БЕЗ
ОЦА
И
МАЈКЕ
.
написао
Пера
Радуловић
У
НОВОМЕ
САДУ
.
ШТАМПАРИЈА
А
.
ПАЈЕВИћА
.
1881
.
СВОМЕ
ДРАГОМЕ
ПОБРАТИМУ
Пери
Слијепчевићу
ВЕЛЕТРГОВЦУ
И
ГРАђАНИНУ
ГРАДА
КАРЛОВЦА
,
ПРЕДСЕДНИКУ
СРПСКЕ
ЦРКВЕНЕ
ОПШТИНЕ
КАРЛОВАЧКЕ
И
ПОСЛАНИКУ
ГРАДА
ЗАГРЕБА
И
КАРЛОВЦА
НА
СРПСКОМ
НАРОДНОМ
ЦРКВЕНОМ
САБОРУ
И
СУПРУЗИ
МУ
МАРИЈИ
рођ
.
КОСТИћЕВОЈ
,
ЧИЈОМ
ЈЕ
ДОБРООМ
ОВО
ДЕЛО
ШТАМПАНО
.
ПОСВЕћУЈЕ
ГА
ПИСАЦ
.
НЕКОЛИКО
РЕЧИ
УЗ
ОВО
ИЗДАЊЕ
.
Бавећи
се
у
Прагу
на
наукама
,
био
сам
несрећом
пао
у
тешку
меланхолију
,
те
с
тога
сам
написао
ово
дело
„
Без
оца
и
мајке
,
“
да
бих
тиме
олакшао
души
својој
.
Кад
је
исто
дело
изишло
у
„
Јавору
“
г
.
1874
и
75
,
упозорише
ме
искрено
неколики
пријатељи
моји
на
његове
мане
,
које
сам
благодарно
саслушао
;
па
које
према
њиховим
примедбама
,
а
које
и
по
својој
сопственој
увиђавности
ево
га
сада
прерађеног
издајем
на
јавност
.
—
И
.
У
Г-
1
/
7
1860
.
Данас
ми
је
дан
рођења
мога
.
Ево
прођоше
већ
двадесет
година
,
од
како
сам
света
угледао
у
мирном
и
срећном
дому
добрих
родитеља
својих
.
И
кадгод
ми
овај
дан
дође
,
да
се
сам
собом
рачунам
,
мени
је
тако
,
као
да
ми
срце
уједно
и
плаче
и
пева
.
Силна
ме
туга
обузме
,
кад
се
сетим
прошлости
своје
,
прошлости
пуне
јада
и
суза
;
но
кад
опет
помислим
на
лепу
будућност
,
која
преда
мном
отворена
стоји
,
и
у
којој
се
дивна
звезда
сјаји
,
љубав
моја
к
роду
своме
наслеђена
од
врлог
оца
мога
,
која
ће
ме
у
животу
навек
руководити
,
онда
сам
опет
задовољан
и
весео
.
Година
1848
дође
главе
добрим
родитељима
мојим
.
Још
се
тако
живо
сећам
онога
дана
,
који
нам
онако
грозно
упропасти
сву
породицу
нашу
.
И
кадгод
себи
те
страшне
појаве
представим
,
мени
одма
лете
сузе
из
очију
...
Отац
ми
беше
народни
учитељ
,
код
којег
сам
и
ја
онда
у
школу
ишао
.
И
он
се
с
народом
сложи
,
да
иду
пред
село
,
да
непријатеља
храбро
дочекају
и
да
се
боре
до
последње
капи
крви
за
народност
и
слободу
своју
.
Када
је
у
бој
пошао
,
беше
врло
озбиљан
,
али
не
беше
ништа
жалостан
.
Пољуби
се
прво
с
мајком
,
па
онда
пољуби
мене
и
Данку
,
млађу
сестру
моју
,
која
је
онда
тек
навршила
трећу
годину
.
Он
оде
,
а
мајка
ми
стаде
пред
школска
врата
и
дуго
за
њим
гледаше
,
гледаше
сузним
оком
тешко
уздишући
.
Ја
као
дете
нисам
имао
ни
појма
о
рату
,
па
за
то
сам
је
непрестано
и
питао
,
шта
је
тако
боли
?
Но
она
ми
не
хтеде
да
открије
тугу
своју
;
лакше
јој
беше
,
да
је
сноси
сама
.
С
тога
ја
безбрижан
одох
да
се
играм
.
Читава
гомила
деце
скуписмо
се
у
порти
и
почесмо
се
играти
рата
.
О
да
слатке
игре
!
Непријатеље
наше
истерасмо
из
порте
на
поље
,
а
смеју
и
весељу
не
би
краја
.
Тек
пред
вече
уморан
дошавши
дома
затечем
мајку
своју
,
где
сама
забринута
седи
.
Ја
јој
почех
приповедати
,
како
смо
се
играли
рата
,
како
смо
наше
непријатеље
потукли
,
па
ће
и
отац
мој
тако
исто
потући
све
непријатеље
своје
.
На
лицу
мајке
моје
сину
при
овим
речима
блажен
осмејак
и
она
ме
нежно
погледа
,
а
у
том
погледу
беше
толико
наде
и
радости
,
колико
зебње
и
слутње
!
Тај
поглед
ја
сад
тек
схваћам
и
разумем
,
а
онда
као
дете
само
сам
га
дубоко
у
срце
усадио
.
—
Мало
пре
,
него
што
ћемо
лећи
,
дође
једна
жена
матери
мојој
и
рече
јој
,
да
ће
се
наши
најдуже
сутра
у
зору
с
непријатељем
ударити
и
да
многи
остављају
село
и
да
беже
даље
.
Мати
моја
при
овим
речима
погледа
брижно
на
нас
децу
своју
и
рече
нам
,
да
одма
идемо
спавати
.
Ми
легосмо
,
а
оне
се
две
још
и
даље
разговараху
.
Кад
сутра
дан
још
пре
зоре
затутњи
нешто
као
грмљавина
по
селу
тако
јако
,
да
се
сва
кућа
затресла
.
То
беху
непријатељски
топови
.
Сви
одма
поскачемо
с
постеље
,
но
какав
ужасан
призор
беше
пред
нама
!
По
улицама
трчаше
свет
плачући
,
вичући
,
лелечући
...
Старци
,
жене
и
деца
,
све
то
беше
у
гомили
и
као
поплашено
стадо
трчаше
тамо
и
амо
!
Но
то
још
не
би
било
за
мене
тако
страшно
,
да
се
не
показа
по
селу
ватра
,
која
све
небо
ужасно
осветљиваше
,
те
тиме
и
призор
на
улици
поста
много
грознији
.
Одмах
ми
мајка
дочује
,
да
су
до
хиљаду
Маџара
обишли
наше
људе
и
војнике
,
да
су
преко
Тамиша
мост
ударили
,
у
село
ушли
,
те
палити
,
убијати
и
пљачкати
почели
.
Вика
и
вриска
стаде
се
на
све
стране
разлегати
.
Неколико
слабачких
стараца
,
неколико
жена
с
децом
на
грудима
појурише
у
цркву
,
која
беше
одма
до
школе
,
да
тамо
потраже
заклона
и
уточишта
.
И
моја
мајка
узеде
Данку
на
своје
груди
,
а
мене
за
руку
,
па
потрчи
и
она
у
цркву
.
Но
не
прође
ни
неколико
тренутака
,
а
оно
нам
стиже
ужасан
глас
,
да
Маџари
цркву
пале
,
а
у
порти
људе
секу
.
Ох
!
И
саме
иконе
као
да
задрхташе
од
љуте
вриске
,
од
силна
бола
невиних
људи
!
...
И
Маџари
грунуше
у
цркву
,
да
и
то
свето
место
опогане
сечом
и
тучом
!
.
.
Ја
се
још
толико
сећам
,
да
сам
се
у
тим
страховитим
тренуцима
изгубио
од
мајке
своје
,
па
у
гомили
уплашеног
света
истрчим
из
цркве
на
поље
,
прескочим
пола
срушени
зид
,
па
са
светином
бегати
стадох
.
Куд
сам
бегао
,
то
нити
ја
,
нити
остали
знадосмо
.
Ми
бегасмо
,
само
живот
да
спасемо
;
ми
бегасмо
од
сурова
и
грозна
непријатеља
,
не
мислећи
,
где
су
нам
сродници
наши
,
шта
је
с
њима
?
.
.
Но
тек
одмакавши
од
села
освртох
се
натраг
,
освртох
се
јадан
,
па
шта
видех
?
Видех
велику
кулу
наше
лепе
цркве
,
где
се
у
мору
пламена
васколиког
села
и
сама
у
пламен
завија
!
Тада
ми
тек
паде
на
памет
мајка
моја
и
сестра
Данка
!
.
.
„
Ох
!
Боже
!
“
—
повиках
у
очајном
страху
своме
,
дршћући
као
прут
на
ватри
—
„
Моја
мајка
сада
гори
!
Моја
сестра
гори
!
Ох
!
Оче
!
Оче
!
...
“
И
ја
се
бацих
на
земљу
скоро
онесвешћен
...
