.
У
осталом
и
нашто
таки
докази
?
И
без
тога
има
довољно
разлога
и
то
необоривих
разлога
против
оних
,
који
говоре
,
да
су
наша
начела
бајаги
проста
сањарија
,
којој
у
практичном
животу
нема
места
.
Ја
му
наведох
те
разлоге
,
а
он
мирно
слуша
и
најпосле
опет
остаје
при
своме
.
Говорио
сам
му
и
о
томе
,
како
би
се
на
тај
начин
узалуд
удаљавали
људи
из
средине
,
у
којој
треба
да
раде
,
спремајући
општи
преображај
,
—
али
све
бадава
.
Изгледа
,
као
да
се
он
нада
,
да
би
се
и
сви
други
људи
угледали
на
„
добар
пример
“
,
па
се
и
сами
лепо
и
мирно
тако
организовали
;
само
није
смео
то
да
каже
.
—
Ваљда
још
није
израдио
план
,
како
би
се
уклониле
сметње
,
које
би
стајале
на
путу
„
добрим
грађанима
“
,
кад
би
у
њима
случајно
поникла
така
„
спасителна
“
мисао
,
па
би
хтели
да
је
остваре
...
проговори
Радоје
.
После
по
сата
седео
је
Милан
опет
сам
у
својој
соби
.
И
нехотице
му
је
излазила
пред
очи
Јеличина
слика
са
изразом
туге
и
бола
.
ВИИ
.
Телеграм
.
Једнога
дана
пође
Сима
,
Радоје
и
с
њима
Иван
Платкин
у
Миланов
стан
.
Радоје
говораше
с
Иваном
руски
,
а
Сима
немачки
.
Радоје
разумеваше
немачки
,
као
и
Сима
руски
;
али
нити
је
онај
могао
добро
говорити
немачки
,
нити
овај
руски
.
—
Да
—
насмеја
се
Иван
,
—
не
треба
им
бајаги
наука
...
Истина
,
они
се
нису
баш
јако
искидали
за
њом
,
не
муче
се
баш
много
научним
стварима
,
али
тек
опет
баве
се
и
науком
.
Ето
сам
Бакунин
чита
и
пише
књиге
...
Иван
се
особито
у
почетку
јако
дружио
са
бакунинцима
,
али
се
никад
није
слагао
с
њима
.
Из
почетка
је
бар
унеколико
симпатисао
с
њима
;
но
доцније
му
њихови
планови
и
средства
улише
потпуну
одвратност
према
том
правцу
.
„
Глупо
,
глупо
“
...
тако
се
обично
изражавао
,
кад
је
била
реч
о
њима
.
—
Све
,
све
—
узе
реч
Сима
,
који
је
већ
дуже
време
био
поштеђен
од
свога
немилог
госта
,
меланхолије
,
—
али
ја
највећма
мрзим
ту
њихову
тајанственост
и
тај
језујитизам
.
Увек
имају
они
нешто
да
крију
не
само
од
другога
света
,
него
и
између
себе
самих
.
Ту
ти
је
читава
лествица
разних
чинова
у
њиховој
чети
.
Један
,
или
колико
их
већ
има
сасвим
горе
,
држи
или
бар
треба
да
држи
све
конце
у
својим
рукама
,
а
остали
знају
тек
по
нешто
од
целе
ствари
,
—
који
мање
,
који
више
,
према
своме
месту
и
положају
;
а
сви
имају
слепо
да
се
покоравају
заповестима
од
озго
...
Прави
гад
!
Тај
деспотизам
и
тако
завереничко
устројство
не
бих
трпео
,
ма
...
Он
застаде
и
махну
руком
,
као
да
би
хтео
рећи
,
да
нема
тога
на
свету
,
што
би
њега
могло
покренути
,
да
ступи
у
таку
организацију
.
