негошто
је
тежак
.
—
Ја
да
се
убијем
радећи
,
па
не
могу
да
стекнем
толике
паре
.
—
Зар
ти
мислиш
да
све
мора
да
се
ради
,
па
да
се
стекну
велике
паре
?
—
Ја
тако
рачунам
,
да
без
рада
нема
зараде
.
—
Е
,
мој
брате
,
не
знаш
ти
ништа
.
—
Па
разуме
се
,
шта
ми
сељаци
можемо
знати
,
пошто
се
никуда
не
мичемо
из
нашега
села
.
—
Не
мораш
никуда
ни
да
идеш
,
богатство
је
ту
,
само
што
ти
не
умеш
да
га
нађеш
.
—
Да
га
нађем
!
Где
да
га
нађем
?
—
Е
,
то
се
не
казује
сваком
.
Ако
многи
знају
оно
се
не
може
наћи
.
—
Од
мене
ти
се
неће
чути
ништа
,
па
да
си
човека
убио
код
мене
,
то
би
ти
било
као
у
земљу
закопано
.
А
ако
кажеш
другоме
,
то
не
знам
.
—
Шта
вреди
да
ти
кажем
,
кад
ти
немаш
оно
што
је
најглавније
.
То
мора
најпре
да
кошта
.
Али
се
бар
после
може
да
ужива
царски
.
—
Нека
кошта
,
кад
има
зашта
.
Оно
и
њива
неће
да
донесе
рода
,
док
се
прво
,
семе
не
посеје
.
—
Тако
је
,
тако
!
Ти
лепо
разумеваш
те
ствари
и
с
тобом
би
се
могло
радити
.
—
Ама
кажи
ти
мени
откуд
Крсману
толике
паре
?
И
ја
сам
чуо
да
он
има
пуне
ћупове
дуката
!
—
Какве
ћупове
!
Има
он
пун
подрум
дуката
!
—
Шта
велиш
човече
!
?
Где
нађе
толике
паре
?
—
Проста
ствар
,
ископао
из
земље
.
—
Како
то
!
Зар
у
земљи
има
пара
?
—
Па
весео
био
,
зар
ти
ниси
знао
да
у
земљи
има
више
пара
,
него
над
земљом
.
Ко
зна
да
не
леже
дукати
овде
под
нашим
ногама
.
Стеван
се
прекрсти
пренеражен
од
чуда
,
па
чисто
не
мога
да
изговори
реч
,
коју
беше
изустио
.
—
Јеси
ли
ти
чуо
за
некога
Цара
Радована
?
—
буди
га
Кузман
из
чуђења
.
—
Нисам
.
—
Прибра
се
Стеван
.
—
Ја
знам
за
Цара
Лазара
,
Краљевића
Марка
и
Милоша
Обилића
.
—
Е
па
,
лепо
,
и
они
су
били
богати
,
и
своје
благо
морали
су
некуда
сакрити
.
А
где
су
могли
,
него
у
земљу
.
Ти
мислиш
они
су
подизали
цркве
и
куле
зарад
народа
,
не
,
већ
зато
да
под
њима
сакрију
благо
своје
.
Они
су
знали
да
ће
царство
изгубити
,
зато
су
сакрили
паре
,
да
их
ми
њихови
потомци
можемо
наћи
.
Зато
се
и
у
песмама
помиње
:
„
Куд
се
деде
цар
Немање
благо
“
.
—
А
како
би
се
могло
пронаћи
то
благо
?
—
Па
,
да
видиш
,
то
није
лака
ствар
.
Треба
да
се
тражи
и
дангуби
.
А
ти
то
не
можеш
чинити
,
пошто
си
у
задрузи
с
браћом
.
А
после
тога
требало
би
ти
нешто
пара
за
тај
посао
.
—
Оно
ја
имам
женин
„
белег
“
десет
дуката
,
али
не
знам
да
ли
ће
то
да
стигне
.
У
том
их
пристигоше
неки
радници
из
поља
и
они
утишаше
говор
.
Махаше
главом
један
другом
идући
док
се
не
растадоше
.
ИX
.
Лагано
и
светлуцаво
пуцкарала
је
ватра
на
огњишту
Радичевом
,
у
чијем
прочељу
Радич
већ
беше
засео
у
своју
наслоњачу
и
примаше
рапорт
од
својих
укућана
за
тај
дан
.
Невена
постављаше
вечеру
.
А
Станојка
поливаше
људе
да
перу
руке
.
Па
ипак
цео
овај
породични
скуп
,
овога
тренутка
,
више
личаше
на
какав
ратнички
табор
,
коме
требаше
само
једна
чарка
,
па
да
ступи
у
борбу
,
свом
жестином
својом
,
него
ли
на
једну
породичну
задругу
,
мирну
и
договорну
.
Јер
сваки
,
сем
Живана
и
Радича
,
осећаше
у
себи
неко
расположење
за
свађу
и
раздор
.
Сваки
беше
осетљив
,
замерљив
,
непопустљив
и
уопште
готов
да
истерује
клином
чивију
,
па
куд
упали
!
Долазак
Кузманов
Невени
,
сусрет
његов
са
Стеваном
и
разговор
о
копању
блага
,
биле
су
семке
раздора
које
су
дошле
на
готово
и
припремљено
земљиште
и
нашле
велике
погодбе
за
свој
развитак
!
Радич
,
као
да
назираше
то
,
те
изједна
наговештаваше
црне
доживљаје
и
себи
и
кући
својој
,
зарад
некога
свога
ружнога
сањања
:
Како
су
свезде
играле
,
ударајући
једна
од
друге
и
растуриле
се
куд-која
и
како
је
месец
то
гледао
,
па
напослетку
и
он
пао
.
Али
ни
синови
ни
снахе
не
обраћаху
пажње
на
приче
и
слутње
његове
.
Јер
сваки
беше
заузет
својом
тишњом
и
смером
,
који
му
не
даваше
да
мисли
на
друго
.
Једини
Живан
што
му
се
пажњом
одазиваше
и
повлађиваше
свакој
његовој
речи
.
Уобичајени
и
освештани
обичај
пристојности
и
уздржљивости
пред
старијим
,
овога
вечера
беше
неочекивано
изостављен
.
Сваки
говораше
оно
што
му
срце
жели
,
сваки
упадаше
у
реч
другоме
и
свака
се
ситница
узимаше
у
такав
спор
и
замршај
да
се
то
очигледно
дало
видети
да
је
то
намерно
изазивање
,
а
никако
наивно
споразумевање
и
обично
џевељање
,
које
се
иначе
понављаше
сваке
вечери
,
у
оваквој
једној
множини
,
због
разних
послова
у
кући
и
ван
ње
.
Сви
се
подрпкиваху
речима
наизменце
и
заједљиво
.
А
Радич
им
упадаше
у
реч
,
као
неумитни
судија
,
који
суди
неразборитим
парничарима
.
Сви
вечераху
,
сем
Радича
,
који
се
још
изјутра
беше
пожалио
Невени
да
му
нешто
није
добро
,
и
ако
ни
целога
дана
ништа
није
окусио
.
Али
наместо
вечере
,
он
исприча
,
како
се
са
ћуркама
грозно
напатио
,
јер
много
врљају
и
губе
се
;
и
како
му
је
овце
лако
чувати
,
од
којих
има
једну
„
Гарушу
“
што
му
увек
јавља
блеком
,
кад
овце
оду
у
штету
,
те
је
због
тога
неће
ни
продати
ни
заклати
,
док
сама
не
липше
.
Затим
исприча
,
како
је
лежао
тога
дана
на
трави
,
како
му
се
нека
страшна
прилика
јавила
у
будноћи
и
зло
му
предсказала
и
како
га
је
нешто
жигнуло
преко
плећа
,
да
га
тај
бол
и
сад
не
попушта
.
Глас
му
дрхташе
,
а
руке
му
се
најежиле
и
све
се
више
примицаше
ватри
.
Деца
вечераху
мало
даље
,
за
својом
совром
и
не
скидаху
очију
с
њега
.
И
ово
би
вече
прошло
као
и
многе
друге
вечери
,
да
овој
готовости
за
рат
код
одраслих
не
пођоше
у
сусрет
и
деца
.
Јер
баш
кад
сваком
изгледаше
да
ће
пребацивања
и
заједљива
пецкања
исчезнути
пред
Радичевим
причама
,
Живаново
једно
мушкарче
врисну
и
испљува
залогај
.
—
Шта
је
!
—
прасну
Живана
на
њега
.
—
Љут
леб
!
...
—
растеже
дете
и
расцињка
се
.
—
Како
љут
леб
!
?
—
Сви
се
згледнуше
у
дете
.
Живана
узе
да
проба
леб
.
—
Истина
љут
...
—рече
Живана
,
мљацкајући
устима
и
понуди
осталима
.
—
Вала
Богу
,
те
га
нисам
ја
месила
,
—
рече
Невена
,
задовољна
тим
удесом
.
—
Ја
не
могу
да
се
сетим
на
шта
ово
мирише
...
—
рече
Живан
.
—
Баш
на
сапун
мирише
,
—
додаде
Ненад
,
испљувајући
једну
трошицу
.
