добри.
“
То
рекне
и
одведе
о
.
Теофана
к
писаћем
столу
.
Зазвони
и
каже
ђаку
,
да
му
се
каруце
упрегну
и
пред
манастир
изведу
,
и
оде
у
другу
собу
.
Врата
за
собом
затвори
.
Тамо
се
умије
и
очешља
,
и
лѣпо
обуче
,
тако
да
се
чисто
засија
.
О
.
Теофан
се
мало
подуже
неогласи
.
Писмо
је
било
кратко
,
али
га
је
дуго
састављао
.
Најпослѣ
подпише
га
и
поспе
пѣском
,
пак
онда
се
накашље
,
дајући
знак
тим
да
је
готов
.
Врата
се
одмах
отворе
и
архимандрит
изиђе
к
њему
сасвим
готов
за
пут
.
„
Ево
,
вис
.
преч
.
господине
;
ево
вам
писмо
.
“
Архимандрит
узме
писмо
из
руке
о
.
Теофана
.
Изиђе
с
њим
из
своје
собе
,
закључа
је
и
сиђе
се
на
кола
.
11
.
Тетка
и
нећака
.
Ленка
дојури
брзо
у
Митровицу
.
Већ
јој
се
путем
разроје
мисли
у
глави
.
Кад
уђе
у
собу
осѣти
да
ју
глава
боли
.
Њу
је
дочекала
тетка
,
материна
сестра
,
с
којом
је
у
Митровицу
допутовала
.
„
Та
гдѣ
си
дѣвојко
?
Ето
се
већ
ноћ
спусти
,
а
ти
недолазиш
.
Шта
ми
није
по
глави
пролазило
,
Хвала
Богу
,
кад
те
видим
да
си
ту
,
и
да
си
здрава
читава
.
“
„
Није
ми
баш
најбоље
,
“
одговори
Ленка
у
полу
чујући
,
што
стара
говори
,
у
полу
пак
нечујући
.
„
Заболи
ме
глава
.
Мораћу
лећи
.
Лаку
ноћ
тетка
!
“
За
тим
оде
у
другу
собу
,
коју
бијаше
за
себе
задржала
,
док
је
стара
као
вѣрни
чувар
спавала
у
првој
соби
.
Ленка
није
могла
спавати
;
узбуђење
било
је
велико
.
Мислима
и
преметању
нигдѣ
краја
.
Нећемо
потање
описивати
њено
стање
.
Сваки
га
себи
може
лако
представити
.
Више
јој
се
пута
,
пречује
онај
паклени
грохот
калуђера
.
Једва
пред
зору
заспи
.
Није
дуго
спавала
.
У
сну
јој
се
приказао
онај
ужасни
призор
из
манастирске
ћелије
.
Глава
јој
бијаше
попустила
,
крв
се
мало
умирила
.
Кад
се
пробуди
,
наравно
да
јој
је
прва
мисо
била
оно
,
што
јој
се
синоћ
догодило
.
„
Право
је
имао
Тоша
.
Ја
сам
била
на
хрђавом
путу
.
„
Чудо
,
шта
узаврѣла
крв
учини
.
У
онај
пар
отишла
би
у
сам
пако
.
„
Ми
неможемо
бити
муж
и
жена
.
Неможемо
никако
!
Бићемо
дакле
брат
и
сестра
.
„
Колико
сам
га
пређе
љубила
,
толико
га
сад
неоцѣниво
уваживам
.
„
Он
је
био
мој
анђео
хранитељ
.
“
Сад
јој
се
опет
појави
пред
очима
она
ужаса
пуна
сцена
.
Стрѣсе
се
.
„
Чудо
!
Дошла
сам
да
га
видим
.
Од
куда
наједаред
она
ватра
.
Одкуд
она
страст
?
„
Непитај
Ленка
!
„
Бог
те
је
сачувао
!
„
Пружи
му
дакле
руку
,
и
буди
му
,
што
жели
да
му
будеш
!
„
Буди
мила
сестра
љубљеном
брату
.
„
Тако
нека
буде
!
„
Како
ми
је
олакшало
на
срдцу
!
“
Ко
познаје
нарав
човѣчију
,
он
ће
разумѣти
и
схватити
стање
Ленкине
душе
.
Кад
изиђе
на
крај
смѣси
,
која
јој
бијаше
узмутила
и
главу
и
срдце
,
сване
јој
у
глави
,
усели
јој
се
мир
у
срдце
.
Отвори
прозор
.
Укаже
јој
се
дивно
ведро
јутро
.
Свѣжа
хладовина
покуља
јој
у
собу
.
Зрак
сунца
и
струја
зрака
одговорише
свѣтлости
у
њезиној
глави
и
струји
у
њезином
срдцу
.
Нов
се
живот
роди
у
њој
.
Стара
тетка
устала
је
одавно
,
и
прислушкивала
је
код
врата
од
Ленкине
собе
,
да
ли
је
ова
будна
.
Кад
чује
да
се
прозор
отвори
,
одшкрине
полагано
врата
и
уђе
к
нећаци
.
Ова
је
стојала
у
дражестној
јутрењој
хаљини
код
прозора
.
Кад
ју
тетка
опази
обрадује
се
.
Веселим
дакле
гласом
поздрави
је
.
„
Добро
јутро
,
Ленка
;
добро
јутро
дѣвојко
!
“
Ленка
се
осврне
,
и
одговори
„
добро
јутро
тетице
!
“
Глас
одпоздрава
и
садржај
тога
умири
стару
.
Она
приступи
ближе
;
загрли
нећаку
и
пољуби
је
топло
.
Ленка
пољуби
стару
у
руку
.
„
Како
ви
спавала
:
—
Боме
сам
се
ја
синоћ
јако
била
поплашила
.
“
„
Како
је
било
,
добро
је
прошло
!
“
одговори
нећака
озбиљно
.
„
А
гдѣ
си
била
!
Нехтѣде
ми
рећи
ни
гдѣ
си
била
,
ни
од
куд
долазиш
.
Ти
,
јогунице
!
Ти
!
“
И
опет
је
загрли
и
изљуби
.
„
И
боље
је
,
“
примѣти
јој
нећака
.
„
Други
пут
ћу
ти
све
казати
,
а
дотлѣ
ме
немој
запиткивати
;
видиш
да
сам
здрава
и
читава
,
па
можеш
бити
задовољна
.
„
Данас
ћемо
кући
.
„
Имаш
кога
овдѣ
походити
,
походи
га
до
подне
.
Послѣ
ручка
ћемо
у
Н
.
Сад
.
“
„
Ја
сам
јучер
била
код
госпође
Пуљинице
.
То
ми
је
једино
познанство
још
из
младих
година
.
Нисам
је
видила
има
пуна
врѣћа
година
.
Али
је
и
она
остарила
.
“
„
Но
сигурно
није
тако
лѣпа
бакица
,
као
моја
тетица
,
је
ли
?
“
Ово
рекне
Ленка
па
загрли
своју
стару
тетку
.
„
Е
није
да
“
,
стане
се
ова
цифрати
.
„
Теби
сам
лѣпа
,
а
други
кажу
да
сам
авгара
.
“
„
Лажу
,
тетице
;
лажу
.
Нема
мојој
тетки
пара
.
Па
кад
се
још
лѣпе
обуче
,
па
метне
наочари
,
па
стане
читати
Љубомира
у
Елисијуму
...
Бога
ти
тетице
,
колико
си
га
пута
до
сад
прочитала
?
“
„
Опет
ти
мене
заједаш
,
неваљалице
једна
!
Да
богме
.
То
није
роман
по
моди
,
као
што
су
они
твои
,
како
се
оно
зову
?
„
Христо
Монте
“
—
„
Монте
Христо
!
“
поправи
је
нећака
.
„
Све
једно
“
,
рекне
тетка
.
„
Монте
Христо
—
Христо
Монте
.
Није
по
шији
него
по
врату
.
Па
„
кајмнисе
фон
Париз
“
.
„
Но
,
тетице
...
Нисам
знала
да
ти
и
нѣмачки
штрбецаш
...
“
„
Та
чула
сам
,
ћерко
...
али
да
ти
право
кажем
,
незнам
јесам
ли
добро
изговорила
...
“
„
Сасвим
добро
;
мало
по
србски
,
али
ће
те
свако
разумѣти
,
ко
зна
шта
хоћеш
да
кажеш
.
Но
немој
да
се
дишпутирамо
;
немам
ја
ништа
против
Љубомира
у
Елисијуму
.
Та
и
ја
кад
сам
била
мала
читала
сам
га
спрам
мѣсечине
.
“
„
И
врѣдно
је
ћерко
!
“
„
И
врѣдно
,
врѣдно
,
тетице
.
Него
нисам
свршила
што
сам
почела
говорити
...
Дакле
,
кад
моја
тетица
метне
бѣлу
набрану
капу
на
главу
,
наочари
на
носић
,
па
сѣдне
и
чита
Љубомира
у
Елисијуму
...
Онда
јој
нема
пара
,
што
је
лѣпа
;
баш
као
...
као
...
но
,
као
професорка
.
“
„
Него
ваља
да
фруштукујемо
.
“
„
Ја
јучер
нисам
добро
ручала
...
нисам
ништа
вечерала
...
Нисам
ноћас
спавала
...
па
да
виш
да
смо
у
Бечкереку
,
па
да
нам
сад
Јула
донесе
нашу
кафицу
...
чини
ми
се
,
да
неби
ни
двѣ
шољице
биле
сувише
.
“
„
Па
томе
је
лако
помоћи
“
,
примѣти
стара
,
изиђе
брзо
из
собе
и
зазвони
по
служавку
.