—
Та
већ
ти
си
стари
непријатељ
тих
ствари
—
примети
Радоје
;
и
што
се
тиче
завера
,
ту
имаш
сасвим
право
;
оне
су
заиста
болесна
појава
и
по
свом
строју
и
по
плановима
,
што
су
спојени
с
њоме
.
Али
ти
знаш
,
да
нису
ни
сви
бакунинци
у
сваком
случају
пријатељи
завера
.
За
њих
може
бити
само
онај
,
ко
очекује
успеха
од
таких
подземних
послова
,
који
немају
ослона
у
народу
,
па
по
томе
немају
ни
снаге
.
А
ко
зна
,
да
се
успешан
преображај
не
може
створити
никаквом
мајсторијом
,
ако
маса
није
спремна
за
то
,
тај
се
не
ће
плести
у
луде
послове
;
не
ће
покушавати
,
да
усрећи
свет
тиме
,
што
ће
пробати
,
да
ли
се
каква
гомилица
људи
може
докопати
власти
,
па
онда
ваљда
просто
—
прогласити
срећу
и
слободу
...
Не
виде
будале
,
да
и
кад
би
им
испало
за
руком
,
да
се
дочепају
силе
,
опет
не
би
могли
ништа
урадити
.
Где
им
је
поверење
народа
?
Где
су
им
средства
,
само
да
себе
одрже
у
власти
,
а
камо
ли
да
протуре
оне
мере
,
које
би
сматрали
за
нужне
,
да
би
се
увео
нов
поредак
?
Где
им
је
снага
за
све
то
?
Они
би
се
у
том
случају
можда
попели
на
диктаторски
престо
,
и
тада
би
свакојако
тиранисали
свет
,
да
би
уништили
своје
непријатеље
,
док
не
би
пре
или
после
и
сами
пали
.
То
би
било
све
.
И
што
је
главно
,
друго
се
ништа
не
може
ни
очекивати
.
Маса
их
не
би
разумела
и
према
околностима
била
би
и
сама
пре
или
после
против
њих
.
То
је
чиста
ствар
.
Паметан
свет
не
ради
тако
.
Не
зида
се
ништа
у
ваздуху
...
Међутим
стигоше
до
Милановог
стана
.
—
Ти
си
,
Радо
—
примети
Милан
,
—
нешто
ослабио
.
—
Може
бити
.
Пази
на
себе
.
Велиш
,
да
се
сад
храниш
боље
.
—
Да
.
Сад
имам
више
заслуге
.
—
Радиш
ли
много
?
—
Од
прилике
као
и
пре
,
или
још
мање
.
Него
рђаво
спавам
од
неког
времена
.
Чини
ми
се
,
да
имам
ноћу
грозницу
;
али
не
знам
зацело
.
—
Знојиш
ли
се
ноћу
?
—
запита
Сима
.
—
Каткад
.
Дође
и
Мита
.
—
А
гле
Мите
!
—
рече
Радоје
.
—
Од
куда
ти
?
Одавно
те
већ
нисам
видео
.
Какве
нам
гласе
носиш
?
Ево
,
шта
сам
донео
—
одговори
он
и
пружи
му
један
телеграм
.
У
телеграму
га
позиваше
онај
исти
Л
.
,
којега
је
Милан
споменуо
на
вечерњој
забави
у
разговору
са
грофицом
Ч
.
,
и
који
је
био
лично
познат
и
с
Митом
,
да
одмах
дође
у
Женеву
,
јер
га
он
очекује
тамо
у
означеној
гостионици
.
Телеграм
прочиташе
и
остали
.
—
Па
хоћеш
ли
ићи
?
—
запита
га
Радоје
.
—
Разуме
се
,
и
то
још
данас
.
После
два
дана
нађу
се
они
опет
с
Митом
,
који
се
међутим
вратио
из
Женеве
.
Почне
им
приповедати
о
свом
путу
.
—
Не
можете
ви
ни
замислити
,
шта
је
то
управо
било
.
