даооном
матором
Чивутину
,
о
коме
си
прекјуче
читао
у
св
.
писму
,
та
како
се
зове
само
...
живео
је
преко
900
година
,
опет
не
бих
исплатио
.
“
„
Слушај
Перо
“
,
вели
му
Лазар
,
„
не
може
се
човек
новцем
искупити
,
нити
може
исплатити
свако
зло
.
Доста
је
,
да
се
поправиш
и
покајеш
,
а
вратити
не
можеш
више
,
него
што
имаш
“
.
„
Хм
,
ако
је
тако
,
онда
ће
и
од
мене
бити
неки
Назарен
.
“
Но
таман
продужише
Пазар
и
Боривоје
рачунање
,
а
Петар
се
и
опет
умеша
.
„
А
шта
ће
бити
онда
Лазаре
,
ако
ја
одем
коме
од
оних
људи
,
па
му
кажем
:
„
Упалио
сам
те
брате
“
,
или
„
покрао
сам
те
,
опрости
;
—
вратићу
ти
сад
колико
могу
,
а
оно
друго
доцније
“
.
Хајд
,
што
ће
неко
од
њих
да
ме
млатне
,
нек
му
је
Богом
просто
,
заслужио
сам
...
Али
шта
ћемо
,
ако
оде
жандарима
,
па
ме
прокаже
.
Зар
опет
да
ми
ломе
кости
и
затворе
ме
?
Сви
би
ми
,
рекао
бих
,
још
које
како
опростили
,
али
да
би
Чивут
Клајн
одмах
шиљао
свог
Нацику
по
жандаре
,
то
је
извесно
,
као
да
је
написано
.
“
„
Ако
ћеш
искрено
да
се
покајеш
“
,
вели
му
Лазар
,
„
не
смеш
се
бојати
тога
.
Да
те
они
људи
,
којима
си
учинио
зло
,
баш
и
задржавају
од
суда
,
ти
се
сам
од
своје
воље
мораш
јавити
власти
,
да
примиш
плату
за
своја
недела
.
Није
доста
рећи
:
„
Кајем
се
,
жао
ме
је
“
,
него
мораш
и
делом
показати
твоје
кајање
“
.
Пера
је
вртио
главом
.
Каже
:
„
Ја
се
мучим
да
уђем
у
Назарене
највише
за
то
,
да
се
мало
поправим
,
па
да
не
западам
опет
у
затвор
.
А
ти
ми
показујеш
,
да
ћу
тек
онда
робовати
,
ако
постанем
Назарен
.
Па
шта
мислиш
:
Колико
би
ми
дао
суд
,
да
му
прокажем
све
,
што
сам
до
сад
нарадио
?
!
Ево
сам
добио
због
једног
јединог
телета
годину
дана
,
а
шта
би
тек
било
за
оне
чопорове
волова
,
крава
,
оваца
,
коња
,
свиња
,
за
све
оне
живе
и
мртве
ствари
,
које
сам
до
сад
покрао
?
...
Видим
ја
,
да
мени
нема
лека
;
не
одем
ли
у
Назарене
,
биће
старо
зло
;
одем
ли
,
долази
ново
и
још
веће
зло
“
.
„
Али
ћеш
бар
спасти
душу
,
а
ако
остане
по
старом
,
губиш
и
тело
и
душу
“
.
Пера
није
ништа
одговорио
,
јер
се
и
он
и
Лазар
у
овај
мах
окренуше
вратима
.
Тамо
је
стојао
Боривоје
,
сав
зажарен
и
лупао
ногом
у
даске
,
што
је
могао
већма
.
Допао
је
кључар
и
пита
:
„
Шта
је
опет
?
“
„
Молим
,
да
ме
одведете
истражном
судији
и
то
одмах
“
,
вели
Боривоје
.
„
Хоћу
да
му
покажем
врло
важну
ствар
“
.
Одведоше
га
и
он
се
после
два
сата
вратио
.
У
лицу
светли
,
као
да
се
мало
час
посветио
.
Руком
показује
груди
,
као
да
ће
се
на
мах
растопити
од
милине
.
„
Шта
ти
је
?
“
пита
га
Петар
.
„
Мало
час
ми
је
показао
брат
Лазар
и
ону
последњу
рану
,
која
је
јела
моју
душу
.
Било
ми
је
лакше
за
ово
последње
време
,
али
нисам
био
са
свим
чист
.
Сад
знам
,
шта
ми
је
фалило
.
Показао
сам
истражном
судцу
,
да
нису
вуци
растргли
Стевана
,
с
којим
сам
био
код
оваца
и
кога
је
нестало
,
него
сам
га
убио
ја
...
Кад
су
вуци
напали
стадо
,
ми
их
растерасмо
и
једног
убисмо
.
После
смо
се
позавадили
око
тога
,
ко
је
најпре
навалио
на
оног
убијеног
вука
.
Ја
сам
био
омирисао
крв
,
био
сам
успламтео
од
борбе
,
па
пробуразим
и
свог
друга
,
који
је
хтео
да
буде
заслужнији
од
мене
.
Затрпао
сам
га
у
рит
,
а
селу
казао
,
да
су
га
вуци
однели
...
Од
оног
дана
сам
изгубио
мир
.
Хтео
сам
да
идем
у
Јерусалим
,
мислио
сам
:
Тамо
ће
ми
одлахнути
,
но
Бог
је
наредио
друкчије
.
Доспео
сам
овамо
,
да
сазнам
прави
лек
и
да
се
излечим
.
“
Лазар
је
загрлио
Боривоја
,
а
Петар
стао
у
страну
и
дао
се
у
крупне
мисли
.
Шта
ли
ће
он
?
Читаву
ноћ
није
могао
да
заспи
,
но
све
једнако
уздише
.
Кад
је
запазио
,
да
је
Лазар
будан
,
приђе
му
ближе
:
„
Знаш
ли
,
шта
ме
највише
мучи
?
“
пита
га
.
„
Кад
одем
кући
,
не
могу
тражити
бољих
и
поштенијих
људи
;
ти
ће
ме
избегавати
као
кугу
,
а
ако
се
помешам
у
моје
старо
друштво
,
не
могу
се
поправити
.
Хтео
сам
ја
и
пре
да
се
оканем
рђава
живота
,
али
не
иде
.
Стари
другови
лепе
ме
се
као
чичак
...
запијемо
се
негде
,
и
онда
:
хајд
...
Знаш
ли
ти
Лазаре
,
шта
је
то
„
лоповски
кетуш
“
.
„
Не
знам
“
.
„
Та
да
,
откуд
би
и
знао
.
То
је
песма
,
што
личи
на
онај
глас
:
„
И
погоди
Јова
,
да
говеда
чува
...
чува
,
чува
,
чува
...
“
Кад
свирац
надува
гајде
,
удеси
рог
,
па
кад
дође
на
оно
место
:
„
чува
,
чува
,
чува
“
,
рог
као
да
ти
говори
:
„
Хајд
,
хајд
,
хајд
!
“
Ух
,
да
ти
знаш
,
како
је
лопову
,
кад
чује
ту
песму
.
Све
га
нешто
диже
из
кревета
.
Зна
да
су
му
другови
негде
пили
,
сад
ће
ићи
негде
у
крађу
,
па
зову
и
њега
.
Бруји
рог
на
гајдама
:
Хајд
,
хајд
,
хајд
,
а
он
иде
,
па
ма
се
не
вратио
“
.
„
Види
Бог
,
да
сам
ти
ја
показао
пут
к
спасенију
“
,
вели
му
Лазар
.
„
Хвала
ти
и
ја
ћу
радо
поћи
тим
путем
.
Све
што
год
имам
радо
ћу
дати
,
само
ми
поклоните
то
,
да
се
не
јављам
суду
.
Доста
сам
ја
,
брате
,
тамновао
свога
века
,
па
је
лепо
од
мене
и
то
,
ако
се
од
сад
поправим
и
не
дирам
у
туђе
“
.
„
Хеј
,
мој
брајко
“
,
вели
му
Лазар
,
„
с
Богом
се
не
може
погађати
“
.
Кад
је
дошао
дан
,
да
се
Петар
ослободи
,
отишао
је
кући
доста
неутврђен
,
но
то
је
обећао
,
да
ће
се
клонити
својих
старих
другова
и
да
ће
полазити
назаренску
скупштину
;
можда
ће
се
тамо
још
боље
утврдити
,
па
како
Бог
да
.
У
његову
селу
има
два-три
Назарена
,
а
тамо
је
и
тетка
Стана
,
код
које
су
Боривојева
деца
,
те
је
обећао
,
да
ће
сваких
14
дана
доносити
Боривоју
његову
децу
.
Биће
дакле
свезе
међу
њима
,
а
и
подвоз
му
неће
бити
бадава
.
И
Петар
је
доиста
пошао
онамо
,
камо
је
намислио
.