Није
дуго
постојало
,
али
ето
ти
фруштука
.
.
изгледао
је
сасвим
господски
...
Служавник
бѣлим
утирачем
застрт
,
шољице
и
вандле
од
финога
бѣлога
порцелана
...
шећерница
од
новог
сребра
...
„
А
јел
добра
кафа
?
“
запита
тетка
подворницу
.
„
Код
нас
је
најбоља
кафа
у
Митровици
,
милостива
,
“
одговори
дѣвојка
.
„
Е
видићемо
...
“
рекне
стара
госпођа
.
„
Ако
кафа
буде
добра
,
повешћемо
те
у
Бечкерек
,
па
ћемо
те
тамо
удати
за
једног
спахију
.
Је
си
ли
чула
о
банатским
спахијама
?
“
„
Нисам
!
“
закикоће
подворница
.
„
Ја
сам
из
Земуна
...
била
сам
у
Београду
...
па
сад
мислим
поћи
у
Букарешт
...
“
„
Е
онда
ти
и
нетрѣба
Бечкерек
и
његове
спахије
,
“
примѣти
стара
.
.
„
У
Букарешту
има
бољара
...
тамо
су
свѣ
гомиле
од
дуката
.
“
Подворница
се
опет
закикоће
.
„
Е
,
нисмо
ми
научене
на
дукате
.
Ја
би
била
задовољна
и
са
банкама
!
“
Ово
рекне
,
па
пошто
је
била
међутим
стол
застрла
,
и
посуђе
и
шоље
на
њега
метнула
...
оде
из
собе
.
Али
је
најпре
пажљиво
погледала
и
стару
и
младу
госпођу
.
„
Добро
,
добро
,
тетка
...
још
ће
та
доћи
у
Бечкерек
да
изкупиш
обѣћање
.
“
„
Што
му
драго
дијете
,
“
одговори
стара
.
„
Нека
дође
;
нефали
јој
ни
у
Бечкереку
то
,
што
има
у
Митровици
.
Собарица
собарица
,
било
у
Митровици
било
у
Бечкереку
.
А
нити
је
што
друго
била
у
Земуну
,
нити
ће
да
буде
у
Букарешту
.
Него
хајде
сѣди
,
да
се
фруштук
неолади
.
“
Међутим
је
Ленка
насула
и
тетки
и
себи
.
Кафа
је
врло
добро
изгледала
.
Стара
је
међу
тим
фруштук
коштала
и
стане
главом
горе
доле
махати
.
„
А
,
фајн
.
Евала
!
Можеш
сести
и
јести
...
ни
цар
нема
боље
.
“
И
заиста
или
је
Ленка
била
за
кафу
,
или
кафа
за
њену
глад
...
фруштук
је
био
врло
угодан
.
„
Сад
хајде
да
се
полагано
спремимо
,
па
ћемо
у
12
сати
мало
што
ручати
,
и
одмах
на
пут
поћи
,
“
рекне
Ленка
устајући
.
„
Сѣди
ти
само
,
ја
ћу
све
паковати
...
“
„
Паковати
!
Тетице
,
да
вас
чује
покојни
Видаковић
...
та
некаже
се
србски
паковати
,
него
поспремати
!
“
задирне
је
Ленка
.
„
Е
ћути
бога
ти
дѣвојко
...
Старо
.
.
тупо
.
Ја
овако
научила
,
па
шта
ћу
.
Но
добро
,
што
није
Видаковић
жив
...
било
би
ми
заиста
непријатно
да
ми
замѣри
.
“
„
Има
их
и
горих
,
кои
сад
живе
!
“
„
Шта
ти
твои
жутокљунци
,
ваљада
“
—
Баш
ми
је
брига
за
те
.
Ти
нису
врѣдни
калпака
покојног
Видаковића
.
„
Богме
,
то
је
био
човѣк
!
Сѣћам
га
се
као
данас
.
Он
је
био
професором
на
нашој
гимназији
.
Као
да
га
гледим
.
Онај
сиви
самуркалпак
зими
,
па
оно
модро
јап
...
.
огртач
,
хоћу
да
кажем
шлифер
са
7
.
јачица
,
чизме
с
високим
сарама
.
.
“
„
Па
фрак
од
плаве
чохе
,
са
жутим
дугметима
...
“
прихвати
Ленка
.
„
Да
,
“
настави
тетка
,
„
и
то
си
чула
од
мене
,
па
штап
у
руци
,
подебео
бамбусрор
са
сребрним
оковом
...
Е
мој
синко
,
другачије
је
такав
човѣк
изгледао
,
него
сви
садашњи
списатељи
—
фићфирићи
.
“
„
А
јесте
ли
се
добро
пазили
“
запита
Ленка
смѣшећи
се
.
„
Е
да
,
нема
од
тог
ни
говора
“
,
примѣти
тетка
достојанствено
.
„
Друга
су
оно
времена
била
.
Нисам
се
усудила
ни
проговорити
кад
је
он
био
у
друштву
.
Пред
Видаковићем
да
проговорим
ја
балавица
...
Боже
сачувај
!
Та
стегнуло
ми
се
грло
,
па
не
могу
од
тешка
решпекта
ни
словца
да
изтиснем
...
А
нисам
ја
много
пута
знаш
ни
била
с
њиме
.
Једаред
дваред
десило
се
да
сам
га
нашла
код
Каулиције
,
а
ја
сам
се
дружила
са
његовом
Катицом
...
а
иначе
само
сам
га
на
улици
видила
,
кад
пролази
поред
наше
куће
,
па
ми
се
чинио
,
да
није
као
други
људи
...
Боже
ме
прости
,
чинило
ми
се
да
је
какав
светац
.
“
„
Ха
,
де
да
те
пољубим
за
тај
разговор
мила
тетице
,
“
рекне
Ленка
смѣјући
се
,
премда
мало
кисело
,
па
то
и
учини
.
„
Та
кости
незаборављеног
списатеља
морају
се
у
гробу
од
радости
потрѣсти
,
кад
му
кћери
народа
тако
о
њему
говоре
.
И
ја
имам
радо
покојног
Видаковића
,
и
да
је
којом
срѣћом
жив
,
би
га
у
госте
позвала
па
би
га
подворила
и
прочастила
да
неби
знао
шта
га
је
снашло
.
Господин
Јоца
казивао
ми
је
да
је
радо
што
добро
и
појео
и
попио
.
Али
у
послѣдње
врѣме
није
му
баш
најбоље
ишло
.
Ту
је
госпођа
Јовановићка
инжинирка
учинила
гласа
и
себи
и
нашем
народу
.
Она
га
је
у
своју
кућу
у
Пешти
смѣстила
,
па
га
је
надгледала
,
и
као
рођена
сестра
нѣговала
;
она
му
је
очи
затворила
.
Тетице
,
ја
сам
с
њом
позната
...
па
сам
је
толико
пута
изгрлила
и
изљубила
,
кад
ми
је
о
послѣдним
часовима
љубљеног
списатеља
свога
времена
приповѣдала
.
Баш
јој
хвала
;
све
Србкиње
ваља
да
повичу
:
Слава
јој
!
“
Старој
се
укаже
суза
у
бистром
благом
оку
.
Она
се
диже
и
проговори
кроз
сузе
:
Лака
му
била
земљица
:
а
Србљи
га
неће
никада
заборавити
.
“
„
И
неће
“
,
придода
Ленка
одсѣчно
.
„
Доћиће
већи
духови
и
бољи
списатељи
.
Али
ће
се
народ
ипак
мило
сѣћати
списатеља
свога
детињства
!
“
Сад
се
разиђу
госпође
и
стану
ствари
купити
да
се
за
пут
спреме
.
12
.
Није
како
се
хоће
,
него
како
је
суђено
.
Управо
су
биле
спремиле
ствари
и
за
пут
приредиле
све
,
и
сѣле
у
теткину
собу
,
кад
нѣко
куцне
на
врата
,
и
на
одговор
слободно
,
уђе
.
То
је
био
архимандрит
,
с
којим
се
бијаше
Ленка
синоћ
познала
.
Она
се
тргне
и
на
час
преблѣди
.
Онда
устане
,
прими
поздрав
долазећега
и
понуди
га
у
другу
собу
,
али
заједно
поведе
собом
и
стару
госпођу
.
Пре
него
што
се
архимандрит
посади
,
проговори
:
„
Извините
,
милостива
госпођо
,
што
вас
узнемирујем
.
“
Ленка
му
прекине
реч
:
„
Опростите
,
господине
архимандрите
,
али
мени
неприпада
наслов
милостива
госпођа
;
мој
покојни
супруг
нити
је
био
племић
ни
господин
.
.
он
је
био
добар
ваљан
сеоски
трговац
у
Банату
,
и
више
ништа
.
“
Архимандрит
се
међутим
бијаше
већ
на
одговор
приправио
и
рекне
:
„
Ваше
одлично
понашање
даје
Вам
пуно
право
на
тај
наслов
,
коим
сам
се
послужио
.
Међутим
ја
Ћу
се
служити
онако
,
како
више
одговара
Вашој
смѣрности
и
жељи
него
личној
заслузи
.
“
На
то
сѣдне
на
канапе
поред
старе
госпоје
,
а
Ленка
се
посади
у
фотељ
с
друге
његове
стране
ближе
прозору
.
„
Ваша
рођака
?
“
запита
архимандрит
погледавши
на
стару
.
„
Моја
рођена
тетка
,
Марија
Новаковић
удовица
.
“
Архимандрит
се
на
то
представи
старој
госпођи
.
