близуједнога
замка
,
који
је
некад
био
наш
...
.
“
Бранко
се
замислио
.
Мисли
му
се
сад
око
онога
замка
врзле
,
зауставиле
се
на
једном
гробу
који
тамо
украј
језера
усамљен
стојаше
и
скриваше
лепу
Зору
,
која
у
место
да
чује
и
слуша
жагор
људски
,
у
место
да
ужива
у
загрљају
мужевљевом
,
у
место
да
је
он
из
сна
буди
—
слуша
говор
таласа
,
који
час
шапућу
и
благо
целивају
зелену
обалу
,
час
као
да
ће
у
небо
,
дижу
се
,
бесне
пропињу
се
и
бију
обалу
кас
да
се
из
окова
отели
па
сад
се
свете
тирану
свом
;
њу
је
вечито
обгрлила
неумитна
смрт
и
спустила
је
у
ледени
загрљај
хладнога
гроба
;
њу
ће
тек
божанствена
труба
божија
сина
пробудити
из
вечита
сна
и
гамо
горе
ће
се
опет
састати
са
...
Стојан
је
говорио
а
ни
приметио
није
да
се
старац
занео
у
мисли
и
не
чује
његове
речи
кад
наједанпут
прене
и
укочено
гледаше
у
слику
,
која
је
пред
њима
о
дувару
висила
.
„
То
је
моја
мати
—
рече
Стојан
кад
је
опазио
,
куда
старац
гледа
.
„
Ма-мати
...
Зо-зора
—
муцао
је
старац
али
тако
тијо
да
га
Стојан
није
чуо
.
То
беше
слика
покојне
Зоре
у
природној
величини
.
Тако
је
била
насликана
као
онда
,
кад
је
на
обали
мирнога
језера
рекла
драгану
своме
;
„
Ох
!
ово
ће
бити
кобно
вече
по
мене
.
“
Старац
је
гледао
као
да
ће
је
својим
погледом
прогутати
.
Са
тих
немих
усана
као
да
јој
је
слушао
некадање
рајске
речи
,
а
из
очију
као
да
јој
је
читао
жарку
љубав
,
па
као
да
јој
је
чуо
срца
куцање
.
Гле
!
као
да
ће
да
подигне
руку
,
да
га
загрли
...
ено
отвара
уста
,
смеје
се
,
дозива
га
.
Старац
као
пијан
посрну
...
„
Вамп
је
зло
—
рече
Стојан
.
„
Није
,
мало
ме
вино
ухватило
—
рече
старац
а
глас
му
је
дрхтао
.
Обоје
одоше
до
стола
.
„
Време
је
да
се
полази
—
наједанпут
ће
Бранко
и
поче
да
се
спрема
.
„
Још
није
—
на
то
ће
домаћин
.
—
Данас
хоћу
да
сам
весео
,
хоћу
да
се
раздрагам
;
као
некад
кад
сам
млад
био
...
хоћу
да
прочастим
моје
миле
госте
,
хоћу
да
наздравим
мом
најмилијем
другу
Бранку
.
“
Сви
ућутаху
и
наста
свечана
тишина
.
„
Мили
друже
!
поче
домаћин
.
—
Од
ране
младости
бесмо
другови
.
Знаш
како
се
љубљасмо
,
но
за
тренутак
као
да
нам
се
помути
срећа
и
братска
љубав
.
Ја
бејах
заслепљен
,
ја
бејах
крив
,
нисам
те
разумео
,
нисам
те
схватио
...
али
у
оном
тренутку
беше
тешко
добро
и
паметно
размислити
.
Велим
,
нисам
те
могао
схватити
,
јер
твој
велики
дух
није
кадар
свако
да
схвати
и
разуме
.
Ти
си
био
племенит
,
ти
си
заборавио
на
онај
час
када
те
онако
немилосрдно
увредих
,
када
неразумно
,
тако
рећи
бесвесно
хтедох
да
раскинем
свету
везу
нашег
пријатељства
.
Пред
тобом
је
узвишена
идеја
лебдила
,
ти
си
на
све
заборавио
,
и
остварио
си
твоју
племениту
намеру
после
оноликих
удара
,
који
би
другог
сломили
,
скрхали
.
Жив
ми
био
најмилији
друже
,
и
нека
Вог
да
да
још
дуго
поживиш
на
добро
народа
и
твојих
искрених
пријатеља
!
Чаше
звекнуше
и
поп
Бошко
свечано
отпева
„
многаја
љета
“
да
су
осталима
сузе
полетеле
на
очи
,
сузе
пријатељства
и
радости
.
Весеље
још
бујније
отпоче
.
Домаћин
се
развеселио
па
наздравља
и
служи
.
И
на
старога
Бранка
пређе
добра
воља
,
па
и
сам
поче
да
наздравља
.
.
Поп
Бошко
,
Веља
и
попадија
разумеше
речи
домаћинове
у
здравици
али
не
Стојан
и
Стеван
.
Стеван
није
баш
тако
ни
лупао
главу
да
дозна
шта
је
у
ствари
,
но
Стојан
се
замислио
и
тражио
свезу
,
тражио
је
кључ
да
разреши
загонетку
,
која
се
по
његовом
мишљењу
,
скривала
у
речима
његовога
оца
.
Али
бадава
,
не
могаше
ништа
дознати
.
Тек
кад
гости
поустајаше
да
кући
пођу
,
трже
се
из
премишљања
.
Гости
се
срдачно
опростише
са
Стојаном
,
и
удалише
се
.
При
поласку
стари
Бранко
се
још
јодном
загледао
у
Стојана
,
као
да
је
хтео
лепи
лик
му
у
своје
срце
да
уреже
.
.
Једно
јутро
.
Око
замка
Мирка
Смиљанића
влада
потпуна
тишина
.
Пред
и
око
замка
је
врт
до
саме
реке
.
Крај
обале
је
сами
брежуљак
,
који
је
го
,
само
га
бујна
трава
као
неком
зеленом
доламом
покрива
.
Тек
што
је
зора
своје
румено
лице
на
истоку
помолила
осмејкујући
се
на
шарну
земљу
и
огледајући
се
у
росном
огледалу
,
које
се
превукло
преко
бујнога
зеленила
;
тек
што
беше
славуј
своју
рану
песму
отпевао
.
—
на
замку
се
отворише
врата
и
указа
се
једна
лепа
мома
.
На
њој
је
лака
летња
хаљина
.
Црна
расплетена
коса
јој
са
спустила
низ
плећа
и
покриваше
јој
бели
врат
и
обла
рамена
.
Беше
лепа
као
зора
росом
умивена
.
Округло
снежно
лице
,
црне
као
ноћ
обрве
,
два
плава
ока
као
два
кандила
са
неба
,
прав
мали
нос
на
онај
осмејак
на
рујним
уснама
,
који
тако
заноси
кињи
и
мучи
,
па
они
образИ
преко
којих
се
осула
рајска
румен
...
!
Све
то
као
да
црташе
пред
тобом
вилу
,
која
те
оставила
горске
чари
и
дошла
да
се
наужива
миља
у
питомом
лугу
овом
.
Лаганим
корацима
упути
се
брежуљку
и
кад
се
попе
горе
,
застане
и
погледом
пуним
среће
невиности
и
задовољства
разгледи
унаоколо
.
.
Први
зраци
сунчани
помолише
се
и
озарише
ју
.
Изгледаше
као
да
је
земно
биће
,
као
да
је
анђео
,
који
је
сишао
с
неба
да
се
наужива
у
земним
красотама
.
Поглед
јој
је
лутао
тамо-амо
,
час
по
бистрој
води
широке
реке
,
која
је
достојанствено
текла
у
пространом
кориту
овом
,
час
по
зеленилу
преко
реке
у
ади
;
час
би
чак
ону
планину
посматрала
,
која
се
иза
„
ловачке
унке
“
простирала
као
какав
облак
у
сиву
маглу
умотан
.
Опет
се
зачу
кораци
.
Босиљка
се
осврну
и
спази
овоју
другарицу
,
која
такође
беше
поранила
да
се
наудише
свежа
ваздуха
,
да
слуша
песму
славуја
и
да
се
слади
красотама
дивне
околине
.
„
Ала
је
дивно
јутро
!