Вредно
иде
у
назаренску
скупштину
,
а
избегава
своје
старо
друштво
.
Чују
то
Лазар
и
Боривоје
,
па
им
Бог
зна
како
мило
.
Кад
прође
неко
време
,
ето
ти
њега
,
довео
Боривоју
децу
.
„
Како
си
ти
“
,
пита
га
Боривоје
,
кад
се
већ
наљубио
деце
.
„
Све
је
лепо
и
красно
;
пријатељи
Назарени
светују
ме
и
помажу
ме
,
дају
ми
посла
и
заслуге
,
али
ми
жена
не
да
живети
...
...
Дај
Боже
,
да
се
добро
сврши
“
.
Боривоје
га
је
тешио
у
две-три
речи
,
јер
није
било
слободно
,
да
разговарају
много
.
Но
ни
доцније
се
не
наразговараше
,
јер
се
ствар
рђаво
свршила
.
Боривоје
је
тек
касније
чуо
,
за
што
Петар
није
постао
Назарен
,
а
ја
ћу
вам
то
још
сад
исприповедати
у
две-три
речи
.
Пера
је
био
у
сваку
руку
рђав
човек
.
Кад
се
оженио
,
одмах
је
другог
дана
истукао
своју
Кристу
,
ни
криву
ни
дужну
.
Каже
,
у
његовој
породици
се
од
памтивека
затекао
обичај
,
да
муж
избије
жену
,
још
док
је
у
првој
кошуљи
.
Та
да
,
треба
је
с
прва
почетка
збунити
.
Вришти
Криста
,
до
неба
се
чује
и
пита
:
„
Зашто
ме
груваш
,
кад
ти
нисам
скривила
?
“
„
Шта
велиш
,
ниси
скривила
?
Зар
да
ја
чекам
да
скривиш
,
па
тек
онда
да
те
бијем
.
Море
,
за
то
те
бијем
,
што
још
ниси
скривила
,
а
кад
скривиш
—
убићу
те
“
.
И
Пера
затегао
Кристи
уздице
;
све
мрви
пред
њим
.
Кад
дође
пијан
из
крчме
,
а
то
је
врло
често
бивало
,
она
још
с
врата
клекне
пред
њега
и
вришти
:
„
Молим
те
као
Бога
,
не
ударај
ме
!
“
Кад
се
он
утиша
,
онда
се
она
умиљава
као
грлица
,
али
јој
не
помаже
.
Он
с
њоме
говори
само
оно
,
што
баш
мора
бити
,
„
званично
“
.
Сто
пута
га
моли
:
„
Бар
мало
,
мало
само
попусти
,
ја
овако
не
могу
издржати
,
морам
побећи
“
.
„
Куда
ћеш
бегати
?
“
„
Оцу
“
.
„
Немаш
ти
оца
,
немаш
матере
,
немаш
браће
,
него
ту
гледај
,
овде
,
видиш
,
у
моје
чело
.
Ја
сам
ти
отац
,
ја
мати
,
ја
брат
.
“
И
тако
је
Пера
држао
своју
Кристу
,
како
он
то
каже
:
редовно
.
Кад
је
хтео
да
се
ослободи
затвора
,
она
је
већ
купила
своје
сукње
и
кошуље
,
да
оде
где
год
у
свет
.
Пукле
биле
неке
сплетке
;
завадила
се
с
јетрвом
,
те
је
стрепила
,
да
дочека
мужа
.
Кад
је
Пера
ушао
у
собу
,
била
је
више
мртва
но
жива
од
страха
.
Но
испало
је
друкчије
,
него
што
се
бојала
.
„
Кристо
“
,
каже
јој
он
,
„
што
је
до
сад
било
,
било
је
,
опрости
.
Сад
ћемо
братски
,
у
слози
и
љубави
.
“
И
било
је
сложно
од
петка
до
недеље
,
а
то
ће
рећи
,
док
Криста
није
дознала
,
да
је
њен
Пера
био
у
назаренској
скупштини
.
Сад
јој
постаде
јасно
,
с
које
стране
ветар
дува
,
и
на
мах
подиже
главу
.
То
је
било
око
подне
,
а
већ
с
вечера
проба
га
.
„
Перо
“
,
каже
му
,
„
грде
те
комшије
свакојако
.
“
Пера
не
тражи
нож
и
не
пита
:
Ко
?
као
што
би
до
сад
у
такој
прилици
радио
,
но
само
вели
:
„
Нека
их
,
види
Бог
“
.
Од
овог
часа
се
промени
жена
;
није
ни
налик
више
на
ону
од
пре
.
Бадава
хоће
Пера
братски
,
неће
она
.
До
сад
се
не
чу
ни
жива
,
сад
зипара
,
као
да
нема
никог
над
њом
.
Иде
Пера
назаренском
старешини
,
те
му
се
јада
.
Каже
:
„
Ако
ја
не
окренем
други
крај
,
хоће
ме
Криста
за
месец-два
дана
вијати
око
куће
.
“
„
Та
ваљда
неће
,
пријатељу
?
“
„
Шта
неће
?
Хоће
,
Бога
ми
хоће
,
и
која
жена
неће
тући
мужа
,
само
ако
може
.
Жене
су
,
кико
сам
слушао
од
наших
старих
,
имале
у
старо
време
право
,
да
сваке
суботе
туку
мужеве
.
Но
ни
једна
од
њих
није
могла
да
сачека
суботе
,
него
удри
још
у
понедељник
.
Онда
је
Бог
узео
то
право
од
њих
и
дао
га
мушкима
.
“
„
Поганичка
је
то
прича
,
пријатељу
Перо
,
него
гледај
ти
с
њоме
лепо
,
посаветуј
је
и
обавести
је
.
“
Пера
је
вртио
главом
.
И
кад
би
прва
недеља
,
ето
ти
га
опет
у
скупштину
.
У
лицу
је
црвен
као
рак
,
а
кад
Назарени
хтедоше
да
започну
молитву
,
он
се
диже
.
„
Браћо
и
пријатељи
моји
“
,
каже
,
а
глас
му
дрхће
,
„
опростите
ми
,
али
не
могу
више
с
вама
.
“
Не
казује
даље
ни
за
што
не
може
,
ни
крошто
не
може
,
но
оде
.
Кад
дође
кући
,
оде
у
кошару
,
узе
троструко
уже
,
покваси
га
у
воду
и
стаде
вијати
кукавну
Кристу
.
Право
је
потера
три
пут
око
куће
,
па
онда
шором
кроз
село
и
натера
је
на
Дунавац
.
Криста
је
прегазила
Дунавац
,
умало
се
није
удавила
,
па
онда
запраши
даље
и
никад
се
више
не
врати
у
село
.
Перу
су
затворили
у
сеоску
кућу
на
два-три
дана
,
па
га
пустише
.
Сад
је
он
онај
стари
Пера
,
сваки
час
се
прати
пијан
с
гајдашем
дуж
села
и
пева
:
„
Побегла
је
,
ту
жалости
нема
,
Ја
ћу
мени
довести
из
Срема
,
Ситна
,
мала
,
носи
се
к’о
фрајла
:
Беле
сукње
,
шлинговане
скуте
,
А
кад
иде
,
гази
на
минуте
.
“
Ето
,
за
што
Пера
Крња
није
постао
Назарен
.
Како
се
граби
девојка
?
Кад
се
Пера
ослободио
затвора
,
били
су
Лазар
и
Боривоје
сами
у
ћелији
.
Лазар
се
трудио
дан
ноћ
,
да
напуни
Боривоја
духом
назаренским
,
и
пошло
му
је
за
руком
боље
,
но
што
се
и
надао
.
Но
на
кратко
за
тим
допаде
Лазару
глас
,
да
су
му
сестру
Милеву
—
уграбили
.
Да
л
’
је
било
силом
или
је
девојка
одобрила
,
није
могао
разабрати
на
сигурно
.
Лазару
беше
жао
сестре
,
коју
је
врло
волео
,
и
док
је
он
гледао
да
дозна
што
више
о
тој
ствари
,
прошло
је
десетак
дана
.
Неког
вечера
се
таман
спремају
Лазар
и
Боривоје
да
отпочину
,
кад
се
отворише
врата
и
неког
угураше
у
собу
.
Нови
сужник
је
био
млад
,
висок
човек
,
у
ратарском
оделу
,
тек
му
пробиле
науснице
.
Може
се
рећи
,
да
је
био
леп
,
а
по
оделу
се
видело
,
да
је
Србин
.
У
први
мах
је
стао
на
средини
собе
,
непомично
,
доцније
се
упутио
лагано
у
кут
;
седе
на
даске
од
постеље
и
покри
лице
рукама
.
С
поља
на
прозору
горео
је
жижак
и
светлост
тог
жишка
беше
толико
јака
,
да
је
Лазар
упознао
дошљака
.