„
Ја
сам
Вам
донео
писмо
,
госпођо
“
,
обрати
се
Ленки
.
Извади
писмо
из
листнице
и
пружи
јој
га
.
У
Ленки
се
сви
живци
потрѣсу
.
Тражила
је
мало
да
оддахне
,
и
зато
стане
писмо
превртати
и
с
једне
га
стране
загледати
и
с
друге
.
„
Ви
ћете
већ
знати
ко
пише
?
“
запита
је
архимандрит
,
мотрећи
оштро
али
непримѣтљиво
,
како
се
она
при
том
држи
.
„
Мислим
да
знам
“
одговори
Ленка
,
која
се
бијаше
међутим
подобро
окуражила
.
Разпечати
писмо
и
стане
га
у
себи
читати
.
Њено
лице
непромѣни
се
ни
цртицом
.
Присутност
тетке
и
странога
господина
учине
јој
лице
каменом
.
Прочитавши
писмо
савије
га
Ленка
и
метне
га
пред
себе
на
стол
.
Стара
госпођа
гледала
је
то
на
архимандрита
,
то
на
Ленку
,
незнајући
шта
је
и
како
је
.
„
Видите
из
свега
да
пред
вама
стоји
ваш
пријатељ
...
ваш
пријатељ
,
“
проговори
архимандрит
.
„
И
зато
држим
да
ћете
ме
за
такова
и
сматрати
,
и
радо
примити
сваку
услугу
,
коју
од
правога
пријатеља
тражити
ни
примити
смѣмо
,
“
—
Ленка
незнађаше
правога
смисла
ових
рѣчи
;
она
их
је
дакле
само
просто
саслушала
.
Архимандрит
се
обрати
старој
госпођи
и
запита
ју
:
„
Јесте
били
кад
год
у
овим
странама
?
“
„
Никада
до
сада
,
“
одговори
му
она
.
„
А
јесу
ли
вам
познати
наши
манастири
са
ове
стране
Фрушке
Горе
?
“
запита
он
даље
.
„
Ни
с
ове
ни
с
оне
стране
“
одговори
стара
;
„
ја
нисам
до
сад
била
ни
у
једном
манастиру
,
до
у
Ковиљу
,
“
„
Е
па
то
ваља
сада
да
се
мало
по
њима
обазрѣте
,
барем
по
најближима
.
“
„
Ленка
хоће
да
идемо
одмах
послѣ
ручка
кући
“
проговори
на
то
стара
.
„
Па
тако
нећемо
ни
сада
ни
једнога
видити
моћи
.
“
„
Одлазите
јошт
данас
?
“
обрати
се
архимандрит
Ленки
.
„
Одмах
послѣ
ручка
!
“
„
А
,
тога
немојте
чинити
!
—
А
ако
већ
неможете
дуже
остати
,
а
оно
допустите
,
да
вас
одвезем
бар
у
манастир
К
...
Тај
лежи
на
вашем
путу
.
Ту
ћете
прегледати
цркву
,
и
видити
како
манастир
изгледа
,
пак
онда
сутра
можете
рано
поћи
даље
.
И
ја
ћу
с
вама
поћи
.
“
„
Није
нужно
да
се
трудите
господине
,
“
рекне
Ленка
.
„
Другом
приликом
провешћу
ја
моју
тетку
по
Фрушкој
гори
.
Али
сада
морамо
одлазити
“
.
„
Ви
сте
познати
са
госпођом
Пуљиницом
овдѣ
.
Ја
сам
код
ње
одсѣо
,
јер
је
то
моја
пријатељска
кућа
одавна
“
,
проговори
архимандрит
на
то
старој
госпоји
.
„
Она
ми
је
о
вама
говорила
и
казала
ми
је
да
би
радо
видили
кои
манастир
У
Фрушкој
Гори
.
А
она
ће
с
нама
поћи
...
то
ће
вам
бити
још
згодније
.
“
„
Та
мени
би
било
право
,
“
проговори
стара
.
„
Ја
сам
доиста
са
госпођом
Пуљиницом
о
том
говорила
и
она
ми
се
обећала
да
ће
с
нама
поћи
.
Али
ето
,
кад
дѣте
хити
кући
,
то
мора
да
има
разлога
;
пак
за
то
морамо
одлазити
.
А
ја
би
заиста
врло
радо
видила
барем
један
фрушкогорски
манастир
.
Ако
га
сад
невидим
,
нећу
га
никада
ни
видити
,
па
ћу
у
жељи
и
умрѣти
.
“
„
Е
,
ту
жељу
госпође
тетке
морате
уважити
,
“
прихвати
архимандрит
.
„
Кајали
би
се
до
смрти
,
да
јој
то
сад
неучините
,
и
да
јој
се
—
та
смртни
смо
људи
—
што
догоди
,
то
неби
могли
себи
никада
опростити
.
“
На
те
рѣчи
своје
тетке
и
примѣтбу
архимандрита
нађе
се
Ленка
присиљеном
да
пристане
на
то
,
да
иду
послѣ
ручка
са
госпођом
Пуљиницом
у
речени
манастир
,
да
тамо
преноће
,
пак
сутра
да
се
упуте
управо
кући
.
Стара
тетка
радовала
се
доиста
као
дѣте
овом
крају
разговора
.
Ко
зна
,
како
наш
свѣт
гледа
на
наше
фрушкогорске
манастире
,
тај
ће
разумѣти
топлу
жељу
старе
госпође
.
Приповѣда
се
у
народу
,
да
је
један
бачки
кочијаш
возио
киријом
једну
обитељ
у
фрушкогорске
манастире
.
Као
што
је
познато
,
има
много
људи
у
нашем
народу
,
који
ужасно
псују
.
У
те
људе
спадао
је
и
овај
кочијаш
.
Док
су
се
возили
по
Бачкој
,
служио
се
исти
тим
своим
обичајем
у
излишној
мѣри
.
Но
наједаред
престане
са
његове
стране
свака
псовка
ни
опомињао
је
своје
коње
врло
њежним
изразима
љубави
и
старања
:
хајде
рано
,
хајде
голубе
,
и
т
.
д
.
То
падне
господарима
у
очи
;
али
незнадоше
од
куд
тај
умиљати
вѣтар
дува
.
Тако
су
прошли
своје
фрушкогорско
путовање
,
и
вратили
се
срѣћно
у
Бачку
.
Чим
су
ступили
у
Бачку
,
одрѣши
се
на
једаред
језик
кочијашу
,
и
стара
пѣсма
почне
снова
,
реко
бих
у
умноженом
издању
.
Господари
се
сгледе
,
шта
је
то
сада
,
и
један
га
запита
:
„
Море
Гавро
,
шта
је
то
с
тобом
?
Ових
дана
био
си
сасвим
други
човѣк
спрама
тих
коња
.
Чисто
нам
је
било
мило
,
како
си
био
с
њима
благ
и
љубезан
.
Одкуд
то
,
да
си
опет
стару
кожу
навуко
.
“
„
Е
,
господару
,
“
одговори
Гавра
и
пљуцне
извадивши
лулу
из
уста
.
„
Ових
дана
били
смо
све
у
манастири
и
близу
њих
,
па
нисам
смѣо
псовати
;
а
сад
смо
опет
од
њих
далеко
,
па
може
поднети
.
“
Сад
тек
схвате
господари
моменат
Гаврине
перипетије
.
У
даљини
сјају
се
Фрушкогорски
манастири
у
чаробној
свѣтлости
нашем
народу
,
а
нарочито
старијим
женским
особама
.
Одтуда
онај
жар
у
жељи
Ленкине
тетке
,
а
одтуда
бар
једном
страном
и
то
,
да
се
Ленка
склонила
да
јој
жељу
изпуни
,
ма
да
је
,
нарочито
сада
,
имала
пуно
узрока
свог
да
сваки
манастир
обиђе
,
и
што
прије
похита
кући
.
На
то
устане
архимандрит
да
пође
,
говорећи
:
„
Послѣ
обѣда
доћићу
дакле
ја
са
госпођом
Пуљиницом
овамо
,
па
ћемо
се
онда
одвезти
.
“
На
ово
пружи
руку
посве
пријатељским
начином
старој
госпођи
.
Ова
га
пољуби
у
руку
.
Он
ју
благослови
:
„
Bog
svojeju
blagodatiju
.
“
Ленка
се
само
поклони
.
„
Ала
је
то
љубезан
господин
,
“
проговори
стара
,
кад
га
изпрати
и
натраг
се
врати
.
„
То
је
прави
господин
.
Јошт
нисам
видила
таквога
архимандрита
.
Све
је
на
њему
господски
,
и
хаљине
и
персона
и
начин
.
Не
као
онај
наш
у
К
.
неочешљан
,
неодељан
;
нити
гледи
као
свештеник
,
ни
говори
као
господин
.
Овај
ми
се
баш
допада
:
овако
ваља
да
се
држи
и
разговара
сваки
,
који
крст
на
прсима
носи
.
“
Ленка
није
ни
слушала
шта
јој
тетка
говори
.
Она
је
на
ново
узела
писмо
са
стола
,
како
је
архимандрит
из
собе
отишо
,
те
га
је
читала
и
читала
,
и
то
тако
с
цѣлом
душом
,
да
нити
је
што
чула
ни
видила
,
што
у
соби
бива
.
„
Какво
ти
је
то
писмо
?
“
запита
је
тетка
.
Но
Ленка
није
ни
ове
рѣчи
чула
.
Стара
је
стојала
и
чекала
,
да
Ленка
остави
писмо
и
да
се
с
њом
разговара
,
али
тога
недочека
.