Кренем
се
ја
лепо
на
пут
и
стигнем
у
Женеву
.
Био
сам
тамо
више
пута
,
па
се
упутим
управо
у
хотел
,
који
ми
беше
означен
у
телеграму
.
Питам
вратара
за
Л
.
Он
ми
каже
,
у
ком
је
спрату
и
која
је
собна
нумера
.
Попнем
се
ја
,
нађем
врата
и
куцнем
.
Изнутра
ми
се
неко
одзове
,
и
ја
отворим
врата
.
Погледим
,
—
видим
женскињу
.
У
соби
је
било
доста
мрачно
,
те
не
могох
одмах
распознати
црте
на
лицу
и
т
.
д
.
;
а
нисам
баш
ни
пазио
,
ко
је
;
него
толико
сам
одмах
приметио
,
да
је
женскиња
—
већ
по
аљинама
.
Погледим
боље
по
соби
,
—
не
видим
више
никога
.
—
„
А
,
дошли
сте
...
Уђите
унутра
“
...
каже
она
мени
,
и
то
некаквим
меким
гласом
.
Сад
сам
је
већ
познао
.
То
беше
главом
грофица
Ч
.
—
А
од
куда
она
тамо
?
—
Па
она
је
отишла
из
Цириха
још
пре
неколико
дана
.
Него
слушајте
,
шта
је
било
даље
.
Тако
ми
она
рече
,
да
долази
из
Париза
и
још
је
нешто
говорила
,
али
ја
је
прекидох
.
Кажем
јој
,
кога
тражим
,
и
приметим
,
да
сам
се
сигурно
забунио
у
нумери
од
собе
,
или
ме
је
вратар
рђаво
упутио
.
—
„
Не
,
нисте
погрешили
“
,
вели
она
.
—
„
Ма
како
да
нисам
погрешио
“
,
мислим
ја
,
„
кад
тражим
једно
,
а
нађем
друго
?
!
“
И
тако
хтедох
да
изиђем
,
да
видим
шта
је
.
А
она
вели
:
„
Немојте
се
трудити
;
ви
сте
у
соби
,
коју
тражите
“
...
„
Па
где
је
Л
.
?
“
питам
ја
:
„
је
ли
с
вама
заједно
дошао
?
“
—
На
то
ти
наша
грофица
поче
да
увија
.
Из
свега
сам
на
послетку
видео
,
да
ме
је
она
просто
одмамила
тамо
.
Она
ми
је
отправила
онај
телеграм
,
па
потписала
Л
.
,
јер
је
знала
,
да
на
њен
потпис
не
бих
отишао
...
—
А
зашто
не
?
—
прекиде
га
Радоје
иронично
.
—
Па
она
ти
је
још
од
пре
врло
одана
...
Зашто
да
се
туђиш
од
ње
?
—
Остави
се
тога
...
Кад
сам
дакле
видео
,
како
ме
је
лепо
обманула
,
богме
се
ражљутим
.
Она
није
могла
више
издржати
...
нада
се
,
да
је
сад
бар
не
ћу
одбити
...
она
нема
мира
...
ставља
ми
на
расположење
све
,
што
има
,
па
да
идемо
заједно
...
Тако
ми
је
певала
.
А
мени
је
већ
било
доста
,
те
пођем
напоље
.
Она
да
ме
заустави
,
ал
’
већ
доцкан
.
Опростим
се
на
брзу
руку
и
оставим
је
.
Тако
вам
ја
прођох
с
тим
„
путешествијем
.
“
ВИИИ
.
С
пута
.
—
Дошао
је
један
петрограђанин
,
с
којим
треба
да
се
састанемо
-—
говораше
Иван
Милану
тог
истог
дана
.
—
Дошао
је
јуче
и
уговорио
с
Костом
,
да
дође
вечерас
.
У
његов
стан
,
где
ћемо
се
и
ми
искупити
.
