.Растислава
.
О
,
ја
тога
човека
знам
.
Кнеже
,
чувај
га
се
;
кад
год
те
могне
удавити
туђим
рукама
,
он
ће
то
учинити
.
Само
то
би
онда
морало
бити
удешено
тако
,
да
на
њега
,
ни
у
ком
случају
,
не
може
пасти
никаква
одговорност
.
Од
прилике
овако
као
што
ово
сад
са
мном
бива
.
У
ствари
мене
је
ово
он
отровао
,
само
што
је
то
вешто
извршено
преко
тебе
,
твојим
рукама
.
Никакав
суд
,
па
чак
ни
суд
историје
,
не
би
могао
окривити
њега
за
овај
поступак
са
мном
.
Ђенерал
застаде
за
тренутак
,
па
опет
продужи
.
-
Да
,
нас
смо
се
двојица
бочили
!
Ми
смо
били
смртни
,
непомирљиви
непријатељи
—
он
је
победио
лукавством
...
—
Хтео-не
хтео
,
кнеже
,
ти
ћеш
морати
целога
века
да
имаш
посла
с
тим
човеком
;
он
ће
ти
засести
на
сред
пута
,
и
ти
га
не
можеш
трајно
ни
обићи
,
ни
уклонити
;
ма
како
ти
врдао
,
он
ће
увек
умети
да
се
нађе
пред
тобом
.
С
тога
се
мораш
постарати
да
му
једном
даш
да
осети
твоју
песницу
,
треба
увребати
згодан
тренутак
,
кад
ћеш
га
тако
оборити
,
како
се
никад
више
неће
подигнути
док
му
опет
ти
не
пружиш
руку
.
Буде
ди
то
једном
;
успеш
ли
само
једном
у
томе
,
онда
га
се
више
немој
бојати
;
после
тога
може
ти
он
лепо
и
послужити
.
Али
како
да
доскочиш
то
један
пут
томе
матором
лисцу
!
То
је
најтеже
питање
.
Наравно
,
ја
ти
у
томе
не
могу
дати
потпун
рецепт
,
могу
ти
само
у
главноме
наговестити
средства
,
која
ће
ти
против
њега
најлакше
помоћи
.
Ма
колико
да
је
лукав
,
притворан
,
свет
,
оно
што
се
зове
јавно
мњење
,
најпосле
ће
га
прозрети
.
Доћиће
тренутак
,
кад
ће
он
постати
непопуларан
.
Граби
тај
тренутак
и
онда
пусти
нека
га
сурва
мржња
народна
.
Кад
га
доцније
дигнеш
,
—
он
ће
ти
пољубити
руку
,
коју
му
пружиш
,
и
после
ти
неће
бити
тако
опасан
.
—
Свакако
,
кнеже
,
г
.
Растислав
,
који
ти
остаје
,
много
је
већи
лисац
од
мене
,
који
одлазим
.
То
се
најбоље
види
баш
по
томе
,
што
ја
одлазим
,
а
он
остаје
.
То
ти
је
најопаснији
поданик
у
целој
држави
твојој
.
Г
.
Растислав
највећи
је
лицемер
балканиски
,
шерет
каквога
одавно
није
грејало
сунце
балканско
—
заврши
ђенерал
свој
нападај
.
Кнез
се
смешио
.
Изгледало
је
као
да
му
се
допада
овај
говор
ђенералов
.
Он
примети
:
—
Ђенерал
Врбавац
није
увек
тако
строго
судио
г
.
Растислава
.
Ја
још
памтим
време
кад
је
г
.
ђенерал
хвалио
г
.
Растислава
као
најувиђавнијег
дипломата
и
државника
балканиског
...
Ђенерал
га
пресече
:
—
Ја
ни
сад
не
поричем
његову
увиђавност
.
Ја
и
сада
оберучке
потписујем
све
што
сам
некада
говорио
о
његовој
памети
.
Не
оскудева
њему
мудрост
,
но
поштење
;
код
њега
је
мозак
на
свом
месту
,
но
код
њега
срце
није
где
би
требало
да
је
.
То
је
у
правом
смислу
речи
—
човек
без
срца
.
—
Па
ипак
—
биће
да
је
овај
ваш
суд
мало
пристрасан
—
рече
кнез
.
Но
ђенерал
му
не
даде
добро
ни
изустити
.
—
Пристрасан
!
ја
у
овоме
тренутку
пристрасан
!
За
што
,
кнеже
?
У
име
чега
?
За
какав
рачун
?
За
какву
и
за
чију
корист
?
Треба
па
мени
што
?
Ђенерал
на
један
пут
умуче
,
наже
се
побочним
собним
вратима
,
чисто
се
мало
пропе
и
зину
,
мету
руку
на
ухо
и
стаде
пажљиво
ослушкивати
.
—
Шта
је
?
—
Упита
га
кнез
.
—
Ђенерал
ништа
не
одговори
,
но
продужи
слушати
пажљиво
.
—
Шта
има
?
Шта
слушате
?
—
понови
кнез
.
—
Цвили
!
—
рече
ђенерал
брзо
и
оштро
.
-
Шта
цвили
?
Ко
цвили
—
питао
је
даље
кнез
.
-
Ах
,
она
!
она
цвили
!
—
рече
ђенерал
плаховито
,
пун
узнемирености
.
Кнез
ослушну
;
ништа
се
није
чуло
.
Он
погледа
ђенерала
и
чисто
се
трже
.
С
разрогаченим
очима
,
које
му
некако
чудно
бејаху
утекле
у
главу
,
ђенерал
је
изгледао
просто
страшан
.
—
Идем
...
долазим
...
одмах
долазим
—
рече
ђенерал
ужурбано
,
па
јурну
у
побочну
собу
и
затвори
врата
за
собом
.
Кнез
је
ходао
по
соби
и
чекао
.
Прође
пет
,
прође
десет
,
прође
и
петнајест
минута
,
а
ђенерал
се
не
врати
.
Кнез
ослушну
на
вратима
.
Из
побочне
собе
чуло
се
само
одмерено
куцкање
шеталице
.
Ђенерал
је
јамачно
био
чак
у
крајњој
спаваћој
соби
своје
жене
.
Тек
после
двајестак
минута
ђенерал
се
врати
.
Али
,
ах
,
боже
,
у
каквом
стању
!
Откопчан
,
раздрљених
груди
,
разбарушен
,
са
закрвављеним
очима
,
на
којима
су
се
још
јасно
познавали
трагови
суза
,
он
уђе
у
собу
тихо
,
полако
,
на
прстима
,
дајући
знак
обема
рукама
,
као
оно
човек
који
се
стара
да
некога
не
пробуди
.
Ушав
,
он
отпоче
полако
,
готово
шапућући
,
али
са
живим
покретима
и
меким
,
нежним
нагласцима
,
као
да
декламује
:
—
Она
ми
спава
!
—
тако
поче
ђенерал
—
Она
ми
спава
!
Као
узабрана
ружа
на
узбурканим
и
запенушеним
сланим
таласима
морским
,
-
тако
ми
се
она
љуљка
на
срдитим
и
хучним
таласима
грка
живота
људска
.
А
кивна
пучина
риче
у
беснилу
своме
и
са
дну
мора
граби
песак
и
муље
,
јури
на
површину
и
куша
да
ми
тиме
заспе
и
претрпа
моју
лепу
румену
ружицу
.
Али
ја
сам
галеб
,
бурна
тица
морска
,
што
слободно
полеће
над
горостасним
,
хучним
таласима
и
безбрижно
слуша
метежну
борбу
њину
;
ја
ћу
слетити
и
једним
махом
лаког
крила
мога
распирићу
морску
пену
и
у
кљуну
уграбити
из
ње
моју
лепу
румену
ружицу
и
изнећу
је
у
ведре
и
јасне
сунчане
висине
...
.
Али
ах
,
откинута
од
стабла
свога
она
ми
мора
свенути
!
Изненађен
и
збуњен
,
кнез
је
зачуђено
гледао
у
ђенерала
,
док
је
овај
продужавао
своја
заносна
декламовања
.
—
Видео
сам
га
...
њега
,
најлепшег
анђелка
,
који
је
,
играјући
се
са
сјајним
звездама
,
с
неба
залутао
на
ову
грешну
земљу
.
У
пустој
долини
саможивости
људске
расте
усамљен
стручак
бела
љиљана
.
Растужен
неваљалством
свога
најмилијега
створа
—
човека
—
стари
бог
,
једне
благе
јесење
ноћи
,
горко
је
плакао
у
превишњим
висинама
својим
.
Једна
његова
суза
канула
је
у
ову
пусту
долину
.
То
је
била
суза
љубави
,
и
на
оном
месту
,
где
је
она
канула
,
израстао
је
овај
стручак
бела
љиљана
.
—
Инокосан
и
усамљен
расте
он
усред
неизмерне
,
голе
,
неме
пустиње
.
Сваке
ноћи
,
кад
звонце
вечности
огласи
поноћ
,
тихо
и
нечујно
отворе
се
златна
врата
небеска
,
а
из
њих
изиђи
један
од
најмлађих
и
најмилијих
анђелака
божијих
,
те
се
у
сјајном
лету
спусти
над
овај
усамљени
цветак
и
окропи
га
бистрим
капљицама
рајске
воде
од
живота
,
наточене
на
врелу
што
из
сред
раја
извире
.