Људи
,
који
туда
трчаху
,
викаху
ми
непрестано
,
да
бегам
,
ако
ми
је
живот
мио
;
но
ја
те
опомене
не
хтедох
ни
слушати
.
Можда
би
ме
светина
и
прегазила
,
да
се
не
нађе
један
постарији
човек
,
који
беше
на
колима
,
те
видев
ме
и
познав
ме
дигне
ме
на
кола
,
па
онда
стаде
даље
да
гони
.
Од
тог
тренутка
врло
мало
знам
,
шта
се
са
мном
догађало
;
тек
пред
вече
почех
к
себи
да
долазим
.
Ја
бејах
у
селу
Ј—
,
код
зета
истога
човека
,
који
ме
на
кола
узе
.
Неко
сам
време
плакао
,
и
кад
ови
добри
људи
видеше
,
да
сам
још
сањив
,
они
ми
опет
наместише
постељу
,
у
којој
брзо
на
ново
заспах
.
—
Сутра
дан
добисмо
новости
из
Т—
,
да
је
село
спаљено
и
да
нису
тек
неколико
кућа
остале
на
миру
.
Црква
је
сасвим
изгорела
.
Маџари
су
потучени
,
али
и
многи
наши
платише
главом
;
само
се
још
није
знало
,
ко
је
све
погинуо
?
За
оца
свога
не
могох
друго
ништа
чути
,
осим
да
се
храбро
борио
;
а
за
мајку
и
сестру
баш
ниједне
речи
.
Но
после
подне
добих
много
црње
гласове
,
које
ми
тада
за
навек
срце
ранише
.
Чух
,
да
ми
је
отац
у
боју
погинуо
и
да
су
га
једва
познати
могли
,
тако
је
био
нагрђен
и
осакаћен
!
...
О
слатки
оче
!
Твоја
смрт
ми
је
јако
ранила
срце
моје
;
твоја
смрт
начинила
је
мене
бедним
сирочетом
:
али
уједно
и
младо
срце
моје
српским
духом
напунила
!
О
слатки
оче
!
Ако
ми
да
Бог
,
да
се
и
ја
кадгод
удомим
и
оцем
постанем
,
то
би
била
за
мене
највећа
срећа
,
кад
би
се
моја
деца
поносила
са
мном
тако
,
као
ја
с
тобом
!
...
Тек
после
неколиких
дана
чух
и
за
мајку
своју
,
да
лежи
бона
код
једног
рођака
свога
у
И
—
.
Нашав
брзо
прилику
одох
тамо
;
но
док
ја
стигох
,
она
беше
већ
мртва
,
те
ја
и
сестра
моја
остасмо
сирочад
без
оца
и
мајке
...
Она
је
живот
свој
жртвовала
деци
својој
,
јер
патећи
се
с
малом
Данком
при
страшном
појаву
,
који
се
у
цркви
дешаваше
,
она
се
разболи
и
умре
.
И
њена
смрт
лепа
је
тако
исто
као
и
смрт
оца
мога
:
док
ми
отац
гине
бранећи
народност
своју
,
мати
ми
умире
чувајући
децу
своју
.
—
Но
и
народ
не
оста
неблагодаран
врлом
оцу
моме
,
он
указује
благодарност
своју
на
мени
,
јер
ме
помаже
,
да
се
школовати
могу
.
—
Моје
је
стање
јадно
и
бедно
,
но
ипак
млад
сам
и
здрав
сам
,
па
се
тешим
,
да
ће
све
моје
невоље
ваљда
кад
тад
престати
,
те
ће
и
мени
једном
сунце
среће
синути
!
О
кад
бих
још
сестру
своју
обезбеђеном
видео
!
Сирота
Данка
!
Она
још
више
пати
него
ја
...
Да
још
стрица
немам
,
који
је
колико
толико
пази
и
васпитава
,
сам
Бог
знаде
,
шта
би
с
њоме
било
!
Па
и
он
би
њој
много
и
радо
чинио
,
али
шта
ће
јадан
,
кад
ни
он
ништа
нема
;
а
при
том
има
жену
,
која
носи
само
облик
људски
;
—
у
осталом
ја
му
морам
јако
благодаран
бити
и
за
то
,
што
је
код
себе
држи
и
што
је
хлебом
храни
.
—
3
/
7
Док
јучерањи
дан
више
равнодушно
проведох
,
то
данас
цели
дан
бејах
тако
јако
узбуђен
и
зло
расположен
,
као
да
ми
се
Бог
зна
шта
страшно
догодило
.
И
узрок
свему
томе
беше
у
лудој
слутњи
,
да
ми
се
морало
стрицу
штогод
ванредно
десити
,
кад
већ
има
више
од
месец
дана
,
како
ми
није
ништа
писао
.
Не
дао
Бог
,
да
ми
се
слутња
испуни
,
јер
шта
би
ми
онда
радила
моја
јадна
Данка
?
Ја
је
не
бих
могао
ни
у
чем
помагати
;
а
стрина
,
знам
,
да
је
не
би
код
себе
држала
,
те
би
се
тако
морала
потуцати
од
немила
до
недрага
и
служећи
другога
морала
би
себи
кору
хлеба
заслуживати
.
У
таким
мислима
проведох
скоро
цели
дан
и
узалуд
сам
се
трудио
,
да
те
мисли
растерам
читањем
;
јер
што
бих
се
ја
већма
упињао
,
да
мислим
о
каквом
другом
предмету
,
то
би
ми
исте
мисли
постајале
све
живље
и
бујније
.
За
то
најпосле
манем
све
на
страну
и
стрицу
одма
напишем
писмо
,
молећи
га
,
да
ме
извуче
што
пре
из
ове
непријатне
неизвесности
моје
.
—
7
/
7
Данас
узедох
књигу
и
одох
у
неку
шумицу
,
која
беше
одма
иза
вароши
,
да
тамо
учим
.
Идући
у
њу
мишљах
,
како
ћу
провести
ове
ферије
код
стрица
свога
,
јер
ми
је
тако
писао
у
последњем
писму
своме
,
почем
већ
четири
године
не
бејах
код
њега
;
па
да
ћу
по
свој
прилици
за
неколико
дана
већ
тамо
бити
,
па
како
ћу
се
са
својом
милом
сестром
лепо
забављати
:
причаћу
јој
разне
црте
из
живота
свога
,
певаћу
јој
своје
песме
,
које
нису
ништа
друго
,
већ
тужни
звуци
младог
и
јадног
срца
мога
,
а
она
ће
мени
показивати
разне
радове
своје
,
што
је
до
сад
радити
научила
,
она
ће
гледати
у
мене
,
ја
ћу
гледати
у
њу
,
из
мога
ће
ока
сијати
љубав
,
из
њеног
ока
опет
љубав
...
О
сестро
!
Сестро
!
Ала
ми
је
жеља
силна
,
да
те
на
своје
груди
братски
загрлим
,
да
над
твојом
главом
сузним
оком
тихо
прошапћем
:
„
Ми
смо
без
оца
и
мајке
.
“
—
У
таквим
мислима
дођох
у
шуму
,
по
којој
се
умиљати
поји
дивних
тица
певачица
јасно
разлегаху
.
О
како
ми
та
иста
шума
поста
сада
красна
,
спрам
које
сам
до
сада
скоро
увек
равнодушан
био
!
Чињаше
ми
се
,
као
да
тице
умилније
поју
,
као
да
се
зелене
гранчице
разгранатог
дрвећа
чаробније
нихају
,
а
по
зеленој
трави
бистра
роса
као
да
беше
и
од
бисера
дивнија
,
као
да
се
неки
небесни
мирис
разлио
по
целој
шуми
,
у
кратко
,
као
да
је
неки
ванредни
дух
овладао
целом
шумом
:
а
то
све
за
то
,
што
моје
груди
беху
ванредним
осећајима
напуњене
,
што
се
моје
срце
топљаше
у
дивној
милини
,
па
као
човек
мишљах
,
да
се
и
сва
природа
топи
у
таквој
истој
милини
!
...
—
9
/
7
Данас
одох
на
пошту
,
да
видим
,
има
ли
каква
писма
за
мене
,
но
многи
добише
,
који
се
ни
надали
нису
,
а
за
мене
опет
не
би
ништа
.
Ја
ово
ћутање
стрица
свога
не
могу
да
растумачим
и
тако
пуним
главу
све
самим
црним
слутњама
.
Не
могох
ништа
друго
,
већ
му
морадох
опет
писати
,
па
ако
ми
и
сад
још
ништа
не
одговори
,
онда
не
знам
,
шта
ћу
да
мислим
?
—
13
/
7
Многи
се
ђаци
почеше
већ
разилазити
и
неколики
моји
добри
другови
одоше
данас
весело
дому
своме
.
И
ја
изиђох
на
колодвор
,
да
их
испратим
и
да
им
срећан
пут
пожелим
.