Невена
замукну
,
кад
чу
реч
„
сапун
“
.
—
А
!
...
—
отеже
Живана
,
—
то
је
Невенин
сапун
,
што
јој
је
човек
из
чаршије
донео
.
—
Кој
донео
!
?
—
викну
Ненад
.
—
Није
мој
човек
купио
,
већ
твој
,
што
седи
по
судници
и
мејани
ваздан
,
а
ми
за
њега
измећаримо
овамо
.
—
упаде
Невена
.
—
Ја
купио
!
?
—
зачуди
се
Живан
.
—
Ти
!
—
Нисам
!
—
Ти
си
!
—
Боже
мој
!
И
одједанпут
се
помешаше
неколико
узвика
.
Сапун
беше
загонетка
свима
.
Јер
Невена
није
видела
кад
је
Кузман
спустио
пераћи
сапун
на
полицу
,
а
други
чист
у
наћве
.
А
Живана
није
знала
у
оној
љутини
да
је
сапун
замесила
са
тестом
.
_
-
А
шта
ми
се
ту
изговарате
,
кад
сте
криви
и
један
и
други
!
—
издвоји
се
Стеванов
глас
.
Ви
се
свуда
проводите
,
а
ја
и
Урош
одривамо
за
целу
кућу
,
па
нашим
женама
не
куписмо
ни
једнога
дугмета
,
а
камо
ли
сапуна
.
—
Твоја
жена
има
пара
,
па
нека
купи
,
одврати
му
Невена
.
-
Бога
ми
ја
мој
„
белег
“
не
дам
никоме
,
па
не
знам
кој
да
дође
!
—
јави
се
Станојка
на
ту
примедбу
Невенину
.
—
То
је
моја
младост
.
—
И
ми
смо
имале
младост
,
па
нам
одузеше
људи
дукате
с
гуше
,
чим
скидосмо
венац
с
главе
.
А
кад
смо
ми
дале
,
мораш
и
ти
,
—
придаде
Живана
.
-
Баш
да
не
дам
!
—
испречи
се
Станојка
мало
јачим
гласом
.
—
Нигде
се
у
свету
не
одузима
девојачки
„
белег
“
.
—
Ти
мораш
!
—
кресну
јој
Ненад
.
—
Не
мора
!
—
узвикну
Стеван
.
—
Е
,
онда
ће
нас
то
најбрже
поделити
,
—
рече
лаганије
Ненад
.
—
Ако
,
ја
то
и
оћу
!
-
Шта
оћеш
!
?
—
подвикну
Радич
,
и
глас
му
задрхта
.
-
Оћу
то
,
да
сви
једнако
радимо
,
па
да
буде
мир
!
—
Па
,
лепо
,
ви
тако
и
радите
,
једни
једно
,
други
друго
.
На
једном
послу
сви
не
можете
ни
радити
.
—
Ако
не
можемо
,
не
можемо
ни
живети
заједно
више
.
Јер
ја
да
радим
,
а
други
да
ужива
,
то
нећу
више
.
—
А
ко
ужива
?
—
пита
га
Живан
.
—
Ти
!
Јер
ти
кметујеш
а
ми
радимо
.
-
Добро
,
ја
ћу
да
бацим
кметство
,
само
да
буде
мир
.
—
Бацио
га
,
не
бацио
,
ја
не
могу
више
да
останем
тако
...
—
Ако
не
можеш
,
ти
тражи
где
има
боље
,
а
ја
не
идем
из
моје
куће
.
—
Не
идем
ни
ја
из
ове
куће
!
—
рече
Ненад
.
—
Нећу
ни
ја
да
идем
!
—
дере
се
Стеван
.
—
И
ја
сам
Радичев
син
!
—
Ти
се
ниси
још
ни
родио
,
кад
сам
ја
ову
кућу
с
оцем
градио
,
па
да
ми
се
сад
силиш
овде
!
—
Зар
ти
што
си
се
пре
мене
родио
,
па
да
узмеш
целу
кућу
!
Нећеш
вала
ни
оволицно
без
мене
узети
,
добро
да
знаш
!
Начетворо
ћемо
је
преградити
плотом
,
па
ћемо
сваки
у
својој
огради
седети
,
а
нећеш
се
ти
сам
у
њој
башкарити
!
—
Напоље
из
куће
Цигани
једни
!
—
рикну
Радич
.
—
Зар
код
мене
живога
да
делите
мој
дом
!
Кад
ли
узмем
једну
кривуљу
,
па
кад
вас
потерам
,
нећете
знати
где
су
врата
!
—
Доцкан
је
сад
за
твоју
кривуљу
,
отац
,
—
рече
Ненад
.
—
Требао
си
да
нас
тучеш
док
смо
били
млађи
.
Ја
одавно
теби
говорим
:
Стеван
је
самовољан
,
устукни
га
за
времена
,
а
ти
кажеш
:
„
Нека
га
још
је
аџамија
“
,
ето
ти
га
сад
какав
ти
је
аџамија
!
У
тај
мах
псета
залајаше
у
дворишту
и
на
врата
се
указаше
:
Дамњан
,
комшија
Радичев
и
Мића
,
општински
писар
.
Радичевићи
претргоше
говор
,
а
жене
се
уклонише
у
своје
вајате
с
децом
.
—
Шта
вам
је
те
вичете
толико
?
—
отпоче
Дамњан
полугласно
.
—
Ја
мишљах
да
вас
је
неко
зло
снашло
,
те
зовнух
Жику
да
видимо
.
—
Ништа
,
разговарамо
...
—
забашурава
Живан
.
—
Зло
,
те
нагрђено
,
мој
комшија
,
—
зајадикова
Радич
изнемоглим
гласом
.
—
Траже
синови
да
деле
имање
,
а
ја
још
жив
!
—
Е
,
видиш
како
стоји
у
закону
,
—
прихвати
Мића
,
—
отац
дели
имање
на
равне
части
са
пунолетним
синовима
.
Стеван
узигра
очима
од
радости
.
—
Али
они
немају
ништа
,
све
што
имају
,
то
је
моје
.
Ја
сам
стекао
ово
имање
.
—
Ипак
,
ипак
,
они
су
те
служили
и
заједно
с
тобом
одржавали
имање
.
Него
ће
најбоље
бити
да
се
ви
угодите
на
неки
начин
и
намирите
.
—
Како
да
се
угодимо
,
—
отвори
Радич
очи
,
—
зар
су
они
моји
ортаци
да
се
самном
угађају
!
?
—
Такав
је
закон
!
—
То
не
може
да
буде
никад
!
Нигде
није
било
у
свету
да
синови
буду
браћа
с
оцем
,
већ
отац
је
отац
а
синови
имају
да
слушају
оца
!
—
Али
кад
неће
да
се
слажу
,
онда
им
мораш
дати
што
је
њихово
,
па
нек
иду
,
куд
који
хоће
.
Само
ћеш
морати
бар
једнога
да
задржиш
код
себе
.
Ја
мислим
најбоље
Живана
,
као
најстаријега
.
—
Не
могу
да
оставим
Уроша
,
он
ми
је
најбољи
.
А
није
ни
војску
одслужио
.
—
Онда
остани
с
њим
а
ови
нек
иду
—
рече
Дамњан
.
—
А
ко
ће
да
прежали
Живана
,
прву
радост
...
сипну
Радич
да
плаче
.
—
Зар
није
боље
да
живе
сви
заједно
,
ко
што
су
живели
наши
стари
и
ко
што
сам
ја
живео
са
шесторо
браће
и
четири
стрица
.
—
Шта
ћеш
...
такво
је
време
дошло
.
Дошло
време
да
се
кошница
роји
.
—
теши
га
Дамњан
.
Али
изненадна
рика
говеди
споља
пресече
овај
разговор
.
Стеван
истрча
напоље
,
а
за
њим
Урош
и
Ненад
.
Најпосле
изађоше
Живан
,
Дамњан
и
Мића
,
оставивши
Радича
самога
.
Радич
се
подиже
са
своје
столице
,
али
му
ноге
клецнуше
и
опет
се
посади
на
столицу
.
Протрља
дрхтавом
руком
чело
уздахну
неколико
пута
и
поче
сам
да
говори
тихо
и
заносно
:
„
Ах
,
мој
сан
,
мој
сан
никад
ме
није
преварио
!
.
.
Па
зар
ја
овако
порезиљен
да
изађем
свету
на
очи
!
Не
дај
Господе
,
теби
се
једноме
молим
!
Затвори
ми
очи
да
не
гледам
више
овај
нови
свет
,
што
не
зна
за
поштовање
Бога
и
старијих
.
Ко
ће
дочекивати
моје
кумове
и
пријатеље
,
ко
им
ђаконије
спремати
,
служити
вина
и
ракије
,
водати
коње
и
појити
,
и
ко
ли
старога
оца
дворити
?
.
.
Оно
од
чега
сам
се
највише
плашио
снашло
ме
је
!
.
.
Оно
,
што
сам
највише
мрзео
,
доживео
сам
!
...
Прекинуо
се
појас
који
је
држао
моје
синове
у
заједници
.
Нема
више
места
мени
међ
новим
нараштајима
.
Нема
наслона
на
који
се
ја
могу
навалити
.
