РАДЕТИЋА
МАРА
ПРИПОВЕТКА
ИЗ
СЕОСКОГА
ЖИВОТА
НАПИСАО
Мих
.
Сретеновић
БЕОГРАД
1895
.
НАКЛАДОМ
КЊИЖАРНИЦЕ
ВЕЛИМИРА
ВАЛОЖИЋА
ПАРНА
ШТАМПАРИЈА
Д
.
ДИМИТРИЈЕВИЋА
,
ЈЕЛЕНСКА
УЛИЦА
БР
.
1
.
РАДЕТИЋА
МАРА
БЛАЖЕНОЈ
СЕНИ
МОЈЕ
МИЛЕ
МАТЕРЕ
АНКЕ
Богаташ
нисам
,
За
то
не
могу
,
Блистави
спомен
,
Дићи
т
’
на
гробу
.
Ал
’
ако
немам
,
Пустога
блага
,
Ја
имам
срца
,
Мајчице
драга
:
Из
срца
овај
Споменик
ниче
,
Ког
ти
подиже
Твоје
јединче
.
Мика
.
НА
РАСТАНКУ
...
Из
моје
собице
,
пуштам
те
данас
Маро
,
у
широки
бели
свет
...
Пођи
мила
,
и
сретна
ми
буди
!
У
свету
је
Маро
,
Људи
свакојаких
Има
добрих
кћери
,
Има
и
опаких
.
Неки
ће
те
Маро
,
Дочекати
радо
,
Јер
си
ми
првенче
,
Јер
си
јоште
младо
.
А
други
ће
само
Накошмурен
рећи
:
„
Гле
,
и
овај
поче
,
Децом
име
тећи
!
“
О
,
ја
добро
знадем
:
И
таквих
ће
бити
,
Који
ће
те
Маро
Јоште
и
грдити
,
Ал
’
немој
црвенит
’
Немој
брижна
бити
,
Нађ
’
ћеш
које
срце
Што
ће
те
љубити
!
Читатељу
,
Ево
ти
мога
првенчета
,
моје
„
Радетића
Маре
“
.
Предајући
ти
је
у
руке
,
имам
само
ово
рећи
:
Мара
је
плод
мога
живота
у
народу
,
баш
у
оним
крајевима
,
где
је
она
поникла
.
Још
као
дете
,
волео
сам
Мачву
,
јер
сам
и
сам
у
њој
одрастао
.
Доцније
,
као
учитељ
и
полицијски
чиновник
,
имао
сам
прилике
,
да
ове
миле
крајеве
,
пуне
успомена
из
свога
детињства
,
још
боље
упознам
.
Моја
Мара
,
плод
је
мога
срца
.
Кад
сам
је
писао
,
нисам
се
освртао
на
то
:
хоће
ли
у
њој
бити
,
те
не
знам
неког
„
заплета
“
те
„
отплета
“
те
три
ста
које
каквих
заврзлама
,
што
све
траже
они
,
који
приповетку
хоће
да
укалупе
.
Не
!
Ја
мрзим
калупе
и
шаблоне
.
Наш
неумрли
Вук
казао
је
:
„
Пиши
како
говориш
,
па
ће
бити
правилно
“
.
За
приповетку
пак
,
ја
мислим
,
да
не
би
погрешно
било
рећи
:
Пиши
како
осећаш
,
па
ће
бити
природно
.
Јер
,
не
да
се
ни
замислити
,
да
се
неприродно
може
осећати
.
Дух
не
воли
окове
,
а
срце
не
трпи
да
му
се
заповеда
.
Оно
хоће
да
је
господар
,
а
дух
воли
да
је
слободан
.
Може
бити
,
да
у
томе
грешим
.
Или
можда
осећаје
своје
нисам
умео
лепо
исказати
?
То
не
знам
.
Кад
прочитате
моју
Радетића
Мару
,
ви
ћете
ми
то
казати
...
Од
пријама
моје
Маре
,
какав
у
вас
буде
нашла
,
читатељи
,
зависи
:
хоћу
ли
још
које
чедо
своје
у
свет
пустити
,
или
ће
она
,
у
фијоци
мога
стола
,
смрт
своју
наћи
;
а
ја
гледати
свога
посла
и
учити
ове
моје
миле
Ужичанчиће
:
буки
=
аз
—
ба
!
На
Тројице
1894
.
године
у
Сјечој
Ријеци
.
Мих
.
Сретеновић
,
учитељ
.
И
Од
старине
чувена
је
кућа
Радетића
,
у
лепоме
селу
Раденковићу
у
поносној
и
богатој
Мачви
.
Била
вам
је
то
некада
велика
,
можда
по
највећа
задруга
у
читавој
Мачви
.
Али
,
воља
је
божја
зар
тако
наредила
,
да
од
велике
Радетића
задруге
остадоше
само
два
огранка
,
два
брата
од
стричева
:
Јован
и
Станимир
...
.
Јован
је
био
старији
,
а
Станимир
нешто
млађи
.
Живели
су
у
својој
задрузи
лепо
и
слагали
се
како
само
Бог
милује
и
наређује
.
И
ако
нису
били
рођена
браћа
,
опет
то
нико
приметити
не
би
могао
,
тако
су
се
лепо
пазили
:
—
О
бато
!
—
Ој
,
рођо
!
—
Ја
мислим
да
сутра
жањемо
„
Алугу
“
.
-
’
Ајде
рођо
.
—
’
Оћемо
ли
звати
мобу
,
или
да
зовнем
надничаре
?
Како
ти
велиш
?
—
Ја
велим
,
пре
ћемо
бити
готови
,
да
викнемо
мобу
.
—
И
ја
рођо
.
—
Да
закољемо
за
сутра
оног
јунчића
?
Знаш
бато
,
моба
је
.
Ваља
радине
бар
добро
на’ранити
и
напојити
.
—
Дела
рођо
.
—
А
како
би
било
бато
,
да
поручим
Маринку
,
да
се
и
он
са
друштвом
нађе
?
Младеж
је
,
знаш
,
рада
и
да
поигра
.
Не
осећа
она
умора
на
жетви
.
И
Мара
ме
је
молила
да
те
за
то
питам
,
а
њу
опет
њене
другарице
.
—
Зовни
рођо
.
И
ја
волим
да
се
младеж
провесели
.
Нека
бар
запамте
мобу
у
Радетића
.
Или
:
—
Како
би
било
бато
,
да
„
Горњу
Њиву
“
јако
узоремо
курузима
?
—
Можемо
рођо
.
—
А
шта
ти
мислиш
за
„
Крушик
?
“
—
Па
,
како
ти
велиш
.
Па
тако
увек
.
Што
један
рекне
,
други
одобрава
.
Што
један
зажели
,
други
испуњава
.
Увек
слога
,
увек
љубав
и
братски
договор
.
Па
и
жене
њихове
,
Јованова
Јока
и
Станимирова
Станојка
,
пазиле
су
се
као
рођене
сестре
.
Никад
и
ни
за
шта
,
нису
се
њих
две
споречкале
.
Код
њих
се
није
знало
за
речи
:
„
моје
“
и
„
твоје
“
.
Све
је
у
њиховој
кући
било
заједничко
.
Све
су
то
оне
звале
једном
речи
:
„
наше
“
.
Једном
се
Станојка
беше
опасно
разболела
.
Нападе
је
нека
ватруштина
.
Само
доброј
нези
и
заузимању
Јокином
има
да
благодари
,
можда
и
за
живот
свој
.
—
Шта
те
боли
,
голубице
моја
лепа
,
тепа
јој
Јока
,
кажи
Јоји
твојој
?
—
Ту
Јојо
,
ту
...
.
једва
изговараше
Станојка
.
А
од
јаке
ватре
није
могла
ока
отворити
.
—
Не
бој
ми
се
грлице
моја
.
Чува
тебе
твоја
Јоја
.
Не
да
она
тебе
.
Све
што
је
сиротица
знала
,
употребила
је
.
Звала
је
од
све
муке
чак
и
баба
Ранђију
.
И
она
дође
.
—
Дај
дер
ми
,
у
једном
топраку
рано
,
донеси
с
бурана
неначете
воде
.
Јока
донесе
.
Баба
Ранђија
,
примивши
воду
,
седе
поред
огњишта
.
У
кући
владаше
мртва
тишина
...
Сви
са
неким
страхом
и
неком
поштом
гледаху
шта
баба
Ранђија
ради
.
Она
извади
из
конђе
жуту
подугачку
чиоду
.
Машицама
извади
једну
повелику
жеравицу
,
па
је
излупа
.
Прекрсти
се
,
па
набоде
једну
жишку
чиодом
и
спусти
је
у
воду
...
.
Угљен
цвркну
и
оде
на
дно
.
Баба
махаше
главом
.
Тако
још
неколико
.
Пеки
угљен
потоне
,
а
неки
пливаху
поврх
воде
.
При
овом
послу
баба
Ранђија
изгледала
је
достојанствена
.
За
цело
време
,
док
угљевље
бацаше
,
говорила
је
у
себи
неке
неразумљиве
,
тајанствене
речи
.