Чекајући
влак
разговарасмо
се
непрестано
о
путовању
:
један
нам
приповедаше
,
како
га
сваке
године
радосно
дочекују
родитељи
,
браћа
и
сестре
,
па
онда
тога
дана
њему
у
почаст
приређују
домаћу
забаву
,
где
се
искупе
сви
њихови
сродници
и
пријатељи
,
па
му
сви
честитају
и
сви
му
се
радују
;
а
други
нам
приповедаше
,
како
поред
његовог
села
не
пролази
жељезница
,
већ
мора
два
сата
да
путује
на
колима
и
како
навек
његов
млађи
брат
изиђе
с
колима
пред
њега
,
како
га
грли
и
љуби
,
како
му
навек
донесе
колача
,
меса
,
вина
и
дувана
,
што
мати
за
њега
спреми
.
И
тако
приповедаше
сваки
своје
осећајући
се
сваки
задовољним
и
срећним
,
јер
знају
,
како
је
слатко
лити
радосне
сузе
на
грудима
мајке
своје
,
како
је
дивно
гледати
у
задовољно
и
весело
лице
озбиљног
оца
,
како
је
милина
гледати
млађу
браћу
и
сеје
своје
,
где
око
њега
весело
скачу
и
сви
весело
вичу
:
„
Браца
!
Браца
!
“
.
.
Кад
влак
приспе
,
ми
се
ижљубисмо
и
растасмо
.
Они
весело
ступише
у
кола
,
а
ја
стајах
и
гледах
за
њима
тужним
оком
:
Да
ли
ће
и
мене
когод
дочекати
?
Оћу
ли
и
ја
кога
имати
,
на
чијим
ћу
се
грудима
заплакати
моћи
?
Оће
ли
мени
когод
весело
„
Браца
!
Браца
!
“
повикати
?
Оће
ли
преда
ме
когод
с
ђаконијом
изићи
?
.
.
Не
ће
!
Ја
сам
сироче
!
Ја
никог
немам
!
“
—
15
/
7
Моје
се
црне
слутње
почеше
испуњавати
,
јер
се
ђаци
већином
већ
разиђоше
,
а
ја
још
не
знам
,
шта
ћу
и
куда
ћу
?
Мораћу
још
који
дан
причекати
,
па
ако
опет
ништа
не
буде
,
онда
се
морам
упутити
најпре
у
П—
,
где
ми
стриц
живи
,
па
ако
ме
тамо
каква
несрећа
снађе
,
не
остаје
ми
ништа
друго
,
него
да
одем
у
какав
манастир
,
да
тамо
ферије
проведем
.
Но
са
новцем
зло
стојим
,
не
ћу
имати
ни
за
по
пута
.
Али
најпосле
што
му
драго
,
било
како
било
!
Мислим
и
овако
и
онако
и
најпосле
тешим
се
једино
тиме
,
што
сам
млад
и
здрав
,
па
као
такав
могу
се
на
све
одважити
,
могу
све
непогоде
сносити
,
јер
сам
се
на
патњу
и
невољу
и
онако
веће
навикнуо
.
Зар
би
то
за
мене
штогод
чудно
било
,
кад
бих
морао
ноћ
провести
на
зеленој
трави
под
плавим
кровом
ведрога
неба
?
Кад
бих
морао
с
обореном
главом
,
но
с
мирном
савешћу
закуцати
на
туђа
врата
и
запросити
комад
хлеба
?
Ја
нисам
никаква
варалица
,
никакав
крадљивац
,
већ
бедно
сироче
,
па
могу
свуда
смело
ступити
,
и
знам
,
да
се
не
ће
наћи
ниједне
душе
,
која
би
била
на
јаде
моје
посве
равнодушна
,
а
још
мање
,
да
би
ме
когод
истерео
из
куће
своје
...
Ах
!
Тако
мислим
,
и
опет
кад
би
до
тога
дошло
,
не
знам
,
како
би
ми
било
!
.
.
Но
са
мном
још
како
тако
!
али
шта
ће
Данка
да
ми
ради
?
О
Данко
!
Данко
!
И
теби
ће
твоје
девовање
златно
бити
?
.
.
Ах
!
Кад
бих
се
могао
само
још
једаред
с
њоме
састати
,
па
да
одемо
на
гроб
оца
свога
,
да
тамо
клекнемо
и
да
се
тамо
заплачемо
,
ја
мислим
,
да
бисмо
срећнији
били
...
—
19
/
7
Сваки
се
дан
бринем
и
јадикујем
,
што
од
стрица
одговора
не
добијам
.
Може
бити
,
да
ћу
временом
називати
ово
доба
још
златним
и
срећним
,
што
немам
већих
брига
,
већ
водим
бригу
о
обичном
једном
писму
,
које
не
ће
можда
ни
пет
шест
редака
имати
у
свему
.
Но
и
ако
се
вели
,
да
човек
не
може
бити
без
икаквих
брига
,
јер
ако
их
нема
,
он
их
сам
створи
само
за
то
,
да
их
има
,
то
ипак
не
могу
применити
ово
и
на
себе
.
Кад
би
ово
биле
онаке
бриге
,
које
су
само
за
то
створене
,
да
нисам
без
њих
,
онда
би
по
мене
добро
било
;
но
ово
су
бриге
такве
,
које
ми
заробише
сваку
мисао
и
које
ме
и
дању
и
ноћу
прате
непрестано
:
кад
у
вече
лежем
,
ја
мислим
,
оћу
ли
сутра
писмо
добити
,
и
бринем
се
,
шта
ћу
радити
,
ако
га
не
добијем
;
кад
ми
сунце
у
зору
пробије
прозоре
моје
,
ја
опет
пун
наде
скачем
с
постеље
,
али
ме
уједно
облеће
и
јато
брига
,
шта
ће
бити
,
ако
ми
се
нада
и
данас
осујети
?
...
20
/
7
Моје
чекање
беше
дакле
посве
залудно
.
Ја
сам
се
данас
спремио
за
пут
и
сутра
зором
полазим
у
име
божије
.
—
У
манастиру
26
/
7
.
При
свем
том
,
што
сам
могао
мислити
и
знати
,
да
се
стрицу
моме
морало
штогод
ванредно
десити
,
ипак
не
бејах
у
стању
да
верујем
црним
слутњама
својим
.
Не
хтеде
ме
нада
да
остави
,
да
ћу
у
П—
наћи
сестру
своју
,
која
ће
ме
весело
дочекати
и
да
ћу
видети
стрица
свога
,
ма
било
да
болан
у
постељи
лежи
.
Но
што
ова
борба
наде
са
слутњама
дуже
трајаше
,
то
биваше
све
жешћа
:
срце
ми
поста
жалосно
,
јер
у
машти
својој
често
гледах
сестру
своју
остављену
од
целога
света
,
па
је
мени
на
груди
пала
и
о
врат
се
мени
обесила
,
па
ме
плачући
преклиње
,
да
је
узмем
к
себи
,
да
јој
будем
не
само
брат
,
већ
и
отац
,
јер
она
никог
,
никог
нема
!
.
.
Но
то
тешко
расположење
као
да
беше
само
претеча
оне
тешке
несреће
,
која
преда
мном
стајаше
и
на
мене
с
отвореном
чељусти
чекаше
.
Кад
дођох
у
П—
,
упутих
се
одма
стану
стрица
свога
.
Идући
улицама
гледах
на
све
стране
,
да
ли
бих
гдегод
њега
или
Данку
опазио
и
мишљах
,
како
ће
ми
бити
,
кад
се
с
њима
састанем
.
У
таким
мислима
дођох
до
стана
стрица
свога
и
у
мени
се
поче
опет
нада
са
слутњом
да
бори
:
нада
,
да
ћу
се
сада
састати
с
Данком
својом
,
и
слутња
,
да
ћу
ступити
као
непознат
,
за
којег
нико
и
не
зна
,
да
живи
на
свету
.
У
дворишту
као
и
у
кући
владаше
нека
необична
тишина
и
мени
поче
срце
тако
јако
куцати
,
као
да
би
хтео
на
поље
да
искочи
,
јер
не
могаше
више
да
сноси
загушљиве
јаде
црних
слутња
мојих
,
којих
ми
груди
већ
препуне
беху
.
Моје
расположење
беше
тако
тужно
и
ја
бејах
сав
тако
узбуђен
и
осетљив
,
да
ми
требаше
само
једна
једина
реч
,
која
би
ме
дирнути
могла
,
па
да
одма
у
плач
грунем
...
Стојећи
пред
вратима
сећах
се
некадањих
дана
,
кад
сам
код
стрица
као
дете
становао
,
када
сам
иста
врата
равнодушно
отварао
и
затварао
,
равнодушно
преко
прага
прелазио
,
а
сада
?
Сада
ми
се
учинише
та
иста
врата
тако
чудна
и
тако
тајанствена
,
као
да
ћу
кроз
њих
у
рај
или
у
пакао
!
Најпосле
освртох
се
на
све
стране
,
па
онда
полако
закуцах
на
врата
.
Но
то
куцање
беше
по
свој
прилици
слабо
,
да
га
нико
ни
чуо
није
,
те
с
тога
сада
закуцах
јаче
.
Не
прођоше
ни
два
три
тренутка
,
а
ја
чух
,
да
се
изнутра
врата
отварају
и
да
неко
к
мени
иде
.
Ја
стајах
као
запета
пушка
.
Но
како
ми
би
,
кад
со
врата
отворише
и
ја
спазих
мени
сасвим
непознату
женску
,
која
ме
посве
хладно
упита
:
„
Кога
тражите
?
