завлачилапод
мараму
руку
и
пипала
чело
и
ручице
детиње
.
Чело
му
је
било
топло
,
врло
топло
,
горело
је
а
ручице
као
жеравице
,
али
је
престала
она
силна
језа
и
дрхтање
.
Зашто
је
престала
;
да
л
’
му
је
боље
?
Дете
је
било
мирно
,
по
где
кад
чула
сам
га
да
јекне
и
тргне
се
као
да
га
је
што
штрецнуло
.
Ишли
смо
даље
.
Ноћ
је
већ
почела
да
се
разређује
,
киша
је
сасвим
била
престала
али
је
јутарња
студен
почела
да
осваја
.
Како
смо
сви
били
прокисли
,
језа
узе
да
нам
прожима
тело
и
дрхтавица
да
нас
осваја
.
Дете
,
које
је
дотле
било
доста
мирно
,
поче
понова
да
се
тресе
од
језе
.
Једва
сам
чекала
да
сване
и
тада
сам
тек
могла
лепо
сагледати
раницу
под
уветом
.
Била
је
истина
натопљена
крвљу
али
изгледало
ми
је
да
је
кост
разбивена
.
То
би
била
већ
тешка
рана
за
немоћно
дете
а
ја
овако
у
пољу
,
на
јесењем
мразу
,
нити
имам
чим
да
му
оперем
рану
,
нити
да
је
превијем
.
Како
ће
је
јадниче
преболети
?
Што
је
више
зора
освајала
то
је
и
студен
,
она
рана
јесенска
студен
,
бивала
све
јача
.
Дете
доби
силну
ватру
и
поче
грчевито
да
се
трза
.
Чело
му
је
горело
,
ручице
су
му
гореле
а
усијаним
очима
гледало
ме
је
право
у
очи
.
Ох
,
несретна
мајко
,
да
ли
је
то
био
поглед
праштања
или
молба
за
помоћ
?
Када
сам
још
са
сувих
,
усијаних
усана
,
чула
вапијућу
реч
:
„
Мама
!
“
ја
сам
посрнула
те
ме
добри
људи
прихватише
.
И
нисам
могла
даље
.
—
Пођите
ви
,
добри
људи
—
рекох
им
—
ја
не
могу
а
ето
и
детету
је
рђаво
.
—
Немој
,
госпо
,
где
ћеш
сама
?
—
рече
ми
један
од
њих
.
—
Дан
је
већ
,
не
плашим
се
више
,
могу
остати
и
сама
.
Одморићу
се
а
и
дете
да
погледам
!
Наставили
су
пут
а
ја
сам
села
крај
друма
да
погледам
дете
али
,
шта
сам
му
могла
помоћи
?
Сузама
сам
му
полила
лице
те
мила
крв
а
пољупцима
је
брисала
.
Седела
сам
дуго
тако
на
друму
,
док
не
наиђоше
нове
гомиле
бегунаца
,
испред
којих
смо
ми
ноћас
измакли
.
Окупише
се
око
мене
и
посаветоваше
ме
да
не
седим
,
јер
ће
детету
бити
горе
.
Рекоше
ми
да
журим
у
Ресник
па
отуд
у
Младеновац
,
да
се
тамо
јавим
начелнику
станице
те
да
ме
упути
лекару
.
Мисао
о
лекару
даде
ми
нове
наде
и
нове
снаге
.
Пођох
са
новом
гомилом
корачајући
испред
свих
.
Журило
ми
се
,
хтела
би
што
пре
да
стигнем
.
У
Реснику
смо
на
станици
дуго
,
врло
дуго
чекали
.
Један
је
воз
већ
био
отишао
пут
Младеновца
а
на
станици
је
био
други
,
који
је
растоваривао
топове
и
коње
.
Док
се
тај
посао
свршавао
,
све
су
веће
и
веће
гомиле
београдских
избеглица
стизале
на
ресничку
станицу
.
Све
покисло
на
ноћашњој
киши
,
све
престрављено
,
све
пренеражено
и
све
прича
о
страшној
ноћи
,
коју
смо
преживели
и
о
крвавим
догађајима
који
су
се
те
ноћи
дешавали
.
Најзад
,
истовари
се
батерија
и
народ
јурну
у
вагоне
.
Једва
сам
се
провукла
,
једва
добила
место
у
једном
вагону
,
који
је
био
влажан
и
ударао
на
задах
штале
и
где
смо
газили
по
балегама
коња
који
су
се
тек
истоварили
.
Било
нас
је
толико
много
да
се
није
могло
дисати
а
уз
то
нас
је
и
онај
задах
гушио
.
Помислила
сам
да
би
то
могло
детету
шкодити
,
њему
сад
треба
ваздуха
,
треба
му
зрака
;
помислила
сам
и
да
сиђем
,
па
ма
и
пешке
наставила
,
али
се
није
могло
ни
изаћи
из
вагона
.
Била
сам
чак
у
дубини
и
опседнута
у
једном
углу
гомилом
,
која
је
и
сама
једва
дисала
због
претрпаности
.
Најзад
,
кренуо
је
воз
.
Грозница
код
детета
није
престајала
али
се
мање
трзало
,
све
мање
,
све
мање
.
Почело
је
сад
тешко
да
дише
те
ме
то
још
више
преплаши
.
Волела
бих
да
се
трза
као
раније
,
то
ми
је
трзање
ипак
било
доказ
живота
.
Једнога
тренутка
,
учини
ми
се
чак
да
не
дише
и
нагох
се
да
чујем
.
Дисало
је
а
чело
му
је
било
још
увек
врло
топло
.
Завукох
руку
да
му
опипам
ручице
и
учини
ми
се
да
нису
топле
као
мало
час
.
Волела
бих
да
су
топле
,
та
ми
је
топлина
била
доказ
живота
.
Текну
ме
сумња
те
скидох
му
с
ногу
ципелицу
и
чарапу
.
Ножица
је
била
хладна
,
прстићи
студени
.
Замолих
једну
жену
,
која
је
седела
крај
мене
,
да
и
она
види
,
да
ми
и
она
каже
.
Она
учини
и
кад
опипа
детиње
ножице
,
она
ми
не
рече
ни
речи
,
само
ме
погледа
.
Ја
сам
јој
поглед
разумела
и
цикнула
сам
тако
силно
да
се
сви
у
вагону
ускомешаше
и
збунише
.
Мислили
су
да
је
гомила
пригушила
неког
.
Кад
затим
чуше
шта
је
и
како
је
,
умукоше
сви
и
посматраше
ме
погледом
саучешћа
.
Ох
,
како
је
тај
поглед
тежак
;
како
га
је
тешко
издржати
!
Стигли
смо
у
Младеновац
и
—
ја
сам
изнела
из
вагона
мртво
дете
.
XXИИ
„
Бацајте
сами
у
огањ
децу
!
“
Да
ли
што
сам
је
ја
кроз
сузе
гледала
—
настави
госпа
у
црнини
после
дуге
,
врло
дуге
почивке
,
испуњене
боним
сећањем
—
или
је
малена
варошица
Младеновац
тога
тренутка
одиста
страшну
и
језовиту
слику
престављала
?
Видела
сам
гомилу
преплашену
,
престрављену
,
ужаснуту
,
како
очајно
напушта
своје
домове
у
Београду
засуте
ватреном
кишом
;
провела
сам
ону
страшну
ноћ
у
пустој
кући
,
преживела
сам
последње
дане
Скопља
и
ону
очајну
гомилу
бегунаца
;
видела
сам
и
онај
слом
без
наде
и
без
утехе
на
Косову
—
па
ипак
,
када
се
сетим
оне
слике
у
Младеновцу
,
ја
ништа
толико
ужасно
не
знам
чиме
бих
је
упоредила
.
Младеновац
,
који
је
постао
збег
Београда
,
Паланке
,
Ваљева
и
целе
Колубаре
,
личио
ми
је
онога
тренутка
на
варош
пометених
,
варош
суманутих
,
који
су
се
тискали
улицама
без
циља
,
без
разлога
,
не
знајући
куда
ће
,
не
знајући
шта
ће
;
личио
ми
је
на
логор
спасених
дављеника
,
којима
из
очију
још
није
ишчезао
блесави
поглед
страха
,
који
још
не
могу
да
појме
да
су
живи
,
јер
до
мало
час
били
су
помирени
са
смрћу
;
личио
ми
је
на
несретну
варош
,
на
коју
се
био
срушио
брег
и
претрпао
је
,
па
је
хитно
раскопали
те
оно
становништво
,
што
је
изашло
из
гроба
,
не
уме
чисто
да
појми
светлост
дана
;
личио
ми
је
на
огромни
мравињак
,
који
је
згазила
тешка
стопала
силе
па
се
мрави
помели
и
журе
унезверено
на
све
стране
,
не
знајући
где
ће
,
не
знајући
шта
ће
.
Можда
је
тако
мени
изгледало
—
вели
несретна
мајка
,
јер
сам
све
то
гледала
кроз
сузе
,
носећи
на
рукама
мртво
дете
и
лутајући
и
сама
,
са
малим
мртвацем
у
наручју
,
не
знајући
где
ћу
и
не
знајући
шта
ћу
.