Затим
се
мали
анђелак
претвори
у
малена
славуја
,
стане
на
стручак
љиљана
,
и
ту
до
румене
зоре
извија
својим
меким
,
свиленим
гласом
најлепше
и
најслађе
песме
љубави
,
док
се
у
расвитак
опет
не
врати
у
ведре
висине
небесне
,
са
којих
је
и
сишао
...
—
Али
ено
где
се
пустом
пољаном
вуче
и
гадно
гамиже
страшна
змијурина
мржње
људске
.
Она
право
иде
овом
усамљеном
цвету
,
она
се
обавија
око
њега
,
она
издиже
своју
гнусну
,
пљоснату
главу
и
у
бео
пехар
нежна
љиљана
изригава
свој
смрдљиви
гујски
отров
мрзости
...
Све
до
сад
ђенерал
је
у
заносу
своме
говорио
тихо
,
скоро
шапућући
,
само
с
јаком
афектацијом
и
мимиком
.
Сад
на
један
пут
он
проговори
гласно
,
чисто
цикну
и
јурну
напред
.
—
Сине
мој
!
-
викну
ђенерал
—
Сине
мој
!
чедо
љубави
!
Ти
ћеш
бити
човек
и
ти
ћеш
мрзети
!
Ти
ћеш
ући
у
свет
,
познаћеш
живот
и
живот
ће
те
запојити
мржњом
,
и
ти
ћеш
мрзети
.
Мрзи
!
мрзи
јуначки
,
мрзи
свето
и
неуморно
!
Нека
ти
мржња
отрује
сваку
капљу
крви
;
сваки
откуцај
срца
твога
и
сваки
поглед
ока
твога
нека
је
мржњом
просочен
.
Као
што
упаљен
вулкан
издише
врелу
пару
,
тако
сваки
дах
твој
нека
издише
загушљиви
отров
мрзости
,
од
кога
ће
се
трава
и
лишће
сушити
и
од
кога
ће
тице
небесне
,
у
лету
отроване
,
мртве
на
земљу
падати
.
Отруј
мржњом
све
што
је
у
теби
,
на
теби
и
око
тебе
,
нека
света
мржња
све
обузме
и
нека
ти
она
буде
непробојни
оклоп
који
ће
те
чувати
од
притворства
људског
,
оклоп
кроз
који
никад
неће
пробити
опасан
и
штетан
осећај
човекољубља
.
После
ових
речи
,
изговорених
бурно
и
страсно
,
ђенерал
на
једаред
стаде
,
клонуло
опусти
низа
се
обадве
руке
,
а
глава
му
малаксало
паде
на
прса
;
он
изусти
полако
,
очајно
.
—
Мрзи
,
мрзи
,
мрзи
!
И
кад
будеш
својски
,
страсно
и
јуначки
мрзио
,
онда
ћеш
достићи
...
Шта
?
...
Бићеш
богат
,
чувен
,
силан
,
велики
...
Али
да
ли
ћеш
бити
срећан
?
Ђенерал
Врбавац
пљесну
се
жестоко
по
челу
и
јурну
напред
,
понављајући
узвик
:
—
Да
ли
ћеш
бити
срећан
!
А
за
тим
опет
обори
главу
,
опет
опусти
руке
малаксало
и
тихо
настави
:
—
Јес
,
да
ли
ћеш
бити
срећан
?
!
То
је
главно
и
најважније
питање
:
да
ли
ћеш
бити
срећан
?
.
.
Ђенерал
је
даље
говорио
полако
,
скрушено
,
гледајући
непрестано
преда
се
и
климајући
главом
жалосно
:
—
И
ти
нећеш
бити
срећан
,
сине
мој
,
нећеш
бити
срећан
;
јер
срећа
није
богатство
,
јер
срећа
није
власт
,
јер
срећа
није
сујетна
величина
.
.
Срећа
је
унутрашњи
мир
,
срећа
је
душевно
спокојство
,
срећа
је
мирна
савест
,
срећа
је
кад
се
у
јутру
тргнеш
иза
сна
,
па
осетиш
да
ти
целим
телом
струји
неко
неисказано
блаженство
,
а
ти
спокојно
сам
себи
говориш
—
ја
никоме
ништа
не
дугујем
,
ја
ни
од
чега
на
свету
не
презам
,
ја
немам
ни
једне
тајне
за
коју
бих
стрепио
да
је
ко
не
дозна
—
моја
је
савест
чиста
и
мирна
...
То
је
срећа
—
Срећа
су
здрави
,
мирни
,
снажни
живци
!
Ти
такве
живце
нећеш
имати
,
ти
их
не
можеш
имати
,
јер
си
син
ђенерала
Врбавца
—
и
ти
нећеш
бити
срећан
...
Кнез
је
у
недоумици
слушао
ове
загонетне
декламације
ђенералове
,
и
тек
сад
при
крају
једва
разабра
да
је
ђенерал
ово
говорио
о
свом
нејаком
сину
,
кога
је
морао
видити
у
колевци
,
кад
је
мало
час
ишао
жени
у
спаваћу
собу
.
Међутим
ђенерал
Врбавац
застаде
и
упре
поглед
у
једну
слику
на
зиду
.
На
тој
слици
било
је
представљено
мртво
тело
последњег
убијенога
кнеза
балканиског
како
лежи
у
мртвачком
сандуку
,
на
столу
,
у
сред
дворане
у
кнежевом
двору
,
изложено
да
га
народ
последњи
пут
види
и
целива
.
Около
су
представљени
свештеници
у
одеждама
,
како
читају
мртвачке
молитве
и
гомиле
тужна
,
плачна
народа
,
свију
редова
.
Тело
покојниково
окићено
је
около
цвећем
,
а
цела
слика
одозго
осветљена
лустером
с
безбројним
свећама
.
Слика
је
у
опште
била
рђаво
израђена
,
али
на
предњем
плану
јасно
се
распознавао
облик
ђенерала
Врбавца
.
У
војничком
оделу
,
наслоњен
на
сабљу
,
стајао
је
он
ту
оборене
главе
,
жалосан
и
очајан
.
Ова
слика
дошла
је
ту
у
ђенералову
собу
са
свим
случајно
,
и
ту
је
стајала
одавно
,
нити
је
ђенерал
икад
свраћао
пажњу
на
њу
.
Откуда
сад
да
му
падне
у
очи
,
и
за
што
му
баш
она
привуче
сву
пажњу
,
тешко
је
рећи
;
доста
то
,
ђенерал
се
чудно
загледа
у
ту
слику
,
и
,
пошто
је
тако
непомично
стајао
неколико
тренутака
,
он
јурну
слици
,
упре
прстом
у
кнежев
мртвачки
лик
тако
јако
,
да
стакло
на
слици
одмах
пуче
,
и
повика
загушљиво
:
„
Ево
,
овај
је
срећан
!
“
Затим
се
загледа
у
свој
лик
на
слици
и
рече
чисто
зачуђено
:
-
Јесам
ли
ја
ово
?
Јесам
ли
ово
ја
?
Ја
,
ђенерал
Врбавац
?
—
Ја
;
крај
мртва
кнеза
...
Је
ли
ово
мртав
кнез
?
...
-
Он
!
јес
,
ово
је
он
,
крвав
,
исечен
,
искомадан
,
без
носа
—
ђенерал
је
полако
повлачио
прстом
преко
кнежеве
слике
,
док
не
дотера
до
носа
,
ту
застаде
и
викну
опет
-
без
носа
,
-
па
онда
што
игда
може
удари
песницом
у
слику
тако
,
да
парчета
разбијена
стакла
полетеше
на
све
стране
,
а
из
расечене
песнице
ђенералове
узе
капати
крв
...
Ђенерал
издиже
стиснуту
,
расечену
песницу
наспрам
себе
,
па
,
с
чудним
,
подругљивим
,
лудачким
осмехом
,
узе
зорно
гледати
како
крв
из
расечене
ивице
полако
слизи
,
како
се
скупља
у
велику
капљу
,
како
се
та
капља
,
кад
отежа
,
развуче
,
на
половини
прекине
,
једна
пола
падне
доле
на
патос
,
а
друга
се
опет
прикупи
и
приљуби
руци
,
и
капља
опет
расте
,
и
опет
се
развлачи
и
прекида
,
и
тако
крв
непрестано
капље
,
а
ђенерал
гледа
то
с
осмехом
на
уснама
и
броји
редом
капље
крви
„
један
,
два
,
три
“
...
Крв
,
крв
!
узвикну
он
за
тим
и
ухвати
левом
руком
стиснуту
десну
песницу
,
изврте
је
и
алапљиво
узе
сисати
и
лизати
крв
са
ње
,
жмиркајући
очима
.
Крв
,
продера
се
ђенерал
понова
—
Ово
је
његова
крв
...
и
ја
је
пијем
,
—
те
опет
узе
звучно
сисати
своју
крваву
песницу
.
—
А
нос
,
викну
он
сад
и
опет
упре
прст
у
нос
на
слици
мртвога
кнеза
—
Овај
нос
—
јес
,
овај
нос
био
је
одсечен
,
овога
носа
нема
више
.
—
Говорећи
то
,
ђенерал
забоде
нокат
у
слику
и
с
два
прста
покуша
да
откине
нос
на
слици
мртвога
кнеза
.
