једивно
допекао
.
Ади
Мргуд
није
сад
марио
за
части
.
—
Побро
,
да
л
’
си
чуо
црне
гласове
од
Шапца
?
...
Мирко
обори
главу
па
прошану
:
—
Чуо
сам
.
—
Па
шта
да
радимо
?
До
везира
допрети
не
можемо
да
се
договоримо
...
—
Не
можемо
—
прихвати
Мргудов
побро
—
јер
је
тај
клетник
тако
понамештао
страже
,
да
ни
гавран
не
може
улетети
у
град
да
га
они
не
спазе
!
И
сад
ућуташе
обојица
за
неколико
тренутака
.
—
Е
па
кад
је
тако
—
говораше
Мргуд
лукаво
смешећи
се
,
и
испод
ока
погледајући
свога
побра
—
онда
да
се
манемо
освете
?
...
Мирко
скочи
као
бесан
:
—
Ако
си
ти
кукавица
,
ја
несам
.
Ја
му
се
морам
осветити
,
па
да
ми
ваља
за
то
сто
пута
умрети
.
Та
ја
никада
,
никада
не
могу
заборавити
срамоту
што
ми
је
та
гуја
отровница
нанесе
на
Црном
Врху
!
—
И
његова
се
песница
грчевито
стезаше
.
Мргуд
га
жарко
загрли
:
—
Ох
побро
,
опрости
,
ја
сам
те
само
кушао
да
видим
јеси
ли
охладнео
,
али
хвала
Богу
ти
си
још
мој
прави
пријатељ
.
Та
зар
би
ти
могао
и
помислити
да
ћу
ја
моћи
одустати
од
освете
?
Ја
никада
не
ћу
заборавити
,
никада
брате
не
могу
му
заборавити
—
али
шта
?
Та
он
га
је
љубио
и
пазио
као
рођена
брата
,
свако
му
добро
чинио
,
и
никад
га
увредио
није
—
да
се
хоће
силом
да
начини
да
је
бољи
од
мене
!
-
доделе
,
.
—
Али
шта
ћемо
сад
да
радимо
?
—
Ево
шта
ја
мислим
!
—
рећи
ће
Мргуд
—
већ
с
везиром
треба
да
прекинемо
јер
је
све
бадава
.
До
који
дан
мораће
се
и
он
предати
,
особито
што
оном
хрсузу
помаже
и
ћесар
.
Дакле
треба
другим
путем
да
га
сатремо
.
Кад
се
сврши
крајина
,
по
свој
придици
у
земљи
ће
нам
завладати
Немци
.
За
то
ваља
да
га
њима
облажемо
...
Мирко
се
замисли
.
—
Али
како
?
—
запита
на
то
брзо
.
—
Ја
знам
како
.
Ономадне
је
у
мојој
кући
код
оног
клетника
било
веће
,
и
ја
сам
сакривен
све
чуо
што
се
зборило
.
У
томе
ћу
свагда
наћи
оно
што
ми
треба
да
му
код
Немаца
смрсимо
конце
,
и
да
га
се
опростимо
!
—
А
ако
ни
то
не
изађе
за
руком
,
онда
—
тако
ми
освете
—
зубима
ћу
му
гркљан
ишчупати
!
...
XВ
.
Док
је
Коча
онако
јуначки
нападао
на
Шабац
и
помоћу
ћесареве
војске
заузео
га
,
дотле
су
већ
била
почела
чаркања
око
Београда
,
и
сваки
дан
је
било
пуцања
час
на
Сави
,
час
на
Дунаву
.
А
по
кадкад
Турци
излажаху
и
из
својих
шајака
па
нападаху
на
силне
раденике
,
који
од
Бежаније
до
Земуна
копаху
опкопе
.
Данас
једни
,
сутра
други
побеђиваху
,
али
до
озбиљна
боја
још
не
дође
.
У
то
стиже
и
зима
,
а
на
Београд
не
ударише
ни
Срби
ни
ћесарска
војска
.
Коча
хоћаше
да
свисне
од
срдње
.
Он
је
добро
знао
Осман
-шашу
,
знао
је
да
ако
сад
нањ
не
ударе
,
доцније
ће
посао
десет
пута
бити
тежи
.
И
доиста
није
се
преварно
.
Кад
везир
београдски
виде
да
и
мраз
стеже
,
да
се
и
Дунав
и
Сава
заледише
,
а
ђаури
стоје
на
старим
местима
,
нити
мисле
нападати
,
онда
се
опет
распали
његово
старо
беснило
,
онда
опет
чешће
куцаше
руком
по
окићеном
балчаку
димишћије
своје
шкргућући
зубима
и
претећи
ђаурима
.
Па
и
војска
његова
,
која
бејаше
клонула
кад
је
видела
како
је
са
свију
страна
опкољена
,
сад
на
ново
оживе
,
јер
виде
да
се
ђаури
не
смеју
поуздати
,
да
пе
смеју
ударити
.
Али
то
није
марио
ћесар
Јосип
,
није
хтео
да
слуша
молбе
и
наваљивања
Кочина
,
већ
разреди
војску
своју
на
зимништа
,
на
и
Кочо
распусти
своју
војску
заповедивши
јој
да
на
први
његов
миг
буде
на
окупу
,
па
онда
с
неколико
својих
главара
и
с
једном
четом
оде
кући
својој
у
Пањевац
да
проведе
зиму
.
И
у
Арбанаској
настаде
због
зиме
тишина
.
Фејзија
се
врати
у
Крџу
кући
својој
,
па
провођаше
време
уз
песму
и
тамбуру
.
Он
је
живео
у
сред
већег
дела
своје
војске
,
коју
није
хтео
распуштати
.
Дељаше
народу
правицу
,
а
кад
је
био
усамљен
,
онда
се
губљаше
у
слатким
песмама
што
их
тако
лепо
извијаху
младе
ђувендије
,
да
је
ватрени
Кара-
Фејзија
мало
по
мало
са
свим
заборавио
оно
што
је
мислио
да
никад
заборавити
не
ће
моћи
,
заборавио
је
своју
Перизу
...
Док
се
то
све
догађало
,
Абди
-
паша
,
некадашњи
везир
од
Филибета
,
постаде
султановом
милошћу
серашћер
;
али
татарин
,
који
му
донесе
ферман
за
везирство
од
три
туга
,
донесе
му
и
књигу
од
султана
,
која
нешто
чудно
кажеваше
;
јер
Перизин
отац
сву
драгу
зиму
проведе
журно
купећи
силну
војску
,
и
толико
се
око
тога
занео
беше
,
толико
се
бринуо
да
је
сама
његова
шћерца
опазила
и
ако
је
од
туге
и
тихе
слађане
жудње
за
својим
златом
и
за
себе
заборавила
била
,
и
да
га
је
више
пута
милујући
му
намрштено
чело
својим
нежним
малим
ручицама
запитала
ода
шта
је
тако
сетан
.
Али
седи
серашћер
на
то
не
одговараше
.
За
то
време
провођаше
се
Коча
код
своје
куће
са
својом
родбином
и
пријатељима
готово
срећно
;
та
само
му
једно
недостајаше
,
а
то
је
што
му
дивна
Лепосава
није
већ
вереница
љуба
;
али
он
није
хтео
на
то
ни
да
помишља
,
јер
се
сећао
своје
свете
заклетве
,
знао
је
да
он
не
сме
бити
срећан
док
Србадија
не
буде
слободна
и
срећна
,
а
задовољавао
се
тим
што
ју
је
сваки
дан
видети
могао
.
Ох
!
...
можда
много
више
среће
,
много
више
божанственог
уживања
има
у
оном
немом
гледању
што
тако
страшном
ал
’
у
једно
и
тако
љупком
свезом
свезује
два
срдашца
,
у
оном
немом
лаганом
притиску
руке
...
Једино
што
је
чемерило
живот
младоме
народном
вођу
,
беше
властољубље
,
које
показиваху
ћесарове
војводе
па
и
сам
ћесар
,
који
је
тобож
прешао
у
Србију
да
помогне
не
би
л
’
се
ослободила
од
робовања
,
а
овамо
сам
радио
да
је
себи
присвоји
.
Једно
јутро
та
брига
беше
Кочу
толико
обузела
да
није
могао
даље
сносити
,
већ
зовну
Мргуда
да
се
с
њим
разговори
.
—
Шта
је
то
слатки
брате
?
—
питаше
љубазно
и
притварајући
се
издајник
—
што
ти
се
чело
тако
страшно
натуштило
?
Тебе
нека
брига
мори
?
...
-
Погодио
си
Мргуде
...
Ја
хоћу
да
свиснем
...
одговори
Коча
испрекиданим
речима
и
замишљено
гледећи
преда
се
.
—
А
шта
ти
је
?
Кажи
брату
своме
.
Шат
ћу
те
моћи
мало
разгалити
!
—
Коча
ћуташе
подуже
као
да
није
чуо
братове
речи
,
па
на
један
пут
диже
главу
:
—
Пошљи
брате
гласнике
свима
главарима
,
хоћу
нешто
да
већамо
!
—
рече
за
тим
брзо
.
Паклени
осмех
пређе
Мргуду
преко
лица
,
па
прозборивши
неколико
речи
,
сиђе
брзо
на
двор
те
заповеди
неколицини
момака
да
поседну
коње
,
и
да
однесу
главарима
заповест
Кочину
,
па
за
тим
пође
у
одају
своју
,
брзо
написа
неколико
речи
те
запечативши
зовну
једнога
момка
.