Морам
се
сломити
,
морам
се
искоренити
!
.
.
О
ти
Вишњи
и
милостиви
небески
Оче
,
што
судиш
праведнима
и
грешнима
,
прими
мене
грешнога
,
да
не
гледам
више
оно
што
нисам
желео
никад
да
видим
!
...
Узнемирен
разговор
споља
прекиде
му
ове
снове
.
Јер
одмах
затим
Урош
бану
на
врата
,
носећи
у
рукама
говеђу
џигерицу
.
.
За
њим
иђаху
и
остала
браћа
.
—
Ето
,
шта
смо
вечерас
зарадили
!
—
рече
Урош
потресеним
гласом
.
—
Ово
нам
је
слога
донела
!
—
додаде
Живан
.
—
Напредак
у
кући
!
.
.
—
цичи
Стеван
.
—
Ненад
се
бринуо
како
ће
жени
купити
сапун
,
а
није
гледао
како
ће
волове
везати
.
Одкинуо
се
Сивоња
,
па
распорио
Плавоњу
од
врха
до
дна
!
Радич
се
подиже
из
своје
наслоњаче
,
на
се
заљуља
,
али
га
Живан
придржа
да
не
падне
и
спусти
га
опет
на
столицу
...
.
------------------------------------
X
.
На
глас
да
је
Радич
напрасно
умро
,
скупи
се
ујутру
цело
село
.
Људи
и
жене
прилажаху
и
припаљиваху
му
свећу
и
радознало
се
распитиваху
о
његовој
изненадној
смрти
.
Снахе
се
растрчале
по
послу
и
свака
на
свој
начин
приповедаше
о
смрти
Радичевој
.
Свака
говораше
са
таквом
безазленошћу
и
притворством
,
да
јој
се
ни
искра
сумње
не
може
приписати
у
праведност
њену
за
смрт
Радичеву
.
Једне
овако
,
друге
овако
,
али
све
се
сложише
у
томе
да
је
се
Радич
растао
са
својом
душом
тек
онда
,
кад
су
му
принели
јатагане
и
пиштоље
,
те
се
њима
закитио
и
превукао
неколико
пут
преко
гусала
.
И
та
његова
свечаност
на
самртном
часу
разбистрила
је
у
неколико
сумњу
села
на
исправност
његових
синова
и
снаха
према
њему
.
Дођоше
поп
и
учитељ
те
сахранише
свечано
Радича
,
како
доликује
његовом
имену
и
старости
.
За
тим
се
вратише
на
подушје
и
разиђоше
се
као
и
у
другим
приликама
.
Жене
средише
судове
од
подушја
,
па
се
примакоше
својој
деци
и
мужевима
са
неком
необичном
сетом
и
ћутањем
,
оличеном
збиљи
тренутка
,
у
коме
се
налажаху
.
Јер
и
оне
поред
све
своје
злоћудности
и
опорости
осећаху
тежину
кривица
својих
,
које
им
смрт
Радичева
натовари
на
срце
.
Наста
тишина
,
она
пуста
тишина
,
која
после
даноноћне
галаме
и
немира
беше
читав
пораз
овим
немирним
душама
,
које
сеђаху
на
троножцима
,
уздисаху
и
погледаху
се
испод
очију
са
веома
тужним
и
суморним
расположењем
.
Док
најзад
ту
несносну
и
сетну
тишину
не
прекиде
Живан
:
—
Не
помаже
нам
сад
уздисање
,
кад
смо
убили
оца
.
—
Ја
га
нисам
убио
.
—
затеже
Стеван
.
—
Нисам
га
ни
ја
убио
,
—
поврати
му
Живан
,
—
али
смо
га
ми
сви
убили
.
—
Нисам
га
ни
ја
убио
!
—
упадоше
једновремено
Ненад
и
Урош
.
—
Убила
га
његова
судбина
.
—
рече
Стеван
убедљиво
.
—
Добро
,
судбина
,
а
је
ли
судбина
била
нама
да
делимо
кућу
ноћас
?
—
Судбина
,
јер
док
се
браћа
не
заваде
,
не
могу
се
поделити
.
—
Е
није
баш
то
,
него
су
нашу
кавгу
само
жене
сачиниле
.
—
умеша
се
Урош
.
—
Доиста
,
жене
и
нико
други
.
—
прихвати
Ненад
.
-
—
А
шта
су
оне
заслужиле
,
кад
су
браћу
до
крви
довеле
?
—
пита
их
Живан
.
Жене
се
устремише
очима
у
Живана
.
—
Лемез
!
—
рече
Ненад
.
—
Мотку
!
—
придаде
Урош
.
—
Јес
’
,
јес
’
кад
би
то
могли
!
—
довикује
Невена
—
Пробајте
само
!
—
чика
их
Живана
.
—
Ако
само
зину
да
се
још
једаред
замешају
у
наш
посао
,
оно
ће
им
судити
!
-—
заклопи
Ненад
женска
мрмољења
и
показа
руком
на
главњу
што
сагореваше
на
ватри
.
—
То
је
срамно
и
резилно
,
-—
отпоче
мирољубиво
Живан
,
—
да
нас
жене
доведу
до
тога
да
растурамо
нашу
кућу
и
да
старом
оцу
прекратимо
живот
онако
,
како
он
није
заслужио
.
—
Ту
се
загуши
Живан
плачем
,
те
изазва
сузе
и
код
осталих
.
-—
Бога
ми
ја
се
бојим
његове
клетве
,
—
настави
Живан
кроз
плач
,
—
него
да
ми
седимо
и
даље
у
задрузи
,
да
не
погазимо
његов
аманет
.
А
жене
,
којој
се
иде
из
куће
,
нек
иде
куд
зна
,
ми
нећемо
никуда
из
наше
куће
.
Људи
се
уортаче
,
па
седе
заједно
,
а
ми
,
браћа
од
једнога
оца
и
мајке
,
не
можемо
да
се
сложимо
.
И
кокоши
ће
нам
се
смејати
,
кад
чују
нашу
ноћашњу
бруку
!
—
Сасвим
је
тако
.
—
одобрише
Ненад
и
Урош
.
Стеван
заусти
нешто
да
рекне
,
али
га
разлози
Живанови
угушише
,
те
само
сави
главу
и
шикну
кроз
нос
.
После
таквога
споразума
,
полегаше
браћа
да
се
одморе
од
галаме
,
која
се
двадесет
и
четири
сата
протезала
.
XИ
.
Рана
,
која
се
само
залечи
,
а
не
искорени
,
није
излечена
.
Смрт
Радичева
,
била
је
само
доза
лека
,
која
је
привремено
задржала
распад
тела
,
које
је
Радич
у
целини
одржавао
.
Синови
његови
наставили
су
заједнички
живот
,
али
не
као
пре
,
под
утицајем
очевим
,
већ
по
споразуму
.
Живан
је
кметовао
и
даље
,
а
остали
су
радили
,
као
и
пре
.
Жене
су
покушавале
често
да
изазову
спор
међу
браћом
и
подизале
свој
глас
за
деобу
,
али
су
одлучношћу
својих
мужева
енергично
сузбијане
.
Тек
видиш
један
припуцао
своју
жену
једнога
дана
,
други
своју
другога
дана
,
трећи
трећега
,
иде
клетва
жена
,
писка
деце
и
врева
по
кући
,
да
Бог
сачува
!
И
тако
видиш
опет
неред
,
али
неред
,
који
је
предвиђен
братским
споразумом
.
И
то
би
тако
трајало
ко
зна
докле
,
да
један
од
њих
не
упреде
у
страну
,
као
неко
острмоглављено
бравче
.
Стеван
је
био
још
из
малена
једно
до
зла
Бога
неразборито
дериште
.
Ко
је
само
запамтио
шта
је
он
онда
радио
,
томе
неће
бити
необично
његово
потоње
понашање
којим
је
толике
спорове
кући
својој
задавао
и
оцу
пресео
последњи
час
живота
.
Кад
је
био
дете
,
била
му
је
редовна
навика
,
да
прво
изгунђа
па
онда
да
пође
за
неком
стоком
:
„
Нису
само
моје
овце
да
их
само
ја
чувам
!
Нећу
да
их
чувам
!
Заинат
нећу
!
Све
навалили
на
мене
,
ко
да
ја
немам
душу
да
се
одморим
,
а
они
само
уживају
...
“
Тако
мрмољи
,
мрмољи
до
на
крај
села
,
докле
му
се
не
изгуби
глас
у
долини
.
Па
тако
и
сад
:
„
Нећу
више
ја
да
радим
за
Живана
он
кметује
и
ужива
,
“
а
ја
се
мучим
,
нећу
!
нек
зна
добро
да
нећу
!
“
А
од
како
му
Кузман
напуни
главу
:
„
да
је
Живан
за
то
измајсторисао
ту
слогу
братску
,
да
би
браћа
за
њега
радила
“
,
он
никако
не
престајаше
са
својим
роптањем
.
Па
не
само
Живану
,
већ
Стеван
манисаше
и
другим
кметовима
,
посланицима
,
министрима
и
целом
свету
.
Све
он
критикује
,
све
осуђује
,
све
редом
грди
,
да
мислите
,
е
би
се
ухватио
за
го
нож
.