Слика
је
била
мала
,
и
ђенерал
место
носа
откиде
целу
главу
,
па
то
парче
хартије
растрља
међу
прстима
,
направи
од
њега
куглицу
и
једном
зврчком
бацну
је
чак
иза
врата
.
Ђенерал
се
опет
окрете
слици
.
Он
прво
поче
говорити
тужно
,
полако
,
достојанствено
,
декламујући
реч
по
реч
;
после
је
говорио
све
брже
,
све
живље
,
док
најпосле
не
прође
у
буран
,
киван
,
срдит
говор
,
као
да
се
с
неким
свађао
.
—
Без
главе
—
поче
ђенерал
тужно
-
лежиш
без
главе
:
„
Гордо
лежи
велики
војвода
,
Под
кључевма
крви
благородне
,
Ка
’
мало
пре
што
гордо
иђаше
,
Кроз
дивљачне
тмуше
азијатске
,
Гутајућ
’
их
ватреним
погледом
;
Ка
’
мало
пре
што
гордо
иђаше
,
К
светом
гробу
бесмртна
живота
,
Презирући
људско
ништавило
,
И
плетење
безумне
скупштине
“
...
Пошто
је
издекламовао
ове
стихове
,
ђенерал
обори
главу
и
оста
тако
неколико
тренутака
нем
и
непомичан
,
за
тим
продужи
.
—
Велики
кнез
,
славан
човек
,
мученик
;
дали
су
му
име
„
блаженопочивши
“
,
скупљају
новац
да
му
споменик
подигну
,
најпосле
прогласиће
га
за
свеца
,
а
баци
ће
вечито
проклетство
на
оне
што
су
га
убили
...
Ђенерал
опет
диже
очи
на
слику
.
—
Али
шта
ћу
ја
овде
?
—
викну
он
,
показујући
прстом
свој
лик
на
слици
—
Шта
ћу
ја
овде
?
Ја
немам
ту
никаква
посла
,
ја
ником
нисам
крив
...
—
Ја
га
нисам
убио
!
Камо
?
где
је
крв
?
Моје
су
руке
чисте
...
.
Ђенерал
диже
руке
и
кад
на
десној
шаци
опази
мало
крви
,
он
се
чисто
трже
и
страшљиво
стукну
натраг
од
слике
.
—
Крв
!
—
викну
ђенерал
—
крв
,
али
ово
је
моја
крв
...
Ја
нисам
убилац
.
Он
се
сам
убио
;
убило
га
његово
зло
...
Ђенерал
је
сад
говорио
кивно
;
јетко
,
и
тако
брзо
и
задувано
да
га
је
већ
тешко
било
разумети
,
јер
је
махом
гутао
последње
слогове
у
речима
.
—
Јес
,
хтео
је
да
се
дигне
,
да
се
прослави
,
да
овековечи
спомен
,
да
буде
цар
балкански
;
он
је
био
немирна
глава
,
опасан
човек
,
турској
царевини
претила
је
опасност
од
њега
,
она
је
просула
паре
,
и
он
је
убијен
...
Ко
то
каже
?
Није
истина
да
сам
ја
узео
паре
;
то
је
лаж
,
развукли
су
други
;
јес
,
други
;
ја
имам
записку
,
ја
могу
доказати
,
ја
сам
био
само
посредник
...
А
и
шта
је
двадесет
хиљада
дуката
?
зар
је
то
какав
новац
?
На
такве
се
ствари
милијуни
троше
.
Шта
је
двадесет
хиљада
?
Па
и
то
је
давано
све
по
мало
.
Паша
је
ситничарио
,
можда
је
и
сам
крао
.
Ја
ту
нисам
радио
за
новац
.
Ја
сам
се
машао
много
више
.
А
Турска
је
морала
.
Она
је
сваки
час
могла
планути
.
Морала
је
да
се
брани
.
Она
је
имала
право
;
она
се
бранила
.
Свак
има
право
да
се
брани
...
Шта
?
Шта
хоћете
ви
?
Њу
да
нападају
,
а
она
да
ћути
и
да
седи
скрштених
руку
.
То
није
нико
луд
...
И
зар
сам
ја
ту
био
сам
!
Та
ја
сам
ту
био
тек
само
један
од
стотине
.
Истина
,
један
од
главних
,
ја
сам
водио
-
али
ту
је
било
толико
људи
старијих
,
искуснијих
,
давнашњи
државници
,
саветници
...
,
и
какав
је
то
грех
.
Турска
је
наша
сузеренка
;
султан
је
ваш
цар
;
наша
је
дужност
...
.
била
...
јес
,
дужност
!
А
најзад
,
народ
и
није
био
с
њим
.
То
је
обмана
.
Сад
сви
кукају
!
Кукају
сад
пошто
је
убијен
.
А
и
то
је
лаж
,
и
то
је
притворство
пред
светином
.
Добро
је
нека
глупа
маса
верује
.
И
ја
сам
јавно
жалио
.
А
ја
га
мрзим
.
И
други
су
га
мрзели
.
Он
је
био
апсолутиста
Омладина
га
је
мрзила
као
тиранина
.
Ја
сам
нашао
готову
заверу
.
Ја
је
нисам
први
створио
.
Кад
сам
ја
дошао
,
ствар
је
већ
била
зрела
.
Они
су
хтели
,
само
да
га
протерају
.
Лудорија
!
Младићи
,
шта
су
они
знали
.
Или-или
!
Ту
се
друкчије
не
ради
.
Сад
кукају
.
Подваљено
им
.
Добро
је
што
сам
их
имао
у
рукама
.
Они
су
знали
да
су
им
конци
у
мојој
шаци
.
Ха
!
ха
!
ха
!
Уредник
Балканије
“
.
Како
се
био
запрепастио
кад
сам
просто
заповедио
да
му
се
растури
већ
спремљен
слог
за
лист
.
Шта
су
они
сањали
,
а
шта
им
је
остало
!
Али
су
морали
увући
рогове
.
Са
мном
није
било
шале
.
Правио
,
веле
,
притисак
!
Притисак
!
него
шта
.
Зар
може
бити
без
притиска
,
где
владалац
лежи
мртав
на
столу
,
и
то
још
убијен
владалац
!
Ко
је
радио
друкче
,
ко
ради
друкче
,
ко
ће
радити
друкче
?
Сила
је
сила
,
јес
,
сила
је
сила
!
...
Ђенерал
стиште
обадве
песнице
и
погну
се
напред
,
као
да
ће
на
некога
јуришати
.
—
Сила
је
старија
,
—
викну
он
—
јер
сила
је
јача
,
ко
ће
против
силе
?
Ви
мени
хоћете
да
судите
.
—
Ви
мени
!
Ко
сме
ударити
на
рогатог
бога
.
Три
се
круне
блистају
на
мојој
глави
.
Кад
је
сабља
оштра
,
она
пресеца
по
средини
.
По
буџацима
је
мрак
.
Ко
се
боји
мрака
нека
не
иде
у
буџаке
.
Кнез
је
ишао
низбрдицом
,
а
ко
корача
низбрдицом
,
увек
може
лако
пасти
.
Крв
није
ништа
друго
до
црвена
вода
.
Круне
роде
на
дрвету
,
које
је
крвљу
заливано
.
Престоли
су
столице
на
којима
седе
мртваци
.
Ја
сам
ђенерал
,
ја
имам
војску
,
војска
има
пушке
,
пушке
имају
грлиће
,
грлићи
говоре
;
куршуми
су
пушчане
речи
.
Кад
се
ко
куршумом
нахрани
,
онда
је
увек
сит
!
Власт
је
то
исто
што
и
сласт
;
разлика
је
само
у
једном
писмену
.
Краљеви
место
мозга
имају
у
глави
слепа
миша
.
Тиранину
је
најслађи
ручак
,
који
је
скуван
у
сиротињским
сузама
.
На
нож
натакнуто
срце
само
је
обично
парче
меса
.
Петак
је
недељни
посинак
,
а
у
суботу
даје
се
под
кирију
пакао
.
Месецу
је
од
жалости
препукло
срце
,
а
из
његова
рањена
срца
капље
отров
...
капље
мени
на
језик
...
.
Ала
је
горко
!
—
Ђенерал
се
стресе
и
ухвати
се
руком
за
уста
...
—
„
Ала
је
горко
!
...
Јао
!
Мене
су
преварили
,
ја
сам
обманут
...
.
дали
су
ми
да
поједем
креслу
јерусалимском
храму
и
да
попијем
воду
у
којој
се
крстио
антихрист
...
.
Сунце
има
подерану
ногавицу
...
.
а
на
небу
се
срушио
свод
...
бежи
...
бежи
...
Зајапурен
,
узнемирен
,
с
разрогаченим
,
закрвављеним
очима
,
ђенерал
је
сва
ова
последња
бунцања
изговорио
брзо
,
силовито
,
с
очевидним
напрезањем
.
Преко
чела
и
слепих
очију
одскочиле
му
жиле
као
прут
;
жиле
на
врату
набрекле
и
чисто
задуле
;
на
крај
усана
показала
се
бела
пена
;
усне
по
средини
набубреле
и
затегле
,
језик
одебљао
тако
,
да
га
је
с
муком
кретао
и
често
запињао
;
цело
тело
у
грозничавој
ватри
и
дрхтавици
,
а
глас
му
био
необично
дебео
,
храпав
,
промукао
,
и
што
је
ђенерал
више
говорио
,
глас
му
је
бивао
све
слабији
и
потмулији
,
на
послетку
једва
је
загушљиво
шапутао
;
јасно
се
видело
како
се
говор
поступно
гаси
и
загушује
.