Остави
је
дакле
нека
чита
докле
јој
је
воља
,
а
она
изиђе
у
своју
собу
.
Послѣ
ручка
дође
госпођа
Пуљиница
овима
у
гостионицу
.
Ленка
даде
упрѣгнути
освоје
коње
у
кола
.
Недуго
затим
дојуре
и
архимандритове
каруце
са
четири
жерава
пред
гостионицу
,
и
стану
.
Архимандрит
дође
горѣ
,
и
чувши
да
су
госпође
за
пут
готове
,
позове
их
да
пођу
.
Као
уљудан
господин
пружи
руку
Ленки
,
да
ју
одведе
на
кола
.
Но
ова
рекне
својој
тетки
,
да
даде
господину
своју
руку
и
иде
с
њим
,
а
она
ће
са
госпођом
Пуљиницом
за
њима
.
Господин
архимандрит
сведе
стару
госпођу
до
кола
и
мишљаше
понудити
Ленку
да
с
њим
на
његови
коли
иде
;
али
се
ова
већ
бијаше
са
госпођом
Пуљиницом
на
своје
каруце
посадила
,
и
тако
архимандрит
nolens
volens
понуди
стару
тетку
на
своја
кола
и
посади
се
крај
ње
.
Старој
је
било
врло
угодно
,
што
се
возила
са
господином
архимандритом
на
четири
коња
:
али
овај
бѣше
ту
вожњу
сасвим
другчије
преднацртао
,
па
му
небијаше
сасвим
угодно
,
кад
му
лѣпа
удовица
округове
помрси
.
Међутим
као
прави
дипломат
употрѣби
и
ову
прилику
,
да
стару
за
себе
задобије
.
И
доиста
је
стара
тетка
тако
била
обчињена
пријатности
и
разговором
господина
архимандрита
,
да
би
му
дала
први
глас
за
митрополита
,
да
је
трѣбало
за
то
гласовати
.
13
.
Настојатељ
кесеџија
.
Дошавши
у
манастир
К
...
затеку
тамо
архимандрита
домаћина
и
јошт
једног
старијег
архимандрита
,
настојатеља
манастира
Р
.
Представе
се
.
Домаћин
архимандрит
био
је
архимандрит
Гурије
;
оног
старијег
архимандрита
представи
домаћин
као
архимандрита
Пришу
.
Домаћин
остави
дошљаку
колеги
стару
тетку
,
а
он
поднесе
руку
младој
нећаки
,
и
тако
пођу
.
Госпођу
Пуљиницу
усрѣћи
трећи
крстонсац
својим
спроводом
.
Они
су
били
већ
и
онако
стари
знанци
.
Одведу
госте
у
цркву
.
Ленка
дарива
честни
ковчег
богато
.
„
Колико
је
?
“
запита
потихо
Р-ки
архимандрит
домаћина
,
кои
употрѣби
згодну
прилику
,
те
дар
из
таса
у
свој
џеп
премѣсти
,
да
га
ко
неузме
,
коме
неиђаше
.
„
Дванајест
.
“
Одговори
овај
значајно
.
„
Мажи
пискове
!
“
одврати
му
овај
.
„
Помози
и
ти
,
“
шапне
му
домаћин
.
Ово
наравно
није
нико
од
гостију
чуо
,
а
и
да
је
чуо
,
неби
знао
,
шта
значи
.
Покажу
за
тим
и
ризницу
.
Ризнице
наших
манастира
врло
су
празне
.
Један
и
други
предмет
од
какове
важности
,
и
то
у
једном
другом
ли
манастиру
,
иначе
ништа
што
би
човѣка
занимало
.
Шта
је
овому
стању
узрок
,
то
јошт
нико
није
показао
.
Једни
мисле
,
да
није
ту
никад
ништа
ни
било
.
Други
говоре
,
да
су
учени
људи
из
далеко
земље
долазили
,
и
све
што
бијаше
знатније
и
знаменитије
,
поодносили
.
Нѣки
најпослѣ
држе
,
да
се
није
чувало
,
како
би
ваљало
,
јер
манастирски
житељи
незнадоше
врѣдности
,
која
у
таковим
стварима
стоји
.
Брзо
дакле
бише
гости
готови
са
прегледањем
ризнице
.
Особиту
позорност
гостију
побуди
одѣло
србских
деспота
.
Није
само
кривица
настојатеља
тих
манастира
,
што
те
ствари
нису
тако
описане
и
нацртане
,
да
их
може
видити
и
онај
,
који
нема
прилике
и
трошка
,
да
их
у
нарави
види
.
Имамо
ми
људи
изван
манастира
,
који
су
зато
и
способнији
,
и
више
позвани
,
па
нису
тога
,
до
сада
учинили
,
барем
не
онако
,
како
би
то
код
срѣћнијих
народа
одавно
били
учинили
.
Настојатељи
су
само
у
том
јако
сгрѣшили
што
се
нису
старали
,
да
се
такове
реликвије
боље
сачувају
,
и
цѣлисходније
смѣсте
.
А
митрополити
старији
сгрѣшили
су
Богу
,
што
вису
за
времена
све
те
драгоцѣности
народне
под
своју
руку
узели
,
те
их
к
себи
пренели
,
под
строги
надзор
узели
,
и
на
једном
мѣсту
изложили
онако
,
како
би
народу
пред
изображеним
свѣтом
на
углед
служиле
.
Но
сад
је
овако
.
Да
се
вратимо
нашим
гостима
.
Обишавши
све
,
што
бијаше
занимљиво
у
манастиру
,
понуди
домаћин
госте
,
да
се
потруде
да
виде
мало
предѣл
око
манастира
.
Сунце
се
бијаше
већ
подоста
к
западу
спустило
.
Предмети
бацаше
сѣни
дугачке
.
Небо
чисто
као
сребро
.
Тишина
подпуна
.
Стара
тетка
бијаше
сасвим
узхићена
манастиром
и
изнутра
и
споља
.
Да
ју
је
ко
у
том
часу
понудио
да
се
постриже
,
и
да
то
може
код
нас
бити
...
.
невѣрујем
,
да
се
неби
одрекла
„
мира
и
јаже
вЪ
мирѣ
.
“
За
њу
су
ови
часови
били
часови
чистог
духовног
уживања
,
каквог
до
сада
није
имала
.
Са
старом
је
ишо
њен
господин
архимандрит
.
Ленку
је
спроводио
домаћин
.
А
госпођу
Пуљиницу
забављао
је
онај
други
архимандрит
.
Домаћин
архимандрит
био
је
врло
научен
човѣк
.
У
погледу
начина
,
коим
се
обходио
у
друштву
,
била
су
два
мњења
.
Једни
су
говорили
,
да
је
подпуно
свѣтски
човѣк
,
а
други
,
да
није
за
финије
друштво
.
Кои
су
имали
право
...
то
се
незна
,
јер
мњења
неспадају
ни
на
царске
судове
ни
на
пороту
.
Спроводећи
Ленку
развио
је
архимандрит
све
дражи
свѣтска
човѣка
.
Био
је
пун
досѣтака
.
Говор
му
се
преливао
као
најлѣпши
„
калоспинтехромокрене
.
“
Очи
су
му
разнобојне
искре
просипале
;
уста
се
најсочнијим
смѣхом
развлачила
.
Но
госпођа
је
била
баш
тај
дан
у
оном
расположењу
,
које
напрема
свим
дражестима
и
тѣла
и
духа
бијаше
оно
,
што
зид
бобу
.
Било
је
часова
,
у
коима
није
ни
чула
,
шта
,
јој
пратиоц
говори
.
Она
остане
хладна
.
На
више
питања
не
даде
му
ни
одговора
.
Он
је
очевидно
ово
неправо
тумачио
,
кад
је
узимао
,
да
му
артиљерија
с
успѣхом
оперира
.
По
гдѣкоја
зрака
у
очима
пратиоца
дирне
госпођу
неугодно
.
Гдѣкоје
му
рѣчи
садржаваше
два
смисла
,
од
којих
ју
један
увѣк
врѣђаше
,
ма
да
незнађаше
управо
зашто
.
У
смѣху
му
одсијаваше
нѣшто
,
што
младу
жену
чешће
натѣра
,
да
предмет
погледу
на
другој
страни
потражи
.
„
Ми
ћемо
сад
на
онај
мали
брѣжуљак
.
Одандѣ
је
неописано
лѣп
изглед
на
равни
Срѣм
.
Него
ви
сте
се
,
чини
ми
се
,
уморили
.
Ви
Бечкеречани
знате
само
по
паркетима
и
банатској
длановидној
равници
без
умора
ходити
.
Дајте
руку
,
па
се
ослоните
мало
на
мене
!
“
На
ово
узме
је
под
руку
да
је
уз
брѣжуљак
поведе
и
случајно
јој
руку
јаче
притиште
уз
себе
.
Ленка
стане
ову
извијати
.
„
Оставите
само
руку
на
миру
,
није
мени
ни
мало
тешко
вас
водити
.
Ми
смо
калуђери
одморни
људи
.
Док
мирјани
своје
сладке
терете
сваки
дан
вуку
,
идемо
ми
салтаџије
,
сами
лако
кроз
најлѣпшу
природу
.
Сад
незнам
управо
шта
је
боље
.
Ако
је
истина
,
што
путници
пишу
,
да
пола
сласти
изгуби
,
ко
сам
путује
,
онда
је
наравно
боље
имати
друга
при
свему
,
што
духу
човѣка
годи
.
Ево
сад
смо
на
брѣжуљку
.
Погледајте
само
каква
је
то
красота
!
Оно
вам
је
тамо
Авала
,
недалеко
од
Београда
,
ово
је
равни
Срѣм
,
у
ком
нема
стопе
неурађене
.