—
Ова
књига
ваља
да
буде
сутра
на
вече
у
Земуну
!
—
говораше
му
предајући
писмо
.
—
Господару
?
...
питаше
зачуђено
момак
гледећи
Мргуда
разрогаченим
очима
.
—
Узјаши
најбржег
коња
,
па
да
неси
стао
док
не
стигнеш
куд
рекох
и
не
предаш
књигу
—
овде
му
пришану
једно
име
,
па
онда
погледавши
га
оштро
у
очи
настави
:
—
Ако
чујем
да
си
и
речцу
коме
казао
куда
сам
те
послао
,
тако
ми
Бога
не
ће
те
земља
дочекати
жива
,
а
ако
учиниш
као
што
ваља
,
-
добићеш
блага
колико
хоћеш
!
—
Сиромах
момак
не
могаше
ни
помислити
шта
у
писму
пише
,
па
за
то
зададе
поштену
реч
да
ће
све
онако
учинити
како
му
заповеди
Мргуд
,
и
за
неколико
тренутака
он
оседла
најбржег
и
најодморнијег
коњица
,
те
одлете
преко
равнога
Левча
.
Можда
нико
никад
није
у
таком
нестрпљењу
чекао
да
прођу
четири
дана
као
што
је
Мргуд
чекао
,
пошто
оправи
књигу
.
Чинило
му
се
као
да
на
самим
иглама
стоји
,
чинило
му
се
умреће
,
а
не
ће
дочекати
да
прођу
та
четири
дана
.
Од
сваког
је
шушња
стрепио
,
а
како
би
зачуо
бахат
од
коњског
хода
,
он
би
истрчао
да
види
ко
долази
,
а
особито
га
мучаше
једна
мисао
.
Мало
—
мало
па
би
застао
и
замислио
се
:
—
Та
само
да
главари
не
дођу
пре
њега
,
а
већ
ако
и
не
мисле
баш
о
том
већати
,
ја
ћу
их
лако
дирнути
у
ону
жицу
која
ваља
...
Али
ваљда
не
ће
.
И
ако
дођу
,
сви
стићи
не
могу
.
Није
шала
колико
има
Ранко
да
иде
,
па
Митар
!
...
Ха
,
не
ће
сад
измаћи
из
моје
клопке
!
...
—
Тако
мрмљаше
у
себи
Мргуд
нестрпљиво
шећући
се
,
и
чувајући
се
оштрог
погледа
материног
,
јер
она
би
на
мах
опазила
да
у
њему
нешто
има
.
Кад
се
смрче
и
четврта
ноћ
,
онда
Мргуд
беше
као
луд
.
Сваки
час
налазио
се
око
капије
,
а
кад
сви
полегаше
он
оде
у
своју
одају
,
али
се
из
ње
извуче
и
гледајући
да
га
ко
не
спази
изађе
полако
из
куће
па
чак
и
из
села
те
седе
иа
један
камен
у
крај
друма
,
али
је
врло
мало
седео
;
тако
је
нестрпљив
био
...
Но
није
се
дуго
још
мучио
.
Кад
би
пред
по
ноћи
,
како
бејаше
ведра
месечина
,
угледа
он
још
поиздалека
два
коњаника
,
која
у
најбржем
трку
јездише
друмом
.
Мргуд
мало
боље
погледа
,
па
кад
се
још
боље
увери
да
су
то
доиста
они
које
он
чека
,
стаде
чисто
играти
од
радости
.
Ади
на
брзо
присети
се
нешто
па
стаде
у
себи
гунђати
:
—
Али
овај
момак
може
ме
издати
...
Особито
кад
види
како
ја
непознатога
кришом
у
кућу
уводим
...
Али
наћи
ћу
ја
њему
лека
!
...
.
У
то
стигоше
коњаници
,
од
којих
један
беше
доиста
онај
момак
,
који
је
књигу
однео
,
а
други
беше
неки
официр
из
ћесареве
војске
,
али
се
беше
тако
замотао
у
кабаницу
да
су
му
се
само
очи
видети
могле
.
После
првих
поздрава
,
Мргуд
се
окрену
момку
:
—
Ти
сад
одмах
окрени
назад
па
похитај
у
Сењ
и
Мирку
Степановом
,
ти
та
познајеш
?
...
—
Познајем
,
господару
!
—
Е
,
к
њему
управо
да
одеш
и
поздрави
га
од
моје
стране
да
је
све
добро
.
Још
ћеш
повести
са
собом
и
коња
овога
господина
,
и
да
ме
чекаш
у
Сењу
док
ја
не
дођем
.
Слуга
је
навикао
вршити
заповести
господареве
,
па
и
ако
је
био
као
мртав
од
умора
,
опет
уседе
на
коња
и
водећи
у
поводу
другог
одјезди
истим
путем
којим
је
и
дошао
.
Непознати
који
сјахавши
с
коња
мало
на
страни
стајаше
,
зачуђено
погледа
Мргуда
кад
му
коња
момак
одведе
.
—
Немојте
се
чудити
господине
!
—
прихвати
Мргуд
који
је
разумео
тај
поглед
:
—
Вашег
коња
не
сме
нико
овде
видети
,
као
што
нико
не
треба
ни
да
помисли
да
сте
ви
овде
.
Али
хајдемо
.
Само
пазите
!
—
Непознати
пође
за
Мргудом
вртећи
по
мало
главом
.
После
неколико
тренутака
уђоше
они
у
кућу
,
у
којој
давно
већ
све
поспало
беше
,
и
све
на
прстима
уђоше
у
Мргудову
собу
,
а
ни
једна
жива
душа
није
их
спазила
...
—-
Имате
поздрав
—
рећи
ће
непознати
пошто
Мргуд
пажљиво
забрави
врата
и
седе
до
њега
—
од
господина
маршала
Лаудона
.
Ваши
точност
и
ваше
заузимање
за
царске
послове
толико
му
се
допало
,
да
—
верујте
ми
вас
не
ће
заборавити
царска
милост
!
—
Мргуду
се
засијаше
очи
од
радости
.
Што
је
био
почео
дрхтати
да
му
не
ће
злочинство
тако
лепо
испасти
,
сад
је
опет
био
радостан
.
Све
му
се
намере
извршиваху
што
само
бити
може
.
—
Али
верујте
,
—
настави
непознати
—
ја
се
томе
чуду
не
могу
да
начудим
.
Кад
ми
је
маршао
дао
заповест
да
се
намах
кренем
,
исказао
ми
је
са
две
три
речи
у
чему
је
ствар
,
ја
сам
се
чисто
скаменио
.
Ја
сам
био
у
боју
на
Шапцу
,
па
сам
видео
да
се
млади
поглавар
српских
чета
борио
као
лав
!
Та
он
је
управо
град
и
задобио
...
—
Доиста
...
—
грискаше
Мргуд
уснице
—
он
је
храбар
,
—
ал
’
је
кукавица
!
...
Но
манимо
се
така
разговора
.
Ви
ћете
се
сами
уверити
,
само
кад
сте
срећом
још
ноћас
стигли
,
а
сад
отпочините
,
јер
сте
од
силног
умора
већ
малаксали
!
...
Сутра
дан
настаде
жива
врева
у
кући
Кочиној
.
Ту
беше
гостију
изобила
,
а
сваки
час
нови
приспеваху
.
Пре
него
што
се
смркло
сви
главари
и
четници
Кочини
које
је
позвао
скупише
се
.
Домаћин
их
почасти
мало
,
док
се
поодморише
да
виде
на
чему
су
.
Коча
их
уведе
у
намештену
собу
,
где
је
обично
већао
,
а
с
њима
уђе
и
Мргуд
,
који
је
на
свима
већањима
био
,
и
ако
није
био
у
војсци
,
јер
Коча
није
ништа
крио
од
брата
свога
.
—
Радичу
брате
!
—
поче
вођ
горко
—
ти
си
право
имао
што
си
посумњао
на
ћесара
и
његову
јадну
војску
!
...
—
И
заниха
тужно
главом
.
—
Ох
мој
Кочо
!
Не
надај
се
ти
никад
у
туђина
.
Тешка
и
прескупа
је
туђинска
помоћ
!
...
Кад
Мргуд
виде
о
чему
се
поведе
разговор
,
закуца
му
живље
срце
,
а
очи
му
се
нехотице
отеше
на
врата
од
једног
ормана
који
по
турски
у
зиду
сазидан
беше
,
а
уз
то
подругљив
осмех
лепршаше
се
на
његовим
уснама
.
—
То
је
истина
брате
,
—
прихвати
Кочо
тужно
:
—
ево
су
нам
већ
у
једну
по
једну
варош
,
које
ми
са
силном
крвљу
и
жртвом
задобисмо
,
наместили
своју
војску
,
своје
судије
...
За
то
сам
вас
браћо
сазвао
да
се
договоримо
шта
ћемо
радити
,
јер
богме
ја
ћу
пре
изгубити
главу
но
што
ћу
пустити
да
мој
кукавни
народ
из
једног
ропства
падне
у
друго
!
...
—
И
ми
сви
тако
велимо
!
повикаше
четовође
и
кнезови
.