Био
му
је
сељак
,
Обрен
Тодоровић
,
син
сиротог
али
поштеног
ратара
.
Лазар
га
није
хтео
бунити
,
али
кад
Обрен
стаде
јечати
,
истина
тихо
,
али
тако
тужно
,
ужасно
,
као
онај
,
који
хоће
већ
да
издахне
,
он
му
приђе
.
„
Обрене
,
брате
,
шта
ти
је
?
“
Обрен
подиже
лагано
главу
,
па
кад
упозна
Лазара
,
претрну
.
Но
за
тим
,
као
да
се
прикупи
.
Упр’о
очи
у
Лазара
,
метнуо
руку
на
срце
и
вели
:
„
Бог
нек
ми
суди
,
ако
сам
ишао
на
силу
...
Мене
су
изломили
и
ја
ћу
умрети
.
Моја
стара
мајка
вришти
данас
без
потпоре
и
помоћи
,
али
ће
Бог
платити
и
Милеви
,
што
тако
учини
са
мном
.
То
ти
отворено
кажем
,
ма
да
ти
је
Милева
сестра
.
“
Лазар
је
из
ових
речи
на
мах
увидео
,
у
чему
је
ствар
.
Обрен
је
одвукао
Милеву
.
Дође
му
тешко
,
претешко
,
али
је
хтео
да
се
уздржи
од
сваке
ружне
речи
.
Одступио
је
од
Обрена
и
седе
у
други
кут
.
Но
то
није
дуго
трајало
.
И
њега
и
Обрена
пекло
је
нешто
,
обоје
су
осетили
,
да
је
ово
ћутање
најгоре
и
да
ће
најбоље
бити
,
да
се
обавесте
.
Сутра
дан
је
и
дошло
до
тога
.
Обрен
је
први
пришао
Лазару
и
хтео
,
да
му
се
исповеди
баш
,
кад
га
одведоше
до
истражног
судије
.
Истражни
судија
је
још
доста
млад
,
али
мргодаст
човек
.
Дуго
гледа
у
Обрена
,
за
тим
презриво
напући
усне
и
каже
:
„
Баш
си
магарац
!
Девојака
је
бар
доста
;
у
свакој
улици
има
их
и
по
десет
,
које
једва
чекају
,
да
се
обесе
човеку
о
врат
,
и
ти
нашао
од
тог
еспапа
да
крадеш
...
Али
да
богме
,
није
теби
требала
девојка
,
него
њени
новци
,
је
ли
?
“
Обрен
ћути
.
За
тим
се
истражни
судац
дохвати
пера
и
хартије
,
те
поче
редован
испит
.
„
Од
кад
ти
знаш
Милеву
Срданову
?
“
„
Знам
је
још
,
кад
је
била
ево
оволишна
.
“
„
А
како
је
било
онда
,
кад
је
порасла
?
Како
си
јој
се
доближио
?
“
„
Доближио
сам
јој
се
лане
,
у
Станићеви
сватови
.
Она
је
играчица
,
да
јој
пара
нема
,
а
нисам
ни
ја
у
томе
постидан
.
Истина
,
ја
сам
њојзи
први
казао
:
„
Ала
,
Милева
,
баш
играш
као
вила
“
,
а
она
је
после
казала
мени
:
„
И
ти
играш
као
вилан
“
.
„
И
ти
си
из
тог
пронашао
,
да
треба
да
је
уграбиш
,
а
?
“
„
Не
из
тога
,
било
је
међу
нами
и
више
.
Оног
дана
нисмо
говорили
даље
,
али
кад
смо
други
пут
играли
,
повија
се
она
за
мном
као
да
смо
срашћени
и
каже
:
„
Ама
смо
нас
двоје
баш
прилика
у
колу
.
“
„
А
зар
ми
не
би
и
иначе
приличили
једно
с
другим
?
“
Она
ме
само
гурну
,
па
тек
доцније
каже
:
„
Иди
к
врагу
“
.
То
ми
је
непрестано
ишло
по
глави
,
допала
ми
се
.
Други
пут
нађем
је
на
рогљу
и
питам
је
:
„
Кажи
ми
право
,
Милева
,
шта
би
ти
рекла
,
да
те
запросим
у
твог
бабе
?
“
„
Рекла
бих
“
,
каже
она
,
„
да
се
оканеш
луда
посла
,
он
ме
не
би
дао
за
тебе
.
“
„
Али
кад
би
ти
хтела
,
ја
не
би
питао
,
хоће
ли
он
,
но
би
те
уграбио
.
“
„
Е
,
гле
сад
“
,
каже
она
,
„
баш
си
ти
момак
да
ме
уграбиш
;
иш
не
праши
!
“
„
А
к’о
за
што
мислиш
,
да
ја
не
бих
био
кадар
,
да
те
одвучем
?
“
,
питам
ја
.
„
3ар
сам
ја
најгори
?
Та
,
уграбио
бих
те
,
да
си
сред
цареве
војске
,
само
кажи
:
Хоћу
.
“
„
Ко
хоће
да
граби
девојку
“
,
каже
она
,
„
не
пита
је
,
да
ли
хоће
,
него
види
то
и
сам
.
Леп
си
ми
ти
момак
,
кад
не
знаш
ни
то
,
а
хоћеш
да
ме
уграбиш
.
“
Ту
смо
се
растали
и
нисмо
се
дуго
састајали
,
јер
уз
божићни
пост
не
игра
коло
...
Баш
у
очи
самих
Материца
враћам
се
ја
с
мојим
малим
братом
Иваном
с
орања
,
хвата
се
већ
сумрак
,
а
опазим
је
,
где
стоји
пред
кућом
.
Дошло
ми
је
,
да
се
разговарам
с
њом
;
зауставим
кола
на
друму
пред
Тасиним
дућаном
и
кажем
Ивану
:
„
Иди
купи
ми
дувана
,
па
ме
причекај
ту
,
сад
ћу
ја
доћи
“
.
„
То
је
било
онога
дана
,
кад
си
је
уграбио
,
шта
?
“
„
Јесте
...
Зађем
за
друм
,
и
дођем
до
њене
куће
.
„
Шта
ћеш
ти
ту
сад
?
“
пита
ме
.
„
Хоћу
да
се
разговарам
с
тобом
“
.
„
Је
л
’
важно
?
“
каже
.
„
Важно
је
,
хоћу
да
те
питам
:
Шта
је
с
оним
,
што
смо
говорили
?
“
„
Ја
не
знам
,
да
смо
ми
што
говорили
“
,
каже
.
„
Е
,
гле
сад
,
како
си
заборавна
.
Та
говорили
смо
:
Како
би
то
било
,
да
ја
тебе
уграбим
‘
“
Па
јој
онда
кажем
,
како
би
ја
њу
волео
и
пазио
је
.
Она
се
само
смеје
и
каже
:
„
Иди
ти
с
Богом
,
ја
сам
ти
већ
казала
,
да
ти
ниси
кадар
мене
уграбити
.
“
„
Хоћеш
ли
ти
мене
чекати
овде
само
два
минута
?
“
питам
је
.
„
Чекаћу
те
“
,
каже
она
,
„
и
три
минута
,
али
шта
ћемо
јуначе
,
ако
и
онда
ништа
не
буде
!
“
Ја
нисам
ништа
више
казао
,
одем
до
друма
,
скочим
на
кола
и
викнем
брату
:
„
Терај
овамо
.
“
Дођем
до
чича-Срданове
куће
,
гледам
по
улици
,
нема
никога
,
а
Милева
још
једнако
стоји
пред
врати
,
гледа
у
небо
,
које
баш
поче
да
се
осипа
звездама
.
Скочим
доле
,
огрнем
је
дороцем
и
бацим
је
у
кола
...
“
„
Је
л
’
се
бранила
,
отимала
?
“
пита
истражни
судија
.
„
Није
,
нисам
опазио
ништа
“
.
„
Лажеш
.
Мара
Шљиварева
стојала
је
онда
у
авлији
и
каже
,
да
је
чула
чак
онде
,
како
је
Милева
цикнула
.
Видела
није
никога
,
али
је
чула
Милевину
вриску
“
.
„
Ја
нисам
чуо
,
Бог
нека
ме
убије
,
ако
слажем
и
једне
речи
“
.
„
Дед
,
само
даље
.
Шта
је
радила
Милева
,
кад
си
је
одвео
својој
кући
?
“
„
Што
је
истина
,
истина
;
тамо
се
срдила
,
плакала
је
и
искала
се
натраг
.
Каже
ми
:
„
Гром
те
убио
,
ти
си
луд
,
не
знаш
за
шалу
“
.
Али
сам
је
молио
и
ја
и
мати
моја
,
да
нас
не
срамоти
,
кад
је
већ
тако
учињено
и
она
се
предала
.