Али
он
то
чини
само
по
трњацима
,
њивама
и
шумама
,
где
нема
посланика
и
министара
,
а
тамо
где
би
га
могли
они
чути
,
он
и
не
привирује
.
Тако
ћете
га
видети
на
сваком
раду
,
где
се
само
он
чује
,
разјапио
вилице
,
па
се
баца
дрвљем
и
камењем
на
све
власти
у
земљи
.
А
присутни
радници
,
жене
и
деца
,
бленули
у
њега
,
па
се
диве
његовој
памети
и
разумевању
:
„
Какви
кметови
,
какви
посланици
,
оно
су
лопови
,
оно
треба
све
побити
,
—
отпочиње
он
обично
своју
горопадну
осуду
.
—
Да
ми
је
да
им
ја
судим
,
запамтили
би
ме
они
добро
!
затворио
би
их
у
једну
бајбукану
,
па
им
не
би
дао
двадесет
и
четири
сата
да
окусе
леб
да
виде
шта
је
мука
,
па
да
не
товаре
више
намет
на
народ
.
Па
би
онда
позвао
једнога
гољу
да
буде
посланик
,
јер
он
зна
шта
је
сиротиња
.
Ја
кад
би
био
краљ
играли
би
посланици
и
министри
припиревку
код
мене
,
да
би
ме
запамтили
који
сам
ја
!
Прво
би
побио
сву
господштину
,
па
би
онда
сиротињи
раздао
земљу
и
паре
да
живи
...
.
“
Тако
је
радио
за
неко
време
,
док
се
Живану
не
досади
то
свакодневно
његово
трабуњање
,
те
једнога
дана
дође
из
суднице
и
саопшти
укућанима
,
да
више
није
кмет
.
Оставку
своју
на
кметство
,
оправдао
је
тиме
„
што
му
браћа
не
дозвољавају
да
више
буде
кмет
.
“
И
тако
је
пристао
да
не
буде
више
кмет
,
само
да
би
било
задруге
и
слоге
у
кући
.
Али
Стевану
ни
то
не
беше
доста
.
Он
сматраше
да
је
Живану
много
и
то
што
је
старешина
куће
,
па
зато
сад
окрену
сву
своју
речитост
на
неправде
Живанове
,
као
старешине
куће
:
како
се
Живан
свуда
проводи
,
„
он
у
чаршију
,
он
на
гозбе
,
а
ми
робујемо
за
њега
“
,
те
изазва
Живана
да
се
и
домаћинства
ратосиља
.
То
је
било
у
очи
Божића
.
Стеван
као
што
га
је
Бог
дао
,
целога
је
дана
дробио
и
сипао
муње
и
громове
на
Живана
и
његово
управљање
кућом
.
Живан
га
је
слушао
и
ћутао
.
Кад
би
увече
Живан
уђе
љутит
у
кућу
и
повуче
се
са
својим
троножцем
у
један
буџак
ћутећи
,
не
осврћући
се
на
посао
,
који
њега
,
домаћина
чекаше
.
Жене
ложаху
ватру
и
очекиваху
да
домаћин
унесе
бадњак
.
Деца
очекиваху
жељно
час
кад
ће
се
унети
бадњак
у
кућу
,
али
знађаху
ко
треба
да
га
унесе
,
па
зато
прилазаше
једно
по
једно
Живану
,
молећи
га
да
унесе
бадњак
.
Живан
их
миловаше
и
одбијаше
,
речима
:
„
Ено
вам
новога
домаћина
,
па
нека
вам
донесе
бадњак
и
сламу
,
—-
погледајући
на
Стевана
попреко
,
који
сеђаше
уз
ватру
равнодушан
,
као
да
није
ни
речи
тога
дана
проговорио
против
Живана
.
И
само
да
не
беше
тако
значајан
дан
у
години
,
кад
кућа
не
сме
остати
без
бадњака
и
сламе
,
још
тада
би
се
пречистило
између
Живана
и
Стевана
ко
ће
бити
домаћин
.
Деца
се
начичкаше
опет
око
Живана
и
стадоше
га
молити
за
бадњак
.
У
том
стигоше
Ненад
и
Урош
,
те
салетеше
Живана
да
изврши
свети
обичај
,
по
својој
домаћинској
дужности
.
Живан
изађе
напоље
и
унесе
бадњак
,
затим
сламу
.
Деца
запијукаше
за
њим
.
Настаде
свечани
тренутак
,
који
сваку
српску
кућу
у
ово
доба
године
оживљава
,
овесељава
и
отклања
из
душе
све
црне
мисли
и
тегобе
.
Али
одмах
после
Божића
,
Живан
обзнани
укућанима
,
да
он
више
није
домаћин
,
већ
Стеван
,
и
да
он
ништа
против
тога
нема
,
само
да
је
мир
и
слога
у
кући
.
—
Ја
нећу
!
—
рече
набусито
Стеван
.
—
Ти
мораш
!
—
подвикну
му
Живан
,
чисто
кметски
!
—
Кад
ја
нисам
добар
домаћин
,
буди
ти
бољи
?
Ено
дошао
је
позив
из
општине
,
иди
тамо
да
видиш
шта
зову
,
одговори
шта
траже
,
па
управљај
,
а
ја
ћу
те
слушати
као
најмлађи
брат
.
То
рече
Живан
,
па
заметну
торбу
о
раме
и
отиде
код
оваца
.
XИИ
.
Стеван
немаде
куд
,
него
оде
у
судницу
,
по
позиву
.
Стајао
је
цео
сат
пред
вратима
судничким
,
незнајући
како
да
се
пријави
.
Кад
се
отворише
врата
,
председник
га
спази
и
позва
унутра
.
—
Молим
ја
вас
,
шта
сте
нас
звали
?
—
рече
Стеван
војничким
језиком
,
стојећи
као
кип
пред
председником
.
—
Звао
сам
Живана
да
иде
капетану
на
неко
саслушање
.
А
ти
шта
ћеш
?
—
Па
ја
сам
за
то
дошао
.
—
Добро
,
онда
сутра
зором
да
си
код
капетана
!
—
Разумем
!
—
рече
Стеван
,
и
стоји
укрућен
,
не
миче
се
.
—
Ајд
сад
иди
!
—
рече
му
председник
.
Стеван
изађе
на
врата
,
па
с
капом
под
мишицом
стругну
безобзирце
,
заборавивши
да
мете
капу
на
главу
.
Још
пре
пола
ноћи
Стеван
устаде
да
се
спрема
за
пут
.
Управо
није
ни
спавао
од
страха
да
не
одоцни
.
Живан
му
је
оседлао
коња
још
од
вечера
.
Али
га
није
осетио
кад
је
пошао
,
пошто
је
била
поноћ
.
Стеван
је
обукао
нове
чакшире
и
гуњче
,
метуо
кесу
с
новцима
за
појас
,
као
сваки
домаћин
,
појахао
коња
и
изишав
из
дворишта
изгубио
се
у
помрчини
.
Пут
се
по
мало
белио
,
а
њему
се
кожа
јежила
а
капа
подигла
на
врх
главе
од
страха
.
Највише
га
је
плашило
то
,
што
му
коњ
изједна
фрче
ноздрвама
,
јер
је
слушао
да
кад
коњ
ноћу
врче
,
привиђа
нешто
.
Ишао
је
тако
коњ
и
фркао
ноздрвама
,
а
глас
копита
одјекивао
је
далеко
кроз
помрчину
.
С
обе
стране
пута
црнели
су
се
предмети
,
који
већи
,
који
мањи
,
где
ограда
,
где
трње
,
где
дрвеће
,
где
прошје
,
а
где
врљике
.
Наједанпут
шушну
нешто
у
трњаку
,
коњ
се
секну
,
па
стругну
у
највећем
галопу
.
Стевану
одлете
капа
с
главе
и
поче
да
му
свира
ваздух
око
ушију
.
Он
се
осврте
да
види
где
му
је
капа
,
али
изгуби
равнотежу
и
љосну
с
коња
на
сред
пута
,
као
џак
!
Коњ
се
окрете
натраг
и
постоја
мало
,
па
,
одгалопира
,
право
кући
.
Стеван
је
лежао
на
путу
,
док
се
није
разборавио
.
Кад
забеле
зора
,
он
се
освести
,
устаде
,
разгледа
око
себе
и
виде
да
му
нема
капе
.
Сети
се
да
је
због
ње
и
пао
,
те
се
врати
да
је
потражи
.
За
страх
више
није
знао
,
кад
се
онако
грозно
убио
,
ко
вели
:
„
гора
ми
напаст
не
треба
,
али
изгледаше
као
да
је
нека
зверчица
чучнула
.
Зато
се
мало
помучи
док
јој
се
приближи
.
Поред
ње
нађе
белегу
,
где
је
коњ
зачепио
у
страну
,
уплашио
се
кад
је
наишао
на
њу
враћајући
се
.
Натуче
капу
и
пожури
пешице
у
варош
.
Варош
беше
још
у
ноћном
затишју
.
Ни
дућани
не
беху
још
отворени
,
а
камо
ли
среска
канцеларија
.
Стеван
се
сћућури
уз
врата
канцеларијска
да
чека
капетана
.