—
Ја
бих
рекао
—
поче
Мргуд
на
то
—
да
се
кује
гвожђе
док
је
вруће
,
за
то
још
сад
на
мах
да
ударимо
па
да
истерамо
из
земље
те
ћесаровце
!
—
и
срчани
јунак
шкргутну
зубима
.
—
Немој
тако
јуначе
!
—
прихвати
Радич
—
ти
си
нагао
,
па
не
помишљаш
да
у
Београду
има
Турака
,
који
ће
намах
излетети
из
свог
проклетог
гнезда
па
нас
сатрти
,
те
после
тешко
остављеној
сиротињи
!
...
—
Богме
тако
је
!
—
потврди
неколицина
.
—
Е
па
шта
ћемо
да
радимо
?
-
запита
кнез
Миленковић
.
—
Ево
како
ја
мислим
—
одговори
Коча
:
—
за
сад
да
ћутимо
,
и
да
не
дамо
ником
да
опази
е
смо
ми
незадовољни
с
ћесаровцима
,
па
да
чекамо
пролеће
,
онда
ће
се
,
као
што
сам
поуздано
дознао
,
ударити
на
Београд
,
а
кад
више
не
буде
ни
једног
Турчина
у
Србији
ми
ћемо
свршити
што
имамо
с
ћесаром
.
Захвалићемо
му
на
помоћи
,
и
рећи
ћемо
му
да
се
ми
и
сами
управљати
знамо
!
...
—
А
часнога
ми
крста
,
ако
не
хтедну
лепо
,
хоћемо
их
научити
памети
—
настави
старац
Новаковић
-
па
баш
да
им
је
сила
десет
пута
већа
!
-
Оно
,
ми
смо
се
заклели
.
Или
ћемо
сви
бити
слободни
,
или
ћемо
сви
да
изгинемо
!
—
заврши
Кочо
,
и
тако
се
веће
сврши
.
Онако
исто
пажљиво
као
што
је
Мргуд
увео
непознатога
и
наместио
тако
згодно
да
је
све
чуо
што
се
говорило
,
тако
га
је
исто
пажљиво
извео
и
из
куће
и
из
села
,
а
нико
га
спазио
није
.
—
Ето
господине
—
шапташе
Мргуд
—
ето
видели
сте
шта
зборе
и
мисле
српски
главари
,
па
сад
кажите
честитоме
маршалу
да
је
све
истина
што
сам
говорио
,
па
нека
гледа
шта
ће
и
како
ће
!
...
Непознати
стајаше
неколико
тренутака
непомично
,
и
гледећи
преда
се
у
земљу
.
—
Још
не
могу
да
се
разберем
!
—
говораше
у
себи
:
—
Што
Коча
и
његови
мисле
и
смерају
,
то
показује
да
су
прави
српски
јунаци
—
ох
,
та
и
ја
бих
да
смем
тако
исто
мислио
—
али
ово
гадно
створење
,
ова
кукавица
што
издаје
рођену
браћу
!
...
Та
што
не
смем
да
му
ишчупам
црну
душу
!
Проклета
завист
!
-
За
тим
настави
јасно
:
-
Војводо
,
ја
вам
још
напред
честитам
милост
његова
величанства
,
а
ако
и
даље
будете
тако
радили
ја
вам
кажем
да
ћете
одмах
бити
постављен
на
место
Кочино
!
—
Мргуд
раставши
се
с
непознатим
подуже
стајаше
на
истом
месту
,
па
онда
с
пакленом
радошћу
на
лицу
окрену
се
кући
својој
па
грмну
:
—
Дотраја
и
твоје
проклета
гујо
,
сад
ћу
ја
бити
први
а
не
ти
!
Тек
што
сијну
пролеће
,
тек
што
зеленило
покри
красне
горе
и
питоме
драге
српске
,
а
војске
се
стадоше
на
све
стране
кретати
и
примицати
Београду
:
али
као
да
се
још
нешто
чекаше
,
јер
о
главном
нападу
не
беше
ни
помена
.
Само
што
пушкарања
и
омање
задевице
показиваху
да
још
траје
крајина
...
Дженерао
Михаљевић
пређе
са
својим
фрајкорима
(
драговољцима
)
преко
Колубаре
,
где
му
је
зимниште
било
,
и
стане
у
Остружницу
.
Једно
његово
одељење
морало
је
да
иде
спрам
Железника
до
Велике
Моштанице
,
и
тако
по
мало
стане
се
приближавати
Београду
.
У
то
исто
доба
спрам
Београда
радило
је
две
хиљаде
Сремаца
,
и
Осман
-
паша
непрестано
је
грувао
из
топова
те
рушио
опколе
,
али
су
му
и
граничарске
шајке
,
које
су
непрестано
крстариле
по
Дунаву
и
Сави
,
много
јада
задавале
,
рушећи
батерије
и
палећи
варош
из
својих
топова
и
кумбара
.
У
том
спремању
прође
цело
лето
,
и
тек
у
у
почетку
Септембра
1789
пређе
маршао
Лаудон
са
својим
кором
и
са
28
хиљада
пешака
и
4
хиљаде
коњаника
.
Док
се
мост
на
Сави
код
Бежаније
градио
,
и
док
је
војска
прешла
на
српску
страну
,
Турци
умукоше
.
Ни
једне
пушке
нису
избацили
.
Али
кад
се
војска
стаде
на
Врачару
разређивати
,
кад
се
са
Дединог
брда
зацрнише
топови
и
заставе
,
кад
се
разасу
бело
чадорје
по
пространом
пољу
,
онда
излети
из
Београда
неколико
стотина
коњаника
,
али
их
ћесаревци
смејући
се
отераше
натраг
.
Сад
се
још
боље
разреди
силна
војска
,
а
тек
што
се
она
сместила
,
од
бањичког
брда
подигоше
се
грдни
облаци
праха
,
а
из
праха
просјајиваше
сјајно
оружје
.
То
беху
Кочини
соколови
,
који
певајући
силажаху
у
дољу
,
па
онда
и
они
пободоше
своје
заставе
те
се
настанише
до
ћесарске
војске
.
Коза
са
својим
четовођама
оде
Лаудону
,
и
он
их
врло
љубазно
прими
,
али
кад
они
одоше
из
његовог
шатора
,
Лаудон
просу
своју
срџбу
,
коју
је
пред
Кочом
тешком
муком
крио
,
пред
својим
официрима
.
—
То
је
дакле
та
кукавица
,
тај
мравак
,
који
мисли
с
нама
да
се
,
бори
.
—
Па
онда
се
окрену
једном
официру
;
—
Господине
мајору
,
постарајте
се
да
пошто
отмемо
Београд
не
буде
ниједан
од
тих
кукавица
у
животу
.
Особито
Кочу
морате
смакнути
прва
!
—
Господине
маршале
,
—
говораше
мајор
коме
дадоше
таку
заповест
—
ја
ћу
извршити
заповест
,
али
помислите
какво
ћете
зло
с
тим
учинити
,
јер
ако
народ
српски
дозна
како
се
поступило
с
његовим
вођем
...
Лаудон
га
погледа
страшно
.
—
Опростите
г
.
маршале
—
настави
мајор
разумевши
шта
је
он
хтео
с
тим
погледом
—
ја
ово
не
говорим
као
Србин
већ
као
царски
официр
.
Ви
треба
да
знате
да
његово
величанство
не
ће
никад
моћи
утврдити
своју
владу
над
овим
племенити
народом
,
ако
се
с
њиме
тако
поступати
почне
,
јер
после
бунама
и
...
—
Маршал
му
прекиде
говор
,
и
хладно
заповедајући
рече
:
—
Господине
мајоре
,
опомињем
вас
на
послушност
.
Ви
сте
придани
моме
кору
да
вршите
моје
заповести
а
не
да
ме
учите
!
-
Мајор
поздрави
свога
старешину
по
војничком
начину
па
онда
одступи
неколико
корака
.
У
тај
мах
уђе
под
шатор
џенерао
Колоредо
:
—
Аха
!
господине
грофе
!
—
отпоздрављаше
Лаудон
.
Шта
има
ново
?
Ви
идете
из
главнога
стана
?
—
—
Управо
од
његова
величанства
!
—
—
Ко
је
одређен
да
од
сремске
стране
бије
Осман
-
пашу
?
—
—
Дженерао
Делин
са
својих
дванаест
батаљона
,
и
с
артилеријом
!
—
—
Да
збиља
,
кад
поменусте
артилерију
,
шта
ради
Ровруа
?
Ја
сам
га
оставио
врло
у
рђавом
стању
!
—
_
—
Он
је
умрьо
г
.
маршале
!
—
Лаудону
не
дође
изненада
овај
глас
,
али
жалосно
климну
главом
па
проговоривши
:
—
Штета
,
то
је
био
ваљан
артилерист
!
—
ућута
.
Сад
уђе
брзо
у
шатор
један
ађутанат
.
—
Господине
маршале
!
Преко
Дунава
код
Панчева
прешао
је
џенерао
Клерфај
са
својом
војском
,
и
скоро
ће
стићи
!
—
—
То
је
врло
добро
.
Трчите
господине
нека
му
се
брзо
спреми
стан
,
од
Кочине
војске
па
линијом
Јевђекијевом
до
Дунава
!
—
Ађутанат
оде
,
а
Лаудон
се
окрену
Колореду
.
—
Шта
има
ново
у
свету
?
—
—
Нема
Бог
зна
шта
ново
.