Само
је
казала
:
„
Кад
је
већ
морало
тако
бити
,
бар
да
си
ми
казао
раније
,
те
да
сам
послала
напред
сукње
,
овако
сам
гола
,
а
баба
ми
неће
ништа
дати
“
.
„
И
не
треба
“
,
кажем
ја
,
„
само
кад
си
ти
ту
“
.
„
Е
видиш
,
то
си
врло
лепо
измислио
.
Само
ми
кажи
,
како
ја
могу
веровати
у
то
,
кад
знам
,
да
је
Милева
од
тебе
побегла
?
“
„
Видим
и
ја
,
да
је
она
мене
с
тим
убила
и
знам
,
да
ће
и
њу
због
тога
убити
Бог
“
.
„
Па
за
што
је
побегла
од
тебе
?
Јесте
ли
се
посвађали
?
“
„
Нисмо
.
Првих
дана
смо
лепо
живели
,
све
до
Божића
.
Кријем
ја
њу
од
свакога
,
а
и
она
тражи
,
да
нико
не
дозна
,
где
је
.
Кад
дође
Божић
,
ми
се
спремисмо
сиромашки
,
јер
је
код
нас
сиротиња
.
Она
се
онда
заплаче
и
неће
да
руча
.
Каже
ми
:
„
Сад
је
код
мог
бабе
прасе
,
па
свакојаке
ђаконије
,
мушкацоне
,
па
бермет
“
.
Ја
је
љубим
и
тепам
јој
:
„
Ти
си
моје
прасе
,
ти
моја
мушкацона
,
ти
мој
бермет
,
ти
мени
сва
сласт
овог
света
“
.
Она
се
мало
умири
и
ручала
је
с
нами
...
Кад
дође
мали
Божић
,
Нова
Година
,
она
опет
плаче
.
Каже
:
„
Данас
код
мог
бабе
има
још
увек
прасећа
печења
од
Божића
,
затекла
се
бар
глава
ако
ништа
друго
,
па
чак
и
гаров
једе
шунке
и
сарме
на
данашњи
дан
“
.
И
опет
ја
њојзи
говорим
,
да
је
не
дам
ни
за
све
прасеће
главе
овога
света
,
али
је
више
нисам
могао
умирити
.
Поче
да
ме
куне
,
што
сам
је
уграбио
,
и
кад
би
вече
,
побеже
.
Ја
сам
то
опазио
још
док
је
била
с
ове
стране
врата
и
могао
сам
је
стићи
.
Но
нисам
хтео
на
силу
.
Мислио
сам
:
„
Нека
јој
Бог
плати
“
.
„
Онај
,
који
те
је
научио
,
да
тако
говориш
,
добро
те
је
научио
“
,
вели
му
истражни
судија
.
„
Али
се
теби
не
верује
.
Ето
,
Милева
каже
,
да
она
никад
није
говорила
с
тобом
о
ускакању
“
.
„
Бог
ће
њу
убити
за
то
.
“
„
А
за
што
си
ти
хтео
бегати
,
кад
су
те
жандари
носили
овамо
?
За
што
си
скакао
с
кола
,
кад
си
невин
?
“
„
И
то
није
истина
.
Него
су
ме
три
дана
мучили
,
да
кажем
и
оно
,
што
није
.
Везали
ме
за
пећ
и
ложили
,
док
се
није
усијала
.
Ако
онда
нисам
полудео
од
муке
,
никад
нећу
.
Кад
су
ми
оковали
руке
,
да
ме
носе
овамо
на
суд
,
не
могох
сам
да
се
попнем
на
кола
,
па
узела
двојица
,
да
ме
дигну
.
Двапут
ме
дизали
,
и
двапут
упустили
на
камен
.
Угрувао
сам
се
као
нико
,
али
стегнем
срце
и
ћутим
,
па
још
они
грде
,
што
сам
тежак
.
Њихов
старешина
,
стражмештар
,
шта
ли
је
,
каже
им
:
„
Мрцине
,
шта
радите
с
човеком
?
Сложно
,
јуначки
,
па
у
кола
.
“
Узеше
ме
и
трећи
пут
,
подигоше
,
замахнуше
са
мном
и
—
пребацише
ме
преко
кола
.
Пао
сам
и
по
трећи
пут
на
земљу
,
глава
ми
удари
о
точак
и
обли
ме
крв
.
За
тим
ме
унели
у
собу
,
па
ме
онако
крвава
испитују
.
Кажу
ми
:
„
Или
ћеш
казати
истину
,
да
си
уграбио
девојку
без
њене
воље
,
на
силу
,
или
ћеш
умрети
.
“
Ја
нисам
хтео
да
лажем
и
једва
ме
махнуше
.
Донели
ме
крвавог
и
модрог
овамо
,
па
су
јавили
оном
господину
,
који
ме
је
примио
,
да
сам
путем
искакао
из
кола
,
те
се
угрувао
.
Чуо
сам
ја
то
,
али
сам
ћутао
.
Доста
ми
је
.
“
Истражни
судац
је
дозвао
судског
лечника
,
да
прегледа
Обрена
.
Лечник
се
жалио
,
што
га
нису
јуче
дозвали
,
волео
би
,
вели
,
да
је
видео
Обрена
крвава
,
у
његовим
хаљинама
,
онаква
,
каквог
га
донеше
жандари
.
Но
опет
га
је
прегледао
и
забележио
сваку
модрицу
и
чворугу
на
телу
му
.
„
Угрувао
си
се
“
,
каже
,
„
врло
си
се
угрувао
,
али
ће
проћи
.
“
„
Никада
!
“
Лекар
и
опет
пипа
ребра
и
вели
:
„
Читава
су
“
.
„
Јесте
“
,
каже
Обрен
,
„
може
бити
да
су
ребра
читава
,
али
ја
осећам
,
да
се
нешто
прекинуло
у
мени
и
да
никад
више
нећу
бити
човек
...
“
Обрен
тешко
уздахну
,
суза
му
заблиста
у
оку
,
али
не
рече
ни
речи
.
Кад
су
га
одведи
у
затвор
,
постоји
мало
,
па
се
онда
исповеди
Лазару
.
Све
му
је
казао
онако
,
као
истражном
судији
,
па
заврши
:
„
Ја
ћу
скоро
,
што
но
кажу
,
Богу
на
истину
,
али
ме
није
жао
живота
.
Нека
је
просто
и
оним
нељудма
,
који
онако
учинише
са
мном
.
Њих
ваљда
царевина
плаћа
за
то
,
да
тако
чине
,
али
Милеви
не
могу
опростити
.
“
Лазар
је
мирно
слушао
Обрена
,
па
је
после
тога
дуго
ћутао
.
На
послетку
не
осуди
ни
сестре
,
ни
Обрена
,
но
је
изговорио
дугу
придику
против
светске
сујете
и
разврата
.
Каже
:
„
Томе
је
сав
зачетак
у
вашим
навикама
.
Код
вас
нит
момци
,
нит
девојке
мисле
на
душу
,
но
само
на
земно
ништавило
.
Девојка
удри
на
себе
пантљике
и
шаренило
,
па
трч
у
коло
.
Скаче
као
махнита
и
допушта
момку
,
да
је
хвата
преко
среде
.
Онда
није
чудо
,
ако
отуда
изиђе
свако
зло
.
Ако
се
дете
кад
год
и
заигра
,
може
му
се
опростити
.
Али
да
и
зрели
људи
,
па
чак
и
старци
и
бабе
скачу
уз
онај
ђавољи
рог
,
то
за
цело
није
од
Бога
,
но
од
сотоне
.
Коло
је
сотонина
мрежа
;
ко
уђе
у
ту
мрежу
—
пропао
је
.
Два
суђења
.
Обрен
је
добро
осетио
,
да
се
у
њему
пореметило
нешто
.
Једнако
је
поболевао
и
очигледно
је
венуо
.
Наскоро
је
добио
суд
.
Мати
му
продала
тако
рећи
и
сукњу
,
те
узела
браниоца
.
Бранилац
је
на
суду
изговорио
лепу
беседу
о
ускакању
код
Срба
.
Каже
,
да
је
код
Срба
у
старије
време
било
женско
без
сваког
права
.
Девојку
нису
питали
,
но
је
морала
поћи
за
оног
,
ког
јој
наменуше
старији
.
То
је
било
насиље
на
срце
девојачко
,
а
свако
насиље
изазива
отпор
,
револуцију
.
Девојка
се
опирала
родитељском
насиљу
тиме
,
што
је
одбегла
за
драгана
,
да
не
мора
поћи
за
недрагог
.
Но
то
је
давно
било
,
сад
се
приповеда
.
Данас
је
доба
ветропирства
и
лакомости
.
Данас
одбегне
девојка
из
моде
,
из
непромишљености
,
из
каприца
,
па
кад
се
покаје
,
онда
се
изговара
,
да
је
била
сила
.
