ненадаш
!
“
„
Онај
наш
поп
Малвасија
,
“
настави
кнез
који
је
волео
по
некад
да
Каритона
зове
тако
,
„
онај
наш
поп
Малвасија
ништа
ми
не
рече
.
Него
збиља
,
једнако
ми
прећаше
:
„
Ето
запамти
што
ти
велим
:
кајаћеш
се
што
ме
не
поведе
на
Косово
!
“
Ако
се
осрамотимо
у
војводе
,
не
знајући
какви
то
светац
витла
колом
девојака
и
прикупље
просјаке
око
двора
,
ето
да
ми
се
поп
већ
осветио
!
“
И
кнез
узе
да
врти
главом
и
да
шкргуће
зубима
.
Кад
већ
наиђоше
на
саму
пољану
пред
дворем
,
покидаше
се
кола
,
те
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
потрча
кнезу
и
његовој
чети
у
сретање
.
Млада
момчад
удари
у
кликтање
,
женскадија
узе
певати
песме
од
сто
руку
,
народ
весело
довикиваше
кнезу
и
чети
његовој
:
„
Добро
нам
дошли
,
јунаци
,
и
у
добри
час
!
Донели
да
Бог
да
срећу
војводи
и
војводину
двору
,
и
чеду
његову
у
златној
колевци
|
“
Па
се
слегао
радостан
народ
око
мале
војске
кнежеве
,
рекао
би
,
хоће
да
је
загрли
и
у
загрљају
удави
.
Са
свих
страна
пружаху
војницима
бардаке
и
чутуре
с
вином
,
ките
цвећа
и
зелене
ране
јабуке
петроваче
.
У
томе
дотрча
дворска
момчадија
,
те
живо
растави
таласе
од
народа
.
Иван
Порубовић
,
сав
светао
у
лицу
од
радости
,
допре
до
старога
кнеза
,
пољуби
га
у
скут
и
у
руку
,
па
га
поведе
к
двору
отвореним
путем
кроз
народ
.
„
Ето
се
веселимо
већ
три
дана
!
“
причаше
Иван
кнезу
уз
пут
.
„
А
и
како
не
би
кад
ето
Бог
поклони
војводи
сина
и
славноме
овом
дому
наследника
!
“
А
пред
дворем
на
главноме
уласку
стојаше
млади
војвода
Радич
.
Око
њега
пуно
господе
и
пуно
слугу
,
све
то
у
сјајном
оделу
,
да
је
милина
била
у
њих
погледати
.
Угледав
војводу
стари
кнез
хитро
скочи
с
коња
као
младић
,
па
скиде
калпак
,
те
гологлав
приђе
к
младоме
војводи
и
поклони
му
се
смерно
.
А
тада
и
војвода
скиде
свој
калпак
,
загрли
старца
,
пољуби
га
у
један
па
у
други
образ
и
поздрави
га
добродошлицом
.
Градоје
се
окрете
,
узе
за
руку
Боривоја
—
који
и
сам
беше
скочио
с
коња
,
па
корачаше
у
стопу
за
својим
дедом
—
изведе
га
пред
војводу
и
рече
:
„
Ево
ко
ће
се
јуначки
одазивати
твојим
позивима
,
кад
мене
више
не
буде
било
!
“
Млади
војвода
гледаше
неколико
тренутака
радосно
изненађен
у
младога
Боривоја
,
па
га
онда
загрли
и
пољуби
,
говорећи
:
„
Добро
ми
дошао
први
пут
у
наш
двор
!
...
.
Нека
Бог
да
,
да
се
син
,
кога
ми
је
поклонио
,
кад
узрасте
поноси
твојом
дружбом
и
твојом
службом
,
како
сам
се
ја
поносио
дружбом
твога
јуначкога
оца
,
и
очинском
пажњом
твога
славнога
деда
!
“
Онај
народ
,
што
могаше
видети
како
се
господа
поздрављају
и
питају
за
јуначко
здравље
,
раздрага
се
милином
па
узе
гласно
кликтати
.
Те
усклике
прихваташе
и
други
народ
који
ништа
не
виде
шта
тамо
пред
двором
бива
,
али
не
могаше
одолети
срцу
,
да
не
одјекује
својим
кликтањем
кликтању
њихову
.
У
томе
се
и
друга
властела
весело
здрављаше
са
кнезом
.
По
неко
од
млађе
господе
љубљаше
га
у
руку
,
а
војводини
дворани
и
у
скут
и
у
руку
.
Свакоме
се
на
лицу
видела
радост
,
што
ето
стиже
један
од
оних
јунака
,
с
којима
је
Душан
ширио
границе
царевини
српској
.
Свакоме
дође
некако
топлије
око
срца
,
и
вера
,
да
ће
Срби
победити
Агарјане
,
доби
нова
крила
и
вијну
се
високо
под
облаке
.
Стари
кнез
се
окрете
према
својој
чети
.
Ристивор
по
заповести
коју
је
од
кнеза
добио
наредио
беше
те
су
војници
одјахали
па
се
ставили
у
два
реда
,
а
он
сам
стао
с
развијеном
заставом
према
средини
првога
реда
а
испред
њега
.
Оштрим
погледом
прелете
кнез
сваког
свог
војника
,
и
онда
,
рекав
нешто
војводи
који
само
климну
главом
одобравајући
,
пође
живим
кораком
својој
чети
.
Дошав
до
заставе
,
викну
оштро
војницима
да
скину
калпаке
.
Сам
прихвати
из
руку
Ристиворових
заставу
,
десном
руком
сукну
мач
из
корица
,
па
се
онда
чврсто
корачајући
упути
право
к
војводи
,
праћен
само
својим
младим
унуком
.
Дошав
пред
војводу
стари
кнез
га
поздрави
мачем
па
стојећи
под
калпаком
поче
да
говори
:
„
Војводо
,
вазда
верни
своме
завету
ево
нас
из
кнежине
од
Орлова
Града
,
да
ти
,
као
клетвеници
твога
дома
од
старина
,
следујемо
на
војну
,
да
се
с
тобом
заједно
залажемо
за
цара
нашег
и
отачаство
наше
!
“
Војвода
му
приђе
,
па
се
с
њиме
преко
заставе
и
мача
пољуби
три
пута
говорећи
уза
то
:
„
И
опет
те
поздрављам
добродошлицом
,
верни
и
славни
кнеже
!
Нека
су
нам
добро
дошли
и
сви
твоји
јунаци
!
Нека
би
наше
друговање
на
бојноме
пољу
било
на
славу
цара
нашег
и
на
добро
Србадије
!
“
После
овог
призора
,
коме
сва
господа
и
сав
народ
,
што
се
онде
слегао
био
,
беху
сведоци
,
стојећи
гологлави
,
стари
кнез
,
једнако
с
голим
мачем
у
десници
и
са
заставом
у
левој
руци
,
призиваше
гласно
своје
људе
те
сваког
помињаше
поименце
војводи
,
који
опет
са
своје
стране
дочекиваше
сваког
војника
поздравом
:
„
Здраво
,
јуначе
!
И
честит
нам
био
!
“
док
га
они
љубљаху
у
скут
и
у
руку
.
Кад
се
све
то
сврши
,
кнез
замоли
да
му
војвода
даде
човека
,
који
ће
њега
и
његову
чету
одвести
на
преноћиште
ако
је
какво
за
њих
одређено
.
„
Имају
за
твоје
људе
спремљене
колибе
,
и
Порубовић
ће
их
ето
сад
тамо
одвести
и
разместити
.
А
за
тебе
и
твога
унука
спремили
смо
малу
доворану
у
јужној
кули
,
ону
исту
у
којој
је
цар
Душан
преноћио
кад
оно
идосте
на
Угре
!
“
„
Хвала
теби
,
војводо
,
што
мислиш
да
сам
вредан
да
преноћим
у
дворани
у
којој
је
наш
велики
и
славни
цар
преноћио
!
“
рече
кнез
,
„
Не
би
се
цар
на
те
срдио
што
ми
толику
част
чиниш
;
али
би
се
заиста
срдио
на
мене
,
да
ја
нисам
поред
мојих
људи
на
пољу
!
Не
,
не
,
моје
је
место
,
војводо
,
под
шатором
у
средини
мојих
људи
.
Не
дођосмо
у
госте
теби
данас
,
него
дођосмо
као
војници
,
да
ти
на
војну
следујемо
!
“
„
Све
је
то
красно
,
кнеже
!
“
прихвати
војвода
.
„
Поћи
ћемо
ми
на
војну
и
из
двора
,
ако
Бог
да
,
и
не
ћемо
пожалити
да
гинемо
кад
дође
свети
час
да
се
гине
.
Али
док
не
изиђемо
на
Косово
,
и
док
смо
ево
овде
на
нашем
двору
,
ти
си
ми
мио
пријатељ
;
два
пута
мио
као
друг
мога
покојног
ми
оца
.
Ако
ти
,
кнеже
,
можеш
да
заборавиш
ко
си
и
шта
си
,
не
можемо
ми
,
колико
нас
је
год
овде
,
то
да
заборавимо
!
Немој
,
славе
ти
,
друкчије
!
Него
ето
ћеш
да
преноћиш
на
постељи
,
на
којој
је
Душан
једну
ноћ
проспавао
—
или
управо
„
пробдио
“
како
ми
отац
причаше
.