Кад
се
добро
свану
,
пандур
дође
и
отвори
врата
,
почисти
ходник
,
запали
цигару
и
седе
да
чека
своје
старешине
.
Мало
затим
почеше
долазити
у
канцеларију
писари
и
практиканти
,
па
онда
сељаци
и
ходник
се
напуни
.
Стеван
видећи
сељаке
да
седе
по
клупама
,
уђе
и
он
и
седе
на
крај
клупе
до
једнога
сељака
.
Леву
ногу
мало
опружи
и
стаде
да
посматра
по
зидовима
слике
,
прокламације
и
објаве
.
У
том
дође
капетан
и
спотаче
се
о
Стеванову
ногу
.
—
Што
си
зинуо
као
сом
магарче
један
!
—
издра
се
капетан
на
њега
.
—
Уапсите
овога
,
што
се
истегао
као
Шаров
,
хтедох
да
сломијем
врат
!
—
рече
капетан
и
оде
у
канцеларију
.
Стеван
брзо
скочи
и
стаде
мирно
—
војнички
.
Пандур
га
позва
да
пође
за
њим
.
И
тамо
га
затворише
.
Кад
би
у
подне
пандур
га
пусти
да
иде
кући
,
с
напоменом
да
други
пут
пази
како
да
седи
.
—
Па
,
ја
сам
дошао
до
капетана
...
—
рече
Стеван
страшљиво
.
—
Е
он
је
отишао
не
прима
више
.
А
после
подне
иде
на
пут
.
Дођи
други
дан
.
Стеван
пође
кући
не
окусивши
хлеба
тога
дана
.
Кад
је
изашао
из
вароши
стигоше
га
једна
кола
,
у
којима
беху
нека
господа
.
За
њима
јураше
на
коњу
један
писар
полицијски
.
—
Еј
сељаче
!
—
викну
писар
Стевана
.
Стеван
се
окрену
и
стаде
мирно
.
—
Куда
ћеш
ти
?
—
Ја
у
Ораовац
.
—
А
,
и
ја
ћу
на
тамо
,
но
ево
ти
мога
коња
,
узјани
па
јаши
,
а
ја
ћу
с
овим
људима
да
се
возим
на
колима
.
—
Разумем
...
—
рече
Стеван
,
али
му
се
душа
утаји
кад
помисли
да
мора
да
јаше
и
још
да
каса
за
оним
колима
.
Кола
одјурише
,
а
он
остаде
да
се
пење
на
коња
.
Коњ
се
обрну
и
загледа
га
добро
,
па
кад
зачепи
и
пусти
најжешћи
галоп
.
Поче
опет
ваздух
да
свира
Стевану
око
ушију
.
Он
се
ухвати
за
гривну
,
покуша
уздом
да
заустави
коња
,
али
коњ
поче
да
подскакује
и
да
баца
чивтета
.
Стеван
му
олабави
узду
и
пусти
га
да
трчи
док
хоће
.
Коњ
угоди
галоп
са
оваким
темпом
:
„
тапара
“
,
„
тапара
“
,
„
тапара
“
...
Бап
!
...
чу
се
пад
Стеванов
,
који
опет
беше
изгубио
равнотежу
и
љоснуо
о
земљу
.
Коњ
одјури
напред
за
својим
газдом
,
а
Стеван
остаде
да
лежи
крај
пута
.
Сад
није
нигде
повредио
главу
,
али
је
нагњечио
бутину
.
Лежао
је
читав
сахат
,
док
се
одморио
.
Па
се
полако
диже
и
пође
кривљући
.
Стигао
је
кући
у
неко
доба
ноћи
.
Кад
се
распаса
да
легне
,
тад
виде
да
му
нема
кесе
,
и
да
ју
је
падајући
с
коња
изгубио
.
Леже
у
постељу
ћутећи
.
Браћа
му
не
рекоше
ни
црне
ни
беле
за
изгубљене
паре
,
пошто
су
то
већ
предвидели
били
,
кад
су
видели
самога
коња
да
је
дошао
.
Прође
то
лето
,
дође
зима
.
Радичевићи
беху
решили
да
преко
зиме
угоје
волове
.
Зато
је
домаћину
ваљало
да
оде
у
варош
да
купи
мекиње
.
Стеван
се
опреми
једнога
дана
,
па
како
беше
снег
,
упреже
у
саоне
волове
и
оде
у
варош
за
мекиње
.
Враћајући
отуда
доцкан
,
замркну
на
сред
пута
.
Снег
беше
толико
навејао
,
да
се
само
могло
ићи
пртином
.
Али
снег
завејао
пртину
,
па
се
не
познаваше
пут
.
Стеван
је
скретао
саонама
час
у
неку
њиву
,
час
у
ендек
,
на
више
места
је
извртао
саонице
и
поново
товарио
џакове
,
док
најпосле
не
ухвати
правац
пута
по
бандерама
...
Далеко
је
већ
одмакао
од
тих
места
,
где
су
му
се
извртале
саоне
и
приближио
се
селу
здраво
и
весело
.
Прешао
је
преко
„
Гребачке
“
ћуприје
где
излази
свака
„
анатема
“
ноћу
.
Ту
је
управо
подвикнуо
на
волове
и
претрчао
жмурећи
да
не
би
видео
„
караконџулу
“
.
И
таман
хтеде
да
запева
од
радости
,
што
ја
мимоишао
ту
опасност
и
да
растера
страх
и
тишину
око
себе
,
а
очи
му
се
зауставише
на
једну
празнину
међу
џаковима
.
Одмах
заустави
волове
,
преброја
џакове
,
и
виде
да
му
нема
једнога
џака
.
Нити
је
пристао
да
иде
без
џака
кући
,
ни
да
се
враћа
преко
ћуприје
да
га
тражи
.
Напослетку
сијну
му
кураж
у
срцу
и
реши
се
да
се
врати
на
она
места
,
где
је
су
му
се
саоне
извртале
да
потражи
џак
.
„
Шта
ту
—
поче
сам
да
говори
—
једанпут
се
мре
“
—
и
испреже
волове
,
привеза
их
за
саоне
,
а
из
јарма
узе
једну
дебљу
палицу
и
пође
.
У
леву
руку
мету
палицу
,
а
десном
извади
нож
из
појаса
.
Кад
се
приближи
ћуприји
,
он
спази
насред
ћуприје
нешто
црно
за
половину
човечијег
боја
.
Коса
му
се
надиже
и
капа
на
врх
главе
.
Али
се
брзо
прибра
,
шкрипну
зубима
и
јурну
трчећим
кораком
на
„
сотону
“
.
Удари
је
палицом
што
игда
може
.
Зачу
се
потмуо
звук
:
„
пуп
“
.
Палица
је
ударила
у
нешто
меко
.
Охрабрен
тим
ударцем
,
он
сјури
нож
у
ту
црну
гомилу
,
и
трице
му
из
џака
посу
руку
.
Тад
виде
да
је
та
„
караконџула
“
,
којој
се
он
тако
грдно
свети
,
његов
џак
!
„
Ти
ли
си
лепи
мој
!
“
—
рече
Стеван
,
незнајући
шта
ће
од
радости
кад
виде
свој
џак
са
трицама
.
Па
га
заметну
на
раме
и
однесе
на
саоне
.
Упреже
волове
и
продужи
пут
певајући
.
Кад
стиже
кући
беше
превалила
ноћ
.
—
Шта
учини
забога
,
мишљах
погинуо
си
негде
?
—
пита
га
Живан
из
постеље
.
—
Готово
замало
што
и
то
није
било
.
—
одговори
му
Стеван
зловољно
.
—
Ти
само
чекаш
на
готово
,
а
не
знаш
колико
се
ја
мучим
.
—
Ко
те
терао
да
се
тако
мучиш
?
—
Ти
!
Ал
’
више
џаба
ти
кирија
,
не
домаћинујем
ти
ја
више
!
Ето
ти
па
управљај
како
знаш
,
а
ја
ћу
да
идем
за
овцама
.
—
А
коме
ја
говорах
да
домаћински
посао
није
лак
и
да
свакога
није
Бог
створио
за
домаћина
?
—
рече
му
Живан
смејући
се
.
—
Ти
судиш
кметовима
и
посланицима
само
по
буџацима
,
а
кад
изађеш
пред
њих
,
ти
не
смеш
ни
у
очи
људски
да
их
погледаш
.
—
Море
,
ја
кад
би
им
судио
,
они
би
ме
добро
запамтили
!
—
не
попушта
Стеван
од
свога
заната
.
Окачи
торбу
о
раме
и
оде
код
оваца
.
Живан
предузе
опет
домаћинство
.
XИИИ
.
За
то
време
док
је
Стеван
домаћиновао
,
Урош
је
служио
војску
,
па
се
до
повратка
Живанова
у
домаћинство
,
вратио
.
Сад
се
мислило
да
ће
бити
слоге
у
кући
,
кад
је
уклоњено
све
оно
,
што
је
изазивало
спор
и
неслогу
.
Живан
је
бацио
кметство
,
па
је
остављао
и
старешинство
куће
,
само
ради
Стевана
,
а
Стеван
се
уверио
да
домаћински
посао
није
лак
и
да
нема
више
потребе
да
замера
Живану
за
сваку
ситницу
.