Оно
тамо
на
десно
јесу
Босанска
брда
,
Цер
,
колѣвка
Поцерца
Милоша
.
Ено
Руме
...
а
ено
Митровице
.
Незнам
ил
доиста
видим
,
ил
ми
се
само
чини
,
да
тамо
видим
Саву
као
танку
сребрну
пругу
.
Видите
ли
је
и
ви
?
“
запита
Ленку
и
погледи
јој
дубље
у
очи
.
„
Невидим
,
“
одговори
ова
,
и
извуче
руку
изпод
његове
.
„
А
погледајте
мало
иза
себе
.
Ено
вам
најлѣпше
партије
Фрушке
Горе
.
“
Ленка
се
окрене
,
и
ту
јој
се
покаже
доиста
слика
пуна
дивоте
и
чара
.
Зраци
сунца
,
које
се
већ
западу
клоњаше
,
обасули
бѣху
гору
неописаним
дражима
.
„
А
погледајте
тамо
“
,
рекне
архимандрит
и
покаже
јој
сѣницу
од
дивље
лозе
,
и
у
њој
клупу
.
„
Ово
је
капела
за
најсрѣћније
врѣме
човѣштва
,
за
млада
срдца
;
за
вас
реко
бих
баш
као
нарочито
прављена
.
Ту
сѣдити
,
око
собе
ову
дивоту
гледати
,
из
пѣсничких
уста
прелѣвање
страстне
љубави
слушати
,
а
у
срдцу
сласти
раја
осѣћати
:
то
мора
да
је
non
plus
ultra
сваке
милине
.
„
Добро
би
било
да
се
мало
одморите
.
Хајде
да
сѣднемо
на
час
тамо
!
“
На
то
је
ухвати
за
руку
и
пође
тамо
.
Ленка
погледи
и
нехотице
гдѣ
је
друго
друштво
,
али
они
сѣли
подалеко
па
се
одмарају
.
Она
одтргне
своју
руку
,
и
проговори
:
„
Ми
смо
далеко
отишли
од
другога
друштва
.
Ја
ћу
да
се
вратим
.
Моја
тетка
сѣди
;
знак
је
да
неможе
даље
.
“
Ово
рекне
,
па
нагло
пође
натраг
друштву
.
„
Та
неће
нико
појести
тетку
.
Немојте
се
журити
.
Ја
стојим
добар
,
да
неће
нико
на
њу
ни
зинути
.
“
Ленка
се
није
ни
обзирала
,
него
је
хитала
к
другима
.
Неостаде
друго
ни
архимандриту
,
него
да
ускори
кораке
,
и
да
иде
барем
близу
за
њом
,
кад
већ
неможе
уз
њу
.
„
А
ми
сѣли
овдѣ
,
да
вас
дочекамо
,
“
проговори
тетка
Ленки
,
кад
се
ова
приближи
.
„
Старост
је
старост
.
Стар
човѣк
није
никуда
пристао
.
Што
си
се
ти
вратила
;
ми
би
вас
овдѣ
дочекали
.
“
„
Видила
сам
сав
Срѣм
,
“
—
проговори
Ленка
,
„
па
и
нѣшто
од
Србије
.
Пак
сам
дошла
да
и
тебе
одведем
.
Знам
да
ћеш
се
радовати
.
Та
нарочито
тебе
ради
и
дошли
смо
у
овај
манастир
.
“
„
Та
кажите
истину
госпо
!
“
рекне
домаћин
„
Немају
Банаћани
смисла
за
гору
и
даљину
.
На
ово
се
и
опет
стане
крупно
смѣјати
.
„
Та
за
оне
има
гора
и
даљина
јошт
и
највећу
драж
,
који
јој
нису
навикнути
,
“
примѣти
архимандрит
Партеније
.
Архимандрит
домаћин
заклони
уста
шаком
од
другог
друштва
,
и
рекне
ономе
:
„
Ћт
’
бабо
!
Што
се
намећеш
као
сочиво
на
божић
,
“
па
му
изплази
подобар
кус
језика
.
Од
другог
друштва
је
ли
ко
то
чуо
и
примѣтио
и
спазио
,
незнам
;
али
је
Ленка
и
чула
и
видила
.
Она
погледи
на
архимандрита
,
ком
је
пантомима
упућена
била
.
Овај
се
чинио
сасвим
невѣшт
,
као
да
се
то
њега
ништа
и
нетиче
и
прихвати
поглед
госпође
с
лаким
осмѣјком
.
Ленка
се
окрене
од
архимандрита
и
рекне
тетки
:
„
Хајдемо
у
собу
,
већ
је
за
тебе
хладно
!
“
На
то
се
друштво
дигне
и
упути
се
у
манастир
натраг
.
У
исто
доба
упустио
се
бијаше
архимандрит
Гурије
у
разговор
са
старом
тетком
и
забавио
се
с
њом
.
Ленка
се
придружи
архимандриту
Партенију
,
и
пођу
напрѣд
.
„
Ја
ћу
сутра
зором
поћи
кући
,
ко
зна
хоћемо
ли
моћи
коју
у
овој
ствари
проговорити
,
а
мени
се
чини
,
да
сам
дужна
да
одговорим
.
„
Допустите
ми
нѣколико
рѣчи
г
.
архимандрите
!
Ви
сте
мени
данас
донели
писмо
од
мога
Тодора
.
Смѣм
овако
рећи
,
јер
смо
од
синоћ
брат
и
сестра
.
И
остаће
ми
до
самога
гроба
милим
братом
.
Ово
мислим
да
смѣм
сваком
казати
,
и
да
ми
се
за
то
замѣрити
неможе
.
“
„
Неможе
госпођо
,
“
потврди
архимандрит
.
„
И
трѣба
да
буде
тако
.
То
је
право
духовно
сродство
.
А
ово
је
јаче
много
пута
од
сродства
крви
.
“
„
Ја
сам
његово
писмо
више
пута
прочитала
.
Оно
је
огледало
његове
душе
,
а
то
огледало
показује
изванреднога
узвишенога
човѣка
.
Ја
одобравам
подпуно
његове
мисли
.
Писати
му
немогу
...
говорити
о
њим
неби
било
сходно
;
и
за
то
вас
молим
да
му
кажете
,
да
ја
исто
онако
мислим
као
што
он
пише
;
да
има
у
мени
највѣрнију
сестру
,
која
га
љуби
као
брата
рођенога
;
и
да
ће
се
у
мом
спомену
блистати
његова
слика
као
слика
каквога
анђела
!
Хоћете
ли
му
ове
моје
рѣчи
приобштити
,
господине
?
Ја
вас
за
то
лѣпо
молим
.
“
.
„
Хоћу
с
драге
воље
!
“
одговори
архимандрит
.
„
У
толико
прије
,
што
посрѣдовање
између
два
тако
племенита
створа
,
као
што
сте
вас
двоје
,
уздиже
и
онога
,
кои
посрѣдује
.
Хоћу
му
Ваше
рѣчи
вѣрно
изпоручати
.
“
„
Дајте
ми
на
то
Вашу
свештеничку
рѣч
,
да
ћете
му
казати
ове
моје
рѣчи
и
ништа
друго
,
ни
мање
ни
више
?
“
„
Ништа
друго
—
ни
мање
ни
више
;
па
то
ево
моје
руке
.
“
И
пружи
јој
своју
руку
.
„
Хвала
вам
!
“
рекне
Ленка
и
да
му
своју
руку
,
коју
архимандрит
топло
стисне
и
одмах
изпусти
.
„
А
хоћете
ли
му
бити
добар
настојатељ
?
“
запита
Ленка
спуштајући
очи
к
земљи
.
„
Хоћу
и
то
.
Ја
сам
му
већ
казао
,
шта
ћу
му
чинити
.
Осим
тога
упутићу
га
,
да
научи
лѣпо
служити
.
Ја
сам
из
оне
школе
,
која
је
на
то
много
држала
,
да
свештеник
лѣпо
служи
.
И
мислим
,
да
сам
прилично
у
тој
умѣтности
напрѣдовао
.
„
Код
његове
особите
велике
воље
к
богослуженију
,
и
крај
његове
узвишене
душе
,
надам
се
,
да
ће
му
поћи
за
руком
,
те
ће
га
народ
за
кратко
врѣме
тражити
и
одликовати
.
Његова
молитва
дѣловаће
као
лѣк
код
болесника
,
као
глас
више
утѣхе
код
разтужених
срдаца
.
“
„
Ја
Вам
унапрѣд
захваљујем
,
господине
.
То
су
рѣчи
достојне
црквенога
управитеља
.
“
„
Изволите
ви
само
послѣ
нѣког
времена
доћи
...
“
Ленка
махне
главом
да
неће
.
„
Како
неби
дошли
!
...
Та
он
је
толико
исто
ваш
болник
,
колико
мој
.
Ви
јошт
већу
снагу
над
њим
имате
него
његов
настојатељ
,
ма
да
му
је
брат
рођени
.
Сад
није
савѣтно
да
се
видите
;
али
кроз
5—6
недѣља
морате
доћи
да
га
видите
,
и
да
вас
види
...
Њега
ништа
неможе
већма
за
његове
труде
наградити
,
него
ваше
живо
саучешће
...
неможе
му
ништа
више
снаге
улити
,
да
на
свом
путу
напрѣдује
,
него
мисао
,
да
ћете
ви
доћи
,
да
ће
моћи
своје
намѣре
,
своје
труде
,
своје
успѣхе
сестринском
нѣдру
приобштити
,
повѣрити
,
и
из
оних
уста
укрѣпљење
,
одобрење
,
прѣсуду
чути
,
кроз
која
говори
најчистија
љубав
,
највећи
пријатељ
.