На
послетку
поче
гласно
:
„
Урок
на
праг
,
Урочица
под
праг
,
Урок
скочи
,
Урочицу
скврчи
.
“
Мешајући
прстом
по
води
,
говораше
даље
:
„
Пу
,
на
пса
,
на
гарова
Пу
на
четри
ноге
И
пети
реп
То
уроку
био
лек
!
“
—Шта
је
лепа
сестро
,
упита
је
Јока
.
Лице
се
бабино
,
као
мало
разведри
.
—Не
бери
бриге
,
рече
она
.
Оном
водом
,
пошто
болесници
даде
,
те
се
трипут
напи
,
уми
је
по
лицу
,
а
за
тим
јој
истом
водом
сваки
делић
тела
помаза
.
Кад
и
то
сврши
,
изађе
у
авлију
и
вабну
кера
.
Кер
дотрча
,
а
она
ону
воду
пљус
по
њему
.
Кер
се
стресе
и
побеже
.
—Не
бојте
се
,
рече
опет
баба
Ранђија
.
Набачено
јој
је
,
али
Бог
ће
дати
те
ће
добро
бити
...
У
том
и
Станимир
стиже
из
Шапца
.
Ишао
је
доктору
.
Он
му
је
показао
све
каква
је
болест
,
и
доктор
је
дао
лекове
:
Једно
мање
срченце
црвено
обојене
водице
,
да
пије
по
шест
кашика
на
дан
.
Три
пре
,
а
три
после
подне
.
Једно
много
веће
срче
,
у
ком
беше
нека
бела
вода
као
млеко
.
За
њу
му
је
казао
да
изруче
у
једну
чинију
,
и
ту
да
квасе
крпе
и
ладе
главу
.
Чим
се
крпа
на
глави
угреје
,
онда
одмах
квасити
другу
.
Станимир
је
то
све
лепо
упамтио
.
Одмах
јој
дадоше
од
оног
лека
,
те
попи
једну
кашику
.
У
онај
други
умочише
чисту
крпу
и
обложише
главу
...
Станојка
се
умири
.
Мало
после
па
и
заспа
...
.
Кад
се
пробудила
,
била
је
веселија
.
То
јој
се
баш
и
по
очима
познавало
.
Јока
је
била
весела
.
У
себи
је
по
стотину
пута
благосиљала
баба
Ранђију
,
и
шта
јој
је
после
дала
,
то
њих
две
најбоље
знају
.
Главно
је
да
баба
Ранђији
није
било
криво
.
Кад
се
пробудила
,
Станојка
погледа
у
Јоку
,
а
у
очима
јој
се
заблисташе
сузе
,
сузе
благодарности
.
—Би
ли
штогод
јела
,
голубице
моја
?
—Не
могу
Јојо
!
—
’
Оћеш
да
ти
Јоја
упржи
листића
?
—Не
могу
!
—А
млечницу
?
—Ни
то
не
могу
!
—Па
немој
тако
кућо
моја
.
На
зор
треба
да
је’ш
.
Не
море
се
тако
живети
,
рано
моја
.
Дела
,
избери
шта
би
јела
,
Јоја
ће
ти
одма
’
спремити
.
И
тако
сваки
дан
.
Рекне
ли
само
Станојка
:
—О
Јојо
!
—Ој
,
голубице
моја
...
.
—Да
ми
је
то
и
то
...
.
—Сад
кућо
моја
.
Сад
ће
Јоја
уредити
и
донети
.
И
за
тили
часак
,
жеља
јој
је
испуњена
...
.
—Ја
,
благо
њима
,
како
се
лепо
пазе
,
говориле
би
међу
собом
комшинице
,
враћајући
се
од
болеснице
.
—Анђелске
душе
,
децо
моја
,
рече
стрина
Живана
.
—И
ја
је
,
еј
,
нешто
волим
,
рече
сеоска
алапача
Ката
.
—Него
жене
,
да
вам
нешто
кажем
.
Ја
све
држим
да
је
то
све
масло
оне
тамо
удовице
с
крај
шора
.
Мисли
јадна
ти
је
,
уз’о
би
је
Станимир
.
Лепо
би
било
,
Бога
ми
,
увалити
се
у
богаство
Радетића
.
Али
’
оћеш
.
Много
је
мачку
говеђа
глава
.
—Истина
,
како
ти
рачунаш
,
прија
Јело
,
да
л
’
би
је
Станимир
жалио
?
—Ја
шта
,
јадна
друго
!
—Знаш
,
ја
мислим
,
ди
нема
деце
...
—Зар
је
она
,
жено
,
за
то
крива
?
Бог
је
тако
наредио
,
рече
стрина
Живана
.
Воли
бо’ме
њу
Станимир
,
к’о
очи
у
глави
.
У
том
се
разговору
разиђоше
.
Да
ли
од
баба
Ранђиног
угљевља
,
или
од
оних
докторских
лекарија
,
ја
вам
поздраво
не
умем
рећи
,
тек
Станојки
пође
на
боље
.
Јован
и
Станимир
,
гледајући
ово
,
топили
су
се
од
милине
.
Не
зна
се
ко
је
на
кога
више
утицао
.
Да
ли
љубав
Јоке
и
Станојке
на
њих
,
или
њихова
братска
пажња
на
Јоку
и
Станојку
...
У
средини
ове
,
Богом
благословене
слоге
и
љубави
,
расла
је
и
развијала
се
,
као
мирисна
ружица
у
питомој
градиници
,
под
благим
зрацима
сунчане
топлоте
,
лепа
Мара
,
мезимица
и
јединица
Јованова
,
љубимица
и
понос
богате
куће
браће
Радетића
...
.
Негом
Јокином
Станојка
се
са
свим
опорави
од
тешке
бољетице
.
Још
више
су
се
од
тога
доба
волеле
и
пазиле
.
Слога
и
љубав
царовала
је
у
задрузи
Радетића
,
па
им
је
и
кућа
у
свему
напредовала
.
Добри
домаћини
,
пријатељи
њихови
,
често
су
пута
њима
своје
млађе
корили
:
—Срам
вас
било
,
што
се
на
Радетиће
не
угледате
?
Али
,
било
је
Вога
ми
у
селу
и
таквих
,
који
су
овој
лепој
слози
Радетића
завидели
.
Често
пута
чућете
по
неког
од
завидљиваца
,
где
у
сеоској
механи
,
поред
полића
ракије
,
бенавећи
се
тек
почне
:
—Ја
.
Лако
је
Радетићима
.
Пуна
кућа
свега
на
све
стране
.
Што
год
душа
зажели
имају
.
Сто
и
педесет
дана
најбоље
ораће
земље
,
па
све
скоро
груписано
.
А
већ
колико
имају
коса
ливаде
,
да
и
не
узимам
у
рачун
.
Па
забран
’
нолики
!
За
саме
грмове
из
њи’овог
забрана
,
могли
би
,
вала
људи
,
купити
све
наше
имање
,
што
нас
је
год
,
’
воде
јако
у
мејани
.
.
.
Што
да
се
не
пазе
...
.
Што
се
не
би
слагали
?
...
—Вала
ја
кад
видим
њи’ове
коње
и
тарнице
,
чисто
ми
срце
порасте
’
воде
к’о
бундева
.
Да
ми
је
стећи
’
наке
коње
и
кола
,
па
ништа
више
не
бих
овог
света
желео
!
...
—Иди
кијаче
један
!
—А
шта
би
ти
,
са
’
наким
коњма
,
кад
би
ти
и
’
Радетићи
баш
и
поклонили
?
’
Наким
коњма
треба
нега
,
треба
’
рана
.
Ни
твоја
кућа
није
к’о
ар
Радетића
!
А
немаш
’
ди
ни
ону
кравицу
да
из’раниш
,
што
ти
кућу
мрси
.
—Ја
л
’
си
луд
,
болан
.
Баш
би
се
зорли
забринуо
шта
би
с
њима
,
кад
би
ми
и
’
ко
дао
.
—Ја
шта
?
—А
мог’о
би
’
,
лудаче
један
,
добити
за
њи
’
стотину
жутих
дуката
.
—А
ти
би
и
’
прод’о
!
...
—Ја
!
—Е
,
зато
теби
ви’ш
,
Бог
и
не
да
.
Ето
тако
,
неки
пут
,
по
цео
дан
преседе
сеоски
беспосличари
у
механи
и
преинате
се
око
слоге
и
имања
Радетића
.
Хвала
Богу
,
те
у
селу
није
било
много
таквих
људи
.
Ја
бих
вам
их
могао
вала
све
на
прсте
избројати
.
Али
,
то
баш
није
ни
од
какве
потребе
.
Сви
су
налик
један
на
другог
,
и
само
се
именима
разликују
,
а
имена
опет
,
по
мом
рачуну
,
не
чине
ништа
.
Најбоље
је
,
да
ми
све
њих
крстимо
једним
именом
:
сеоски
беспосличари
,
па
да
их
тако
и
зовемо
.
Ви
нисте
чули
за
име
Стојана
Рибића
?
...
И
боље
што
га
не
познајете
.
Да
само
не
морам
,
и
ја
вам
га
вала
не
бих
спомињао
.