Већ
да
треба
од
сад
да
буде
разложнији
и
договорнији
,
па
да
се
сложно
ради
и
напредује
.
Али
жене
не
мишљаху
тако
.
Управо
,
људи
мишљаху
једно
,
а
жене
рађаху
друго
.
Оне
су
виделе
да
голим
језиком
не
могу
постићи
код
својих
непоколебљивих
мужева
,
оно
што
желе
.
Зато
су
потражиле
одушке
својим
тежњама
на
другој
страни
.
Оне
су
и
пре
делиле
извесне
производе
између
себе
,
као
:
конопље
,
вуну
,
осушено
воће
итд
.
Али
то
све
није
зајазило
њихову
незаситљивост
за
личном
имовином
,
ни
ублажило
њихову
подозривост
и
неповерљивост
.
Него
потражише
још
неке
накнаде
за
оне
батине
што
су
их
повукле
од
својих
мужева
.
То
се
обелоданило
случајно
.
Кузман
беше
банкротирао
.
И
кад
му
је
вршен
попис
,
Живан
је
позват
за
„
присутног
“
.
Између
осталога
нађена
је
и
књига
о
вересијама
,
у
којој
Мића
,
општински
писар
прочита
Живану
овакав
један
рачун
:
„
Живана
жена
Живана
Радичевића
узела
3
чилета
памука
3
гроша
„
2
кануре
вунице
5
„
„
чивита
1
„
„
игала
1
„
„
сапуна
2
„
„
ђинђува
2
„
„
карабоје
1
„
свега
.
.
15
гроша
Донела
торбу
пасуља
и
одужила
3
„
оста
још
.
.
12
гроша
Сличне
рачуне
нађоше
и
осталим
женама
Радичевићевим
.
Само
што
су
оне
продавале
поред
пасуља
и
брашно
,
кукуруз
,
ракију
,
јаја
и
пилиће
.
Живан
однесе
све
те
рачуне
кући
,
и
кад
их
Урош
,
који
једини
беше
писмен
,
прочита
пред
свима
у
кући
,
поражене
жене
погледаше
се
и
забезекнуше
,
као
стрелом
погођене
!
Наста
тајац
.
Браћи
сад
би
јасно
,
откуда
од
неких
година
пасуљ
једва
дотраје
до
нове
бербе
,
зашто
кукуруз
у
кошу
нагло
силази
на
ниже
,
зашто
ракија
у
бурићима
брзо
исчезава
итд
.
Па
се
онда
сваки
својој
жени
окрену
на
разрачунавање
...
.
Диже
се
урнебес
,
кукњава
,
клетва
и
писак
деце
.
Кад
излише
гњев
над
својим
женама
,
они
понамешташе
катанце
на
кошу
,
амбару
,
бачвари
и
ћилеру
,
одредише
једнога
за
комесара
,
који
ће
издавати
редушама
по
требовању
:
брашна
,
пасуља
,
сира
,
ракије
итд
.
,
па
наставише
живот
као
и
пре
.
XИВ
.
Али
у
том
таквом
комешању
и
вечитом
растројству
,
Радичевићи
нису
ни
запазили
да
је
Живанов
најстарији
синчић
пристигао
осамнаесту
и
да
су
се
на
њ
почеле
освртати
поједине
деве
у
селу
,
а
још
више
наводаџије
.
И
једне
вечери
кад
они
највећма
беху
загаламили
по
свом
обичају
лупи
неко
на
капију
.
Они
се
утишаше
,
упутивши
погледе
у
капију
,
ко
ће
то
бити
.
То
беше
Дамњан
,
њихов
најближи
и
најбољи
комшија
.
Дође
и
седе
.
Кад
обреди
разговор
о
времену
,
берићету
и
још
којечему
,
он
изјави
разлог
ради
кога
је
дошао
.
Препоручује
Живану
за
снаху
једну
добру
девојку
.
Не
може
се
замислити
какво
је
блаженство
изазвала
та
реч
у
душама
браће
Радичевића
.
Без
обзира
на
Живана
и
Живану
,
као
родитеље
,
сви
су
се
осетили
срећни
том
понудом
Дамњановом
.
Свима
је
радост
и
понос
што
су
дочекали
да
у
заједници
ожене
једно
своје
„
млађеје
“
.
Живан
поче
да
се
збиљи
и
упреда
бркове
.
Живана
поче
да
покашљује
од
радости
и
да
се
гради
баба
пре
времена
.
А
син
Живанов
поче
да
се
чеше
за
уветом
и
да
се
снебива
и
гужви
од
стида
испред
својих
старијих
.
Тако
се
о
томе
најпре
зуцкало
,
затим
у
тајности
приговарало
и
најпосле
отворено
изашло
са
том
намером
,
док
није
дошла
јесен
,
те
се
приступило
и
правом
чиновању
свадбеном
.
Дође
и
дан
свадбе
,
дан
највеће
радости
Живанове
,
дан
кад
је
требао
да
види
плод
и
зачинак
свога
труда
,
око
одржања
породичне
задруге
.
Али
је
он
је
баш
тога
дана
запазио
оно
,
што
му
је
осведочило
узалудност
таквога
његовога
трудбовања
и
коначно
му
налагало
да
већ
једном
раскине
са
том
задругом
,
која
му
од
смрти
очеве
никаква
добра
не
донесе
.
Јер
оно
,
што
у
пуној
кући
задругара
сваки
гост
са
правом
очекује
,
на
једном
весељу
:
добру
услугу
и
дебелу
гозбу
,
тога
није
било
на
свадби
Живановој
.
Све
су
се
жене
устумарале
по
кући
,
ал
не
видиш
ни
једну
да
одрива
посао
онако
,
како
је
то
неопходно
,
нити
се
пак
која
одазива
гостима
са
пуним
срцем
и
предусретљивошћу
,
као
што
то
једина
Живана
чињаше
,
али
сама
шта
може
учинити
.
Већ
су
све
нашле
да
тога
дана
једна
другој
прикажу
шта
је
некад
било
,
шта
је
која
коју
кад
жацнула
,
све
се
понадувале
,
све
напрћиле
носеве
и
свадба
се
само
види
,
али
весеље
не
тече
бујно
,
само
зарад
њиховога
нехата
и
рђаве
услуге
.
Живан
се
изједна
осврће
и
виче
:
„
камо
вина
“
,
„
камо
ракије
“
„
камо
јела
“
.
Нека
од
њих
приђе
му
,
принесе
по
штогод
,
па
умакне
и
трапеза
остане
опет
непопуњена
.
Покушава
Живан
да
се
развесели
и
распиштољи
онако
,
како
сваки
свекар
у
таквој
прилици
чини
,
али
узалуд
кад
нема
ко
да
га
помогне
у
томе
.
Браћа
му
се
дала
на
друге
послове
:
један
око
стоке
,
други
око
пецива
,
а
трећи
око
точења
пића
.
Жене
само
тутње
по
кући
као
шантаве
,
да
рекне
човек
е
се
поломише
од
послова
,
али
се
притворност
не
даде
сакрити
ни
најобичнијем
оку
.
Кад
се
досади
Живану
зивкање
и
узалудно
потраживање
,
он
скочи
узбуђено
и
зађе
по
вајатима
да
се
разрачуна
са
женама
.
Али
нуто
,
тамо
се
више
пије
,
него
за
трпезом
где
су
људи
.
Ту
су
тетке
,
ту
стрине
,
ту
ујне
.
И
без
мало
свака
пијана
,
па
с
њима
и
домаћице
пијане
.
—
Оди
,
оди
овамо
,
очију
ти
,
да
видиш
како
жене
пију
!
—
гракнуше
све
у
један
глас
кад
видеше
Живана
.
—
Здравси
зете
!
—
довикну
му
једна
шурњаја
и
натеже
ибрик
на
уста
.
Живан
се
осврте
десно
и
лево
,
па
немогући
никакав
споразум
учинити
са
пијаним
женама
,
обрну
се
на
левокруг
и
оде
међ
своје
госте
.
И
како
тако
,
свадба
се
истера
до
краја
.
Али
та
неслога
у
кући
,
никад
није
тако
осетно
ујела
Живана
за
срце
,
као
тада
—-
на
свадби
,
кад
су
се
и
гости
морали
погледати
и
сневесељавати
због
извесних
опажања
,
шта
се
све
збива
у
Живановој
кући
.
И
тада
се
у
његовом
убеђењу
изазвао
обрт
,
који
га
је
упутио
на
неминовну
деобу
с
браћом
.
Трећега
јутра
,
кад
се
све
беше
рашчистило
од
свадбе
настаде
надугачко
и
нашироко
расправљање
о
свему
ономе
што
је
на
свадби
било
.
—
Убио
вас
Вог
и
Св
.
Аранђео
дабогда
!
—
подвикну
Живан
женама
,
—
што
не
сачекасте
да
се
гости
испрате
,
па
после
пукните
пијући
,
порезилисте
ме
пред
људима
да
више
не
могу
жив
да
изађем
у
свет
!
Срамота
ме
од
овога
новога
чељадета
,
што
ово
морам
да
говорим
,
али
шта
ћу
...