Ишла
сам
кроз
улице
и
застајала
на
угловима
,
седала
сам
на
камен
да
се
одморим
и
опет
се
дизала
и
ишла
.
Свако
се
освртао
за
мном
,
свако
ме
је
чудно
погледао
погледом
сажалења
који
не
теши
но
дражи
бол
.
Рекоше
ми
да
идем
у
болницу
,
да
предам
мртваче
на
сахрану
.
Отишла
сам
,
али
ми
тамо
рекоше
да
је
то
војна
болница
и
упутише
ме
у
општину
.
Рекоше
ми
да
нађем
свештеника
и
отишла
сам
у
цркву
,
али
га
тамо
не
беше
,
црква
је
била
затворена
.
Најзад
ми
рекоше
да
идем
начелнику
војне
станице
и
ја
се
упутих
њему
.
Свет
ме
је
жалио
што
се
толико
мучим
а
није
ни
слутио
колико
ми
је
себичнога
задовољства
причињавало
ово
лутање
које
ми
је
одлагало
растанак
са
драгим
теретом
.
Чисто
би
ме
овеселило
кад
би
ми
рекли
:
Не
може
овде
у
Младеновцу
ништа
бити
од
сахране
,
мораш
ићи
у
Јагодину
,
Ћуприју
,
Параћин
,
Ниш
!
Што
даље
,
само
што
даље
!
Када
сам
пошла
ка
начелнику
станице
ја
сам
чисто
страховала
да
ме
он
не
предусретне
љубазно
и
са
сажаљењем
,
да
ми
не
шчепа
мртваче
из
наручја
и
рече
:
Добро
,
жено
,
ти
сад
иди
,
ми
ћемо
свршити
своје
!
Нашла
сам
зграду
у
којој
је
војна
станица
по
оној
гомили
војника
и
народа
који
се
тискао
пред
њом
.
Пробила
сам
се
кроз
ту
гомилу
јер
се
свет
расклањао
пред
малим
мртвацем
и
скидао
је
капу
и
шапутао
је
:
„
Бог
нека
га
прости
!
“
Дојила
сам
га
и
хранила
,
неговала
и
подизала
да
ми
животом
својим
пробија
пут
у
животу
а
оно
се
ево
смрћу
својом
одужује
несретној
мајци
!
Гомила
је
била
на
улици
,
у
згради
још
већа
.
Тискало
се
и
врило
као
у
кошници
;
тешко
је
било
доћи
до
начелникових
врата
а
тешко
остати
у
тој
гомили
.
Загушљива
воња
од
људскога
зноја
,
покислог
одела
,
које
се
пуши
и
испарава
и
мокрих
обојака
и
опанака
.
Од
тешког
задаха
човек
да
посрне
а
нека
јара
бије
из
гомиле
и
жагор
личи
на
клокотање
казана
који
кључа
.
Узнела
сам
најзад
мртваче
више
главе
и
пошла
сам
.
Гомила
се
размицала
,
пропуштала
ме
,
а
неко
чак
рече
гласно
:
„
Пуштајте
,
људи
,
ову
несретну
мајку
!
“
Ушла
сам
у
канцеларију
.
Нисам
ни
речи
проговорила
,
није
ни
било
потребно
.
Начелник
је
видео
и
разумео
.
Понудио
ми
је
столицу
да
седнем
и
дозвао
једног
обвезника
који
је
био
ту
на
служби
,
те
га
послао
да
дозове
кмета
.
Тај
један
час
чекања
у
канцеларији
начелниковој
извео
ми
је
пред
очи
све
невоље
сабране
уједно
.
Ту
сам
сазнала
да
нисам
била
сама
ојађена
мајка
.
Изгледало
ми
је
у
томе
часу
као
да
се
ту
,
у
Младеновцу
,
сабрали
болови
свих
матера
и
трагедије
све
деце
.
И
то
је
оно
само
што
сам
ја
за
један
час
видела
а
колико
је
невоља
пре
мене
протекло
и
колико
ће
их
још
после
мене
протећи
!
—
Ето
,
видите
!
вели
ми
начелник
—
Не
могу
да
стигнем
ни
да
утешим
а
камо
ли
да
помогнем
!
А
светина
куља
у
канцеларију
,
и
моли
,
куми
,
богоради
,
жали
се
,
тражи
,
захтева
,
те
јој
се
не
може
ни
наодговарати
а
камо
ли
учинити
све
.
Невоља
се
ниже
за
невољом
и
јад
за
јадом
.
Врата
се
канцеларијска
сваки
час
отварају
и
кад
год
се
отворе
,
допире
отуд
с
поља
онај
тежак
и
загушљив
ваздух
и
брујање
ко
из
кошнице
.
Мени
чак
она
соба
,
у
којој
сам
била
,
није
ни
личила
на
канцеларију
,
пре
ми
је
личила
на
мучионицу
,
јер
сам
саосећала
са
сваким
оним
чију
сам
невољу
тога
часа
сазнала
.
Можда
је
сам
Бог
хтео
све
то
тако
да
буде
,
да
би
мене
очвршћао
у
болу
.
Хвала
му
!
Нисам
запамтила
све
оне
невоље
које
су
се
предамном
низале
,
ко
би
их
упамтио
.
Пред
очима
су
ми
увек
само
невоље
мајака
,
тешке
,
дубоке
невоље
из
којих
сам
сазнала
да
нисам
ја
сама
ојађена
мајка
.
Улази
једна
девојчица
од
четрнаест
петнаест
година
,
слаба
и
сиротињски
обучена
.
Она
носи
у
наручју
одојче
.
—
Шта
ћеш
ти
мала
?
—
пита
је
начелник
.
—
Донела
сам
ово
дете
!
—
одговара
мала
преплашено
.
—
А
зашто
си
га
донела
?
—
Рекли
ми
!
—
Па
добро
,
ал
шта
хоћеш
са
тим
дететом
?
—
Да
га
предам
овде
!
—
одговара
мала
и
обзире
се
на
све
стране
преплашено
.
—
Зар
то
није
твоја
сестрица
?
—
пита
даље
начелник
благо
,
да
би
охрабрио
малу
.
—
Није
!
—
Па
чије
је
дете
?
—
Не
знам
!
—
Како
не
знаш
?
Не
може
бити
да
не
знаш
;
ти
си
паметна
,
ти
си
одрасла
,
мораш
знати
?
—
Не
знам
!
—
понавља
мала
збуњено
.
—
Па
ко
ти
га
је
дао
?
—
Једна
жена
.
—
Где
ти
га
је
дала
?
—
Тамо
,
на
станици
.
—
Познајеш
ли
ту
жену
?
—
Не
познајем
је
!
—
Где
је
та
жена
?
—
Не
знам
!
—
Па
што
си
примила
дете
?
—
Тако
...
—
учини
мала
и
још
се
више
збуни
и
унезвери
.
—
Ајд
,
кажи
нам
,
мала
,
све
по
реду
како
је
то
било
и
шта
је
било
?
—
поче
начелник
врло
благо
.
Девојче
се
охрабри
и
одреши
језик
.
—
Била
сам
,
вели
,
на
станици
да
гледам
свет
.
Сва
деца
отишла
,
па
и
ја
.
Стајала
сам
код
ограде
,
у
страну
,
да
ме
не
гура
гомила
.
Дође
једна
жена
и
запита
ме
јесам
ли
одавде
,
из
Младеновца
;
па
онда
ме
замоли
да
јој
придржим
дете
,
само
док
она
извади
објаву
.
Извади
из
мараме
и
даде
ми
један
динар
.
Даде
ми
дете
,
пољуби
га
два
три
пута
и
заплака
се
,
па
оде
.
„
Сад
ћу
ја
!
“
вели
,
па
се
изгуби
.
—
И
не
дође
?
—
пита
начелник
—
Или
је
ти
ниси
чекала
?
—
Чекала
сам
дуго
,
од
јутрос
па
све
до
сад
,
па
нисам
могла
више
.
—
Јеси
је
тражила
?
—
Јесам
.
—
Па
нема
је
?
—
Нема
!
—
Несретница
!
—
учини
начелник
окренув
се
мени
и
нареди
да
се
дете
однесе
у
општину
.
Улази
затим
војник
и
он
води
дете
мало
,
мајушно
,
тек
проходало
.
На
детету
прокисле
и
згужване
хаљинице
а
весело
гледа
и
чврсто
се
држи
за
војников
кажипрст
.
Војник
салутира
:
—
Господине
,
ово
смо
дете
нашли
у
кукурузу
,
више
Београда
.
Мајки
шрапнел
пробио
главу
па
лежи
мртва
а
оно
крај
ње
,
седи
и
игра
.
Па
рекох
,
грехота
је
.
—
Грехота
,
дабоме
!
—
додаје
начелник
и
наређује
опет
да
се
дете
води
у
општину
.
Улази
жена
и
носи
раскрвављено
дете
у
наручју
.
Казује
несретница
кроз
сузе
како
је
бегала
,
како
је
бомбом
из
аероплана
рањено
дете
и
пита
шта
ће
,
где
би
га
понела
да
се
превије
,
јер
му
је
ране
превила
крпама
које
је
откидала
са
свога
одела
,
па
се
боји
да
се
не
загаде
.