При
последњим
речима
:
„
Бежи
,
бежи
“
,
ђенерал
јурну
напред
и
на
сред
собе
сруши
с
«
као
свећа
.
Он
паде
ничице
,
али
се
у
грчевитом
копрцању
брзо
окрете
на
леђа
.
Кнез
потрча
да
га
прихвати
,
покуша
да
га
подигне
,
али
ђенерал
оста
испрућен
и
грчевито
укрућен
.
Мишићи
на
образима
и
око
уста
грчевито
су
дрхтали
;
полуотворене
,
преврнуте
очи
показивале
су
само
мутно
беланце
,
на
уста
је
у
клобуцима
извирала
бела
пена
.
Кнез
викну
споља
своје
ађутанте
.
Један
узе
ђенерала
под
мишке
,
други
за
ноге
,
подигоше
га
и
наместише
на
диван
.
Кнез
махну
руком
на
ађутанте
да
изађу
.
ГЛАВА
XВИИ
Финита
ла
цоммедиа
Ако
је
живот
људски
комедија
,
онда
су
људи
комедијаши
,
који
целога
века
упорно
,
по
некад
врло
озбиљно
,
играју
своје
лудачке
улоге
.
Свршетак
такве
једне
комедије
одигравао
се
баш
сад
у
соби
ђенерала
Врбавца
.
Намештен
на
диван
,
ђенерал
је
лежао
полеђушке
,
с
полуотвореним
очима
.
Дисао
је
тешко
и
дубоко
,
његова
широка
прса
високо
су
се
надимала
;
познавало
се
да
га
нешто
гуши
.
У
соби
је
био
сам
кнез
Мутимир
.
Он
приђе
,
откопча
ђенерала
и
раздрљи
му
кошуљу
око
врата
и
на
грудима
да
му
олакша
дисање
.
Кнез
затим
приђе
тајноме
орманчићу
у
зиду
,
који
је
још
стајао
отворен
,
и
покупи
из
њега
све
ђенералове
хартије
,
управо
целу
тајну
архиву
Врбавчеву
.
По
самим
натписима
,
којима
су
били
обележени
поједини
смотуљци
,
могло
се
већ
судити
да
ту
има
веома
интересних
ствари
.
Кад
је
и
то
било
сређено
и
сложено
у
један
велики
завежљај
,
кнез
се
полако
упути
у
побочну
собу
.
Прође
једну
,
прође
и
другу
одају
;
из
треће
,
кроз
затворена
врата
,
чу
се
кењкање
разбуђена
детета
и
нечији
глас
који
га
умирује
-
пс
...
пс
...
пс
...
Кнез
полако
куцну
на
врата
.
Изнутра
се
чу
глас
госпођин
:
—
Ко
је
то
?
—
Ја
сам
;
могу
ли
унутра
?
-
упита
кнез
.
Ушао
је
.
Госпођа
га
дочека
стојећки
,
сва
потресена
и
узбуђена
.
—
Шта
је
,
за
бога
?
—
упита
Каја
.
Кнез
је
хтео
да
говори
са
својом
рођаком
сроднички
и
срдачно
.
—
Тренутци
су
тешки
—
рече
он
.
Ти
мораш
сад
заборавити
све
друго
,
а
имати
на
уму
само
то
,
да
си
и
ти
један
члан
владалачке
династије
Косанића
.
Спас
и
интереси
династије
морају
сада
овде
бити
над
свим
осталим
обзирима
.
Ђенерал
је
био
опасан
такмац
нашој
династији
.
Занесен
безмерним
властољубљем
,
он
се
увалио
био
у
злочине
,
које
закони
казне
као
велеиздају
.
Ја
сам
га
спасао
од
те
срамоте
,
али
његовом
опасном
ровењу
морао
се
учинити
крај
,
и
то
је
учињено
...
Јадна
жена
,
не
дишући
,
бленула
је
у
кнеза
.
...
Ђенерал
је
напослетку
и
сам
сазнао
ту
неопходност
.
Он
је
сам
својом
руком
испио
отров
,
који
је
за
ме
био
спремљен
.
Госпођа
јаукну
и
јурну
соби
,
где
је
ђенерал
лежао
.
Кнез
је
прихвати
и
поведе
;
уз
пут
објасни
јој
да
је
ово
само
први
наступ
код
ђенерала
;
да
ће
несвест
проћи
и
ђенерал
ће
још
подуже
живети
.
Тумачећи
јој
ствар
тако
,
кнез
је
приведе
дивану
,
где
је
ђенерал
још
лежао
у
заносу
.
Жена
паде
на
њега
и
узе
цвилити
,
но
кнез
је
опомену
да
се
уздржава
;
на
пољу
пред
вратима
стоје
ађутанти
,
а
у
интересу
је
самога
ђенерала
,
да
се
ствар
не
веша
на
велико
звоно
,
но
да
све
остане
у
најужем
породичном
кругу
.
Дозвана
је
поверљива
послуга
ђенералова
,
да
се
нађе
госпођи
на
руци
.
Кнез
је
објаснио
да
сад
ђенерала
не
треба
ништа
дирати
;
ваља
га
ту
оставити
на
миру
и
чекати
да
се
поврати
,
па
га
онда
преместити
у
постељу
.
Још
једном
кнез
је
опоменуо
своју
рођаку
да
буде
„
на
висини
положаја
“
па
се
за
тим
удалио
.
Зора
је
рудила
;
ћарлијао
је
тих
поветарац
;
прве
пролећне
ласте
,
већ
избуђене
,
припевале
су
своју
једнолику
јутрењу
песму
,
када
се
кнез
Мутимир
брзим
корацима
враћао
у
свој
двор
...
.
После
по
часа
кнез
и
његов
саветник
Растислав
били
су
опет
заједно
.
Кнез
исприча
у
кратко
шта
је
било
код
ђенерала
.
Растислав
је
пажљиво
саслушао
ово
казивање
и
задовољан
се
вратио
кући
.
Уз
пут
је
сретао
подраниле
раднике
,
који
су
у
гомилицама
хитали
у
варош
и
зачуђено
погледали
од
куда
ли
се
то
г
.
Растислав
враћа
тако
рано
.
Снажни
организам
ђенералов
издржао
је
,
дуже
и
више
,
но
што
се
могло
очекивати
.
„
Боловао
“
је
равно
20
дана
.
Свет
је
имао
времена
да
се
поступно
свикне
на
смрт
ђенералову
.
С
почетка
се
пронео
само
глас
да
је
ђенерал
болестан
.
Од
какве
болести
?
-
то
нико
није
говорио
.
После
се
чу
да
је
неко
запаљење
.
Последњих
дана
почело
се
говорити
о
гушобољи
.
На
томе
је
и
остало
.
Цео
град
знао
је
да
министар
преседник
болује
од
„
гушобоље
“
.
Тада
је
први
пут
постала
популарна
реч
„
дифтерит
“
.
После
20
дана
боловања
,
у
очи
петка
23
.
марта
ноћу
,
ђенерал
Врбавац
,
министар
војни
и
министар
председник
у
Балканији
,
преминуо
је
,
измучен
дуготрајном
ватром
,
која
му
је
поступно
спржила
цео
организам
.
У
јутру
,
службене
новине
,
у
црном
оквиру
,
објавиле
су
ђенералову
смрт
и
службено
га
ожалиле
.
Да
је
ђенерал
умро
природном
смрћу
,
њега
би
обично
спремили
и
сахранили
.
Али
он
је
умро
од
отрова
.
С
тога
је
било
потребно
доказивати
,
да
је
умро
природном
смрћу
.
Дозвани
су
одмах
„
поуздани
“
лекари
,
они
су
ђенерала
сецирали
;
парање
је
успешно
извршено
,
лекари
су
нашли
задувану
,
болесну
и
рањаву
гушу
—
поуздани
знаци
дифтерита
!
Састављен
је
секцијони
протокол
,
где
су
лекари
својеручним
потписом
утврдили
несумњив
факт
,
да
је
ђенерал
Врбавац
умро
од
гушобоље
.
Дакле
„
природна
смрт
“
!
А
која
смрт
није
природна
!
Кнез
Мутимир
одмах
је
наредио
да
се
мртво
тело
ђенералово
пренесе
у
тако
звани
Мали
Конак
,
где
је
до
сахране
било
изложено
народу
на
углед
.
По
кнежевој
наредби
ђенерал
се
имао
сахранити
о
државном
трошку
.
Било
је
лицем
на
Благовести
(
28
марта
1873
;
год
.
)
,
пролеће
тек
што
је
зенуло
,
а
сунце
се
осмехнуло
над
Звониградом
и
целивало
земљу
једним
од
оних
топлих
пролећних
пољубаца
,
који
,
рекао
би
,
и
саме
мртве
загрева
и
позива
их
да
устану
из
хладних
гробова
својих
.
У
Звониграду
све
живо
измилело
на
улице
.
Лаганим
корацима
у
безбрижном
разговору
,
промиче
гомилица
за
гомилицом
,
и
све
се
стиче
у
широку
кантарску
улицу
.
Пред
Малим
Конаком
ври
.