Пак
онда
морате
и
на
то
помислити
.
Он
хоће
што
је
најбоље
,
жели
што
је
најузвишеније
...
али
у
свѣту
има
сто
прѣпона
,
хиљаду
противности
.
Кад
човѣк
на
многе
прѣпоне
наиђе
,
—
неугодне
противности
изкуси
,
хоће
да
му
дух
клоне
,
да
га
воља
остави
,
да
му
снага
малакше
.
И
онда
је
тек
несрѣћа
готова
.
Ту
несрѣћу
уклонити
,
духу
,
вољи
,
силама
нову
енержију
улити
може
само
пријатељ
,
каквог
он
у
Вама
има
.
Хоћете
ли
рескирати
да
с
раздераним
срдцем
,
можда
поремећеним
разумом
пропадне
,
за
навѣк
пропадне
,
док
му
Ви
помоћи
,
док
га
Ви
до
успѣха
довести
можете
?
...
Хоћете
ли
му
доћи
?
“
На
ово
погледа
архимандрит
Ленки
у
лице
.
Она
и
нехотице
погледи
му
у
лице
и
очи
.
Са
тог
лица
из
тих
очију
блистала
се
зрака
тако
топла
,
тако
привржена
пријатеља
,
да
јој
је
само
један
одговор
могућим
остао
.
Она
дакле
одговори
мужевно
:
„
Хоћу
!
“
„
Дајте
руку
на
то
;
у
сигурност
за
брата
,
прима
од
сестре
строги
завѣт
пријатељ
и
једне
и
другога
!
“
Она
му
даде
руку
,
и
рука
је
изражавала
пуну
збиљу
воље
.
У
тај
пар
чује
се
глас
архимандрита
Гурија
:
„
Шта
се
ви
једнако
рукама
љубите
?
“
Друштво
се
било
међутим
к
овим
двома
приближило
.
Ленка
и
њен
пратиоц
окрену
се
к
друштву
али
нерекну
ништа
.
„
Јест
,
јест
,
“
настави
онај
.
„
Нељуби
се
само
устма
,
него
и
очима
,
и
руком
...
кадкад
и
ногом
...
онако
изпод
стола
!
“
И
овај
је
свој
виц
пратио
са
оним
смѣхом
,
кои
смо
већ
више
горѣ
квалификовали
.
Ленка
неугодно
тим
дирнута
окрене
главу
на
другу
страну
.
Госпођа
Пуљиница
насмѣје
се
сладко
и
громко
овом
вицу
;
а
стара
тетка
није
знала
,
шта
управо
каже
г
.
архимандрит
,
па
видећи
да
јој
се
друга
цери
,
развуче
устне
и
сама
.
Архимандрит
Партеније
смѣшећи
се
фино
,
одговори
свом
другу
:
„
Виц
и
ти
рођена
сте
браћа
.
Какав
један
такав
је
и
други
.
—
Мени
је
госпођа
Ленка
дала
руку
на
то
,
да
ће
и
мој
манастир
почествовати
,
кад
јој
послови
допусте
.
“
„
А
,
то
је
друга
ствар
...
То
је
дакле
присѣга
.
Па
и
то
стоји
,
да
се
присѣга
полаже
не
само
устма
,
него
и
руком
...
Дајте
и
мени
руку
;
госпођо
Ленка
,
да
ћете
и
мене
опет
посѣтити
,
кад
у
Фрушку-Гору
дођете
.
Ако
је
за
г
.
архимандрита
Партенија
част
,
кад
му
дођете
,
то
ће
бити
за
ме
грдна
уврѣда
,
ако
ме
обиђете
...
Дакле
,
дајте
руку
!
“
...
На
ово
јој
пружи
руку
.
„
Неби
било
право
,
господине
,
“
примѣти
Ленка
.
„
Него
како
сте
лѣпо
моју
тетку
дочекали
,
доћиће
вам
она
.
Обадвѣ
неможемо
од
куће
.
“
„
Немарим
“
,
рекне
архимандрит
.
„
Кад
дође
к
мени
тетка
,
онда
ћу
ја
с
њом
к
вама
у
Бечкерек
.
То
ће
бити
јошт
боље
.
Онда
ћемо
тамо
бити
сами
.
Дакле
тетка
,
дајте
руку
,
да
ћете
ми
доћи
!
“
Тетка
узме
све
у
шалу
и
даде
му
руку
.
„
Сад
би
ваљало
да
ти
вратим
у
твом
новцу
,
“
примѣти
архимандрит
Партеније
.
„
Знам
шта
мислиш
,
“
стане
се
архимандрит
Гурије
церекати
.
„
Па
зашто
да
се
ја
са
тетком
не
пољубим
?
Та
ја
у
њој
видим
своју
мајку
,
и
ево
Ћу
је
као
такову
из
свег
срдца
загрлити
и
пољубити
.
“
То
рекне
па
загрли
и
цмокне
стару
тетку
онако
јуначки
.
Цѣло
се
друштво
смѣјало
из
срдца
.
И
сама
тетка
пристане
уз
друге
.
„
Него
знаш
како
ми
се
чини
“
,
рекне
опет
архимандрит
Гурије
.
„
Кад
стојим
ја
с
тетком
,
онда
се
казују
свѣту
мати
и
син
,
а
кад
ти
стојиш
уз
гђу
Ленку
,
онда
сви
виде
отца
и
кћер
.
“
И
овај
виц
архимандритов
уроди
обћим
смѣхом
.
„
Ја
сам
задовољан
,
“
примѣти
архимандрит
Партеније
,
па
се
онда
окрене
Ленки
,
и
рекне
јој
:
„
Е
,
мила
кћери
моја
,
врѣме
је
да
идемо
к
вечери
.
Дај
отцу
ручицу
,
да
те
одведем
.
“
Ленка
се
насмѣши
и
рекне
:
„
С
драге
воље
,
драги
отче
.
“
Даде
му
руку
и
пођу
напрѣд
.
Архимандвит
Гурије
недође
у
неприлику
,
него
прихвати
шалу
и
проговори
тетки
:
„
Драга
мајчице
,
хајде
да
ти
синак
помогне
.
“
На
што
узме
тетку
изпод
руке
и
пође
за
онима
.
„
А
ми
ћемо
за
њима
као
стари
пријатељи
,
“
рекне
госпођа
Пуљиница
архимандриту
Приши
,
и
пружи
му
руку
.
Ово
је
био
старији
господин
,
кои
је
све
гледао
и
слушао
са
благим
саучешћем
,
али
није
рѣчи
изустио
.
Сад
први
пут
разведе
устне
и
примѣти
звонким
тенором
:
„
То
је
чест
за
мене
!
“
и
поведе
госпођу
за
другима
.
Примѣтити
нам
је
,
да
је
овај
господин
био
највећи
пѣвац
у
читавој
Фрушкој
Гори
,
и
с
тога
су
га
и
звали
фрушкогорским
славујем
.
За
пѣвницом
у
цркви
био
је
јединствен
.
Срдце
је
имао
голубиње
,
руке
отворене
.
Неизказано
добар
домаћин
био
је
душа
сваком
друштву
.
За
то
су
га
сви
радо
имали
.
У
женском
друштву
ћутао
је
и
слушао
.
Сам
рѣдко
коју
да
је
проговорио
.
14
.
Дух
у
гостинској
соби
.
Код
вечере
је
опет
архимандрит
домаћин
био
разкалашно
весео
.
Ту
се
шалом
разћерета
и
стара
тетка
уз
госпођу
Пуљиницу
.
Ленка
је
ћутала
и
кадкад
се
само
насмѣшила
.
Домаћин
покушао
је
више
пута
да
и
њу
у
шалу
уведе
,
али
му
није
пошло
за
руком
.
Најпослѣ
управи
атак
управо
на
њу
.
„
Вѣрујете
л
ви
,
госпођо
Ленка
,
да
имаде
духова
?
“
„
Ја
нити
вѣрујем
нити
невѣрујем
,
“
одговори
ова
.
„
Е
,
данас
ћете
изкусити
,
да
их
има
,
“
рекне
јој
архимандрит
.
„
Мој
предходник
у
овом
манастиру
гледао
је
прѣко
свега
радо
лѣпе
младе
женске
очи
,
и
у
том
је
уживао
чисто
платонски
.
Нарочито
је
имао
пасију
на
очи
,
као
што
су
те
ваше
.
„
Није
било
смѣрнијег
калуђера
од
њега
.
Сви
су
га
поштовали
као
светца
.
„
Умре
,
и
у
нашој
га
цркви
сахране
.
„
Сад
већ
од
више
година
чујемо
,
да
се
као
дух
појављује
.
Кад
добијемо
какву
младу
лѣпу
гошћу
,
ето
га
у
поноћи
у
њеној
соби
.
Джак
ако
је
будна
,
он
јој
погледи
у
очи
и
изчезне
.
А
ако
није
будна
,
а
он
приступи
њеном
кревету
,
па
јој
повуче
за
покривач
,
и
једанпут
и
други
пут
,
док
се
она
пробуди
.
Како
јој
једаред
види
очи
,
а
он
јој
даде
благослов
и
изчезне
.
“
„
Јао
мене
!
“
повиче
стара
тетка
,
којој
је
коса
на
глави
растла
,
док
је
архимандрит
приповѣдао
.
„
Небојте
се
,
мајко
,
“
рекне
јој
он
.