Ево
ће
сва
ова
господа
и
властела
овде
заједно
са
мном
признати
,
да
си
међу
нама
свима
ти
једини
који
си
достојан
те
части
!
“
Сложно
и
весело
привика
сва
она
господа
да
је
све
тако
како
војвода
рече
.
„
Како
?
“
питаше
озбиљно
кнез
па
се
узе
крстити
од
чуда
.
„
Како
?
...
Зар
ја
достојан
да
легнем
на
постељу
,
на
којој
се
наш
велики
цар
одмарао
?
!
...
Хвала
Богу
,
и
ако
сам
нешто
мало
почео
да
старим
,
нису
мени
вране
мозак
попиле
!
Нити
ми
је
срце
утрнуло
,
да
не
осећа
шта
се
приличи
,
шта
ли
се
не
приличи
!
Веруј
ти
мени
,
војводо
,
пре
бих
ја
смео
ући
у
олтар
,
да
се
пружим
по
часној
трпези
,
да
санак
један
проспавам
,
него
да
легнем
на
постељу
,
на
којој
је
наш
славни
цар
лежао
!
“
„
Ако
си
толико
скроман
да
заборављаш
да
си
помагач
Душанов
био
,
онда
ето
,
хвала
Богу
,
пуно
дворана
у
нашем
двору
,
у
које
ни
поглед
Душанов
пао
није
.
Бирај
само
коју
хоћеш
!
“
говораше
војвода
.
„
Само
једно
ја
ти
,
војводо
,
изабрати
моту
,
“
прихвати
кнез
;
„
а
то
је
:
да
сам
дању
и
ноћу
у
средини
моје
чете
и
с
мојим
људма
!
Не
замерај
ми
,
војводо
!
Али
друкчије
бити
не
може
.
Моји
ће
људи
у
час
разапети
мој
шатор
,
под
којим
ћемо
ја
,
мој
унук
и
мој
слуга
Ристифор
,
ноћ
провести
.
Де
тако
буде
,
боље
је
и
за
мене
и
за
моју
момчадију
,
а
и
за
све
нас
.
Сутра
,
кад
се
будемо
кретали
...
.
“
|
Ту
га
прекиде
гласни
смех
неколике
господе
.
Стари
се
кнез
осврну
,
погледа
их
мало
,
и
не
могаше
ни
видети
ни
разумети
што
се
они
то
толико
смеју
,
па
онда
опет
настави
:
„
Сутра
кад
се
будемо
кретали
за
Косово
,
ваља
да
су
нам
људи
одморни
,
чили
и
весели
.
Ако
проведу
ноћ
у
колу
са
женскадијом
,
или
у
певању
уз
пуне
чутуре
,
кретаће
се
сутра
натмурени
,
мамурни
и
уморни
.
А
кад
сам
ја
у
средини
мојих
људи
под
мојим
шатором
,
сваки
ће
од
њих
мирно
спавати
на
мирисном
сену
под
красном
зеленом
колибом
,
или
и
под
још
краснијим
звезданим
небом
!
“
„
Војводо
,
“
викну
из
гомиле
господе
кнез
Миросав
од
Рујног
Рудишта
;
„
не
можеш
ти
окренути
кнеза
Градоја
.
Узалуд
ти
сва
мука
.
И
узалуд
би
нам
свима
била
мука
,
кад
би
се
сви
с
тобом
сложили
,
да
га
присиљавамо
да
буде
како
ти
желиш
,
а
не
како
он
мисли
да
треба
!
Пусти
ти
њега
нека
он
разапиње
свој
шатор
где
му
је
воља
.
И
само
дај
ти
њега
овамо
у
двор
да
вечера
с
нама
,
па
већ
видећемо
хоће
ли
после
хтети
да
тражи
шатор
,
и
ако
баш
усхте
,
хоће
ли
умети
да
га
нађе
;
а
под
сигурно
знам
,
да
му
нико
од
нас
не
би
ни
хтео
ни
умео
помоћи
!
“
Опет
ударише
господа
у
смех
,
који
се
још
гласније
заори
,
кад
стари
кнез
доброћудно
рече
:
„
Како
да
не
бих
вечерао
у
двору
с
вама
?
!
И
ако
сте
по
годинама
сви
млађи
од
мене
,
не
бојим
се
ја
ни
пити
с
вама
,
а
камо
ли
вечерати
!
“
На
то
војвода
викну
Ивана
Порубовића
,
и
заповеди
му
да
води
кнеза
Градоја
и
чету
његову
у
колибе
за
њу
спремљене
;
а
самог
кнеза
замоли
да
дође
у
двор
на
вечеру
,
чим
само
смести
своје
људе
,
и
увери
се
да
има
за
њих
доста
бела
хлеба
и
црвена
вина
,
а
доста
зоби
за
коње
њихове
.
И
онда
се
таласи
од
народа
одбише
од
двора
и
повијаше
за
кнезом
Градојем
и
четом
његовом
преко
пољане
па
тихом
једном
узбрдицом
на
којој
дуги
редови
зеленим
грањем
и
лишћем
покривених
колиба
беху
постројени
.
Свакоме
беше
мило
да
види
старога
кнеза
,
никоме
милије
него
постаријим
сељанима
у
оној
гомили
света
.
„
Видесте
ли
нашега
кнеза
?
“
питаху
они
млађе
људе
и
момчад
око
себе
.
„
Видесте
ли
га
“
...
Али
,
бадава
!
Требали
сте
ви
њега
видети
на
бојним
пољима
како
смо
га
ми
виђали
!
...
Него
,
Богу
хвала
,
те
је
још
снажна
мишица
његова
,
и
што
је
још
младо
срце
у
њега
!
...
Шта
Агарјани
,
шта
Грци
,
шта
Угри
?
Ама
нека
се
сви
искупе
на
Косово
,
колико
их
год
има
,
па
да
видиш
шта
ће
бити
од
њих
!
...
Док
само
наш
Градоје
као
град
грухне
,
следиће
се
срца
њихова
!
И
док
само
овај
змај
Душанов
духне
,
разнеће
их
као
плеву
!
Камо
?
Дајте
вина
овамо
!
.
.
Одите
овамо
,
да
пијемо
у
здравље
Старога
Орла
од
Орлова
Града
!
...
Не
брин’те
се
,
људи
,
сад
нам
не
гине
победа
!
...
Камо
?
.
.
Дајте
вина
овамо
!
“
И
тако
долазак
кнеза
Градоја
задахну
све
,
и
господу
,
и
војнике
,
и
народ
новим
поуздањем
да
ће
,
ако
Бог
да
,
све
добро
бити
.
Истом
сад
,
кад
се
већ
сутоњ
поче
да
хвата
,
букну
весеље
на
све
стране
,
па
се
разлегаше
по
ономе
пољу
у
певању
,
кликтању
,
гласном
смејању
,
и
у
треску
од
лакога
момачкога
скока
у
колу
пуном
красних
девојака
.
ИИ
Кнез
је
оставио
Боривоја
и
Ристивора
да
са
четом
заједно
вечерају
,
а
сам
је
стигао
у
двор
по
доста
времена
пре
дворске
вечере
.
Хтеде
прво
да
иде
да
дарује
првенче
младога
војводе
,
али
дадиље
не
дадоше
ни
њему
ни
војводи
ни
привирити
у
сребрну
колевку
,
јер
већ
сунце
зашло
беше
.
За
тим
кнез
замоли
војводу
да
га
одведе
у
Душанову
дворану
,
и
да
га
ту
за
мало
сама
остави
.
Гологлав
је
стари
кнез
ушао
у
ту
дворану
;
сетан
и
невесео
изишао
је
из
ње
.
Сетан
и
невесео
остао
је
и
за
сво
време
док
се
вечерало
.
Мало
је
улазио
у
разговоре
,
кратко
је
одговарао
на
питања
као
и
на
пријатељска
изазивања
.
За
софром
у
великој
трпезарији
вечерало
је
с
војводом
око
двадесет
које
властеле
које
духовника
.
Све
је
то
било
весело
,
збивало
шале
и
прштало
досеткама
.
Само
кнез
Градоје
,
ког
војвода
беше
посадио
себи
уз
десно
колено
,
никако
не
улажаше
у
веселост
њихову
.
Тек
ће
у
неко
доба
да
викне
оздо
са
прочеља
кнез
Вукан
:
„
Што
је
теби
,
кнеже
Орловићу
?
Каква
те
је
брига
опхрвала
?
Да
ти
није
кеса
прогорела
?
Да
ти
нису
двори
поробљени
?
Ил
’
си
јунак
расрдио
виле
,
те
пустише
воду
у
твоје
руднике
,
потопише
и
сребро
и
злато
!
“
„
Опрости
ми
,
војводо
,
—
опростите
ми
,
господо
и
господска
дружино
!
“
узе
стари
кнез
беседити
.
„
Биће
да
се
кнезу
Вукану
моја
старост
учинила
и
више
жалосна
и
тужна
него
што
јесте
.
Али
кад
ме
је
већ
запитао
,
право
је
да
и
њему
и
вама
свима
по
истини
кажем
што
сам
сетан
и
невесео
.