изусти
друга
,
која
беше
плава
,
али
лепа
и
чила
капља
росе
.
Ходи
ближе
па
разгледај
одавде
...
да
ти
заигра
срце
у
недрима
од
милине
—
рече
црномањаста
.
Плавуша
се
попе
на
брежуљак
и
слатко
смешећи
се
разгледаше
унаоколо
.
„
Босиљка
!
чу
се
глас
плавојке
.
—
Гледни
преко
,
као
да
чамац
долази
овамо
?
“
„
Чамац
је
рече
Босиљка
и
загледи
се
у
исти
,
који
је
долазио
преко
.
„
Гле
,
гле
!
као
да
је
неки
кепец
у
њему
!
викну
плавојка
.
„
Има
гуру
ну
леђи
—
дода
Босиљка
,
кад
је
чамац
ближе
дошао
и
спазише
грбоњу
,
који
га
је
гонио
.
„
Клањам
се
,
слуга
понизан
!
викао
је
грбоња
и
махао
марамом
на
њих
.
„
Хахаха
!
насмејаше
се
девојке
.
„
Сервус
—
викну
ђаволасто
Босиљка
.
—
Ала
си
красан
као
да
су
те
мало
час
са
врбе
скинули
.
“
Грбоњино
се
лице
намршти
и
искези
зубе
.
„
Ју
,
ала
је
страшан
!
рече
плавојка
.
—
Види
како
му
је
лице
широко
,
уста
скоро
до
ушију
,
очи
разрогачене
,
а
уши
као
у
миша
.
Па
види
ноздрве
!
“
„
Шта
мислиш
кад
би
дошао
да
нас
коју
запроси
!
?
шалила
се
Босиљка
.
„
Хахаха
—
насмеја
се
плавојка
у
глас
.
Грбоња
је
већ
изишао
на
обалу
.
„
Данице
!
(
тако
се
звала
плавојка
)
—
викну
после
подужег
ћутања
Босиљка
.
А
знаш
ко
је
тај
грбоња
?
“
„
Ко
?
“
„
То
ће
бити
онај
што
га
по
новинама
траже
.
Кажу
,
да
је
он
са
још
једним
,
сумња
се
и
на
Мргуда
,
убио
брата
од
стрица
старога
Бачевића
.
Пре
годину
и
више
дана
се
догодило
убиство
,
па
још
никако
да
га
ухвате
,
а
ево
га
сад
...
“
„
Хајдмо
унутра
,
ја
га
се
бојим
—
поче
Даница
и
плашљиво
гледаше
онамо
,
куда
је
грбоња
отишао
.
„
Ју
,
ено
га
!
викне
и
покаже
руком
на
лево
.
Заиста
тамо
стојаше
грбоња
,
који
се
као
веверица
успео
на
прсте
и
гледаше
их
.
„
Ходи
ближе
—
викне
несташна
Босиљка
.
—
Имала
би
вољу
да
те
мало
продрмусам
за
уши
...
“
Грбоња
се
искези
и
неста
га
међу
жбуновима
.
Испрека
се
зачу
песма
.
Звонки
глас
певача
чаробно
се
разлегао
по
мирној
површини
реке
,
и
тајанствено
одјекиваше
у
шуми
преко
и
ишчезаваше
као
у
неким
слатким
уздасима
.
Као
да
је
све
слушало
дивну
песму
весела
певача
,
владаше
тишина
,
па
као
да
видиш
е
је
све
живо
задржало
и
само
дисање
и
ослушкује
,
као
бојећи
се
да
ће
и
најслабијим
дахом
разбити
мир
по
ком
се
разлежу
гласи
дрхћући
брује
по
тихом
миомиру
.
Босиљка
и
Даница
као
очаране
стајаху
на
брежуљку
.
Са
лица
им
читаш
неки
занос
и
узбуђеност
,
а
из
очију
ове
мисли
:
ко
је
то
што
тако
дивно
пева
!
?
Песма
умукну
и
њи
две
осећаху
у
том
тренутку
као
да
су
у
некој
гробници
и
оданде
слушају
још
последње
уздахе
песме
.
.
Из
хладовине
дрва
у
ади
,
које
је
један
део
у
води
био
,
одби
се
чамац
,
ког
је
гонио
снажан
младић
.
То
беше
Стојан
.
Кад
се
мало
даље
отиснуо
,
дохвати
оба
дуга
весла
и
завесла
.
„
Ено
чамац
!
Викну
Босиљка
.
„
Гле
како
јури
,
као
стрела
—
рече
Даница
.
„
То
ће
бити
отоичњи
певач
—
дода
Босиљка
а
непрестано
прати
погледом
малени
чамац
,
који
је
косо
низ
воду
пловио
.
Кад
спази
девојке
сави
мало
на
десно
и
упути
се
к
’
њима
.
„
Ала
је
леп
!
хтеде
узвикнути
Босиљка
када
је
младић
ближе
дошао
и
срце
јој
поче
снажно
да
бије
.
Гле
!
чамац
као
заста
на
води
,
Стојан
као
да
се
скаменио
,
упро
свој
поглед
у
Босиљку
,
руке
му
престаше
веслати
и
чамац
брзо
пође
натраг
.
Босиљка
наједанпут
пребледи
и
врисне
.
Тај
врисак
трже
Стојана
из
заноса
,
баци
поглед
на
страну
и
спази
грдан
вртлог
,
који
му
беше
већ
дохватио
крај
од
чамца
.
Брзо
увиде
опасност
,
силно
замахне
веслом
,
захвати
воду
и
једним
снажним
отпором
оте
се
из
чељусти
вртлога
.
Кад
се
удалио
од
њега
баци
поглед
на
брежуљак
и
кад
виде
где
му
девојке
машу
рукама
као
честитајући
му
на
неком
јунаштву
,
замисли
се
.
Зашто
онај
врисак
?
зар
му
је
претила
каква
опасност
,
зар
га
она
бајна
девојка
познаје
?
...
Можда
га
је
она
својим
вриском
од
сваког
грозног
случаја
спасла
!
?
.
.
Таке
му
се
мисли
врзле
по
глави
,
замахне
са
оба
весла
и
за
час
ено
га
на
брежуљку
пред
девојкама
.
„
Извините
—
проговори
—
што
сам
се
усудио
као
непознат
амо
доћи
,
али
ме
нешто
гони
да
вам
се
захвалим
.
“
Овде
замуца
,
па
као
да
га
је
Босиљкин
поглед
устрелио
,
као
да
га
је
опчинио
стајао
је
ништа
не
говорећи
.
„
Моја
другарица
је
спазила
да
вам
чамац
јури
вртлогу
-
узе
реч
Даница
и
ђаволасто
се
насмеши
кад
је
спазила
забуну
обоје
младих
.
—
Ви
морате
да
сад
први
пут
чамцем
овуда
пролазите
и
не
знате
каква
вам
је
опасност
претила
?
“
„
Опасност
!
изусти
Стојан
,
зачуђено
погледи
у
Даницу
,
па
онда
баци
један
поглед
пун
захвалности
а
можда
и
нечег
другог
на
Босиљку
.
„
Тај
вртлог
је
крај
једне
оштре
стене
,
која
се
не
види
—
настави
Даница
.
—
Кад
захвати
чамац
снажно
га
удари
о
шиљасту
стену
и
пробије
га
,
чамац
се
још
неко
време
бори
и
страшно
се
окреће
у
вртлогу
,
али
брзо
потоне
и
смели
возач
се
заједно
о
њиме
изгуби
у
дубине
реке
.
Већ
многи
,
који
нису
зато
знали
,
платише
главом
.
.
“
„
Хвала
Вам
викне
Стојан
и
са
зажареним
лицем
окрете
се
Босиљци
.
—
Ви
сте
ми
са
вриском
живот
спасли
.
“
Босиљка
на
ове
речи
,
као
неком
вишом
силом
гоњена
пружи
му
руку
,
а
поглед
јој
блуђаше
којекуда
,
није
могла
у
очи
да
му
погледи
.
Она
га
је
тога
тренутка
заволела
и
то
тако
силно
и
жарко
,
како
се
замислити
може
.