“
Ове
ми
рочи
прођоше
као
лед
кроз
кости
,
но
ипак
ми
нова
мисао
у
глави
сину
:
Да
се
није
кудгод
одселио
?
Те
за
то
запитах
исту
госпу
:
„
Молим
вас
лепо
,
не
бисте
ли
ме
знали
известити
,
где
се
сада
бави
Светозар
С—
,
који
је
пре
неког
времена
овде
становао
?
“
—
Светозар
С—
?
Па
он
је
још
пре
месец
дана
умрьо
!
Госпа
му
се
некуд
одселила
,
и
то
још
са
једном
девојком
,
а
куда
,
то
вам
не
знам
рећи
.
—
Мени
се
беше
свет
окренуо
и
ја
је
погледах
очајничким
оком
.
Она
ми
стаде
још
нешто
говорити
,
али
шта
,
то
нисам
чуо
.
Одма
пођох
хитно
на
поље
,
но
ми
ноге
стадоше
на
једаред
клецати
,
а
у
очима
не
могох
суза
задржати
.
Изиђох
на
улицу
.
Свет
иђаше
тамо
амо
;
не
знам
,
да
ли
ме
когод
гледаше
или
не
;
доста
то
,
да
корачах
све
хитније
,
само
да
бих
што
пре
из
вароши
изишао
,
да
дођем
на
пољану
,
да
тамо
седнем
,
да
тамо
плачем
и
јецам
,
да
се
тамо
на
живот
жалим
!
.
.
Кад
сам
из
вароши
изишао
у
поље
,
онда
тек
пустим
сасвим
на
вољу
срцу
своме
...
Читав
час
ходах
тако
,
ни
сам
не
знајући
,
куда
и
за
што
?
Но
кад
почех
осећати
,
да
су
ми
се
ноге
умориле
и
да
ме
глава
боли
,
седох
крај
пута
под
једну
тополу
и
дуго
,
дуго
гледах
око
себе
,
а
очи
ми
беху
непрестано
пуне
суза
.
Мисли
ми
се
разиђоше
тамо
амо
,
као
голуби
,
кад
полете
по
свету
,
да
хране
траже
:
но
се
опет
онако
исто
враћаше
,
јер
ниједна
не
могаше
нигде
ничега
наћи
,
што
би
ми
могло
тугу
да
ублажи
.
Због
моје
туге
и
умора
мога
смилова
се
најпосле
сан
на
мене
и
он
ме
из
овог
патничког
света
пренесе
на
лаким
крилима
својим
у
свет
мира
и
спокојства
.
О
кад
бих
могао
за
навек
успавати
све
јаде
своје
тако
,
као
што
беху
успавани
сада
,
како
бих
срећан
био
!
Но
то
је
мени
немогуће
,
јер
моји
јади
успавани
су
дотле
само
,
док
и
ја
спавам
,
и
кад
бих
јаде
своје
хтео
за
навек
успавати
,
морао
бих
и
сам
за
навек
успаван
бити
...
Мој
благи
санак
прође
,
и
кад
опет
видех
црну
јаву
пред
собом
,
мени
се
туга
као
каква
змија
опет
у
срце
увлачити
поче
,
а
из
очију
ми
на
ново
потекоше
сузе
.
Срце
ми
пуцаше
мислећи
на
сестру
своју
,
мислећи
на
жалосно
стање
себе
самога
,
како
сам
бедан
,
да
јој
ни
у
чем
помоћи
не
могу
,
а
лик
покојног
стрица
мога
стајаше
ми
непрестано
пред
очима
.
Но
док
ја
крај
пута
тако
мишљах
и
премишљах
,
поче
се
сунце
полако
к
земљи
да
спушта
.
Уставши
са
зелене
траве
отрже
ми
се
тешки
уздах
из
боних
груди
,
јер
ми
паде
црна
мисао
на
памет
:
куда
ћу
сад
?
На
коју
ћу
страну
сада
да
се
винем
?
.
.
И
не
премишљајући
дуго
упутим
се
најближем
селу
,
надајући
се
,
да
ћу
тамо
ваљда
наћи
кога
,
који
ће
ми
за
сада
пружити
руку
своју
.
Па
тако
и
беше
,
јер
добрих
људи
има
свуд
на
свету
.
—
Одатле
до
манастира
морадох
још
читав
дан
путовати
,
где
тек
јуче
пред
вече
стигох
.
27
/
7
Никад
не
бих
за
сада
боље
место
за
себе
изабрати
могао
,
него
што
је
овај
манастир
.
Ова
света
тишина
и
самоћа
тако
ми
годи
,
да
ће
ми
се
брзо
јади
моји
ублажити
моћи
.
Само
кад
бих
још
знао
,
шта
је
с
Данком
мојом
,
онда
бих
могао
мирно
дан
по
дан
проводати
и
своје
наде
на
ново
оживљавати
,
на
ново
се
посла
и
рада
подухватити
,
и
не
би
дуго
трајало
,
а
ја
бих
опет
онај
исти
постао
,
који
сам
и
до
сад
био
.
—
С
овим
калуђерима
свакако
ћу
мало
опћити
,
јер
су
ми
људи
немили
;
још
отац
намесник
чини
ми
се
,
да
је
најбољи
од
њих
свију
.
—
28
/
7
Разне
бриге
моје
не
дадоше
ми
спавати
скоро
целу
ноћ
;
једва
пред
зору
смилова
се
сан
на
мене
,
те
кад
се
из
постеље
дигох
,
беше
сунце
већ
високо
одскочило
.
Чим
сам
се
обукао
,
изиђем
на
чесму
,
која
преко
од
цркве
у
зиду
под
кровом
стоји
,
и
ту
се
стадох
умивати
хладном
и
свежом
водом
.
Тешки
,
ледени
хлад
и
оно
тихо
шуштање
цеви
тако
ми
гођаше
и
телу
и
души
,
да
сам
постао
лакши
,
снажнији
и
веселији
.
И
ту
бих
се
по
свој
прилици
подуже
бавио
,
да
не
дође
к
мени
отац
намесник
,
те
ме
позва
,
да
ме
свуд
по
манастиру
провађа
.
—
30
/
7
Изишавши
данас
у
двориште
чујем
,
да
сва
звона
звоне
.
Најпре
мишљах
,
да
је
данас
какав
светац
,
но
када
чух
,
да
поју
„
свјати
Боже
!
“
видех
,
да
је
погреб
.
Одма
одем
на
улицу
,
да
видим
,
кога
сарањују
?
Запитам
једног
манастирлију
,
који
стајаше
пред
вратима
,
ко
је
умрьо
?
„
Е
мој
господине
!
“
—
рече
ми
—
„
То
је
био
ваљан
момак
,
при
том
јединац
у
оца
и
мајке
.
Погледајте
му
само
мајку
,
како
се
бије
у
груди
;
заиста
је
велика
жалост
!
Сирота
!
Већ
му
је
била
и
девојку
испросила
,
да
га
жени
,
па
гле
,
место
сватова
шта
би
!
Проклете
богиње
!
Дођоше
му
главе
!
“
—
Овај
ми
човек
тако
говораше
,
као
да
сваку
реч
из
срца
вади
,
и
није
чудо
,
да
ме
ове
речи
ражалише
и
онако
већ
жалоснога
...
Скинувши
шешир
пођем
и
ја
за
мртвацем
.
Тужни
звуци
манастирских
звона
чињаху
ову
жалост
још
жалоснијом
...
Дошавши
на
гробље
стадосмо
сви
око
раке
.
Нисам
никад
мислио
,
да
проста
жена
може
тако
нарицати
,
као
што
сада
нарицаше
ова
јадна
мајка
,
—
ми
сви
плакасмо
...
Дошав
натраг
у
манастир
затворим
се
у
своју
собу
и
станем
на
прозор
.
Запевка
јадне
мајке
не
могаше
ми
никако
из
главе
изићи
.
„
Данас
сутра
могу
и
ја
тако
исто
умрети
“
,
—
мишљах
—
„
лисно
дрво
мојих
живих
и
лепих
нада
може
један
вихор
из
корена
ишчупати
,
а
за
моје
јаде
и
сузе
,
које
трпим
и
сносим
,
само
да
остварим
наде
своје
,
нити
би
когод
знао
,
нити
би
марио
...
Ко
би
се
за
мном
заплакао
?
Ко
би
мени
гроб
мој
цвећем
окитио
?
Нико
!
Нико
!
Јер
ја
никог
немам
!
Пустој
заборавности
бих
за
навек
предан
био
?
...
Ах
!
Боже
!
А
моје
су
жеље
,
да
вечно
живим
у
народу
своме
!
.
.
31
/
7
Цело
пре
подне
проведох
читајући
у
својој
тесној
соби
,
а
кад
после
подне
одох
у
манастирску
башту
,
беше
ми
све
тако
красно
и
пријатно
,
да
се
ничег
не
могах
дуго
нагледати
,
све
ми
беше
ново
,
као
да
у
своме
веку
први
пут
природу
гледам
.