Бива
до
душе
,
да
девојка
не
каже
одлучно
:
„
Хоћу
,
дођи
,
узми
ме
,
метни
ме
на
кола
невенчану
и
однеси
ме
у
мрак
“
.
И
која
ће
девојка
рећи
то
?
Она
у
смеју
и
шали
каже
:
„
Нећу
“
,
а
то
је
девојачко
хоћу
.
Која
девојка
тако
поступа
,
а
тако
је
поступила
Милева
Срданова
,
те
нема
права
да
каже
:
„
Нисам
хтела
.
“
Девојка
трезвена
треба
да
зна
,
да
има
ствари
,
с
којима
се
она
не
сме
шалити
,
ако
се
баш
момак
и
нашали
.
Обренов
бранилац
говорио
је
још
дуго
о
том
питању
,
па
онда
пређе
чак
и
на
Адама
и
Еву
.
Каже
:
„
Има
у
свакој
библији
,
како
је
било
с
првим
човеком
.
Он
се
кукавац
није
још
ни
пробудио
био
из
оног
тврдог
сна
,
у
који
га
је
уљуљао
Господ
,
кад
се
Ева
већ
упознала
са
змијом
и
шетала
под
оном
јабуком
,
пред
којом
је
писано
с
крупни
слови
:
„
Ово
је
забрањено
“
.
Али
само
да
је
у
рају
било
судија
,
Ева
би
после
три
дана
сигурно
отрчала
к
њима
,
да
се
тужи
,
како
ју
је
Адам
бацио
на
кола
и
силом
одвукао
до
забрањене
јабуке
.
„
Но
као
што
је
познато
“
,
рече
Обренов
бранилац
,
„
Бог
у
својој
великој
премудрости
није
нашао
за
целисходно
,
да
у
рају
ствара
још
и
судије
“
.
Овакав
говор
није
отрпео
председник
суда
без
приговора
.
Обренов
бранилац
му
није
остао
дужан
и
ствар
се
свршила
с
тим
,
што
је
бранилац
био
осуђен
на
50
фор
.
глобе
.
Но
није
ни
Обрен
добро
прошао
.
Мара
Шљиварева
је
сведочила
,
како
је
чула
Милевину
цику
оног
вечера
,
а
и
Милева
је
говорила
,
да
није
хтела
.
Суд
је
према
томе
осудио
Обрена
на
4
године
тешке
тамнице
.
Бранилац
је
уложио
призив
на
виши
суд
,
али
док
је
призив
био
на
путу
,
Обрен
је
умр’о
.
Чак
ни
последњих
дана
није
легао
у
кревет
,
но
се
вукао
од
зида
до
зида
.
Није
јео
,
није
говорио
,
само
је
кашљуцао
.
Последњи
дан
у
јутру
,
покуша
да
шета
.
Али
није
могао
више
ићи
,
но
се
наслонио
на
зид
.
Дигла
се
била
бура
,
завитла
мећава
и
сви
се
склонише
у
ходник
.
Тада
он
изиђе
у
ону
мећаву
,
клече
на
сред
авлије
,
подиже
руке
к
небу
и
поче
најужасније
клети
Милеву
.
Више
није
устао
.
Подигоше
га
и
однеше
у
болницу
,
где
је
те
ноћи
и
умро
.
И
Лазар
и
Боривоје
били
су
потресени
до
дна
душе
.
Сад
су
били
и
опет
сами
,
но
и
то
за
мало
,
јер
је
Лазар
скоро
издржао
своју
казну
.
Дође
и
дан
растанка
.
Лазар
полази
кући
,
а
Боривоју
је
оставио
свето
писмо
,
увијено
у
црне
корице
,
а
оставио
му
га
је
и
у
срцу
,
увијено
у
назаренска
тумачења
.
Још
му
обриче
,
да
га
неће
заборавити
;
доводиће
му
децу
,
а
доносиће
му
и
књига
назаренских
.
Има
:
„
Харфа
Сиона
“
а
има
и
више
придика
неког
енглеског
Назарена
,
преведених
на
српски
језик
.
Боривоју
је
тешко
,
претешко
,
али
је
већ
помало
научио
да
влада
собом
.
—
„
Страсти
треба
угушити
.
За
љубав
светских
ствари
немој
ни
да
запеваш
,
ни
да
заплачеш
,
ни
да
се
развеселиш
,
ни
да
се
растужиш
“
,
вели
назаренско
учење
.
Но
таман
Боривоје
остао
сам
,
а
већ
му
јављају
,
да
ће
скорим
добити
суд
.
Зову
га
пред
судског
старешину
,
председника
?
„
Имаш
ли
браниоца
?
“
пита
га
председник
.
„
Немам
господине
,
а
и
не
треба
ми
“
.
”
Ако
теби
не
треба
,
суду
треба
.
У
крупнијим
стварима
мора
бити
бранилац
,
а
код
тебе
се
не
тиче
месец
два
дана
,
него
ту
игра
глава
.
Ти
ниси
убио
само
вашку
и
мачку
,
него
и
жену
,
разумеш
ли
?
“
„
Разумем
.
“
Дан
,
два
доцније
,
зову
Боривоја
пред
великог
фишкала
,
(
државног
тужиоца
)
.
Тамо
му
је
и
бранилац
,
кога
је
поставио
суд
,
па
хоће
да
се
разговара
с
њим
.
Висок
,
крупан
човек
,
а
кад
говори
,
све
грми
.
„
Драги
мој
“
,
каже
,
„
ја
ћу
те
бранити
на
суду
;
не
бој
се
,
не
може
ти
бити
ништа
“
.
„
Како
ми
не
може
бити
ништа
“
,
пита
га
Боривоје
,
„
кад
сам
крив
?
Ти
може
бити
и
не
знаш
,
господине
,
каква
је
са
мном
ствар
?
Ја
ништа
не
тајим
;
све
сам
казао
господину
испитнику
.
“
„
Шта
си
ти
казао
господину
испитнику
,
дедаче
?
Зар
оно
,
да
нису
курјаци
изели
оног
твог
друга
,
који
је
нестао
?
Па
што
га
ниси
нашао
?
Та
ишао
си
и
ти
и
г
.
испитник
и
г
.
велики
фишкал
читав
дан
по
трсци
и
шевару
,
прекопали
сте
рит
,
па
ништа
.
Господин
велики
фишкал
је
у
оним
баруштинама
назебао
и
нашао
је
грозницу
,
а
лешине
нисте
нашли
.
Ниси
ти
,
голубе
мој
,
никог
ни
убио
,
него
си
ти
болестан
у
мозгу
,
знаш
.
Иначе
је
та
ствар
застарила
;
баш
и
да
си
учинио
,
одавна
је
било
,
па
те
не
могу
казнити
.
Ако
добијеш
због
тога
макар
пола
сата
,
ја
ћу
робовати
за
тебе
.
“
Боривоје
слуша
,
па
чисто
не
верује
.
Каже
:
„
Истину
ја
говорим
,
господине
.
Волијем
и
умрети
,
него
да
слажем
.
“
„
Па
баш
и
да
умреш
,
опет
ти
се
не
верује
.
Казао
сам
ти
већ
,
да
ти
због
тога
неће
бити
ништа
.
Ако
ти
се
не
допада
—
апелирај
.
“
„
А
оно
друго
?
“
пита
Боривоје
.
„
Какво
друго
?
Зар
што
си
потукао
ону
живину
по
кући
?
!
Ни
бриге
те
није
,
за
то
нема
суда
,
а
за
жену
ћемо
се
већ
разговарати
.
Ти
си
,
братко
мој
,
био
луд
,
још
си
и
сад
луд
и
ја
бих
те
на
чисто
могао
извадити
за
луду
,
па
да
те
и
не
суде
.
Али
и
без
тога
ћу
те
опростити
беде
.
Ти
си
се
у
својој
лудој
глави
начинио
испосник
,
хтео
си
у
Јерусалим
,
па
да
те
на
хатару
дочекује
литија
и
да
те
свет
назове
:
Хаџи
-
Боривоје
.
Од
оног
силног
пасуља
и
киселих
краставаца
већ
си
био
премијаукао
,
ниси
био
читав
човек
,
не
може
ти
се
дакле
ни
урачунати
.
“
Боривоје
не
зна
,
шта
да
мисли
.
Окренуо
се
великом
фишкалу
,
а
онај
сео
на
канабе
,
опружио
ноге
,
те
угушује
смеј
.
„
3а
што
си
убио
жену
?
“
пита
бранилац
.
„
Нечастиви
“
,
поче
Боривоје
да
муца
.
„
Та
какав
нечастиви
?
Шта
ми
се
ту
назарениш
,
шмокљане
?
Говори
ти
мени
српски
.
Убио
си
је
за
то
,
што
те
је
погазила
,
имаш
на
то
и
сведока
.