И
Стојан
беше
очаран
као
кип
стајао
је
пред
бајном
девојком
,
срце
му
силно
закуца
и
у
грудима
му
се
пробуди
осећај
,
за
који
досад
није
знао
;
учини
му
се
као
да
је
на
неком
чаробном
острву
,
негде
ван
овога
света
,
да
је
наишао
на
горску
вилу
,
стоји
пред
њом
очаран
,
опијен
...
„
Здраво
Стојане
!
зачу
се
наједанпут
глас
и
младић
лепа
лика
,
смеђе
косе
и
малих
наусница
приђе
збуњенима
.
„
Милоше
!
тргне
се
Стојан
,
па
као
неверујући
својим
очима
,
укочено
гледаше
младића
.
—
Одкуд
ти
овде
!
?
запита
га
зачуђено
.
„
Ја
хтедох
тебе
то
исто
запитати
—
рече
Милош
,
пошто
се
обоје
топло
изгрлише
и
изљубише
.
„
Ја
сам
одавде
,
пре
десет
година
доселио
се
мој
отац
овамо
—
рече
Милош
.
„
Дакле
ово
је
то
село
о
коме
си
ми
толико
пута
говорио
!
викне
Стојан
.
Кад
си
ми
говорио
о
њему
ниси
га
могао
описати
какво
је
заиста
.
Та
ово
је
прави
рај
!
...
“
Даница
се
осмехну
и
као
да
хтеде
рећи
:
„
Мислим
!
поред
Босиљке
је
рај
и
у
паклу
.
“
„
Него
кажи
ми
одкуд
ти
овде
?
запита
га
Милош
.
„
Прекјуче
дођох
са
оцем
.
Онај
нови
дворац
је
наш
—
рече
Стојан
.
„
Па
ми
смо
комшије
—
викне
Милош
.
—
Ја
сам
јуче
чуо
да
се
неко
доселио
у
нови
дворац
,
али
ми
нико
не
умеде
рећи
,
ко
је
дошао
.
Гле
,
нисам
вас
ни
преставио
.
Ово
је
мој
друг
Стојан
Чупић
,
ово
моја
сестра
Босиљка
,
а
ово
наша
пријатељица
Даница
...
“
Одмах
се
поче
весело
ћеретање
.
Стојан
и
Милош
беху
најбољи
пријатељи
Заједно
су
ишли
у
школу
у
вароши
Б
.
где
је
и
Стојанов
отац
живио
.
Обоје
беху
од
најбољих
ђака
.
„
Па
како
ми
ти
не
рече
,
да
ће
ти
се
отац
овамо
преселити
?
поче
Милош
.
„
И
ја
сам
тек
на
два
дана
пре
нашег
доласка
чуо
;
отац
је
хтео
да
ме
изненади
.
“
„
Не
знате
ко
је
оно
мацо
пре
певао
преко
у
ади
!
наједанпут
ће
Босиљка
,
глас
јој
задрхта
и
лице
јој
обли
блага
румен
.
Стојан
такође
порумени
,
гледну
је
својим
зажареним
очима
,
али
ни
речи
не
рече
.
„
То
је
он
певао
—
проговори
Милош
,
који
је
брзо
увидео
,
одкуда
та
забуна
код
двоје
младих
и
један
задовољан
осмејак
прелети
му
преко
лица
.
—
Вас
две
сте
мислиле
да
сте
саме
на
брежуљку
,
а
ја
сам
био
иза
онога
жбуња
и
сам
сам
слушао
песму
па
сам
одмах
познао
Стојана
.
Док
смо
били
у
Б
.
ниједан
није
умео
тако
запевати
као
...
„
Милоше
!
ти
претериваш
—
прекиде
га
Стојан
.
Тако
се
Стојан
упознао
са
првом
лепотицом
у
околини
и
заволео
ју
је
,
а
и
она
њега
.
Од
тада
не
прође
дан
да
он
није
био
код
своје
драгане
,
где
је
најлепше
часове
свога
живота
превео
у
љубавном
заносу
,
у
разговору
пуном
сласти
и
миља
...
Тајанствени
старац
.
Једне
вечери
близу
старога
двора
видимо
некога
човека
у
дугом
,
изношеном
огртачу
,
са
излупаним
и
подртим
шеширом
на
глави
.
Мрка
ноћ
се
лагано
спуштала
и
покривала
земљу
.
Старац
је
неко
време
стајао
и
гледао
у
двор
,
па
онда
му
се
приближи
и
као
да
га
је
свестрано
испитати
хтео
,
обилазио
га
је
док
не
доспе
и
у
само
двориште
.
Све
је
разгледао
,
гледнуо
је
и
кроз
прозоре
у
осветљене
собе
,
па
као
да
му
нешто
није
испало
за
руком
,
махао
главом
.
Тек
хтеде
даље
крочити
великим
вратима
,
која
у
широки
ходник
воде
,
кад
се
иста
отворише
и
указа
се
једна
црна
прилика
.
Старац
се
брзо
сакрије
иза
једног
дебла
храстовог
,
и
после
неколико
тренутака
мимо
њега
прође
висок
човек
у
огртачу
.
У
помрчини
није
га
могао
познати
,
али
се
брзо
досети
нечему
.
Извуче
се
полако
иза
дрвета
и
као
мачак
лаганим
корацима
поче
пратити
онога
,
који
је
у
врт
отишао
.
Наједанпут
кораци
умукоше
и
старац
као
опарен
застаде
и
обазре
се
унаоколо
али
нигде
никога
не
виде
.
Није
се
смео
с
места
маћи
јер
није
знао
где
је
онај
,
кога
је
пратио
,
па
би
се
сад
лако
могао
издати
,
ако
би
само
један
корак
пошао
напред
,
и
онда
је
пропао
.
Облак
који
покриваше
звездано
небо
,
разломи
се
и
месец
сијну
.
Старац
се
нашао
испред
неког
жбуња
.
Опрезно
извирну
и
на
неколико
корачаји
пред
собом
спази
онога
у
огртачу
и
чисто
се
уплаши
кад
га
виде
лицем
себи
окренута
.
Преко
лица
је
имао
црну
образину
испод
које
су
светлила
два
ока
као
у
какве
дивље
звери
.
Старац
увуче
главу
и
не
дишући
чекао
је
шта
ће
даље
бити
...
издаље
се
зачу
потмуо
звижд
и
онај
са
образином
се
онако
исто
одазове
.
Зачу
се
кораци
и
гуроња
искрсну
из
неког
шибљака
.
Старац
се
још
већма
изненадио
кад
је
овога
спазио
и
чисто
би
да
пружи
руку
да
га
за
гушу
ухвати
,
тако
је
био
размахнуо
рукама
.
„
Хајдмо
овамо
,
—
проговори
образина
,
—
месец
сија
и
могао
би
нас
ко
приметити
.
Хајдмо
у
оно
жбуње
—
дода
и
показа
руком
онамо
где
је
старац
стојао
.
Старац
пребледе
и
као
да
се
скаменио
не
помаче
се
с
’
места
кад
виде
да
му
се
она
двојица
приближују
,
но
ови
га
не
приметише
него
са
противне
стране
уђоше
у
жбуње
,
и
овакав
се
разговор
одпоче
између
њих
.
„
Нашао
сам
траг
—
поче
образина
.
„
3биља
!
викну
грбоња
.
„
Кад
се
онај
старац
Божидар
Чупић
доселио
,
други
дан
у
вече
било
је
код
њега
весеље
на
ком
је
био
и
мој
стриц
—
поче
Мргуд
,
јер
он
беше
та
образина
.
—
Стојан
,
назови
син
Божидаров
,
не
може
бити
нико
други
него
онај
,
за
кога
ми
рече
стриц
,
да
има
некога
,
који
му
је
ближи
од
мене
...
“
„
А
по
чему
ти
то
судиш
?
запита
га
грбоња
.
„
Божидар
је
наздравио
мом
стрицу
некако
загонетно
,
да
сам
ја
из
његових
тајанствених
речи
извео
,
да
је
Стојан
син
мога
стрица
...
!
Ја
нисам
био
на
том
састанку
,
али
сам
се
крадом
препео
на
једну
липу
испред
прозора
где
је
весеље
било
,
и
све
сам
чуо
и
видио
...
“
„
Колико
ја
знам
,
твој
се
стриц
није
никад
женио
!
рећи
ће
грбоња
.
„
Јесте
—
рече
Мргуд
.