Али
овако
мора
се
.
Има
доста
његове
кривице
,
за
оно
што
се
догодило
,
и
што
хоћу
да
вам
испричам
...
.
Стојан
је
добар
госа
у
Раденковићу
.
Скоро
сви
сељаци
рачунају
га
,
после
Радетића
,
за
првог
госу
.
Истина
,
ја
не
могу
поздраво
тврдити
,
да
ли
је
измакао
од
чича
Игњата
Добрића
,
али
ту
су
.
Имање
је
Стојаново
и
добро
и
велико
,
али
он
га
не
ради
.
А
не
ради
га
вала
,
ни
његов
син
Јездимир
.
Сем
њих
двојице
,
у
њиховој
кући
и
није
било
више
мушких
глава
.
Била
је
још
стрина
Љубица
,
и
њихова
ћерка
Ружа
,
девојка
,
прави
анђео
.
И
отац
и
син
воде
трговину
.
Чак
су
,
веле
,
и
код
суда
тамо
нешто
урадили
,
па
изашло
после
у
новинама
,
како
су
они
постали
трговци
.
Сељаци
веле
да
су
„
протоколисали
вирму
“
.
Не
знам
и
све
се
чудим
,
ко
их
само
на
то
наврати
.
Не
бих
ја
то
,
људи
,
учинио
,
па
пошто
ми
је
глава
на
раменима
.
Право
оно
рече
један
мој
пријатељ
:
—Лепо
је
,
вели
,
нас
закон
осигур’о
.
Шес
дана
ораће
земље
,
плуг
,
волове
и
друго
што
је
земљоделцу
потребно
,
не
може
ми
нико
и
ни
за
какав
дуг
продати
,
разма
за
порезу
...
.
Право
је
и
рекао
,
тако
и
јесте
.
Душе
ваља
ја
се
чувам
,
да
се
не
задужим
.
Дуг
је
веле
рђав
друг
.
И
ако
нас
је
закон
тако
осигурао
,
опет
људи
некако
све
то
извитопере
.
Ако
не
може
,
рецимо
,
да
му
прода
и
да
га
тапијом
осигура
,
он
му
да
под
уреум
.
Па
кад
му
овај
врати
паре
,
онај
њему
земљу
.
А
то
већ
у
напред
знам
,
неће
никад
бити
.
Него
,
имам
властима
да
кажем
:
хвала
,
што
неће
такве
каишаре
да
помажу
и
да
такве
уговоре
о
уреуму
потврђују
.
И
Стојан
је
на
тај
начин
доста
имања
приграбио
.
Имање
њихово
раде
други
,
па
њихову
чисту
половину
к
њима
доносе
.
Тиме
су
,
и
једино
тиме
,
давањем
земље
под
наполицу
,
привукли
себи
неколико
ондашњих
.
Ови
су
их
за
љубав
наполице
у
свему
слушали
.
Где
су
они
били
,
били
су
и
њихови
наполичари
.
Што
су
они
волели
или
мрзили
,
волели
су
и
мрзили
и
њихови
наполичари
.
И
Стојан
и
Јездимир
нису
били
људи
,
онако
од
реда
.
И
изузимајући
њихових
наполичара
,
мало
су
уважења
имали
код
својих
сељака
.
Истина
звали
су
се
трговци
,
куповали
су
и
свиње
и
говеда
.
Али
,
од
кога
само
један
пут
шта
купе
,
тај
се
други
пут
тешко
накани
да
им
прода
,
мањ
’
ако
су
готове
паре
.
—Пошто
они
твоји
волови
Панто
?
—Прод
’
о
сам
,
газда
Стојане
!
—Коме
болан
?
—Па
,
трговцу
газда
Стојане
.
—Пошто
и
’
даде
?
—Четр
’
ест
и
пет
.
—Дај
и
’
мени
,
дукат
ти
је
више
...
.
—Не
могу
,
газда
Стојане
Једва
се
сиромах
човек
искобеља
,
лажући
га
да
је
волове
продао
,
и
ако
није
ни
видео
трговца
.
Бадава
,
били
су
непоштени
,
па
то
ти
је
.
Због
тога
се
ето
завадио
са
чича
Игњатом
,
па
чак
и
са
Радетићима
...
—Да
пазаримо
Јово
оне
свиње
.
—Не
браним
газда
Стојане
,
само
да
се
са
рођом
договорим
.
—Та
неће
теби
рођа
покварити
.
—Знам
да
неће
,
ал
’
опет
волим
,
да
се
договорим
.
Договор
кућу
гради
—
рече
Јован
.
—Е
добро
,
добро
,
договорите
се
,
а
ја
ћу
колико
је
сутра
доћи
.
Свиње
су
знаш
зреле
,
а
таман
ми
још
’
нолико
вали
.
Дошав
кући
,
Јова
се
договори
са
Станимиром
.
Од
тридесет
и
пет
комада
дебелих
свиња
,
што
су
у
обору
имали
,
решише
да
продаду
тридесет
,
а
пет
да
оставе
за
домаћу
потребу
.
Истина
,
мала
је
задруга
,
али
поједе
народ
,
радини
...
Сутра
дан
дође
Стојан
и
пазарише
свиње
.
—Што
ми
не
даш
и
они
’
пет
?
—Не
могу
,
то
смо
оставили
за
посек
.
Стојан
извади
кесу
,
и
одброја
нешто
новаца
на
име
капаре
.
—Није
потребно
газда
Стојане
,
остави
ти
то
па
подај
потребитијим
људма
Нама
сада
,
’
вала
Богу
,
није
зор
за
новац
.
Порезу
смо
још
давно
измирили
.
Кад
отераш
свиње
и
продаш
платићеш
нам
лако
.
Стојану
синуше
очи
од
радости
.
—Е
,
баш
ти
’
вала
брат
Јово
.
И
’
нако
ми
је
јако
баш
потреба
за
новац
.
Рад
сам
да
што
више
одлучим
.
—Гледај
посла
,
молим
те
,
рече
Јова
.
Људи
смо
,
па
треба
један
другом
да
помогнемо
.
Платићеш
ти
то
лако
.
Нећеш
се
,
ваљаде
,
одселити
из
Раденковића
.
—Много
ти
’
вала
,
и
јако
наздравље
Јово
!
—Да
Бог
да
у
здравље
.
Дај
Боже
,
да
на
малу
моме
видиш
ћара
.
.
—Дај
Боже
,
рече
Стојан
и
оде
.
Кроз
два
три
дана
Јова
је
теслимио
свиње
Стојану
.
,
.
.
Прошло
је
од
тога
дана
неколико
месеци
.
Стојан
свиње
давно
продао
.
Већ
је
и
треће
и
четврте
купио
и
продао
,
али
се
не
сећа
да
Радетићима
свиње
плати
.
Једног
дана
дође
му
Јован
.
—Помоз
’
Бог
Стојане
!
—Бог
добро
дао
Јово
.
—Ја
дођо
’
,
знаш
,
за
оно
пара
...
.
—А
...
а
...
па
да
видимо
рачун
,
рече
Стојан
.
Тамо
,
овамо
,
склопише
рачун
,
али
му
закаишари
близу
двадесет
дуката
.
—Неће
бити
,
тако
рачун
Стојане
.
—Тако
је
брат
Јово
,
тако
.
Ево
ти
па
сам
види
:
Ево
,
ово
ти
се
одбија
на
„
фиру
“
.
Ово
што
су
свиње
биле
каљаве
,
на
блато
.
Ово
ти
је
’
воде
докторско
,
а
ово
је
за
пасоше
...
.
Ето
па
сам
види
...
.
Не
море
бити
друкчије
.
Јова
се
само
мењаше
у
лицу
.
—Ајде
газда
Стојане
,
ајде
.
Али
ти
кажем
да
више
мога
мала
ти
нећеш
узети
.
Стојан
се
у
лицу
зацрвени
,
и
издера
се
:
—Ил
’
узми
ове
паре
,
ил
’
ти
не
дам
ништа
,
па
ено
ти
суда
.
Јова
ућута
.
Прими
онолико
,
колико
му
је
Стојан
хтео
дати
.
За
тим
се
диже
и
оде
.
Дошав
кући
исприча
Станимиру
,
како
их
је
Стојан
оштетио
.
—Нећемо
му
више
никад
ништа
продати
.
—Нећемо
рођо
.
Тако
је
исто
Стојан
урадио
и
са
чича
Игњатом
.
Само
тамо
је
мало
друкчије
било
.
Дошло
је
било
и
до
кика
,
и
Стојан
би
био
извукао
,
да
само
није
све
поштено
исплатио
.
—Мислиш
ово
је
мирни
Јова
Радетић
,
цикну
чича
Игњат
.
Не
дам
ја
моје
црно
иза
нокта
,
а
твоје
сламке
нећу
...
Кад
Стојан
виде
зор
,
исплати
све
лепо
и
поштено
.
—Е
,
ајд
јако
,
па
се
понадај
да
од
мене
шта
од
јако
купиш
.
Од
тог
доба
постао
је
Стојан
са
чича
Игњатом
крвни
непријатељ
,
а
и
на
Радетиће
је
гледао
као
крме
на
сикиру
.