За
Крџалије
сте
ваљда
већ
чули
!
—
—
Ни
словца
!
Какве
су
то
Крџалије
?
—
—
То
су
побуњени
Арбанаси
,
који
су
под
предводништвом
некога
Кара-
Фејзије
истерали
све
Турке
готово
из
целе
земље
,
али
сад
као
што
чух
кренуо
се
на
њих
Абди
-
паша
са
силном
војском
,
те
ће
их
по
свој
прилици
са
свим
сатрти
!
—
—
Да
,
да
—
смејаше
се
слатко
маршао
—
то
је
тај
Абди
-
паша
што
је
наименован
за
новог
серашћера
у
Србији
.
—
Али
чујете
!
—
присети
се
нешто
брзо
:
—
то
може
по
нас
врло
опасно
бити
.
Ако
чује
у
каком
је
шкрипцу
Осман
-
паша
хоће
му
похитати
у
помоћ
!
—
—-
Хм
!
—
мишљаше
гроф
—
ви
сте
се
добро
сетили
.
Богме
не
би
згорега
било
да
обезбедимо
леђа
!
—
Лаудон
премишљаше
нешто
.
—
Тако
је
...
то
ће
најбоље
бити
!
—
Па
онда
се
брзо
обрну
оном
мајору
коме
беше
заповедио
да
убије
Кочу
:
—
Господине
,
немојте
испуњавати
заповест
коју
вам
мало
пре
дадох
!
А
ви
господине
—
окрену
се
другом
једном
официру
—
јавите
џенералима
да
их
чекам
!
—
Сутра
дан
после
овог
разговора
—
то
бејаше
15
.
Септембар
1789
—
започе
Лаудон
своје
нападање
на
Београд
,
и
то
страшном
ватром
из
топова
,
која
се
осу
на
град
и
на
варош
са
свију
страна
.
Три
стотине
топова
грмљаху
на
један
пут
које
с
врачара
,
које
с
Дунава
од
острва
,
а
које
са
земунских
батерија
.
Али
се
и
Осман
-
паша
жестоко
брањаше
.
И
његови
топови
правише
покор
.
Од
грмљаве
топова
и
праске
пушака
орило
се
небо
,
а
чисто
би
човек
помислио
да
земља
дршће
од
страха
.
На
шест
сахата
од
Београда
на
четири
стране
чула
се
страшна
борба
.
Лаудон
је
за
време
целог
пуцања
прелетао
на
све
стране
,
свуда
је
наређивао
и
нове
заповести
издавао
.
Двадесет
хиљада
радника
који
су
копали
опкопе
за
топове
,
беху
у
линији
од
Саве
па
до
Дунава
,
и
непрестано
су
се
примицали
вароши
.
Сад
излети
једна
јака
чета
Турака
из
Софије
џамије
,
те
удари
иа
раднике
,
али
Коча
са
својим
четама
долети
као
муња
,
сатера
Турке
опет
у
варош
,
а
радници
наставише
свој
посао
;
топови
већ
никако
ни
престајали
несу
.
30
.
Септембра
Лаудон
још
не
беше
ништа
задобио
од
толиког
силног
пуцања
,
зато
сазва
своје
џенерале
да
се
посаветују
шта
да
раде
,
и
после
дугог
већања
намислише
да
покушају
јуришем
,
и
сад
Лаудон
стаде
разређивати
и
заповедати
како
да
се
јуриша
.
Најпре
одреди
који
ће
се
делови
војске
борити
у
јуришу
.
Осим
две
стотине
стрељаца
одреди
све
драговољачке
чете
и
осам
батаљона
пешака
,
дакле
свега
петнаест
хиљада
,
а
онда
раздели
целу
јуришну
војску
на
четири
колоне
.
—
Господине
пуковниче
—
говораше
маршао
једном
пуковнику
по
имену
Аржантону
—
ви
ћете
водити
прву
колону
.
Г
.
пуковник
Вернек
нека
води
другу
колону
.
Трећа
је
г
.
грофа
Коловрата
,
а
пред
четвртом
ћете
бити
ви
господине
Штурме
!
Сад
знате
моје
заповести
.
У
седам
сахата
у
јутру
треба
да
се
почне
јуриш
!
—
Официри
одоше
,
а
Лаудон
пошто
разасла
још
неколико
ађутаната
са
разним
заповестима
,
посла
по
Кочу
,
а
он
оста
пред
шатором
шећући
се
намрштено
.
Вече
беше
тихо
,
божанствено
.
Изнад
Београда
уздизаху
се
страшни
црни
димови
као
кака
чудовишта
огромни
,
а
по
кад
кад
доношаше
му
ветар
јаук
и
писку
жена
и
деце
;
али
маршао
није
то
чуо
,
он
се
јако
беше
занео
у
своје
планове
.
Међу
тим
стиже
Кома
,
који
нестрпљиво
очекиваше
да
чује
што
га
је
Лаудон
звао
.
—
Војводо
,
ти
си
ме
звао
,
ја
ево
дођох
!
—
прозбори
он
кад
виде
да
га
Даудом
не
види
.
Лаудон
се
трже
.
—
Ха
ти
си
!
...
Звао
сам
те
јуначе
,
да
ти
кажем
наше
веље
јаде
...
Коча
га
зачуђено
гледаше
.
—
Ти
се
чудиш
,
али
веруј
ми
да
ћемо
тешко
узети
Београд
;
а
можда
ни
један
од
нас
не
ће
изнети
главе
!
—
Шта
то
рече
војводо
?
—
питаше
Кочо
не
могући
да
растумачи
ту
загонетку
.
—
Претрпи
се
пријатељу
,
сад
ћеш
све
знати
.
У
град
се
увукло
десет
хиљада
видинлија
,
поред
свију
стража
што
су
на
све
стране
разасуте
.
Почекај
,
још
није
све
.
А
на
Косову
скупља
серашћер
Абди
-
паша
страшну
војску
,
коју
ће
,
а
можда
је
већ
и
повео
на
Србију
.
Тако
смо
дошли
између
две
ватре
,
па
сад
реци
и
сам
како
нам
је
!
—
Пошто
Лаудон
ово
изговори
,
упре
добро
свој
поглед
у
главара
српског
да
види
шта
ће
чинити
.
—
Јест
рђаво
честити
војводо
,
али
не
треба
се
плашити
.
И
ако
је
дошло
помоћи
Београду
,
опет
се
не
може
одржати
,
на
послетку
ако
га
не
добијемо
јуришем
,
примораћемо
га
глађу
да
се
преда
;
а
што
велиш
за
Абди
-
пашу
,
пошљи
само
једно
одељење
од
десет
хиљада
,
па
ти
тај
не
ће
видети
Србије
,
а
камо
ли
Осман
-
пашу
!
.
.
—
Ох
јуначе
,
ти
ми
у
срцу
читаш
.
Само
се
тако
може
.
Дакле
не
треба
оклевати
.
Ти
се
одмах
опреми
,
па
ни
часа
не
часи
већ
са
свима
својим
четама
још
ноћас
да
се
кренеш
.
Ти
ваља
Абдију
да
затечеш
још
на
Косову
,
па
на
том
месту
где
је
пропала
српска
царевина
ти
треба
да
је
славно
подигнеш
!
...
—
Ова
мисао
толико
занесе
младога
српског
вођа
,
да
је
мало
и
заборавно
ћесарове
намере
,
а
што
није
заборавно
то
је
помишљао
да
треба
најпре
ову
опасност
да
уклони
,
па
ће
онда
лако
с
Немцима
,
а
особито
та
мисао
царевина
српска
,
Косово
...
које
је
речи
Лаудон
тако
лукаво
знао
изговорити
,
то
му
је
страшно
заносило
душу
.
Оп
се
поклони
маршалу
,
па
оде
ка
својима
.
Каза
им
заповест
,
и
стадоше
се
опремати
што
су
брже
могли
.
—
Кочо
брате
!
—
рећи
ће
Радич
—
ово
ништа
не
ваље
.
Док
се
ми
вратимо
,
Немци
ће
заузети
сву
власт
!
...
—
Ја
знам
,
али
ако
не
одемо
,
доћи
ће
Абди
-
паша
,
поплавиће
нам
целу
земљу
,
па
онда
?
...
—
Богме
...
тако
је
.
Од
два
зла
ваља
мање
изабрати
!
—
Рана
зора
угледала
је
Кочу
и
његове
јуначке
чете
далеко
иза
Авале
.
—
Тек
што
је
свануло
,
и
уговорени
се
знак
дао
,
јекнуше
опет
топови
са
свију
страна
,
и
јуришне
колоне
силно
ударише
на
Београд
.
Три
сахата
трајала
је
страшна
борба
,
од
ћесарске
војске
погибе
четири
стотине
војника
са
17
официра
,
али
задобише
најпре
српску
варош
па
онда
и
савску
,
и
задобише
поред
многих
застава
и
једанајест
топова
...
Али
се
са
натуштеног
неба
проли
тако
страшна
киша
,
да
није
никако
било
могуће
продужити
борбу
,
него
се
тек
сутра
дан
настави
.
Лаудон
посла
гласоношу
у
град
и
позове
пашу
да
се
преда
,
али
бесни
Осман
одговараше
зрневљем
из
топова
и
кумбарама
.