Грбоња
чисто
подскочи
на
ту
реч
,
узверено
гледаше
у
Мргуда
као
да
му
не
верује
.
„
Шта
си
се
избечио
као
да
ћеш
да
ме
прогуташ
—
поче
Мргуд
и
насмеје
се
.
„
Од
свега
,
што
си
ми
рекао
,
не
разумем
ништа
—
проговори
грбоња
.
„
Казаћу
ти
укратко
шта
је
у
ствари
.
Једног
јутра
изјашим
по
обичају
и
код
капеле
нађем
неку
бабускеру
,
матер
онога
Саве
Филиповог
,
чију
смо
...
“
„
Махни
то
,
него
да
чујем
ствар
—
прекиде
га
грбоња
.
„
Она
ми
рече
кад
сам
је
почео
запиткивати
,
да
се
мој
стриц
пре
двадесет
и
неколико
година
венчао
у
капели
и
то
рано
у
јутру
да
га
нико
не
види
.
Она
је
била
у
цркви
јер
је
прошлог
дана
на
вечерњу
заспала
и
тако
у
цркви
преноћила
,
па
је
сутри
дан
видила
.
„
И
ти
верујеш
тој
бабускери
,
која
ваљда
већ
ни
мозга
нема
у
глави
—
проговори
грбоња
.
„
Ја
ти
кажем
да
је
тако
—
рече
Мргуд
.
—
А
и
ово
сведочи
да
је
тако
.
Кад
је
мој
стриц
уступио
сељацима
земљу
,
оставио
је
себи
преко
400
ланаца
,
а
сад
има
само
200
,
а
две
је
продао
том
Божидару
Чупићу
,
његовом
пријатељу
.
Зашто
да
баш
њему
прода
земљу
,
па
онда
...
Стојан
је
сваки
дан
код
нас
,
стриц
га
радо
има
,
предпоставља
га
мени
...
“
„
Па
доста
ти
је
и
200
ланаца
земље
и
оних
100
.
000
ф
.
у
штедионици
код
...
“
„
Хахаха
—
насмеја
се
грбоња
,
—
а
да
зашто
сам
ја
ту
!
Него
знаш
шта
је
ново
?
Јајтелес
хоће
да
поднесе
менице
твом
стрицу
.
“
„
Шта
наопако
!
викне
Мргуд
.
„
Хоће
новаца
.
Ако
поднесе
лажне
менице
стрицу
,
онда
смо
обоје
пропали
.
—
Гледај
шта
ћеш
.
“
—
„
Они
су
—
прогунђа
старац
иза
жбуња
и
лако
шкрипну
зубма
.
—
Само
стрпљења
,
ја
ћу
опрати
себе
и
...
.
“
„
Новаца
можемо
набавити
—
поче
мргуд
који
се
био
замислио
,
—
али
ће
требати
једнога
опет
.
“
„
Па
нека
га
,
кад
је
дозрео
за
гавране
—
рече
грбоња
.
Старац
се
усиљавао
да
што
чује
,
али
за
мал
.
Они
говораху
полугласно
и
он
је
тек
по
гдекоју
реч
могао
добро
чути
.
Она
двојица
се
још
дуго
разговараху
и
онда
се
расташе
.
Старац
се
брзо
уклони
,
јер
је
Мргуд
поред
њега
морао
проћи
и
кад
овај
већ
одмаче
шкрипну
зубма
и
рече
:
„
Не
варам
се
,
он
је
...
“
још
је
неко
време
стојао
на
месту
,
па
онда
се
удали
.
Сутрадан
из
јутра
Мргуд
по
обичају
изјаши
.
Кад
је
мало
од
двора
одмакао
,
спази
на
једној
клупи
крај
гранате
липе
старца
са
седом
брадом
,
у
дугом
суром
огртачу
.
„
А
шта
си
се
тако
замислио
старче
?
запита
га
Мргуд
и
насмеје
се
.
Старац
прену
на
те
речи
,
подиже
главу
и
оштро
гледаше
Мргуда
:
„
Мислим
како
ћу
скоро
онамо
—
проговори
и
покаже
руком
пут
к
’
гробљу
.
„
Хахаха
—
насмеја
се
Мргуд
.
—
Мора
да
си
млого
грешио
,
кад
се
бојиш
да
ти
на
оном
свету
не
одеру
кожу
...
.
“
„
Није
господару
.
Стар
сам
,
изнемогао
сам
,
зарадити
не
могу
ништа
па
ме
то
тишти
највећма
што
највећма
што
морам
од
глади
умрети
.
“
„
Једанпут
се
мора
умрети
,
па
ма
и
од
глади
,
кад
ниси
за
живот
.
Ево
на
!
дода
,
па
извади
један
сребрн
новац
,
баци
му
га
и
одјури
.
„
Да
ли
видим
добро
!
прогунђа
старац
непрестано
за
Мргудом
гледајући
.
—
Он
је
,
не
варам
се
.
Ох
Боже
!
уздахну
,
па
онда
затресе
главом
и
шкрипну
зубма
.
—
Ал
’
како
да
га
...
како
да
докажем
своју
сумњу
.
Без
јасних
доказа
,
нико
ми
веровати
пеће
,
а
поред
тога
стриц
му
је
богат
.
Али
нећу
клонути
,
пробаћу
све
и
сва
да
пронађем
и
докучим
истину
.
Синоћ
им
је
у
неколико
испао
био
план
за
руком
.
Потајна
врата
за
која
можда
ни
садањи
господар
двора
не
зна
,
пронашао
сам
;
сад
само
још
да
видим
куда
воде
.
Али
ако
се
будем
преварио
,
ако
оно
шупље
дрво
крај
двора
не
буде
улазак
у
потајни
ходних
.
Али
пробаћу
све
.
Правда
је
на
мојој
страни
.
Заклео
сем
се
да
ћу
убицу
пронаћи
и
дадоше
ми
слободу
.
Ох
!
ако
га
не
ухватим
,
погинућу
невин
,
али
правда
опет
мора
победити
.
Хахаха
!
насмеје
се
грозничаво
—
бацио
ми
новац
.
Хах
!
како
ми
пече
руку
као
да
је
крвљу
умазан
.
До
врага
с
њим
—
дода
и
баци
новац
.
Још
је
дуго
ту
седео
,
па
онда
још
један
испитајући
поглед
баци
на
двор
и
хтеде
се
удалити
,
но
као
да
се
сети
нечега
,
врати
се
.
Брзим
корацима
уђе
у
башту
,
двор
остави
на
десно
и
за
неколико
минута
нађе
се
пред
лепом
кућицом
у
којој
је
ишпан
Јован
становао
.
Врата
беху
отворена
,
и
он
ступи
у
предсобље
.
Са
десна
и
лева
вођаху
врата
у
друге
собе
.
За
тренутак
застаде
не
знајући
куда
ће
,
но
кад
са
леве
стране
чу
да
је
неко
креснуо
палидрвце
,
брзо
се
упути
онамо
и
лако
закуца
на
врата
.
„
Слободно
—
чу
се
изнутра
крупан
,
јак
глас
.
Старац
уђе
.
На
меком
канабету
седео
је
човек
од
својих
45—48
година
,
и
пушио
је
.
„
Помоз
’
Бог
—
поздрави
старац
.
„
Бог
ти
добро
дао
старче
—
одпоздрави
домаћин
,
уста
са
дивана
и
рукова
се
са
старцем
.
—
Седи
старче
.
—
Старац
седе
на
столицу
и
наста
кратка
почивка
.
„
Које
добро
старче
?
запита
Јован
.
„
Хтео
сам
да
те
запитам
за
нешто
,
али
...
.
“
„
Говори
,
учинићу
ти
све
што
желиш
само
ако
је
могуће
—
храбрио
га
је
домаћин
.
„
Тамо
иза
двора
су
три
грдна
храстова
дрвета
.
Оно
у
среди
је
шупље
,
али
као
да
није
од
природе
.
Ту
у
том
дрвету
мора
да
је
улазак
у
неки
потајни
ходник
—
говорио
је
старац
.
„
То
не
може
бити
—
рече
убезекнуто
Јован
,
кога
зачудише
речи
старчеве
.
Очи
је
разрогачио
и
немо
је
гледао
у
свога
непознатога
госта
.