И
данас
се
сећам
заклетве
Стојанове
:
—Тако
ми
мога
Светог
Николе
,
не
помог’о
ми
,
нити
га
им’о
са
чим
славити
.
Децу
моју
печену
на
Божић
јео
,
ако
ти
се
Игњате
не
осветим
.
А
и
ти
ћеш
Јово
упамтити
,
ко
је
Стојан
Рибић
!
Еда
Бога
и
живота
.
Тако
се
ето
закле
бездушник
.
И
заклетву
је
своју
донекле
испунио
.
ИИ
Пролеће
је
...
Све
је
оживело
,
све
је
на
све
стране
весело
.
Куд
год
оком
погледаш
,
све
сама
радост
и
милина
.
И
небо
и
земља
,
и
поље
и
шума
,
све
се
радује
,
све
се
весели
...
Па
и
лепа
Радетића
Мара
,
рано
поранила
и
ено
је
већ
пошла
да
обиђе
код
колибе
марву
.
Погледајте
је
само
,
како
весело
изгледа
.
Игра
јој
оно
вретено
међ
’
прстима
.
Чујте
,
чујте
само
,
као
да
и
пева
.
Полако
само
,
молим
вас
,
да
нас
не
опази
.
Плашљива
је
као
срна
.
Лако
би
нам
се
измакло
задовољство
да
је
посматрамо
,
а
то
би
баш
штета
била
.
Слушао
сам
,
да
велики
и
богати
људи
,
потегну
по
толики
пут
,
потроше
толике
грдне
паре
,
да
оду
и
виде
—
слику
,
коју
какав
вештак
—
сликар
—
изради
.
Боже
мој
,
ја
шта
ли
би
та
господа
дала
да
виде
ово
,
што
ми
ето
сада
без
сићане
паре
гледамо
!
...
Баш
ми
је
много
жао
те
велике
господе
,
тих
богаташа
,
те
,
их
,
како
’
но
се
смешно
зову
,
ух
,
баш
сам
заборавио
,
а
лепо
сам
знао
,
некако
смешно
се
зову
,
што
су
се
завукли
у
оне
зидине
.
Они
не
умеју
да
уживају
,
и
да
се
диве
лепоти
природе
.
Све
је
то
,
тамо
у
њих
,
удешено
к’о
по
неком
калупу
.
Све
је
утегнуто
.
За
све
ти
они
имају
нека
правила
.
Па
и
не
једу
овако
као
ово
ми
.
Баш
сам
један
пут
гледао
,
па
,
нећете
ми
веровати
,
срчу
левом
руком
...
А
гле
,
Мара
нам
измаче
.
Још
се
само
чује
њена
песма
:
Мисли
нана
:
Да
немам
јарана
!
А
ја
имам
:
Мога
пеливана
!
Пеливана
,
К’о
што
сам
и
сама
.
То
су
биле
последње
речи
у
песми
.
Али
,
ја
нисам
крив
,
што
смо
се
заговорили
,
па
нисмо
и
почетак
чули
.
Али
,
што
ли
Мара
ућута
.
Хајдемо
мало
брже
да
је
стигнемо
.
Ено
је
стаде
.
Гледа
нешто
у
ливаду
.
Полако
...
.
Ето
одавде
је
можемо
баш
лепо
видети
!
Како
само
поносито
стоји
!
Бело
јој
лице
закићено
двема
руменим
ружицама
.
Очи
црне
као
гак
,
крупне
,
па
како
весело
гледају
!
Виш
’
очију
,
навукле
се
мрке
обрвице
,
па
ти
изгледа
:
као
да
је
Бог
,
баш
ту
хтео
да
покаже
,
шта
он
уме
и
може
...
.
Дугу
врану
косу
,
зачињену
белим
раздеоком
по
средини
,
оплела
у
перчин
па
пустила
низ
леђа
.
Оне
пусте
уснице
,
румене
јој
се
као
јагоде
у
пролеће
...
На
њој
бела
као
снег
памучна
кошуља
.
На
леђима
човано
јелече
,
па
напред
мало
изрезано
.
Баш
онде
,
где
се
бела
кошуља
затегла
,
па
би
чисто
човек
рек’о
,
да
је
у
недра
метнула
две
румене
јабуке
.
А
баш
добро
знам
,
а
и
ви
ћете
ми
веровати
,
да
нису
биле
јабуке
,
него
само
личи
...
Али
гле
!
Ко
је
оно
,
што
преко
ливаде
иде
и
на
Мару
се
смеши
?
...
Иза
једног
жбунића
помоли
се
момче
.
Њега
је
Мара
и
спазила
,
кад
је
с
песмом
престала
.
Познајете
ли
га
?
Та
то
је
Стево
,
средњи
син
чича
Игњата
Добрића
.
Из
Мариног
је
села
.
Заједно
су
од
детињства
.
Одрасли
су
једно
уз
друго
,
па
зар
је
сада
какво
чудо
,
што
се
и
данас
воле
да
виде
.
Истина
,
и
Стево
и
Мара
,
имали
су
још
другара
и
другарица
,
са
којима
су
одрасли
.
Али
,
од
свију
некако
,
Стево
је
најволео
да
се
с
Маром
види
.
Волео
је
нешто
,
да
са
њом
разговара
.
Често
је
пута
,
баш
нарочито
,
ишао
тамо
,
где
би
њу
могао
видети
.
Некако
чисто
осети
,
као
неку
радост
,
кад
се
с
њом
састане
.
Добије
снагу
,
да
би
,
чини
му
се
,
могао
кућу
превалити
.
Учини
му
се
,
да
би
могао
до
неба
скочити
,
само
кад
би
Мара
то
зажелела
...
А
,
кад
се
од
ње
растане
,
он
постане
са
свим
други
.
Чисто
му
нешто
к’о
криво
,
па
све
је
нешто
љут
,
и
опет
мисли
,
кад
ће
се
моћи
с
Маром
видети
.
И
сам
није
знао
,
како
то
и
зашто
то
?
Али
му
се
ето
чинило
,
да
без
Маре
баш
не
би
могао
живети
.
Да
,
не
дај
Боже
,
Мари
сутра
што
буде
,
он
би
се
убио
...
Па
кад
су
у
колу
,
најволи
да
до
Маре
игра
.
Кад
је
уз
Мару
не
осећа
умор
.
Ноге
саме
играју
.
Кад
који
од
момака
почне
Мари
што
говорити
,
а
њему
криво
,
Боже
,
криво
,
да
пукне
од
муке
...
.
А
кад
се
још
који
ухвати
,
да
до
Маре
игра
,
он
би
га
зубма
растргнуо
.
Полетео
би
да
их
растави
,
али
помисли
:
—Какву
праву
ја
имам
?
Нити
ми
је
сестра
,
нит
’
’
нако
каки
род
Ту
игру
он
не
би
играо
...
Али
је
у
себи
осећао
као
неку
радост
,
кад
види
,
да
и
Мара
не
игра
с
онаком
вољом
,
као
кад
је
он
уз
њу
.
Од
свију
момака
у
селу
,
најгоре
је
мрзио
Јездимира
,
сина
Стојана
Рибића
.
Зато
што
је
он
највише
око
Маре
облетао
.
Стева
да
је
могао
,
живог
би
га
зубима
заклао
Тако
је
ето
,
осећао
Стева
.
А
Мара
?
...
То
је
знала
само
она
,
и
њена
тета
Станојка
,
којој
се
Мара
,
у
свој
наивности
својој
,
поверила
.
—О
тето
!
—Чујем
,
миље
моје
!
—Ама
,
ја
бих
теби
нешто
казала
,
али
...
—Кажи
перунико
моја
!
Зар
се
ти
твоје
тете
плашиш
?
—Па
...
не
плашим
се
ја
тето
,
него
овај
...
.
знаш
...
.
бојим
се
...
.
да
овај
...
У
лицу
се
сва
као
крв
зарумени
,
и
даље
не
смеде
говорити
.
—Та
шта
ти
је
,
лудице
моја
лепа
,
кажи
слободно
?
...
—Тето
моја
слатка
,
викну
Мара
,
па
јој
се
обеси
о
врат
и
стаде
је
љубити
.
Сузе
јој
из
очију
сипаху
као
киша
.
Загњурила
главу
у
њена
недра
,
па
само
јеца
.
Станојка
је
пољуби
.
Стаде
је
миловати
по
свиленој
коси
њеној
,
и
чисто
молећи
рече
:
—Што
љутиш
тету
твоју
?
Што
јој
не
кажеш
све
...
.
све
?
Што
од
тете
да
кријеш
?
Ти
знаш
да
тебе
тета
воли
к’о
и
твоја
доја
!
—Јој
,
тето
,
не
љутим
те
сунца
ми
!
—Па
што
ми
не
кажеш
?
—Не
смем
.
—Од
кога
?
—Казаћеш
ти
доји
и
таји
,
или
јаги
...
.
—Нећу
,
кућо
моја
!
—Здравља
ти
!
—Здравља
ми
!
—Сунца
ти
!
—Сунца
ми
!
Мара
убриса
сузе
.