Како
војвода
зна
,
постојах
вечерас
за
мало
сам
у
дворани
,
у
којој
је
у
овоме
двору
цар
Душан
једну
ноћ
ноћио
.
Погледах
по
њој
,
погледах
на
једну
страну
,
погледах
на
другу
страну
,
погледах
на
постељу
,
док
ми
се
очи
отеше
на
ону
другу
страну
постеље
на
велики
сто
поред
ње
.
На
моју
препаст
,
чисто
и
јасно
угледах
цара
како
седи
у
томе
столу
;
наслонио
лактове
на
колена
,
а
главу
на
руке
,
па
ме
својим
крупним
очима
тако
сетно
жалостиво
гледа
,
да
осетих
како
ми
његова
туга
срце
моје
стегну
,
те
ми
из
њега
ударише
сузе
на
очи
.
Од
суза
га
већ
више
и
не
видех
.
Кад
опет
прогледах
,
њега
више
тамо
не
бејаше
.
„
Што
ли
је
наш
славни
цар
тако
сетан
невесео
?
“
питах
сам
себе
.
Па
рекох
:
„
Како
да
не
буде
сетан
невесео
кад
озго
с
неба
погледа
,
како
је
данас
по
нашој
Србадији
све
друкчије
,
него
што
је
под
њим
било
!
“
Рекох
тако
;
али
ето
се
ни
веселим
друштвом
вашим
,
ни
дивном
малвасијом
,
којом
нас
војвода
служи
,
не
могох
отети
некаквој
чудној
сети
и
жалости
!
“
„
И
није
само
друкчије
,
него
је
све
горе
,
кнеже
!
“
упаде
му
у
реч
игуман
Пајсије
.
„
Ех
!
“
прихвати
кнез
Вукан
,
„
кад
вама
,
црним
калуђерима
,
овај
свет
није
црн
био
?
!
Сви
смо
ми
и
грешни
и
црни
;
само
сте
ви
вазда
свети
и
светли
!
“
„
И
јесу
били
и
свети
и
светли
,
док
је
дивни
дах
Светога
Саве
кроз
њих
дихао
!
“
настави
кнез
Градоје
.
„
И
за
Душаново
доба
властела
се
завађала
час
са
царем
час
опет
између
себе
;
али
су
онда
духовници
упадали
с
крстом
у
руци
међу
укрштене
мачеве
и
оборена
копља
и
мирили
завађену
браћу
.
А
погледај
само
шта
сада
бива
!
Не
могу
рећи
да
се
ми
властела
кољемо
између
себе
данас
више
него
што
је
то
некада
било
;
али
ево
невоље
где
,
уместо
да
нас
мире
,
калуђери
и
попови
наводе
нас
на
заваде
,
е
ето
где
се
владике
прогањају
измећу
себе
и
мачем
и
буздованом
!
Бивало
је
и
досада
свашта
по
овој
нашој
земљи
;
али
таквога
покора
било
није
!
“
„
Ништа
ти
,
кнеже
,
приговорити
не
могу
!
“
узе
опет
реч
игуман
Пајсије
.
„
Све
је
како
велиш
.
Истина
је
да
има
данас
владика
које
буздованима
отимају
епархије
;
Истина
је
да
има
и
калуђера
који
сами
пале
своје
манастире
:
истина
је
да
имамо
два
пута
више
попова
но
парохија
,
и
пет
пута
више
калуђера
него
што
се
може
да
смести
у
хиљаду
манастира
;
истина
је
да
је
многи
и
многи
поп
постао
просјак
,
и
да
има
калуђера
који
су
се
у
гусаре
одметнули
.
Али
знате
ли
ви
,
господо
,
зашто
је
то
зло
дошло
на
ову
нашу
земљу
и
на
нашу
цркву
?
!
Ево
да
вам
кажем
:
прво
,
зато
што
се
—
тобож
од
страха
од
Агарјана
и
њихове
најезде
—
везују
пријатељства
с
царевима
и
народима
који
се
Рим-папи
као
своме
идолу
клањају
;
друго
зато
што
ви
,
велика
господа
и
велика
властела
,
протурујете
за
владике
своје
синова
и
синовце
,
који
су
младост
своју
сагорели
у
сладости
световне
грешности
,
а
који
ни
појма
немају
о
томе
шта
је
то
што
се
зове
Хришћанска
самопрегоривост
и
Хришћанска
милосрдност
!
А
Оче
Харалампије
,
зар
није
тако
?
!
“
»
Читаш
ми
из
срца
!
“
прихвати
старац
Харалампије
.
„
Као
да
читаш
из
отворена
часловца
!
“
„
Да
вам
причам
само
,
шта
се
мени
једном
десило
:
“
узе
реч
млад
један
властелин
,
по
имену
Витомир
.
„
Пре
пет
година
путовах
у
Дубровник
,
да
дигнем
поклад
мога
покојнога
оца
.
У
планини
Рогозин
ухвати
ме
плаховита
дажда
,
те
се
склоних
у
једну
пећину
.
Нађох
ту
старца
испосника
.
Седа
му
брада
до
појаса
,
а
ни
сам
не
знађаше
колико
му
је
година
.
Разговарасмо
о
свачему
добар
део
ноћи
.
Тако
ми
је
чудно
било
да
говорим
с
човеком
,
који
као
да
је
спавао
тридесет
година
.
Није
био
чуо
за
смрт
Душанову
,
ни
за
раздор
међу
вастелом
,
ни
за
погибију
Вукашинову
на
Марици
,
ни
за
велику
глад
,
ни
за
велику
морију
која
помори
пола
народа
!
Ја
му
испричах
све
велике
беде
и
невоље
кроз
које
је
пролазио
народ
наш
,
од
ово
двадесет
пет
година
амо
.
На
моје
велико
чудо
,
он
се
томе
ни
мало
не
чуђаше
!
„
Јест
,
“
рече
,
„
све
је
то
морало
да
дође
;
и
још
није
стигао
крај
страдањима
овога
народа
нашег
.
Јер
,
колико
хиљада
Срба
нису
краљеви
и
владике
на
огњу
живе
спаљивали
само
зато
,
што
у
Светом
Писму
не
видеше
све
оно
,
што
саме
владике
хоће
да
се
виде
!
Колико
се
крви
пролило
,
колико
домова
,
колико
села
и
градова
разорило
,
колико
је
невине
деце
скапало
од
глади
,
све
то
тобож
у
богоугодној
борби
за
Православље
и
славу
Божју
!
Ако
у
Бога
доиста
има
светости
,
праведности
и
сажаљивости
,
онда
не
може
бити
да
се
он
не
срди
кад
му
митроносне
слуге
његове
приступају
с
рукама
црним
од
угарка
и
крвавим
од
крви
невиних
жртава
,
па
траже
светитељска
кола
за
своје
главе
!
“
„
Стој
,
властелине
!
Устави
се
!
“
викну
промуклим
гласом
отац
Харалампије
.
„
Устави
се
,
јер
из
тебе
говори
проклета
бабунска
јерес
!
“
„
Шта
кажеш
?
!
“
викну
млади
Витомир
,
сав
пренеражен
.
„
Ваљада
нећеш
рећи
да
сам
ја
Патарен
?
“
„
Ако
није
данас
на
чисто
да
ли
си
ти
Патарен
или
ниси
,
“
прихвати
горким
осмехом
кнез
Миросав
;
„
на
чисто
је
да
ти
је
дед
био
Патарен
!
“
„
Ти
лажеш
,
кнеже
Миросаве
!
“
цикну
Витомир
.
„
И
није
чудо
да
лажеш
,
јер
су
те
с
лажју
и
увели
у
властелу
кад
те
је
твоја
мати
себарка
продала
властелинци
,
да
те
подметне
као
своје
дете
!
“
„
Ао
,
...
.
славу
ти
...
!
“
рикну
као
бесан
кнез
Миросав
,
па
се
баци
сребрним
пехаром
на
Витомира
,
скочи
на
ноге
па
полете
на
њ
.
Витомир
сукну
мач
из
корица
,
па
се
окрете
,
да
код
свога
стола
дочека
Миросава
.
„
Стан’те
,
господо
!
“
викну
војвода
сав
пребледео
.
„
Стан’те
,
господо
,
и
не
вређајте
српску
земљу
,
којој
крв
ваша
треба
за
одбрану
!
“
Кнез
Градоје
изгледаше
запрепашћен
,
али
само
за
један
тренутак
.
У
другом
тренутку
он
је
већ
стао
између
Миросава
и
Витомира
;
у
трећем
тренутку
дохватно
је
оног
првог
око
паса
,
издигао
га
у
вис
па
га
бацио
као
врећу
памучне
свите
на
спод
;
у
четвртом
изви
мач
из
руке
Витомирове
,
баци
га
далеко
у
један
кут
трпезарије
,
па
онда
Миросаву
,
који
се
на
ноге
дигао
био
,
викну
заповедничким
гасом
:
„
Натраг
на
своје
место
!
“
а
Витомиру
:
„
Седај
доле
у
тај
сто
!
“
И
један
и
други
,
као
да
су
грешни
ђаци
пред
строгим
учитељем
,
погнуше
главе
па
учинише
како
им
је
заповедио
био
.
Кнез
Градоје
,
шкргућући
зубима
,
врати
се
и
сам
на
своје
место
па
одатле
,
не
седајући
,
узе
да
говори
:
„
Зар
нас
није
срамота
?