У
том
опазим
оца
намесника
,
где
долази
у
башту
са
још
једним
младим
човеком
и
једном
женском
.
Ја
се
хтедох
у
први
мах
да
сакријем
,
јер
у
томе
часу
не
осећах
ни
мало
потребу
странога
друштва
;
но
када
видех
,
да
то
није
могуће
,
јер
ме
веће
опазише
и
управо
се
к
мени
упутише
,
тад
мирно
стадох
чекајући
,
да
ми
ближе
дођу
.
Но
како
се
изненадих
,
кад
у
том
човеку
познадох
свога
старог
друга
и
доброг
пријатеља
,
Пају
Н—
,
земљомерника
из
К—
,
који
са
својом
лепом
сејом
Љубицом
амо
дође
.
Као
мало
дете
радовах
се
овом
састанку
,
јер
ја
бејах
жељан
човека
,
с
којим
би
се
могао
разговорити
.
Но
у
колико
ме
Паја
обрадовао
доласком
својим
,
у
толико
више
очара
ме
Љубица
лепотом
својом
.
Ја
не
знам
,
да
сам
у
своме
веку
видео
тако
лепу
девојку
,
као
што
је
Љубица
лепа
!
Њено
витко
вилинсно
тело
крунисано
је
тако
дивним
лицем
,
да
је
милина
у
њега
гледати
.
Чим
се
с
њоме
упознадох
,
а
ја
је
почех
провађати
по
целој
башти
показујући
јој
све
,
што
је
овде
лепо
;
а
за
нама
иђаше
Паја
с
оцем
намесником
.
„
Веома
ми
је
мило
“
,
—
рекох
Љубици
—
„
што
се
састадох
с
вама
и
што
добих
прилике
,
да
се
мало
узвисим
над
обичним
туговањем
својим
;
јер
овде
не
може
човек
збиља
ништа
друго
радити
,
већ
само
туговати
.
Ова
вечна
тишина
у
колико
срце
теши
и
јаде
ублажује
,
у
толико
опет
буди
тужна
осећања
хладне
усамљености
,
у
коју
ми
више
пута
душа
тако
утоне
,
да
мислим
,
да
сам
жив
сарањен
.
“
—
Ово
говорећи
гледах
јој
црне
велике
очи
пуне
жара
и
чара
,
које
јој
румено
лице
тако
дивно
украшаваху
,
да
није
у
стању
ни
сунце
своје
небо
лепше
да
украси
.
—
И
опет
ја
мислим
да
нема
ничег
пријатнијег
,
него
кад
се
душа
сама
собом
занима
!
—
рече
ми
Љубица
гледајући
ме
својим
умиљатим
оком
и
смешећи
се
нежно
и
задовољно
.
„
Верујем
вам
,
госпојице
!
Но
то
није
увек
тако
.
Кад
је
душа
задовољна
,
па
се
сама
собом
бави
,
тад
нема
ничега
слађега
.
Али
кад
на
срцу
јади
леже
,
тад
је
то
занимање
душино
горко
...
“
—
Зар
вама
такви
јади
на
срцу
леже
?
—
упита
ме
Љубица
и
осмејак
јој
беше
много
јачи
ного
први
пут
.
„
Тешки
јади
!
Но
немојте
мислити
,
да
су
љубавни
јади
!
“
—
рекох
смешећи
се
—
„
За
такве
јаде
још
не
зна
срце
моје
!
Мене
боли
,
што
ме
несрећа
гони
.
Сироче
сам
,
па
никог
немам
;
и
кога
још
имам
,
и
тога
као
да
немам
,
што
ме
још
највећма
и
боли
!
“
—
Сироче
бити
свакако
је
тешко
!
Но
ипак
ви
у
колико
изгубисте
у
родитељима
својим
,
у
толико
и
добисте
:
јер
да
су
вам
родитељи
живи
,
ви
бисте
уживали
љубав
њихову
,
овако
уживате
дични
понос
,
који
од
њих
наследисте
!
—
„
Такви
понос
мало
вреди
у
животу
сирочета
,
које
нема
нигде
никог
,
нигде
ништа
!
“
„
Ви
у
речима
нигде
ништа
мислите
по
свој
прилици
сиромаштво
?
—
упита
ме
Љубица
и
своје
црне
очи
управи
тако
живо
на
мене
,
као
да
би
хтела
да
ми
с
лица
прочита
одговор
.
„
Тако
је
!
“
—
рекох
јој
тихим
гласом
и
мени
се
из
груди
нехотице
отрже
уздах
.
Љубица
слеже
раменима
,
па
се
онда
на
једаред
саже
,
узбра
цветак
један
,
који
беше
поред
стазе
,
и
тихо
рече
:
„
И’те
Бога
вам
,
сирома
је
само
онај
,
који
је
у
глави
сирома
.
“
Ја
јој
не
знадох
на
ове
речи
ништа
одговорити
,
већ
се
насмешим
и
погледам
јој
право
у
очи
,
као
да
бих
је
хтео
запитати
,
да
ли
је
баш
збиља
уверена
,
да
ја
нисам
сирома
?
—
После
подужег
таквог
разговора
одосмо
сви
оцу
намеснику
,
који
нас
сада
лепо
гошћаше
.
Ту
се
опет
отпоче
жив
разговор
,
сваки
приповедаше
своје
;
но
за
мене
беше
од
свега
најглавније
,
што
чух
од
Паје
,
да
ће
да
се
жени
и
да
је
себи
девојку
нашао
.
Пред
вече
опрости
се
Паја
и
Љубица
са
мном
и
оцем
намесником
узевши
од
мене
реч
,
да
ћу
их
што
пре
у
К—
посетити
,
јер
је
К—
овом
манастиру
и
онако
близу
,
нема
по
добра
сата
.
1
/
8
И
данас
проведох
цело
пре
подне
читањем
и
учењем
и
време
ми
тако
брзо
прође
,
да
сам
се
зачудио
,
кад
на
ручак
зазвонише
.
Но
после
подне
не
бејах
за
књигу
расположен
,
те
за
то
изиђох
у
гору
.
Ишавши
тамо
амо
вратим
се
опет
натраг
,
легнем
на
диван
и
удубим
се
у
разне
мисли
.
У
том
се
и
Љубице
сетим
,
њене
црне
очи
падоше
ми
на
ум
;
но
поред
тих
лепих
црних
очију
појавише
ми
се
још
једне
очи
,
као
небо
плаве
,
а
као
облак
мутне
,
очи
пуне
суза
,
очи
моје
јадне
сеје
!
.
.
Дуго
мишљах
,
како
бих
дознати
могао
,
где
се
сада
бави
;
но
се
не
могох
решити
,
како
да
је
потражим
.
—
2
/
8
„
Данас
је
недеља
!
“
—
То
ми
беше
прва
мисао
,
чим
сам
очи
отворио
,
те
за
то
намислим
,
да
се
пешце
у
К—
упутим
,
да
се
тамо
мало
проведем
.
Пут
беше
леп
,
те
и
не
осетих
,
када
стигох
.
По
казивању
пајином
знао
сам
,
где
станују
,
те
ушавши
у
двориште
чисто
се
зачудих
,
кад
пред
лепом
великом
кућом
спазих
дивну
башту
,
која
се
отезаше
преко
целог
дворишта
и
у
којој
беше
осим
разног
цвећа
још
пуно
великог
разгранатог
дрвећа
.
Одма
се
упутим
у
велики
стаклени
ходник
,
који
такође
беше
пун
цвећа
и
из
којег
се
у
више
соба
улазаше
.
У
ходнику
владаше
нема
тишина
и
врата
беху
редом
затворена
.
Но
чим
на
прва
врата
закуцах
,
она
се
одма
отворише
,
и
преда
ме
ступи
Љубица
,
која
доласком
мојим
као
да
беше
мало
изненађена
.
Чим
се
поздрависмо
,
уђосмо
у
собу
,
коју
она
својом
назва
и
ту
ми
рече
,
да
је
Паја
данас
морао
отпутовати
,
а
мати
јој
у
цркву
оде
,
те
тако
оста
дома
сама
и
забављаше
се
читањем
.
На
столу
беху
песме
Бранка
Радичевића
и
одма
видех
,
да
се
Бранком
занима
.
„
Читате
ли
радо
Бранка
?
“
упитах
је
гледајући
јој
лепе
црне
очи
,
које
гледаху
сасвим
безбрижно
и
весело
.
—
Зар
има
и
таквих
људи
,
који
га
не
читају
радо
?
—
одговори
ми
и
поче
ме
смешећи
се
тако
гледати
,
као
да
би
ми
тиме
хтела
рећи
,
да
се
збиља
није
надала
,
да
је
могу
тако
што
запитати
.
И
не
чекајући
од
мене
одговора
рече
даље
:
—
Ја
га
знам
већ
скоро
целог
на
памет
и
опет
га
навек
читам
и
никад
не
могу
довољно
да
га
се
начитам
!
—
Мени
беше
веома
мило
,
што
с
таком
ватром
о
Бранку
говори
и
с
мојих
усана
сасвим
се
нехотице
отргоше
речи
:
„
Срећни
Бранко
!
“
—
За
што
га
срећним
називате
?