„
Ви
сте
истина
били
и
млада
и
лѣпа
;
али
сад
имате
ево
поодрастла
сина
,
па
нисте
више
млада
,
ако
сте
и
лѣпа
...
стара
госпођа
,
мислим
.
Него
шта
ви
велите
на
то
“
запита
Ленку
.
„
Да
је
мало
раније
,
ја
бих
дала
упрѣгнути
,
па
бих
отишла
из
куће
,
гдѣ
се
тако
што
догађа
;
а
сад
држим
,
да
се
само
шалите
.
У
осталом
,
гледаћемо
да
незаспимо
до
пред
зору
,
пак
ћемо
избечити
очи
,
чим
се
укаже
на
врати
.
“
„
Ето
шта
си
учинио
твојим
новим
вицем
,
“
прововори
архимандрит
Партеније
.
„
Нећеду
јошт
госпође
ни
ока
ноћас
склопити
.
Та
невѣрујте
...
то
је
сама
лакрдија
.
Нема
ту
духова
...
Одкуд
духова
у
манастиру
?
“
...
Небојте
се
ви
ништа
!
“
окрене
се
госпођама
и
рекне
им
.
„
Нема
духова
у
твом
манастиру
,
л
’
има
у
мом
,
“
примѣти
домаћин
и
изклиби
зубе
на
свога
колегу
.
„
Богме
ја
нећу
тренути
,
“
рекне
тетка
,
„
ма
да
нисам
ни
млада
ни
лѣпа
.
Премда
врло
уважавам
живе
архимандрите
,
л
’
мртвима
далеко
лѣпа
кућа
.
“
„
Добро
,
добро
;
видићемо
;
моје
је
гостима
казати
.
Међутим
будите
увѣрени
,
да
никакве
опасности
нема
.
Овдѣ
ће
то
само
бити
доказ
,
да
је
госпођа
Ленка
млада
и
лѣпа
,
да
има
особито
лѣпе
очи
и
да
се
допада
и
самим
мртвим
архимандритима
ове
куће
.
“
Уз
ово
се
смѣјао
опет
чудноватим
оним
његовим
смѣјом
.
Најбоље
је
у
таковом
случају
ћутати
,
учинити
духу
по
вољи
и
немицати
се
!
“
„
Хајде
престани
,
молим
те
,
“
рекне
му
архимандрит
Партеније
.
„
За
шалу
је
превећ
.
Пак
позиваш
госпођу
Ленку
да
ти
дође
у
госте
:
лѣпа
ми
гостба
.
“
„
А
шта
ти
знаш
!
“
осѣче
се
на
њега
друг
му
:
„
Можда
ће
госпођа
Ленка
више
наћи
задовољства
у
конверзацији
са
духом
архимандритом
,
него
са
живим
без
свакога
духа
.
“
И
опет
се
чује
онај
смѣх
са
читавом
шкалом
од
тонова
.
„
А
да
шта
би
се
разговарали
Бога
вам
!
“
рекне
најпослѣ
озбиљно
.
„
Чим
би
провели
вечер
?
Та
наше
госпође
знаду
,
да
непуштају
са
другог
свѣта
ни
патријарха
,
а
камо
ли
архимандрита
.
Нема
ту
повратка
ни
милионарима
,
а
камо
ли
сиротом
каквом
настојатељу
манастира
.
Будите
ви
без
бриге
!
Гдѣ
станују
толики
свети
отци
,
несмѣ
ту
такав
дух
ни
присмрдити
,
у
толико
мање
,
што
живи
настојатељ
зна
цѣнити
лѣпе
очи
боље
,
него
сви
,
који
су
на
тој
столици
пре
њега
сѣдили
.
“
Гости
су
вечерали
у
архимандритовој
гостинској
соби
,
а
не
у
обштој
трапезарији
.
Архимандрит
домаћин
поведе
сад
разговор
о
другим
стварима
и
покаже
толико
знања
и
духа
,
да
је
све
прекрасно
забавио
.
Мало
по
мало
забораве
сви
поред
живог
на
покојног
архимандрита
,
и
разиђу
се
скоро
око
поноћи
у
своје
спаваће
собе
.
Свака
гошћа
добије
собу
за
себе
;
из
једне
се
ишло
у
другу
.
Соба
,
коју
Ленки
одредише
,
показивала
је
,
да
је
она
била
обергошћа
.
И
оне
су
друге
двѣ
биле
пријатне
и
лѣпе
,
али
њена
бијаше
највећма
украшена
.
Из
ње
се
ишло
у
оне
друге
.
Госпођа
Пуљиница
каже
другима
лаку
ноћ
и
оде
у
своју
крајњу
собу
.
Стара
тетка
огледала
се
по
својој
соби
,
пак
онда
се
врати
својој
нећаки
и
рекне
јој
:
„
Да
виш
дијете
,
ја
се
бојим
сама
спавати
.
Она
приповѣст
архимандритова
неће
ми
дати
ока
затворити
.
“
„
Зар
нисте
видили
,
да
је
сва
приповѣст
била
само
хунцутарија
,
“
рекне
јој
ова
.
„
Била
шала
,
била
истина
,
“
рекне
тетка
;
„
да
виш
мени
се
јежи
кожа
!
“
„
А
ти
лези
ту
у
мој
кревет
,
а
ја
ћу
се
сложити
на
овај
диван
,
“
одговори
јој
Ленка
;
„
па
ћемо
бити
слободније
и
ја
и
ти
.
“
„
Ја
ћу
лећи
на
диван
,
“
рекне
тетка
.
„
Е
,
да
како
,
сад
ћу
ја
допустити
,
да
ти
стара
ломиш
кости
,
а
ја
млада
да
се
башим
по
кревету
.
Лези
ти
само
у
кревет
,
а
ја
ћу
ево
донети
један
јастук
из
твоје
собе
и
покривач
,
па
ћу
спавати
ко
царица
.
“
То
и
учини
,
и
тако
се
смѣсте
.
„
Нек
остане
свѣћа
да
горе
,
“
рекне
тетка
.
„
Па
ћемо
је
оставати
да
горе
,
“
одговори
Ленка
.
Легну
.
Стара
није
могла
да
заспи
од
мисли
на
духа
архимандрита
,
а
Ленки
је
свѣћа
ометала
.
Никад
није
могла
спавати
,
кад
је
свѣћа
горела
.
Но
ћутала
је
.
Само
се
сваки
час
окретала
с
једне
стране
на
другу
.
„
Е
ти
сад
нећеш
ока
затворити
,
“
рекне
јој
тетка
.
„
Угаси
молим
те
ту
свѣћу
,
јер
нећеш
трѣнути
.
Ако
на
мене
наиђе
какав
страх
,
а
ја
ћу
те
викнути
,
па
онда
упали
свѣћу
.
“
Ленка
учини
тако
.
Метне
свѣтњак
близу
себе
и
шибице
до
њега
,
па
угаси
свѣћу
.
Није
дуго
трајало
и
млада
госпођа
спавала
је
у
велико
.
Али
стара
није
могла
заспати
ни
за
живу
главу
.
Сад
је
нѣшто
пукнуло
;
сад
нѣшто
кврцнуло
,
сад
опет
шушнуло
.
Дигне
главу
,
напне
уши
:
ничега
нема
!
Тако
је
подуже
трајало
.
Опет
нѣшто
шушне
:
иде
нѣко
по
соби
.
Сѣдне
у
кревету
,
слухти
свом
снагом
:
нема
нигдѣ
ништа
.
Причинило
јој
се
.
Мало
послѣ
учини
јој
се
,
да
се
врата
од
предње
собе
отварају
.
Опет
сѣдне
и
слухти
;
но
није
ништа
.
Потрајало
је
то
подуже
.
Најпослѣ
превари
је
сан
и
мало
заспи
.
Но
сад
јој
стане
нѣтко
покривач
вући
.
Пробуди
се
.
Скочи
у
кревету
.
Није
ништа
.
Нѣко
ју
ухвати
за
раме
...
То
неможе
бити
машта
.
Осѣтила
је
јасно
да
јој
рука
почива
на
рамену
.
Сад
већ
није
била
шала
.
„
Ко
је
то
?
“
повикне
.
„
Ленка
пали
свѣћу
,
“
повиче
јошт
јаче
и
скочи
из
постеље
.
Ленка
се
тргне
и
тарне
шибицу
,
да
упали
свѣћу
.
Но
ова
неухвати
.
Тарне
другу
,
но
и
ова
неприми
.
„
Та
пали
,
шта
„
мрдаш
;
има
неког
у
соби
!
“
Смртни
страх
чуо
се
из
теткинога
гласа
.
Но
шибице
неће
да
се
пале
,
те
неће
.
Ваљда
је
и
код
Ленке
узбуђење
сигурност
одузело
.
Најпослѣ
успѣ
,
и
запали
свѣћу
.
„
Нѣко
је
овдѣ
у
соби
,
“
повиче
сад
на
ново
тетка
и
за
тили
час
појави
се
обучена
.
Ленка
је
била
у
спаваћим
хаљинама
скоро
подпуно
обучена
.
Устане
и
узме
свѣћу
,
те
посвѣтли
на
све
стране
.
Нигдѣ
никога
.
Све
као
и
пре
него
што
легоше
.
„
Ти
си
тето
снивала
!
“
проговори
сад
Ленка
смѣшећи
се
.
„
Та
нисам
дијете
!
Са
свим
сам
осѣтила
,
да
ми
нѣко
покривач
вуче
...
сасвим
сам
добро
осѣтила
руку
на
мом
рамену
...
“
„
Па
шта
јошт
,
“
запита
Ленка
све
већма
смѣшећи
се
.
„
Па
пуцкало
је
по
соби
као
да
неко
по
њој
иде
...