!
Заборависте
шта
дугујете
нашем
домаћину
и
нашем
војводи
!
Заборависте
шта
дугујете
својој
дружини
!
И
што
је
најцрње
,
заборависте
шта
сви
дугујемо
у
оваким
данима
нашем
цару
и
отачаству
!
...
Кад
не
бих
мислио
да
нам
је
вино
мозак
прегрејало
,
мислио
бих
да
сте
бесни
и
махнити
,
и
молио
бих
војводу
,
да
нас
ослободи
од
таквих
другова
!
“
„
Ево
ћу
им
ја
“
узе
реч
војвода
,
„
са
моје
стране
опростити
што
оскврнише
моју
трпезу
,
са
које
заједнички
једосмо
со
и
хлеб
и
писмо
вино
један
другом
у
част
и
у
здравље
.
А
молићу
и
вас
,
свети
оци
,
и
вас
,
господо
другови
и
пријатељи
,
да
им
опростите
што
се
огрешише
о
вас
,
само
ето
нека
прво
опросте
један
другом
,
и
нека
пруже
руке
један
другом
.
Господин
Кнез
и
ова
земља
требају
данас
сваки
мач
свакога
свога
сина
!
“
Диже
се
граја
од
одобравања
са
свих
страна
,
али
је
надјача
јека
од
горкога
смеха
кнеза
Миросава
.
„
Хвала
теби
,
војводо
,
на
лепој
беседи
!
“
рече
он
.
„
Али
ти
и
сам
треба
да
знаш
,
да
се
смртне
ране
не
лече
слатким
речима
!
Властелин
Витомир
ми
је
пред
вама
свима
нанео
срамоту
,
која
се
само
мојом
ил
’
његовом
крвљу
спрати
може
!
“
„
Кнез
Миросав
је
претресао
кости
мога
деда
у
гробу
клеветом
једном
,
која
се
само
крвљу
мојом
ил
’
његовом
спрати
може
!
“
говораше
кнез
Витомир
доста
мирно
.
„
Ја
сам
готов
ево
овога
часа
,
само
ако
кнез
Миросав
хоће
!
“
„
Кад
је
тако
,
“
предузе
војвода
појачаним
гласом
и
срдито
да
говори
,
„
кад
је
тако
,
онда
вам
,
ја
,
ваш
војвода
,
заповедам
:
одлазите
одмах
у
своје
собе
у
овоме
двору
,
па
ће
сутра
порота
од
властеле
казати
,
шта
сте
дужни
један
другом
а
шта
обојица
нама
свима
.
Одлазите
сад
!
“
И
војвода
махну
руком
према
вратима
од
трпезарије
.
Кнез
Градоје
се
пригну
к
уху
војводину
па
му
шапатом
рече
:
„
Ако
их
нећеш
уапсити
,
стави
стражу
на
вратима
од
њихових
соба
,
и
не
дај
им
ноћас
к
својим
четама
излазити
!
“
„
Како
ћу
,
кнеже
,
апсити
моје
властеле
док
су
гости
у
моме
двору
?
“
одговори
војвода
исто
тако
шапатом
.
Истом
оне
две
прзнице
оставише
један
за
другим
трпезарију
,
а
дотрчаше
слуге
да
јаве
војводи
,
да
је
кнез
Гојко
,
путујући
из
Крушевца
,
стигао
у
двор
,
али
да
не
жели
излазити
преда
њ
,
јер
је
прашњав
и
уморан
.
„
Како
?
...
.
Из
Крушевца
?
!
“
повикаше
гости
војводини
изненађени
,
а
неки
од
њих
усташе
из
својих
столова
.
„
Дај
га
,
војводо
,
овамо
,
тако
ти
славе
!
Ево
овде
вина
,
да
прашину
збрише
и
умор
растера
!
“
Војвода
се
не
даде
два
пута
молити
.
Изиђе
сам
,
да
се
види
и
поздрави
са
својим
старим
другом
и
пријатељем
.
И
није
дуго
потрајало
па
ето
га
натраг
у
трпезарију
водећи
за
руку
кнеза
Гојка
,
снажно
и
лепо
развијена
човека
од
својих
четрдесет
година
,
с
лепом
црном
брадом
,
дугом
косом
,
образима
препланулим
од
сунца
,
црним
очима
из
којих
муње
севаху
,
и
кад
се
осмехиваше
.
Пријатељи
и
познаници
дочекаше
га
с
пехарима
пуним
вина
,
па
се
поздрављаху
и
питаху
за
јуначко
здравље
.
Никоме
се
од
својих
другова
кнез
Гојко
није
толико
обрадовао
као
кад
виде
старога
кнеза
Градоја
.
Не
хте
се
с
њиме
љубити
у
лице
док
му
прво
руку
не
пољуби
.
Војвода
га
посади
између
себе
и
кнеза
Градоја
.
Дворске
слуге
изнесоше
преда
њ
свакојаке
ђаконије
,
и
дадоше
му
пехар
вина
.
Али
му
стари
кнез
не
даде
пити
него
навали
на
њ
:
„
Казуј
прво
,
синовче
,
како
је
Господин
Кнез
и
где
је
?
“
„
Та
стани
,
кнеже
Орловићу
!
“
привикаше
многи
од
гостију
.
„
Пусти
Гојка
да
се
поткрепи
мало
слатком
малвасијом
!
Путник
је
,
сухо
му
је
грло
од
прашине
!
“
„
Казуј
прво
,
како
је
Господин
Кнез
и
где
је
?
“
понављаше
старац
своја
питања
.
„
Добро
је
,
хвала
Богу
,
Господин
Кнез
,
“
поче
Гојко
,
„
а
ено
га
,
има
већ
по
више
дана
на
Косову
!
Пре
него
ће
се
кренути
,
изађох
преда
њ
,
да
му
руку
пољубим
и
да
га
молим
да
ми
опрости
ако
због
мојих
невоља
на
дому
не
стигнем
на
Косово
пред
Видови
Дан
.
Онако
добар
и
милостив
,
какав
је
увек
,
рече
ми
:
„
Гледај
,
синко
,
да
стигнеш
што
пре
можеш
,
и
да
доведеш
војске
што
више
можеш
.
Ја
већ
,
у
име
Божје
,
полазим
,
јер
као
Господар
Србадије
и
треба
да
сам
први
на
бојиште
,
последњи
са
бојишта
!
“
„
А
!
“
зајеча
кнез
Градоје
,
„
Бог
те
чувао
овој
земљи
,
наш
честити
Господару
!
“
И
ударише
му
сузе
на
очи
.
Да
их
при
крије
,
наже
пехар
с
вином
и
полагано
га
испијаше
.
Али
не
беше
испио
ни
до
половине
кад
се
устави
.
Уста
на
ноге
,
допуни
пехар
вином
из
кондира
,
погледа
по
дружини
,
и
онда
уздрхталим
гласом
поче
да
говори
:
„
Чусте
шта
говори
глава
од
Србадије
,
племенити
јунак
који
је
одрастао
уз
колено
великоме
цару
нашем
.
Господо
,
подигнимо
пехаре
наше
у
славу
Господа
Бога
,
који
је
у
овако
мучним
данима
Србадији
за
Господара
дао
једног
дивног
Душанова
јунака
.
Молимо
му
се
да
нам
га
одржи
здрава
,
срећна
и
славна
,
и
да
му
помогне
да
Србадији
и
Хришћанској
вери
нову
и
светлу
победу
славно
задобије
!
“
Скочише
на
ноге
сви
присутни
,
дигоше
пуне
пехаре
у
вис
,
кликнуше
весело
у
славу
кнеза
Лазара
,
док
се
то
бурно
кликтање
не
растопи
у
сложно
„
Многаја
љета
“
,
које
духовници
слаткогласно
калуђерски
поведоше
.
Кад
се
та
бура
одушевљених
срдаца
мало
стиша
,
кнез
се
Градоје
опет
нестрпљиво
окрете
к
војводи
:
„
Молим
те
,
војводо
,
заповеди
кнезу
Гојку
нека
нам
све
исприча
шта
је
видео
и
чуо
у
Крушевцу
!
“
„
Кнеже
,
може
Гојко
и
не
послушати
мене
свога
војводу
,
а
тебе
,
који
си
с
Господином
Кнезом
Лазарем
уз
Душана
војевао
,
ко
сме
да
не
слуша
?
!
“
рече
војвода
,
који
не
пропушташе
прилику
да
покаже
колико
поштује
старца
Градоја
.
„
А
ко
,
војводо
,
не
би
радосно
послушао
кнеза
Градоја
!
“
прихвати
кнез
Гојко
.
„
Само
би
ваљало
да
проведемо
целу
ноћ
поред
пуних
пехара
,
а
бојим
се
требало
би
више
и
вина
него
колико
су
га
слуге
твоје
отвориле
,
па
да
вам
све
испричам
што
сам
за
последње
две
недеље
дана
у
Крушевцу
слушао
,
или
и
својим
очима
видео
!
“
„
Почни
само
,
почни
,
брате
!
“
привикаше
неки
,
док
опет
други
говораху
:
„
Кажи
нам
само
је
ли
све
добро
,
или
има
нешто
што
добро
није
!