Кад
је
твоја
жена
видела
,
којим
си
путем
ударио
,
требала
је
да
покупи
децу
и
да
каже
конзисторији
:
„
Кидајте
ме
,
растављајте
ме
,
нећу
да
живим
с
лудим
човеком
.
Да
је
тако
учинила
,
евала
јој
,
али
овако
не
иде
,
брале
.
Твоје
име
носи
,
твој
лебац
једе
,
а
другом
отвара
врата
своје
собе
...
ајак
,
не
може
то
тако
бити
.
Спавај
ти
,
брате
мој
,
мирно
,
моја
ће
бити
брига
,
да
покажем
суду
ствар
.
А
ти
говори
што
год
хоћеш
против
себе
.
Што
више
,
то
боље
.
Јер
што
год
се
ти
више
увлачиш
у
зло
,
тим
ће
све
боље
и
суд
видети
,
да
си
луд
.
А
луди
нема
суда
.
Е
сад
иди
братко
—
збогом
.
“
Па
лепо
изгура
Боривоја
на
поље
и
затвори
за
њим
врата
.
Боривоје
се
убезекнуо
,
а
с
оне
стране
браве
чуо
је
гласан
кикот
великог
фишкала
.
Дође
дан
суђења
и
Боривојев
бранилац
доби
мал
’
те
не
у
свему
право
.
Прва
ствар
недоказана
и
застарила
,
за
другу
добио
Боривоје
три
године
робије
.
Он
не
апелира
,
не
тражи
мање
,
али
апелира
његов
бранилац
,
а
апелира
и
велики
фишкал
.
Кажу
,
да
је
велики
фишкал
казао
у
ходнику
Боривојеву
браниоцу
:
„
Хо
,
хо
,
драги
мој
,
не
може
то
тако
остати
.
Јер
ако
може
бити
,
да
човек
добије
за
жену
само
три
године
дана
робије
,
онда
ћу
ја
сутра
убити
и
моју
.
“
Дође
и
други
па
и
трећи
суд
,
а
све
три
,
па
три
године
.
Боривоју
изгледа
то
до
душе
мало
,
али
кад
сви
судови
веле
,
да
је
доста
,
право
је
и
њему
.
Анђели
и
роб
.
Док
је
Боривоју
изишао
суд
до
краја
,
прошла
је
читава
година
.
Остале
му
дакле
још
две
,
па
га
на
тако
кратко
време
неће
ни
носити
у
коју
велику
казнионицу
,
но
га
задржали
,
да
у
окружном
суду
издржи
казну
.
Упознаше
га
брзо
.
Опазише
,
да
нити
мисли
о
бегању
,
нити
је
лаком
на
дуван
,
те
су
га
испрва
пуштали
да
чисти
ходнике
,
носи
судијама
воде
,
послужује
их
,
а
доцније
му
поверише
још
већма
.
Судац
Јелачић
стојао
одмах
трећа
кућа
од
затвора
,
те
је
стражар
сваки
дан
отпраћао
Боривоја
тамо
,
да
ради
у
башти
,
а
кад
што
и
друге
послове
.
Тамо
је
он
бивао
по
читаве
сате
без
надзора
и
чувар
је
долазио
по
њега
само
онда
,
кад
је
знао
,
да
је
посао
готов
.
По
строгом
закону
ово
не
би
могло
бити
,
али
се
такав
обичај
затекао
од
старина
.
Боривоју
је
у
сваком
погледу
било
добро
,
већином
је
на
свежем
зраку
,
а
и
с
храном
му
је
боље
,
јер
је
гђа
Јелачићка
добра
душа
.
Увек
га
се
сећа
по
ручку
,
па
му
кад
што
пружи
и
чашу
вина
.
Боривоје
је
опет
скроман
,
вредан
,
захвалан
.
„
Види
Бог
“
.
У
Јелачића
била
и
јединица
ћерка
,
Јованка
.
Девојка
није
баш
необично
лепа
,
али
је
необично
мила
.
Из
њених
граорастих
очију
вири
нешто
голубије
,
а
при
том
тако
паметно
.
Онда
,
кад
је
Боривоје
дошао
у
њихову
кућу
,
било
јој
је
скоро
шеснаест
година
.
Јованка
је
у
прво
време
носила
Боривоју
тањир
јела
,
чашу
вина
или
какав
налог
,
како
јој
је
кад
мати
наредила
,
али
му
се
није
приближивала
иначе
.
Некако
је
зебла
од
тог
роба
,
који
је
тако
необично
покоран
.
Но
за
мало
се
окренула
ствар
.
На
место
зебње
дошла
је
радозналост
.
Какав
је
човек
тај
роб
?
Роб
треба
да
је
рђав
човек
,
а
овај
овде
је
тако
миран
,
добар
.
Требало
би
и
да
је
затворен
,
а
овај
није
ни
то
.
Могао
би
утећи
сваки
дан
,
а
неће
.
У
Јованке
биле
две
другарице
:
Славна
и
Јулка
.
Славна
је
Јованчиних
година
,
а
Јулка
јој
је
сестричина
,
скоро
две
године
млађа
од
ње
.
Кад
су
се
три
другарице
искупиле
у
врту
Јованчину
,
Јулка
је
омах
уочила
Боривоја
.
„
Ово
није
ваш
кочијаш
“
—
каже
.
„
Није
“
вели
Јованка
.
„
То
је
роб
.
Он
ће
увек
радити
код
нас
,
кад
год
буде
посла
.
“
Јулка
је
и
зачуђено
и
застрашено
гледала
у
Боривоја
.
То
је
прави
роб
,
кога
је
видела
у
животу
.
„
Неће
нас
убити
?
“
питала
је
.
„
Не
дира
тај
никога
.
Врло
је
миран
,
а
и
отац
каже
,
да
га
се
не
бојимо
“
.
„
А
неће
ли
побећи
?
Шта
ћете
онда
,
ако
прескочи
ограду
и
јурне
у
свет
?
Ко
ће
онда
робити
место
њега
?
“
„
Неће
ни
бегати
,
не
бој
се
.
Да
је
хтео
бегати
,
одавна
би
до
сад
побегао
“
.
Јулка
није
рекла
ништа
више
и
другарице
одоше
у
онај
крај
врта
,
који
беше
најудаљенији
од
Боривоја
.
Но
бадава
су
отишле
тако
далеко
.
Јулка
је
непрестано
гледала
онамо
.
„
Како
се
зове
он
?
“
пита
мало
доцније
Јованку
.
„
Боривоје
“
.
„
Лепо
име
...
А
да
ли
видиш
,
да
је
он
и
врло
леп
чавек
?
“
„
Леп
је
“
,
кажу
обадве
.
„
А
за
што
су
га
затворили
?
“
пита
Славна
.
„
То
бих
и
ја
волела
знати
“
,
каже
Јованка
.
„
Али
ми
отац
није
говорио
о
том
“
.
„
Боже
мој
“
,
срди
се
Јулка
,
„
та
то
је
најглавније
.
То
си
се
требала
најпре
распитати
.
Шта
ти
мислиш
Славна
,
за
што
су
га
затворили
?
Да
није
убио
човека
...
?
“
„
Шта
ти
пада
на
ум
“
,
вели
Славва
.
„
Да
је
убио
човека
,
не
би
га
овако
пуштали
.
Него
је
може
бити
крао
“
.
Но
томе
се
опет
опирала
Јованка
.
„
Није
лопов
,
не
дира
ни
у
шта
“
.
Девојке
заћуташе
за
часак
.
Сигурно
се
промишљале
о
томе
:
Да
ли
може
суд
затворити
и
таког
човека
,
који
нити
краде
нити
убија
?
На
послетку
ће
рећи
Јулка
скоро
шапатом
:
„
Знате
ли
шта
?
Хајде
,
да
га
питамо
“
.
„
Мислиш
ли
,
да
ће
казати
?
“
вели
Славна
.
„
Слагаће
нам
ма
шта
.
“
Девојке
су
се
још
подуже
разговарале
о
том
:
да
ли
да
га
питају
,
како
да
га
питају
,
која
ће
ићи
напред
и
прва
га
ословити
,
па
на
послетку
утаначише
.
Напред
ће
ићи
Јованка
,
јер
га
она
већ
познаје
,
за
њом
ће
Јулка
,
а
на
послетку
Славна
.
„
Добар
дан
“
,
забрујаше
све
три
у
један
глас
,
кад
стигоше
до
Боривоја
.
Он
се
задубио
у
посао
,
па
није
ни
опазио
,
каква
му
испитна
комисија
иде
у
посету
.
Па
да
је
и
приметио
,
опет
не
би
ни
слутио
:
Шта
значи
то
,
кад
узму
човека
на
испит
оваке
три
швигарице
.
„
Добар
дан
“
,
каже
он
,
па
се
и
опет
дао
за
мотиком
.
„
Хоћете
ли
још
дуго
радити
код
нас
?