Он
је
хтео
,
да
се
састанемо
у
стану
једнога
Руса
;
али
га
је
Коста
салетио
,
док
год
није
пристао
,
да
дође
баш
њему
.
У
вече
отиде
заиста
у
Костин
стан
Милан
,
Радоје
,
Сима
и
Иван
.
Ту
затеку
Миту
.
—
А
где
је
Коста
?
—
Нема
га
—
одговори
Мита
,
смејући
се
.
—
Како
то
?
Хоће
ли
доћи
?
—
Не
ће
доћи
.
Изгубио
се
...
Отишао
је
из
Цириха
.
—
Говори
ти
мало
јасније
.
—
Па
просто
отишао
човек
.
То
је
сасвим
јасно
.
А
казаћу
вам
и
куда
.
Отишао
је
у
Женеву
...
—
А
,
знамо
већ
—
прекиде
га
Радоје
.
—
Вија
грофицу
.
Можда
ће
је
и
стићи
.
—
Тај
нема
шале
—
проговори
Милан
.
—
Он
хоће
силом
,
кад
не
иде
лепим
...
Тај
човек
је
у
том
погледу
баш
развраћен
.
Просто
због
новца
тако
се
заборављати
...
—
Није
он
сам
таки
—
примети
Сима
.
У
томе
дође
и
петроградски
гост
са
неколико
циришких
Руса
.
То
је
био
медицинар
,
по
имену
Александар
Слезовски
.
Одмах
се
поред
чаја
отпоче
разговор
.
Гост
приповедаше
,
зашто
је
оставио
Петроград
.
—
Ја
сам
био
исто
тако
умешан
у
ту
ствар
—
говорио
је
он
,
—
па
зато
сам
и
гледао
,
да
што
пре
измакнем
,
и
то
ми
је
,
као
што
видите
,
сретно
испало
за
руком
.
Него
да
чујете
,
како
се
то
управо
догодило
.
Седим
ја
једног
вечера
и
читам
.
На
један
пут
чујем
пуцањ
у
соби
,
што
је
била
испод
моје
.
У
тој
соби
живела
су
моја
два
познаника
,
врло
добри
људи
.
Ја
се
тргнем
и
почнем
слушати
,
шта
је
и
хоће
ли
што
даље
бити
.
Пуцање
се
понови
још
један
пут
.
Уједно
се
чуо
и
неки
жагор
,
али
речи
нисам
могао
разабрати
.
Пођем
напоље
,
да
видим
шта
је
.
У
томе
сретнем
газдарицу
.
Била
је
,
сирота
,
бледа
као
крпа
.
Каже
ми
онако
збуњена
,
да
су
у
тој
соби
полицаји
и
да
ће
затворити
не
само
оба
моја
познаника
,
него
и
једну
женскињу
,
коју
су
ту
затекли
.
То
ми
је
било
доста
.
Видео
сам
,
колико
је
сати
.
Полиција
нам
је
намирисала
траг
.
Није
остало
ништа
друго
,
него
да
се
што
пре
бежи
.
Спремим
одмах
своје
ствари
,
па
на
жељезницу
.
Срећом
сам
имао
уредан
пасош
,
те
тако
пређем
границу
и
ево
ме
сад
овде
.
Као
што
и
ви
знате
из
новина
,
један
од
тих
мојих
познаника
пуцао
је
на
једнога
полицаја
из
револвера
и
то
два
пута
,
али
га
на
срећу
није
погодио
,
јер
опет
се
не
би
могао
спасти
;
други
би
га
ухватили
(
било
их
је
ту
више
)
и
,
разуме
се
,
онда
би
и
он
и
остали
далеко
горе
прошли
.
—
И
тако
се
ви
сретно
уклонисте
—
рече
Радоје
.
—
Шта
све
не
бива
у
Русији
!
Затварају
и
шиљу
у
Сибир
људе
само
зато
,
што
се
усуђују
распростирати
књижице
по
народу
!