—
упита
ме
,
као
да
ме
није
разумела
,
шта
сам
хтео
тиме
да
рекнем
.
„
За
што
га
називан
срећним
,
што
беше
кадар
да
и
после
смрт
своје
продужи
живот
свој
у
сваком
нежном
и
топлом
срцу
народа
свога
,
а
тако
једно
срце
ето
је
и
ваше
,
и
ја
му
чисто
завидим
,
што
у
вашем
срцу
тако
слатко
живи
!
“
Љубица
се
на
ове
речи
нежно
насмеши
,
погледа
ме
умиљато
својим
црним
оком
,
па
тихо
рече
:
—
И
заиста
он
у
мом
срцу
слатко
живи
!
Кад
бих
у
стању
била
,
ја
бих
ове
осећаје
делила
са
целим
светом
,
да
у
сваком
срцу
тако
слатко
живи
.
И
он
је
то
заслужио
и
треба
да
у
сваком
срцу
живи
!
—
Док
се
ми
тако
разговарасмо
,
дође
из
цркве
љубичина
мати
,
жена
прилично
стара
,
али
веома
пријатна
.
Реч
по
реч
,
па
дође
време
да
се
руча
.
О
ручку
ми
приповедаше
домаћица
о
покојном
мужу
своме
,
који
беше
у
истом
месту
тако
омиљени
лечник
,
да
и
данас
још
име
његово
свако
са
поштовањем
спомиње
.
После
ручка
на
предлог
љубичин
одосмо
у
башту
и
тамо
разговор
у
пријатном
хладу
под
густо
разгранатим
орахом
настависмо
даље
.
Најпосле
ме
Љубица
лепо
умоли
,
да
им
приповедам
штогод
из
детињства
свога
,
јер
је
од
Паје
чула
,
да
ми
детињство
беше
врло
бурно
.
Мени
ова
молба
не
беше
баш
најпријатнија
,
јер
ја
хтедох
ово
неколико
часова
поред
Љубице
весело
провести
;
али
при
свем
том
не
могох
јој
одрећи
,
већ
почех
приповедати
.
Из
почетка
бејах
сасвим
миран
,
но
када
дођох
на
ону
појаву
,
која
се
у
цркви
дешаваше
,
у
мени
поче
срце
на
једаред
да
плаче
.
Сва
прошлост
моја
бујно
оживи
,
моја
бедна
сестра
изађе
ми
пред
очи
као
сироче
без
неге
и
савета
,
остављена
од
целог
света
,
па
и
од
рођеног
брата
свога
!
.
.
Мени
ударише
сузе
на
очи
,
при
свем
том
,
што
сам
се
из
све
снаге
упињао
,
да
будем
миран
.
Но
и
њихове
очи
не
беху
без
суза
,
особито
љубичине
,
које
непрестано
на
мене
гледаху
.
—
После
тога
сеђасмо
још
мало
под
орахом
,
те
онда
уђосмо
у
собу
,
где
нам
Љубица
на
гласовиру
свираше
и
певаше
.
Ја
бејах
песмом
и
свирком
њеном
сав
очаран
;
мени
се
чињаше
,
да
слушам
вилу
,
да
пева
,
а
звуци
гласовира
њеног
беху
за
мене
тако
чаробни
,
да
ми
на
једаред
неко
усхићење
,
а
уједно
и
нека
туга
обузе
груди
,
да
бих
се
чисто
на
ново
заплакао
!
.
.
После
свирке
беше
нам
разговор
доста
жив
и
пријатан
,
те
могу
рећи
,
да
ће
ми
овај
дан
остати
навек
у
милој
успомени
.
—
5
/
8
Још
синоћ
сам
намислио
,
да
данас
одем
у
К—
,
па
како
намислио
,
тако
урадио
,
и
провео
се
онако
,
као
што
бих
могао
само
пожелети
,
јер
и
Паја
беше
код
куће
,
а
он
је
човек
,
с
којим
се
могу
братски
забављати
.
Но
осим
њега
беше
Љубица
главно
лице
за
мене
,
јер
кад
јој
погледим
у
њене
црне
очи
,
то
бих
одма
у
грудима
својим
осетио
неку
дивну
милину
.
—
Кад
поче
сунце
залазити
,
а
ми
се
упутисмо
мало
у
гору
,
где
нам
умиљато
сетни
поји
малих
певачица
и
чаробно
шуштање
зеленога
лишћа
груди
задовољно
надимаху
.
Попесмо
се
на
брег
и
гледасмо
,
како
нестаје
сунца
у
густом
грању
високе
горе
,
цео
запад
беше
златан
и
сва
гора
беше
златна
.
Мени
ова
појава
беше
тако
дивна
и
тако
мила
,
при
свем
том
,
што
ништа
ново
не
беше
,
јер
то
сам
видео
до
сад
у
животу
своме
већ
толико
пута
и
много
пута
бејах
сасвим
равнодушан
;
а
данас
ми
тако
беше
,
као
да
свет
грлим
на
грудима
својим
!
.
.
О
Љубице
!
Љубице
!
Јеси
ли
ти
анђео
,
којег
ми
Вишњи
посла
,
да
усрећиш
и
моје
груди
?
!
.
.
9
/
8
Данас
бејах
у
К—
,
и
то
једино
Љубице
ради
.
Мени
се
чини
,
као
да
ме
је
ова
девојка
очарала
и
да
сада
управља
мислима
и
осећајима
мојим
као
какав
рибар
по
тихој
води
својим
лаким
чуном
.
Цео
дан
прође
ми
поред
ње
као
какав
пријатан
сан
,
после
којег
човек
жали
,
што
беше
тако
кратак
.
—
10
/
8
Чим
сам
очи
отворио
,
одма
сам
на
Љубицу
помислио
,
на
овог
анђела
живота
мога
и
ја
још
у
кревету
почех
певати
.
Кроз
моје
прозоре
продираху
златни
зраци
јутарњег
сунца
и
ја
скочив
с
постеље
стадох
код
прозора
,
отворих
оба
крила
,
те
дисах
свежи
горски
ваздух
и
слушах
дивне
поје
умиљатих
певачица
.
Обучем
се
и
изиђем
у
гору
,
где
читава
два
часа
ходајући
пробавим
.
Вратив
се
натраг
у
манастир
проведох
читав
дан
читањем
и
писањем
и
једва
се
пред
вече
опростих
тесне
собе
своје
.
Изишав
опет
у
гору
прострем
капут
свој
на
зелену
траву
,
легнем
на
њега
и
удубим
се
у
разне
мисли
.
У
том
почеше
манастирска
звона
да
звоне
.
Романтичан
звук
манастирских
звона
навек
ме
је
узбуђивао
и
у
лепше
мисли
бацао
,
па
тако
беше
и
данас
.
Мишљах
о
Љубици
,
чије
ми
очи
стоје
непрестано
у
дубини
душе
моје
и
које
ме
свуда
прате
,
кудгод
ходим
и
гдегод
станем
!
.
.
У
том
ми
изиђе
пред
очи
и
сеја
моја
у
разним
жалосним
сликама
,
какве
машта
само
у
неизвесности
и
злој
слутњи
ствара
,
јер
ја
до
данас
не
чух
за
њу
још
ниједне
једине
речи
.
Мислећи
о
њој
чисто
ме
поче
савест
гристи
,
што
још
нисам
ниједан
једини
корак
учинио
,
како
бих
за
њу
штогод
дознао
.
И
не
размишљајући
дуго
,
како
би
до
ње
дошао
,
падоше
ми
на
ум
јавни
листови
,
да
је
путем
њих
потражим
;
те
чим
на
ту
мисао
дођох
,
обузе
ми
детињаста
радост
ожалошћене
груди
моје
.
—
12
/
8
Пославши
у
новине
оглас
ради
сестре
своје
одох
у
К—
,
где
сам
опет
у
црне
очи
лепе
Љубице
дуго
и
дуго
гледао
.
Бејах
цели
дан
као
мало
дете
весео
и
сви
се
чуђаху
,
од
куд
та
нагла
промена
тако
?
Но
ја
за
изговор
рекох
,
да
сам
навек
таки
,
али
до
сад
не
бејах
још
сасвим
познат
,
па
се
наравно
нисам
ни
могао
одма
као
такав
показати
;
а
овамо
мишљах
у
себи
:
„
Шта
ме
питате
за
оно
,
што
вам
не
могу
казати
?
Погледајте
ми
боље
у
очи
,
па
ћете
знати
и
сами
!
“
14
/
8
Јучерањи
дан
проведох
још
како
тако
,
но
данас
ми
беше
време
ужасно
дуго
,
и
кајем
се
,
што
опет
к
Љубици
не
одох
,
кад
ме
срце
непрестано
тамо
вуче
и
када
знам
,
да
ми
је
време
само
за
то
дуго
,
што
нисам
поред
ње
.
—
15
/
8
Данас
бејах
опет
код
своје
добре
и
лепе
Љубице
.
Ја
видим
,
да
ја
ову
девојку
сваким
даном
све
већма
љубим
!
.
.
Моје
срце
беше
и
до
сад
навек
пуно
љубави
,
пуно
осећања
,
али
не
оваке
љубави
,
не
оваког
осећања
;
ах
!