Сад
се
тако
ражљути
маршао
да
са
заклео
да
не
ће
престати
докле
год
не
добије
град
,
и
топови
опет
загрмеше
,
чини
ти
се
много
страшније
но
икад
.
У
сред
најжешће
ватре
дотрчи
Лаудону
један
ађутанат
.
—
Шта
је
?
—
—
Странци
и
неколико
српских
породица
које
живе
у
Београду
моле
да
се
могу
иселити
!
—
—
Будале
—
говораше
маршао
срдито
—
сад
су
се
тек
сетили
.
Идите
,
и
настојте
да
се
без
икака
вреда
пропрате
у
Земун
!
—
Мало
доцније
стиже
гласник
из
града
и
донесе
књигу
од
паше
.
Брзо
се
дозва
тумач
,
и
кад
Лаудон
дозна
да
Осман
моли
за
примирје
од
пет
дана
горопадно
викну
:
—
Не
дам
му
ни
пет
сахата
,
а
камо
ли
пет
дана
.
Нек
му
се
топовима
одговори
!
—
Посланик
оде
,
а
топовска
се
ватра
удвоји
.
Већ
на
граду
многи
топови
умукоше
заглављени
.
У
то
стиже
други
гласник
Лаудону
из
града
.
Он
ношаше
бео
јаглук
на
ханџару
.
—
Кад
је
судбина
наредила
да
пропадне
Београд
,
Осман
паша
ће
га
предати
.
—
тако
говораше
посланик
,
па
онда
исказа
како
ће
се
предати
,
и
Лаудон
све
прими
,
само
једно
не
,
те
место
да
их
пусти
сухим
у
Ниш
,
оправи
их
по
Дунаву
у
Видин
.
У
граду
беше
5000
пешака
и
2000
коњаника
посаде
,
а
5000
жена
и
деце
.
Лаудон
одмах
стаде
с
војском
у
град
,
наредивши
да
се
брзо
оправљају
порушене
касарне
.
Он
је
у
граду
нашао
395
топова
,
50
убојних
шајки
,
576
.
000
ока
пушчана
праха
,
100
.
000
ока
олова
,
многу
храну
,
различито
оружје
,
и
друге
ратне
потребе
.
Док
се
још
веселила
царска
војска
у
Београду
,
док
се
још
разлегаху
песме
и
свирке
,
где
мало
час
беше
плач
и
кукање
,
Лаудон
брзо
зовну
џенерала
Михаљевиће
,
и
заповеди
му
да
са
својом
војском
иде
Крушевцу
.
—
Шта
треба
да
извршим
тамо
г
.
маршале
?
...
питаше
џенерал
,
знајући
да
у
Крушевцу
већ
ни
једног
Турчина
нема
.
—
Као
што
вам
је
познато
—
разјашњаваше
Лаудон
—
Коча
је
оправљен
на
Косово
против
Абди
-
паше
,
који
са
свим
друге
намере
има
а
не
нападати
на
Србију
као
што
је
то
Кочи
казано
.
Ви
треба
да
препречите
повратак
Кочин
и
његових
чета
.
Ако
ико
,
од
њих
ступи
на
српску
земљу
докле
је
ослобођена
,
ви
ћете
ми
за
то
одговарати
.
С
вама
ће
ићи
и
пуковник
Старај
!
С
Богом
!
—
После
ових
речи
остави
Лаудон
Михаљевића
,
који
није
могао
да
се
поврати
од
чуда
;
али
шта
је
знао
,
он
је
морао
слушати
.
XИВ
.
Коча
се
само
неколико
тренутака
забавио
код
своје
куће
у
Пањевцу
.
Само
је
рекао
„
с
Богом
!
“
својој
милој
породици
,
само
је
пољубио
руку
матери
и
старом
Драгомиру
.
Он
то
никад
није
чинио
;
никад
пред
полазак
у
бој
није
се
опраштао
с
родбином
,
јер
његова
нада
у
Бога
и
у
светињу
,
за
коју
се
бори
,
бејаше
тако
велика
,
да
никад
није
посумњао
о
победи
,
па
ваљда
је
за
то
свагда
и
побеђивао
.
Али
сад
—
сад
није
могао
да
одоли
срцу
своме
.
Па
и
мајка
му
се
трже
од
тог
опроштаја
,
загрли
га
жарко
,
а
сузе
јој
грунуше
као
киша
.
—
Сине
,
ох
.
.
речи
је
издадоше
,
једва
је
могла
да
изусти
:
срећан
ти
пут
!
...
—
За
што
плачеш
слатка
мајко
?
—
питаше
зачуђено
Коча
.
—
Ништа
,
ништа
сине
—
а
у
себи
мишљаше
:
—
ова
црна
слутња
хоће
ме
уморити
!
.
.
Стари
Драгомир
га
благосиљаше
од
свег
срца
:
—
Бог
ти
у
помоћ
чедо
моје
!
Бори
се
као
и
до
сад
што
си
,
рука
ће
се
твоја
посветити
!
Ја
сам
престарио
сине
мој
,
моји
су
часи
избројени
,
и
тешко
да
ћу
те
још
једном
видети
...
Ја
ти
не
знам
захвалити
за
оно
што
си
ми
учинио
,
али
Бог
ће
на
место
мене
...
Сине
...
Аманет
ти
моја
...
Лепосава
!
...
сиромах
старац
није
могао
даље
.
Ове
речи
јако
потресоше
младога
вођа
.
Беше
му
тако
тешко
,
да
је
једва
дисати
могао
.
Сад
приђе
к
Лепосави
;
она
му
пружи
своје
обе
лепе
руке
,
а
уз
то
погледаше
га
тако
нежно
,
тако
тужно
!
...
Ох
,
како
су
страшни
ти
умиљати
погледи
,
што
су
тако
пуни
жудње
и
бола
!
...
—
Лепосаво
!
...
—
Верениче
!
.
.
Остало
је
надокнадио
притисак
руку
,
а
још
већма
погледи
...
.
Јадан
младић
није
знао
да
има
погледа
који
могу
уморити
!
...
Док
се
све
ово
догађало
стајаше
Мргуд
на
страни
,
па
с
ђаволским
задовољством
гледаше
шта
се
ради
.
Смешење
му
се
непрестано
лепршало
око
усана
,
а
у
себи
је
гунђао
.
—
Праштајте
се
,
љубите
се
,
то
вам
је
последњи
пут
,
јер
знај
кукавицо
не
ћеш
више
видети
ове
куће
,
не
ћеш
ако
Бог
да
ни
земље
ове
још
једном
угледати
!
...
Али
у
тај
мах
пође
Коча
к
њему
,
и
он
се
на
мах
зацени
од
плача
.
—
С
Богом
Мргуде
с
Богом
добро
моје
!
...
прашташе
се
Коча
плаховито
љубећи
га
,
али
се
на
један
пут
трже
.
—
Ох
до
Бога
,
шта
је
мени
?
...
Кака
ме
је
туга
данас
напала
?
...
С
Богом
остајте
,
у
здрављу
да
се
видимо
!
—
покуша
сиромах
да
дода
мало
весело
,
па
одлети
на
поље
;
брзо
скочи
на
свога
виловитог
вранца
,
па
пошто
се
саже
још
једном
Мргуду
те
му
каза
:
—
Брате
,
пази
мајку
,
пази
љубу
моју
!
...
—
ободе
коња
,
откаса
,
али
опет
није
се
могао
уздржати
да
се
још
једном
не
окрене
кући
својој
.
Али
после
му
беше
страшно
жао
што
је
то
учинио
,
јер
га
тако
љуто
у
срце
дарну
онај
поглед
Лепосавин
,
оне
очајно
пружене
руке
материне
,
да
се
није
могао
разабрати
док
не
стиже
војску
своју
,
која
беше
већ
дошла
до
скеле
на
Јасики
.
Кад
млади
вођ
угледа
питоми
Крушевац
,
а
над
њим
планину
Јастребац
,
из
ненада
га
такну
у
срце
једна
успомена
...
Кад
пређоше
преко
Мораве
,
савлада
га
осећање
,
па
пустивши
дизгине
своме
вранцу
покри
лице
рукама
па
се
занесе
,
чисто
се
опи
успоменама
које
му
изађоше
пред
очи
...
Сети
се
оних
дивних
часова
кад
је
први
пут
угледао
Лепосаву
,
онако
нежну
,
божанствено
лепу
...
Пред
душу
му
изађоше
они
тренутци
у
којима
хтеде
да
му
препукне
млађано
срце
од
бурних
осећања
,
од
силног
жуђења
...
Сети
се
како
је
на
бесном
вранцу
прелетао
преко
непрегледних
поља
,
како
се
пењао
по
стрменим
стенама
тражећи
оно
што
се
може
наћи
само
у
тихом
загрљају
и
у
жарком
пољупцу
...
Пред
очи
му
изађе
она
света
,
тајанствена
ноћ
,
коју
проведе
у
Јастрепцу
,
и
он
задрхта
,
кад
се
опомену
оних
чуда
која
је
те
ноћи
преживео
.
Онај
чудни
сан
,
па
онда
вилинско
коло
,
вила
осветница
...
Ох
,
па
она
милостива
вила
видарица
што
га
избави
од
очевидне
смрти
па
она
света
заклетва
коју
јој
зададе
...
Ту
му
успламти
жарка
крв
,
па
џарнувши
коња
пролети
поред
Крушевца
као
облак
...