—-
Да
—
прихвати
гост
,
—
то
је
у
Русији
смртан
грех
,
а
то
је
и
наша
сва
кривица
,
што
смо
радили
за
начела
,
како
смо
могли
:
усмено
и
писмено
.
У
првом
нас
нису
могли
ухватити
,
али
су
нашли
неке
књижице
,
што
смо
их
ми
пораздавали
,
па
онда
—
што
већ
знате
писма
и
т
.
д
.
До
народа
не
сме
доћи
никаква
мисао
,
која
би
га
кадра
била
навести
,
да
и
он
сам
промисли
мало
о
своме
стању
и
о
томе
,
да
ли
његова
невоља
мора
довека
трајати
,
или
јој
има
лека
,
и
какав
је
тај
лек
.
До
душе
и
по
другим
државама
радо
би
се
забранила
свака
слободнија
реч
и
заиста
се
и
употребљују
разне
мере
,
да
се
спречи
продирање
здравих
појмова
не
само
у
масу
народа
,
него
и
у
интелигентније
сталеже
;
али
нигде
се
не
појављују
те
мере
у
такој
грубој
и
зверској
форми
,
као
у
Русији
.
По
другим
земљама
ограничава
се
слобода
штампе
и
говора
,
али
се
ипак
не
затварају
људ’ма
уста
;
ту
се
опет
даје
говорити
и
писати
о
стварима
,
које
у
Русији
није
слободно
ни
споменути
.
У
Русији
не
смеш
ни
при
себи
имати
књигу
или
књижицу
,
која
се
иначе
по
целом
свету
чита
и
продаје
,
само
ако
државна
власт
види
у
њој
што
год
„
преступно
“
.
А
продавати
и
иначе
растуривати
таке
ствари
,
—
то
значи
,
бити
кандидат
за
Сибир
,
само
ако
паднеш
шака
полицији
и
суду
.
—
То
стање
—
проговори
Милан
—
доиста
је
ужасно
.
Али
руске
пропагандисте
требало
би
баш
зато
да
су
утолико
смотреније
,
уколико
је
њихов
рад
и
положај
опаснији
.
А
међутим
код
њих
се
баш
више
пута
опажа
крајња
несмотреност
.
Ето
и
тај
случај
,
који
је
вас
натерао
на
бегство
,
поникао
је
из
најлакоумније
непажње
.
Шпијуни
и
полиција
похватали
писма
,
па
на
основу
тога
хватају
после
и
људе
.
Зар
то
није
до
крајности
жалосно
и
смешно
?
Чувати
писма
,
у
којима
има
ствари
таман
згодних
за
полицију
,
и
—
што
је
најглавније
—
у
којима
има
имена
!
Каква
је
то
глупост
!
Као
бајаги
требају
им
та
писма
ваљда
за
спомен
!
Све
и
да
имају
какве
трајне
вредности
,
опет
би
их
сваки
иоле
паметан
човек
или
спалио
,
ако
су
опасна
,
па
написао
и
оставио
себи
у
сасвим
безопасном
облику
оно
,
што
му
треба
;
или
би
иначе
,
како
зна
,
осигурао
од
сваке
беде
и
себе
и
друге
.
А
кад
још
узмемо
у
обзир
,
да
та
писма
обично
немају
трајне
вредности
,
него
имају
само
привремену
важност
,
уколико
дају
упутства
у
чему
,
или
јављају
што
год
,
—
онда
се
још
мање
може
разумети
,
нашто
их
чувати
и
правити
тиме
услугу
полицији
.
То
је
управо
најлакоумније
упропашћивање
и
себе
и
других
...
—
А
има
ли
каква
рада
међу
јужним
Славенима
?
—-
питаше
Слезовски
,
кад
дође
разговор
и
на
ту
тему
.
—
За
сад
још
нема
—
одговори
Радоје
.
