слободе.
Кад
буде
онај
воз
са
железничке
станице
,
из
којега
се
сад
руководе
борбе
,
кренуо
—
на
скопљанскоме
се
граду
неће
више
вити
српска
тробојка
и
Скопље
ће
почети
свој
први
дан
новога
робовања
.
Али
,
тај
воз
још
не
креће
и
ако
пред
њим
стоји
машина
која
је
стално
под
паром
да
би
наредбу
о
покрету
могла
одмах
извршити
.
У
томе
возу
,
у
коме
ће
се
пуних
месец
дана
затим
решавати
судбина
читавог
једнога
народа
и
одигравати
најочајнији
део
његове
историје
,
пре
но
што
је
кренуо
из
Скопља
имала
је
да
се
деси
једна
врло
важна
и
задоцнела
промена
.
Пред
само
вече
,
седмога
октобра
,
дојурио
је
смртоносном
брзином
један
аутомобил
косовским
друмом
,
који
избија
из
качаничкога
кланца
и
донео
је
собом
ђенерала
Петра
Бојовића
ослободиоца
Скопља
.
Ђенерал
Поповић
смењен
је
и
кренуо
је
одмах
за
осталим
избеглицама
у
Призрен
.
Ова
је
смена
и
сувише
доцкан
дошла
да
би
ма
шта
изменила
у
судбини
Скопља
,
која
је
сад
већ
одређена
и
неизмењива
и
која
ће
се
сутра
или
прекосутра
преломити
.
Зору
осмога
октобра
пробудила
је
пуцњава
са
фронта
,
који
је
сад
већ
био
само
неколико
километара
изнад
Скопља
,
те
се
по
где
кад
чула
паљба
која
је
допирала
отуд
,
где
су
данас
патроле
водиле
местимичну
борбу
.
Пред
капијицама
и
капиџицима
престрављене
жене
сабиле
се
у
гомиле
и
немо
ћутећи
,
погледају
се
и
ослухују
.
И
пролазници
застају
,
ослухују
па
одлазе
даље
,
не
говорећи
ни
речи
.
У
кући
,
где
болесник
лежи
,
наступа
један
тренутак
кад
сви
они
који
су
сакупљени
,
почну
да
иду
на
прсте
,
да
шапћу
међу
собом
или
да
ћутећки
и
споразумевајући
се
погледом
врше
послове
.
То
је
онај
тренутак
,
после
последњег
лекарског
прегледа
,
кад
овај
место
сваког
одговора
забринутој
породици
,
само
слеже
раменима
и
немо
одлази
из
куће
.
Данас
и
сутра
до
подне
колико
је
још
било
слободно
Скопље
,
личило
је
на
те
дане
.
Тишина
,
пуста
,
нема
,
суморна
,
загушљива
тишина
.
Све
радње
закатанчене
и
спуштени
на
њих
дебели
капци
,
само
што
пред
вече
још
трговци
хитно
преносе
из
дућана
еспап
својим
кућама
.
Кафане
пусте
и
затворене
,
само
још
по
где
која
турска
,
горе
у
махали
,
али
нико
ни
у
њу
не
увраћа
.
Све
се
повукло
у
куће
.
На
улици
нема
промета
,
нема
покрета
,
нема
живота
;
не
говори
се
гласно
,
не
зауставља
пријатељ
пријатеља
да
га
упита
о
новостима
,
већ
пролази
немо
,
један
мимо
другог
,
измењујући
место
поздрава
погледе
и
наставља
сваки
даље
пут
за
својом
бригом
.
На
свакој
другој
кући
спуштене
завесе
и
затворена
врата
;
има
читавих
уличица
пустих
и
празних
,
једва
ако
из
по
где
које
куће
ко
изађе
или
уђе
или
какав
пас
што
упорно
дрежди
и
арлуче
пред
својим
затвореним
вратима
верујући
да
ће
се
газда
вратити
.
Кроз
мртве
и
забачене
улице
чује
се
само
бат
коњске
копите
,
која
креше
о
камен
у
калдрми
и
разлеже
се
из
пусте
улице
.
То
какав
коњаник
јури
с
положаја
да
донесе
вест
команди
у
возу
или
од
ње
одлази
на
положаје
да
однесе
наредбе
.
На
застртим
прозорима
задрхће
мало
завеса
и
крене
се
у
страну
,
те
отуд
једно
око
гвирне
на
улицу
да
види
из
чије
ли
је
војске
тај
пролазник
.
У
дну
улице
тамо
,
жена
са
дечицом
,
обазирући
се
на
све
стране
,
преноси
свој
иметак
,
ћилим
,
јоргане
и
сандучић
,
да
склони
код
добрих
људи
,
код
Турака
.
Кроз
улице
пролазе
још
и
мале
групе
оружаних
људи
,
разнога
изгледа
,
разнолика
одела
;
бледи
и
недорасли
младићи
,
који
су
преко
зимскога
капута
опасали
фишеклију
и
људи
препланула
лица
,
у
гунчету
и
чакширама
.
Од
јутрос
је
стигао
из
Велеса
и
Војвода
Бабунски
са
својим
људима
,
те
да
би
се
што
поузданије
одржала
безбедност
у
вароши
,
он
је
узео
десну
а
грађанска
гарда
леву
обалу
Вардара
,
где
ови
младићи
патролирајући
кроз
варош
,
одржавају
везу
са
нашом
војском
код
села
Маџарева
.
Праћен
једним
господином
,
кроз
пусте
улице
промиче
на
маломе
коњићу
чудан
један
јахач
.
То
је
бледа
,
мршава
дама
,
дубоких
и
паметних
очију
,
то
је
племенита
енглескиња
Леди
Пеџет
,
која
се
решила
да
остане
у
Скопљу
,
те
прибрала
све
заостале
рањенике
у
своју
болницу
а
сад
узјахала
коња
и
пролази
кроз
забачене
периферијске
улице
не
би
ли
својим
присуством
охрабрила
онај
сиромашни
свет
,
који
није
имао
начина
ни
могућности
да
избегне
судбину
која
га
очекује
.
Живота
још
има
само
на
двема
крајњим
тачкама
вароши
,
југозападно
под
Водном
и
североисточно
на
Гази-Баби
.
Тамо
где
води
кумановски
пут
,
на
Гази-Баби
изнад
Скопља
,
од
ране
зоре
војници
и
заробљеници
живо
утврђују
положаје
,
са
којих
ће
српска
војска
покушати
још
једном
и
последњи
пут
да
брани
Скопље
.
Овде
,
испод
Водна
,
на
железничкој
станици
,
још
увек
увраћају
избеглице
и
жудно
погледају
и
распитују
хоће
ли
ма
где
,
ма
кад
,
ма
у
ком
правцу
поћи
какав
воз
и
ако
рођеним
очима
виде
да
на
шинама
нема
више
ни
вагона
ни
машина
,
сем
два
вагона
у
којима
је
Команда
Трупа
.
Ту
,
око
тих
вагона
и
пред
њима
,
пуно
је
виших
и
нижих
официра
у
ратној
опреми
.
Они
сваки
час
улазе
и
излазе
из
вагона
,
шетају
испред
њих
или
,
у
малим
гомилицама
,
воде
тихе
и
поверљиве
разговоре
.
Час
би
по
где
ко
од
њих
хитно
изашао
из
вагона
,
призвао
посилнога
,
који
је
држао
коња
,
бацио
се
коњу
у
седло
и
одјурио
у
варош
;
други
опет
,
на
блатњавоме
и
прокисломе
коњу
,
из
чијих
се
мокрих
слабина
пуши
зној
,
дојурио
вероватно
отуд
са
положаја
,
закачио
дизгине
за
станичну
ограду
и
хитно
одјурио
вагону
у
коме
је
Команда
.
Кад
је
наступила
ноћ
,
главница
наше
војске
повукла
се
са
положаја
,
на
којима
се
налазила
јуче
на
свршетку
дана
,
те
заузела
нове
на
Гази-Баби
,
над
самим
Скопљем
.
То
је
била
ноћ
између
осмога
и
деветога
октобра
а
у
зору
деветога
,
становништво
је
скопљанско
већ
догледало
наше
трупе
на
Гази-Баби
и
сад
је
већ
јасно
знало
да
је
ово
последњи
дан
борбе
и
да
је
већ
одлучена
судбина
Скопља
.
Киша
је
лила
ту
целу
ноћ
и
од
јутрос
још
није
престала
.
Небом
се
журно
гоне
прљави
поцепани
облаци
;
на
врховима
Водна
прибрало
се
бело
маглино
перје
,
од
којега
ветар
откида
прамен
по
прамен
и
носа
га
сивом
пучином
.
Вардар
нарастао
блатњавом
водом
,
коју
су
снеле
кише
,
те
шуми
и
дере
преливајући
обале
.
Већ
неки
тежак
,
загушљив
ваздух
,
легао
над
Скопљем
и
прожима
ти
душу
.
Већ
се
осећа
студен
загрљај
судбине
,
као
оно
језа
што
предходи
грозници
.
Грађанство
се
потпуно
повукло
у
своје
куће
и
замандаљило
врата
изнутра
а
застрло
завесе
и
спустило
капке
на
прозоре
.
А
отуд
,
из
дубине
,
из
пустих
периферијских
улица
,
већ
почињу
да
се
појављују
,
усијаних
очију
као
у
гладне
звери
,
мрачни
типови
који
су
дотле
бегали
од
сунца
,
које
никада
ниси
срео
на
улици
,
ни
на
пијаци
,
ни
пред
вратима
својих
кућа
.