Његове
храбре
чете
као
да
не
беху
људи
тако
их
не
могаше
да
умори
никаква
невоља
никакав
бој
,
а
још
маље
непрекидно
путовање
.
Кад
угледаше
како
им
је
господар
чио
и
весео
,
кликћући
ишли
су
за
њим
.
Далеко
путоваше
.
Пређоше
многе
стазе
и
богазе
,
прејездише
преко
многих
планина
и
поља
и
на
послетку
стигоше
пред
—
Косово
.
Као
да
је
нека
мађионичка
сила
умешана
била
,
тако
при
првом
погледу
на
кобно
поље
заустави
се
цела
војска
...
И
Коча
стаде
.
Чудни
осећаји
просуше
му
се
по
срцу
.
Пред
њим
беше
зелено
поље
пространо
,
недогледно
као
небо
.
А
на
том
пољу
,
ох
на
том
истом
месту
пре
четири
стотине
година
,
у
језеру
од
српске
и
турске
крви
потонула
је
царевина
српска
,
изгубило
се
име
српско
...
Млади
вођ
сјаха
с
коња
,
па
погледа
редом
своје
храбре
војнике
.
На
свачијем
лицу
беше
нацртан
свети
бол
,
свето
осећање
.
Он
их
остави
,
не
хтеде
да
их
трза
из
те
тишине
;
али
кад
мало
дођоше
к
себи
онда
повика
:
—
Браћо
,
клекните
са
мном
,
и
скините
фесове
да
пољубимо
ову
земљу
,
ово
је
света
земља
!
На
њој
је
проливена
најчистија
крв
српска
у
њој
је
гроб
највећег
јунака
,
гроб
Милоша
Обилића
!
.
.
а
кад
ово
изговори
,
младић
клону
на
земљу
,
плаховито
је
љубљаше
,
па
онда
наслони
своје
ватрено
чело
на
њу
и
тако
у
немом
болу
остаде
не
мичући
се
.
Сва
га
је
војска
послушала
,
сви
падоше
земљи
и
страшна
звека
од
оружја
помеша
се
са
тихом
молитвом
њином
;
али
Кочу
беше
то
толико
занело
да
се
није
могао
маћи
с
места
док
му
не
приђе
Радим
.
—
Кочо
брате
,
—
говораше
он
полако
—
јесмо
ли
ми
дошли
на
Косово
да
плачемо
?
...
Коча
се
трже
.
—
Ох
Радичу
,
опрости
...
—
Ја
те
питам
јесмо
ли
ми
дошли
да
плачемо
за
Видовим
даном
,
или
да
га
јуначки
покајемо
?
...
питаше
даље
Кочин
друг
ватрено
.
—
Дошли
смо
да
га
осветимо
!
—
одговараше
вођ
достојанствено
.
—
И
тако
ми
хришћанске
вере
на
овом
истом
месту
,
где
је
пропала
слобода
српска
,
ми
ћемо
је
васкрснути
,
или
ако
то
не
сви
ћемо
до
једног
изгинути
да
покажемо
светој
души
Милошевој
да
смо
достојни
потомци
његови
!
...
Војска
је
чула
ове
ватрене
речи
што
их
изговори
њен
млади
вођ
,
па
одушевљено
одговори
:
—
Сви
господару
,
сви
ћемо
да
изгинемо
за
слободу
!
—
Дуго
се
кроз
тих
вечерњи
ваздух
по
пространом
пољу
разлегао
тресак
од
тих
речи
,
и
Коча
бејаше
срећан
.
У
том
тренутку
да
је
имао
хиљаду
живота
,
ни
за
једним
не
би
зажалио
само
кад
је
видео
да
му
је
у
сваког
војника
право
српско
срце
.
—
Нека
се
разапну
шатори
и
наложе
ватре
!
—
заповедаше
вођ
—
А
ти
Радичу
разреди
страже
на
све
стране
да
пазе
,
јер
може
непријатељ
на
један
пут
искрснути
.
Радич
се
поклони
па
оде
да
изврши
заповести
,
а
Коча
гледаше
мало
по
својој
војсци
,
кроз
коју
се
просу
весели
жагор
и
кикот
.
Ту
се
сад
створи
неки
особити
живот
,
пун
чудне
лепоте
.
Један
упртио
шатор
из
кола
па
трчи
својој
дружини
,
која
већ
спрема
и
у
земљу
побија
коље
;
други
опет
наслагао
читава
кола
дрва
па
легао
потрбушке
те
дува
мислиш
одуваће
сва
дрва
;
неки
сели
па
певајући
чисте
оружје
од
прашине
;
али
највећа
је
гунгула
,
смех
,
и
жагор
око
коморџијских
кола
,
где
четници
деле
својим
људима
казане
и
храну
што
ће
спремити
за
вечеру
...
Ех
диван
ти
је
то
живот
војнички
!
Ако
имаш
што
данас
за
јело
а
ти
си
весео
као
тица
на
грани
,
а
ако
немаш
ништа
ни
да
окусиш
,
ти
опет
певаш
и
шалиш
се
с
браћом
,
велиш
ако
немам
данас
,
сутра
ће
бити
и
за
данас
и
за
сутра
.
Па
онда
оно
дивно
путовање
!
Поред
оних
силних
досетака
,
песама
и
шале
отишао
би
на
крај
света
,
па
чак
и
на
други
свет
,
а
ни
осетио
не
би
!
—
А
кад
дође
врео
бојак
,
ех
,
онда
не
дирај
,
ту
је
царовање
за
војника
.
Звижде
пуста
танад
око
тебе
,
мислиш
да
је
киша
,
а
ти
само
певаш
и
подврискујеш
,
па
хајде
управо
онамо
где
је
најстрашнија
битка
,
најљућа
цика
...
А
ако
те
ошине
који
ханџар
или
ти
кроз
срце
пролети
врело
зрно
,
ти
слатко
заспиш
,
и
само
једну
тугу
однесеш
на
онај
свет
што
се
неси
доста
насекао
крвничких
глава
!
...
Коча
је
с
особитом
милином
гледао
неколико
тренутака
своју
војску
,
па
онда
играјући
се
с
ханџаром
одвоји
се
од
ње
те
оде
шетати
се
по
пространој
пољани
уживајући
красно
вече
...
Та
ви
се
сећате
колико
је
њему
мило
вече
,
с
коликом
ли
га
силом
заноси
.
И
доиста
колико
већма
човек
ужива
лепоту
тихог
летњег
вечера
,
то
све
нове
и
нове
сладости
и
милине
у
њему
налази
.
Кочи
се
чињаше
да
сунце
није
никад
лепше
на
заходу
видео
,
чињаше
му
се
да
они
злаћани
облачци
,
што
трепћаху
у
оном
дивном
руменилу
на
небу
,
несу
никад
тако
лепи
били
...
Па
како
се
чудно
прелеваху
потоци
сунчаних
зрака
у
непрегледном
зеленилу
од
Косовске
траве
,
као
у
тихом
огледалу
зеленога
мора
.
Коча
се
пусти
на
вољу
мислима
,
и
оне
се
играху
с
њим
као
ветрови
сламком
.
Час
га
подизаху
у
сунчане
светове
,
а
час
га
бацаху
далеко
испод
земље
,
испод
пакла
...
Он
помишљаше
како
је
страшан
посао
започео
,
он
слаби
човек
...
Али
је
јака
и
силна
воља
све
кадра
учинити
.
Толике
је
победе
одржао
;
из
већег
дела
красне
своје
отаџбине
истиснуо
је
крвопије
српске
,
и
још
мало
—-
још
мало
па
ће
сва
Србадија
бити
слободна
,
биће
срећна
.
Још
мало
па
ће
извршити
страшну
заклетву
коју
зададе
браћи
својој
,
па
онда
—
ох
како
ће
срећно
да
живи
са
својом
Лепосавом
,
са
својом
мајком
и
братом
и
осталом
родбином
.
—
Ох
—
бурно
се
надимаху
Кочине
груди
од
тих
мисли
—
како
ће
срећна
са
мном
заједно
бити
сва
браћа
моја
,
како
ће
лепо
и
задовољно
живети
народ
мој
служећи
свету
своју
летурђију
.
Више
не
ће
бити
писке
ни
запевке
слабога
женскиња
и
нејаке
деце
што
их
до
скора
газише
бесни
турски
хатови
,
већ
лепа
песма
ће
се
орити
по
красној
српској
земљи
!
...
Али
из
овог
слатког
уживања
,
које
младоме
вођу
прибави
тај
лепи
сан
са
својим
сјајним
сликама
,
пробуди
Кочу
једна
црна
мисао
,
која
се
као
гуја
увуче
у
срећно
срце
његово
.
—
А
ћесар
?
А
његове
намере
?
—
И
овде
му
клону
јуначка
глава
на
прси
.
—
Ох
клета
себичности
!
—
уздахну
горко
младић
:
—
та
зар
нигде
на
свету
нема
срца
које
теби
тамјан
не
пали
,
које
је
са
свим
чисто
?
...
Ћесар
,
силан
и
богат
,
чија
се
царевина
на
далеко
распростире
,
није
задовољан
са
толиком
госпоштином
,
већ
хоће
и
мој
тужни
народ
да
притисне
...
Ади
не
ћеш
тако
ми
оружја
,
преварио
си
се
ако
мислиш
да
ја
Србадију
за
то
од
Турака
ослобођавам
да
буде
твоје
робље
!