“
пита
га
Јованка
по
уговореном
реду
.
„
Докле
ми
заповедају
“
,
одговара
Боривоје
.
„
Отац
је
казао
,
да
ћете
радити
код
нас
,
докле
вам
год
не
изиђе
време
.
Па
,
овај
,
хтела
сам
да
вас
питам
:
Кад
ћете
кући
?
“
„
Имам
још
скоро
две
године
.
“
„
А
колико
сте
имали
свега
?
“
уплете
се
у
разговор
Јулка
,
јер
јој
ствар
иде
врло
лагано
.
„
Три
године
.
“
„
А
би
ли
нам
казали
“
,
испитује
га
млади
испитник
даље
,
„
за
што
су
вас
затворили
на
три
године
?
“
Боривоје
подиже
главу
,
те
сагледа
три
полу
дечја
,
полу
анђелска
лика
.
Шест
невиних
очију
упрто
је
у
њега
.
Господи
у
суду
је
рекао
,
шта
је
учинио
,
сад
не
може
да
му
пређе
та
реч
преко
усана
.
Па
је
опет
оборио
главу
на
груди
,
са
свим
на
груди
и
проговори
скоро
нечујно
:
„
Убио
сам
жену
...
“
Зачуо
се
цик
;
један
само
,
али
су
све
три
девојке
цикнуле
у
један
мах
.
Јулка
већ
хтеде
да
бега
,
али
кад
виде
,
да
стоје
њене
другарице
,
остаде
и
она
.
„
А
за
што
сте
је
убили
?
“
пита
га
Јованка
скоро
исто
тако
нечујно
.
Боривоје
је
у
последње
време
,
увек
кривио
себе
и
то
безобзирно
;
сад
није
могао
.
Дође
му
од
једном
воља
,
да
се
брани
.
Изгледало
му
је
грозно
,
да
га
осуде
и
презру
ова
невина
створења
.
„
Скривила
ми
је
,
много
ми
је
скривила
“
,
рече
.
„
О
,
Боже
мој
“
,
поче
Јулка
,
а
крши
мале
прстиће
,
да
све
пуцкају
,
„
зар
је
нисте
могли
истући
,
но
сте
је
одмах
убили
?
“
Ту
застаде
за
часак
,
па
продужи
:
„
А
шта
вам
је
скривила
тако
страшно
?
“
Кад
је
изустила
последње
речи
,
поплаши
их
се
,
не
зна
ни
сама
за
што
,
апи
је
већ
доцкан
.
„
Погазила
ме
је
“
,
каже
Боривоје
.
„
Изневерила
ме
је
—
с
другим
.
“
Тако
је
отприлике
било
,
као
да
пуче
пушком
по
сред
девојака
.
Прснуше
голубице
,
а
на
месту
где
су
стојале
,
остаде
—
перје
.
Јованка
испустила
мараму
,
а
Славни
испаде
ружа
из
косе
...
_
Боривоје
се
нађе
у
чуду
.
Овако
још
није
страдао
...
наже
се
да
копа
,
али
му
не
иде
умље
за
мотиком
,
но
крадом
погледа
на
девојке
.
Ено
их
тамо
,
у
најдаљем
крају
врта
,
одакле
су
и
изишле
,
сабиле
се
у
гомилу
,
наслониле
скоро
главу
на
главу
,
па
шапућу
.
Боже
мој
,
шта
могу
говорити
деца
,
о
тако
крвавој
породичној
несрећи
?
!
Како
ће
схватити
ту
ствар
и
како
ће
пресудити
на
послетку
?
Боривоје
је
стрепио
од
тог
суда
.
Ево
их
иду
...
Долазе
све
три
,
оним
истим
редом
као
и
пре
,
лагано
,
бојажљиво
.
Сад
ће
да
му
изреку
пресуду
.
Стале
су
преда
њ
,
али
занемише
.
Јованка
му
је
најближа
;
она
треба
да
га
пита
,
али
дуго
не
може
.
На
послетку
проговори
:
„
Кажите
нам
истину
,
је
ли
ваша
жена
од
своје
воље
пошла
за
вас
или
су
је
натерали
?
“
Боривоју
као
да
одахну
.
Из
овог
питања
прочитао
је
пресуду
.
„
Нису
је
натерали
“
,
каже
,
„
она
није
имала
ни
оца
ни
матере
;
могла
је
чинити
што
воли
;
она
је
од
добре
воље
пошла
за
мене
.
“
Боривоје
је
сад
очекивао
,
да
чује
из
анђеоских
уста
реч
,
која
га
не
осуђује
одвише
,
али
је
изостала
та
реч
.
Голубице
покупише
оно
своје
расуто
перје
,
мараму
и
ружу
,
па
одоше
и
опет
у
најдаљи
крај
,
лагано
,
истим
редом
,
као
што
су
и
дошле
.
И
опет
се
сабиле
у
гомилу
,
наслониле
главу
на
главу
,
те
шапућу
.
Већ
хоће
да
се
ухвати
мрак
,
већ
дође
и
стражар
,
да
води
Боривоја
у
затвор
,
а
оне
су
још
једнако
тамо
.
У
оној
полутами
дошле
су
Боривоју
као
три
анђела
,
која
су
сишла
на
земљу
,
па
се
окаменила
.
А
да
је
ко
могао
зауставити
ветар
,
те
отргнути
од
њега
речи
,
које
су
на
оном
месту
пале
,
тај
би
познао
оно
,
што
до
сад
још
нико
није
познао
;
познао
би
душу
девојачку
.
Сутра
дан
је
била
недеља
и
Боривоја
не
одведоше
на
посао
.
За
тим
удари
киша
,
те
је
радио
час-два
по
комори
,
али
нити
је
одлазио
у
врт
,
нит
виде
девојака
.
То
му
је
годило
донекле
,
а
донекле
и
не
.
Није
још
никако
био
на
чисто
:
како
су
пресудиле
његову
ствар
она
три
окамењена
—
анђела
.
И
разведри
се
небо
и
отворише
се
руже
и
девојке
и
опет
дођоше
у
врт
.
Ишле
су
свима
стазама
,
гледале
цвеће
,
смејале
се
,
али
Боривоја
као
да
и
не
виде
.
Њему
то
дође
тешко
,
кад
у
један
мах
осети
,
да
није
сам
.
Подиже
главу
и
виде
,
где
полускривена
,
међу
лишћем
,
стоји
Јулка
.
„
Боривоје
,
Боривоје
“
,
вели
гласом
као
да
му
поверава
највећу
тајну
.
„
Ево
сам
вам
донела
мало
дувана
“
.
И
туткаше
му
у
руке
мали
завежљај
.
„
Хвала
вами
,
који
ме
се
сећате
,
али
не
могу
примити
,
“
бранио
се
Боривоје
.
„
Та
узмите
,
но
.
Не
бојте
се
ништа
,
знамо
ми
,
да
ви
не
смете
пушити
.
Али
нећемо
ми
вас
ваљда
одати
“
.
Боривоје
се
не
маша
завежљаја
.
„
Зар
нисте
дуванџија
?
“
„
Био
сам
“
,
каже
он
,
„
али
ми
моја
вера
забрањује
пушити
“
.
Гле
сад
,
мисли
у
себи
Јулка
.
Каква
је
то
вера
,
која
забрањује
пушити
.
Зна
она
,
да
пуши
свакојака
вера
,
па
чак
и
Турци
.
„
А
зар
ви
нисте
наше
вере
?
“
пита
га
.
„
Нисам
“
.
„
Него
?
“
„
Ја
сам
Назарећанин
“
,
вели
Боривоје
некако
свечано
,
па
опет
поче
копати
.
Јулка
га
само
погледа
,
па
оде
својим
другарицама
.
Оне
су
добро
виделе
,
да
Боривоје
неће
да
прими
дувана
.
„
3а
што
не
прима
?
“
„
Каже
,
забрањује
му
његова
вера
.
Он
је
Назарећанин
“
.
„
Ето
ти
га
,
сад
опет
Назарећанин
!
“
И
опет
одоше
девојке
у
најудаљенији
крај
и
опет
се
сабише
у
гомилу
,
те
шушкају
.
Ко
су
ти
Назарећани
?
Каква
им
је
вера
?
У
школи
нису
училе
о
томе
;
само
се
Јованка
сећа
,
да
је
њен
отац
једном
о
томе
дуго
разговарао
са
свештеником
.
Али
она
није
онда
пазила
на
то
.
„
Кога
ћемо
да
питамо
?
“
вели
Славна
.
Јулка
је
брзо
смислила
.
„
Боже
мој
“
,
каже
,
„
па
њега
ћемо
питати
.
Кад
му
је
то
вера
,
ваљда
ће
је
познавати
.
Ето
видиш
,
казао
нам
је
већ
,
да
не
сме
пушити
“
.