Најпре
један
и
двојица
,
као
у
казану
који
почиње
врити
што
са
дна
где
лежи
талог
избијају
први
мехурићи
на
више
,
док
се
сав
талог
не
ускомеша
и
почне
кључ
избацивати
прљаву
пену
на
површину
.
Видиш
гомилу
овде
,
гомилу
онде
,
гледају
,
блену
,
не
знајући
ни
шта
се
све
дешава
у
доњем
делу
вароши
али
,
гоњени
животињским
инстинктом
јављају
се
,
помаљају
се
,
прибирају
се
,
удружују
се
да
заједнички
,
у
јатима
,
слете
тамо
одкуд
долази
мирис
крви
,
као
оно
дивљи
гаврани
што
се
прибирају
и
удружују
још
док
рањеник
није
ни
издануо
да
заједнички
слете
на
лешину
.
И
онда
,
осетиш
неки
подземњи
тутањ
,
као
пред
буру
;
завитла
се
ваздухом
арлук
као
кад
ноћу
у
планини
арлуче
чопор
вукова
слазећи
у
дољу
,
и
тада
појури
улицом
бујица
и
дере
као
прљав
поток
који
после
плаховите
кише
ваља
муљ
.
Гомила
без
вође
,
вођена
само
својим
животињским
инстиктом
,
ваља
се
усијаних
очију
из
којих
пламти
дивљачки
нагон
.
Она
јури
незнано
куда
,
њој
се
придружују
нови
,
мрачни
типови
из
споредних
улица
,
не
знајући
зашто
,
те
гомила
расте
и
буја
и
дере
да
сиђе
доле
,
у
долину
,
доле
,
одакле
се
осећа
мирис
крви
.
Гомила
се
уставља
пред
дебелим
вратима
војних
магацина
,
који
нису
више
чувани
,
и
одбија
се
одатле
као
морски
талас
о
стену
,
да
опет
понови
удар
.
Најзад
гомила
леже
сва
,
врата
стењу
,
попуштају
,
пуцају
и
дивљачки
арлук
поздравља
близину
плена
.
Још
један
напор
,
још
један
притисак
масе
и
врата
се
крхају
.
Маса
се
заљуља
и
посрне
унапред
,
први
падају
и
маса
их
гази
и
надире
.
Урлање
гомиле
,
која
је
већ
сагледала
плен
очима
и
пружила
му
руке
,
надвишује
бони
крик
оних
који
су
прегажени
.
Магацин
друге
резервне
болнице
опљачкан
је
!
Облаци
се
разгонили
,
сунце
је
грануло
и
поздравио
га
је
најпре
један
па
два
а
затим
читав
хор
топова
и
плотуни
пешачке
паљбе
.
Борба
је
отпочела
у
само
подне
.
Бугари
навалили
збијеним
колонама
,
наши
се
боре
,
гину
,
падају
и
—
боре
се
.
Гранате
већ
прелећу
варош
и
падају
највише
овамо
,
код
железничке
станице
,
где
је
Команда
Трупа
.
Становници
скривени
иза
замандаљених
врата
и
застртих
прозора
,
слушају
а
не
виде
,
и
премиру
од
страха
.
Борба
траје
сат
,
сат
и
по
,
два
,
а
сунце
све
светлије
сија
и
небо
се
све
више
ведри
.
Око
два
сата
по
подне
,
са
наших
положаја
грунуше
убрзано
неколико
очајничких
плотуна
па
затим
све
умуче
.
Наши
су
добили
наређење
да
напусте
положаје
и
да
се
повлаче
у
правцу
качаничкога
кланца
и
оно
су
били
последњи
,
почасни
плотуни
,
избачени
у
одбрану
Скопља
.
На
скопљанскоме
граду
сиђе
низ
мотку
тробојна
застава
која
се
ту
успела
13
.
октобра
1912
године
.
Настаде
одступање
праћено
местимичним
борбама
,
разређеном
пушчаном
паљбом
.
Затим
затишје
,
које
одједном
пресече
страховита
експлозија
и
грмљавина
.
То
је
одлетео
у
ваздух
магацин
на
станици
;
наши
су
га
,
напуштајући
варош
,
упалили
.
Сви
остали
магацини
робе
и
војнога
материјала
били
су
смештени
по
џамијама
и
њих
наше
власти
нису
хтеле
рушити
да
не
би
вређале
верску
осетљивост
својих
поданика
Турака
.
Сви
су
ти
магацини
,
пуни
пунцати
робе
,
пали
непријатељу
у
руке
.
Од
три
стотине
вагона
материјала
,
једва
се
у
последњем
тренутку
изнело
и
спасло
око
тридесет
вагона
.
Повлачење
се
врши
кроз
варош
,
одржавајући
увек
везу
са
бугарским
предходницама
.
Главни
део
наше
снаге
већ
се
пребацио
на
десну
страну
Вардара
и
заузео
падине
и
повијарце
Водне
планине
који
се
спуштају
до
саме
вароши
.
Одатле
ће
штитити
одељења
која
се
још
повлаче
.
Бугари
већ
наступају
отуд
,
од
Маџарева
и
улазе
у
горњи
крај
вароши
,
дохватају
се
затим
вардареве
обале
и
заузимају
гвоздени
мост
,
који
од
ослобођења
носи
име
ђенерала
Бојовића
.
Наши
још
одступају
каменим
мостом
и
,
да
би
омели
одступање
,
Бугари
са
гвозденога
моста
сипају
паљбу
на
камени
мост
а
наши
је
прихватају
да
би
обезбедили
пролаз
последњих
који
су
још
заостали
.
То
је
био
крвави
поздрав
браће
Срба
и
Бугара
на
Вардару
.
У
два
и
по
сата
по
подне
,
деветога
октобра
,
већ
није
било
ни
једног
српског
војника
у
Скопљу
.
Команда
Трупа
,
чим
је
наредила
повлачење
са
Гази-Бабе
,
кренула
је
и
сама
.
Последња
машина
са
командом
,
кренула
је
лагано
пут
качаничкога
кланца
.
Ђенерал
је
са
вагонских
прозора
посматрао
покрет
на
Гази-Бабском
положају
.
Када
је
воз
пролазио
крај
железничког
машинског
депоа
,
неко
обрати
ђенералу
пажњу
на
једну
заосталу
и
прокислу
тробојку
на
тој
згради
.
Та
је
тробојка
била
извешана
у
част
доласка
савезничких
трупа
.
Ђенерал
погледа
и
боно
му
се
развукоше
усне
.
ВИ
Збег
Док
су
се
бегунци
раније
само
једним
делом
склањали
у
Приштину
и
Митровицу
,
од
тренутка
када
се
пресече
железничка
пруга
за
Солун
,
потеже
све
да
се
сручује
на
Косово
.
Из
Ниша
,
који
је
дотле
био
највећи
збег
вароши
из
северне
Србије
;
из
Крушевца
,
који
је
био
други
и
Скопља
,
које
је
било
трећи
збег
по
величини
,
потеже
све
у
Приштину
,
Митровицу
и
Феризовић
.
За
Нишем
,
Крушевцем
и
Скопљем
пођоше
слазити
на
Косово
и
сва
околна
места
са
Мораве
и
Ибра
;
Чачак
,
Краљево
,
Алексинац
,
Врање
и
Лесковац
,
те
загустише
друмови
који
са
севера
,
истока
и
запада
воде
на
Косово
.
Мале
и
тесне
косовске
вароши
,
Митровица
,
Приштина
и
Феризовић
,
нису
могле
примити
толику
светину
.
Било
је
нешто
пустих
турских
кућа
,
било
је
и
српских
кућа
које
су
широм
отвориле
врата
онима
,
који
су
их
пре
три
године
спасли
Косовскога
ропства
;
али
је
све
то
било
недовољно
.
Светина
је
куљала
,
куљала
из
разних
долина
и
кланаца
,
слазила
са
планина
и
придолазила
друмовима
,
те
као
поплава
бујала
и
испуњавала
тесне
улице
ових
вароши
,
тако
да
је
загустило
те
се
није
ни
улицом
могло
више
проћи
.
Да
се
суд
прелије
,
наиђоше
још
и
бегунци
из
Гилана
и
моравских
села
,
наиђоше
разне
команде
без
војске
и
војске
без
команда
,
наиђоше
огромне
масе
регрута
и
читави
батаљони
заробљеника
.
Стењала
је
земља
,
крцале
су
улице
,
гушиле
су
се
масе
и
гомиле
.
У
Приштини
,
где
слази
пут
најкраћи
за
оне
који
бегају
из
Крушевца
,
Ниша
,
Прокупља
,
Врање
и
Куршумлије
,
загустило
тако
да
је
било
момената
када
се
морала
главна
улица
затварати
војском
и
жандармеријом
,
да
би
се
кроз
њу
могао
обезбедити
пролаз
онима
који
су
настављали
пут
даље
за
Липљан
и
Призрен
.
Прве
гомиле
које
су
дошле
и
нашле
су
склоништа
али
нови
,
који
су
наилазили
,
очајно
су
већ
молили
за
мало
крова
,
само
крова
,
без
постеље
,
без
ватре
,
без
хране
.
Начелник
је
раздао
кључеве
празних
турских
кућа
и
,
по
пространим
њиховим
одајама
и
ходницима
,
начинили
су
се
читави
логори
.