„
Ја
бих
те
молио
да
одеш
самном
до
дрвета
,
па
да
пробамо
,
да
видимо
шта
је
у
ствари
.
Ја
сам
више
него
уверен
да
ту
мора
постојати
подземни
ходник
,
који
ће
ми
,
ако
постоји
,
бити
од
врло
велике
користи
.
.
“
„
Али
ко
си
ти
старче
!
?
запита
га
зачуђено
Јован
и
подиже
се
са
места
.
—
Глас
ми
је
познат
,
али
...
“
Обоје
ћутаху
.
„
Немој
ме
питати
ко
сам
и
шта
сам
—
поче
напослетку
старац
.
—
Временом
ћеш
чути
.
Поштен
јесам
и
баш
зато
сам
принуђен
да
дознам
,
да
ли
овде
постоји
какав
подземни
ходник
.
“
„
Па
ако
и
постоји
,
шта
би
ти
хтео
да
чиниш
—
поче
Јован
и
сумњиво
,
га
посматраше
.
„
Видим
да
сумњаш
у
моје
речи
,
али
немаш
право
.
Видиш
,
ја
сам
уверен
да
се
у
овоме
двору
скрива
убица
покојног
Ивана
Бачевића
...
“
Јован
је
занемио
од
чуда
.
Бленуо
је
у
старца
и
изгледаше
као
да
се
нечега
сећа
,
па
онда
наједанпут
нагло
приђе
старцу
и
повика
:
„
Зар
си
ти
...
!
?
“
„
Мир
!
викне
старац
.
—
Не
зови
ме
именом
.
Ја
сам
,
погодио
си
,
а
знаш
и
кога
тражим
...
.
“
„
Мили
мој
друже
,
од
кад
те
нисам
видео
...
Али
зашто
пусти
ту
брадускеру
,
и
како
да
си
тако
јако
оседио
.
“
„
Чућеш
доцније
,
сад
хајдмо
време
је
скупо
.
“
Обоје
оставише
кућу
и
за
мало
па
их
ено
иза
двора
где
су
се
дизала
три
грдна
храста
.
Никог
не
беше
у
близини
,
као
да
је
удешено
било
да
их
нико
не
смотри
.
Тајанствени
старац
оде
до
средњега
храста
и
једним
дрветом
лупи
у
њега
.
Шупљина
храста
одјекну
.
Јован
се
убезекнуо
и
као
да
питаше
нешто
старца
,
гледаше
га
укочено
.
„
Видиш
,
да
се
нисам
варао
—
поче
овај
.
—
Дрво
није
од
природе
шупље
,
јер
ето
свака
му
је
гранчица
једра
,
а
и
кора
му
је
од
стабла
здрава
.
Сад
само
како
да
нађемо
отвор
.
Да
видимо
.
“
После
ових
речи
,
пажљиво
поче
прегледати
кору
од
дрвета
и
после
неколико
минута
викне
:
„
овде
ће
бити
,
“
и
руком
показа
на
једно
мало
црно
дугме
;
па
онда
га
без
околишења
притисне
и
гле
потајна
врата
се
отворише
и
пред
њиме
се
указа
мрачна
рупа
,
која
је
водила
доле
,
и
лаке
лествице
,
које
су
чврсто
биле
приковане
за
стабло
храстово
.
„
Чудновато
!
повика
Јован
и
још
једном
се
хтеде
навирити
,
али
старац
нагло
затвори
врата
и
обазре
се
унаоколо
,
да
их
није
когод
смотрио
.
„
Добро
је
—
рече
,
извади
нож
и
забележи
место
где
је
дугме
било
.
„
Сад
збогом
Јоване
!
рече
и
пружи
руку
своме
пријатељу
.
„
Хајде
мало
унутра
да
ми
причаш
,
шта
је
све
било
с
тобом
и
како
си
ти
дошао
до
тога
—
хтеде
Јован
,
но
старац
га
пресече
са
речима
:
„
Други
пут
,
сад
се
морам
журити
.
—
Збогом
!
“
„
Збогом
пријатељу
!
заврши
Јован
и
расташе
се
...
Пред
вече
почеше
се
помаљати
црни
облаци
,
по
кад
кад
загрми
из
даљине
,
муња
севне
и
ветар
бесомучно
прејезди
преко
целе
земље
.
Муње
сикћу
,
гром
страховито
удара
у
земљу
као
да
ће
је
размрвити
,
ветар
пишти
,
сиче
и
риче
,
а
вали
узбуркане
реке
немилостиво
бију
обале
.
Свак
живи
склонио
се
испред
буре
,
пастири
журно
гоне
стадо
у
село
,
путници
траже
склониште
,
па
и
животиње
умукоше
и
склонише
се
.
Наступила
је
тамна
,
страшна
ноћ
.
У
двору
старога
Бранка
гори
свећа
у
једној
соби
.
Стари
Бранко
седи
и
пуши
,
и
час
по
прене
на
урлик
ветра
од
ког
се
тресли
прозори
,
и
као
да
ће
старе
зидине
двора
да
се
сруше
тако
је
дрхтао
цео
двор
.
„
Зашто
ме
није
послушао
—
проговори
полугласно
.
—
Казао
сам
му
да
сутра
оде
ал
’
он
.
Добри
и
верни
Јоване
!
дода
и
замисли
се
.
—
бура
је
страшна
,
згодна
за
харамије
,
па
ако
га
они
нападну
.
.
Зашто
га
пустих
?
Није
ми
жао
новца
имам
га
доста
,
али
ако
изгуби
живот
...
Добар
је
Бог
—
заврши
и
удуби
се
у
разне
мисли
.
Оставимо
старога
Бранка
и
изађимо
на
главни
друм
,
који
води
у
варошицу
С
.
која
је
на
добра
три
сата
хода
далеко
од
села
.
Средином
равнога
друма
језди
коњаник
,
бори
се
са
ветром
,
пркоси
непогоди
и
страшноме
грому
.
То
је
ишпан
Јован
,
који
је
носио
извесну
своту
новаца
у
штедионицу
.
Господар
му
је
говорио
да
сутра
дан
иде
,
но
он
је
хтео
још
ове
вечери
да
стигне
јер
га
и
брат
зваше
да
код
њега
проведе
крсно
име
братовљево
.
Беше
то
у
очи
Усекованија
.
Бура
као
да
све
већма
отима
маха
,
дрва
се
изваљују
и
прах
се
диже
у
небо
да
немож
’
ока
отворити
.
Коњ
по
кад
кад
зазре
,
исправи
се
и
застане
,
али
би
на
речи
господареве
опет
пошао
напред
.
Коњаник
је
стигао
већ
до
учке
,
која
је
баш
на
средини
пута
измећу
варошице
и
села
била
.
Наједанпут
се
зачу
пуцањ
.
То
није
гром
пукао
јер
његов
глас
риче
,
пролама
брда
и
долине
и
надјача
страшну
свирку
олује
;
тај
пуцањ
је
цичао
,
просекао
олују
и
као
стењући
губио
се
у
грлу
бесна
ветра
,
коњ
као
укопан
застаде
,
а
коњаник
се
стрмоглави
.
Муња
севну
и
гле
два
човека
се
наднеше
над
убијеним
Јованом
.
Обоје
имађаху
над
собом
црне
образине
,
један
беше
висок
,
а
други
омален
,
кржљав
.
„
Мртав
је
—
проговори
онај
високи
.
—
Сад
брзо
на
посао
.
“
У
руци
овога
још
се
пушила
цев
испражњене
пушке
.
Одмах
преметнуше
јаднику
џепове
,
извадише
из
једнога
новчаника
и
пођоше
даље
.
У
тај
пар
пуче
гром
,
запали
једно
дрво
и
осветли
читаву
околину
.
Са
громом
преста
бура
,
као
да
јој
је
препукло
срце
и
прснуло
у
прах
.
Страшна
беше
слика
,
коју
осветљаваше
запаљено
дрво
.
На
земљи
лежаше
Јован
у
својој
крви
,
крај
њега
стајаше
коњ
као
укопан
,
као
да
се
не
хтеде
растати
са
госом
,
подаље
стајаху
разбојници
;
онај
већи
отворио
новчаник
и
рече
:
„
Спасени
смо
.