Док
мајка
кроз
сузе
говори
,
дете
пишти
и
вије
се
у
рукама
материним
а
тај
писак
просеца
душу
као
усијано
гвожђе
.
Начелник
даје
жени
неку
цедуљицу
и
упућује
је
у
болницу
.
Улази
друга
,
тако
исто
окрвављена
,
само
није
дете
рањено
већ
она
у
груди
а
дете
,
како
је
сисало
,
окрвавило
усне
и
образе
материном
крвљу
.
Ужасна
,
страховита
слика
.
И
њу
начелник
упућује
у
болницу
.
Улази
најзад
једна
жена
,
друга
моја
по
несрећи
.
Она
носи
мртво
дете
под
пазухом
,
прилази
мирно
начелниковом
столу
и
полаже
дете
на
сто
.
—
Ево
вам
га
!
—
вели
—
Радите
с
њим
што
хоћете
.
Ја
сам
га
већ
изгубила
а
пред
вратима
ме
чека
још
троје
па
их
морам
повести
.
—
Шта
могу
ја
?
—
буни
се
начелник
.
—
Штогод
знате
!
—
додаје
жена
.
—
Ишла
сам
од
немила
до
недрага
и
нико
неће
да
ми
помогне
.
Ето
га
вама
па
чините
шта
знате
!
И
код
тих
речи
,
не
обзирући
се
на
све
позиве
начелникове
,
оде
и
затвори
врата
за
собом
а
мали
мртвац
,
другарчић
мога
чеда
које
ми
је
лежало
на
крилу
,
остаде
на
столу
не
плачући
за
мајком
која
га
је
оставила
.
Начелник
погледа
у
мртво
дете
,
чије
су
очице
биле
отворене
и
кад
се
срете
са
његовим
погледом
,
њему
наиђоше
сузе
на
очи
и
окрете
главу
,
затим
је
опет
диже
и
окрете
мени
:
—
Имам
и
ја
деце
и
не
знам
шта
је
с
њима
.
Остали
су
тамо
,
у
Београду
,
или
су
пошли
...
не
знам
.
Нисам
смео
да
напуштам
дужност
па
да
им
пођем
у
помоћ
.
Сами
су
се
помогли
,
не
знам
како
!
Затим
,
не
могући
више
да
издржи
поглед
малог
мртваца
,
који
је
лежао
на
његовоме
столу
,
извади
из
џепа
једну
мараму
и
покри
њоме
лице
детиње
.
И
мене
заболе
тешко
под
срцем
,
те
стегох
грчевито
на
груди
моје
мртваче
.
Болела
ме
је
горко
суза
оне
мајке
,
која
се
морала
преваром
ослободити
свога
детета
,
нека
би
несрећа
ако
ће
га
постићи
,
била
далеко
од
материнских
очију
;
болела
ме
је
судбина
оне
мртве
мајке
крај
чијег
се
тела
игра
невинашце
и
оне
,
што
јој
бомба
раскрвавила
дете
и
оне
што
је
својом
крвљу
задојила
дете
.
А
како
ме
тек
не
би
заболела
невоља
мајке
,
чије
дете
лежи
на
столу
у
тренутку
кад
ја
своје
мртво
држим
на
крилу
.
После
једнога
пунога
часа
чекања
,
дође
најзад
кмет
.
Начелник
му
главом
показа
мртво
невинашце
,
које
је
лежало
на
столу
лица
покривена
џепном
марамом
и
на
ово
,
које
је
лежало
на
моме
крилу
.
—
Шта
ћемо
са
овом
мртвом
децом
?
—
упита
га
начелник
.
—
Бог
нека
их
прости
!
Шта
можемо
,
господине
,
друго
него
да
их
сахранимо
,
кад
стигне
свештеник
.
—
Како
кад
стигне
свештеник
?
Шта
ради
он
те
је
толико
заузет
?
—
Сахрањује
,
господине
,
једнако
сахрањује
.
Начелник
ућута
па
се
окрете
мени
:
—
Умиру
војници
,
умиру
избеглице
,
не
умиру
управо
него
падају
.
Шта
можемо
?
—
он
се
окрете
кмету
.
—
А
има
ли
где
да
се
сместе
ова
деца
?
—
Има
,
у
капели
!
Има
тамо
још
деце
,
па
ћемо
их
све
заједно
опојати
.
Начелник
се
опет
окрете
мени
:
—
То
је
све
што
се
може
урадити
,
госпођо
.
Однесите
дете
у
капелу
.
—
Где
је
то
?
—
На
гробљу
!
—
Немам
ни
сандука
.
—
Нећете
га
нигде
ни
наћи
,
нема
ко
да
прави
.
Ми
већ
од
неколико
дана
сахрањујемо
без
сандука
.
Мени
грунуше
сузе
а
начелник
узе
да
ме
теши
:
—
Шта
ћете
,
госпо
,
видите
и
сами
како
је
.
Добро
је
кад
се
може
бар
да
опоје
,
бар
ту
хришћанску
дужност
да
извршимо
.
Видите
како
је
,
сами
видите
.
Сручило
се
овде
све
,
сва
несрећа
и
невоља
и
нема
се
кад
,
последњи
је
час
.
Чекамо
сваки
час
наредбу
па
и
ми
да
напустимо
станицу
.
Да
могу
,
госпођо
,
ја
бих
вам
помогао
,
верујте
,
помогао
бих
вам
!
Поверовала
сам
му
,
јер
ми
је
говорио
искрено
,
из
душе
.
Дигла
сам
се
да
пођем
.
—
Где
је
гробље
?
—
Поћи
ће
један
од
мојих
људи
да
понесе
ово
дете
,
па
пођите
и
ви
с
њим
.
Оставите
тамо
у
капели
дете
а
ви
крећите
,
саветујем
вам
да
крећете
што
пре
одавде
.
Навала
ће
бити
још
већа
кад
наиђе
војска
с
положаја
.
А
и
овако
,
нити
имате
шта
јести
ни
где
лећи
.
Крећите
одмах
,
то
вам
је
мој
пријатељски
савет
.
Пошла
сам
са
једним
старцем
из
последње
одбране
,
који
је
био
на
служби
при
канцеларији
начелниковој
.
Он
је
носио
под
пазухом
оно
сироче
а
ја
своје
.
Ишли
смо
кроз
улице
покривене
блатом
,
лагано
,
корак
по
корак
,
он
оптерећен
годинама
а
ја
болом
.
Ишли
смо
ћутећи
.
У
једном
тренутку
,
кад
осети
да
ја
грцам
,
старац
диже
главу
и
погледа
ме
добродушно
и
очински
:
—
Немој
да
плачеш
!
—
рече
топлим
гласом
којим
само
старост
уме
говорити
—
Немој
да
жалиш
,
можда
га
је
Бог
баш
изабрао
да
га
спасе
.
Зар
не
видиш
каква
несрећа
тутњи
над
нашим
главама
;
ко
зна
какве
патње
стоје
пред
нама
!
Па
,
ако
ћемо
да
патимо
ја
и
ти
,
зашто
да
пати
ово
јадниче
.
Можда
га
је
Бог
изабрао
да
га
склони
у
своја
наручја
испред
ове
непогоде
.
Топлина
старчевих
речи
годила
ми
је
али
ме
није
тешила
.
Тешко
ми
је
било
и
помислити
да
се
тако
растанем
од
детета
и
неопојаног
и
неожаљеног
.
—
Како
ћу
,
како
да
се
растанем
од
њега
и
како
да
га
сахраним
овако
неопремљена
?
—
питам
очајно
старца
,
осећајући
потребу
да
чујем
још
речи
од
њега
,
да
чујем
још
много
речи
.
—
Ти
си
се
већ
растала
—
вели
старац
—
Од
живог
се
човек
растаје
а
не
од
мртвог
.
Жив
је
твој
а
мртав
и
није
твој
,
он
је
земљин
.
А
земља
има
материнско
срце
,
она
га
прима
и
грли
га
а
и
не
пита
како
си
јој
га
ти
опремила
,
у
златне
ковчеге
јал
у
нестругане
даске
.
Усахнуле
су
ми
сузе
,
као
да
их
је
овај
добри
човек
топлином
својих
речи
сасушио
.
У
његовим
речима
ја
нисам
осећала
само
саучешће
но
и
снагу
која
ми
се
повраћала
.
Ја
не
знам
шта
је
то
било
у
њима
што
ме
је
охрабрило
?
Када
сад
,
далеко
од
непосредних
утисака
,
размишљам
о
старчевим
речима
,
ја
не
налазим
да
је
ма
чега
било
у
њима
и
мислим
да
ће
то
,
што
је
на
мене
тако
снажно
утицало
,
бити
прва
топла
реч
коју
сам
чула
,
у
тренутку
када
сам
се
осећала
тако
осамљена
и
тако
празне
душе
.
Старац
је
наставио
разговор
,
као
да
је
осетио
моју
потребу
да
га
слушам
.
—
И
ја
сам
имао
...
имао
сам
јединца
,
одрасла
...
—
ту
застаде
,
јер
му
заигра
реч
у
грлу
,
па
се
прибра
и
настави
.
—
Војник
,
одведоше
га
лањске
године
у
војску
...