Учинило
ми
се
,
да
се
ова
врата
,
отварају
.
“
„
То
је
био
дух
архимандрит
,
“
примѣти
Ленка
раскалашно
весела
.
„
Мора
да
је
,
“
рекне
тетка
сасвим
озбиљно
.
„
А
јеси
л
спавала
?
“
„
Јесам
,
чини
ми
се
тренула
.
“
„
То
си
ти
снивала
,
драга
тето
.
“
Тетка
свуда
прође
по
соби
,
свуда
загледи
,
па
онда
проговори
:
„
Можда
сам
и
снивала
!
“
„
Снивала
,
снивала
,
тетице
.
Врашки
архимандрит
,
како
то
је
застрашио
.
Но
лези
само
;
ја
ћу
бити
будна
.
“
На
то
узме
сат
и
погледа
на
њега
.
„
Два
сата
!
„
Два
сата
већ
?
“
запита
тетка
.
„
Два
!
два
!
“
„
А
то
сам
ја
ипак
морала
мало
подуже
спавати
.
“
„
И
снивати
,
тетице
,
и
снивати
.
Ајде
лези
,
па
спавај
.
Час
духова
већ
је
прешао
.
Ја
ћу
бдити
.
“
Стара
легне
,
и
мало
по
мало
заспи
.
Ленка
кад
види
да
је
стара
заспала
,
понесе
руку
да
угаси
свећу
.
У
тај
пар
шкљоцну
врата
,
која
у
предњу
собу
водише
,
и
мало
се
отворе
.
Ленка
се
сад
са
своје
стране
тргне
и
погледи
на
врата
.
Ова
остану
само
одшкринута
,
како
су
се
одпучила
.
Најдубљи
мир
.
Никакве
промѣне
.
„
Како
је
то
врагу
,
“
проговори
Ленка
сама
себи
.
„
Зар
ми
нисмо
синоћ
врата
закључале
?
...
Том
је
крива
тетка
са
њеним
разговором
о
духови
.
“
Дигне
се
с
канапета
,
затвори
врата
и
закључа
браву
.
Затим
легне
.
Но
подуже
недође
јој
сан
.
Најпослѣ
угаси
свѣћу
и
заспи
.
Но
овај
ноћни
догађај
имао
је
ипак
једну
послѣдицу
.
Оне
се
непробуде
рано
.
Већ
је
било
8
сати
,
кад
су
очи
отвориле
.
Обуку
се
.
Кад
изиђе
стара
тетка
на
ходник
да
заповѣди
кочијашу
да
прѣже
,
нађе
тамо
сва
три
архимандрита
,
гдѣ
ходају
.
„
На
здравље
одпочивање
!
“
предусрѣтне
ју
архимандрит
Партеније
.
С
„
Добро
јутро
!
“
поздрави
ју
домаћин
.
„
Ви
сте
добро
спавали
!
“
рекне
архимандрит
Партеније
.
„
Ево
већ
осам
сати
.
То
ми
је
мило
.
“
„
Касно
смо
заспале
,
“
одговори
тетка
.
„
Него
ја
идем
сад
,
да
кажем
нашем
кочијашу
да
прѣже
.
„
Све
је
наређено
“
,
рекне
архимандрит
Партеније
.
„
Није
нужде
да
се
трудите
.
Само
да
фруштукујемо
,
па
ћемо
одмах
поћи
.
“
Мало
час
се
изкупе
сви
код
зајутрака
.
Домаћин
архимандрит
предусрѣтне
Ленку
врло
учтиво
.
Али
од
јучерашње
несташности
небѣше
код
њега
ни
трага
.
„
А
хоћемо
ли
запитати
за
нашег
духа-архимандрита
?
запита
смѣшећи
се
архимандрит
Партеније
.
„
Ћути
бога
ти
,
кад
незнаш
ништ
паметније
“
,
обрецне
се
на
њега
архимандрит
домаћин
.
Та
сад
је
свануло
“
,
одговори
овај
;
„
нећемо
ником
покварити
ноћ
.
“
Стара
тетка
отвори
устне
,
да
приповѣди
своју
невољу
,
али
архимандрит
домаћин
проговори
наглије
:
„
Ја
вас
небих
пустио
ни
данас
.
Прави
гости
остају
три
дана
.
Али
онај
стари
господин
—
показујући
главом
на
архимандрита
Партенија
—
каже
,
да
сте
тврдо
одредили
данас
поћи
кући
,
и
зато
вас
несмѣм
задржавати
да
недобијем
кошарицу
.
Хвала
вам
дакле
на
почасти
,
коју
сте
ми
указали
.
Изволите
и
други
пут
.
А
од
старе
госпође
тетке
надам
се
,
да
ће
рѣч
одржати
и
да
ће
ме
што
скорије
посѣтити
...
“
„
Понда
и
ви
морате
нас
надгледати
“
,
рекне
ова
.
„
На
сваки
начин
!
...
Сад
уђе
ђаче
и
јави
да
су
кола
готова
.
Сиђу
се
дакле
.
Обоја
кола
стојала
су
упрѣгнута
.
„
Ја
ћу
вас
мало
изпратити
,
“
рекне
архимандрит
Партеније
и
попне
тетку
у
своја
кола
,
те
и
он
крај
ње
сѣдне
.
Ленка
се
опет
повезе
са
госпођом
Пуљиницом
на
свои
коли
.
Она
није
у
том
предѣлу
била
позната
.
„
Куда
води
управо
овај
пут
?
“
запита
госпођу
Пуљиницу
,
кад
су
нѣко
врѣме
ишли
.
„
Овај
пут
води
управо
у
Ириг
,
а
оданде
се
може
у
Нови
Сад
прѣко
Каменице
.
“
Дан
је
био
прекрасан
,
и
Ленка
је
управо
уживала
возећи
се
кроз
винограде
и
шљивике
.
15
.
Настојатељ
крпа
.
Наједаред
се
укаже
очима
долина
као
котао
округла
.
Лѣпа
је
неможе
је
се
око
доста
нагледати
.
А
мила
је
,
да
срдце
у
човѣку
заиграва
.
Јошт
нѣколико
часова
и
путници
престану
касом
,
и
пођу
кораком
.
Пред
њима
се
појави
ред
дивних
јабланова
уз
чисту
цесту
,
која
вођаше
узбрдице
к
цркви
и
згради
.
То
је
очевидно
био
манастир
.
„
Шта
је
ово
?
“
запита
Ленка
.
„
То
је
манастир
В
...
.
.
“
„
Па
шта
ћемо
ту
?
“
„
Ваљда
ће
господин
да
видите
и
тај
манастир
.
“
Уђу
у
порту
.
Дочека
их
настојатељ
игуман
и
нѣколико
калуђера
и
ђака
.
Сиђу
се
с
кола
.
Архимандрит
Партеније
приступи
Ленки
и
рекне
јој
:
„
Уз
пут
смо
свратили
у
овај
дивни
манастир
.
А
домаћин
је
у
исто
такој
мѣри
љубезан
.
“
На
то
представи
домаћину
госте
,
а
за
домаћина
рекне
истима
:
„
Најврѣднији
настојатељ
Фрушкогорски
,
господин
игуман
Ананије
.
“
И
доиста
игуман
Ананије
био
је
љубезност
сама
.
Он
небијаше
ни
млад
ни
лѣп
.
Лице
му
је
било
мало
прошарано
од
богиња
,
које
је
у
младости
преболѣо
.
Устне
су
му
подебеле
као
набрекле
.
Али
је
био
обучен
чисто
и
скупоцѣно
,
као
да
је
владика
.
И
начин
му
је
био
врло
углађен
:
видило
се
да
се
морао
кретати
чешће
по
вишим
круговима
.
На
духовитост
и
знаности
није
се
мого
ни
мало
потужити
.
И
прекомѣрна
уљудност
напрѣма
млађима
није
га
јако
мучила
.
Али
је
био
за
својим
стварима
усталац
,
као
рѣдко
ко
,
и
знао
се
ондѣ
гдѣ
трѣба
показати
гладак
и
сладак
опет
као
рѣдко
ко
.
Промуклим
гласом
проговори
:
„
Заповѣдајте
горѣ
,
“
и
пође
с
њима
к
степенима
,
кои
вођаху
на
дрвени
доксат
.
Улазак
небијаше
баш
величанствен
.
Ал
је
доликовао
пустињској
нарави
зграде
.
Ту
одма
стајаше
и
клепало
са
дрвеним
маљицама
.
А
и
гвоздени
будилник
висио
је
ту
на
своим
узицама
.
Ходник
је
био
сав
од
дрвета
,
широк
,
и
скопчавао
је
јужни
дѣо
зграде
са
сѣверним
.
У
јужном
крилу
био
је
стан
игумна
и
собе
за
госте
.
У
сѣверном
била
је
славно
позната
трапезарија
,
коју
ћемо
такођер
овом
приликом
познати
.
Кад
дођу
у
гостинске
собе
,
зачуде
се
нови
гости
,
како
је
све
лѣпо
,
чисто
и
господски
намѣштено
.
Но
јошт
се
већма
зачуде
,
кад
их
доведе
домаћин
у
крајну
собу
,
до
које
је
дограђен
био
киоск
са
прекрасним
изгледом
на
све
стране
.
Из
њега
се
узким
степенима
силазило
у
врт
манастирски
,
кои
је
изгледао
на
начин
малог
парка
.
У
соби
до
киоска
налазио
се
кревет
са
чистим
бѣлим
гардинама
.
„
За
патриарха
,
“
рекне
домаћин
,
кад
гости
на
ту