“
„
То
и
јесте
оно
што
је
мучно
!
“
прихвати
Гојко
.
„
Има
вам
,
брате
,
чиме
да
се
поносимо
,
а
има
и
што
може
бригу
да
задаје
.
Ето
да
вам
почнем
!
“
И
кнез
Гојко
дохвати
пехар
,
сркну
мало
малвасије
,
да
овлажи
грло
,
и
онда
поче
:
„
Већ
првих
дана
по
моме
доласку
у
Крушевац
опазим
ја
да
нам
је
Господин
Кнез
нешто
дубоко
замишљен
,
сетан
и
невесео
.
Једно
вече
вечерах
у
двору
Југовића
,
па
испричах
Бошку
шта
ми
се
и
како
ми
се
учинило
.
А
Бошко
ми
онда
каза
:
„
Погодио
си
;
и
јесте
нам
Кнез
сетан
и
невесео
!
А
и
за
невољу
му
је
,
јер
,
вели
,
има
доказе
како
је
неко
Проказао
цару
Агарјанском
тајна
договарања
његова
с
Бугарима
,
Бошњацима
,
Угрима
и
Власима
,
да
се
сложе
са
Србијом
те
протерају
погану
Агарјанску
аждају
са
Хришћанске
земље
натраг
у
њену
Азијску
пећину
.
“
И
још
ми
Бошко
причаше
како
се
Господин
Кнез
тешка
:
„
Ето
,
“
вели
,
„
не
можеш
ништа
почети
да
земљу
спасаваш
,
а
да
се
у
њој
самој
не
нађе
издајника
,
који
ће
издајом
својом
да
спрече
спасење
свога
отачаства
!
“
„
А
!
“
зајеча
опет
кнез
Градоје
.
„
Кад
ли
ће
се
једном
то
отровно
семе
истребити
са
ове
лепе
наше
земље
?
!
“
„
Па
онда
,
“
настављаше
Гојко
,
„
причаше
ми
Бошко
и
друге
жалости
.
Дошла
су
,
кнезу
,
вели
,
у
руке
тајна
писма
,
која
су
многој
господи
српској
писали
неки
отпадници
од
наше
свете
вере
што
су
сада
велике
војводе
у
Агарјана
.
У
њима
они
пишу
:
како
су
цару
Мурату
додијале
тужбе
и
жалбе
и
вапаји
Србаља
,
који
траже
да
земљом
њиховом
влада
ко
по
правди
и
законима
и
треба
да
је
наследник
српског
престола
.
Цар
је
,
пишу
они
,
дао
преко
светих
калуђера
Хришћанских
и
преко
хоџа
муслуманских
разгледати
старе
хрисовуље
,
и
видео
да
је
право
што
народ
неће
да
му
је
Лазар
господар
код
живога
Марка
,
сина
краља
Вукашина
.
Цар
,
кога
је
Бог
поставио
да
у
његово
име
правду
народима
дели
,
иде
сад
с
војском
само
на
Лазара
,
а
не
иде
на
народ
српски
.
С
тога
се
господа
српска
моле
да
бар
не
помажу
Лазару
,
ако
већ
неће
цару
да
помогну
да
Србљима
правду
даде
,
како
и
сами
желе
!
Ето
,
та
су
писма
отровала
и
срце
Господина
Кнеза
,
и
учинила
те
је
од
месец
дана
овамо
од
туге
и
жалости
остарео
више
но
за
десет
последњих
година
!
“
„
Е
,
мој
Господине
Кнеже
!
“
јечаше
полугласно
кнез
Градоје
.
Па
онда
Гојко
настави
опет
:
„
И
још
ми
Бошко
причаше
,
како
је
Кнез
Лазар
писао
Марку
и
нудио
му
да
му
од
своје
драге
воље
пред
српском
господом
уступи
престо
српски
,
само
ако
он
—
Марко
—
у
истини
може
да
изради
у
Мурата
да
њега
—
Марка
—
призна
за
краља
све
Србадије
од
Дунава
до
Солуна
.
Али
ето
нема
од
Марка
никаква
одговора
!
„
Ми
,
“
вели
Бошко
,
„
ми
говоримо
Кнезу
Лазару
:
„
Ето
видиш
,
неће
Марко
да
му
ти
поклањаш
престо
,
него
хоће
да
му
га
цар
Агарјански
поклони
!
“
А
Лазар
се
срди
на
такве
наше
речи
и
вели
:
„
И
Марко
је
Србин
исто
као
и
ја
,
и
као
и
ви
!
И
њему
куца
срце
за
ову
земљу
и
за
ову
нашу
сиротињу
,
исто
као
и
нама
!
Него
је
и
наша
и
његова
несрећа
што
писмо
моје
није
њему
у
руке
стигло
!
“
„
Такав
ти
је
он
свагда
од
самог
свог
детињства
био
!
“
упаде
кнез
Градоје
Гојку
у
реч
.
„
По
своме
срцу
суди
о
срцу
других
људи
!
Знате
и
сами
колико
пута
у
мало
главу
изгубио
није
,
само
зато
што
неће
да
верује
да
неко
може
бити
српски
властелин
и
опет
да
буде
готов
на
свако
зло
!
“
„
Па
сад
си
већ
ваљада
дошао
на
крај
казивању
о
јадима
нашим
?
!
“
питаше
војвода
невесело
.
„
На
крај
само
ономе
,
што
чух
од
мога
кумашина
Бошка
Југовића
!
Али
има
још
пуно
других
наших
јада
!
Ето
ниси
могао
свратити
ни
у
једну
крчму
у
Крушевцу
,
а
да
те
крчмарица
,
кад
ти
донесе
кондир
вина
...
.
“
„
Ха
!
Ту
ја
тебе
чекам
!
То
,
брате
,
то
казуј
!
“
викну
оздо
са
трпезе
један
властелин
,
који
је
цело
вече
пио
као
смук
,
па
,
откако
Гојко
узе
да
прича
,
наслонио
беше
главу
на
лакат
,
а
лакат
на
трпезу
,
и
час
дремаше
,
а
час
упираше
зажарене
погледе
у
Гојка
,
и
овда
и
онда
удараше
у
лаки
смех
,
као
да
је
смешно
оно
што
Гојко
прича
,
или
као
да
и
не
слуша
оно
што
он
прича
,
него
се
сам
сећа
нечега
што
му
је
смешно
.
„
О
,
кнеже
Винко
,
“
викну
му
са
зачеља
војвода
,
„
немој
нам
прекидати
Гојка
!
“
„
Молим
те
,
витешки
војводо
,
само
да
питам
Гојка
,
је
ли
свраћао
код
дуждеве
кћери
,
и
да
ли
ме
је
мило
помињала
!
“
говораше
кнез
Нинко
,
прозван
од
другова
кнез
Винко
,
па
се
узе
љуљати
главом
и
намигивати
на
своју
најближу
дружину
.
Привикаше
на
њ
да
умукне
и
дадоше
му
пун
пехар
.
„
Рекох
,
ниси
могао
ући
ни
у
једну
крчму
,
“
настављаше
Гојко
,
„
а
да
те
крчмарица
не
запита
:
„
Јеси
ли
на
страни
војводе
Милоша
,
или
си
на
страни
господина
Вука
?
!
“
Па
кад
јој
кажеш
да
не
знаш
шта
то
она
пита
,
онда
ти
узме
причати
:
како
су
се
њих
двојица
,
које
Господин
Кнез
пази
као
своја
два
крила
,
грозно
завадили
,
како
мало
што
се
у
самоме
двору
,
пред
очима
кнежевим
,
мачевима
не
исекоше
,
како
је
по
њима
настала
велика
завада
и
у
самом
двору
и
међу
заповедницима
од
војске
.
Господин
Кнез
и
Госпођа
Кнегиња
Милица
раде
да
их
измире
,
али
до
сада
све
забадава
!
“
„
О
,
господине
Вуче
,
господине
Вуче
,
“
упаде
опет
у
реч
кнез
Градоје
,
па
узе
вртети
главом
,
„
знам
ја
тебе
добро
!
Бог
те
је
створио
велика
господина
,
дао
ти
је
и
памети
,
и
силе
,
и
господства
;
али
је
све
то
мало
теби
!
...
А
Милош
?
Доиста
није
ни
тако
мудар
,
јер
свагда
носи
срце
своје
на
длану
своме
;
а
није
ни
тако
велики
господин
,
јер
...
Али
ко
је
тај
Србин
,
сем
Вука
,
који
се
Милошем
данас
не
поноси
?
!
“
Све
то
говораше
стари
кнез
тихим
гласом
и
гледајући
у
свој
пехар
,
као
да
се
с
њиме
разговара
.
„
Је
ли
,
Гојко
?
“
викну
опет
оздо
са
трпезе
кнез
Винко
,
па
удари
песницом
о
сто
,
да
кондири
и
пехари
на
њему
зазвекташе
и
заиграше
.
„
Казуј
,
брате
,
је
ли
Каталина
,
бела
кћерка
дужда
Млетачкога
,
још
онако
млечно
бела
,
да
л
’
још
носи
своје
русе
косе
по
вилински
просто
расплетене
,
да
л
’
јој
црне
очи
још
и
сада
ватром
горе
,
да
ли
...
.