досадања
љубав
моја
и
досадања
осећања
моја
беху
сасвим
празни
!
Још
од
детињства
свога
осећао
сам
неки
силни
нагон
,
неку
велику
тежњу
и
ја
сам
тежио
и
чезнуо
и
сам
себе
непрестано
гонио
,
а
куда
?
за
чим
?
за
ким
?
то
нисам
знао
.
Сад
знам
за
чим
тежим
,
за
чим
чезнем
!
Све
мисли
моје
и
сви
осећаји
моји
сада
се
једино
Љубицом
баве
.
Оно
,
што
у
љубави
мојој
беше
до
сад
празно
,
сад
је
лепо
пуно
,
јер
у
тој
негдањој
празнини
стоје
сада
два
лепа
црна
ока
,
два
неисцрпива
извора
дивних
милина
и
бујне
среће
за
младо
срце
моје
!
Ја
сам
срећан
!
Сасвим
срећан
!
.
.
—
18
/
8
Хтедох
данас
Љубици
отићи
,
али
цели
дан
падаше
киша
и
све
беше
тако
тужно
,
тако
мрачно
!
Нигде
да
се
гдегод
небо
плави
,
нигде
зрачка
од
сјајнога
сунца
!
О
небо
!
Изгледаш
ми
као
срце
тешког
очајника
!
—
20
/
8
Бејах
још
у
постељи
,
кад
спазих
сунчане
зраке
,
где
пробише
кроз
прозор
у
моју
собу
.
У
мени
поче
срце
да
пева
од
радости
,
јер
данас
ми
беше
могуће
посетити
сунце
своје
.
Брзо
се
обучем
,
па
изиђем
у
гору
.
Дивота
беше
сада
гору
погледати
,
по
којој
се
дивни
мирис
распростираше
,
а
тице
певаху
тако
умиљато
и
весело
,
као
да
знају
,
да
ћу
данас
да
посетим
Љубицу
своју
.
Не
оклевах
дуго
,
већ
се
одма
упутим
и
за
тили
часак
бејах
већ
на
извору
среће
своје
.
„
Паја
ће
нам
за
неколико
дана
сасвим
отићи
!
“
рече
Љубица
мало
тужним
гласом
после
краћег
поздрава
.
—
А
куда
?
—
упитах
је
мало
зачуђен
.
„
У
Б—
,
јер
је
тамо
добио
сталну
службу
;
мени
би
милије
било
,
да
је
није
никако
ни
добио
,
јер
нас
онда
бар
не
би
остављао
!
“
одговори
Љубица
.
—
„
Што
мора
бити
,
мора
!
—
рече
озбиљно
стара
госпа
—
јер
ваљда
није
провео
толико
година
у
школи
за
то
,
да
сада
код
куће
седи
;
мора
се
радити
,
ако
се
хоће
поштено
да
живи
!
И
ја
бих
волела
,
кад
бих
могла
с
њиме
заједно
бити
,
но
за
сад
то
није
могуће
.
Али
кад
се
Паја
удоми
,
а
међу
тим
и
тебе
удам
,
тад
ћу
моћи
к
њему
отићи
и
своје
старе
дане
мирно
код
њега
провести
.
“
Кад
стара
госпа
изрече
:
„
а
међу
тим
и
тебе
удам
,
“
мени
поста
на
једаред
тако
чудно
око
срца
:
беше
ми
,
као
да
ми
је
санта
леда
на
груди
пала
и
неки
грозничави
страх
овлада
срцем
мојим
!
Да
ли
она
уједно
мишљаше
,
за
кога
да
је
уда
?
Да
ли
јој
бејах
тада
ја
у
глави
?
Ја
,
који
сам
већ
пред
очима
њеним
?
И
тако
мислећи
погледах
на
Љубицу
,
коју
при
овим
речима
дивна
румен
обли
и
која
своје
дуге
трепавице
оборене
држаше
.
Још
ми
никад
не
изгледаше
тако
дивна
и
тако
умиљата
,
као
што
беше
сада
и
у
мени
хтеде
срце
да
прекипи
,
кад
помислих
на
могућност
,
да
Љубица
,
не
постане
моја
,
већ
да
је
гледам
,
како
је
други
грли
и
љуби
!
...
Чисто
ми
лакше
би
,
кад
стара
госпа
изиђе
из
собе
и
нас
остави
саме
,
јер
се
могох
с
Љубицом
одма
слободније
разговарати
.
„
Ви
по
свој
прилици
жалите
за
Пајом
за
то
,
што
ћете
бити
сами
.
А
шта
ћу
онда
јадан
ја
да
кажем
?
Како
је
мени
самовати
у
оној
мртвој
пустињи
?
Кад
дође
вече
,
ја
мислим
,
да
је
дошао
час
,
да
морам
умрети
!
Да
још
немам
те
слободе
,
да
вас
посећујем
,
мени
би
био
живот
мука
и
робија
!
“
рекох
Љубици
,
која
одма
у
почетку
речи
мојих
подиже
своју
лепу
главу
,
па
ме
стаде
својим
црним
расејаним
оком
смешећи
се
да
гледа
.
—
Не
жалим
за
Пајом
толико
,
што
ћу
сама
бити
,
колико
с
тога
,
што
ћу
без
њега
бити
;
јер
сам
се
на
њега
већ
тако
навикла
,
да
бих
хтела
,
да
сам
навек
с
њиме
заједно
.
—
„
И
ви
ћете
се
од
њега
опет
одучити
и
навићи
ћете
се
на
своје
пређање
стање
кад
Паја
беше
још
у
школи
;
али
ја
на
своју
пустињу
никад
!
“
рекох
тужним
гласом
и
мени
се
отрже
уздах
из
груди
.
—
Вама
је
у
манастиру
тешко
живети
?
—
упита
ме
Љубица
и
чисто
ме
жалећи
погледа
.
„
У
почетку
ми
беше
угодно
,
но
сада
ми
је
тешко
,
врло
тешко
!
“
рекох
и
погледах
јој
црне
очи
,
које
још
на
мени
стајаху
и
погледом
својим
хтедох
јој
рећи
,
да
ми
је
за
то
у
манастиру
тешко
живети
,
што
тамо
нисам
поред
ње
.
И
Љубица
као
да
је
разумела
поглед
мој
,
јер
на
једаред
скочи
с
места
свога
,
приђе
гласовиру
,
те
свирати
поче
.
Ја
остах
на
своме
месту
и
слушах
лепо
свирање
,
које
ми
сада
узбуђеним
грудима
мојим
тако
гођаше
...
Гледах
непрестано
у
њу
и
ја
бејах
ипак
срећан
,
што
могу
да
је
видим
и
што
могу
да
је
гледам
!
.
.
23
/
8
Сву
прошлу
ноћ
не
могах
спавати
,
јер
ме
била
обузела
туга
и
брига
за
јадном
мојом
Данком
.
Већ
прође
толико
време
,
а
ја
не
чух
за
њу
још
ниједне
речи
.
Ах
,
Боже
!
бојах
се
,
оће
се
на
мене
заплакати
,
а
то
би
ми
теже
било
,
него
да
ми
падну
на
срце
јади
свега
света
!
.
.
Тако
душевно
узбуђен
проведох
у
тужном
расположењу
већину
данашњег
дана
,
а
по
подне
одох
у
башту
и
у
најдаљем
крају
под
разгранатим
дрвећем
спустим
уморено
биће
своје
на
зелену
меку
траву
.
Моје
душевно
стање
беше
још
и
сада
као
јесење
мутно
небо
.
Док
ја
тако
лежах
,
чујем
на
једанпут
неки
разговор
близу
себе
и
дигнув
главу
спазим
Пају
и
Љубицу
,
који
се
управо
к
мени
упутише
.
Љубичин
поглед
беше
ми
сада
као
појав
сунца
после
дуге
несносне
кише
.
Сва
туга
моја
на
мах
се
разиђе
као
мутна
магла
пред
топлим
зрацима
жаркога
сунца
.
О
како
ми
сада
би
на
једанпут
опет
мило
,
како
ми
цео
свет
поста
опет
тако
красан
!
„
Што
ви
тако
далеко
бегате
у
самоћу
!
“
упита
ме
Љубица
весело
се
смешећи
.
—
Мишљах
на
сестру
своју
,
—
рекох
тихим
гласом
гледајући
јој
у
лепе
црне
очи
:
—
Кад
на
њу
мислим
,
тако
ми
је
,
као
да
и
ње
немам
.
—
—
„
За
што
би
се
за
сестру
тако
детињасто
бринуо
?
—
рече
ми
Паја
—
Ако
баш
и
не
знаш
,
у
ком
је
месту
,
доста
је
што
знаш
,
да
је
код
стрине
своје
;
а
при
том
си
и
онако
оглас
у
новине
дао
,
те
за
који
дан
зацело
ће
ти
стрина
јавити
,
где
је
и
како
је
и
шта
је
са
сестром
твојом
,
па
ако
воље
узимаш
,
можеш
је
у
свако
доба
посетити
и
видети
.
“
—
—
До
душо
тако
је
.