Ту
су
постројени
дуги
редови
војске
,
сва
три
рода
оружја
,
ту
су
официри
,
у
сјајним
парадним
униформама
,
ту
је
и
војна
музика
,
па
чиновници
грађанског
реда
,
певачка
дружина
,
глумачка
дружина
,
ђаци
,
свештенство
и
огромна
гомила
света
,
који
се
увек
скупља
где
има
оваква
шаренила
.
Око
2
часа
по
подне
у
овоме
мору
од
људи
наста
кретање
.
Из
дворца
се
појави
мртво
тело
ђенерала
Врбавца
.
Носили
су
га
на
рукама
његови
другови
министри
,
који
су
овим
указали
последњу
почаст
своме
упокојеном
председнику
.
Кад
изнесоше
мртва
ђенерала
,
нигде
се
не
опазише
какви
знаци
жаљења
.
Гомилице
света
и
даље
су
безбрижно
разговарале
и
ћаскале
бог
вас
пита
о
чему
,
што
је
било
далеко
,
далеко
од
жаљења
за
ђенералом
.
Од
родбине
нико
не
пусти
јава
да
закука
за
покојником
—
јамачно
с
тога
,
што
у
овако
високим
круговима
сматрају
да
је
простачки
и
да
није
у
реду
да
жена
јавно
запева
за
мртвим
мужем
.
Само
се
на
једном
једином
месту
могло
видети
искрено
жаљење
.
Кад
мртва
ђенерала
понеше
,
на
кутњем
прагу
седео
је
згучен
један
жандарм
и
горко
је
плакао
и
јецао
.
Можда
су
то
биле
једине
сузе
,
које
су
тога
тренутка
искрено
и
из
срца
текле
.
Пратња
удари
широком
кантарском
улицом
,
спусти
се
у
кројачку
чаршију
,
одакле
сиђе
вазнесенској
цркви
.
Ту
је
покојник
опојан
.
Чинодејствовао
је
митрополит
с
многим
свештенством
.
Архимандрит
Нестор
изговорио
је
„
сходно
слово
“
о
заслугама
покојниковим
.
Опелу
је
присуствовала
и
Његова
Светлост
кнез
Мутимир
.
Око
4
часа
по
подне
спровод
се
крене
из
цркве
јеленичким
друмом
пут
манастира
Гробовице
,
где
је
ђенерал
сахрањен
у
породичној
костурницу
своје
супруге
.
Кнез
,
министри
,
преставници
страних
држава
и
многи
виши
чиновници
испратили
су
покојника
на
колима
до
саме
костурнице
.
Сутра
дан
службене
новине
донеле
су
опис
погребне
свечаности
,
где
се
покојни
ђенерал
уздише
као
велики
родољуб
и
мудар
државник
те
се
између
осталог
вели
:
„
Жалостан
утисак
који
је
учинила
вест
генералове
смрти
,
огледа
се
не
само
на
житељству
звониградском
,
него
и
у
многобројним
изјавама
,
које
су
са
свију
страна
из
унутрашњости
земље
стигле
на
Његову
Светлост
или
на
чланове
породице
.
Одасвуд
се
изражава
жалост
што
је
народ
изгубио
таког
мужа
,
државника
и
војника
,
одасвуд
се
дижу
гласови
признавања
његових
великих
услуга
.
Оближње
вароши
одкуд
се
само
могло
на
време
стићи
,
послале
су
своје
депутације
да
се
придруже
погребу
.
Плоча
је
спуштена
над
телом
генерала
Врбавца
,
и
сад
чека
повесника
да
на
њу
стане
,
и
достојно
описавши
његова
дела
преда
потомцима
заједно
са
његовим
споменом
један
од
најсјајнијих
примера
разумног
и
неуморног
патриотског
рада
.
Слава
му
вечна
.
“
Да
,
да
,
„
разумног
и
неуморног
патриотског
рада
!
“
У
исти
мах
службене
новине
донеле
су
кнежев
указ
,
којим
се
у
војном
министарству
,
наместо
покојнога
Врбавца
,
поставља
министар
спољних
послова
г
.
Растислав
за
привремена
вршиоца
дужности
.
Мртвац
је
учинио
услугу
живима
-
склонио
се
под
гробовску
плочу
;
два
метра
земље
било
је
доста
да
сместе
све
његове
неизмерне
пожуде
и
све
големе
планове
.
Живи
су
учинили
услугу
мртвацу
—
службено
га
ожалили
и
сахранили
.
Све
је
у
реду
.
Finita
la
commedia
.
ГЛАВА
XВИИИ
.
Женско
срце
Тек
је
било
7½
часова
из
јутра
,
а
на
вратима
,
пред
канцеларијом
г
.
министра
спољних
послова
,
већ
стоји
момак
.
Стари
чича
Јова
џоња
ту
натмурен
,
намргођен
,
мало
погрбљен
,
руке
метуо
на
леђа
,
а
из
десног
рукава
избијају
му
полако
малени
прамичци
беличаста
дима
од
сакривене
цигаре
.
Данас
је
г
.
министар
тако
поранио
,
да
чича
Јова
није
имао
кад
ни
попити
каву
,
ни
попушити
цигару
,
као
човек
,
с
тога
је
био
сад
овако
зловољан
,
а
с
тога
су
му
јамачно
и
они
димчићи
избијали
из
рукава
.
Чиновници
министарства
долазили
су
редом
један
по
један
.
Обично
корачају
споро
,
пењу
се
уз
степене
полако
,
а
кад
угледују
чича
Јову
пред
министровим
вратима
,
они
убрзају
кораке
,
узгред
само
прошапућу
:
„
Зар
је
већ
дошао
г
.
министар
?
“
—
па
брже
боље
сваки
трчи
на
своје
место
,
журно
седа
за
сто
и
одмах
разврће
ма
какву
хартију
,
само
нек
се
нађе
пред
њим
отворена
.
Кад
прође
који
од
старијих
чиновника
,
чича
Јова
се
уозбиљи
,
учтиво
га
поздрави
,
а
цигару
увуче
у
рукав
што
може
дубље
.
Није
што
их
се
боји
,
не
,
не
би
му
нико
ништа
рекао
,
али
ред
је
тако
,
старији
су
чиновници
.
Пред
млађим
чиновницима
не
мари
.
Од
писара
и
не
крије
цигару
,
а
на
практиканте
по
кад
кад
богме
и
навикне
:
„
Брже
,
брже
,
мајка
ти
певала
,
зар
хоћеш
да
си
већи
господин
и
од
самога
министра
!
Е
,
мој
брајко
,
не
заслужује
се
тако
ванџамент
.
“
Чича
Јова
је
остарио
у
овој
служби
;
измењао
је
некаквих
двајестак
министара
;
министарство-спољних
послова
сматрао
је
као
своју
кућу
,
управо
као
неки
свој
мал
—
с
тога
му
нико
није
ни
замерао
на
оваком
понашању
.
А
ако
би
му
ко
што
и
замерио
,
чича
Јова
би
му
обично
одговорио
:
„
Полако
,
господине
,
полако
!
Шта
га
сам
их
ја
овде
виђео
...
их
хи
...
каквих
људи
!
Па
камо
их
данас
?
Сви
сте
ви
овде
гости
,
данас
јесте
,
сутра
нисте
,
само
ја
издржавам
једнако
без
смене
,
ево
већ
више
од
тридесет
година
.
“
Кад
је
већ
тргао
и
последњи
дим
,
те
се
догорела
цигара
није
више
могла
држати
,
чича
Јова
је
угаси
међу
прстима
и
баци
кроз
отворен
прозор
;
за
тим
извади
мараму
,
обриса
прсте
,
обриса
уста
,
дотера
мало
своје
чекињаве
,
проседе
бркове
,
па
онда
полако
,
на
прстима
,
прикучи
се
вратима
,
наслони
ухо
и
ослушну
.
Пошто
је
тако
мало
послушао
,
он
опет
одступи
,
махну
главом
,
мигну
оком
и
прошапута
као
за
себе
:
„
још
хода
!
Планира
нешто
!
“
И
доиста
,
већ
је
више
од
сахата
како
министар
Растислав
хода
.
Дошао
је
још
око
7
и
по
часова
,
и
одмах
је
узео
ходати
.
Прво
је
ходао
по
свом
кабинету
,
где
обично
ради
,
али
кабинет
је
био
мален
,
морао
се
окретати
сваки
час
,
с
тога
пређе
у
велику
дворану
,
која
је
била
одмах
ту
до
његова
кабинета
,
где
је
могао
по
вољи
пустити
корак
.
Г
.
министар
је
ходао
и
нешто
размишљао
,
али
,
већ
на
први
поглед
,
дало
се
на
њему
познати
да
то
нису
биле
никакве
тегобне
,
непријатне
и
зле
мисли
,
којима
се
носио
.
На
против
,
мисли
су
морале
бити
веома
пријатне
,
јер
се
Растислав
сав
сијао
од
некаква
унутрашња
задовољства
.
Његов
је
поглед
био
ведар
,
јасан
,
слободан
,
око
усана
играо
је
непрестано
лак
,
једва
приметан
осмејак
,
образи
добили
белу
,
пријатну
,
лако
заруделу
боју
—
добили
,
велимо
,
јер
за
ово
неколико
последњих
недеља
„
г
.
министар
изволели
су
изгледати
са
свим
друкчије
.
“
Покојни
ђенерал
Врбавац
и
Растислав
били
су
некад
веома
блиски
пријатељи
.