...
Па
поћутавши
мало
,
додаде
мирно
:
—
Јунак
не
треба
никад
да
очајава
.
Све
ће
ако
Бог
да
добро
бити
!
Та
да
сам
ја
тако
дрхтао
од
сваке
сенке
,
не
бих
никад
ништа
ни
учинио
,
већ
бих
и
сам
као
роб
умрьо
!
После
ових
речи
врати
се
Коча
војсци
својој
,
којој
се
песме
из
далека
чути
могаху
,
па
пошто
повечера
и
проразговори
се
са
својим
четницима
,
леже
да
мало
отпочине
:
Док
је
свануло
,
Коча
је
давно
био
обишао
своје
страже
па
пошавши
опет
у
стан
зачу
неку
потмулу
грмљавину
,
те
стаде
да
боље
чује
.
То
беше
тутњава
,
која
се
врло
неразговетно
чула
.
Али
Коча
није
Бог
зна
шта
помишљао
,
он
се
одмах
сетио
да
се
то
негде
бој
бије
,
а
мало
доцније
помисли
да
то
може
бити
војска
серашћерова
,
која
се
приближује
.
Он
одмах
дозва
Радича
и
остале
кнезове
.
—
Да
л
’
ви
што
чујете
браћо
?
—
питаше
их
.
—
Богме
господару
—
рече
кнез
Новаковић
—
као
да
грми
,
али
ето
на
небу
нема
ни
облачка
,
већ
је
плаво
и
лепо
какво
само
може
бити
.
—
А
ја
бих
рекао
да
је
то
сила
Абдијина
—
четници
се
погледаше
—-
де
оправите
брзо
једног
човека
да
трчи
на
коњу
тамо
према
тулби
Муратовој
,
оданде
ће
све
поље
боље
моћи
видети
,
па
нека
нам
дође
да
јави
!
Заповест
се
намах
изврши
.
И
док
кнезови
даше
момцима
заповест
да
се
спреме
,
а
коморџије
почеше
спремати
своје
казане
и
торбе
,
Коча
нестрпљиво
ходаше
премишљајући
да
л
’
је
то
доиста
непријатељ
,
и
ако
буде
колика
је
важност
од
те
прве
битке
што
ће
је
с
њим
бити
.
Јер
ако
та
битка
пропадне
,
Турци
ће
ући
у
Србију
,
и
онда
пропада
све
што
се
до
сад
учинило
,
а
ако
се
задобије
,
онда
ће
у
Турке
толики
страх
ући
да
ће
се
без
по
муке
извојевати
света
слобода
.
За
то
Коча
узјаха
свога
вранца
те
прође
кроз
све
редове
својих
чета
,
храбрећи
их
,
и
помињући
им
заклетву
коју
му
дадоше
.
Али
све
те
речи
и
опомене
беху
излишне
,
јер
сваки
Кочин
војник
само
чекаше
да
се
бије
с
крвницима
,
а
како
ће
се
бити
то
га
није
требало
учити
.
Међу
тим
Коча
је
нестрпљиво
сваки
час
погледао
онамо
куда
одјезди
гласник
,
али
му
не
беше
ни
трага
ни
гласа
.
Бар
да
се
могао
видети
!
Тек
у
неко
доба
подиже
се
облак
праха
од
тулбе
,
и
—
ето
посланика
који
једва
дише
од
умора
.
Сви
кнезови
и
главари
љубопитно
се
скупише
око
Коче
да
чују
шта
ће
гласник
казати
.
—
А
где
си
ти
до
сад
јуначе
?
—
питаше
господар
војника
кад
овај
пред
њим
коња
заустави
.
—
Несам
...
могао
...
пре
господару
!
...
муцаше
уморени
коњаник
,
па
пошто
се
неколико
тренутака
одмарао
,
стаде
причати
:
—
Од
тулбе
несам
хтео
да
се
вратим
,
јер
бисте
опет
толико
знали
колико
и
сад
знате
,
што
оданде
се
ништа
више
не
види
до
два
облака
од
праха
,
који
се
страшно
комешају
и
кроз
које
светлуцају
муње
!
Коча
погледаше
у
своје
четнике
,
а
војник
настави
:
-
—
За
то
сам
брзо
отрчао
колико
сам
могао
ближе
оним
облацима
да
видим
шта
је
,
и
видео
сам
две
војске
како
се
страховито
боре
!
—
Још
веће
чудо
обузе
слушаче
.
—
А
каке
су
војске
?
—
питаше
Коча
нестрпљиво
.
Једна
је
турска
,
а
друга
не
знам
кака
је
.
Боре
се
пусти
као
да
несу
људи
већ
вуци
,
али
бадава
много
је
више
Турака
!
...
Гласник
ућута
,
а
Коча
премишљаше
мало
па
онда
се
нагло
окрене
својима
:
—
Браћо
,
Турци
и
овде
тлаче
слабијега
.
Био
он
ко
му
драго
,
ми
треба
да
му
притечемо
у
помоћ
.
Кнеже
Влајко
,
ти
са
својима
остани
да
чуваш
друм
,
ако
ти
буде
до
невоље
пошљи
за
мном
гласника
.
Остали
за
мном
!
—
И
после
ових
речи
одлети
на
своме
ватреном
коњицу
,
али
његова
војска
није
никад
иза
њега
изостајала
,
и
она
с
њим
напоредо
прелеташе
преко
равнога
Косова
.
На
послетку
толико
се
приближе
војскама
што
се
борише
и
које
завијене
у
облаке
од
праха
са
севањем
и
праском
небројних
пушака
изгледаху
страшно
,
да
су
могли
распознати
људе
.
Кочи
заигра
срце
од
радости
кад
угледа
како
се
они
јунаци
што
тако
притешњени
од
Турака
беху
јуначки
боре
.
—
Ох
,
то
су
вредна
браћа
српска
!
—
мишљаше
он
похитавши
још
брже
—
хвала
ти
Боже
што
ми
даде
прилику
да
тако
ваљаним
јунацима
у
помоћи
будем
!
—
Али
и
беше
доиста
крајње
време
за
помоћ
.
Турци
беху
тако
притеснили
и
онако
од
силних
губитака
малаксале
чете
својих
противника
,
да
је
још
врло
мало
требало
па
да
ове
са
свим
пропадну
.
Бо
Бог
никад
не
заборавља
оне
,
који
се
за
слободу
бију
.
У
тај
мах
угледаше
Турци
Кочине
чете
,
па
од
чуда
скаменише
се
,
а
њихови
противници
видевши
да
им
сам
Бог
шиље
помоћ
одакле
се
никад
надати
несу
могли
,
на
ново
оживеше
па
с
новом
снагом
нападоше
на
Турке
,
које
вешти
Кочини
четници
у
тренутку
тако
опколили
беху
,
да
несу
маћи
могли
.
Сад
се
просу
страшна
ватра
из
српских
пушака
,
па
још
једна
,
а
онда
севнуше
јатагани
...
Коча
,
који
је
управљао
средином
своје
војске
,
само
продираше
напред
,
и
после
једног
сахата
распршташе
се
Турци
куд
који
.
Тек
си
могао
видети
како
неколико
Срба
гоне
по
читаве
чете
Турака
,
који
безобзирце
бегаше
,
а
после
још
једног
сахата
на
Косову
неси
могао
спазити
Турчина
,
осим
нешто
робља
,
и
мртвих
лешева
,
који
као
брежуљци
по
пољу
разбацани
стајаху
.
Млади
вођ
српски
разгонећи
с
крвавим
јатаганом
нешто
заосталих
Турака
,
а
у
лицу
сав
испрскан
од
турске
крви
,
на
један
пут
сусрете
се
с
једним
јунаком
од
оних
што
се
борише
с
Турцима
,
па
стадоше
на
сред
разбојишта
,
јер
им
се
погледи
чудно
сусретоше
.
Диван
то
беше
момак
,
на
кога
наиђе
Коча
.
Лице
му
беше
јуначко
лепо
,
очи
ватрене
као
у
наког
Арапина
,
а
дуга
густа
црна
коса
спушташе
му
се
испод
руменог
веса
пиз
го
врат
.
Поносит
стас
и
цело
тело
беше
у
онаком
оделу
као
и
сви
јунаци
,
којима
Срби
припомогоше
да
надбију
Турке
,
само
што
јелеци
и
чепкени
са
доколеницама
од
црвене
чохе
беху
богатије
златом
извезени
,
а
широк
у
хиљаду
бора
набран
фистан
бејаше
од
свиле
.
И
њему
у
крвавој
до
лакта
руци
бејаше
димишћија
,
са
које
капаше
још
врела
турска
крв
...
Оба
јунака
ћутећи
гледаху
се
,
оба
намах
познадоше
да
су
обојица
вођи
.
—
Јуначе
!
—
прозбори
на
послетку
непознати
Кочи
свечаним
гласом
—
кроз
те
твоје
ватрене
црне
очи
провидим
ти
велику
сјајну
душу
,
а
у
овом
боју
мало
час
показао
си
да
ти
је
срце
као
у
лава
.
Таког
сам
човека
одавно
тражио
,
јер
ко
нема
побратима
тога
и
Бог
заборавља
!
Тако
каже
наша
пословица
.
Хоћеш
да
ми
будеш
побратим
?