—
До
сад
су
прилике
биле
тако
неудесне
,
да
се
није
могло
почети
ништа
озбиљније
.
Али
ми
смо
уверени
,
да
не
ће
проћи
много
времена
,
а
рад
ће
се
започети
и
то
без
сваке
сумње
потпуно
озбиљан
.
Околности
ће
нам
,
истина
,
у
многоме
стајати
на
путу
;
али
на
послетку
не
иде
то
нигде
без
борбе
и
труда
;
и
после
од
самих
бораца
зависи
,
с
каквом
ће
вештином
сузбијати
разне
сметње
и
како
ће
се
уопште
борити
против
старога
реда
.
Њихова
је
дужност
,
да
се
што
боље
наоружају
,
те
да
тим
снажније
и
с
већим
успехом
могу
рушити
трулеж
.
Ми
ћемо
до
душе
,
доцније
почети
посао
,
који
се
код
других
већ
одавно
започео
;
али
главно
је
,
да
се
уопште
почне
радити
и
то
што
савршенијим
начином
;
па
ко
зна
,
можда
ћемо
ми
то
,
што
је
одоцњено
у
времену
,
не
само
накнадити
,
него
још
и
осим
тога
више
привредити
ствари
...
.
—
Пре
неког
времена
—
узе
реч
Милан
—
добили
смо
вест
из
Беча
,
да
су
тамошњи
српски
ђаци
почели
радити
на
утврђењу
свезе
између
свију
наших
једномишљеника
тамо
доле
.
То
је
врло
пријатна
вест
.
Та
свеза
имаће
се
пре
свега
раширити
на
ђачку
омладину
,
па
онда
и
на
остале
присталице
.
То
ће
бити
квасац
за
даљу
организацију
и
даће
нам
одмах
у
почетку
известан
организован
број
радних
снага
.
Организација
та
,
разуме
се
,
састојаће
се
просто
у
чврстој
свези
,
у
писменом
и
усменом
договору
о
начину
рада
и
т
.
д
.
,
а
не
мора
за
ту
цељ
имати
ни
писаних
статута
,
ни
других
формалности
.
Да
је
така
свеза
нужна
,
о
томе
нема
сумње
.
Тако
ћемо
доћи
до
више
снага
,
више
средстава
,
и
што
је
главно
,
до
сталнога
и
сложног
рада
у
одређеном
правцу
.
—
Ту
не
ће
радња
морати
ићи
,
као
у
Русији
—
рече
Сима
.
—
Као
у
Русији
...
насмеја
се
Слезовски
.
—
Та
онаких
ограничења
нема
нигде
!
Али
опет
не
може
ни
тамо
борба
против
зла
остати
без
успеха
.
Сасвим
је
природно
,
да
ће
ипак
победити
наша
ствар
,
као
и
свуда
.
Напредује
свест
,
шири
се
и
јача
незадовољство
.
Народ
отвара
очи
и
пита
,
зашто
да
он
својим
радом
и
патњом
искупљује
благовање
неколицине
?
Ми
смо
све
јачи
,
а
непријатељи
све
слабији
,
и
то
тако
мора
да
буде
.
Наша
,
је
победа
дакле
извесна
.
Сметње
су
до
душе
врло
велике
;
али
опет
нису
толике
,
да
се
не
би
дале
савладати
.
Пре
или
после
оне
ће
бити
уклоњене
,
ако
не
на
један
пут
и
можда
не
тако
брзо
,
као
што
би
ми
хтели
,
а
оно
по
могућности
.
Но
свакојако
њих
ће
нестати
,
наши
непријатељи
ће
пасти
,
ствар
слободе
славиће
победу
...
Несвести
има
,
истина
,
врло
много
.
Народ
слабо
мисли
;
а
није
ни
чудо
,
што
је
тако
.
Али
опет
има
и
у
самој
маси
људи
,
који
премишљају
о
невољи
и
који
су
уверени