То
пријатељство
помогло
је
Растиславу
и
при
избору
за
намеснике
.
Али
у
последње
време
између
ова
два
човека
као
да
је
,
што
но
реч
,
протрчала
црна
мачка
.
Они
су
се
мало
по
мало
крвнички
омрзли
;
с
почетка
је
та
омраза
скривана
,
после
је
почела
овда
онда
избијати
.
Нарочито
у
последње
доба
све
је
пошло
на
горе
.
Ђенерал
је
био
мрачан
,
раздражљив
,
нестрпељив
.
Као
министар
председник
,
он
је
често
у
седницама
отворено
нападао
на
Растислава
,
који
је
управљао
спољним
пословима
.
Кривио
га
је
да
се
плете
и
у
унутрашње
ствари
.
Сем
тога
,
ђенерал
је
почео
био
да
му
подрива
положај
и
код
кнеза
.
Сукоби
су
се
множили
.
Растислав
је
осећао
да
се
примиче
критичан
тренутак
,
где
се
мора
ломити
између
њега
и
ђенерала
.
Сам
ђенерал
поставио
је
био
питање
тако
.
После
жестоког
сукоба
,
који
смо
видели
напред
међу
њима
,
ђенерал
је
писао
кнезу
писмо
,
где
је
стављао
ултиматум
—
или
Растислав
из
министарства
,
или
иде
он
—
ђенерал
.
Кад
је
ствар
већ
дотле
била
догнала
,
Растислав
се
одлучи
на
последњу
одсудну
меру
.
Он
покаже
кнезу
своје
доказе
,
које
је
био
прикупио
против
Врбавца
,
доказе
,
из
којих
је
излазило
јасно
,
да
ђенерал
смера
да
се
дочепа
круне
.
Но
и
ако
су
докази
били
јасни
,
Растислав
је
опет
знао
колико
је
ризичан
овај
његов
последњи
корак
.
Ђенерал
је
имао
на
кнеза
веома
голем
утицај
.
Ту
се
лако
могло
десити
,
да
ни
најјаснији
докази
ништа
не
помогну
.
Кнез
се
могао
показати
малодушан
,
неспособан
да
удари
отворено
на
ђенерала
,
и
онда
би
Растислав
ту
свршио
.
Не
само
што
би
изгубио
министарство
,
но
му
од
кивна
ђенерала
ни
сама
глава
не
би
била
сигурна
,
и
он
би
,
по
свој
прилици
,
морао
бежати
из
земље
.
Тако
је
ствар
стојала
.
Но
Растислав
је
имао
своју
срећну
звезду
.
Кнез
се
покаже
чвршћи
и
куражнији
но
што
се
могло
очекивати
.
Растислав
је
умео
да
пробуди
у
њему
све
осећаје
младога
,
бујнога
частољубља
,
и
да
изазове
осећаје
презирања
,
гнушања
и
мржње
спрам
човека
,
кога
је
династија
Косанића
дигла
на
висину
,
а
он
ту
висину
употребљује
да
обори
ту
исту
династију
.
Растислав
је
скројио
цео
план
,
а
кнез
га
је
тачно
извршио
.
Али
и
после
,
пошто
је
ђенерал
Врбавац
већ
био
попио
отров
,
положај
Растислављев
још
није
био
без
опасности
.
Ђенерал
је
живео
још
20
пуних
дана
.
Он
је
још
био
снажан
,
присебит
,
могао
је
говорити
,
писати
;
имао
је
људи
који
би
још
били
вољни
да
све
учине
по
његовој
наредби
,
пошто
је
он
још
једнако
био
у
очима
света
онај
исти
моћни
Врбавац
,
онај
исти
министар
преседник
,
човек
мало
болестан
,
али
човек
који
ће
ускоро
оздравити
—
јер
свет
још
ништа
није
знао
од
свега
онога
што
се
десило
између
ђенерала
и
кнеза
Мутимира
.
Све
је
то
утицало
те
је
Растислав
у
последње
време
био
страшно
забринут
,
узнемирен
,
потресен
.
Цео
последњи
месец
патио
је
од
несанице
.
По
3—4
ноћи
узастопце
није
сводио
очију
.
Наравно
,
да
се
то
морало
познати
и
на
његовом
иначе
снажном
организму
.
Малаксао
,
с
упалим
очима
,
као
земља
у
образу
,
он
је
ишао
као
сенка
,
мрачан
и
забринут
,
тако
,
да
су
му
укућани
,
нарочито
жена
,
већ
били
почели
очајавати
.
Али
и
тим
мукама
дође
једном
крај
.
Ђенерала
Врбавца
притисла
је
тешка
мраморна
плоча
у
манастиру
Гробовици
,
а
тиме
је
десет
пута
тако
велики
камен
спао
с
груди
министра
Растислава
.
Три
ноћи
узастопце
спавао
је
по
10
пуних
часова
дубоким
,
мирним
,
слатким
сном
.
То
га
је
одморило
,
опоравило
,
повратило
.
Синоћ
је
легао
одмах
после
9
час
.
,
а
јутрос
око
6
устао
је
ведар
,
расположен
,
крепак
.
Прво
се
обријао
и
дотерао
своје
бакенбарте
;
за
тим
је
потрошио
скоро
по
акова
воде
умивајући
се
,
перући
груди
,
главу
,
мишице
.
После
се
обукао
—
бела
огрлица
,
беле
наруквице
,
црн
капут
.
Кад
се
погледао
у
огледало
,
при
поласку
у
министарство
,
видео
је
да
изгледа
подмлађен
,
подновљен
,
сав
је
чисто
просијао
,
а
на
души
било
му
је
тако
лепо
,
тако
ведро
и
весело
!
—
Он
је
осећао
да
има
један
добри
анђео
,
који
стражари
над
његовом
срећом
—
он
је
веровао
у
своју
срећну
звезду
и
с
тим
расположењем
дошао
је
јутрос
у
министарство
још
пре
8
часова
.
Ту
је
још
једном
прочитао
писмо
,
што
га
је
синоћ
добио
од
кнеза
Мутимира
,
па
је
онда
узео
ходати
.
Ходао
је
великом
двораном
,
ходао
и
премишљао
.
Овда
онда
застајкивао
је
пред
огромним
огледалом
и
огледао
се
у
њему
.
Чисто
,
јасно
огледало
показивало
је
снажан
врат
,
широка
плећа
,
глатко
чело
,
ведре
очи
,
црне
,
пуне
косе
,
румене
усне
,
румене
,
забрекле
образе
,
без
и
једне
боре
,
с
омаленим
,
глатким
подваљком
.
Растислав
је
све
то
разгледао
с
интересом
и
проматрао
с
пажњом
;
завиривао
је
сваку
ситницу
на
себи
,
као
да
то
није
био
он
сам
,
већ
какав
сасвим
нов
,
њему
непознат
предмет
.
Он
је
тада
већ
био
превалио
четрдесету
годину
,
био
је
дакле
у
добу
кад
човек
на
један
пут
с
ужасом
опажа
да
већ
више
није
млад
,
али
још
никако
не
може
да
се
помири
с
мишљу
ни
да
је
стар
,
те
му
с
тога
веома
пријатно
пада
,
кад
на
себи
види
ма
какве
знаке
,
по
којима
с
правом
може
рећи
:
„
та
ово
је
још
младост
,
ово
је
још
снага
,
крепост
,
моћ
—
ја
се
још
не
бојим
,
још
се
не
дам
;
ја
сам
још
млад
“
...
.
У
таквом
се
расположењу
налазио
сад
министар
Растислав
.
Пошто
се
сит
находао
,
он
извади
сахат
и
загледа
га
.
Било
је
близу
9
часова
.
Он
удари
у
звонце
.
Чича
Јова
уђе
на
прстима
.
—
Да
ли
је
дошао
г
.
министар
Ратко
?
—
упита
Растислав
.
Ратко
Милитковић
био
је
министар
унутрашњих
послова
.
—
Не
знам
,
да
стрчим
један
час
да
видим
.
—
Види
!
...
И
ако
је
ту
,
реци
му
да
дође
амо
к
мени
.
После
десетак
минута
у
дворану
код
Растислава
уђе
средовечан
човек
,
средња
раста
,
пуне
браде
и
кратко
ошишане
косе
.
Његове
живе
,
избуљене
очи
давале
су
му
особито
оштар
немио
изглед
.
Ко
је
пажљиво
загледао
људе
,
могао
је
опазити
да
сваки
човек
личи
на
по
неку
животињу
.
Неко
личи
на
чавку
,
неко
на
мачку
,
неко
на
козу
,
неко
на
вола
.
Министар
Ратко
,
и
поред
избуљених
очију
,
личио
је
на
слепога
миша
.
На
његовом
лицу
било
је
нешто
што
те
подсећа
на
мрак
.
Како
уђе
,
он
се
упути
Растиславу
.
Поздравише
се
.
Већ
по
том
поздраву
видело
се
да
су
стари
,
добри
познаници
.
Растислав
му
показа
руком
канабе
.
Седоше
обојица
.
—
Ти
си
јутрос
нешто
поранио
,
јамачно
опет
ниси
имао
сна
?
—
рече
Ратко
.
—
О
,
на
против
,
испавао
сам
се
царски_
Ово
је
већ
трећа
ноћ
како
спавам
као
заклан
.
Ратко
тек
сад
загледа
добро
Растислава
.