Спавало
се
на
голоме
патосу
,
али
је
бар
било
крова
те
штитило
од
кише
и
било
је
зидова
те
су
бранили
од
ветра
и
ако
је
кроз
полупане
прозоре
старих
и
напуштених
конака
он
нештедимице
дувао
.
И
док
су
ови
задовољни
били
што
су
и
толико
нашли
,
наилазили
су
нови
и
нови
и
све
нови
бегунци
.
Као
талас
за
таласом
узнемиренога
мора
кад
засипа
обалу
,
обале
овога
збега
засипале
су
једна
за
другом
нове
масе
бегунаца
.
Места
већ
није
било
ни
по
кућама
,
ни
по
механама
,
ни
по
магацинима
.
Спавало
се
већ
где
се
стигло
;
на
дућанском
ћепенку
и
под
њим
,
у
колима
и
под
колима
,
по
празним
дућанима
,
шталама
,
шупама
,
таванима
,
док
се
најзад
,
последњих
дана
,
није
почело
да
спава
и
по
улицама
.
Где
год
је
турска
кућа
испружила
мало
стреје
,
те
обезбедила
пола
метра
или
нешто
више
сувоте
на
земљи
,
полегали
би
војници
,
регрути
и
бегунци
,
прислањајући
леђа
уз
кућни
зид
како
би
целим
телом
својим
на
сувоти
спавали
а
оставили
места
пролазнику
.
И
то
све
у
доба
кад
дуге
јесење
кише
лију
нештедимице
и
кад
,
безкрајних
и
мутних
јесењих
ноћи
,
реже
као
нож
оштар
косовски
ветар
.
По
улицама
кроз
које
гамиже
сав
тај
свет
,
права
блатна
језера
која
,
кад
се
прелази
са
једне
на
другу
страну
улице
,
треба
пребродити
.
Свет
улопан
,
на
оделу
и
мушкињу
и
женскињу
по
више
слојева
блата
,
које
збира
већ
неколико
дана
по
приштинским
улицама
,
обућа
влажна
и
неочишћена
,
лица
неумивена
,
косе
неочешљане
.
Па
ипак
тај
свет
чека
нешто
и
распитује
нешто
и
нада
се
нечему
.
Збира
се
у
брижне
гомилице
које
се
међусобно
обавештавају
и
теше
.
Једна
је
гомилица
тамо
пред
џамијом
,
друга
пред
капијом
начелства
,
трећа
у
дворишту
начелства
,
четврта
под
стрејом
једнога
дућана
,
пета
на
ћепенку
турске
кафанице
,
шеста
на
сред
улице
,
седма
опет
на
сред
улице
,
тако
и
осма
,
тако
и
девета
,
тако
и
све
остале
редом
.
Све
шапћу
,
све
говоре
једно
исто
,
једна
се
иста
вест
преноси
из
групе
у
групу
,
ту
се
објашњењима
прерађује
и
опет
враћа
у
групу
из
које
је
потекла
а
одатле
иде
даље
,
кроз
дућане
и
кроз
кафанице
,
одлази
у
куће
и
плави
целу
варош
.
Говори
се
једновремено
о
свему
,
и
о
великим
бригама
и
о
оним
малим
,
личним
невољама
,
и
о
Румунији
и
њеноме
држању
и
о
цени
пројинога
брашна
и
о
помоћи
коју
нам
Русија
шаље
и
о
томе
,
како
је
нестало
дувана
,
нестало
шећера
и
нестало
соли
.
Кад
нема
никаквих
већих
и
поузданијих
вести
,
светина
прати
и
најмањи
покрет
и
тумачи
:
један
ордонанс
је
хитно
дојурио
из
Гилана
,
два
пуковника
из
Врховне
Команде
стигла
су
и
иду
за
Призрен
;
од
јутрос
се
никако
не
одзива
на
телефону
начелник
из
Гилана
.
И
свака
таква
појава
и
сваки
покрет
даје
материјала
широким
претпоставкама
и
разноликим
надама
или
слутњама
.
Гомилице
се
у
разговорима
не
задржавају
дуго
на
једном
предмету
.
Најмања
нова
појава
,
коју
би
неко
запазио
,
скреће
и
одводи
одмах
разговор
на
другу
ствар
.
Не
воде
те
разговоре
чак
ни
иста
лица
;
један
је
почео
па
се
одвојио
и
пришао
другој
гомилици
а
наставља
неко
који
није
ни
био
ту
,
но
тек
доцније
пришао
.
Има
и
гомилица
које
су
се
сабрале
и
ћуте
.
Стоји
пет
шест
људи
у
круг
,
не
знајући
ни
сами
шта
их
је
сабрало
;
стоје
и
ћуте
,
упорно
ћуте
и
само
погледима
прате
појаве
и
погледима
размењују
мисли
.
Има
их
опет
који
иду
од
гомилице
до
гомилице
да
би
чули
што
,
као
просјак
кад
залази
на
врата
да
испроси
што
.
Они
прилазе
једној
групи
,
јер
им
се
чини
да
се
ту
нешто
живо
разговара
.
Затичући
ту
обичан
разговор
,
они
меркају
одатле
остале
групе
па
где
виде
да
неки
господин
млатара
рукама
,
мисле
тамо
се
говори
о
нечем
важном
и
прилазе
новој
гомилици
,
где
се
опет
разочаравају
.
И
тако
се
крећу
од
гомилице
до
гомилице
,
од
ране
зоре
до
мркла
мрака
,
да
се
увече
уморни
и
необавештени
повуку
под
кров
и
да
сутра
наставе
исти
посао
.
Пред
подне
,
кад
би
се
већи
део
повлачио
у
кафанице
и
куће
да
једе
,
гомилице
једва
ако
би
омањиле
,
јер
велика
већина
на
улици
,
на
ногама
и
једе
.
Парче
хлеба
,
до
којега
се
на
велике
јаде
дошло
и
ма
што
уз
то
,
што
се
могло
купити
од
пиљара
,
од
бакала
или
са
касапскога
пања
.
Овде
гомилица
развила
на
туђем
ћепенку
мараму
са
јелом
и
руча
,
онде
по
неко
усамљен
,
ослоњен
на
зид
,
на
дирек
општинскога
фењера
,
ломи
рукама
хлеб
који
држи
под
мишком
и
штрпка
тврди
сир
из
жуте
бакалске
хартије
.
А
тај
исти
је
,
само
неколико
дана
раније
,
са
белом
сервијетом
на
коленима
,
немарно
прелетао
очима
јеловник
,
враћао
порције
што
му
је
дато
мршаво
месо
и
три
пут
враћао
келнера
да
му
донесе
хлеб
са
меком
горњом
кором
.
Један
сео
на
камен
,
други
на
празан
сандук
пред
дућаном
,
трећи
на
земљу
.
Једна
београдска
породица
,
која
се
виђа
о
премијерама
у
позоришту
,
у
чијим
салонима
господаре
Шопен
,
Григ
и
Чајковски
,
која
отказује
службу
девојци
што
је
слаткише
за
жур
купила
у
тој
и
тој
радњи
,
где
никад
нису
довољно
свежи
—
очајно
је
и
сатима
дреждала
пред
ћепенком
једне
ћевабџинице
,
не
би
ли
дошла
на
ред
да
купи
неколико
козјих
ћевапчета
,
које
ће
из
једних
старих
новина
,
на
сред
приштинске
улице
,
јести
прстима
.
Ватре
,
на
којима
се
по
где
што
готови
,
горе
по
двориштима
и
по
улицама
.
Више
начелства
,
крај
Бајазитове
џамије
,
зауставила
се
кола
извесне
команде
и
под
тим
колима
и
постеља
за
спавање
и
кујна
и
канцеларија
.
Под
колима
прострто
сено
за
спавање
,
крај
кола
под
шаторским
крилом
сандук
за
писање
,
а
недалеко
на
ватри
ври
лонац
из
којега
ће
особље
команде
мало
час
јести
.
Тако
и
на
другим
местима
,
тако
и
по
појединим
авлијама
,
школској
,
црквеној
,
ханској
и
где
год
су
могла
кола
ући
и
где
год
је
могла
светина
наврети
.
Други
опет
,
с
парчетом
меса
,
залазе
од
ватре
до
ватре
,
иду
чак
и
у
логоре
ван
вароши
,
и
моле
да
баце
месо
на
жар
;
трећи
,
најсрећнији
,
јели
су
по
кафаницама
приштинским
,
које
су
првих
седам
и
осам
дана
још
и
покушале
да
снабдевају
избеглице
храном
,
па
кад
настаде
оскудица
хлеба
и
навала
гомиле
,
која
поче
већ
отимати
јела
,
и
оне
спустише
капке
на
прозоре
те
увећаше
број
гладних
.
Када
се
на
подне
пребрине
та
тешка
брига
за
јелом
,
извлаче
се
опет
сви
из
кућа
,
из
авлија
,
ханова
и
разних
кутака
,
где
су
се
били
склонили
да
се
прихвате
и
збирају
се
наново
у
гомиле
,
оне
гомиле
које
стоје
од
јутра
до
мрака
на
улици
очекујући
нешто
,
а
ни
саме
не
знајући
шта
.
Највећи
је
број
тих
брижних
гомилица
пред
заједничком
зградом
начелства
и
дивизије
.