—
Па
?
—
запитах
ја
и
ако
сам
слутила
одговор
.
—
Погинуо
!
—
додаде
старац
и
заћута
.
Дуго
је
ћутао
.
Затим
опет
диже
главу
и
настави
.
—
Где
ће
и
да
изнесе
главу
,
видиш
како
се
то
гине
.
—
Кад
је
погинуо
?
—
Не
знам
!
—
Где
је
погинуо
?
—
Не
знам
!
—
одговори
старац
и
слеже
раменима
.
—
Како
не
знаш
?
—
Рекли
ми
рањеници
да
је
погинуо
.
То
толико
.
—
Можда
је
то
само
глас
,
можда
није
погинуо
.
Бивало
је
то
!
—
покушах
да
га
тешим
.
—
Истина
је
,
срце
ми
каже
да
је
истина
.
Кад
тако
говорим
о
њему
или
кад
сам
сам
,
па
мислим
на
њега
а
мени
срце
заигра
,
заигра
и
не
може
да
се
устави
.
—
И
те
речи
заиграше
у
старчевом
грлу
а
трепавице
му
се
овлажише
,
те
он
окрете
главу
од
мене
.
—
Како
то
да
те
не
известе
?
—
покушах
ради
утехе
да
га
питам
.
—
Ех
,
како
!
—
ману
старац
оном
слободном
руком
.
—
А
ко
за
мене
и
зна
да
постојим
?
Имаш
сина
за
војску
,
знају
те
,
нађу
те
,
имају
те
записана
у
списку
;
погинуо
ти
син
,
не
знају
те
,
не
могу
да
те
нађу
,
избрисали
те
из
списка
.
У
том
већ
стигосмо
до
гробља
,
на
врху
вароши
.
Ућутасмо
,
савладани
можда
истоветним
родитељским
осећањима
,
улазећи
у
овај
мртви
град
.
Гробље
је
тужно
изгледало
,
пуно
мањих
и
већих
обојених
и
необојених
дрвених
крстића
,
међу
којима
по
где
који
грубо
истесани
камен
.
На
гробљу
мртва
тишина
сем
,
кад
ми
наиђосмо
,
што
прнуше
вране
,
које
су
се
прокисле
одмарале
на
крстовима
и
дубоко
тамо
,
са
другога
краја
,
што
се
чу
удар
гвожђа
у
шљунак
и
виде
како
се
из
земље
одмерено
износи
ашов
.
То
гробар
копа
нову
раку
.
Киша
раскаљала
стазе
и
гробови
се
расули
и
утонули
.
Гробљанска
влага
мирише
на
труло
дрво
и
кости
.
Са
крстова
се
разлила
боја
и
ишчезли
записи
.
Недогореле
свеће
савиле
се
,
влажни
се
пешкири
усукали
;
свега
крај
једне
крстаче
гори
свећица
,
ваљда
јутрос
упаљена
,
и
по
гробу
нешто
јестива
.
Прођосмо
крај
неколико
празних
рака
,
у
којима
се
набрала
вода
од
кише
а
избачена
земља
разлила
се
у
житко
блато
.
Нигде
црквице
,
нигде
зграде
.
—
Ето
ту
—
вели
старац
—
видиш
колицина
их
се
одмара
.
Све
нов
крст
,
све
ових
дана
:
ту
рањеник
,
ту
болесник
,
ту
заробљеник
,
ту
избеглица
.
Виш
оно
тамо
,
они
крстићи
у
реду
,
све
је
то
војска
,
српска
војска
.
Ово
је
већ
четврта
година
како
се
ту
ређају
друг
до
друга
.
—
Где
је
капела
?
—
упитах
старца
.
—
Ето
,
та
колиба
!
—
одговори
он
и
показа
ми
главом
једну
колибу
од
дасака
,
коју
је
општина
на
брзу
руку
подигла
да
би
имала
где
склонити
од
кише
и
непогоде
мртве
,
који
чекају
на
сахрану
.
Тргла
сам
се
и
ужаснула
,
као
да
ми
је
тога
часа
понова
издахнуло
јединче
које
сам
носила
.
Стеже
ми
се
нешто
у
души
и
мал
не
цикнух
од
бола
.
Старац
ил
опази
ил
осети
то
па
додаде
:
—
Није
црква
од
мермера
,
нема
ни
звона
ни
крстова
...
а
и
што
ће
;
нек
душа
само
оде
у
божје
дворе
а
тело
...
ништа
,
прегорело
дрво
!
Нису
ме
речи
његове
умириле
и
што
сам
се
више
ближила
колиби
била
сам
све
узрујанија
,
гушило
ме
је
нешто
,
мучило
ме
је
:
изгледало
ми
је
као
да
сам
пошла
да
учиним
неправду
,
да
учиним
злочин
према
своме
детету
.
Поумих
једнога
тренутка
да
се
вратим
,
али
где
и
шта
затим
да
чиним
?
Моје
предосећање
нечега
ужаснога
,
нечега
злочиначки
ужаснога
,
било
је
оправдано
.
Када
сам
наишла
на
отвор
колибе
,
вриснула
сам
као
рањена
и
тргла
се
окрећући
главу
и
покривајући
очи
рукама
.
Оно
што
сам
видела
било
је
страшније
од
свега
са
чега
се
душа
човечја
најежи
а
тело
хладан
зној
пробије
.
И
сад
ми
је
пред
очима
,
увек
ми
је
пред
очима
,
нити
ћу
икада
да
избришем
ту
слику
из
очију
и
из
душе
.
Виђам
је
у
сну
,
виђам
је
и
будна
,
она
ме
прати
и
гања
,
она
ми
сан
прекида
и
буди
ме
и
увек
ми
проноси
грозницу
кроз
тело
.
Под
кровом
леже
по
земљи
две
даске
,
нешто
мало
удаљене
једна
од
друге
.
По
тим
даскама
положена
мртва
дечица
.
Деветоро
леже
једно
крај
другога
које
обувено
,
које
босо
,
које
склопљених
а
које
отворених
очију
,
које
плаве
а
које
црне
косице
,
које
попрсканих
хаљиница
крвљу
а
које
покривена
лица
марамицом
.
Леже
мртвих
девет
анђелака
једно
крај
другога
,
ни
сандука
,
ни
покрова
,
ни
свећице
.
Изгледају
онако
бачена
на
земљу
,
као
кад
бура
покида
са
џбуна
гранчице
на
којима
су
никли
пупољци
и
распе
их
по
земљи
.
Под
њима
влажна
земља
,
у
коју
су
се
утисле
стопале
несретних
мајака
,
које
су
оставиле
овде
своју
дечицу
,
опростиле
се
са
њима
и
сад
већ
измичу
ваљда
друмом
са
осталим
збегом
не
знајући
ни
где
ће
им
гроб
породу
бити
.
И
како
мирно
леже
ова
дечица
,
ни
једно
не
плаче
за
мајком
која
га
је
оставила
,
ни
једно
не
пружа
ручице
да
га
мајка
прихвати
!
Оно
горе
,
прво
у
реду
,
слатко
девојче
,
лепо
заглађене
косице
,
коју
је
мајка
ваљда
сузама
наквасила
а
прстима
зачешљала
.
Очи
му
упола
затворене
те
изгледају
као
угашена
кандиоца
а
уснице
отшкринуте
као
тек
распукао
пупољак
те
му
вире
бели
,
млечни
зубићи
!
До
девојчета
гологлаво
сељаче
са
још
влажним
опанцима
а
испрскано
блатом
по
кошуљици
и
стручком
сувог
босиљка
заденутим
у
недра
.
Па
онда
опет
један
малишан
,
стиснутих
вилица
и
бледих
усана
испуцаних
од
ватре
.
Под
пазухом
му
јабука
коју
му
је
мајка
од
милоште
дала
ваљда
при
растанку
.
Јабука
нагрижена
мало
и
на
њој
се
познаје
траг
ситних
дечијих
зубића
.
Носила
је
ваљда
мајка
у
недрима
да
детету
накваси
усне
кад
ожедни
,
па
му
је
и
оставила
али
његова
мртва
ручица
не
може
је
принети
устима
које
су
се
исушиле
од
пољупца
смрти
.
До
њега
мала
лешиница
детета
,
чије
је
лице
покривено
марамом
испод
које
вири
прамен
чупаве
косице
.
Кроз
мараму
пробила
крв
и
црна
се
мрља
на
њој
осушила
и
окорела
.
Па
опет
девојчица
,
којој
смрт
није
избрисала
сладак
детињи
осмех
са
усана
,
опружила
ручице
ко
да
тражи
мајчину
руку
да
је
поведе
и
до
ње
друга
,
замршене
и
богате
плаве
косице
и
висока
чела
,
испод
којега
су
упале
две
дубоке
дупље
.
Осмех
јој
се
на
уснама
окаменио
,
хладан
,
као
на
мрамору
длетом
изрезан
.
До
њега
страховита
слика
једнога
окрвављеног
детета
.
Чело
му
преливено
широким
црвеним
венцем
од
крви
која
се
из
ране
излила
на
једну
и
другу
страну
чела
,
слила
се
крај
ушију
и
направила
мале
усирене
локве
на
поду
,
а
из
носа
му
црна
крв
залила
уста
и
обојила
образе
.