—
Збиља
,
данас
изгледаш
добро
Чисто
си
се
подмладио
—
рече
Ратко
.
Растислав
се
смешио
.
Ова
Раткова
хвала
допадала
му
се
.
—
Јес
,
данас
изгледам
добро
.
То
сам
и
сам
опазио
А
било
је
већ
и
крајње
време
.
Зло
,
да
је
још
дуже
потрајала
ова
неизвесност
.
Већ
сам
био
скомолао
.
Даде
бог
те
се
овако
сврши
.
—
Да
!
—
прихвати
Ратко
—
овде
смо
скинули
с
врата
голему
беду
;
опасност
је
била
велика
!
Сад
је
поље
рашчишћено
,
прилике
су
повољне
и
њима
се
треба
користити
.
—
Само
и
ту
ваља
хитати
.
Ко
зна
шта
може
настати
доцније
,
а
ми
ћемо
имати
још
грдних
мука
с
овим
дераном
.
Море
несрећник
је
то
!
-
Што
?
Шта
је
радио
?
Да
нема
што
ново
?
—
упита
Растислав
живо
.
—
Шта
ће
ти
бити
ново
!
Све
стара
посла
.
Ноћас
су
опет
барлијали
,
и
опет
му
придигли
на
картама
преко
три
хиљаде
дуката
—
рече
Ратко
срдито
.
Растислав
се
пљесну
.
-
Шта
говориш
!
Зар
три
хиљаде
изгубио
!
—
Е
,
тај
је
сад
загустио
!
Ко
ли
му
то
узе
?
—
Зар
је
један
—
рече
Ратко
—
узео
је
сваки
по
нешто
,
а
највише
она
протува
француска
.
Оно
би
требало
прогнати
.
Он
сам
однео
му
је
више
од
две
хиљаде
дуката
.
Па
да
је
бар
само
штета
,
но
и
срамота
.
Овај
се
свуд
хвали
,
а
ти
знаш
како
је
код
нашега
сиротног
света
.
Код
нас
бајаги
газде
,
па
пазе
на
сваки
грош
.
Како
је
сад
ту
кад
се
рашчује
,
да
је
овај
прокартао
једне
ноћи
само
три
хиљаде
дуката
.
Још
не
беше
Ратко
изустио
последњу
реч
,
кад
се
на
вратима
зачу
појаче
куцање
.
—
Ко
ли
је
сад
то
,
боже
мој
,
и
где
ли
је
онај
сметењак
да
прво
човека
пријави
—
рече
Растислав
журно
и
нагло
пође
вратима
.
Но
као
да
се
на
један
пут
нешто
предомисли
,
он
застаде
на
сред
дворане
и
рече
гласно
:
—
„
Слободно
.
“
Врата
се
полако
отворише
широм
,
а
на
прагу
се
указа
осредња
,
још
младолика
жена
.
Иза
њених
леђа
извиривало
је
престрављено
лице
чича
Јовино
.
-
Гле
,
откуда
ти
амо
?
—
рече
Растислав
зачуђено
,
излазећи
пред
госпођу
.
—
Пре
свега
немој
што
замерити
чича
Јовану
—
рече
госпођа
улазећи
—
он
је
хтео
да
ме
пријави
,
али
ја
нисам
дала
.
Да
си
био
с
ким
другим
у
послу
,
ја
бих
причекала
у
другој
соби
,
али
кад
ми
рече
да
си
са
зетом
,
рачунала
сам
да
могу
ући
и
без
пријаве
.
Говорећи
ово
,
госпа
приђе
Ратку
,
који
већ
беше
устао
и
пошао
јој
на
сусрет
,
грациозно
му
пружи
своју
мајушну
,
веома
белу
и
веома
лепу
ручицу
,
поздрави
се
с
њим
и
одмах
га
фамилијарно
упита
за
здравље
његових
укућана
.
За
тим
се
окрете
Растиславу
:
-
А
?
ти
си
јамачно
изненађен
што
ме
овде
видиш
?
Је
ли
?
Е
,
ето
дођох
и
ја
једном
после
толико
година
да
видим
како
изгледа
овде
код
вас
у
министарству
...
.
Но
,
чек
прво
да
мало
одахнем
,
дозволите
ми
да
седнем
;
грдно
сам
се
уморила
уз
ове
ваше
басамаке
.
Говорећи
то
,
госпа
левом
руком
намести
поле
од
хаљине
,
да
их
при
седању
не
згужва
,
а
десном
руком
прихвати
се
за
канабе
и
полако
се
спусти
на
њега
.
На
госпођи
је
била
лака
,
плавичаста
,
вунена
хаљина
,
без
многих
украса
,
али
укусно
скројена
,
и
јесења
јопна
од
вишњева
плиша
.
На
глави
је
имала
висок
,
шиљат
француски
шешир
,
по
тадашњој
моди
.
По
годинама
то
је
била
таман
зрела
жена
,
али
веома
добро
очувана
и
младолика
.
Њене
црте
нису
биле
правилне
;
испало
чело
,
а
нарочито
угнут
нос
јако
су
хулили
лепоти
њена
лица
.
Али
у
целој
појави
ове
жене
било
је
нешто
симпатично
,
нешто
добро
и
мило
,
нешто
што
човека
привлачи
и
улива
му
поверење
,
нешто
што
ти
одмах
на
први
поглед
говори
:
„
ово
је
добра
жена
,
ово
је
паметна
жена
“
.
Седајући
на
диван
,
госпођа
једним
погледом
обухвати
целу
пространу
дворану
:
и
намештај
,
и
размештај
,
и
све
.
—
О
,
па
ви
сте
се
овде
господски
наместили
.
Како
је
све
ово
лепо
и
укусно
;
прави
министарски
салон
.
Нисам
мислила
да
је
све
овако
лепо
—
примети
гђа
Софија
.
—
Па
ово
нам
и
јесте
једина
уљудна
соба
што
имамо
.
Ту
примамо
странце
,
ту
држимо
министарске
седнице
;
с
тога
је
ово
мало
и
наређено
.
Али
да
видиш
друге
канцеларије
!
Не
би
имала
чему
позавидети
.
Искрхани
фотељи
,
распарене
столице
,
као
да
је
све
у
телалници
куповано
—
рече
Растислав
.
За
тим
настави
,
гледајући
у
госпођу
:
—
Али
,
збиља
,
откуда
ти
амо
?
Госпођа
се
смејала
:
—
Је
ли
да
ти
је
чудно
?
Мислила
сам
да
ћу
те
изненадити
.
Е
,
ево
да
чујеш
.
Јутрос
си
отишао
рано
,
нисмо
се
ни
видели
.
А
имала
сам
да
ти
кажем
...
.
Но
госпођа
на
један
пут
застаде
,
поћута
,
као
да
се
предомишљала
шта
ће
рећи
,
за
тим
настави
живо
:
—
Ах
,
да
!
Прво
и
прво
дошла
сам
да
те
псујем
,
да
протестујем
...
То
јест
,
наравно
,
ако
је
оно
истина
што
сам
чула
.
.
—
Шта
ли
си
то
чула
!
—
прекиде
је
Растислав
.
—
Кажи
ми
је
ли
истина
да
ти
је
кнез
Мутимир
понудио
преседништво
у
министарству
,
да
ти
је
писао
некакво
захвално
писмо
,
у
коме
ти
благодари
за
некакво
спасење
,
и
шта
ти
ја
знам
,
и
нуди
ти
преседништво
?
Растислав
побледи
у
лицу
,
а
доња
му
усна
узе
дрхтати
.
—
Од
кога
си
то
чула
?
—
упита
он
промуклим
гласом
,
силом
уздржавајући
љутину
да
не
прсне
.
Но
госпођа
не
опази
ову
промену
,
она
продужи
живо
:
—
Од
кога
сам
да
сам
чула
,
то
је
све
једно
;
само
ја
питам
тебе
,
је
ли
то
истина
,
и
ако
је
истина
,
онда
какав
си
ми
ти
муж
,
(
Јес
,
г
.
Растислав
је
био
њен
муж
)
да
ја
такве
ствари
,
које
се
ваљда
и
мене
што
год
,
што
год
тичу
,
чујем
прво
из
комшилука
!
Па
како
сам
се
јутрос
бламирала
!
у
каквој
сам
се
прпи
нашла
!
—
боже
,
да
сам
могла
у
земљу
бих
пропала
.
Дошла
госпа
Цанка
,
па
ми
жена
честита
,
а
ја
ништа
не
знам
као
Тотов
.
Чисто
се
жена
и
наљути
,
а
има
и
право
,
мисли
да
је
ја
лажем
.
Не
може
ни
да
замисли
да
мени
мој
слатки
мужић
није
ни
речице
споменуо
о
томе
.
Наравно
,
она
рачуна
по
себи
,
како
њен
муж
неће
ништа
ни
оволицко
—
госпа
диже
своју
малену
,
белу
ручицу
и
гребну
ноктом
о
нокат
,
да
покаже
колицко
муж
госпа
Цанкин
неће
ништа
да
учини
док
не
упита
своју
жену
—
јес
,
неће
ништа
ни
оволико
да
учини
,
док
њу
не
упита
,
—
настави
госпа
живо
,
—
на
она
мисли
да
је
тако
и
код
мене
.
Јес
!
...