Ту
најпре
може
канути
каква
вест
или
бар
пасти
мрвица
са
стола
,
а
толико
је
довољно
онима
,
чија
је
душа
бригом
изгладнела
.
Отуда
из
зграде
изаћи
ће
какав
господин
,
који
је
био
код
начелника
или
други
какав
,
који
је
био
код
дивизијара
и
брижне
ће
их
гомилице
одмах
опколити
.
Вести
те
обично
нису
повољне
,
ма
да
им
власти
и
војне
и
цивилне
хоће
на
силу
Вога
да
даду
утешну
форму
.
Са
истока
јављају
да
Бугари
слазе
са
венца
Црне
Горе
у
Мораву
и
да
су
једним
ноћним
препадом
ушли
у
качанички
кланац
и
варошицу
Качаник
,
с
друге
стране
,
са
севера
и
североистока
,
јављају
да
се
борбе
воде
на
Јанковој
Клисури
и
да
Бугари
напредују
ка
Лебану
.
Да
би
,
као
горак
лек
,
обвили
их
благим
обвојем
,
јављали
су
нам
напоредо
са
овима
и
утешне
вести
:
Французи
у
великим
масама
надиру
ка
Велесу
,
Румунија
је
објавила
рат
Бугарској
,
руски
цар
је
лично
телеграфисао
престолонаследнику
да
велика
војска
од
500
.
000
одабраних
руских
бораца
,
под
командом
једнога
искуснога
и
опробанога
ђенерала
,
прелази
Дунав
првих
новембарских
дана
.
Кад
се
наслушаш
тих
вести
,
ти
пођеш
кући
да
твојима
који
брижно
седе
под
каквим
сиротињским
кровом
,
прикријеш
вести
које
долазе
с
фронта
а
саопштиш
крупне
и
утешне
вести
о
Французима
,
Русима
и
Румунима
.
Напушташ
главну
улицу
,
испред
начелства
,
напушташ
онај
жагор
и
хуку
гомиле
људи
,
кола
и
аутомобила
и
залазиш
у
споредне
,
тихе
улице
,
одакле
јасно
чујеш
топовску
грмљаву
са
Црне
Горе
и
Качаника
.
Враћаш
се
у
гомилу
,
која
очајно
и
упорно
и
даље
дрежди
пред
начелством
,
и
с
њом
и
даље
капаш
тако
по
цео
дан
не
знајући
више
ни
шта
да
мислиш
ни
чему
да
верујеш
,
већ
предајеш
се
гомили
и
с
њом
очекујеш
нешто
не
знајући
ни
сам
шта
.
Те
гомиле
се
с
времена
на
време
распу
да
пропусте
каква
кола
или
аутомобил
и
опет
се
приберу
да
протумаче
пролазак
тих
кола
,
ако
ма
шта
запазе
,
што
би
им
дало
повода
за
то
.
—
Видите
ли
ви
људи
да
је
на
овим
колима
некаква
архива
?
—
Па
шта
?
Нити
је
прва
нити
последња
.
—
Знам
,
ал
овај
наредник
што
седи
на
колима
изгледа
ми
нешто
познат
.
Ово
ће
Бог
и
душа
бити
архива
Врховне
Команде
.
—
Не
може
бити
.
Врховна
је
Команда
на
Рашкој
,
то
знам
поуздано
.
—
Знам
и
ја
,
ал
ако
је
ово
њена
архива
,
ево
и
Команде
за
њом
.
—
Па
?
—
Па
то
би
значило
да
горе
баш
сасвим
не
ваља
.
Или
,
ако
у
колима
није
архива
,
онда
је
нека
породица
,
која
такође
даје
повода
нагађањима
и
тумачењима
.
—
Познајем
их
,
то
је
породица
начелника
те
и
те
армије
.
—
Видиш
не
остају
овде
,
одоше
право
у
Призрен
.
—
А
он
,
као
начелник
армије
,
извесно
зна
како
стоје
ствари
.
—
А
где
је
његова
армија
?
—
Горе
.
То
ме
је
баш
и
страх
,
ако
је
тамо
загустило
,
па
се
они
сруче
и
закрче
друмове
.
Боље
да
ми
измичемо
раније
.
С
времена
на
време
,
гомила
се
немо
раставља
и
пропушта
без
коментара
по
једна
кола
која
лаганим
ходом
излазе
из
авлије
начелства
.
На
тим
колима
,
на
боку
крај
кочијаша
,
седи
жандарм
са
пушком
а
са
стране
јаше
два
и
позади
још
два
оружана
жандарма
.
У
колима
,
на
доњем
седишту
,
још
један
жандарм
,
а
на
горњем
свештеник
и
крај
њега
несретник
бледа
лица
као
воштаница
и
суманута
,
укочена
погледа
,
којим
он
тупо
,
блесаво
и
без
израза
гледа
последњи
пут
у
свет
.
Њега
су
извели
из
тамнице
прекога
војнога
суда
,
који
га
је
,
због
бегства
са
фронта
,
осудио
на
смрт
.
Он
се
борио
,
храбро
се
борио
,
пуне
четири
године
.
Борио
се
на
Куманову
и
на
Битољу
,
борио
се
на
Једрену
и
на
Брегалници
,
борио
се
на
Дебру
и
на
Жировници
,
борио
се
на
Церу
и
на
Раму
,
на
Руднику
и
на
Тимоку
.
И
,
кад
је
видео
да
се
све
расипа
,
све
оно
зашта
је
толика
крв
заложена
;
кад
је
видео
да
му
је
пропала
кућа
,
пропало
село
,
пропала
држава
,
он
је
малаксао
,
он
је
изгубио
сву
снагу
исцрпла
му
се
душа
.
Нашли
су
се
још
другови
коју
су
му
малодушност
подржавали
,
који
су
му
болове
дражили
и
,
он
је
једнога
дана
учинио
тежак
грех
према
отаџбини
,
напустио
је
пушку
и
кренуо
своме
селу
.
Пред
судом
он
се
не
брани
,
ал
одговара
без
поуздања
и
без
храбрости
.
—
Јеси
ли
бегао
?
—
пита
га
председник
.
—
Јесам
!
—
одговара
суво
и
звера
по
судници
и
тражи
очима
хоће
ли
међу
судијама
ма
у
чијем
погледу
срести
саучешће
.
—
Јеси
ли
знао
да
се
бегство
испод
заставе
казни
смрћу
?
—
Знао
сам
!
—
Па
зашто
си
бегао
?
Он
ћути
,
упорно
ћути
и
гледа
тупо
и
немо
а
две
му
се
крупне
сузе
врте
у
очима
.
Поносни
војник
са
Куманова
и
Цера
,
са
Брегалнице
и
Рама
,
штедио
је
до
сад
те
две
сузе
,
кад
се
после
дугих
и
крвавих
бораба
врати
једнога
дана
,
да
их
на
прагу
своме
,
да
их
у
загрљају
своје
домаћице
и
своје
дечице
,
пролије
а
ево
их
сад
пролива
овде
пред
признањем
своје
срамоте
.
Није
то
жалост
за
животом
која
је
те
сузе
изазвала
,
војник
са
Куманова
и
Цера
давно
је
прегорео
свој
живот
;
није
то
ни
осећање
туге
за
својом
кућом
и
породицом
,
од
којих
ће
га
малочас
кратка
пресуда
прекога
суда
за
увек
одвојити
.
Њима
ће
он
,
породици
својој
,
посветити
своју
последњу
,
најкраћу
ноћ
у
животу
,
ноћ
која
му
остаје
од
пресуде
до
извршења
.
Осећање
је
то
срамоте
које
изазива
војникове
сузе
,
осећање
оне
најтеже
срамоте
пред
самим
собом
.
И
ено
га
,
од
јутрос
,
несретника
,
воде
на
стрељање
.
Свет
се
немо
расклања
пред
тужним
погребом
тим
.
Приштевци
са
болом
у
души
окрећу
главу
да
не
виде
онога
војника
,
којега
су
пре
три
године
тако
жудно
погледали
,
кад
је
слазио
са
Копаоника
носећи
им
слободу
;
Арнаути
,
чијој
је
сили
дохакао
тај
исти
војник
,
притворно
обарају
поглед
,
осећајући
дубоко
у
души
задовољство
што
се
пред
њиховим
очима
наноси
срам
српскоме
војнику
.
Киша
ромиња
,
облаци
се
журно
ваљају
а
спровод
лагано
слази
главном
улицом
,
дохвата
се
косовскога
друма
и
избија
тамо
,
више
винограда
приштинских
,
у
близини
оних
светлих
гробова
где
су
покопане
кости
оних
,
који
су
пре
три
године
Косово
осветили
.
Тамо
чека
већ
ископана
рака
;
тамо
ће
планути
жандарске
пушке
и
сручити
тело
у
гроб
,
који
се
ниже
у
реду
оних
,
који
су
јуче
стрељани
и
иза
којега
ће
доћи
они
који
ће
сутра
бити
стрељани
.
Зашто
тамо
?
Зашто
на
догледу
оних
који
су
пре
пет
векова
пали
ту
;
зашто
тамо
где
гробове
кити
крвави
косовски
божур
;
зашто
тамо
одакле
се
догледа
дим
на
Качаничкоме
фронту
,
где
се
и
даље
боре
они
,
којима
ни
једнога
тренутка
није
поклецнула
душа
и
који
са
вером
гину
?
Зашто
не
под
срамним
Голечом
иза
којега
је
Вук
замакао
?