Мали
мученик
је
грчевито
стегао
ручице
које
су
све
испуцале
од
зиме
.
Па
онда
седмо
,
осмо
,
девето
...
ко
би
их
гледао
,
ко
би
имао
срца
,
ко
снаге
и
очију
да
их
све
види
?
На
грудима
једнога
мртвачета
уденута
цедуљица
.
Сагла
сам
се
да
је
прочитам
.
Непоузданом
,
женском
руком
,
написала
је
несретна
мајка
реч
:
Драгомир
.
Оставила
је
свештенику
име
детиње
,
да
га
помене
при
опелу
.
Мали
Драгомир
је
још
држао
у
руци
угашену
свећицу
,
која
се
разлила
,
те
му
восак
покапао
и
искитио
цветићима
ручицу
.
Његово
је
лице
мирно
,
као
да
лежи
на
материним
грудима
а
не
на
влажној
и
раскаљаној
земљи
;
из
округлих
обрашчића
му
одишла
крв
,
те
бледи
већ
се
припијају
за
кост
а
уснице
стегао
зубићима
те
му
упале
и
унаказиле
лице
.
Чији
си
ти
мали
Драгомире
;
ко
ти
је
отац
и
где
је
;
ко
ти
је
мајка
и
где
је
?
Радовали
су
ти
се
,
је
ли
,
кад
су
те
родили
;
звали
су
те
Драгче
,
је
ли
,
кад
су
те
миловали
,
а
ти
си
се
слатко
смешио
и
тапшао
рукама
и
грлио
си
твоје
срећне
родитеље
?
И
ко
зна
,
Боже
мој
,
како
су
се
све
звала
ова
друга
дечица
?
Она
тамо
чупава
можда
Дара
,
Дарче
,
Дарица
;
она
до
ње
,
са
крвавим
венцем
око
чела
,
можда
Милица
,
Милче
,
Мила
;
онај
мушкарчић
са
јабуком
под
пазухом
,
можда
Милан
,
Миланче
,
Миле
.
И
сви
остали
,
ко
зна
како
се
зову
?
Ох
,
што
немам
снаге
да
пробудим
ту
поспалу
децу
;
да
проговорим
са
њима
,
да
им
кажем
топлу
материнску
реч
,
да
их
упознам
са
новим
другом
својим
,
мојим
несретним
дететом
,
које
још
никако
нисам
имала
снаге
да
одвојим
од
недара
,
ни
храбрости
да
га
спустим
на
оне
даске
,
на
влажну
земљу
.
Занетој
овим
мислима
,
посматрајући
ону
мртву
децу
,
почеше
да
ми
врцају
сузе
на
очи
као
бујица
и
ја
још
снажније
,
још
себичније
притискох
своје
мало
мртваче
на
груди
.
Старац
ме
остави
да
плачем
а
сам
спусти
на
даске
дете
што
га
је
носио
,
покри
му
лице
оном
марамом
којом
је
било
покривено
,
прекрсти
се
и
диже
главу
.
—
Ја
не
знам
да
л
’
то
има
негде
у
књигама
записано
—
поче
старац
и
не
гледајући
у
мене
,
више
сам
себи
—
али
кажу
људи
,
некад
у
старо
време
,
била
нека
аждаја
која
је
ждерала
децу
.
Падне
тако
пред
село
па
писне
а
мајке
свако
јутро
по
једна
,
носе
јој
своје
чедо
и
бацају
јој
у
чељуст
,
те
га
прождере
и
умири
се
до
сутра
у
јутро
.
Ако
која
мајка
,
кад
јој
дође
ред
,
не
хтедне
дати
дете
,
аждаја
јој
разори
кућу
и
све
живо
по
кући
покоље
.
Тако
се
прича
да
је
било
а
,
веруј
и
јесте
!
Ето
,
погледај
ову
дечицу
!
Зар
не
изгледа
као
да
је
аждаја
гладна
и
халовита
пала
пред
Младеновац
,
па
не
пишти
само
јутром
,
већ
од
беле
зоре
па
до
мркла
мрака
?
Ја
нисам
дизала
главу
,
наслонила
сам
образ
на
хладно
лице
мога
анђелчета
и
грлила
га
све
чвршће
.
Што
се
више
ближио
час
растанка
,
ја
сам
га
све
чвршће
грлила
;
изгледало
ми
је
као
да
хоће
да
ми
га
отму
.
Кад
старац
исприча
причу
а
мени
се
она
колиба
учини
одиста
као
отворена
чељуст
аждајина
,
у
коју
морам
да
бацим
моје
чедо
јер
је
дошао
на
мене
ред
,
и
затресох
се
целим
телом
које
поче
нека
опака
грозница
да
пали
.
Старац
настави
сам
да
размишља
:
—
А
није
пала
само
пред
Младеновац
,
пала
је
на
целу
Србију
аждаја
и
ждере
нам
децу
,
ждере
много
...
потаманиће
нам
пород
!
Зло
,
големо
зло
!
...
Затим
поћута
па
опет
додаде
:
—
Ајде
,
ајде
,
жено
.
Не
помаже
суза
и
друге
су
је
мајке
пролиле
,
кад
су
остављале
овде
своју
децу
па
ето
,
земља
сузу
упила
а
туга
остала
.
Тај
терет
мораш
понети
,
не
бива
другче
.
Тако
је
ваљда
Божја
наредба
,
па
мора
да
се
сноси
!
Ја
дигох
главу
и
погледах
га
.
—
Ајде
—
настави
он
—
спусти
дете
.
Спусти
га
ту
,
крај
овога
.
Видиш
како
су
се
дечица
скупила
па
ће
лепо
да
се
ухвате
за
руке
да
играју
коло
око
Божјега
престола
.
Старац
диже
руку
и
рукавом
обриса
сузу
која
му
засветли
на
трепавицама
,
окрећући
главу
да
је
сакрије
од
мене
.
Затим
се
прибра
и
окрете
ми
се
:
—
Спусти
,
спусти
и
ти
твоје
!
Метни
га
у
ред
са
осталом
дечицом
,
са
његовим
друговима
и
другарицама
.
Није
само
,
неће
бити
само
.
Бог
се
постарао
да
дечица
буду
у
друштву
!
Спустила
сам
га
и
—
сад
је
једанаест
мртвих
анђелака
лежало
на
даскама
једно
крај
другога
...
Госпу
у
црнини
облише
сузе
,
загрцну
од
плача
и
прекиде
казивање
...
XXИИИ
Мајка
Дуго
је
,
боно
и
горко
јецала
госпа
у
црнини
а
ја
сам
,
потресен
њеним
казивањем
,
ћутао
оборене
главе
,
нехотећи
ни
погледом
да
је
узнемирим
.
Дубока
тама
владала
је
око
нас
.
На
ватри
су
догоревала
дрва
те
је
гомила
румена
жара
покривала
земљу
и
простирала
око
себе
топлоту
и
благу
,
румену
светлост
.
Мора
да
смо
далеко
од
поноћи
одмакли
и
већ
се
приближили
зори
али
је
киша
још
увек
ромињала
те
се
у
ваздуху
није
могло
опазити
да
се
тама
већ
разређује
.
Када
је
прође
навала
суза
,
госпа
у
црнини
сама
диже
главу
и
прибрана
настави
:
—
Нисам
вам
још
све
казала
.
О
како
је
дуго
и
како
је
много
то
што
би
имала
казивати
.
Моје
бегство
из
Београда
и
смрт
мога
детета
нису
једине
моје
невоље
нити
једини
мој
бол
.
Имам
их
пуно
још
у
души
.
—
Зар
вам
њихово
понављање
не
позлеђује
болове
?
—
Позлеђује
их
,
али
ја
имам
потребу
да
их
позлеђујем
.
Мене
одржава
то
непрестано
дражење
,
то
непрестано
мучење
душе
.
Кад
гдекад
покушам
да
се
одвојим
од
својих
болова
,
ја
малакшем
и
клонем
.
Болови
су
већ
толико
срасли
самном
,
толико
постали
моја
природа
да
се
ја
без
њих
осећам
малодушна
,
сломљена
,
осећам
се
као
створење
без
живаца
.
Болови
су
мој
алкохол
и
ја
се
као
алкохоличар
тек
пијана
њима
осећам
снажна
и
способна
,
без
њих
малаксавам
и
клонем
.
Ох
,
не
звате
ви
како
је
то
велика
душевна
потреба
то
пијанство
од
болова
.
Веровао
сам
јој
јер
је
одиста
бол
,
када
га
је
казивала
,
враћао
увек
њеноме
мраморном
лицу
израз
живота
а
њеним
угашеним
очима
сјај
.
Не
само
то
,
већ
када
би
исказивала
свој
бол
,
код
ње
би
се
јављала
и
нека
нарочита
речитост
,
онако
од
прилике
као
што
жене
при
нарицању
врло
често
напуштају
обичан
дневни
језик
и
залазе
у
појезију
.
—
Ја
нисам
само
то
једно
дете
изгубила
,
изгубила
сам
их
све
!
—
настави
госпа
у
црнини
.