Чупкајући
крајичак
од
лекедова
и
гледајући
у
земљу
,
поче
:
—Видиш
тето
ал
’
немој
казати
анђела
ти
!
—Нећу
,
нећу
!
—Видиш
тето
,
ја
овај
,
кад
год
одем
у
коло
,
па
знаш
...
.
овај
,
кад
год
играм
у
колу
...
.
па
...
.
највише
волим
тето
знаш
...
да
играм
до
Стеве
Добрића
...
Последњих
пет
речи
изговори
брзо
...
брзо
,
па
се
сва
зацрвени
.
Станојка
прсну
у
смеј
.
—Што
се
смејеш
тето
?
—Је
л
’
то
ти
имаш
да
ми
кажеш
?
—Јесте
тето
.
—Па
знала
сам
ја
то
миље
моје
.
Мислиш
ти
,
није
то
тета
’
давно
опазила
...
.
Али
,
није
то
ништа
кућо
моја
.
Стево
је
и
леп
момак
и
вредан
и
добар
радин
...
.
—Је
л
’
да
је
леп
’
тето
?
—Јесте
смиље
моје
.
—Видиш
,
ја
увек
најволим
да
уз
њега
играм
.
Најслађе
ми
је
да
се
с
њим
разговарам
.
Боже
тето
,
да
знаш
само
како
уме
лепо
,
па
паметно
,
да
се
разговара
...
Није
он
к’о
други
момци
...
.
Шта
год
рекне
,
баш
вреди
.
Ни
једну
у
ветар
не
говори
.
Није
он
,
к’о
онај
луди
Јездимир
Стојанов
...
Ух
,
што
мрзим
тога
Јездимира
.
А
он
се
највише
’
вата
до
мене
...
.
Сирома
Стево
сав
побледи
,
кад
се
Јездимир
до
мене
у’вати
,
и
он
онда
неће
да
игра
.
И
мени
се
чисто
ноге
подсеку
,
па
и
ја
не
могу
да
играм
.
Станојка
је
притиште
на
груди
и
пољуби
.
—Кућо
моја
лепа
!
И
ти
то
ниси
смела
пре
да
кажеш
,
ти
си
то
од
своје
тете
крила
?
—Није
тето
,
Бога
ми
!
Све
сам
се
бојала
,
да
то
није
,
штогод
знаш
,
срамота
,
па
нисам
смела
...
—А
сад
ми
ето
к’о
чисто
лакше
.
Боже
,
али
сам
данас
весела
.
.
.
.
Па
знаш
тето
,
увек
кад
год
видим
Стеву
и
са
њим
мало
постојим
,
ја
сам
после
весела
...
.
Па
и
браћу
његову
кад
видим
,
ја
сам
весела
...
.
А
кад
прођем
поред
њи’ове
куће
,
па
видим
чича
Игњата
или
ти
стрина
Живану
,
а
мени
мило
Боже
...
мило
.
Како
им
је
лепа
кућа
,
па
авлија
,
чини
ми
се
иста
наша
!
Станојки
се
напунише
очи
сузама
.
У
мислима
прелети
она
своју
младост
.
Сети
се
свога
девовања
.
Сети
се
времена
,
када
је
она
,
исто
овако
гинула
за
својим
Станимиром
.
За
тим
брзо
прелети
и
свадбу
своју
и
прве
године
,
које
је
као
млада
провела
,
очекујући
из
дана
у
дан
,
кад
ће
је
Бог
обрадовати
Али
,
прође
скоро
петнаест
година
,
а
Бог
њу
и
Станимира
не
обрадова
.
Поред
све
среће
,
поред
богаства
,
слоге
и
љубави
која
је
у
њиховој
кући
владала
,
она
је
осећала
празнину
.
То
ју
је
болело
,
али
је
она
трпљиво
сносила
,
тешећи
се
:
„
што
је
од
Бога
,
слађе
од
меда
.
“
Мару
је
затекла
малу
,
једва
да
јој
је
било
три
године
.
Она
ју
је
с
Јоком
напоредо
гајила
.
У
њу
је
гледала
,
као
у
рођено
чедо
своје
.
На
једаред
се
трже
из
мисли
,
у
које
се
беше
занела
.
Притиште
Мару
на
своја
недра
,
и
љубећи
је
,
тепаше
јој
:
—Не
брини
се
,
кућо
моја
!
Добар
је
Бог
.
Ти
ћеш
бити
сретна
!
Мара
је
грљаше
и
љубљаше
.
Ето
,
тако
јо
мислила
Мара
о
Стеви
...
.
И
ено
их
сад
се
састадоше
...
—Добро
јутро
Маро
!
—Бог
ти
добро
дао
Стево
,
одговори
Мара
и
сва
се
зацрвени
.
Погледа
у
земљу
,
и
узе
чупкати
пређу
на
вретену
.
—Ти
бо’ме
добро
поранила
.
—Ја
!
—
’
Оћеш
марви
?
—
’
Оћу
,
рече
Мара
.
Подиже
главу
и
погледа
га
оним
лепим
очима
.
Стеви
појури
крв
у
главу
.
Осећао
је
како
му
кроз
цело
тело
прођоше
као
неки
мравци
.
Срце
га
жигну
,
као
да
неко
усијану
летку
у
њега
забоде
.
Учини
му
се
сада
лепша
него
икад
дотле
...
.
Издалека
ју
је
био
опазио
и
пошао
пред
њу
.
Наумио
је
био
,
да
јој
пуно
...
.
пуно
којешта
каже
...
.
Да
јој
каже
:
како
без
ње
не
може
живети
,
како
је
воли
...
А
сад
ето
,
стоји
ту
пред
њом
,
па
све
заборавио
,
што
је
смислио
да
каже
.
Стоје
тако
и
обадвоје
ћуте
...
—О
Маро
!
—Чујем
Стево
!
—Зар
ти
баш
и
јако
,
мораш
прести
?
—Ја
шта
ћу
?
—Остави
болан
преслицу
,
па
да
се
разговарамо
.
—Па
не
смета
нам
ништа
преслица
.
Можемо
се
и
’
вако
разговарати
,
рече
Мара
не
подижући
очију
.
Стева
јој
истрже
преслицу
иза
појаса
.
Конац
се
прекиде
и
у
Мариној
руци
остаде
само
вретено
.
—Што
то
учини
Стево
?
—Тако
!
Обоје
ућуташе
...
—
Маро
,
погледај
ме
болан
!
—Дај
ми
преслицу
—Не
дам
,
рече
Стева
и
прислони
је
уз
ограду
.
—Је
ли
Маро
?
—Шта
?
—Је
л
’
да
ти
мене
не
мрзиш
?
—А
што
да
те
мрзим
Стево
,
рече
Мара
и
опет
се
зарумени
.
Стева
се
мало
окуражи
:
—Ви
’
ш
Маро
,
и
ја
тебе
не
мрзим
.
Од
свију
девојака
у
селу
,
некако
најволим
тебе
да
видим
.
Јест
’
сунца
ми
!
Па
овај
,
све
ми
к’о
мило
кад
се
с
тобом
састанем
,
к’о
да
си
ми
Боже
м
’
’
прости
род
.
Ето
и
јако
,
чуо
сам
те
чак
од
бурана
у
нашој
ливади
.
Позн’о
сам
твоје
грло
,
па
овај
,
изађох
ето
знаш
,
преда
те
...
Баш
си
ти
Маро
лепа
јес
’
Бога
ми
...
.
Најлепша
си
девојка
у
селу
,
славе
ми
!
Стева
се
примаче
ближе
и
ухвати
је
за
руку
.
Она
је
сва
дрхтала
.
У
лицу
се
зажарила
,
а
груди
се
брзо
дизаху
и
спуштаху
...
Срце
јој
је
лупало
,
да
искочи
из
недара
...
Она
подиже
очи
.
У
њима
се
као
бисер
засветлише
крупне
сузе
.
Биле
су
то
сузе
радости
...
Хтеде
нешто
да
рекне
,
али
јој
реч
на
уснама
изумре
...
Стеву
то
занесе
.
У
том
тренутку
учини
му
се
да
не
стоји
на
земљи
.
Лепо
му
се
учини
као
да
га
нешто
подиже
у
висину
,
па
га
носи
...
носи
.
Побоја
се
за
Мару
.
Притиште
је
на
своје
прси
У
часу
,
и
сами
не
знадоше
,
како
то
би
,
усне
се
њихове
састадоше
.
Као
оно
болесник
кад
дограби
суд
са
хладном
водом
,
па
не
предишући
жудно
пије
...
.
пије
...
.
Тако
исто
и
њих
двоје
.
У
том
заносу
било
им
је
тако
мило
...
.
тако
слатко
...
.
да
би
цео
век
тако
провели
.
Да
не
би
марили
и
умрети
тако
...
Топили
су
се
у
блаженом
заносу
чисте
и
искрене
,
праве
и
невине
,
Богом
дане
и
благословене
љубави
...
.
Речи
ту
нису
биле
потребне
.
Срце
срцу
казивало
је
,
шта
је
у
себи
осећало
...
Ко
год
је
љубио
и
био
љубљен
,
знаће
како
је
Стеви
и
Мари
,
у
том
часу
било
...