—
погледа
Живан
у
своју
снаху
са
сажаљењем
.
—
Е
,
тако
,
заинат
,
кад
оне
навеле
сву
родбину
,
па
испише
сву
ракију
,
и
ја
ћу
да
пијем
!
—
испречи
се
Живана
.
—
За
толико
сам
заслужила
да
попијем
чашу
ракије
.
—
Ја
не
пијем
ракију
,
ал
ја
ћу
од
сад
мој
део
да
распем
,
не
дам
га
другом
да
га
попије
—
рече
Станојка
.
—
Ћути
,
ћути
ти
лопове
,
што
продајеш
ракију
по
дућану
!
—
довикну
јој
Невена
.
—
Откуд
је
могла
продавати
,
кад
је
све
под
катанцем
?
—
зачуди
се
Живан
.
—
Питај
децу
,
како
их
је
провлачила
кроз
пенџерче
и
како
их
је
научила
точити
.
—
А
јаој
могли
су
да
испусте
чеп
и
сву
ракију
да
источе
!
—
пљесну
се
Живан
по
бутини
.
—
Погледајте
ви
у
њен
ковчег
,
па
ћете
видети
њено
поштење
!
—
рече
Станојка
гледећи
попреко
Невену
.
Радичевићи
се
погледаше
и
као
на
команду
ставише
се
у
положај
иследника
.
У
мах
зашкрипаше
женски
ковчези
.
Наста
општа
преметачина
женских
оставштина
.
Жене
стадоше
да
куну
,
људи
да
псују
.
Настаде
вика
и
журба
,
као
да
ће
сви
у
бежанију
!
У
Живанином
ковчегу
нађоше
пола
гибанице
,
у
Невенином
,
печену
кокош
,
у
Станојкином
пун
ибрик
ракије
,
а
у
Миленином
два
батака
и
два
крилета
од
печене
ћурке
.
Сад
се
Живан
разборави
зашто
му
о
свадби
ни
један
батак
не
принеше
пред
госте
.
Па
кад
заковитла
онај
комад
гибанице
што
држаше
у
рукама
,
пљесну
га
о
сред
дворишта
!
У
мах
за
њим
полетеше
и
кокош
,
батаци
ћурећи
и
ибрик
с
ракијом
.
Псета
једва
дочекаше
те
изненадне
оброке
...
А
ракија
направи
бару
испод
раскомаданог
ибрика
.
Жене
привикаше
опет
.
Ади
им
Живан
подвикну
:
—
Мир
!
ето
га
иде
поп
!
Ненад
пљесну
по
устима
Невену
,
која
се
још
не
беше
зауставила
од
лармања
.
Поп
-
Јова
дође
са
учитељ
-
Пером
.
—
Шта
је
то
с
вама
побогу
!
—
рече
поп
-
Јова
,
седајући
на
принешену
клупу
и
пребацујући
један
крај
мантије
преко
колена
.
Млада
невеста
га
пољуби
у
руку
невесела
.
—
Шта
?
Ништа
...
—
одговори
збуњено
Живан
:
—
Како
ништа
!
—
загледа
га
строго
поп
Јова
.
—
Зар
ја
чак
у
селу
чујем
вашу
кавгу
и
ти
кажеш
ништа
!
—
Дошао
је
крај
попе
и
више
нам
нема
живота
у
задрузи
,
па
ти
нас
клео
или
благосиљао
,
чини
шта
оћеш
!
—
исповеди
се
Живан
и
развеза
клубе
,
па
му
исприча
од
почетка
до
краја
,
шта
се
све
догодило
у
њиховој
кући
од
смрти
очеве
и
шта
је
све
он
чинио
да
би
одржао
задругу
,
па
није
ништа
успео
.
—
Е
,
онда
ту
нема
више
Боже
помози
,
—
климну
главом
учитељ
-
Пера
,
него
да
се
што
пре
поделите
,
те
да
се
једном
спасете
тих
вечитих
зађевица
и
беспокојстава
.
—
А
,
не
,
не
,
не
дам
ја
да
се
деле
!
—
рече
поп
-
Јова
одсечно
.
—
Мени
је
њихов
отац
оставио
у
аманет
да
о
њима
водим
рачуна
,
и
ја
им
не
дам
да
се
поделе
докле
год
могу
.
Јер
ако
се
поделе
,
осиротиће
и
пропашће
.
—
Ама
не
можеш
ти
голом
наредбом
одржати
рогове
у
врећи
.
—
рече
Пера
.
Ови
су
људи
утрошили
највећи
део
своје
снаге
у
најбољим
годинама
на
међусобна
трвења
,
а
ту
би
снагу
могли
употребити
на
неки
кориснији
посао
да
су
одељени
.
—
Е
,
ти
ми
учитељу
квариш
сваки
посао
.
—
одврати
му
Јова
.
—
Ја
сам
те
повео
да
ми
бајаги
помажеш
,
а
ти
ми
одмажеш
.
—
Тако
,
тако
господине
Вог
ми
ти
помогао
,
—
обрати
се
Живана
Пери
.
—
Да
оће
да
ме
пусте
само
један
дан
да
поживим
сама
са
мојим
човеком
и
децом
,
не
би
жалила
одмах
да
умрем
!
Толико
ми
је
огрдио
живот
у
задрузи
,
пун
једа
и
чемера
.
—
Ето
,
видиш
шта
каже
жена
,
—
рече
Пера
,
Јови
,
—
а
можда
би
се
она
у
самоћи
показала
много
кориснија
него
у
задрузи
.
Зато
их
пусти
брате
и
благослови
,
па
нек
иду
где
је
коме
мило
.
—
Ама
лако
ће
се
они
поделити
,
али
ја
би
желео
да
до
тога
не
дође
.
—
попусти
поп
-
Јова
.
—
Сто
пута
је
боље
бити
у
задрузи
.
Знате
ли
ви
ону
причу
о
снопу
прућа
?
Сложна
браћа
кућу
теку
,
а
несложна
растичу
.
—
Све
то
знамо
попе
.
—
рече
Живан
,
пошто
прво
уздахну
.
—
Ти
знаш
колико
сам
се
ја
трудио
и
чувао
кућу
од
резила
,
али
нам
се
свет
овако
више
смеје
.
Зато
је
боље
да
чинимо
на
леп
начин
растур
него
да
се
циганчимо
сваког
дана
.
Можда
ће
нам
се
срећа
на
боље
окренути
,
јер
нам
са
оваквим
животом
у
задрузи
грђа
робија
не
треба
.
Само
би
ја
молио
тебе
и
учитеља
да
ви
нас
као
паметни
и
учевни
људи
посаветујете
,
како
да
се
изделимо
,
да
ли
на
по
двоје
или
сваки
за
себе
,
одмах
?
—
Кад
нисте
могли
да
се
слажете
четворо
,
нећете
моћи
ни
двоје
.
Зато
је
боље
да
чистите
те
рачуне
одједном
.
—
рече
Пера
.
—
Право
кажеш
господине
.
—
прихвати
Ненад
.
—
Јер
ми
треба
и
нешто
друго
да
радимо
,
а
не
само
целога
века
да
се
делимо
.
Поп
-
Јова
и
учитељ
-
Пера
посаветоваше
их
још
о
којечему
,
па
одоше
.
А
Радичевићи
остадоше
да
се
споразумевају
о
деоби
.
XВ
.
Имали
су
један
повећи
вајат
крај
дворишта
,
од
кога
преправише
кућу
за
Живана
.
У
градини
,
недалеко
од
старе
куће
,
постројише
две
куће
,
за
Ненада
и
Стевана
,
А
у
старој
кући
решише
да
остане
Урош
.
Погођени
мајстори
одмах
прионуше
на
рад
.
Рад
је
распоређивао
и
настојавао
Живан
,
онај
исти
Живан
,
који
се
највише
противио
деоби
.
Човек
докле
преокрене
убеђењем
,
онда
је
готов
и
на
ревност
.
Јер
кад
је
изгубио
наду
на
повољан
задружан
живот
,
онда
је
задобио
наду
на
повољан
инокосан
живот
.
Али
жене
као
заинат
,
од
како
се
задовољише
деобним
решењем
,
окренуше
у
такву
слогу
,
да
је
сад
било
за
сажаљење
што
се
морају
делити
.
И
што
се
куће
више
приводише
дограђивању
,
то
се
жене
више
једна
другој
приближаваху
.
Сад
више
не
беху
једна
другој
досадне
,
као
пре
,
могу
јести
шта
која
хоће
,
могу
радити
колико
која
хоће
.
Сад
им
нису
ни
деца
на
путу
више
,
нема
више
замерке
,
нема
примедбе
,
ни
прекора
,
ни
свађе
,
ни
једа
,
ни
чемера
.
Све
је
мирно
и
спокојно
,
свуд
је
оправак
и
Божји
благослов
.
Више
се
не
гледа
ни
на
редарство
,
ни
на
старешинство
,
већ
свака
жури
и
ради
оно
,
што
јој
до
руке
дође
,
само
да
би
што
бољу
успомену
оставила
о
себи
код
јетрва
.
Све
је
ишло
необично
живо
и
сложно
.