“
„
Хихихи
—
насмеја
се
омањи
у
коме
ћемо
познати
грбоњу
.
„
Ево
на
,
па
му
однеси
—
рече
високи
,
извади
из
новчаника
једну
хиљадарку
и
пружи
је
грбоњи
.
—
Ево
и
теби
—
дода
и
даде
му
две
стотинарке
а
остало
стрпа
у
свој
џеп
.
—
Сад
хајдмо
,
журимо
се
.
“
Неста
их
у
тами
.
Не
прође
четврт
часа
а
иза
брежуљка
се
указа
седи
старац
у
суром
огртачу
.
Опрезно
разгледи
унаоколо
,
приближи
се
Јовану
и
поче
га
прегледати
:
„
Подли
разбојници
!
промрмља
кроз
зубе
.
—
Задоцнили
смо
—
викне
и
окрене
се
људима
,
који
се
сад
указаху
.
„
Зар
убијен
?
—
проговори
један
тешко
дувајући
од
умора
.
„
Убијен
—
дода
старац
и
жалосно
климне
главом
.
—
Задоцнили
смо
а
они
су
умакли
.
Дакле
њега
је
мислио
зликовац
кад
рече
своме
верноме
другу
„
али
опет
ће
требати
једног
.
“
Ох
,
што
нисам
знао
,
могао
сам
га
спасти
.
Старац
се
заплака
.
„
Да
идемо
у
потеру
аа
њима
—
викне
један
из
гомиле
.
„
То
би
у
залуд
било
—
одврати
старац
.
—
Ни
један
не
знамо
на
коју
су
страну
отишли
па
би
само
узалуд
лутали
и
морили
се
.
Боље
да
овога
јадника
однесемо
куда
.
“
После
ових
речи
поново
прегледи
мртваца
,
па
онда
га
са
још
двојицом
подигне
и
за
час
их
неста
у
густом
покривалу
ноћном
.
На
ловачкој
унци
.
Једног
летњег
дана
искупила
се
лепа
дружина
на
„
ловачкој
унци
“
.
Ту
беху
Стојан
,
Милош
,
Стеван
,
Босиљка
и
Даница
.
Беху
направили
мали
излет
у
шуму
где
су
ловили
,
па
сада
се
искупили
да
се
одморе
и
јелом
подкрепе
.
На
врху
голе
,
зелене
унке
од
вајкада
био
је
у
земљи
изрезан
сто
,
који
су
још
стари
ловци
удесили
да
могу
мирно
и
угодно
наранити
се
јелом
и
напојити
добрим
пићем
после
тешкога
умора
.
На
том
столу
стојаху
сад
боце
с
вином
,
чаше
и
све
што
је
потребно
за
јело
.
У
крај
шуме
ниже
унке
горела
је
ватра
,
а
крај
ње
је
стојао
старога
Бранка
нови
ишпан
Алекса
,
син
покојнога
Јована
.
На
ражњу
је
окретао
младо
јаре
,
са
ког
је
маст
капљала
на
ватру
и
ова
весело
гораше
лижући
јаре
,
које
беше
зарудило
и
чисто
мами
човека
да
окуси
од
њега
.
„
Алекса
!
јел
’
готово
већ
?
викну
Стојан
,
који
беше
зажарен
у
лицу
.
„
Одмах
ће
бити
—
одговори
Алекса
.
„
А
би
ли
мало
мученице
?
.
.
знам
да
ти
се
грло
већ
пресушило
гутајући
лепи
мирис
јарета
—
понови
Стојан
и
наточи
му
једну
подобру
чашу
добре
шљивке
.
„
Не
би
шкодило
—
одврати
Алекса
и
прихвати
чашу
и
искапи
је
.
„
Нема
нам
Мргуда
,
да
није
залутао
—
рећиће
на
једанпут
Стеван
.
Може
бити
да
је
и
забасао
за
каквом
зверком
,
али
ће
доћи
—
рече
Стојан
.
Мени
се
он
не
допада
—
упаде
у
разговор
Босиљка
.
А
зашто
?
запитаху
је
сви
у
један
глас
.
Док
смо
ловили
,
ја
сам
била
одмакла
једном
од
вас
и
дошла
сам
до
извора
да
пијем
воде
.
Кад
тамо
,
спазим
Мргуда
где
стоји
са
једним
кепецом
и
разговара
се
с
’
њиме
.
.
Па
ваљда
је
случајно
наишао
на
њега
у
шуми
—
прекиде
је
Милош
.
Не
верујем
—
рече
Босиљка
.
—
Кад
смо
се
оно
први
пут
састали
на
обали
реке
—
ове
је
речи
на
Стојана
управила
,
—
и
онда
смо
виделе
нас
две
тога
кепеца
,
церекао
се
на
нас
да
су
му
усне
чак
до
ушију
допрле
и
стојао
је
сакривен
иза
неког
жбуња
све
док
се
ми
нисмо
разишли
.
Мени
се
чини
да
је
то
онај
грбоња
,
што
га
у
новинама
спомињу
,
да
је
суделовао
у
убиству
покојног
Бачевића
,
брата
од
стрица
старога
Бранка
.
Сви
зачуђено
гледаху
неко
време
у
Босиљку
,
која
је
последње
речи
са
неким
уверењем
изговорила
,
и
тек
хтеде
Стојан
нешто
рећи
кад
из
шумског
шипрага
искочи
Мргуд
и
упути
се
к
’
њима
...
Здраво
дружино
!
поздрави
их
и
смешећи
се
дође
до
Босиљке
—
и
тако
је
гледаше
као
да
би
је
погледом
прогутати
хтео
.
А
где
си
ти
до
сад
?
запиташе
га
.
Забасао
сам
вијајући
једног
срндаћа
,
па
сам
у
шуми
наишао
на
неког
чудноватог
кепеца
—
овде
чудновато
погледи
Босиљку
.
—
Изгледа
као
да
је
с
вешала
спао
,
тако
је
ружан
,
а
поред
тога
брбља
да
му
се
не
мож
’
човек
доста
насмејати
.
Каже
да
је
врло
сирома
,
да
има
болесну
матер
и
да
је
залутао
у
шуми
тражећи
птичија
јаја
...
Па
што
га
ниси
довео
амо
—
на
то
ће
Стојан
који
у
својој
искрености
и
добром
срцу
ни
помишљао
није
на
какву
лаж
и
обману
.
Дао
сам
му
нешто
новаца
па
је
отишао
.
А
да
није
то
онај
грбоња
,
што
је
вашег
оца
са
још
једним
другарем
убио
?
Наједанпут
ће
Босиљка
.
То
није
могуће
—
рече
Мргуд
и
направи
тако
лице
као
да
се
чуди
самим
себи
,
како
да
се
он
тога
сетио
није
,
—
А
што
га
пустих
,
па
то
ће
сигурно
бити
тај
угурсуз
—
дода
и
зграби
пушку
да
пође
за
њим
,
но
остали
га
задржаше
.
„
Изволите
господо
!
“
зачу
се
у
тај
пар
и
Алексин
глас
,
који
је
метнуо
печеницу
на
сто
.
Да
рекнемо
још
коју
о
Мргуду
.
Он
је
јако
заволео
Босиљку
,
али
не
љубављу
,
која
пламти
у
грудима
племенита
и
карактерна
младића
,
већ
љубављу
подлом
,
каква
се
само
може
замислити
у
грудима
скроз
покварена
и
неваљала
обешењака
.
Једном
приликом
,
кад
је
Босиљка
сама
седила
под
сеницом
испред
дворца
њезина
оца
,
он
јој
се
приближи
и
изјави
љубав
,
но
она
га
гордо
и
скоро
осорљиво
одби
,
јер
је
осећала
према
њему
неодољиву
мржњу
,
а
и
неки
страх
би
ју
обузео
кад
год
би
јој
се
он
приближио
...
И
по
други
пут
би
јој
је
изјавио
љубав
и
преклињаше
је
да
му
обећа
руку
,
но
и
тада
прође
као
и
први
пут
.
После
се
окануо
ње
,
и
Босиљка
је
мислила
,
да
јој
више
неће
досађивати
.
Међутим
је
Стојана
мрзио
као
ђавола
а
и
побојавао
га
се
,
не
због
Босиљке
,
већ
због
оне
сумње
,
да
је
Стојан
син
његовога
стрица
.