—
Моја
је
кућа
опустила
потпуно
а
до
пре
две
године
та
је
кућа
скривала
један
добар
брак
и
срећне
родитеље
,
који
су
неговали
троје
здравих
и
напредних
мушкарчића
.
Муж
ми
је
погинуо
у
бугарскоме
рату
,
на
Вардару
.
Био
је
храбар
и
честит
официр
.
У
турскоме
рату
био
је
двапут
рањен
,
први
пут
одмах
у
почетку
,
пред
Кумановом
.
Рана
је
била
лака
,
преболео
је
брзо
и
стигао
је
да
се
на
Битољу
опет
бори
са
својим
војницима
.
Ту
је
теже
рањен
и
лебдео
је
измеђ
живота
и
смрти
.
Прездравио
је
најзад
,
да
погине
у
бугарскоме
рату
,
за
време
првих
бораба
,
када
су
Бугари
продрли
на
Криволаку
.
Када
се
праштао
,
полазећи
у
тај
рат
,
мезимче
,
ово
што
сам
га
оставила
у
Младеновцу
,
тек
се
било
родило
.
Кад
га
је
отац
узео
у
наручје
да
се
опрости
дете
се
насмејало
.
То
је
био
први
осмех
детињи
а
последња
радост
очева
.
Остављајући
три
сина
у
кући
,
отишао
је
поносан
и
задовољан
у
рат
из
којега
се
није
вратио
.
Био
је
то
тежак
удар
за
мене
и
велика
брига
примити
троје
недорасле
деце
на
своја
плећа
.
Тешило
ме
је
што
ми
је
најстарији
син
већ
био
добро
измакао
,
ушао
је
био
у
осамнаесту
годину
.
Други
за
њим
имао
је
пуних
петнаест
а
мезимче
родило
се
позно
,
врло
позно
.
Зато
нам
је
ваљда
и
било
тако
драго
.
У
јесен
те
године
,
за
време
примирја
са
Бугарском
,
пошла
сам
да
потражим
гроб
мужевљев
и
повела
сам
собом
средњег
сина
.
Старији
је
био
заузет
школом
а
мезимче
сам
оставила
код
мајке
.
Учинила
сам
дужност
према
оцу
што
сам
повела
ма
и
једно
дете
те
да
синовља
суза
кане
на
очев
гроб
,
али
сам
учинила
грех
према
детету
.
Дете
се
ту
заразило
и
кад
смо
се
вратили
у
Београд
паде
у
постељу
тешко
болесно
.
Уложила
сам
у
негу
све
напоре
једне
мајке
коју
је
гризла
савест
и
морила
помисао
да
већ
на
првом
кораку
у
животу
није
умела
сама
да
понесе
терет
бриге
над
децом
која
су
њој
остављена
.
Пробдила
сам
многе
брижне
дане
и
бесане
ноћи
над
болним
дететом
али
је
болест
била
и
сувише
тешка
.
Био
је
тифус
који
се
још
од
турског
рата
код
нас
зацарио
и
све
до
тад
се
није
угасио
.
Лекари
су
искрено
заложили
све
своје
знање
и
умење
,
ја
сам
их
допуњавала
материнском
преданошћу
у
нези
,
па
ипак
помоћи
није
било
.
Изгубила
сам
га
,
умрло
ми
је
овде
на
руци
на
којој
сам
га
и
дочекала
кад
је
дошао
на
свет
.
Вриснула
сам
од
тешкога
бола
и
веровала
сам
тога
часа
да
и
ја
не
треба
више
да
живим
.
Освестило
ме
је
одојче
,
које
ми
је
било
на
рукама
и
син
који
је
дорастао
,
те
који
ће
још
мало
,
само
ако
му
Бог
да
живота
и
здравља
,
поделити
самном
бригу
коју
сам
носила
.
И
он
је
растао
и
његово
ми
је
здравље
било
најтоплија
утеха
.
Он
је
растао
али
не
за
мене
већ
за
војску
.
С
јесени
1914
године
сазваше
ђачку
чету
и
он
са
друговима
оде
у
Скопље
где
се
ђачка
чета
вежбала
.
Борио
се
затим
на
Руднику
и
Церу
и
,
кад
је
настало
ово
дуго
затишје
од
аустријске
пропасти
у
Србији
до
сад
,
долазио
ми
је
,
долазио
ми
је
два
три
пута
.
Војничка
служба
и
ратни
напори
изменили
су
били
потпуно
ово
дете
.
Оно
је
постало
човек
;
човек
по
снази
,
човек
по
држању
и
човек
по
озбиљности
која
је
са
његових
усана
избрисала
детињи
осмех
.
Он
је
приликом
тих
долазака
са
фронта
пробављао
самном
дуге
сате
бринући
о
кући
,
о
пословима
кућевним
,
о
начину
како
ћемо
удесити
живот
кад
се
буде
рат
свршио
и
о
свему
ономе
што
је
мајци
тако
драго
да
разговара
са
сином
.
Ја
сам
у
њему
већ
гледала
одмену
и
гледала
сам
,
ако
не
хранитеља
а
оно
бранитеља
куће
.
А
то
ми
је
тако
годило
и
тако
ми
је
требало
.
Осећала
сам
се
сама
,
сувише
сама
,
јер
ми
је
те
зиме
,
по
смрти
мога
другога
сина
,
умрла
и
мајка
.
Када
је
последњи
пут
одлазио
од
куће
,
пред
крај
августа
,
љубећи
ми
руку
и
праштајући
се
рекао
ми
је
:
—
Сад
се
нећемо
дуго
видети
?
—
Зашто
,
синко
?
—
Изгледа
да
ће
скоро
настати
борбе
.
И
борбе
су
настале
.
Настале
су
пред
крај
Септембра
падом
Београда
и
низом
невоља
које
ево
још
трају
.
А
одмах
,
на
почетку
тих
невоља
,
ја
сам
у
Младеновцу
преживела
ону
језовиту
трагедију
са
мојим
мезимчетом
коме
никад
више
нећу
знати
гроба
.
И
да
се
заврши
тај
тако
рећи
покољ
,
који
је
Бог
мојој
породици
и
моме
породу
наменио
,
у
Скопљу
чух
да
ми
је
и
последња
моја
нада
,
потпора
моја
,
једини
зрак
који
је
заостао
да
ме
греје
;
чух
да
ми
је
и
најстарији
син
,
у
борби
код
Великог
Поповића
,
погинуо
...
Очекивао
сам
да
ће
после
ових
речи
,
којима
је
госпа
у
црнини
завршила
и
врхунац
своје
велике
и
тешке
породичне
трагедије
,
претрпана
болом
и
сузама
ућутати
и
предати
се
својим
немим
душевним
патњама
.
Веровао
сам
да
ће
криза
,
која
настаје
у
таквим
тренутцима
,
приликом
једнога
бујнога
излива
душе
,
бити
дуга
и
бескрајно
бона
.
Али
госпа
диже
главу
и
срећући
се
,
у
оној
полусветлости
,
колику
је
гомила
жара
око
себе
расипала
,
са
мојим
погледом
и
разумевајући
или
боље
осећајући
инстиктивно
шта
ја
у
томе
тренутку
мислим
,
—
настави
:
—
Ви
се
чудите
можда
што
сам
вам
са
више
бола
и
са
више
суза
говорила
о
смрти
мога
мезимчета
но
о
овој
највећој
несрећи
мојој
,
о
погибији
најстаријега
сина
?
Ја
никаквим
знаком
нити
потврдих
нити
оспорих
њено
питање
.
—
Објаснићу
вам
!
—
настави
она
.
—
Ону
сам
смрт
очима
гледала
,
оно
је
било
невинашце
коме
није
намењено
да
гине
у
рату
,
она
је
смрт
била
слика
ужаса
од
које
и
сад
задрхћем
кад
ми
изађе
пред
очи
.
А
мој
најстарији
син
погинуо
је
на
бојноме
пољу
,
као
војник
,
као
син
оца
војника
,
вршећи
савесно
дужност
своју
.
Његова
смрт
је
мој
највећи
губитак
и
мој
највећи
бол
;
он
је
завршио
низ
несрећа
наше
породице
,
са
њиме
се
угасила
и
последња
моја
нада
и
последњи
разлог
за
мој
живот
.
Али
,
у
његовој
смрти
има
бар
толико
утехе
—
и
ако
је
то
једној
мајци
недовољно
—
да
је
његова
смрт
била
једна
дужност
.
Мој
муж
нас
је
на
свој
начин
све
у
кући
васпитао
.
Реч
Отаџбина
је
за
нас
била
тако
чист
и
узвишен
појам
,
да
смо
је
ми
са
идолопоклоничком
преданошћу
замишљенога
божанства
изговарали
.
Отаџбина
је
била
све
,
изнад
свега
,
старија
од
свега
.
Када
је
мој
покојни
муж
изговарао
реч
кућа
,
реч
породица
,
изговарао
их
је
са
поштовањем
и
топлином
али
,
кад
би
изговорио
реч
Отаџбина
,
њему
би
се
узнеле
груди
и
у
гласу
му
је
било
нечег
звонког
и
свечаног
.