После
ове
енергичне
придике
госпа
напући
уста
и
срдито
,
али
грациозно
окрете
мало
главу
на
страну
,
заузимајући
положај
,
као
оно
Наполеон
на
бојном
пољу
,
кад
пусти
у
борбу
своју
оклопничку
коњицу
,
па
,
с
пуно
дрске
уверености
у
победу
,
гледа
какво
ће
дејство
тај
напад
произвести
на
непријатеља
.
Она
није
гледала
у
свога
мужа
;
али
је
очекивала
да
се
он
почне
извињавати
како
је
заборавио
,
како
је
писмо
доцне
добио
,
или
тако
што
.
Али
место
извињавања
,
у
занемелој
дворани
одјекну
загушљив
глас
Растислављев
:
—
Софија
,
ја
те
питам
од
кога
си
чула
све
то
?
Ове
речи
биле
су
изговорене
тако
,
да
се
госпа
чисто
трже
.
Она
на
једанпут
изгуби
цело
своје
војничко
држање
и
заборави
целу
своју
измајсторисану
срџбу
,
журно
се
окрете
мужу
и
зачуђено
,
чисто
преплашено
проговори
:
—
Боже
Рале
(
тако
је
тепала
мужу
)
шта
ти
је
!
Тек
сад
она
погледа
добро
у
Растислава
и
просто
се
пренерази
,
кад
га
виде
како
беше
помодрио
од
љутине
.
Она
устаде
,
приђе
му
,
ухвати
га
за
руку
,
повуче
га
мало
на
страну
и
гледајући
му
у
очи
,
упита
га
полако
:
—
Збиља
,
шта
ти
је
?
Шта
ти
би
на
један
пут
?
—
Како
шта
ми
је
?
како
шта
ми
је
!
—
рече
Растислав
с
досадом
,
и
штедљиво
изви
своју
руку
из
женине
и
мало
се
одмаче
.
—
Молим
те
,
казуј
од
кога
си
све
то
чула
!
...
—
а
онога
ниткова
одмах
ћу
дати
ухапсити
,
ако
буде
он
то
баратао
—
викну
Растислав
,
претећи
руком
.
—
Ко
?
Момак
што
ти
чисти
хаљине
,
мислиш
!
Боже
Рале
!
Та
није
,
молим
те
,
није
,
није
—
рече
госпођа
благо
,
и
опет
му
приђе
,
опет
га
ухвати
за
руку
,
опет
му
узе
гледати
право
у
очи
.
—
Није
—
рече
она
меко
—
ти
си
плануо
,
на
ниси
ни
чуо
добро
.
Кажем
ти
,
јутрос
ми
је
била
г-ђа
Цанка
.
Од
ње
сам
све
чула
.
А
њој
је
,
вели
,
казала
г-ђа
Цинцар-Станковићка
.
Ти
знаш
с
киме
је
она
опет
род
.
Лепша
!
знаш
!
—
рече
госпођа
Софија
и
значајно
повуче
мужа
за
руку
—
Лепша
,
знаш
!
—
понови
она
још
једном
.
Растислав
остави
жену
,
кад
то
чу
,
па
се
на
један
пут
окрете
Ратку
.
—
Чујеш
ли
!
Е
што
ти
је
то
продерана
врећа
!
Одмах
отрчао
да
исприча
сукњи
.
Просто
би
цркао
да
њој
не
каже
све
.
Тако
ти
јамачно
бива
и
са
нашим
тајним
седницама
!
Помисли
,
ја
тек
синоћ
у
мрак
добио
писмо
од
њега
а
јутрос
већ
цео
Звониград
зна
му
садржину
.
—
Дакле
,
збиља
си
добио
тако
писмо
?
—
упита
Ратко
,
који
је
до
сада
цео
говор
између
Растислава
и
његове
госпође
слушао
пажљиво
и
непомично
.
—
Та
да
;
с
тога
сам
те
мало
пре
и
позвао
.
Наравно
,
ти
ништа
ниси
знао
о
томе
!
Је
ли
?
А
погледај
жене
!
—
Растислав
показа
руком
на
своју
госпођу
—
Министар
полиције
!
Е
,
мој
пашо
(
Они
су
били
пашенози
)
и
моја
дипломација
и
твоја
полиција
да
се
сакрију
пред
женама
.
Госпа
Цанку
да
узмеш
ти
за
управитеља
вароши
,
па
да
знаш
ко
се
колико
пута
у
Звониграду
накашљао
...
И
да
ми
је
знати
кад
ли
је
пре
јавио
све
то
оној
својој
шиндивили
,
—
рече
Растислав
,
пошто
је
мало
поћутао
,
поврћући
разговор
опет
на
кнеза
и
на
ону
тајанствену
женску
,
што
је
госпођа
Софија
назва
Лепшом
.
—
Јамачно
синоћ
пред
ону
теревенку
.
—
О
,
не
—
умеша
се
г-ђа
Софија
опет
у
разговор
—
То
је
морало
бити
раније
.
Госпа
Цанка
прича
,
да
је
Лепша
говорила
како
је
он
њу
прво
питао
кога
да
узме
за
председника
министарства
и
да
му
је
она
највише
наваљивала
за
тебе
.
Растислав
се
лако
поклони
—
Благодарим
на
поверењу
,
то
сам
ја
у
неку
руку
г-ђа
Помпадурин
кандидат
!
—
рече
он
с
подругљивим
осмехом
.
—
Чудим
се
да
ноћас
није
ништа
о
томе
причао
оној
својој
булументи
—
примети
Ратко
.
—
А
ко
зна
можда
и
јесте
—
рече
Растислав
.
—
Није
,
није
!
Чуо
бих
ја
то
.
Казали
би
ми
јутрос
,
као
сва
она
друга
чуда
.
Није
!
У
осталом
,
није
он
тако
проливен
.
Он
то
само
оној
својој
све
казује
,
иначе
крије
тај
као
змија
ноге
.
—
А
шта
је
то
било
ноћас
,
зете
,
што
помену
—
упита
г-ђа
Софија
.
—
Шта
је
било
—
рече
Ратко
—
пили
и
банчили
до
зоре
и
правили
сто
комедија
,
ето
шта
је
било
.
Просто
прокарта
где
год
што
би
.
—
Нека
прокарта
.
Док
има
нека
расипа
,
а
кад
једном
нестане
,
онда
неће
ништа
имати
па
неће
ништа
ни
прокартати
—
примети
Растислав
немарно
.
Кад
Ратко
отпоче
говор
о
кнезу
,
госпођа
га
слушаше
пажљиво
.
Кад
реч
прихвати
Растислав
,
она
се
окрете
њему
,
па
је
и
њега
с
интересом
слушала
.
Сад
опет
узе
реч
Ратко
:
—
Шта
су
само
прошле
ноћи
радили
.
Онога
мајмуна
ваљало
би
просто
убити
.
Помисли
шта
су
чинили
!
Узели
мајмуна
,
обукли
му
официрске
хаљине
,
нарочито
за
њега
начињене
,
па
га
посадили
са
собом
за
сто
,
да
изненаде
и
преваре
некога
од
друштва
који
се
био
задоцнио
.
После
даду
мајмуну
пушку
и
стану
га
учити
да
се
егзерцира
.
Пушка
је
била
пуна
.
—
И
ју
!
—
рече
госпођа
.
-
Пушка
била
,
пуна
—
продужи
Ратко
—
а
мајмун
као
мајмун
,
играо
се
,
потезао
,
дрмао
док
се
пушка
на
један
пут
окине
.
-
И
ју
,
ју
—
рече
госпођа
и
понесе
обадве
руке
ушима
.
—
Ађутант
Светозар
у
мало
није
погинуо
,
прозујао
му
куршум
поред
самих
ушију
и
одбио
од
пећи
оволико
парче
.
Ратко
показа
руком
колико
је
парче
од
пећи
одбијено
.
Госпођа
изрази
свој
страх
са
неколико
„
ју
“
,
све
по
једну
ноту
више
,
а
зачуђен
поглед
бацала
је
час
на
говорника
,
час
на
свог
мужа
,
као
да
је
хтела
рећи
:
„
па
шта
мислите
ви
ту
?
“
.
Кад
Ратко
рече
да
ађутант
Светозар
у
мало
није
погинуо
,
Растислав
додаде
:
—
Кам
да
је
!
И
то
је
нека
лупача
!
—
Па
што
,
за
бога
,
мећете
такве
људе
око
њега
?
Што
му
не
дате
за
,
ађутанта
каква
паметна
,
ваљана
човека
,
који
би
га
могао
што
добро
научити
—
рече
госпођа
с
пуно
учешћа
.
—
То
му
је
покојни
ђенерал
Врбавац
учинио
љубав
.
Наравно
Врбавац
је
гледао
да
има
поред
кнеза
свога
поуздана
човека
;
а
за
друго
-
Растислав
махну
руком
и
ућута
.
—
Чек
да
чујете
шта
је
било
даље
—
рече
Ратко
—
још
није
свршено
.
Елем
,
кад
мајмун
окине
пушку
и
пушка
пукне
,
у
соби
настане
прави
пакао
.
Од
онога
пуцња
и
силине
свеће
се
махом
погасе
;
густ
пушчани
дим
напуни
собу
те
помрачи
и
оно
мало
свећа
што
још
осташе
непогашене
.
Престрављен
пуцњем
,
који
је
у
затвореној
соби
грдно
одјекнуо
,
мајмун
јурне
на
сто
,