“
Узеше
га
најближи
другови
стишавати
,
док
се
други
грохотом
насмејаше
.
Кнез
Градоје
састави
веђе
,
намршти
чело
и
гледаше
преда
се
застиђен
,
а
образе
му
пламенови
обузеше
.
„
Бог
с
тобом
,
кнеже
Винко
!
“
узе
реч
Гојко
.
„
Какве
снове
ти
бунцаш
?
Каква
кћерка
дужда
од
Млетака
?
!
Ти
си
пијан
,
Винко
!
“
„
Обојица
смо
се
опили
њеном
лепотом
!
“
прихваташе
Винко
,
па
се
грохотом
насмеја
.
„
Кад
свратисмо
,
беше
она
просто
„
Крчмарица
Крушевљанка
Ката
“
,
кад
пођосмо
,
оста
она
„
Катинка
бела
кћерка
дужда
од
Млетака
“
.
Хахаха
,
хахаха
!
Ено
је
сав
Крушевац
тако
зове
!
“
„
Кнеже
Радмире
и
ти
кнеже
Ивко
,
“
довикну
војвода
гостима
што
с
десна
и
с
лева
Винку
сеђаху
за
трпезом
;
„
поведите
Винка
до
на
постељу
његову
,
јер
је
ето
много
сањив
те
није
за
ову
трезну
дружину
!
„
Ко
сањив
?
!
“
викну
Винко
па
удари
песницом
о
сто
.
„
Ко
сањив
?
Гојко
се
прави
сањив
,
само
да
изгледа
како
се
буди
!
А
вере
ми
ћу
јој
казати
,
како
је
се
он
овде
одриче
!
“
.
С
муком
изведоше
полупијана
властелина
из
трпезарије
.
„
Е
,
мој
Гојко
,
баш
нам
ти
никакво
добро
не
каза
!
“
тешкаше
се
војвода
.
„
Нека
је
слава
Богу
,
има
доста
и
доброга
!
“
рече
поуздано
кнез
Гојко
,
који
једва
дочека
да
се
заборави
оно
и
сувише
искрено
излетање
Винково
у
прошлост
.
„
Прво
је
добро
што
ти
је
у
Крушевцу
и
мало
и
велико
,
и
младо
и
старо
,
пуно
вере
да
ћемо
победити
,
па
је
весело
и
радосно
!
“
„
Славе
ми
,
“
прихвати
кнез
Вукан
,
„
нико
не
може
бити
веселији
и
радоснији
него
ми
који
смо
овде
,
и
овај
наш
народ
око
нас
!
“
„
И
нико
сигурнији
од
нас
,
да
ћемо
распрштати
Агарјане
као
јастреб
јато
голубова
!
“
додаде
сам
војвода
с
пуно
поузданости
.
„
Кнез
Лазар
је
“
наставља
Гојко
,
„
наредио
био
да
у
Крушевцу
остане
двеста
педесет
оклопника
,
да
двор
чувају
.
Није
Кнез
стигао
био
ни
у
Топличку
долину
,
кад
Кнегиња
Милица
дозва
старог
Војводу
Милојка
,
који
заповедаше
оном
стражом
,
па
му
рече
да
се
она
не
боји
остати
сама
у
средини
верних
Крушевљана
,
те
да
би
с
тога
,
само
ако
он
хоће
,
могао
послати
један
део
,
или
баш
и
целу
стражу
,
на
Косово
.
Стари
Милојко
,
вршњак
и
друг
нашега
кнеза
Градоја
,
сед
као
и
он
,
пољуби
Кнегињи
руку
,
изиђе
на
двор
,
даде
затрубити
збор
,
викну
оклопницима
:
„
На
коње
!
“
па
из
оних
стопа
,
и
не
свраћајући
своме
дому
,
пође
на
Косово
!
“
„
Тако
је
требало
!
Знам
ја
Милојка
!
Тако
,
брате
!
“
говораше
кнез
Градоје
задовољан
.
„
Па
онда
,
“
настави
Гојко
,
„
Кнез
беше
заповедио
да
најмлађи
Југовић
остане
на
двору
,
да
се
нађе
Госпођи
Кнегињи
ако
би
јој
затребало
да
се
посаветује
с
мушком
главом
,
поузданим
јунаком
.
Остао
је
он
само
једну
ноћ
у
двору
у
Крушевцу
,
па
је
првом
зором
која
је
осванула
,
по
одласку
Кнеза
Лазара
,
појахао
коња
и
праћен
својом
свитом
одјездио
пут
Косова
.
Оста
на
двору
главни
двородржица
Голубан
.
Оста
само
до
прве
зоре
иза
оне
којом
је
Југовић
одјездио
.
По
вечери
уочи
тога
дана
,
—
другог
по
одласку
Кнежеву
—
он
се
јави
Кнегињи
па
јој
рече
:
„
Имаш
,
Госпође
,
пуно
дворана
и
дворских
госпођа
и
девојака
у
двору
,
мене
не
требаш
а
може
ме
Господин
Кнез
затребати
,
боље
је
да
зором
пођем
на
Косово
!
“
„
Право
говориш
,
добра
и
верна
слуго
,
“
рекла
му
је
Госпођа
Милица
;
„
ето
пођи
у
име
Божје
,
и
нека
те
мој
благослов
прати
а
Кнежев
нек
те
дочека
!
“
И
отиде
Голубан
.
Осташе
у
двору
само
дворани
седи
старци
!
“
„
Тако
,
браћо
,
Бог
вас
видео
!
“
викаше
кнез
Градоје
сва
веселији
.
„
И
још
то
није
све
“
настављаше
Гојко
.
„
С
Господином
Кнезом
и
с
војском
његовом
отишло
је
по
доста
духовника
.
Остао
је
,
да
одслужује
придворну
црквицу
,
протопоп
Недељко
,
два
свештеника
средњега
доба
и
два
млада
ђакона
.
Знате
ваљада
протопоп-Недељка
?
Сед
је
као
овца
и
биће
да
му
је
и
преко
осамдесет
лета
.
Кад
му
попови
и
ђакони
испричаше
како
млади
Југовић
остави
двор
,
и
како
за
њим
отиде
и
Голубан
,
старац
уздахну
:
„
Ах
,
што
нисам
само
пет
година
млађи
,
да
се
на
коњу
држати
могу
!
Ама
ви
сте
,
синци
моји
,
млађи
од
мене
!
Припашите
ви
оштре
маче
,
прихватите
шестоперне
буздоване
,
па
се
пожурите
за
Господином
кнезом
!
Могу
њему
затребати
још
четири
мача
и
четири
буздована
,
а
већ
ја
се
могу
Богу
молити
за
вас
и
без
вас
!
“
И
одоше
попови
и
ђакони
да
траже
коње
и
оружје
.
С
великом
муком
нађоше
некакве
високе
маџарске
кљусине
,
па
на
њима
прођоше
кроз
град
,
наоружани
свакојако
,
али
из
гласа
и
сложно
појући
:
„
Тебе
Бога
хвалимо
!
“
„
Пун’те
,
децо
,
пехаре
свима
!
“
викну
игуман
Пајсије
слугама
.
„
Дајте
,
господо
,
да
се
дигнемо
и
пехаре
испијемо
у
славу
и
у
здравље
духовника
који
се
не
деле
од
свога
Господина
Кнеза
и
од
свога
рода
кад
ваља
гинути
|
“
И
сва
дружина
,
силно
раздрагана
,
скочи
на
ноге
и
кликћући
испи
пехаре
.
И
једва
се
уталожише
и
опет
поседаше
у
столове
око
трпезе
.
„
Славе
ти
,
кнеже
Гојко
,
“
мољаше
кнез
Градоје
,
„
дај
,
брате
,
још
мелема
за
срца
наша
!
Казуј
нам
још
шта
си
видео
.
“
„
Има
,
кнеже
,
пуно
шта
што
казује
како
је
срце
у
народа
ускипело
јуначким
покретима
!
...
Ама
ко
ће
то
вама
све
испричати
!
!
Него
једно
треба
да
вам
причам
.
С
војском
Господина
Кнеза
отидоше
сви
Крушевљани
трговци
,
мајстори
,
радници
.
Наоружаше
се
како
је
ко
могао
,
позатвараше
продавнице
и
радионице
и
одоше
.
Осташе
отворене
продавнице
и
радионице
од
сребра
и
злата
,
што
их
у
Крушевцу
држе
Дубровчани
,
Которани
,
Будванци
и
други
Срби
Приморци
.
Истом
се
Господин
Кнез
с
војском
кренуо
дно
,
а
неколики
Дубровчани
сазваше
све
Приморце
на
збор
.
Најстарији
од
њих
рече
само
оволико
:
„
По
закону
ове
земље
нисмо
дужни
да
идемо
на
војну
;
дужни
смо
само
да
бранимо
овај
град
,
ако
га
и
кад
га
непријатељ
нападне
.
Али
ако
—
не
дај
Боже
!
—
Србадија
изгуби
битку
на
Косову
,
ето
неверника
на
овај
град
.
Није
ли
боље
да
бранимо
овај
град
на
Косову
,
него
овде
на
његовим
шареним
а
слабим
зидинама
?
!
Господин
је
Кнез
Лазар
нама
свима
као
отац
;
ова
српска
земља
нама
свима
је
као
рођена
мати
.