Па
и
ако
овај
спровод
прати
увек
нема
тишина
и
саучешће
гомиле
кроз
коју
промиче
,
кад
он
замакне
у
дубину
тесне
приштинске
чаршије
,
те
се
гомилице
,
које
је
спровод
просеко
као
оно
чамац
воду
,
нанова
зберу
и
образују
,
почињу
ове
казивати
своје
утиске
о
немилој
појави
.
—
Ја
не
знам
само
,
зашто
се
с
тим
парадира
и
то
овде
,
на
Косову
!
—
буни
се
један
бивши
народни
посланик
,
човек
разборитих
очију
и
широких
плећа
—
Ако
је
крив
,
стрељај
га
.
Одведи
га
рано
у
зору
,
док
још
цео
свет
спава
,
па
стрељај
!
—
Потребно
је
овако
ради
примера
—
правда
поступак
један
омален
полицијски
чиновник
,
чији
округ
већ
не
постоји
више
.
—
Какав
пример
?
Коме
пример
?
Јел
’
нама
,
грађанима
?
Ако
је
војсци
,
онда
води
га
тамо
,
на
фронт
,
па
га
стрељај
!
—
узвикује
узбуђено
бивши
народни
посланик
.
—
Тако
мора
бити
и
нема
шта
ту
да
се
протествује
!
—
додаје
полицијски
чиновник
.
—
Не
протествујем
ја
против
тога
што
стрељају
бегунце
уопште
,
него
што
их
овако
стрељају
,
овде
...
—
И
што
их
тако
олако
стрељају
—
додаје
један
учитељ
,
који
сад
тек
упада
у
разговор
.
—
Како
олако
?
—
обрта
му
се
полицијски
чиновник
.
—
У
редовним
приликама
је
и
најмања
ситница
олакшавна
околност
,
те
не
знам
узбуђење
,
те
изазивање
и
шта
ја
знам
шта
још
.
А
овде
?
...
—
Не
може
друкче
,
ово
је
ратни
суд
!
—
осећа
се
позван
полицијски
чиновник
да
брани
и
даље
ствар
—
Хоћеш
ваљда
да
војник
побегне
па
да
после
каже
:
био
сам
узбуђен
и
то
да
му
буде
олакшавна
околност
?
—
Нећу
то
,
брате
!
—
пада
у
ватру
учитељ
—
Али
хоћу
да
му
Куманово
буде
једна
олакшавна
околност
,
па
хоћу
да
му
Битољ
буде
друга
олакшавна
околност
,
па
онда
хоћу
да
му
Једрене
,
Брегалница
,
Цер
,
Елбасан
...
све
,
све
то
да
му
буду
олакшавне
околности
.
Јуче
су
видиш
спровели
овако
једнога
а
на
левој
му
страни
блузе
црн
кончић
,
о
који
је
раније
висила
медаља
за
храброст
.
—
Нема
ту
разлике
,
пријатељу
!
Бегство
је
бегство
,
па
побегао
јунак
или
побегла
кукавица
.
Можда
кад
побегне
јунак
,
то
је
још
и
већа
кривица
,
јер
зарази
страхом
остале
.
—
Признајем
ја
то
!
—
брани
се
учитељ
—
ал
не
признајем
да
је
једно
исто
побећи
из
кукавичлука
или
побећи
из
других
мотива
.
—
Каквих
других
мотива
?
—
Каквих
?
Можда
жудње
за
кућом
,
можда
тренутне
малодушности
,
можда
уверења
да
је
све
пропало
,
да
нема
више
спаса
,
да
не
постоји
више
оно
ради
чега
се
војник
бори
и
онда
,
тежње
,
да
се
бар
спасе
своја
кућа
,
да
се
спасу
своја
деца
.
Распитајте
се
код
надлежних
,
па
ћете
се
уверити
...
—
О
чему
ћу
се
уверити
?
—
Уверићете
се
да
бегства
није
било
догод
се
српска
војска
борила
с
уверењем
,
да
ће
макар
један
делић
Отаџбине
моћи
сачувати
и
да
су
бегства
настала
тек
од
момента
,
кад
се
то
уверење
потпуно
изгубило
.
Питајте
,
па
ће
вам
и
саме
судије
рећи
,
да
бегства
из
кукавичлука
нема
и
ови
што
их
воде
на
стрељање
нису
кукавице
.
Ако
су
и
бегунци
,
нису
кукавице
!
—
Зато
их
ја
овако
са
парадом
не
би
ни
спроводио
!
—
додаје
бивши
народни
посланик
.
—
Нису
кукавице
!
—
понови
још
једном
учитељ
.
—
Ако
вас
то
теши
!
—
слеже
раменима
полицијски
чиновник
.
—
Теши
ме
!
У
овој
несрећи
и
то
ме
теши
!
Такви
или
слични
,
или
другачији
разговори
,
водили
су
се
и
код
осталих
гомилица
,
крај
којих
је
прошао
војник
,
кога
воде
на
стрељање
.
Ја
бих
се
у
таквим
приликама
обично
склањао
гдегод
,
да
не
видим
ни
те
жалосне
појаве
,
о
којима
се
води
реч
,
да
не
слушам
ни
те
разговоре
,
који
их
пропраћају
.
Улазио
бих
у
кафаницу
,
одмах
ниже
начелства
,
где
су
од
ране
зоре
па
до
мркла
мрака
увек
поседнути
столови
,
те
је
тешко
место
добити
.
Али
,
и
ту
у
кафани
,
жагор
као
да
си
упао
у
кошницу
узнемирених
пчела
.
Дим
од
дувана
ниско
пао
по
столовима
те
као
прљав
облак
обавио
лица
и
фигуре
људске
,
а
тежак
задах
,
задах
ракије
,
дувана
,
људског
испарења
и
никад
не
провејане
кафане
,
у
којој
се
маса
света
гуши
од
јутра
до
мрака
.
Ту
официр
,
који
је
малочас
стигао
однекуд
и
одмара
се
те
да
настави
пут
.
На
њему
чизме
улопане
блатом
,
сабља
улубљена
а
чело
наквашено
прљавим
знојем
.
До
њега
избеглица
,
који
већ
данима
седи
ту
,
у
тој
кафани
,
можда
за
тим
истим
столом
,
не
би
ли
сазнао
што
,
а
предвече
одлази
не
знајући
ништа
.
Ту
и
мештанин
,
који
се
не
познаје
с
људима
,
али
све
прати
погледом
,
не
би
ли
са
туђих
лица
могао
што
прочитати
.
Ту
седе
један
крај
другога
они
,
који
се
никад
у
животу
нису
срели
и
никад
више
неће
срести
.
И
сви
они
разговарају
,
препиру
се
,
јадају
,
исповедају
и
распитују
се
и
не
питајући
једно
друго
за
име
.
Невоља
људе
изједначава
и
здружује
их
;
у
невољи
отпадају
обзири
,
заборавља
се
на
положаје
,
у
невољи
се
човек
обраћа
човеку
.
Срећа
је
то
,
која
разорава
наук
Божји
и
отуђује
ближњега
од
ближњега
а
невоља
их
зближује
.
Зато
је
ваљда
Бог
и
доделио
тако
мало
среће
свету
,
да
би
човек
остао
ближи
себи
и
Њему
.
За
столовима
се
говори
гласно
и
шапуће
,
говори
се
узбуђено
и
са
оштрим
гестима
и
говори
мирно
и
разборито
.
Врева
се
час
пење
до
праве
дреке
,
час
се
утишава
па
постаје
као
неко
зујање
и
мрморење
.
По
где
кад
само
,
кад
са
којега
стола
падне
гласније
каква
новост
,
сви
остали
столови
ућуте
и
обрате
пажњу
тамо
.
Бива
да
по
гдекоји
разговор
,
који
је
почео
за
једним
столом
,
обухвата
постепено
и
све
остале
те
се
у
њему
учествује
са
разних
столова
и
постаје
општи
.
Кад
није
то
,
већ
кад
свако
за
се
разговара
,
укрштају
се
речи
и
реченице
те
она
општа
врева
и
они
делови
реченица
,
који
ти
допиру
до
уха
,
изгледају
бесмислени
,
безразложни
и
без
везе
.
—
Сто
хиљада
војника
кад
ти
кажем
!
—
Пензионисан
је
1910
.
године
!
—
Ама
шта
ћеш
тамо
,
ево
га
Дебар
!
—
Ђенерал
Ратко
Димитријев
—
Боље
самар
него
седло
!
—
Два
и
по
динара
кило
.
—
Тај
је
пут
искварен
!
—
Умрла
му
је
жена
прошле
године
.
—
Ама
шта
ти
рачунаш
на
Румунију
?
За
столом
,
крај
којега
сам
ја
стајао
,
не
могући
да
добијем
место
,
говорило
се
о
самоубиству
потпуковника
Душана
Глишића
.
—
То
је
прво
самоубиство
,
а
биће
их
још
.
Биће
их
!
—
И
има
их
већ
!
—
додаје
један
адвокат
са
другога
стола
.
—
Зар
већ
?
—
Сад
баш
идем
из
начелства
;
стигла
депеша
из
Куршумлије
:
Милутин
Ускоковић
,
књижевник
,
скочио
у
Косачицу
и
удавио
се
.
—
Ух
,
грешник
!
—
учини
један
из
угла
.
—
Бог
нека
га
прости
!
—додаде
други
.
—
Море
добро
је
учинио
.
Прекратио
муке
!