За
мало
се
и
опет
упутиле
девојке
Боривоју
.
Он
је
добро
опазио
,
где
иду
,
али
није
ни
из
близу
сањао
,
шта
га
чека
.
Јулка
га
је
прва
почела
испитивати
:
„
Јелте
,
Боривоје
,
молим
вас
,
кажите
нам
:
Има
ли
у
вашој
вароши
Назарена
?
“
„
Има
“
.
„
Па
где
им
је
црква
?
Мора
да
је
врло
мала
,
јер
се
ни
откуд
не
види
“
.
„
Ми
“
,
каже
Боривоје
,
„
немамо
цркава
са
иконама
,
олтаром
и
крстовима
.
То
и
није
Бог
заповедио
,
него
су
то
попови
измислили
,
да
им
буде
већи
приход
.
Цркве
су
поповске
воденице
,
ништа
друго
.
А
у
св
.
писму
пише
:
„
Кад
се
молиш
Вогу
,
не
моли
му
се
по
зборницама
и
на
раскршћу
,
да
те
виде
људи
.
Него
уђи
у
одају
своју
и
затворивши
врата
своја
,
помоли
се
оцу
својему
,
који
је
у
тајности
“
.
„
Па
ви
се
дакле
молите
Богу
сваки
за
себе
,
у
највећој
тајности
?
“
питала
га
је
Јулка
.
Боривоје
дође
у
неприлику
,
јер
и
Назарени
имају
богомољу
,
где
се
скупљају
јавно
на
општу
молитву
.
Тешко
му
би
,
да
нађе
одмах
одговора
,
али
није
било
ни
потребно
.
Јулка
га
већ
пита
даље
:
„
А
јелте
,
како
се
носе
ваши
попови
?
Имају
ли
браду
,
као
наши
,
или
се
брију
,
као
католички
?
Иду
ли
у
мантији
?
„
И
да
ли
се
жене
?
“
допуњује
Славна
.
„
У
нас
нема
попова
“
,
каже
Боривоје
.
„
Код
нас
ма
који
од
верних
устане
у
скупштини
,
чита
молитву
,
еванђеље
и
тумачи
свето
писмо
.
Наша
вера
не
познаје
поповска
заната
.
Исус
Христос
није
никог
запопио
.
“
„
Па
то
сте
и
ви
кадгод
читали
еванђеље
и
тумачили
га
?
“
пита
Јованка
.
„
Нисам
.
Ја
то
не
бих
ни
могао
,
јер
још
нисам
осетио
на
себи
,
да
сам
се
пречистио
и
да
је
свети
дух
сишао
на
мене
.
“
„
Код
вас
може
читати
еванђеље
и
бити
попа
и
жена
,
јелте
?
“
пита
Јулка
.
„
Не
може
“
,
каже
Боривоје
,
„
жена
никад
не
чита
јавно
еванђеља
,
молитве
,
нити
тумачи
св
.
писма
.
То
може
само
мушко
.
“
„
А
за
што
не
може
и
жена
?
“
—
гракнуше
све
три
у
један
глас
.
„
Зар
жена
није
човек
?
“
пита
Јулка
.
„
Зар
на
жену
не
може
сићи
св
.
дух
?
Лепи
сте
ми
и
ви
праведници
...
“
Боривоје
се
нађе
у
запари
.
Каже
:
„
Исус
Христос
није
узимао
за
апостоле
жене
,
него
само
људе
.
“
„
Ти
су
га
људи
и
продали
и
распели
“
,
каже
Јованка
.
„
У
Бечу
,
где
сам
ја
учила
школу
,
има
икона
,
како
је
Христос
на
крсту
.
Људи
пију
вина
,
деле
хаљине
његове
,
а
жене
држе
малу
децу
у
наручју
и
плачу
...
“
„
Није
лепо
,
није
поштено
од
њих
“
,
каже
Јулка
.
Славни
дође
помало
жао
Боривоја
.
Јулка
је
сувише
ватрена
,
па
за
то
се
умеша
и
она
у
разговор
.
„
Кажите
нам
,
Боривоје
,
кад
немате
попова
,
јесте
ли
крштени
или
некрштени
?
“
„
Ми
се
кршћавамо
“
,
каже
Боривоје
,
„
али
не
на
силу
као
ви
.
“
„
Како
на
силу
?
“
„
Код
вас
,
чим
се
роди
дете
,
носе
га
попу
и
крсте
га
на
силу
у
вери
,
коју
детенце
нит
схвата
нит
познаје
.
То
је
грехота
.
У
Христово
време
нису
крстили
децу
,
него
само
зреле
људе
.
“
„
Јао
,
гле
сад
!
“
вели
Јулка
.
„
Да
ме
Бог
сачува
да
будем
кума
код
вас
Назарена
.
Пре
три
недеље
сам
крстила
малу
Десанку
,
па
мал
ми
не
отпадоше
руке
.
Прескочила
сам
осми
члан
символа
вере
,
само
да
будем
што
пре
готова
.
А
ко
ће
носити
онаке
клипане
око
крстионице
!
“
„
Код
нас
“
,
каже
Боривоје
,
„
не
бива
крштење
као
код
вас
,
но
онако
,
како
је
Христос
оставио
.
Ми
се
кршћавамо
у
реци
.
“
Јулка
је
хтела
да
запиткује
даље
о
крштењу
,
али
се
умеша
Славна
:
„
Јелте
,
Боривоје
“
,
пита
,
„
кад
се
код
вас
тек
зрели
и
одрасли
крсте
,
колико
им
је
година
,
кад
се
жене
?
“
„
Како
ком
.
Кад
момак
дорасте
,
учврсти
се
у
вери
,
кад
је
здрав
и
кад
се
види
,
да
може
жену
издржавати
,
онда
му
спомену
старији
људи
,
да
узме
себи
друга
,
јер
човеку
није
добро
,
да
буде
сам
.
И
онда
му
обично
препоруче
девојку
.
“
„
Ко
?
“
пита
Јулка
.
„
Па
старији
људи
.
“
„
А
шта
се
то
њих
тиче
?
“
вели
Јованка
.
„
Шта
ради
девојка
?
“
пита
Славна
.
„
Па
и
девојци
кажу
старији
:
Прилика
ти
је
,
сложите
се
.
А
већ
кажу
и
њеним
родитељима
.
“
„
А
ако
се
не
воле
?
“
питају
све
три
у
један
глас
.
„
У
нас
није
као
код
вас
,
да
се
угађа
сотони
,
нити
се
чини
оно
,
што
распаљује
страсти
.
Наше
девојке
се
одевају
просто
,
не
иду
у
коло
,
не
певају
светских
песама
не
ашикују
по
рогљевима
с
момцима
,
нити
се
успаљују
.
Наше
девојке
поју
у
цркви
,
ките
срце
своје
и
уздишу
,
не
за
момком
,
но
за
вечним
животом
.
И
мушко
и
женско
тражи
код
нас
побожна
,
верна
друга
,
па
ће
у
томе
најрадије
послушати
старије
,
који
боље
знају
но
млади
,
шта
пристаје
једно
уз
друго
“
.
„
И
ваша
млада
нема
венца
?
“
пита
Јулка
.
„
У
ваши
сватови
не
свира
гајдаш
,
не
певају
сватовца
?
“
„
У
нас
“
каже
Боривоје
,
„
повеже
девојка
главу
с
црном
марамом
,
а
под
марамом
се
не
би
ни
видео
венац
.
Венац
треба
над
њом
да
пружи
сам
Господ
наш
Исус
Христос
,
ако
је
заслужна
венца
.
Ми
не
дижемо
ларме
,
не
подвикујемо
,
нит
најмљујемо
онај
ђавољи
рог
да
нам
пишти
,
но
се
сећамо
Бога
.
Момак
и
девојка
изјаве
пред
скупштином
,
да
хоће
у
љубави
и
у
вери
хришћанској
да
се
друже
,
за
тим
се
очита
молитва
и
ствар
је
свршена
.
Нема
пијанке
,
нити
ичега
:
Момак
узима
девојку
за
руку
и
смерно
одлазе
кући
,
призивајући
Бога
у
помоћ
“
.
Девојке
се
стресоше
.
„
Тако
се
код
нас
иде
на
погреб
“
каже
Јованка
.
„
Па
да
ли
бар
сахрањујете
мртваце
као
и
други
људи
?
“
пита
Славна
.
„
Код
вас
је
све
,
ама
све
друкчије
“
.
„
Ми
“
каже
Боривоје
,
„
предајемо
земљи
земљино
без
икаква
плача
и
запевке
.
Кад
би
вриштали
и
грували
се
у
прса
,
тим
би
вређали
Творца
,
то
би
било
роптање
против
божје
воље
...
Ми
мирно
сносимо
што
Бог
нареди
,
не
ударамо
у
звона
,
не
носимо
крста
ни
рипиде