Нема
пера
које
је
у
стању
то
описати
.
То
,
само
срде
,
треба
да
осети
!
...
Мара
се
прва
трже
.
Учини
јој
се
сан
,
па
јој
као
чисто
би
жао
,
што
се
тако
одмах
пробудила
.
Али
кад
виде
да
није
сан
,
но
баш
права
правцита
истина
,
јава
.
Кад
виде
да
је
у
наручју
њенога
Стеве
,
она
сва
уздрхта
.
Хтеде
се
из
наручја
отргнути
,
али
је
Стева
не
пушташе
.
—
Маро
,
анђелу
мој
!
Волиш
ли
ме
Маро
?
Она
подиже
главу
.
Погледа
га
оним
црним
очима
,
па
да
ништа
није
казала
,
Стева
би
у
њима
нашао
оно
,
што
је
хтео
.
Гледајући
га
тако
и
она
се
мало
окуражи
,
и
њен
се
језик
одреши
:
—Волим
те
Стево
!
...
.
.
Волим
те
к’о
тају
мога
,
к’о
доју
моју
.
Али
није
!
Волим
те
и
више
и
боље
.
Волим
те
к’а
Бога
...
.
к’а
сунце
...
Да
знаш
само
,
од
кад
сам
ја
тебе
волела
!
—И
ја
тебе
Маро
!
Али
,
никад
ето
,
нисам
смео
да
,
ти
кажем
.
Колико
сам
се
пута
канио
!
Пођем
да
те
тражим
,
да
ти
кажем
,
а
кад
се
нађемо
,
ја
се
застидим
,
па
не
смем
...
Он
је
опет
притиште
на
груди
и
љубљаше
је
...
.
Љубио
је
и
уста
и
очи
и
косу
и
све
...
све
...
—Немој
Стево
,
видеће
нас
когод
.
—Па
кога
се
бојиш
Маро
?
Њему
се
тада
чинило
да
је
јачи
од
целога
света
.
Учини
му
се
да
је
лаган
...
лаган
као
перце
.
Могао
би
скочити
чак
до
Марине
куће
...
.
Тада
се
наједаред
сети
Мариног
оца
.
Шта
ли
ће
он
казати
?
Да
ли
ће
му
Мару
поклонити
?
—
’
Оћеш
бити
моја
Маро
?
—Твоја
Стево
,
ил
’
ничија
на
овоме
свету
!
—А
шта
ће
рећи
твој
таја
?
—Мој
је
таја
добар
.
Никоме
на
свету
,
није
он
на
жао
учинио
.
Никога
никад
није
увредио
ни
ожалостио
.
Зар
би
он
мог’о
јако
својој
Мари
нажао
учинити
;
зар
би
мог’о
своју
јединицу
ожалостити
?
—Видиш
Стево
,
па
и
доја
ме
воли
,
и
тета
ме
воли
,
и
јага
ме
воли
сви
ме
воле
.
Сви
се
они
радују
срећи
мојој
...
.
Па
и
тебе
они
воле
.
Слушала
сам
ја
кад
се
таја
и
јага
разговарају
,
па
вели
таја
:
—Баш
вредни
ови
Добрићи
.
—Ја
,
вели
јага
.
—Па
како
су
само
поштени
.
Али
није
вајде
.
Од
добре
чоје
и
обојак
ваља
.
И
стари
ча
Игњат
добар
је
и
поштен
човек
.
Колико
је
он
само
година
кметов’о
овим
нашим
селом
...
.
И
благо
беше
селу
док
он
кметоваше
!
Тако
се
они
разговарају
,
среће
ми
.
А
мени
мило
Боже
,
мило
.
Па
сам
те
од
ондај
још
више
заволела
.
Слушајући
ове
миле
речи
,
Стева
се
беше
занео
.
У
мислима
већ
представљаше
себи
:
к’о
Мара
његова
млада
.
Па
како
јој
лепо
личи
у
конђи
!
Чисто
је
гледа
како
лети
по
кући
и
авлији
,
па
све
ради
,
распрема
и
певуши
...
У
мислима
оде
још
и
даље
...
.
к’о
Мара
му
родила
сина
...
Па
како
је
лепо
детенце
!
Чисто
је
види
како
га
држи
на
крилу
па
му
тепа
...
.
А
он
,
лола
мали
,
разракољио
се
па
гуче
...
гуче
.
Праћака
се
,
’
оће
из
крила
да
испадне
...
.
Он
к’о
приђе
да
га
пољуби
,
па
се
онда
трже
...
Још
један
пут
притиште
Мару
на
своје
груди
па
се
љубише
...
.
љубише
.
Онда
се
растадоше
...
Мара
узе
преслицу
и
оде
право
путем
.
Никад
у
животу
,
није
била
тако
весела
.
—Баш
га
волим
,
мишљаше
у
себи
.
Ала
ћу
га
слушати
...
.
Па
у
вече
кад
дођу
с
рада
,
а
ја
им
свима
полијем
па
се
умију
.
Па
онда
све
редом
изујем
...
.
Па
чича
Игњата
,
их
!
Њега
ћу
волети
к’о
мог
тају
,
а
стрина
Живану
к’о
доју
или
тету
.
А
њега
ћу
слушати
к’о
Бога
...
.
Бату
Ивана
и
Милана
волећу
к’о
своју
браћу
...
Ала
ће
то
бити
живот
!
...
Још
за
дуго
стајао
је
Стева
на
путу
и
гледао
за
Маром
.
Он
је
у
себи
осећао
нешто
,
што
никада
дотле
осетио
није
.
Био
је
весео
...
.
неописано
весео
.
Све
му
је
сада
око
њега
друкчије
изгледало
.
Колико
ли
је
пута
прошао
поред
оне
старе
такуше
на
путу
,
па
му
никад
није
тако
лепа
изгледала
.
А
гле
сад
,
чини
му
се
да
је
постала
лепша
.
Поносито
уздигнула
оне
гране
,
па
весело
трепери
зеленим
листићима
,
и
чисто
се
смеши
на
њега
.
Што
год
погледа
,
све
му
је
весело
изгледало
.
Срце
му
је
играло
у
грудима
...
Зажели
да
му
је
цео
свет
да
загрли
да
га
на
своје
груди
притисне
...
Црног
Циганина
да
сада
сретне
,
љубио
би
га
к’о
рођеног
брата
.
Нешто
му
је
у
прсима
тесно
.
Не
зна
шта
би
пре
радио
.
И
плакао
би
и
смејао
би
се
.
На
једаред
му
дође
да
трчи
,
да
скаче
.
Да
му
је
да
се
подигне
чак
горе
до
неба
,
па
да
целом
свету
срећу
своју
каже
...
.
Још
један
пут
погледа
за
Маром
.
Онда
извади
иза
појаса
свиралу
и
крену
се
.
Свирао
је
,
а
и
сам
није
знао
,
нити
је
чуо
шта
свира
.
Прсти
су
сами
по
свирали
играли
.
Кад
пође
и
поче
свирати
,
осети
да
му
је
у
прсима
мало
лакше
.
Да
је
ко
чуо
ово
свирање
,
дивио
би
се
милим
звуцима
,
које
свиралица
извијаше
.
И
ако
само
мало
срца
има
,
познао
би
да
она
казује
радост
раздраганог
срца
,
пуног
и
препуног
љубави
и
среће
...
Познао
би
,
да
је
ово
срце
радо
целом
свету
објавити
своју
радост
,
своје
осећаје
...
Што
је
Стева
даље
одмицао
,
и
глас
свиралице
све
се
слабије
и
слабије
чуо
.
Још
мало
па
Стева
замане
,
а
свиралица
се
једва
и
чула
...
На
једаред
,
иза
жбуна
,
близу
оног
места
,
где
су
Стева
и
Мара
мало
пре
стајали
,
искочи
Јездимир
...
.
Телом
је
сав
дрхтао
.
Очи
му
закрвавиле
,
а
у
лицу
сав
помодрио
као
чивит
.
Лице
му
је
,
у
овом
тренутку
,
више
личило
на
животињско
него
на
човечје
!
Грчевито
стезаше
песнице
,
и
гледаше
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
Промуклим
,
чисто
животињским
гласом
,
једва
проговори
:
—
’
Ај
,
’
ај
момче
!
Нуто
дер
ти
њега
!
Зар
баш
тако
?
Да
ли
има
у
овоме
селу
још
ко
жив
окром
тебе
?
...
.
Тако
ми
Вога
,
упамтићеш
ме
!
Ако
ја
будем
жив
,
Мара
неће
бити
твоја
.
А
за
ово
ћу
ти
се
осветити
...
.
Осветићу
ти
се
,
чујеш
...
Упамтићеш
ме
добро
!
Посрћући
као
пијан
,
оде
полако
путем
,
непрестано
нешто
псујући
,
и
млатајући
стегнутим
песницама
.
ИИИ
Била
је
баш
недеља
,
прва
или
друга
по
Малој
Госпођи
.
А
знате
ли
ви
,
шта
је
недеља
у
селу
?
...
Прави
божји
дан
.