Ето
сад
видите
,
шта
је
право
да
чинимо
?
!
“
И
онда
сви
у
глас
повикаше
весело
и
радосно
:
„
Да
пођемо
сви
на
Косово
!
Тамо
да
гинемо
!
Тамо
да
покажемо
да
смо
једнога
срца
са
Србадијом
и
кад
нисмо
једне
цркве
!
“
И
позатвараше
продавнице
и
радионице
,
наоружаше
се
,
и
певајући
оставише
Крушевац
пут
Косова
!
“
„
Господо
!
“
викну
млади
војвода
сав
блед
од
узбуђености
,
и
сав
уздрхтао
.
„
Господо
,
пуните
пехаре
своје
па
их
подигнимо
у
славу
наше
честите
браће
српске
са
Приморја
!
У
славу
славног
Дубровника
,
у
славу
красног
Котора
,
у
славу
питоме
Будве
беле
,
у
славу
српског
Приморја
!
“
Затрешта
кликтање
какво
се
те
ноћи
још
у
тој
трпезарији
чуло
није
.
И
не
могаше
да
се
устави
док
грла
не
промукоше
у
војничке
господе
,
те
их
не
замени
сложно
и
смерно
појање
игумана
Пајсија
и
његове
браће
духовника
,
који
као
с
договором
запојаше
дивну
песму
:
„
Тебе
Бога
хвалимо
,
тебе
Господа
исповедамо
!
“
И
стари
кнез
Градоје
беше
силно
раздраган
.
Први
он
од
властеле
поче
да
помаже
духовницима
,
да
им
појање
што
пуније
буде
.
Тада
и
млади
војвода
узе
јасним
младићким
својим
гласом
да
помаже
староме
кнезу
,
и
онда
и
сва
друга
господа
—
сви
смерно
стојећки
—
узеше
појати
.
Зајеча
она
трпезарија
слаткогласним
појањем
као
да
је
црква
.
Али
још
не
беху
довршили
појање
,
кад
дотрча
,
једно
за
другим
,
неколико
дворана
и
момака
,
па
узбуњени
и
у
великој
журби
шапутаху
нешто
на
ухо
војводи
.
Он
мало
пребледе
и
преста
појати
.
Али
ипак
мирно
дочека
да
се
света
песма
доврши
,
па
онда
,
нешто
уздрхталим
гласом
,
узе
да
говори
:
„
Немојте
седати
на
своје
столове
!
Молим
вас
да
похитамо
у
поље
у
стан
војске
наше
.
Ево
ми
слуге
јавише
да
су
кнез
Миросав
и
властелин
Витомир
дигли
један
на
другога
људе
своје
,
те
се
између
њих
сад
бије
љути
бој
.
Кажу
има
их
већ
пуно
обрањених
,
а
биће
их
и
мртвих
.
Похитајмо
,
да
уставимо
тај
покор
!
“
„
Не
рекох
ли
ти
,
постави
стражу
на
њиховим
вратима
?
“
прекораваше
стари
кнез
свога
војводу
пошав
с
њиме
у
поље
.
И
узе
вртети
главом
,
шкргутати
зубма
и
гунђати
нешто
што
не
изгледаше
као
благослов
.
ИИИ
На
пољу
пред
двором
свет
је
био
тако
весео
и
раздраган
вином
,
песмом
и
игром
,
да
је
слабо
ко
знао
шта
бива
тамо
,
мало
само
даље
од
њих
,
међу
колибама
војнога
стана
.
Тек
кад
народ
опази
да
војвода
,
кнез
Градоје
,
праћени
неколицином
властеле
и
слугу
,
журним
кораком
пролажаху
кроз
њихове
гомиле
ка
стану
,
пође
и
он
онако
у
гомили
за
њима
.
Што
ближе
стизаху
стану
,
све
то
јасније
чуше
вику
,
као
да
се
стотине
људи
надвикиваху
псовкама
и
претњама
,
па
кроз
ту
ломњаву
могаше
чути
и
по
неко
запомагање
.
Него
је
права
борба
већ
била
престала
.
Млади
Боривој
и
Ристивор
,
чим
дочуше
да
се
две
чете
бију
мачевима
и
буздованима
,
викнуше
под
оружје
сву
чету
Орловића
па
с
њоме
улетеше
међу
борце
.
Било
је
за
ове
оружане
миротворце
нешто
опасности
у
првим
тренуцима
.
По
више
њих
имало
је
да
одбија
ударце
,
а
по
гдекоји
је
понео
за
спомен
плаву
,
ако
не
и
крваву
белегу
.
Али
како
су
срећом
мало
не
сви
људи
кнеза
Миросава
и
властелина
Витомира
били
пола
пијани
,
то
трезним
Орловићевцима
није
било
тешко
да
их
раздвоје
.
Кнез
Градоје
виде
првим
погледом
шта
се
учинило
па
задовољан
викну
својима
:
„
Хвала
вам
,
јунаци
,
хвала
вам
,
децо
моја
!
.
.
Идите
ви
сад
у
своје
колибе
и
одморите
се
!
“
„
Вере
ми
,
господару
,
“
рече
Ристивор
,
„
и
једни
и
други
још
су
много
кивни
;
побиће
се
опет
и
још
горе
,
чим
се
уклонимо
ми
који
их
раздвајамо
!
“
„
Идите
ви
у
ваше
колибе
и
одморите
се
!
“
понављаше
кнез
Градоје
мало
оштрије
.
„
Видећу
ја
ко
од
њих
сме
да
дигне
руку
,
кад
је
овде
војвода
!
“
И
кад
се
Орловићева
чета
повуче
,
војвода
и
кнез
Градоје
стадоше
по
средини
између
једних
и
других
војника
.
На
заповест
војводину
спустише
мачеве
у
корице
,
па
стајаху
мирно
и
без
ромора
,
очекујући
да
виде
шта
ће
сад
да
буде
.
„
Где
си
ти
,
кнеже
Миросаве
?
“
викну
војвода
више
сетан
него
гневан
.
„
Где
си
ти
,
Витомире
?
!
“
Протурише
се
кроз
своје
војнике
и
један
и
други
;
оба
натмурена
и
срдита
;
оба
с
голим
мачевима
у
руци
.
„
Мачеве
у
корице
!
“
заповеди
им
војвода
,
па
кад
виде
да
га
послушаше
,
настави
:
„
Ко
поче
овај
покор
ноћас
?
“
„
Па
видео
си
за
трпезом
ко
га
поче
?
“
одговори
Миросав
јетко
.
„
Не
питам
то
,
“
рече
војвода
,
„
него
који
су
овде
напољу
били
први
нападачи
?
“
„
Тек
ја
дођох
из
двора
међу
своје
људе
,
а
кнежеви
нас
људи
нападоше
!
“
причаше
Витомир
.
„
Тако
је
у
истини
!
“
рече
упорно
Миросав
.
„
Мени
не
треба
да
се
правдам
.
Ти
би
,
војводо
,
исто
тако
урадио
,
да
залечиш
рану
,
коју
би
ти
неко
мучки
задао
!
“
„
А
што
Господину
Кнезу
треба
на
Косову
свака
српска
мишица
и
свака
кап
српске
крви
да
спасе
отачаство
од
Агарјана
,
то
теби
није
ништа
“
рече
кнез
Градоје
с
пуно
горчине
и
презривости
,
и
узе
по
свом
обичају
шкргутати
зубима
.
„
Не
знам
ја
шта
би
ти
хтео
,
кнеже
Орловићу
!
“
одговараше
Миросав
упорно
.
„
Ја
сам
човек
као
и
сваки
други
човек
,
и
мени
је
прво
да
чувам
моје
име
и
част
мога
дома
!
“
„
Ти
си
ево
сам
окаљао
своје
име
ноћас
!
“
рече
војвода
.
„
Није
мени
жао
твога
имена
,
али
ваља
мени
да
браним
поштено
име
српске
властеле
и
српске
војске
.
И
тебе
,
кнеже
Миросаве
,
и
тебе
,
властелине
Витомире
,
стављам
у
затвор
,
и
видећемо
шта
ће
сутра
рећи
порота
од
вашега
реда
!
“
Насмеја
се
грохотом
кнез
Миросав
.
„
Вараш
се
ти
,
војводо
!
“
рече
он
упорно
,
„
Нисмо
ми
овде
на
бојишту
пред
непријатељем
,
да
ја
не
муцајући
слушам
твоје
заповести
!
Ми
смо
овде
на
пољу
,
на
коме
се
истом
искупљамо
.
Могао
сам
ја
и
да
не
дођем
!
Дошао
сам
као
поштени
твој
клетвеник
,
и
довео
сам
ти
моје
војнике
,
да
те
пратимо
на
војну
.
Али
могу
ја
овога
часа
да
викнем
мојим
људима
,
да
се
вратимо
откуда
смо
и
дошли
,
а
ти
иди
сам
на
Косово
!
“
„
Нека
ти
,
војводо
,
не
буде
криво
,
“
прихвати
властелин
Витомир
;
„
али
ако
кнез
Миросав
остави
ноћас
стан
па
се
врати
дома
,
онда
да
знаш
да
се
и
ја
с
мојим
људима
враћам
моме
дому
,
да
га
браним
од
сваке
напасти
!