—
додаје
трећи
,
а
четврти
пита
:
—
Је
ли
случајно
пао
у
реку
или
намерно
?
—
Намерно
,
самоубиство
—
одговара
адвокат
,
који
је
донео
вест
,
—
Оставио
је
и
писмо
за
собом
.
—
Их
,
болан
,
а
видо
сам
га
јуче
или
прекјуче
,
овде
на
улици
!
—
добаци
неко
с
врата
крај
којих
је
стајао
ослоњен
.
То
ме
подсети
да
сам
га
и
ја
видо
прекјуче
.
Још
у
Скопљу
,
последња
два
три
дана
пред
пад
,
били
смо
заједно
на
седници
грађана
,
који
су
у
начелству
брижно
претресали
питање
о
начину
,
како
да
се
евакуише
становништво
.
Примио
се
и
за
члана
одбора
Грађанске
Гарде
,
која
је
образована
да
у
моменту
расула
одржи
колико
је
могуће
ред
и
обезбеди
евакуисање
.
На
Ускоковићу
,
увек
и
раније
склоном
мрачним
мислима
и
очајним
одлукама
,
које
опредељују
и
јунаке
његових
романа
,
већ
тада
се
опажао
тежак
утисак
догађаја
,
који
смо
преживљавали
.
Они
су
га
били
тешко
притисли
и
поколебали
у
њему
и
последње
остатке
отпорне
снаге
,
те
је
већ
тад
његов
поглед
изражавао
неку
престрављеност
и
непоуздање
.
Добегао
је
са
нама
у
Приштину
и
онај
јад
,
оно
расуло
,
онај
слом
,
она
страшна
слика
коју
је
давала
Приштина
тих
дана
,
само
је
још
више
могла
помрачити
му
већ
замагљену
душу
.
Срео
сам
га
ту
,
где
се
и
сви
остали
сретају
,
испред
начелства
,
пред
оном
џамијом
на
почетку
чаршије
.
Био
је
студен
дан
а
он
у
једном
лаком
капутићу
.
—
Шта
је
ово
,
шта
је
ово
?
—
дочекао
ме
је
узвиком
једва
изговарајући
својим
мутним
,
промуклим
гласом
речи
кроз
стиснуте
вилице
,
које
као
да
је
грч
стегао
.
—
Шта
је
ово
?
—
поновио
је
опет
.
—
Ето
то
,
што
видите
!
—
Па
добро
,
хоће
ли
бити
краја
овоме
?
—
пита
он
даље
са
неким
уверењем
,
да
му
ја
доиста
могу
одговорити
на
то
питање
.
—
Па
ево
,
ово
је
крај
!
—
Које
?
—
Ово
што
видите
!
—
Ама
зар
крај
?
—
запита
он
зачуђено
и
окрете
се
лево
и
десно
те
погледа
око
себе
.
—
Па
зар
вам
ова
слика
,
ово
расуло
и
пометња
,
ова
безнадежна
лица
и
очајни
погледи
,
ова
киша
и
стално
мутно
небо
,
ово
блато
и
оскудица
,
ова
стрељања
и
ова
пуцњава
,
која
се
чује
са
Качаника
и
Црне
Горе
,
зар
вам
све
то
не
казује
,
да
је
ово
крај
?
—
Дакле
,
чују
се
топови
са
Качаника
?
—
упита
он
узбуђено
.
—
Чују
се
!
—
А
отуд
,
из
Куршумлије
?
—
и
он
показа
главом
тамо
,
у
правцу
рудникових
огранака
.
—
Отуда
се
не
чују
.
—
Онда
ја
идем
тамо
.
Ја
хоћу
мира
;
разуме
ли
та
Европа
једанпут
да
ја
хоћу
мира
!
И
окрете
се
без
збогом
те
пође
негде
.
Нисам
ни
знао
тада
да
је
он
у
ствари
кренуо
тога
тренутка
у
Куршумлију
.
Онако
,
у
оном
лаком
капутићу
,
без
опреме
,
без
ичега
,
кренуо
је
лабским
друмом
којим
су
већ
били
загушили
бегунци
,
који
су
отуд
бегали
ка
Приштини
.
Стигао
је
у
Куршумлију
у
тренутку
када
су
се
и
тамо
чули
топови
и
његова
већ
узнемирена
душа
није
ни
ту
могла
наћи
мира
.
Нигде
,
нигде
га
не
би
могао
наћи
више
,
јер
у
томе
тренутку
већ
није
више
било
ни
једнога
кутка
Србије
,
до
којега
није
допирао
глас
топова
.
Отаџбина
није
могла
више
понудити
мирно
и
безбедно
прибежиште
једноме
сиромаху
књижевнику
своме
,
Ускоковић
није
имао
више
моралне
снаге
да
се
одупире
тежини
догађаја
;
душа
му
се
зањихала
,
изгубила
тежиште
,
посрнула
и
—
подлегла
.
Написао
је
једну
цедуљицу
у
којој
је
горко
пребацивао
Отаџбини
што
га
је
напустила
,
отишао
је
на
обале
бујне
и
од
силне
кише
надошле
Косачице
и
скочио
је
у
мутне
и
блатњаве
вале
те
топличке
речице
,
нашавши
у
смрти
мира
.
—
О
људи
Божји
,
шта
би
човеку
!
—
ишчуђава
се
неко
,
који
је
сад
тек
наишао
у
кафану
и
чуо
да
се
Ускоковић
удавио
.
—
Није
могао
да
издржи
!
—
одговара
неко
са
петог
,
шестог
стола
—
Не
може
свако
да
поднесе
ово
.
Треба
ту
срце
од
камена
и
живци
од
гвожђа
па
да
се
не
свисне
.
—
Ето
,
и
Велимир
Рајић
тако
...
—
добаци
неко
са
дна
кафане
.
—
Који
Велимир
Рајић
?
—
Онај
,
млади
песник
!
—
Па
шта
је
с
њим
?
—
И
он
?
—
Уби
се
зар
?
—
Не
,
није
се
убио
али
и
не
умре
,
него
свисну
,
просто
свисну
човек
.
—
Ама
од
чега
?
—
Ко
зна
,
од
бола
ваљда
,
од
муке
!
Сиромах
Рајић
!
Слаб
и
иначе
,
и
свој
рођени
живот
је
једва
носио
а
наишао
овај
слом
те
му
наваљао
на
душу
тешке
болове
.
Он
није
жалио
,
он
се
није
јадао
ни
вајкао
,
он
је
јаукнуо
при
свакој
недаћи
које
су
почеле
сналазити
нашу
Отаџбину
.
А
несрећа
се
низала
за
несрећом
,
слом
за
сломом
и
јаук
за
јауком
и
—
он
је
пресвиснуо
.
Биће
му
је
било
бол
,
сав
живот
његов
био
је
један
тежак
бол
,
био
је
песник
болова
,
ево
је
и
умро
као
жртва
болова
!
Док
сам
ја
у
углу
,
не
пратећи
даљи
разговор
,
који
се
био
расплинуо
по
целој
кафани
,
размишљао
о
Глишићу
,
Ускоковићу
и
Рајићу
,
приђе
ми
један
просед
човечић
и
прекиде
ми
размишљање
.
—
Ама
,
господине
,
ено
тамо
крај
плота
,
иза
начелства
,
умире
један
глумац
.
—
Глумац
?
—
изненадих
се
ја
.
—
Он
каже
да
је
глумац
.
Пођох
одмах
тамо
где
ми
је
рекао
а
чух
за
собом
како
неко
у
кафани
отпоче
нов
разговор
.
—
Ето
,
ето
,
почели
смо
већ
и
крај
плотова
да
умиремо
!
...
Извесно
се
тај
разговор
наставио
кад
сам
ја
напустио
кафану
.
Тамо
,
иза
начелства
,
крај
плота
,
лежао
је
на
земљи
,
одупирући
клонулу
главу
о
зид
,
човек
бедна
изгледа
.
Лица
обешена
и
подбула
,
сувих
напрслих
усана
,
очију
исколачених
.
Прљав
,
необријан
,
раскопчан
,
несретник
се
тресао
целим
телом
и
јечао
је
тешко
,
боно
,
самртнички
.
То
је
био
Миодраг
Бековић
,
члан
Краљевског
Позоришта
из
Београда
.
Познао
ме
је
али
није
имао
снаге
да
говори
.
Једва
се
прибрао
да
ми
каже
само
неколико
речи
:
—
Молим
...
кола
...
болницу
...
да
не
умрем
овде
...
као
пас
!
...
Замолио
сам
људе
те
ми
помогоше
да
нађемо
кола
.
Док
су
ова
стигла
,
стајао
сам
крај
беднога
Бековића
,
који
је
тешко
јечао
и
тресао
се
у
грозници
.
Крај
мене
је
лежао
у
блату
лепотом
заносни
принц
Карл
Хајнц
,
крај
мене
је
лежао
у
блату
нежни
идеалиста
Арман
Дивал
,
лежао
је
у
блату
поносни
ритер
Дон
Енрик
од
Паласиоса
.
Лежао
је
бедно
,
лежао
крај
плота
као
напуштен
пас
и
болно
јечао
.
Потсетио
ме
је
тога
тренутка
,
не
знам
зашто
,
на
његовог
Гришу
,
када
је
попио
отров
из
Марушине
чаше
и
,
причињавало
ми
се
,
као
да
шапће
оне
исте
Гришине
речи
:
„
Све
гори
у
мени
.