Но
ипак
ја
се
бојим
за
сестру
своју
,
и
то
једино
због
тога
што
је
баш
код
стрине
,
своје
,
која
никад
не
беше
пријатељ
ни
мени
ни
њој
.
Мени
је
сестра
све
и
сва
,
њу
само
једну
имам
и
мени
се
чини
,
као
да
у
њој
имам
накнаду
за
све
оно
,
што
сам
изгубио
у
детињству
своме
.
Мени
би
моје
стање
било
сто
пута
теже
и
несносније
,
кад
не
бих
имао
никог
,
на
целом
свету
никог
свога
.
Овако
бар
има
још
једно
биће
на
свету
,
у
којем
та
иста
крв
тече
,
која
и
у
мени
тече
,
и
које
од
истих
удараца
пати
,
од
којих
и
ја
патим
!
—
—
„
Па
шта
би
онда
радио
,
кад
би
,
мећем
случај
,
данас
за
њу
дознао
?
Зар
је
не
би
морао
оставити
опет
тамо
,
где
си
је
и
нашао
?
Могао
би
је
истина
видети
,
и
то
би
било
све
.
Од
стрине
не
би
је
за
цело
могао
узети
,
јер
кад
би
је
од
ње
узео
,
куд
би
онда
?
“
—
И
ако
сам
о
том
често
мислио
,
ипак
беху
ми
ове
речи
љуте
и
страшне
,
јер
ми
изнеше
пред
очи
кукавно
и
очајно
стање
моје
.
Паја
виде
,
да
ме
је
својим
речима
као
стрелом
ранио
,
па
с
тога
ме
стаде
тешити
:
„
Немој
бити
дете
,
Миливоје
!
У
таким
приликама
туга
и
брига
ништа
не
помаже
!
Не
велим
ти
,
да
не
радиш
ништа
за
сетру
своју
,
то
не
;
већ
на
против
ради
,
али
ради
веселим
срцем
,
а
не
туговањем
!
Твоје
сузе
не
ће
њој
ништа
помоћи
!
“
После
подужег
таквог
разговора
одосмо
оцу
намеснику
,
који
нас
лепо
дочека
и
код
њега
остасмо
до
заласка
сунца
.
Сви
беху
весели
,
само
моје
весеље
беше
некако
усиљено
.
—
25
/
8
Данас
бејах
опет
код
Љубице
.
Идући
тамо
мишљах
,
да
не
ће
то
већ
много
бито
,
што
ја
терам
?
Али
шта
знам
да
радим
?
Ја
сам
приморан
да
одлазим
к
њој
,
ако
не
ћу
сам
себе
да
мучим
и
морим
,
јер
мени
је
без
ње
све
празно
и
мртво
,
па
и
сам
сам
себи
празан
и
мртав
...
А
поред
ње
ми
је
тако
добро
,
као
да
сам
у
рају
...
Како
Паја
беше
данас
веома
добре
воље
,
јер
је
добио
драго
писмо
од
веренице
своје
,
то
поче
с
Љубицом
шалу
да
збија
.
Шала
беше
из
почетка
врло
пријатна
,
но
реч
по
реч
,
па
се
Љубица
расрди
,
те
срдита
хтеде
изићи
из
собе
.
Мени
је
беше
веома
жао
,
те
за
то
скочим
са
столице
,
потрчим
за
њом
,
ухватим
је
за
руку
и
нехотице
је
тако
јако
повучем
,
да
и
она
нехотице
паде
главом
на
моје
груди
.
Ударом
ове
миле
главе
о
моје
груди
прође
ме
свега
нека
необична
милина
,
коју
у
животу
својем
до
сад
још
никад
нисам
осетио
,
а
заношљиви
мирис
њене
црне
косе
поче
ме
чисто
опијати
,
при
свем
том
,
што
једва
сам
себи
веровах
,
да
је
ова
дивна
и
мени
тако
мила
глава
збиља
на
мојим
грудима
!
Но
поред
ове
дивне
милине
спопаде
ме
у
једанпут
немила
забуна
,
јер
сва
крв
ми
појури
у
лице
,
пред
очима
ми
стаде
нешто
трептати
,
и
ја
не
знадох
,
на
коју
ћу
страну
да
погледам
!
Но
свему
овом
учини
сада
Паја
крај
,
јер
и
он
приђе
Љубици
и
ухватив
је
за
руку
рече
јој
молећи
је
,
да
јој
није
ништа
рекао
из
зле
намере
,
већ
једино
за
то
,
што
је
воли
.
Љубица
прими
ове
речи
одма
к
срцу
,
као
што
знађаше
,
да
од
срца
иду
,
те
тако
постасмо
сви
троје
опет
добри
и
весели
.
—
26
/
8
Јуче
проведох
дан
поред
Љубице
своје
,
а
данас
проведох
га
поред
књиге
.
Кад
бих
још
знао
,
шта
је
с
Данком
и
кад
бих
се
још
опростио
тих
црних
брига
,
ах
!
био
бих
срећан
као
тица
у
слободној
гори
!
—
27
/
8
Дошавши
данас
у
К—
затечем
Љубицу
у
башти
,
где
весело
певајући
надгледаше
цвеће
,
а
у
руци
држаше
неколико
цветића
лепо
сложених
.
О
да
дивне
појаве
!
Љубица
и
цвеће
!
Никад
не
бих
могао
замислити
лепше
слике
од
ове
,
где
све
цвеће
око
ње
као
да
беше
живо
и
весело
,
само
што
с
њоме
још
не
пева
;
а
она
опкољена
цвећем
беше
тек
прави
божанствени
цвет
!
.
.
Чим
се
поздрависмо
,
а
она
набрано
цвеће
мени
пружи
,
а
поглед
јој
беше
безбрижан
и
весео
као
у
малог
детета
.
Дирнут
у
срце
овим
лепим
даром
рекох
јој
као
у
шали
;
„
Ваљда
је
ово
мени
и
намењено
,
кад
мени
дајете
?
“
—
Вама
!
—
рече
тако
тихо
,
да
сам
једва
чути
могао
.
„
Па
онда
сте
о
мени
и
мислили
,
кад
сте
ово
цвеће
брали
?
“
—
Јесам
!
—
рече
смешећи
се
и
погледа
ме
некако
збуњено
,
а
румен
јој
обли
цело
дивно
лице
.
Мене
овај
поглед
тако
изненади
,
да
и
мени
сва
крв
у
лице
пође
,
моје
се
очи
запламтише
,
кроз
срце
ми
прође
нека
дивна
милина
и
ја
дођох
у
чудно
расположење
,
—-
ја
је
већ
хтедох
загрлити
,
па
рећи
,
да
је
волим
и
љубим
,
волим
свом
душом
својом
:
кад
на
једаред
Паја
,
као
из
ведра
неба
да
је
пао
,
ступи
преда
ме
и
чисто
се
зачуди
,
кад
ме
виде
свега
збуњеног
и
уздрхталог
.
Долазак
ме
његов
сасвим
изненади
,
да
не
имадох
кад
прикрити
узбуђење
своје
,
тајну
моју
.
—
Љубичина
мати
такође
ме
лепо
поздрави
,
али
некако
необичним
погледом
,
да
се
у
мени
поче
мисао
рађати
,
да
може
бити
ови
сви
за
љубав
моју
већ
знају
!
31
/
8
Данас
одох
у
К—
и
испратих
Пају
,
свог
доброг
и
искреног
друга
.
Жао
ми
беше
,
што
се
морам
с
њиме
растати
,
у
толико
више
,
што
гледах
Љубицу
и
мајку
њену
,
како
су
им
очи
пуне
суза
.
„
Драга
мој
Паја
!
Ко
зна
,
како
ће
му
тамо
бити
!
“
рече
ми
мати
његова
,
кад
се
враћасмо
с
паробродске
станице
.
—
Добро
ће
му
бити
,
јер
је
срећан
човек
,
а
срећним
људима
свуда
иде
добро
!
—
рекох
старој
госпи
тргнувши
се
као
из
сна
,
јер
бејах
јако
расејан
.
—
„
А
за
што
га
ви
срећним
називате
?
“
—
упита
ме
Љубица
.
—
„
За
то
,
што
има
кога
;
који
се
весели
срећи
његовој
,
па
који
би
у
невољи
му
с
њиме
заједно
и
плакао
!
—
—
„
Па
то
је
онда
цео
свет
срећан
!
“
—
одговори
ми
Љубица
и
тихо
се
насмеши
.
—
Није
,
госпојице
!
Будите
уверени
,
да
није
!
Ево
вам
жива
примера
на
мени
!
—
„
Ви
се
ваљда
не
држите
за
несрећног
?
За
тако
сасвим
несрећног
?
И
ви
имате
пријатеља
,
који
се
тако
исто
вашој
срећи
радују
,
као
што
би
с
вама
у
невољи
плакали
!
“
рече
ми
стара
госпа
и
поче
ме
тако
гледати
,
да
јој
могох
из
очију
прочитати
,
да
сумња
у
истину
речи
својих
.
—
Пријатеља
?
—
беше
ми
све
,
што
могох
рећи
и
срце
ми
се
на
једанпут
тако
стушти
,
да
почех
у