“
„
Благо
Господину
Кнезу
на
Косову
!
Благо
овој
земљи
с
таквом
господом
и
код
таквих
јунака
!
“
прихвати
кнез
Градоје
горко
подругљиво
.
Па
се
онда
окрете
војводи
:
„
Да
сам
на
твоме
месту
,
војводо
,
овога
часа
отерао
бих
и
једнога
и
другога
из
дружине
,
у
којој
је
поштених
људи
и
честите
Србадије
!
“
„
Како
бих
ја
,
кнеже
,
растеривао
војску
коју
купим
око
себе
,
да
је
водим
Господину
Кнезу
?
!
“
рече
војвода
.
„
Јесте
мучно
што
велиш
!
“
прихвати
кнез
,
„
Него
,
молим
те
,
видиш
да
се
овај
народ
слегао
око
нас
!
Немој
да
се
ми
царска
властела
,
и
господа
обнажујемо
пред
нашим
сељанима
,
јер
ће
видети
да
нисмо
змајеви
него
грешни
и
слаби
људи
баш
као
и
они
!
И
још
те
за
једно
молим
:
имаш
по
закону
права
да
ова
два
бунтовна
властелина
бациш
у
тамницу
.
Немој
ноћас
тога
чинити
.
Дај
ми
,
да
им
за
ноћас
мој
шатор
буде
тамница
а
ја
тамничар
!
Сутра
ћу
ти
их
било
живе
било
мртве
у
руке
предати
,
па
како
наредиш
!
“
Војвода
би
једва
дочекао
да
се
једном
учини
крај
узбуни
,
па
ма
како
било
.
С
тога
одмах
и
драге
воље
пристаде
на
ово
што
стари
кнез
од
њега
тражаше
.
Она
би
се
двојица
може
бити
војводи
и
противила
,
али
не
могоше
старом
кнезу
Градоју
,
кад
овај
дохвати
за
руку
и
једнога
и
другога
па
их
поведе
у
свој
шатор
,
гунђајући
:
„
Да
не
знам
православне
и
племените
родитеље
ваше
,
рекао
бих
да
сте
гусари
а
не
властела
!
“
Дошав
под
шатор
изагна
и
Боривоја
и
Ристивора
.
Рече
им
нека
простру
себи
гдегод
у
којој
колиби
где
су
им
војници
.
А
кад
оста
сам
са
она
два
завађена
властелина
,
узе
да
им
говори
:
„
Не
можете
се
ви
живи
враћати
дома
с
вашом
војском
не
видев
Косова
!
Ви
требате
Господину
Кнезу
.
Може
бити
да
ће
Србадија
освојити
победу
баш
са
те
две
ваше
мишице
;
а
може
је
изгубити
само
што
не
бејаше
још
два
човека
и
два
мача
!
Него
да
оставим
то
.
Ви
и
један
и
други
скочисте
као
жеравицом
опржени
,
кад
се
само
поменуше
лажи
,
за
које
сви
знамо
да
су
лажи
.
Скочисте
,
јер
вам
се
чинило
да
кроз
оне
лажи
пада
сенка
на
родитеље
ваше
.
Не
дам
ја
вама
да
сами
још
грђе
срамотите
своје
родитеље
а
моје
покојне
пријатеље
!
Какви
су
јунаци
обојица
били
,
њихове
би
се
кости
у
гробу
преврнуле
,
кад
би
се
ви
због
будаласте
једне
заваде
вратили
дома
не
видев
ни
Косова
,
ни
службе
јуначке
на
Косову
!
Помислите
како
ће
бити
душама
ваших
очева
на
небу
,
кад
дочекају
душе
оних
јунака
који
ће
на
Косову
јуначки
погинути
,
па
их
запитају
:
„
А
видесте
ли
где
на
Косову
децу
нашу
“
па
им
се
одговори
:
„
Не
видесмо
ми
њих
нигде
на
Косову
!
“
...
.
.
Сад
чујте
ме
добро
!
Ево
ћу
се
ја
ноћас
одмарати
на
овој
поњави
између
вас
двојице
.
Сутра
ћемо
зором
устати
и
Богу
се
помолити
,
па
онда
једно
од
овога
двога
:
или
ћете
се
ви
измирити
,
или
ћете
се
овде
под
овим
шатором
а
преда
мном
мачевима
борити
док
један
од
вас
не
падне
мртав
.
Онај
који
остане
жив
имаће
да
укрсти
свој
мач
онда
с
мојим
.
Или
ћемо
сва
тројица
изићи
из
шатора
живи
и
здрави
као
три
пријатеља
,
или
ће
од
нас
тројице
само
један
измилити
жив
,
али
и
он
ранама
покривен
!
Слушали
сте
ваљада
од
ваших
очева
да
кнез
Градоје
никада
не
говори
што
не
мисли
,
и
да
оно
што
мисли
никада
не
мења
!
И
то
је
све
што
вам
ноћас
имам
да
кажем
!
А
сутра
зором
чућу
шта
имате
ви
мени
да
кажете
!
“
И
онда
кнез
Градоје
ућута
.
Узалуд
гледаше
час
један
час
други
од
она
два
млада
човека
да
га
у
разговор
увуку
.
Знали
су
да
је
будан
:
и
доиста
је
био
за
дуго
и
дуго
будан
.
Али
просто
ни
брком
да
макне
,
а
камо
ли
да
одговори
на
какво
њихово
питање
.
Најпосле
престаше
и
они
са
својим
питањима
старцу
;
а
већ
један
с
другим
ни
реч
да
прозборе
.
Рано
пред
зору
устаде
стари
кнез
па
гологлав
приђе
пред
шатор
.
Погледа
мало
по
небу
,
те
на
једну
те
на
другу
страну
,
загледа
се
подуже
у
Зорњачу
,
која
у
дивном
блистању
трепташе
изнад
Истока
.
Па
онда
нађе
ведрицу
воде
,
коју
му
је
Ристифор
пред
шатором
оставио
;
прекрсти
се
и
уми
се
.
Вратив
се
под
шатор
пробуди
она
два
млада
властелина
.
Рече
им
да
ће
пред
шатором
наћи
воде
да
се
умију
,
али
нека
не
улазе
под
шатор
док
их
он
не
зовне
,
јер
хоће
најпре
да
се
помоли
Богу
.
„
Да
дивне
зоре
!
“
рече
Витомир
,
погледав
према
Истоку
,
који
својим
руменилом
поче
да
гаси
брилијантски
трепер
Зорњаче
.
„
Да
дивне
зоре
!
Боже
мој
,
да
ли
је
таква
и
нашој
војсци
на
Косову
?
!
“
:
Ово
је
рекао
тако
да
се
могло
узети
,
да
говори
сам
себи
;
а
могло
се
и
мислити
,
да
он
оно
питање
управља
своме
непријатељу
.
Миросав
ћуташе
као
да
га
се
зора
баш
ништа
не
тиче
;
него
приђе
ближе
к
платнима
од
шатора
,
и
пригну
мало
ухо
своје
,
да
боље
чује
шта
то
под
шатором
стари
кнез
гласно
говори
.
И
Витомир
се
тада
примаче
к
уласку
у
шатор
и
слушаше
пажљиво
.
А
стари
кнез
већ
у
велико
почео
своју
молитву
па
само
настављаше
:
„
...
...
Е
па
шта
ћу
ти
сад
?
!
Биће
да
ти
није
лако
да
и
мене
чујеш
кад
имаш
да
чујеш
толике
!
Али
шта
ћу
ја
?
Ти
знаш
да
ја
не
смем
ни
пред
Свету
Мајку
Божју
,
а
камо
ли
пред
Господа
Бога
.
Чини
ми
се
да
би
ме
њихова
светиња
раскинула
,
као
муња
труо
храст
.
Тебе
смем
да
призивљем
,
јер
си
нам
светац
и
велики
наш
помоћник
ето
већ
седам
стотина
година
!
Тебе
призивљем
,
теби
се
клањам
,
теби
се
молим
,
чуј
ме
!
А
као
кум
Божји
,
и
као
војвода
од
војске
светаца
,
под
сигурно
ти
имаш
слободе
и
приступа
код
Свете
Тројице
кад
год
хоћеш
,
па
јој
кажи
све
што
те
ја
молим
,
и
замоли
и
ти
да
се
Свевишња
Светиња
у
Светој
Тројици
смилује
на
молитву
мене
грешнога
!
И
ево
чуј
:
Прво
ти
се
молим
за
све
моје
:
молим
те
за
мога
унука
,
испроси
му
у
Свете
Тројице
здравља
,
среће
јуначке
и
сваке
ваљаности
и
честитости
;
молим
те
за
моју
снаху
,
испроси
јој
здравља
,
живота
,
и
среће
у
животу
,
молим
ти
се
за
сву
нашу
чељад
у
двору
и
за
све
наше
људе
ван
двора
;
молим
ти
се
и
за
нашу
стоку
,
и
за
наше
усеве
,
и
за
сваки
род
и
плод
по
виноградима
и
воћнацима
.
Не
дај
граду
у
наше
винограде
;
не
дај
дажди
на
наше
њиве
;
не
дај
води
у
наше
руднике
,
и
не
дај
огњу
на
наше
дворове
!