—
—
Ја
не
ћу
да
те
питам
за
име
ни
за
род
.
У
боју
сам
видео
како
ти
је
име
,
за
то
здраво
да
си
ми
Богом
побратиме
,
ходи
да
се
овако
с
крвавим
оружјем
у
рукама
загрлимо
!
—
И
они
се
жарко
загрлише
и
пољубише
,
а
обе
војске
које
чисто
дршћући
чекаху
да
виде
шта
ће
изаћи
из
овог
чудног
састанка
,
радосно
кликнуше
,
па
се
и
војници
с
обе
стране
стадоше
братски
грлити
и
љубити
,
као
да
су
стари
познаници
,
који
се
само
одавно
видели
несу
.
—
А
сад
побратиме
кажи
ми
се
по
имену
,
и
кажи
ми
одакле
си
?
—
питаше
Кочу
побратим
.
—
Ја
сам
брате
Кочо
Петровић
,
вођ
Срба
,
што
су
устали
да
са
себе
збаце
турске
ланце
!
—
—
Ох
ти
ли
си
брате
?
—
повика
побро
Кочин
—
та
ја
сам
и
не
познајући
те
но
само
слушајући
за
твоја
јунаштва
жудео
и
молио
Бога
да
те
видим
.
Па
како
се
славно
познасмо
!
Да
си
ми
жив
и
срећан
!
—
И
побратими
се
још
једном
загрлише
.
—
А
сад
ваља
да
се
и
ја
теби
кажем
.
Ја
сам
Арбанас
Крџалија
Фејзија
,
и
подигао
сам
свој
народ
,
да
и
ми
један
пут
скинемо
турске
ланце
!
—
—
Дуго
се
да
Бог
да
поносио
тобом
јуначки
твој
народ
!
—
кликну
обрадован
Коча
што
је
таког
побратима
стекао
,
и
трећи
пољубац
увенча
свету
свезу
,
која
за
навек
свеза
ова
два
ваљана
млада
срца
.
Пошто
су
се
побратими
подуже
разговарали
и
изближе
упознали
,
пође
Коча
растајати
се
од
свога
Фејзије
.
—
С
Богом
брате
,
и
не
заборави
ме
!
—
говораше
Коча
.
-
—
Шта
ти
велиш
?
—
питаше
изненађено
Арбанас
:
—
Хоћеш
да
ме
оставиш
а
ни
залогаја
хлеба
,
ни
мрве
соли
несмо
под
мојим
кровом
појели
?
Хоћеш
да
одеш
,
а
и
да
те
не
види
народ
коме
си
толико
добра
данас
учинио
да
ти
не
ће
умети
никад
довољно
захвалити
?
Ох
брате
...
и
младићу
се
веома
ражали
.
—
Опрости
побро
,
али
морам
.
На
друму
,
који
води
у
моју
отаџбину
,
оставио
сам
врло
мало
војске
,
па
ако
навали
непријатељ
,
рад
кога
сам
и
дошао
чак
овамо
,
продреће
...
—
Непријатељ
?
Ти
још
имаш
непријатеља
?
Добро
,
хајдемо
,
заједно
ћемо
их
сатрти
!
-—
Па
онда
окренувши
се
својима
викну
:
—
Шахине
,
нека
је
спремна
војева
!
—
Коча
га
зачуђен
гледаше
.
—
Шта
ти
то
чиниш
Фејзијо
?
—
питаше
га
.
—
Ништа
;
само
те
молим
кажи
ми
коме
се
крвнику
надаш
и
с
које
стране
?
—
—
Ја
сам
мислио
кад
од
куће
с
војском
пођох
да
ме
у
Косову
већ
чека
силни
серашћер
Абди
-
паша
од
Једренета
,
али
ево
ја
њега
морам
да
чекам
!
—
одговори
Коча
.
Кара-
Фејзији
сијну
веља
радост
на
лицу
.
—
Ох
јуначе
—
повика
на
то
-
ти
сатиреш
и
упропашћујеш
своје
непријатеље
и
не
знајући
да
то
чиниш
!
Ти
си
мало
час
Абди
-
пашу
тако
потукао
,
да
се
не
ће
скоро
сетити
да
завојшти
на
поноситу
твоју
отаџбину
!
—
Коча
није
смео
да
верује
што
чује
...
То
беше
са
свим
изненадна
радост
,
али
га
побро
одмах
увери
да
је
то
доиста
тако
,
и
он
сад
посла
гласника
да
зовне
кнеза
Влајка
са
његовим
људима
,
јер
није
могао
одбити
прву
молбу
свога
драгог
Фејзије
,
већ
је
намерио
да
с
њиме
оде
до
његовог
главног
стана
,
до
његове
куће
.
—
XВИИИ
.
Цела
Арбанаска
није
запамтила
тога
весеља
како
наста
у
стану
Фејзијином
кад
му
у
походе
дође
побратим
Коча
.
Нека
чудна
неразумљива
сила
у
тренутку
свеза
ова
два
млада
јунака
,
у
оном
свечаном
тренутку
кад
се
на
крвавом
разбојишту
сусретоше
;
њине
узвишене
душе
тако
се
сродише
,
да
не
би
жалили
хиљаду
живота
кад
би
имали
,
један
за
другог
жртвовати
.
Они
се
заволеше
као
браћа
рођена
,
и
више
но
што
се
помислити
може
,
тако
их
свеза
једна
мисао
,
једна
жеља
,
и
једнаке
године
...
Да
је
како
могло
бити
никада
се
растајали
не
би
,
толико
омиле
један
другом
;
али
Коча
није
могао
много
изостати
.
Њега
мораше
нестрпљење
и
радозналост
да
дозна
шта
се
у
његовој
отаџбини
ради
,
па
ипак
знао
је
његов
побро
да
га
небројеним
частима
и
весељима
тако
забави
,
да
није
ни
осетио
како
прође
читав
месец
дана
од
како
је
у
Фејзијином
стану
...
Толико
заволе
свога
Фејзију
,
е
је
његова
љубав
кадра
била
учинити
да
је
Коча
заборавио
и
кућу
и
мајку
и
вереницу
.
Дани
му
пролажаху
као
тренутци
које
гледајући
лепо
коло
арбанаско
,
које
играјући
сваке
јуначке
игре
,
а
које
опет
ловећи
зверад
по
гори
са
својим
побром
...
А
по
кад
кад
би
слушали
какву
стару
јуначку
песму
што
их
седи
Мустај
онако
дивно
изводити
знађаше
,
па
онда
губећи
се
у
густим
облацима
од
нарђилета
причаху
један
другом
шта
су
преживели
,
причаху
љуте
бојеве
што
их
бише
с
крвником
слободе
своје
...
Али
што
Коча
никако
не
могаше
да
разуме
,
то
беше
једна
крџалинска
чета
,
која
чудно
,
врло
чудно
изгледаше
...
То
беху
све
млади
момци
,
ни
у
једнога
још
не
беше
наусница
,
а
сваки
ти
беше
лепа
лица
као
у
девојке
,
поносита
и
витка
стаса
као
јела
,
само
што
за
пасом
не
имађаху
оружја
.
—
Ма
каки
су
ти
ово
војници
побро
?
питаше
једном
Коча
не
могући
се
чуду
начудити
.
—
То
су
ђувендије
!
одговори
Фејзија
смешећи
се
.
—
Ђувендије
?
питаше
Коча
—
Бог
и
душа
ја
и
опет
не
знам
шта
је
то
!
—
То
су
све
цуре
,
-
све
нежна
одојчад
богатих
турских
харема
,
што
нам
после
разних
бојева
падоше
шака
!
—причао
је
млади
Арбанасин
.
Побратим
га
зачуђено
гледаше
—
Па
што
ће
ти
та
чета
?
Зар
и
оне
у
бој
иду
?
-
—
Не
,
слабо
женскиње
не
пуштам
ја
у
бој
,
већ
их
чувам
да
ми
у
стану
веселе
војску
,
а
кад
буде
бој
,
онда
оне
на
страни
чувају
коње
и
коморе
!
Ех
,
па
зар
ти
то
неси
пре
знао
?
Зар
неси
још
чуо
њихове
песме
?
—
па
онда
Фејзија
дозва
једног
Крџалију
:
—
Иди
те
кажи
да
ја
заповедам
нека
ми
под
шатор
дође
Надина
и
нека
донесе
своју
тамбуру
.
—
А
кад
војник
оде
,
окрену
се
опет
Кочи
:
—
Хајде
побро
,
хајде
да
чујеш
што
никад
чуо
неси
!
...
Међу
тим
онај
крџалија
,
коме
Фејсија
заповеди
да
Надину
зовне
,
пође
брзим
корацима
на
ону
страну
стана
,
који
се
разастрьо
као
кака
огромна
варош
,
у
коме
се
бељаше
чадорје
где
становаху
красне
ђувендије
.
Он
брзо
нађе
Надину
те
јој
каза
вољу
свога
господара
;
а
цура
,
за
коју
мним
не
ће
требати
да
се
каже
да
је
то
она
иста
Перизина
другарица
,
која
ноћу
пође
из
Једренета
у
мушким
хаљинама
,
како
би
само
лакше
дошла
до
Кара-Фејзијиног
стана
,
како
дозна
да
је
господар
чека
,
брзо
потражи
и
удеси
танкогласне
жице
на
својој
тамбурици
,