Истина
,
сви
су
дани
божји
,
али
је
недеља
некако
одвојила
.
И
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
радује
се
овоме
дану
.
Старији
људи
,
обично
би
изашли
,
ређе
пред
механу
,
него
општинској
судници
,
и
ту
поседали
по
оној
лепој
рудини
,
покривеној
ћилимом
од
зелене
траве
.
Тада
би
се
обично
повео
разговор
:
или
о
богатој
берби
јесењег
рода
,
или
о
каквим
општинским
потребама
,
или
о
чему
другом
.
-
Удржи
Боже
,
’
вако
како
си
дао
,
па
боље
не
тражимо
,
рече
чича
Игњат
,
па
скиде
капу
и
прекрсти
се
.
-
Вала
људи
,
прихвати
Ђура
,
да
вам
кажем
,
ја
’
ваке
године
нисам
скоро
запамтио
.
Било
је
да
рекнемо
и
до
јако
родни
’
година
,
али
је
ова
одвојила
,
па
то
ти
је
.
Нека
Бог
дадне
још
једно
две
’
ваке
,
па
се
глади
бели
нећемо
бојати
.
-
Ово
је
’
нако
,
к’о
што
је
било
у
стара
времена
,
рече
чича
Јова
.
Прич’о
ми
је
мој
ђед
Вељко
,
-
Бог
да
му
душу
прости
-
још
док
сам
био
младић
.
Сећам
се
к’о
да
је
јуче
било
.
Вели
ми
он
:
—Прођоше
синко
она
стара
времена
.
Па
нема
више
ни
они
’
година
,
к’о
што
пре
бише
.
Упамтио
сам
ја
година
,
па
наопачке
да
га
урадиш
,
а
оно
ваља
.
Курузи
к’о
гора
.
Па
жито
...
.
ех
!
Нема
јако
више
ни
оне
’
ране
,
све
се
то
некако
изметнуло
.
Еј
,
да
ли
је
сад
жив
,
Бог
да
га
прости
!
И
ово
сам
од
њега
научио
.
Добро
се
сећам
кад
ми
рече
:
—Синко
,
куд
год
пођеш
понеси
што
ти
треба
.
Ко
носи
не
проси
.
На
путу
нема
тетке
...
.
Говорећи
то
извуче
из
гуња
пљоску
.
Извади
окомак
,
којим
је
била
зачепљена
.
Руком
лепо
избриса
уста
пљоске
.
Прекрсти
се
па
се
окрете
Игњату
:
—Спаси
Бог
Игњо
!
па
натеже
.
—На
спасеније
,
одговори
Игњат
.
За
тим
он
узе
пљоску
.
Скиде
капу
и
метну
је
на
колено
.
Прекрсти
се
,
па
милујући
пљоску
поче
:
—Сретан
дан
.
Сретан
празник
!
У
здрављу
и
весељу
и
до
године
дочекали
данашњи
дан
у
слози
и
љубави
.
Пријатан
вам
разговор
браћо
,
и
здрав
ми
буди
Ђуро
!
—Од
Бога
ти
здравље
!
—Охо
,
хо
!
Ово
нешто
зорли
.
Баш
је
севап
напити
се
’
ваке
ракије
.
—Има
ту
још
ђедове
ракије
,
рече
Јова
.
Кад
је
он
сирома
’
умр’о
,
затекла
се
једна
пуна
петачка
препеченице
.
Од
тог
доба
ја
и
Станимир
штедили
смо
је
.
Само
’
вако
о
свечанику
,
наточимо
по
мало
.
Али
свакад
,
колико
одлијемо
,
толико
друге
долијемо
.
И
петачка
је
увек
пуна
.
Решили
смо
да
је
чувамо
до
Марине
свадбе
.
А
онда
ћемо
је
изваљати
,
па
шта
јој
вала
и
Бог
да
.
—Баш
ваин
ракија
,
рече
Ђура
и
пружи
је
оном
до
себе
.
—Ама
људи
,
што
се
то
мора
увек
рећи
:
охо
,
хо
,
кад
се
човек
напије
ракије
,
ја
л
’
вина
,
рече
чича
Панта
и
пружи
је
даље
.
Пљоска
оде
од
руке
до
руке
и
дође
на
послетку
опет
Јови
.
—Је
ли
који
од
вас
људи
гонио
шљива
у
Шабац
?
Каква
ли
им
је
цена
?
упита
Радован
.
—Вала
ја
нисам
,
рече
Идија
,
а
и
цена
ме
се
не
тиче
.
Има
је
’
вала
Богу
доста
,
па
нека
буде
пошто
’
оће
...
Знам
да
је
ракији
добра
цена
...
.
Баш
јуче
идо
’
тамо
шором
Стевиној
кући
,
па
прођо
’
поред
куће
нашег
бирова
Јоваша
.
Погледам
како
му
родило
оно
мало
башче
,
к’о
китина
.
Чисто
ми
би
мило
.
Помислим
:
о
’
вала
ти
Боже
!
Нека
се
бар
и
сиротиња
твојој
милости
обрадује
.
Има
ће
сирома
’
Јоваш
чим
одети
и
себе
и
жену
и
децу
,
и
осолити
и
омрсити
целу
кућу
...
—Нека
им
буде
само
цене
,
к’о
што
су
родиле
,
па
ћемо
после
вала
лако
,
рече
Пера
.
—Него
људи
—
прихвати
опет
Јова
—
или
је
јако
згода
,
ил
’
никад
бити
неће
,
да
и
ми
један
пут
имаднемо
све
к’о
људи
.
Помислим
,
баш
је
ово
зазор
за
наше
село
.
Толике
године
болан
,
па
нема
оно
своје
чколе
.
Кад
видим
ону
јадну
децу
,
куд
чак
иду
,
у
туђе
село
,
а
мени
баш
криво
.
Зар
један
човек
мог’о
подићи
’
нолику
бинију
за
мијану
,
а
ми
,
читава
општина
не
моремо
чколу
?
Па
ено
,
чујем
да
је
и
Салаш
решио
да
прави
.
Зар
нас
неће
бити
стид
,
да
’
нас
они
претекну
?
Ја
ево
од
моје
стране
на
ту
цјел
дајем
тридесет
дуката
.
—Бог
те
живео
Јово
,
прихвати
Игњат
.
То
смо
’
давно
требали
к’о
људи
урадити
.
Кад
се
сетим
само
,
колико
ме
је
муке
стало
,
чколујући
децу
по
туђим
чколама
.
Па
удари
киша
ја
л
’
излије
вода
,
а
ја
к’о
брез
душе
трчи
пред
њи
’
.
Деца
су
деца
.
Ево
и
од
моје
стране
двадесет
дуката
!
—Од
камена
,
ником
ни
камена
,
а
кад
се
има
лако
је
дати
.
Нека
је
и
од
моје
стране
просто
десет
дуката
.
Узми
Пајо
и
бележи
,
рече
Ђура
.
—Према
губеру
ваља
се
пружати
,
рене
Панта
.
Али
од
срда
дајем
,
и
нек
је
Богом
просто
пет
дуката
.
Забележи
Пајо
!
Тако
сви
редом
.
Неко
пет
,
неко
десет
,
неко
дванаест
,
колико
је
ко
могао
,
редом
забележише
.
Превалило
Бога
ми
преко
стотине
дуката
.
Договорише
се
да
одмах
нађу
кмета
и
да
му
то
јаве
.
За
тим
,
да
кмет
зовне
састанак
.
Ту
још
боље
да
се
договоре
,
и
да
изберу
људе
који
ће
урадити
код
капетана
све
што
треба
и
руководити
грађење
...
И
кмет
и
цело
село
дочека
то
радосно
.
А
стари
попа
мал
’
није
заплакао
од
радости
.
—Хвала
Богу
,
да
се
и
моја
давнашња
жеља
једном
испуни
.
Није
знао
шта
је
од
радости
радио
.
Он
је
поклонио
селу
плац
за
школу
,
баш
до
његове
куће
,
која
је
била
у
сред
села
.
Тако
људи
.
А
жене
?
...
.
Ено
погледајте
низа
шор
.
По
две
,
по
три
,
а
по
негде
и
више
њих
поседале
по
рудини
испред
кућа
,
па
чаврљају
ли
,
чаврљају
.
А
и
шта
би
друго
жене
радиле
,
кад
је
недеља
?
Жена
је
жена
,
била
она
у
свили
или
у
рубини
...
Хајдемо
мало
ближе
оној
гомилици
пред
Нинковом
кућом
.
Гле
,
ту
је
и
сеоска
алапача
Ката
.
Села
међ
жене
,
па
се
затурила
к’о
какав
долибаша
и
доказује
нешто
и
језиком
и
рукама
.
—Јесте
л
’
чуле
,
друге
,
шта
је
ново
?
—Шта
јадна
?
—Зар
не
знате
?
—Јок
вала
!
—Е
ја
,
па
то
зна
већ
цело
седо
,
а
ви
нисте
чуле
.
—Ама
шта
је
часни
те
убио
,
што
не
говориш
?
—Чудим
се
еј
,
како
ви
то
нисте
чуле
.
Ту
близу
уз
вас
,
а
моја
кућа
пак
у
другом
шору
.