Колико
су
се
људи
трудили
да
им
што
пре
куће
стигну
,
толико
су
жене
двојном
устајале
и
неуморно
радиле
.
Данас
их
видите
попуњавају
земљом
једну
кућу
,
сутра
другу
,
а
прекосутра
вуку
воду
за
блато
.
Мајсторима
су
готовиле
јело
све
одреда
.
И
само
зато
што
је
све
ишло
журно
и
сложно
,
две
су
им
куће
биле
готове
за
шест
недеља
.
Док
најпосле
не
дође
и
тај
давно
очекивани
дан
,
дан
због
кога
су
сви
укућани
толике
непријатности
преживели
и
толика
чуда
пренели
преко
главе
,
дан
њихова
растанка
.
Тај
дан
беше
„
млади
“
понедеоник
,
после
мене
месечеве
.
Леп
ручак
беху
спремиле
жене
.
А
још
лепши
растанак
беше
приредио
Живан
.
Кад
поседаше
сви
око
софре
,
Живан
узе
чашу
ракије
и
поче
овако
:
—
Поклон
браћо
моја
,
поклон
жене
,
поклон
децо
.
—
Женама
грунуше
сузе
на
очи
,
а
тако
исто
Ненаду
и
Стевану
омаче
се
по
једна
суза
из
ока
,
а
Урош
се
окупа
у
сузама
.
—
Дошао
је
дан
нашега
растанка
,
дошло
је
време
да
се
трмка
роји
.
Али
ми
остајемо
браћа
и
даље
,
а
што
ћемо
живети
одвојено
,
тако
је
рекао
Бог
.
—
Жене
сипнуше
још
јаче
у
плач
.
—
Сад
не
помаже
плач
,
кад
су
већ
куће
готове
—
рече
Живан
женама
и
не
гледајући
у
њих
.
—
Друга
браћа
доводе
изборни
суд
за
деобу
,
а
ми
то
нећемо
чинити
,
већ
ћемо
се
поделити
мирно
да
нам
свако
позавиди
.
—
Тако
и
треба
!
—
одобрише
браћа
.
Живан
испи
чашу
,
па
извади
кесу
и
изручи
новац
на
совру
.
—
Да
поделимо
прво
новац
,
—
рече
Живан
и
узе
да
броји
дукате
.
—
На
сваког
брата
припада
по
четрдесет
дуката
,
пошто
је
у
кеси
било
сто
и
шесет
дуката
.
И
гурну
пред
сваког
припадајућу
му
гомилу
.
Они
узеше
и
метуше
сваки
у
своју
кесу
новац
.
Па
приседоше
да
ручају
.
Али
то
само
одредише
ред
,
а
нико
не
поједе
ни
два
залогаја
људски
,
јер
их
беше
обузела
нека
необична
туга
и
нервоза
.
По
ручку
натоварише
ствари
на
кола
,
прво
Живанове
,
па
онда
Ненадове
и
Стеванове
.
Поделише
бакраче
и
остало
покућанство
.
Затим
дадоше
сваком
детету
по
једну
пару
у
руке
,
а
они
заметнуше
сваки
по
целу
проју
под
мишицу
и
као
нека
литија
кренуше
се
новим
домовима
,
са
„
младим
“
месецем
на
небу
,
и
пуним
рукама
пара
и
хлеба
,
те
да
им
тамо
буде
све
пуно
и
задовољно
.
„
Тако
се
ваља
.
“
У
прву
недељу
позваше
попа
,
те
им
освети
нове
домове
,
благослови
их
и
упути
их
да
се
и
даље
помажу
и
да
не
забораве
на
заветне
речи
њиховога
оца
.
ДРУГИ
ДЕО
НА
РАСКРСНИЦИ
И
.
Кад
се
пчела
роји
,
треба
имати
на
уму
двоје
:
време
и
родност
године
.
Ако
се
доцкан
роји
,
неће
стићи
да
спреми
зимницу
;
ако
је
рђава
година
,
неће
набрати
меда
.
Кад
се
тица
излеже
,
па
распусти
своје
младунце
,
пре
него
их
научи
летети
,
они
ће
скапати
.
Ми
с
таквим
младунцима
нећемо
упоређивати
синове
Радичеве
,
који
су
се
поделили
,
не
као
голуждрави
младунци
,
већ
као
зрели
људи
,
који
су
се
давно
поженили
,
војску
ислужили
и
децу
изродили
.
Али
и
зрелим
људима
је
могућно
залутати
кад
не
знају
пута
.
Изишав
из
породичне
задруге
,
Радичевићи
су
знали
само
за
један
пут
:
да
раде
сложно
и
усташно
,
на
начин
,
као
што
им
је
отац
радио
,
а
да
не
морају
умствовати
и
бринути
,
јер
је
то
била
дужност
само
једнога
у
кући
—
домаћина
.
Поред
тога
,
земља
,
стока
и
новац
били
су
им
свагда
на
расположењу
у
изобиљу
.
Сад
им
је
ваљало
сваки
за
себе
да
се
брине
и
домаћинује
.
А
то
је
посао
за
Живанову
млађу
браћу
био
и
нов
и
тежак
.
Једна
нова
,
а
примамљива
добит
,
у
новом
животу
,
била
им
је
опредељена
лична
својина
,
која
их
је
и
изазвала
на
деобу
.
Она
их
је
покренула
и
на
живљи
рад
и
на
бољу
штедњу
.
Отуда
се
у
њиховим
кућама
у
први
мах
могло
видети
оно
,
што
свакога
може
задивити
:
даноноћни
рад
,
чуварност
,
питомост
и
трезвеност
,
нарочито
код
жена
,
које
су
таквим
одликама
изненадиле
и
своје
мужеве
и
село
.
А
то
само
зато
што
је
пре
општа
имовина
и
множина
у
кући
носила
са
собом
и
општу
одговорност
за
сваку
неисправност
,
или
општи
понос
за
сваку
ваљаност
.
Док
међутим
,
то
је
сад
све
припадало
сваком
домаћину
и
домаћици
у
својој
кући
.
Свака
жена
поен
на
свом
образу
било
част
,
било
укор
за
своју
уредбу
.
Ако
је
похвала
,
њој
припада
,
ако
је
резил
,
такође
.
Нема
ли
ракије
у
кући
да
госте
послужи
,
њен
је
стид
.
Продаје
ли
пасуљ
или
брашно
из
куће
,
себе
штети
.
И
онда
није
чудо
,
што
је
пре
грабљено
и
разношено
из
куће
,
све
што
се
могло
руком
понети
,
а
сад
се
више
води
рачуна
о
свему
и
свачему
.
Није
чудо
,
што
сад
једна
домаћица
има
без
мало
онолико
пасуља
,
брашна
,
јаја
и
пилића
,
колико
су
пре
све
имале
.
Није
чудо
ни
то
што
сад
ни
ракију
не
пију
,
ко
што
су
пре
пиле
.
Ако
питате
браћу
,
како
им
је
сад
,
они
ће
вам
од
мора
до
Дунава
причати
спасоносност
деобе
.
„
Бог
да
прости
ко
рече
да
се
људи
могу
делити
“
—
рећиће
један
.
„
Сад
знам
што
живим
“
—
рећиће
други
.
„
Затворили
смо
се
у
задрузи
,
па
нисмо
знали
ни
шта
је
добро
,
ни
шта
зло
“
—
рећиће
трећи
.
„
Од
како
смо
се
поделили
,
боље
радимо
и
боље
чувамо
“
—
вели
четврти
брат
.
„
Истина
,
сад
више
запињемо
,
ал
више
и
зарађујемо
“
—
веле
сва
четири
брата
.
„
И
да
смо
још
остали
у
задрузи
,
на
тој
би
мери
остали
,
ни
бољи
,
ни
гори
.
“
„
Пре
смо
имали
четири
вола
,
сад
имамо
осам
.
“
„
Уортачимо
се
по
двојица
,
па
оремо
ко
и
други
људи
у
селу
,
“
итд
.
Живану
се
понајпријатнији
учинио
тај
нов
живот
са
сином
и
снахом
,
који
му
беху
сад
добродошли
за
потпору
и
одмену
.
Јер
га
село
поново
изабра
—
мислите
ли
за
кмета
,
не
већ
за
председника
.
Поп
и
учитељ
,
канда
су
то
једва
дочекали
,
те
одмах
похиташе
његовој
кући
да
га
обавесте
о
важности
председничке
дужности
.
Живан
сматраше
да
се
његова
дужност
неће
односити
даље
од
крста
и
печата
у
судници
.
Зато
и
климаше
главом
с
одобравањем
за
све
време
поповога
причања
о
томе
,
како
треба
да
буде
веран
заклетви
,
да
право
суди
и
да
брани
веру
и
поштење
,
као
што
га
је
и
отац
покојни
саветовао
.
Али
кад
му
Пера
рече
да
за
њега
има
врло
много
важних
дужности
и
ван
суднице
,
он
се
избечи
и
рече
:
—
Зар
мимо
овога
још
да
им
нешто
кулучим
?
—
Да
!
—
рече
Пера
,
—
ово
што
ти
радиш
,
може
да
ради
сваки
човек
у
селу
,
али
ми
од
тебе
,
као
једног
разборитог