Дах
ми
нестаје
...
Пали
као
огањ
!
...
Смрт
!
...
Смрт
!
“
И
почеше
у
сећању
да
ми
се
нижу
све
његове
роле
.
Сетих
се
најпре
Манелика
,
онога
иланинца
са
зверском
снагом
,
онога
што
вели
:
„
Срце
ми
је
довољно
.
Оружје
ми
не
треба
!
“
Онога
што
убија
Себастијана
,
узима
Марту
у
наручје
и
узвикује
гомили
:
„
Склоните
се
!
Склоните
се
!
Ја
убих
вука
!
Убих
вука
!
“
И
та
млада
снага
ево
је
лежи
сад
испијена
у
блату
.
Сетих
се
и
Енрика
толедскога
ритера
,
када
у
последњем
смртоносном
пољупцу
посише
отров
са
усана
Маваркиних
и
пада
поносно
крај
ње
.
И
тај
понос
,
несавитљиви
понос
,
ево
га
сад
у
блату
.
И
опет
ми
допиру
до
ушију
Гришине
речи
:
„
Све
гори
у
мени
.
Дах
ми
нестаје
...
Пали
као
огањ
!
...
Смрт
!
Смрт
!
...
“
Или
још
пре
,
јавља
ми
си
као
Леарт
,
скочио
је
већ
у
гроб
,
и
отуд
из
гроба
узвикује
:
Загрнте
прахом
живот
,
над
и
смрт
Док
из
равнице
не
израсте
брег
Над
Пелијем
,
над
главом
небесном
Олимпа
плавог
!
...
“
Однели
су
га
у
болницу
.
Тамо
је
затим
и
умро
.
ВИИ
Последња
нада
Већ
је
ноћ
у
велико
пала
а
Моравска
Дивизија
није
још
стигла
.
Коначари
су
још
јутрос
приспели
,
предвече
су
стигли
још
неки
официри
на
коњима
—
вероватно
особље
из
штаба
—
и
свет
је
дуго
стајао
пред
вратима
и
одлазио
до
оне
чистине
иза
начелства
,
испред
Бајазитове
џамије
,
одакле
се
догледа
лабски
друм
те
погледао
хоће
ли
догледати
силазак
војске
тим
друмом
.
Многи
су
излази
у
сусрет
све
до
изнад
Приштине
,
не
би
ли
дочекали
дивизију
која
ће
спасити
Косово
,
која
ће
нам
обезбедити
бар
овај
крај
Србије
,
и
—
многи
су
веровали
—
која
ће
нам
и
Скопље
повратити
.
На
фронту
,
који
се
развио
на
десној
обали
Биначке
Мораве
,
а
на
западним
падинама
Карадаговим
,
Бугари
продиру
кланцима
Прешовским
и
Качаничким
и
старом
царском
џадом
,
која
преко
планинскога
венца
води
из
Кумановске
равнице
у
Мораву
.
Њихову
навалу
са
очајном
храброшћу
задржавају
брегалничка
и
вардарска
дивизија
,
али
Бугари
,
ослобођени
на
другим
странама
,
шаљу
све
нове
и
нове
снаге
на
овај
фронт
и
борба
с
дана
на
дан
постаје
све
очајнија
и
све
крвавија
.
Знајући
да
је
ово
последња
одлучна
борба
коју
део
расуте
српске
војске
може
дати
:
Бугари
би
да
присвоје
себи
јефтину
славу
да
су
они
задали
дефинитиван
ударац
српској
држави
,
када
су
већ
на
досадањим
фронтовима
према
српској
војсци
,
подељеној
према
њима
,
Аустријанцима
и
Немцима
,
односили
војнички
нестечене
а
ипак
врло
скупо
плаћене
победе
.
Затворени
у
косовској
котлини
,
без
саобраћаја
са
светом
,
без
саобраћаја
са
осталим
деловима
отаџбине
,
везани
једино
телефонским
жицама
које
од
зоре
до
зоре
зврје
измеђ
Митровице
,
Куршумлије
,
Гилана
и
Феризовића
—
ми
нисмо
знали
шта
се
на
другим
странама
дешава
.
Веровали
смо
и
уверавали
су
нас
,
да
се
истовремено
са
овом
борбом
на
Гиланској
Морави
,
воде
овако
исто
очајне
борбе
и
на
Вардару
,
где
Французи
од
Криволака
напредују
ка
обалама
Треске
,
одакле
ће
се
дохватити
Шарових
падина
те
пружити
руку
нашем
десном
крилу
.
Тако
би
био
постављен
снажан
зид
са
десне
стране
Мораве
и
Вардара
,
који
би
целу
Нову
Србију
,
са
те
стране
сачувао
нетакнуту
и
,
евентуално
,
омогућио
правилно
одступање
,
ако
би
до
тога
морало
доћи
.
Тако
смо
мислили
,
тако
смо
веровали
,
тако
су
нас
лажно
и
обавештавали
,
заваравајући
нас
,
уљушкавајући
нас
,
не
дајући
нам
да
будно
и
трезвено
видимо
стварност
која
се
тако
нагло
,
тако
стрмоглаво
развијала
.
С
тога
је
долазак
Моравске
Дивизије
,
пред
којом
су
ишли
гласови
о
њеним
славним
борбама
са
Бугарима
на
источноме
фронту
—
за
нас
имао
већи
и
шири
значај
но
што
је
у
ствари
он
могао
имати
.
Ми
смо
у
тако
јаком
и
одличном
појачању
фронта
,
који
нас
је
бранио
,
гледали
спас
свега
што
је
почело
да
се
руши
.
Догледали
смо
чак
и
даље
:
видели
смо
и
ослобођено
Скопље
и
васпостављену
везу
са
Солуном
и
пуне
возове
хране
,
која
стиже
у
ове
крајеве
,
где
је
авет
глади
и
оскудица
већ
почела
да
помаља
своје
оштре
зубе
.
С
тога
смо
ми
излазили
чак
на
друм
да
дочекамо
ту
дивизију
,
с
тога
смо
се
прибирали
на
пољаници
,
пред
Бајазитовом
џамијом
,
и
жудно
погледали
тамо
на
лабски
пут
:
зато
су
жене
и
деца
,
до
пред
сам
мрак
стајали
пред
вратима
,
на
улицама
кроз
које
ће
војска
проћи
и
тек
кад
је
пала
мркла
ноћ
,
повукли
се
у
куће
.
Кућа
у
којој
сам
ја
становао
,
ван
пута
је
којим
ће
војска
проћи
,
с
тога
сам
доцкан
у
ноћ
кренуо
са
фењерчетом
у
руци
,
не
би
ли
где
могао
свратити
и
сачекати
Моравску
Дивизију
.
Желео
сам
је
видети
својим
очима
да
би
сам
себе
охрабрио
,
да
би
новим
надама
освежио
душу
већ
преплављену
слутњама
онако
,
као
што
се
болесник
освежава
надом
кад
сагледа
лекара
.
Над
Приштином
је
легла
већ
дубока
тама
,
мутне
и
кишне
јесење
ноћи
.
По
кућама
се
погасиле
светиљке
а
улице
опустеле
и
онемиле
.
Једва
ако
се
још
чује
лупа
каквога
капка
на
прозору
који
домаћин
,
гасећи
светиљку
,
спушта
и
притврђује
или
бат
корака
којега
задоцнелога
грешника
,
који
ни
до
овога
доба
још
није
нашао
где
ће
склонити
главу
те
лута
кроз
мрачне
улице
и
лупа
се
о
ћепенке
и
саплиће
о
камене
прагове
.
Кроз
ту
таму
једва
се
,
као
светлост
усамљенога
кандила
на
гробљу
,
назире
тамо
један
бледи
зрак
.
То
је
кафана
у
коју
се
преко
дана
збирају
избеглице
а
преко
ноћи
је
поседну
војници
,
регрути
,
нове
придошлице
и
све
то
полеже
по
столовима
и
испод
столова
,
тако
да
пре
личи
на
магацин
истоваренога
еспапа
но
на
простор
у
коме
људи
спавају
.
Мислио
сам
ту
да
свратим
,
да
сачекам
долазак
Моравске
Дивизије
али
,
где
би
кад
се
не
може
ни
проћи
до
прескачући
преко
попадалих
и
уморних
тела
.
Отворио
сам
врата
на
кафани
и
намах
ме
задахну
млаз
топле
јаре
од
људскога
зноја
,
земље
и
влажних
опанака
.
По
поду
су
тврдим
сном
спавали
и
жене
и
људи
.
Лица
им
се
нису
разазнавала
,
само
је
таму
испуњавало
тешко
дисање
,
ркање
и
густ
,
загушљив
ваздух
.
Са
таванице
је
висила
усекнута
,
прљава
,
петролејска
лампа
,
која
је
једва
могла
допринети
да
се
разазнаду
контуре
тела
те
да
их
човек
пролазећи
не
би
погазио
.
У
једном
углу
кафане
,
крај
самога
прозора
,
седео
је
у
мрачној
сенци
,
на
једној
столици
,
официр
поврнуте
јаке
на
шињелу
и
натучене
капе
на
очи
.
Нисам
му
могао
сагледати
лице
али
кад
виде
да
се
ја
обзирем
на
све
стране
,
не
би
ли
нашао
какав
кут
где
би
се
могао
склонити
,
он
ми
рече
:
—
Ево
овде
,
ако
хоћете
да
седнете
!