Он
је
вешто
хватао
конце
,
и
из
понашања
и
очинске
љубави
његовога
стрица
према
Стојану
,
и
из
понашања
старога
Божидара
према
њему
,
кога
ни
једна
реч
,
ни
један
покрет
није
замакао
његовом
оку
,
—
све
се
већма
утврђивао
у
тој
сумњи
...
Поседаше
за
пуну
софру
и
весело
трошише
печеницу
и
рујно
винце
.
„
Алекса
ово
ти
на
дику
служи
—
рече
Стојан
окренув
се
младићу
,
који
је
иза
њи
стојао
.
—
Видим
да
се
разумеш
у
занату
.
“
Е
па
да
испијемо
једну
у
његово
здравље
.
Да
га
Бог
поживи
!
—
на
то
ће
Милош
.
Чаше
звекнуше
и
рујнога
вина
неста
из
њих
.
Весеље
одпоче
бујно
,
али
прикладно
Ту
се
причало
из
ђачког
живота
,
шалило
се
и
смејало
да
је
јечала
шума
.
Дед
отпевај
нам
једну
Стојане
!
наједанпут
ће
Милош
.
Стојан
одпоче
песму
.
Глас
му
као
звоно
са
манастира
одјекиваше
;
час
тужно
као
да
жали
за
нечим
,
час
се
вине
горе
,
громогласно
заори
као
да
ће
небу
под
облаке
,
а
из
шуме
се
чује
одјек
као
да
му
неко
из
даљине
уздишући
одговара
.
Сви
ћутке
слушаху
певача
,
а
Босиљка
отворила
своје
велике
очи
,
на
лицу
јој
благ
осмејак
,
па
као
да
би
се
и
сама
за
гласом
винула
горе
као
у
неком
заносу
слушаше
дивну
песму
,
која
ју
је
онога
јутра
очарала
била
кад
се
први
пут
са
Стојаном
видела
,
и
чула
звонки
глас
њена
драгана
.
Кад
песма
умукну
,
чаше
поново
звекнуше
и
винца
нестајаше
.
Тек
што
песма
умукну
и
прве
се
чаше
попише
,
кад
из
шуме
нагло
искочи
један
срндаћ
сав
задуван
као
да
га
је
неко
гонио
.
Милош
,
Стеван
и
Мргуд
нагло
устадоше
,
дохватише
своје
пушке
и
похиташе
за
њим
,
а
Стојан
оста
са
девојкама
.
Алекса
је
међутим
трошио
остатак
јела
и
гасио
жеђ
са
добрим
брдским
вином
.
„
Гле
како
је
онај
храст
шупаљ
!
викну
наједанпут
Босиљка
—
Хајдмо
да
га
из
ближе
видимо
“
.
Оду
до
храста
.
Шупљина
беше
грдна
могао
би
човек
у
њу
стати
.
Босиљка
хтеде
пружити
руку
унутра
,
но
Даница
је
задржи
:
„
Немој
,
може
бити
да
се
каква
змијурина
увукла
унутра
,
па
ће
те
ујести
—
говораше
.
Но
Босиљка
ипак
тури
руку
унутра
,
и
после
неколико
тренутака
викну
:
„
Гле
шта
сам
нашла
!
и
извади
два
гола
мача
.
Стојан
и
Даница
зачуђено
погледаше
у
мачеве
.
„
Па
и
имена
се
виде
на
балчацима
—
рече
опет
Босиљка
.
Стојан
узе
мачеве
,
који
нису
били
сасвим
захрђали
и
прочита
ова
имена
:
на
једном
Бранко
Бачевић
,
а
на
другом
Божидар
Бакић
.
Овај
други
био
је
већма
захрђан
и
као
да
се
познавали
млазеви
давнашње
крви
.
Стојан
је
два-три
пута
прочитао
имена
,
и
као
да
му
се
неко
давнашње
сећање
поново
пробудило
у
грудма
—
за
мисли
се
.
Ни
сам
не
знађаше
како
,
али
се
стресе
кад
помисли
,
да
се
и
његов
отац
зове
Божидар
,
а
Бранко
Бачевић
није
нико
други
него
данашњи
стари
властелин
Па
онда
оно
очинско
понашање
старога
властелина
према
њему
,
на
она
тајанствена
здравица
на
првој
вечери
при
састанку
.
А
зашто
ови
мачеви
у
дупљи
храстовој
!
?
Двобоја
није
могло
бити
међу
њима
,
они
се
живе
као
рођена
браћа
!
.
.
Па
онда
и
њихов
тајанствени
долазак
у
село
,
изненадно
богатство
замак
и
300
ланаца
земље
.
.
Муњевитом
брзином
пролетеше
ове
мисли
кроз
главу
Стојанову
.
„
Одкуд
ови
мачеви
овде
?
поче
Босиљка
,
—
па
још
“
.
„
И
сам
се
чудим
—
рече
Стојан
и
превуче
руком
преко
чела
—
Овде
мора
да
се
десио
двобој
између
Бранка
Бачевића
и
тог
Божидара
Бакића
.
.
“
„
Тако
ће
нешто
и
бити
—
рече
Даница
.
—
Па
као
да
је
стари
Бранко
том
приликом
рањен
био
,
јер
је
његов
мач
чист
,
а
на
другом
се
виде
трагови
давнашње
крви
...
“
То
беху
мачеви
,
које
је
покојна
Зора
;
жена
старога
Бранка
скрила
у
ту
дупљу
храстову
пре
двадесет
и
више
година
,
да
не
опазе
они
,
који
су
дошли
с
њеним
братом
и
однели
рањенога
Бранка
кући
.
Она
је
хтела
да
сваки
верује
у
вест
да
су
Бранка
разбојници
напали
,
ранили
га
и
опљачкали
.
И
до
данас
нико
не
нађе
те
мачеве
.
Сви
стојаху
замишљени
,
а
Стојану
као
да
је
нека
слутња
обузела
срце
,
беше
блед
и
суморан
.
„
А
шта
је
теби
Стојане
!
?
запита
га
зачуђено
Босиљка
.
„
Није
ми
ништа
—
одговори
Стојан
.
Утим
се
вратише
Милош
и
Стеван
,
без
Мргуда
.
„
А
шта
вам
је
то
?
викне
Стеван
и
тек
се
придружише
њих
двоје
осталима
,
кад
се
из
шуме
зачу
загушљив
глас
:
„
Помоћ
,
помагајте
!
“
Сви
претрнуше
па
онда
Стојан
,
Милош
,
Стеван
и
Алекса
нагло
одјурише
онамо
одкуда
се
глас
чуо
.
Кад
се
ови
удалише
,
наједанпут
искочише
са
противне
стране
из
шипрага
два
човека
са
црним
образинама
.
Обојица
беху
стасити
и
страшни
.
Девојке
се
устравише
,
почеше
цикати
и
викати
за
осталима
,
но
ови
стигоше
Босиљку
,
счепаше
је
,
уста
јој
запушише
и
на
брзо
се
изгубише
с
’
њоме
заједно
у
шуми
.
На
вриску
девојака
брзо
се
врати
Стојан
и
сав
претрну
кад
виде
Даницу
где
онесвешћена
лежи
на
земљи
,
а
Босиљке
нигде
нема
.
Брзо
очепа
једну
боцу
с
вином
и
поче
ју
прскати
,
нашто
ова
к
’
себи
.
„
Шта
је
,
где
је
Босиљка
!
?
викну
Стојан
.
Даница
сва
дрхташе
као
да
ју
је
грозница
тресла
и
једва
исприповеди
шта
се
догодило
.
Стојан
као
помаман
зграби
пушку
и
одјури
онамо
,
куда
му
је
Даница
рекла
да
су
разбојници
Босиљку
одвукли
.
Стојан
је
као
разјарен
лав
трчао
,
кал
наједанпут
угледа
Мргуда
где
и
сам
са
пушком
у
руци
трчи
напред
.
„
Стој
несретниче
!
—
викну
на
њега
Стојан
,
који
је
у
беснилу
био
обневидео
,
но
брзо
се
увери
да
је
Мргуд
невин
,
кад
је
—
на
педесет
корачаји
опазио
грбоњу
,
кога
је
Мргуд
вијао
—
бар
тако
изгледаше
.