Синоћ
Игњат
просио
Стојанову
Ружицу
за
његовог
Ивана
...
—Иди
жено
...
.
та
није
ваљад
!
.
.
—Јес
’
здравља
ми
!
—Па
шта
је
’
било
?
—Није
му
дао
.
Вели
:
не
дам
ја
моје
дете
у
кућу
балавог
Игњата
.
Знам
ја
своје
дете
усрећити
.
Ја
ћу
њу
дати
у
чаршију
.
Немам
много
ћери
,
њу
једну
па
могу
како
’
оћу
.
А
баш
волим
да
имам
у
чаршији
пријатеља
.
Кад
одем
,
да
се
не
пребијам
по
мијанчинама
.
—Ју
,
лепа
друго
,
баш
јазук
!
—
’
Наки
момак
болан
,
к’о
тресак
.
А
девојка
баш
прилика
његова
.
Гледала
сам
и
’
кад
се
из
кола
враћају
,
па
к’о
да
и
’
је
једна
мајка
родила
.
Баш
створени
једно
за
друго
...
—И
волели
су
се
јадна
—
продужи
Ката
.
Стоје
они
има
скоро
година
.
Да
је
видите
,
како
се
јадница
од
јуче
променила
.
Ни
она
девојка
,
ни
дај
се
Боже
!
—Еј
,
Стојане
.
Господ
ти
судио
!
Може
јадна
девојка
и
брез
себе
учинити
,
рече
снаша
Стана
.
—
’
Оће
ја
.
Луда
је
ваљаде
,
прихвати
Јела
.
И
мене
моји
нису
дали
за
мог
Марка
.
Али
ја
ти
бо’ме
,
једне
ноћи
мрак
на
се
и
нешто
прња
,
па
право
с
њиме
њи’овој
кући
.
Па
’
вала
Богу
мени
добро
.
Они
се
мало
дурише
,
па
после
опет
лепо
.
—И
она
ће
тако
учинити
,
видећете
жене
!
—Ја
шта
јадна
.
Ко
кога
воли
,
отиш’о
би
за
њим
на
крај
света
,
а
ди
јал
’
преко
две
башче
,
додаде
Ката
.
Него
ја
се
задржа
’
,
а
морам
нешто
’
вамо
послом
.
—Е
јако
наздравље
жене
!
—Да
Бог
да
у
здравље
!
Оде
...
,
—Ђаво
жена
,
рене
Стана
.
—Море
,
право
шило
.
—Свуде
ти
она
стигне
.
Све
ти
она
некако
дозна
и
прокопка
.
Часни
је
крст
знао
кад
све
то
доспе
!
...
—Баш
ми
се
искида
радећи
...
.
Ката
је
далеко
измакла
.
Ено
је
чак
тамо
иза
оне
врбе
на
сред
шора
.
Стала
опет
код
једне
гомиле
жена
:
—Како
с
’
Станија
!
Како
с
’
ти
Марица
!
Како
с
’
ти
Драга
!
Како
сте
ми
све
тако
шта
радите
?
Јесте
ли
ми
здраво
,
мирно
?
—
’
Вала
Богу
,
како
с
’
ти
Като
?
—Па
како
сте
ми
још
,
рече
седајући
.
—
’
Вала
Богу
.
Ама
ди
си
ти
жено
?
Нема
те
’
давно
у
’
вај
наш
крај
.
—Од
петка
,
рече
Ката
.
—Еја
,
грдни
’
рана
!
А
мени
се
чини
,
да
те
нисам
вид’ла
од
Госпође
.
—Па
ме
ниси
ни
пожелела
.
—Јесам
еј
,
има
ли
шта
ново
?
—Па
ништа
вала
...
.
Сврати
’
’
вамо
женама
код
Нинкове
куће
,
па
чујем
разговарају
се
,
како
је
награис’о
ча
Игњат
са
Стојаном
...
.
—Шта
јадна
?
—Просио
—
веле
—
његову
Ружицу
за
Ивана
,
па
му
није
дао
.
—Каде
болан
?
—Синоћ
.
—Ама
је
л
’
то
истина
жено
?
—Истина
.
Жене
се
згледаше
.
—Па
,
ако
му
није
дао
он
,
наћи
ће
се
ко
ће
му
дати
.
’
Наком
момку
и
’
накој
кући
,
лако
је
наћи
девојку
,
рече
Станија
.
А
у
себи
је
мислила
на
своју
Николију
.
Још
су
се
по
дуго
разговарале
.
На
послетку
Ката
се
диже
и
оде
.
До
мрака
је
о
овоме
знало
цело
село
Ката
је
тако
имала
обичај
,
да
увек
по
нешто
ново
прича
.
Она
би
се
убила
,
кад
не
би
имала
женама
шта
ново
јавити
.
Ако
баш
ништа
нема
,
она
би
онда
измислила
.
Али
,
она
је
тако
то
умела
вешто
удесити
,
да
се
нико
не
сети
,
да
је
лаж
од
ње
потекла
.
Али
,
овога
пута
Ката
није
слагала
.
Она
је
казала
праву
правциту
истину
.
Заиста
је
синоћ
Игњат
ишао
Стојановој
кући
и
тражио
његову
Ружицу
,
за
свога
Ивана
.
Он
га
је
одбио
.
Ми
смо
већ
били
са
Игњатом
.
По
њему
се
види
да
му
није
нимало
криво
,
као
да
није
ништа
ни
било
...
.
Ни
лук
јео
,
ни
лук
мирисао
.
Али
,
то
има
свога
узрока
.
Игњат
је
мрзио
Стојана
још
од
оне
свађе
,
кад
му
је
хтео
закинути
.
Ну
,
није
то
баш
ни
због
тога
,
него
онако
баш
,
нешто
га
је
мрзио
.
Како
није
мирисао
Стојана
,
тако
исто
није
марио
ни
за
његове
млађе
.
А
Јездимира
баш
лепо
није
марио
погледати
,
само
због
његовог
кицошлука
и
чавкунлука
.
—Их
,
да
ли
је
мој
,
шиљак
ли
му
детењи
,
ала
бих
га
усук’о
!
Па
и
јуче
,
пре
него
што
ће
поћи
на
прошевину
Стојановој
кући
,
готово
се
завадио
са
својом
баба
Живаном
.
—Ама
,
ја
то
не
марим
,
знаш
ли
!
—Немој
тако
—
моли
га
Живана
.
—Шта
немој
.
Је
ли
она
ћерка
Стојанова
,
а
?
„
Од
шта
пало
,
поштапало
“
,
бабо
!
—Није
тако
еј
.
Није
она
така
,
знам
ја
.
А
и
дете
вели
:
—Нано
,
кажи
баби
,
или
Ружицу
,
или
ни
једну
...
.
—Па
нека
се
не
жени
,
ако
му
жена
не
треба
.
—Ја
те
молим
да
тако
не
говориш
.
Учини
детету
на
вољу
.
Сети
се
кад
си
ти
био
његови
’
година---
—Е
,
е
,
ви’ш
ти
ње
,
куд
она
подлива
.
Враг
баба
.
Је
л
’
да
се
сетим
,
кад
сам
с
тобом
ашиков’о
,
а
?
.
.
.
На
један
пут
се
беше
нешто
одобровољио
.
Живана
то
познаде
,
па
настави
:
—После
,
ја
девојку
познајем
.
Ту
ми
је
пред
очима
одрасла
.
Не
личи
она
нимало
на
Стојана
.
Ама
к’о
да
није
његово
дете
.
Сушта
је
мати
.
А
ти
знаш
да
је
Љуба
прави
анђео
.
П
’
онда
и
ја
сам
оматорила
,
треба
и
мени
одмена
,
не
могу
до
века
туђина
зивкати
...
—Е
,
доста
,
доста
бабо
.
Послушаћу
те
баш
.
Иди
нареди
све
што
треба
,
па
ми
после
спреми
стајаће
руво
.
И
ономе
кажи
нека
се
опреми
.
Ја
ћу
већ
позвати
неколико
пријатеља
,
а
ви
јавите
Стојану
.
Живани
је
играло
срце
од
радости
.
Та
то
ће
бити
њено
прво
весеље
.
Њега
је
првог
и
родила
,
па
после
Стеву
,
па
Милана
.
Све
певајући
спремала
је
она
,
што
ће
за
довече
требати
.
Послали
су
абер
и
Стојану
,
да
ће
Игњат
вечерас
доћи
.
Истина
,
он
није
био
код
куће
,
али
су
јавили
његовој
Љубици
,
и
она
се
сирота
много
обрадовала
.
Спремила
је
и
она
што
је
за
дочек
потребно
.
Ружица
је
била
сретна
,
пресретна
!
Дође
и
Стојан
.
Љуба
му
каза
поруку
Игњатову
.
Није
да
је
се
мало
љутио
,
викао
,
псовао
и
дерао
се
да
се
све
орило
.
Најпосле
хтеде
послати
да
јави
Игњату
да
не
иде
.
Али
доцкан
.
Просиоци
беху
већ
на
вратницама
.
Сирота
Љуба
,
збунила
се
па
не
зна