—
и
показа-један
поваљен
џак
крај
зида
.
Прескочих
неколицину
,
помажући
се
светлошћу
мога
фењера
и
седох
на
џак
.
Светлост
из
фењера
осветли
црно
и
опаљено
лице
официрево
и
лимену
војничку
чутурицу
,
коју
је
држао
на
колену
,
и
с
времена
на
време
се
подкрепљавао
.
Два
врло
жива
и
светла
ока
севала
су
под
сенком
сунцобрана
од
капе
коју
је
он
дубоко
на
чело
набио
а
на
лицу
му
се
огледао
тежак
умор
који
је
сад
већ
био
опште
обележје
свега
живота
,
свега
што
среташ
и
што
се
креће
око
тебе
.
—
Немате
ваљда
где
да
ноћите
?
—
запита
ме
кад
сам
сео
.
—
Имам
,
него
изашао
сам
да
поседим
мало
.
Хтео
би
да
сачекам
Моравску
Дивизију
.
Треба
већ
да
стигне
.
—
Да
чуо
сам
,
стићи
ће
!
—
одговори
официр
немарно
,
не
придајућим
томе
велики
значај
.
—
Ми
се
у
њу
надамо
,
много
се
надамо
,
то
нам
је
последња
нада
!
—
настављам
ја
разговор
.
Официр
се
горко
насмеја
,
узе
гутљај
ракије
па
спусти
чутурицу
на
колено
и
додаде
готово
више
себи
:
—
И
као
свака
нада
и
ова
стиже
доцкан
!
—
Мислите
доцкан
?
—
прихватих
ја
.
—
Не
мислим
—
одговори
официр
одлучно
—
него
знам
,
видим
.
Нема
ту
шта
више
да
се
мисли
!
—
А
ми
смо
све
полагали
у
ту
Моравску
Дивизију
.
Ако
она
стигне
...
овамо
се
наши
добро
боре
,
добро
се
држе
,
те
кад
им
стигне
таква
помоћ
као
што
је
Моравска
Дивизија
...
можда
ипак
неће
бити
доцкан
?
—
покушавам
ја
да
измамим
на
силу
утешан
одговор
.
—
Та
...
—
узе
да
отеже
официр
—
у
ствари
неће
бити
доцкан
да
помогне
повлачењу
призренским
путем
.
То
толико
може
Моравска
Дивизија
али
да
уопште
помогне
,
да
спасе
ситуацију
,
доцкан
је
,
врло
доцкан
.
—
Дакле
само
толико
?
—
запитах
разочарано
.
—
Само
толико
!
—
одговори
официр
—
Призренски
је
пут
једини
који
нам
је
остао
за
одступање
.
Ту
ће
се
сручити
цела
Србија
.
Бугари
су
већ
у
Качанику
,
њима
не
треба
него
још
једна
добра
борба
и
ево
их
у
Феризовићу
и
Штимњи
,
на
устима
Црнољевског
Кланца
.
А
кад
то
буде
,
тада
смо
затворени
као
у
мишоловци
;
сви
,
сви
смо
затворени
и
војска
и
народ
и
Краљ
и
влада
и
цела
држава
.
Ето
то
може
отклонити
Моравска
Дивизија
.
—
А
ја
сам
мислио
...
—
Да
,
видим
!
Овде
се
полаже
много
наде
на
њен
долазак
али
...
толико
може
,
да
задржи
Бугаре
док
сви
ви
измакнете
.
—
Мислио
сам
да
из
Приштине
нећу
морати
даље
.
—
Мислио
сам
,
и
ја
,
господине
,
и
веровао
сам
,
дуго
сам
веровао
...
—
А
сад
не
верујете
више
?
—
Ни
у
шта
!
—
одсече
он
одлучно
и
наже
опет
чутурицу
,
коју
је
држао
увек
на
колену
.
—
Ипак
има
вести
које
би
могле
бити
утешне
!
—
покушавам
ја
да
и
себе
и
њега
обманем
.
—
О
Русима
,
о
Французима
,
о
Румунима
,
је
л
те
?
—
окрете
се
он
на
својој
столици
целим
лицем
према
мени
.
-Да
!
—
Ох
,
господине
мој
,
кад
би
ви
знали
од
кад
нас
наши
званични
сервирају
тим
лажним
вестима
.
Ви
их
бар
чујете
на
улици
,
па
вам
не
мора
бити
ни
криво
кад
се
уверите
да
су
лажне
али
се
оне
нама
званично
сервирају
.
Ево
,
видите
...
—
он
завуче
руку
у
унутрашњи
џеп
од
шињела
и
извуче
отуд
неке
хартије
те
разви
један
угужван
хектографски
исписан
табак
—
Видите
,
је
ли
ово
нумера
?
Он
ми
указа
прстом
на
леви
врх
табака
и
ја
принесох
фењерић
који
је
стајао
на
земљи
измеђ
мојих
ногу
.
—
То
је
само
једна
наредба
,
а
имам
их
више
—
настави
он
—
Лаже
се
,
господине
,
лаже
се
званично
.
Или
нас
лажу
или
и
њих
лажу
.
И
док
је
то
чињено
тамо
,
док
смо
се
борили
,
ајде
,
још
разумем
.
Требало
је
одржати
морал
у
војсци
,
добро
,
ајд
лажи
је
.
Али
сад
,
што
ће
нам
то
још
и
сад
?
Зар
није
боље
казати
овоме
свету
:
склањај
се
за
времена
,
него
после
да
све
то
загуши
!
Под
столом
се
протеже
један
спавач
и
гурну
ногом
сто
те
га
ми
придржасмо
а
онај
се
оздо
промешкољи
лево
и
десно
док
не
нађе
место
.
У
тами
,
тамо
у
другом
углу
кафане
,
јаукну
неко
у
сну
и
опет
се
умири
.
—
А
мислите
да
је
све
то
лаж
?
—
покушах
ја
да
наставим
разговор
.
—
А
зар
није
?
Погледајте
молим
вас
—
и
он
диже
мој
фењерчић
те
га
принесе
оној
хартији
што
ју
је
још
држао
у
руци
—
видите
,
то
носи
датум
,
28
.
октобар
,
је
л
те
?
То
је
нова
,
сасвим
нова
лаж
.
Где
би
нам
био
крај
кад
би
све
било
истина
што
ту
пише
.
Не
види
се
а
дао
бих
вам
да
прочитате
.
Седамдесет
хиљада
Француза
и
Енглеза
,
према
овом
извештају
,
било
је
већ
у
Солуну
до
20
октобра
,
а
од
ових
већи
део
већ
на
нашем
земљишту
.
Овде
пише
да
нешто
у
Солуну
,
али
већи
број
у
Србији
,
има
110
.
000
савезничких
војника
и
то
са
одличном
оружном
спремом
.
Наглашава
се
нарочито
да
свака
чета
има
два
митраљеза
а
сваки
батаљон
по
једну
батерију
.
Па
онда
крећу
из
Марсеља
још
две
енглеске
и
једна
француска
дивизија
а
одмах
затим
још
три
дивизије
француске
.
Па
онда
,
тешка
француска
артиљерија
на
путу
је
за
Солун
а
Руси
се
делом
већ
искрцавају
у
Варни
а
делом
иду
преко
Добруџе
и
то
пет
корпуса
Руса
и
знатна
артиљерија
.
Сем
тога
,
руске
трупе
добиле
су
дозволу
и
за
прелазак
преко
Румуније
.
Ето
видите
,
све
то
пише
ту
и
све
се
то
нама
званично
и
поверљиво
саопштава
.
А
место
свега
тога
,
што
је
овде
набројано
,
довољно
би
било
двоје
:
да
се
Руси
одиста
искрцају
у
Варни
и
да
Французи
,
са
половином
снаге
о
којој
се
овде
прича
да
је
већ
на
српском
земљишту
,
пођу
само
Вардаром
на
више
,
па
би
видели
како
би
се
ситуација
очас
изменила
.
Официр
је
све
то
говорио
јетко
и
дигнутим
гласом
гужвајући
ону
наредбу
у
снажној
шаци
.
—
А
шта
је
то
што
вас
уверава
да
се
то
одиста
и
не
дешава
?
—
покушах
ја
да
га
умирим
.
—
Шта
ме
уверава
?
—
учини
он
и
погледа
ме
попреко
,
као
што
би
учитељ
погледао
ђака
који
не
зна
лекцију
—
Уверава
ме
то
,
господине
,
што
Бугари
у
овоме
тренутку
појачавају
новим
јединицама
овај
фронт
на
Гилану
.
Кад
Французи
марширају
оздо
Вардаром
а
Руси
искрцавају
у
Варни
,
онда
се
не
одвајају
тако
лако
снаге
за
појачање
овога
фронта
.
Је
ли
вам
то
јасно
?
—
Јесте
,
на
жалост
!
—
одговорих
ја
,
осећајући
како
ми
овај
непознати
официр
чупа
из
душе
последње
остатке
наде
,
које
сам
ја
везивао
за
долазак
Моравске
Дивизије
.
Ућутасмо
за
тим
.
Он
натеже
чутурицу
и
јасно
се
чуло
клокотање
њено
.
Затим
опет
мир
,
те
само
чујеш
тешко
дисање
успаване
гомиле
.
—
А
ви
сте
овде
на
пролазу
?
—
прекинух
тишину
.
—
Нисам
,
на
пролазу
сам
кроз
Митровицу
.