Када
је
полазио
у
рат
ми
нисмо
смели
сматрати
то
за
тужан
растанак
;
када
се
вратио
рањен
ми
смо
се
морали
поносити
тиме
.
Када
је
други
пут
дошао
,
са
тешком
раном
у
грудима
и
лебдео
измеђ
живота
и
смрти
,
говорио
нам
је
често
—
мени
и
најстаријем
сину
.
—
„
Не
смете
ме
жалити
ако
подлегнем
рани
;
треба
жалити
оне
који
нису
испунили
своју
дужност
према
Отаџбини
а
не
мене
који
сам
је
испунио
!
“
Доцније
,
кад
је
полазио
у
бугарски
рат
,
он
је
веровао
да
ће
га
преживети
али
је
веровао
и
у
то
,
да
њиме
неће
бити
завршен
низ
ратовања
на
Балкану
.
И
тада
је
рекао
:
„
О
,
борићемо
се
још
заједно
,
раме
уз
раме
,
ја
и
мој
син
,
и
пашћемо
један
крај
другога
,
као
они
што
су
их
опевале
народне
песме
!
“
Мој
син
је
био
срећан
када
је
слушао
ове
очеве
речи
;
у
њему
се
још
тада
развијао
мушки
понос
и
осећање
дужности
према
Отаџбини
.
Његов
је
младићски
идеал
већ
тада
био
да
падне
на
бојишту
за
Отаџбину
.
Када
сам
му
ја
доцније
,
у
својој
материнској
себичности
,
говорила
да
има
и
других
бојишта
на
којима
се
може
борити
за
Отаџбину
,
да
има
и
других
дужности
које
Отаџбина
тражи
од
својих
синова
,
он
ми
је
горко
пребацивао
и
молио
ме
да
не
вређам
успомену
његовога
оца
.
Са
таквим
васпитањем
мој
је
син
отишао
у
рат
.
Ја
сам
морала
да
стегнем
своје
материнско
срце
и
нисам
смела
,
исто
као
оно
отац
кад
је
полазио
,
да
сматрам
то
за
тужан
растанак
.
И
он
ми
је
,
као
и
отац
говорио
,
када
је
долазио
на
виђење
:
—
Мораш
бити
храбра
,
не
смеш
вређати
очеву
успомену
.
Ако
се
и
деси
да
погинем
,
мораш
стегнути
срце
,
мораш
се
измирити
с
тим
да
сам
испунио
своју
дужност
!
Обећала
сам
му
,
све
сам
му
обећавала
а
ја
сам
сама
знала
колико
је
душевних
патња
изазивала
у
мени
слутња
да
бих
га
могла
изгубити
.
Ни
пред
ким
нисам
смела
исказивати
своју
стрепњу
и
пред
светом
сам
се
показивала
горда
што
је
син
заменио
оца
.
Тако
је
он
желео
.
Једини
повереник
мојих
слутња
и
мојих
болова
био
је
гроб
мога
другога
сина
.
Тамо
сам
често
одлазила
,
тамо
сам
се
почела
мирити
са
мишљу
да
је
боље
и
у
рату
но
у
гробу
.
Учинила
сам
и
једну
неправду
,
једну
горку
неправду
према
своме
сину
,
у
тренутку
када
се
он
као
војник
борио
.
Он
је
отишао
на
онај
свет
и
не
знајући
да
сам
му
је
учинила
.
Не
знам
хоће
ли
ми
је
опростити
?
Била
сам
у
једноме
тренутку
слаба
;
тешко
је
материнској
љубави
разумети
и
поднети
старешинство
обзира
и
дужности
.
Била
сам
слаба
,
признајем
,
а
можда
ме
је
завело
у
слабост
и
то
,
што
сам
видела
и
срела
толико
његових
другова
,
синова
виших
официра
,
ослобођених
фронта
и
упућених
на
разне
службе
.
Мислила
сам
,
зашто
не
бих
и
ја
себи
сачувала
хранитеља
.
Отац
му
је
погинуо
,
он
је
већ
био
годину
дана
у
борби
,
дакле
поднео
је
један
део
терета
дужности
;
зашто
сад
не
би
био
сачуван
те
да
може
испунити
и
други
део
дужности
,
оне
према
кући
и
породици
?
Пошла
сам
у
Крагујевац
,
Врховној
Команди
.
Тамо
знају
заслуге
његовога
оца
,
тамо
знају
да
цене
истинску
потребу
да
л
’
некога
треба
поштедети
или
не
.
Отишла
сам
у
ону
велику
зграду
начелства
,
где
је
била
смештена
Врховна
Команда
и
ту
сам
се
обртала
цео
један
дан
,
не
знајући
коме
да
се
обратим
.
Срела
сам
на
улици
познанике
и
другове
мога
мужа
и
они
ме
упутише
,
те
сутра
одох
понова
и
нађох
врата
на
која
ћу
закуцати
.
Али
ме
г
.
пуковник
није
могао
примити
тога
дана
јер
се
сликао
.
Доведен
је
из
Београда
један
наш
познати
уметник
—
као
војни
обвезник
—
да
за
будући
ратни
музеј
ради
портрете
свију
шефова
оделења
Врховне
Команде
.
Тога
дана
је
сликар
морао
завршити
портре
г
.
пуковника
јер
сутра
дан
ујутру
видела
сам
га
кад
је
са
својом
кутијом
за
боје
отишао
староме
конаку
да
слика
пуковника
шефа
кујне
Врховне
Команде
.
Отишла
сам
у
начелство
,
уверена
да
ћу
данас
бити
примљена
.
Војник
пред
вратима
,
коме
сам
се
јавила
,
рече
ми
да
причекам
док
г
.
пуковник
сврши
телефонски
разговор
.
Наслонила
сам
се
крај
врата
и
стрпељиво
сам
чекала
.
Врата
се
или
нису
довољно
преклапала
или
су
била
од
танке
даске
,
тек
отуд
из
собе
чуо
се
јасно
женски
глас
кој
говори
на
телефону
.
—
Да
,
ја
сам
,
ја
!
Како
си
Павле
?
Је
ли
и
тамо
хладно
?
...
Је
ли
кишовито
?
Чувај
се
да
не
назебеш
,
чувај
се
молим
те
!
Обуци
оне
топле
чарапе
што
сам
ти
послала
...
да
,
због
влаге
.
Дођи
сутра
опет
на
телефон
.
Да
,
сваки
дан
у
ово
доба
,
сваки
дан
;
колико
само
да
ми
се
јавиш
,
да
знам
како
ти
је
!
—
То
не
говори
г
.
пуковник
?
—
запитах
шапћући
војника
.
—
Не
,
његова
госпођа
,
говори
са
сином
.
—
А
где
им
је
син
?
—
У
армијском
штабу
,
у
канцеларији
,
али
знаш
како
је
,
мајка
...
—
Знам
војниче
,
мајка
сам
и
ја
,
разумем
ја
ту
бригу
.
У
том
изађе
госпођа
из
канцеларије
и
ја
на
њеноме
лицу
опазих
сретан
осмех
мајчин
.
Тај
ме
осмех
толико
охрабри
да
сам
унапред
већ
сањала
о
своме
успеху
.
Ето
,
и
они
су
родитељи
и
они
имају
родитељске
осећаје
и
,
како
се
види
,
врло
нежне
осећаје
.
О
,
па
коме
би
се
могла
пре
обратити
,
ко
би
ме
пре
могао
разумети
?
Са
извесном
лакоћом
у
души
,
очекивала
сам
повратак
војников
који
је
ушао
у
канцеларију
да
ме
пријави
.
Све
до
тога
часа
ја
сам
се
сама
пред
собом
либила
корака
који
сам
предузела
;
стрепила
сам
од
помисли
да
тај
кога
треба
да
молим
,
може
бити
војник
;
војник
у
оном
смислу
у
коме
је
то
био
мој
муж
и
може
ме
дочекати
пребацивањем
које
сам
заслужила
и
које
би
ме
тешко
пекло
а
савест
ми
оптеретило
грижом
да
сам
учинила
неправду
и
сину
и
мужу
.
Али
,
од
тренутка
када
сам
осетила
да
у
томе
војнику
има
оца
,
да
хладан
војнички
позив
није
у
њему
угасио
топлину
родитељских
осећаја
,
да
он
,
који
толико
дрхће
над
судбином
својега
сина
,
мора
разумети
и
моју
материнску
бригу
—
од
тог
тренутка
било
ми
је
лакше
,
осећала
сам
се
мирнија
и
слободнија
.
Када
ме
пропусти
посилни
да
уђем
у
канцеларију
,
у
моме
погледу
,
на
мојим
уснама
,
на
моме
челу
,
била
је
исписана
нада
.
Рекох
г
.
пуковнику
све
,
рекох
ко
ми
је
муж
,
рекох
да
ми
је
син
већ
годину
дана
на
фронту
,
да
је
био
у
борбама
,
није
их
избегавао
;
рекох
да
сам
сама
и
замолих
га
да
ми
учини
оно
што
је
већ
учинио
другима
и
што
је
учинио
себи
и
своме
детету
,
оно
што
је
у
његовој
руци
;
замолих
га
да
ми
уклони
дете
.
—
Немогуће
,
госпо
!
—
одговори
г
.
пуковник
строгим
,
војничким
тоном
,
у
коме
није
било
ничега
родитељскога
,
ничега
нежнога
.
—
Немогуће
је
цео
свет
ослободити
.
—
Не
кажем
цео
свет
,
господине
...
—
Да
али
ви
молите
за
своје
дете
,
други
за
своје
.
—
Извините
мајци
...
—
Да
,
разумем
,
али
кад
би
се
мајке
слушале
не
би
ни
било
војске
.
—
Он
је
ђак
...
—
У
толико
пре
.
Због
тих
ђака
ми
смо
у
Врховној
Команди
просто
омрзли
слово
Ђ
у
азбуци
!
—
Не
мислим
да
се
ослободи
,
али
при
каквом
штабу
.
—
Па
то
је
то
,
госпођо
.
А
шта
значи
у
штаб
,
него
извући
се
.
То
није
чак
ни
лепо
,
један
млад
човек
да
се
завуче
у
штаб
.
—
Не
жели
он
то
,
не
мисли
он
то
,
то
ја
...
Осетила
сам
се
у
томе
часу
страховито
понижена
,
осетила
сам
се
сама
у
својим
очима
бедна
,
ниска
,
подла
.
Изашла
ми
је
пред
очи
слика
мога
мужа
,
строга
лица
,
са
горким
пребацивањем
;
сетила
сам
се
свога
сина
,
кога
ће
страшно
заболети
ако
једнога
дана
сазна
шта
сам
учинила
.
Дубоко
сам
се
тога
тренутка
кајала
што
сам
полазила
и
што
сам
долазила
.
Ја
не
знам
како
сам
изашла
из
канцеларије
,
ја
не
знам
да
ли
сам
се
опростила
од
г
.
пуковника
;
соба
ми
се
окретала
;
нешто
ме
је
гушило
и
хитала
сам
што
пре
напоље
,
на
ваздух
.
Пролазећи
кроз
дуги
ходник
,
мени
изађе
пред
очи
слика
оне
мајке
која
је
мало
час
са
сретним
материнским
осмехом
изашла
из
исте
канцеларије
.
Ох
,
како
ме
тешко
у
томе
тренутку
заболе
горка
истина
која
ми
сину
пред
очима
,
истина
да
у
Србији
само
армијске
госпође
и
госпође
из
Врховне
Команде
имају
право
да
буду
мајке
и
нико
више
!
Цео
мој
поступак
изгледао
ми
је
још
одвратнији
,
стидела
сам
се
сама
себе
и
,
кад
сам
већ
једном
била
на
улици
дисала
сам
дубоко
,
алапљиво
сам
сркала
онај
ваздух
који
ми
је
гасио
ватру
у
грудима
.
—
Нека
га
,
нека
гине
,
као
што
му
је
и
отац
погино
—
шапутала
сам
сама
себи
—
нека
гине
!
А
они
,
који
су
се
извукли
,
кад
буду
правили
каријеру
на
рачун
оних
што
су
изгинули
,
узећу
земљу
са
гроба
детињег
,
замесићу
блато
материнским
сузама
и
тим
ћу
им
блатом
замазати
прљава
чела
!
Ето
,
такво
је
расположење
било
у
мени
у
тренутку
кад
сам
у
Скопљу
сазнала
да
ми
је
син
погинуо
.
Ето
за
то
сам
његову
смрт
,
мој
највећи
бол
,
примила
као
нешто
са
чиме
сам
била
скоро
измирена
,
нешто
што
ме
није
могло
мимоићи
...
Ућутала
је
.
Не
знам
да
ли
је
бол
или
умор
савладо
,
али
је
ућутала
и
загледала
се
помно
у
ватру
која
је
догоревала
.
Тама
је
почела
да
се
проређује
,
киша
је
престала
ромињати
.
Ма
да
ме
је
умор
био
давно
савладао
,
казивање
госпе
у
црнини
одржавало
ми
је
напрегнуте
живце
и
одупирао
сам
се
сну
.
Али
,
кад
она
заћута
,
мени
клону
глава
и
полуотворених
очију
предадох
се
сну
,
ономе
сну
при
коме
човек
нема
више
власти
над
својим
телом
,
а
разум
му
остаје
будан
и
одржава
везу
са
спољним
појавама
.
Спавао
сам
али
сам
чуо
и
стоку
како
негде
у
дворишту
прежива
и
наредника
како
,
наслоњен
на
кућни
зид
рче
а
осећао
сам
и
њу
,
госпу
у
црнини
,
како
нагло
и
тешко
дише
.
Зора
је
морала
бити
близу
.
XXИВ
„
Онамо
!
Намо
!
...
“
Пукло
је
шест
пушака
...
Тргао
сам
се
као
да
сам
погођен
њима
.
То
су
оних
шест
пушака
,
што
сам
их
са
стрепњом
очекивао
да
ми
огласе
зору
а
ономе
несретнику
,
што
сам
га
синоћ
видео
везана
крај
ватре
,
вечиту
ноћ
.
Глас
је
тај
морао
од
некуд
из
велике
даљине
допрети
,
једва
продирући
кроз
густ
и
влажан
ваздух
.
Пронела
га
је
дубока
и
мртва
тишина
,
која
је
још
владала
над
Сухом
Реком
.
Како
је
то
тешка
,
како
је
то
суморна
зора
,
која
се
оглашава
једном
смрћу
!
Око
мене
је
још
све
спавало
.
Наредник
је
полегао
страном
уза
зид
и
пребацио
шињел
преко
главе
а
неки
грађанин
наслонио
главу
на
његово
колено
.
Један
се
опружио
по
земљи
,
подметнуо
мањерку
под
главу
а
покрио
се
ћебетом
,
које
се
натопило
кишом
.
И
госпа
у
црнини
оборила
је
уморну
главу
на
колена
.
Под
колима
,
којих
је
пуно
двориште
,
полегали
спавачи
те
им
ноге
,
које
су
испружили
ван
кола
,
влажне
од
ноћашње
кише
.
А
прокисла
стока
,
која
је
полегала
по
блатњавоме
дворишту
,
уморно
клима
главом
и
лењо
прежива
.
Далеко
је
још
од
правога
сванућа
те
би
се
могло
још
мало
одморити
али
,
и
ако
сам
силом
склапао
очи
,
нисам
могао
задремати
.
Гушило
ме
је
нешто
и
ако
сам
био
под
ведрим
небом
.
Можда
онај
сумор
,
који
је
у
влажноме
ваздуху
лебдео
или
глас
оних
смртоносних
звона
,
којима
је
зора
оглашена
,
а
који
ми
се
увуко
у
душу
пре
но
што
сам
и
очи
отворио
.
Осећао
сам
и
влага
да
ми
прожима
тело
а
језа
га
стреса
,
те
сам
се
диго
лагано
из
гомиле
уморних
спавача
око
ватре
,
и
пошао
да
изађем
на
друм
,
не
би
ли
кретањем
умањио
језу
и
не
би
ли
се
разгалио
до
времена
кад
настане
буђење
и
покрет
.
Понео
сам
и
једну
празну
мањерку
,
која
је
лежала
крај
ватре
,
рекох
да
захитим
где
год
воде
те
да
попрскам
чело
и
очи
,
не
би
ли
ме
то
освежило
.
Друм
још
мртав
,
по
где
и
где
ничу
из
таме
нејасни
предмети
и
тромо
се
крећу
.
Допире
ти
уху
и
по
где
кој
неопредељен
звук
те
казује
да
се
буди
ноћ
.
Из
једнога
дворишта
чује
се
тупо
ударање
секире
,
то
ваљда
неко
спрема
да
обнови
ватру
,
коју
је
ноћас
киша
загасила
;
из
другога
дворишта
чује
се
ситно
и
одмерено
ударање
чекића
;
то
у
рану
зору
поткивају
негде
коња
или
вола
,
који
је
јуче
обосио
а
данас
треба
да
крене
на
даљи
пут
.
Ватре
се
тамо
друмом
већ
не
догледају
више
,
погасила
их
је
киша
и
дуга
ноћ
;
само
по
где
где
још
узноси
се
танак
дим
од
пањева
који
догоревају
.
Небом
тромо
плове
облаци
оловне
боје
те
једва
се
по
где
где
измеђ
њих
назире
плавило
неба
.
На
врхове
оних
планина
са
којих
смо
јуче
сишли
,
пали
сури
облаци
,
уставили
се
ту
и
полегли
као
орлушине
,
које
су
пале
на
одмор
.
Шар
,
који
се
од
јутрос
догледа
изнад
врхова
Црнољеве
и
Језерске
планине
,
просеко
је
облак
те
се
узнео
поносан
и
свечан
али
ипак
тужан
.
Сретох
се
на
ћуприји
са
једним
војником
,
који
носи
воду
и
он
ми
главом
показа
страну
,
где
је
извор
.
Спустих
се
стазом
кроз
њиву
те
избих
на
раскаљужене
обале
једнога
прљавога
поточића
једва
извлачећи
ноге
из
масне
смонице
натопљене
кишом
.
Имало
је
далеко
ван
друма
поћи
.
Сура
и
влажна
равница
прострла
се
суморна
,
а
по
њој
ниско
полегла
магла
из
које
као
кроз