Сад
Стојан
похита
за
грбоњом
,
који
кад
га
опази
сави
лево
тако
,
да
се
наједанпут
нашао
близу
Стојана
и
сакри
се
иза
једног
жбуна
.
Стојан
јурне
онамо
,
кад
наједанпут
опази
да
је
грбоња
наперио
пушку
на
њега
;
нагло
одскочи
,
пушка
пуче
и
тане
му
просвира
поред
увета
.
„
Погани
створе
!
дрекну
Стојан
и
опали
пушку
онако
насумце
у
жбуње
,
али
грбоње
беше
већ
нестало
.
Утим
стиже
и
Мргуд
.
„
Умакли
су
скотови
—
рече
овај
задувано
,
као
да
се
и
сам
заузимао
да
Босиљку
спасе
.
„
За
њима
!
викну
Стојан
и
појури
ни
сам
незнајући
куда
.
Узалудан
беше
сав
труд
...
Опет
се
покупише
на
унци
.
Милош
као
у
неком
лудилу
чупаше
себи
косе
за
сестром
.
Поново
се
разиђоше
сви
,
тражили
су
и
тражили
Босиљку
,
али
од
ње
ни
трага
ни
гласа
...
Немио
гост
.
Мргуд
је
постигао
што
је
хтео
.
Код
свог
стрица
живио
је
,
као
што
се
само
живети
може
поред
изобиља
у
сваком
погледу
.
Стриц
му
је
давао
свачега
,
па
и
новаца
колико
му
је
требало
,
али
зато
је
непрестано
премишљао
о
томе
,
где
би
му
нашао
какво
место
,
јер
никако
му
се
није
дало
да
отклони
из
својих
груди
сумњу
,
да
му
је
синовац
неваљао
и
покварен
младић
,
па
чак
и
сумњу
да
је
он
заиста
убица
свога
оца
.
Мргуд
је
то
приметио
,
али
се
слабо
освртао
на
свога
стрица
;
живио
је
раскалашно
,
и
више
пута
у
толикој
мери
трошио
је
новац
да
се
и
сам
стриц
чудио
:
одкуда
му
и
где
га
је
набавио
!
?
али
ништа
докучити
није
могао
.
Грбоња
је
скоро
сваке
ноћи
долазио
и
његов
неваљали
друг
,
Мргуд
,
свагда
га
је
знао
тако
вешто
провести
кроз
цео
двор
до
своје
собе
,
да
га
нико
приметио
није
...
Једног
лепог
јутра
видимо
Мргуда
где
са
веселим
лицем
улази
у
красну
башту
са
књигом
у
руци
.
Кад
дође
до
клупе
која
је
у
средини
баште
под
гранатим
јасеном
стојала
,
седе
,
отвори
књигу
и
задуби
се
у
читање
.
Око
њега
је
владала
потпуна
тишина
,
нит
’
ветрић
да
пирне
,
нит
’
цвркут
птице
да
се
чује
.
Лице
му
је
мирно
и
на
њему
почиваше
благ
осмејак
,
као
у
човека
чија
је
савест
мирна
,
чију
душу
никакав
грех
не
мори
.
Наједанпут
се
зачуше
кораци
,
и
он
подиже
главу
.
Пред
њим
је
на
неколико
корачаји
стојао
младић
бледа
и
изнурена
лица
,
упалих
очију
,
поцепаних
хаљина
,
бос
и
са
масним
шеширом
на
глави
.
Кад
га
спази
,
пребледи
па
онда
намршти
лице
и
зловољно
викне
:
„
Шта
хоћете
,
шта
тражите
овде
?
“
Младић
се
тргао
на
ове
речи
,
па
онда
га
оштро
погледи
и
у
упалим
очима
му
севну
пламен
пун
прекора
,
мржње
и
претње
.
Он
је
ћутао
.
„
Но
,
кога
тражите
?
Говорите
,
или
ћу
Вас
одмах
дати
избацити
—
поче
љутито
Мргуд
.
„
Мргуде
!
рече
младић
,
а
глас
му
дрхташе
и
јечаше
као
да
из
костурнице
долази
.
„
Ха
!
познаје
ме
,
још
ме
није
заборавио
...
Како
да
ме
је
нашао
,
кад
му
никад
о
мојој
намери
нисам
говорио
—
промрмља
Мргуд
и
шкргутну
зубма
.
—
Ви
се
варате
младићу
—
рече
јасно
,
—
ја
нисам
тај
кога
ви
тражите
“
.
„
Не
претварај
се
—
поче
младић
.
—
Зар
си
заборавио
на
Лазу
Квргића
,
који
ти
је
некада
био
друг
,
истина
у
неваљалству
,
али
ипак
веран
друг
...
?
“
„
Шта
!
викне
Мргуд
и
ђипи
да
га
счепа
за
гушу
,
али
се
примири
.
Преко
Лазиног
лица
прелети
осмејак
пун
презира
и
неке
тајанствене
радости
:
„
Ти
си
мислио
да
сам
ја
већ
међу
мртвима
,
али
си
се
,
видиш
преварио
.
Ја
сам
дошао
да
ти
се
осветим
—
дода
и
глас
му
у
ушима
мргудовим
зујаше
као
да
какву
самртну
песму
певаше
.
„
Лакше
!
проговори
загушљиво
Мргуд
.
—
Седи
овде
...
.
Јесте
,
ја
сам
Мргуд
,
твој
из
детињства
друг
...
Алди
зашто
си
дошао
?
„
Гле
,
познао
си
ме
—
рече
Лаза
подругљиво
и
упре
своје
упале
очи
у
њега
,
а
у
њима
као
да
си
читао
:
„
Лажљивче
и
неваљали
друже
!
Хтео
би
да
ме
као
какво
пасче
одбијеш
,
можда
и
да
ме
с
’
пута
склониш
,
јер
ти
сметам
;
али
нећеш
—
ја
ћу
ти
се
осветити
“
.
Лаганим
кораком
упути
се
до
клупе
и
седе
до
њега
.
Неко
време
је
лутао
својим
мрачним
погледом
којекуда
,
као
да
је
хтео
да
лаким
летом
прелети
мислима
преко
своје
прошлости
,
као
да
је
хтео
да
одигне
завесу
независне
будућности
,
да
види
шта
га
чека
,
како
ће
се
свршити
све
оно
што
је
започео
.
Најзад
превуче
руком
преко
чела
,
уздахне
и
као
да
се
на
све
спремио
рече
:
„
Писао
сам
ти
и
писао
,
али
ти
никад
речи
одговорио
ниси
.
Знао
си
да
умирем
од
глади
,
јер
ме
родитељи
одгнаше
...
Јадни
моји
родитељи
шта
су
дочекали
!
—
у
очима
му
заблиста
суза
и
једва
се
уздржао
а
да
се
не
заплаче
.
—
Гладовао
сам
и
ниси
ми
хтео
притећи
у
помоћ
,
—
поче
затим
сасвим
озбиљно
,
—
ма
да
си
уверен
био
да
си
у
мојим
рукама
и
да
те
у
прах
сатрти
могу
...
Зар
се
не
сећаш
оне
ноћи
,
када
смо
у
кући
мојих
родитеља
банчили
,
и
када
сте
ти
и
Ћира
(
грбоња
)
те
исте
ноћи
отишли
у
варош
и
мучки
убили
твога
оца
...
.
“
„
Не
говори
даље
!
викне
Мргуд
и
блед
као
крпа
звераше
унаоколо
.
Ива
једнога
жбуна
зачу
се
шум
.
„
Ха
!
ко
је
то
?
викне
и
нехотице
гласно
Мргуд
и
ђипи
,
али
га
ноге
издадоше
,
посрне
и
седе
на
клупу
.
„
Није
нико
—
рече
Лаза
са
сатанским
осмехом
на
лицу
.
—
То
није
био
никакав
шум
,
то
ти
нечиста
савест
зуји
у
ушима
,
неверни
друже
...
Али
тако
ти
треба
...
Ја
сам
се
тада
као
лакомислен
младић
,
покварен
неваљалим
друштвом
,
за
масну
награду
заклео
пред
судом
да
си
са
Ћиром
заједно
код
мене
банчио
читаву
ноћ
и
да
никуд
одлазио
ниси
оне
ноћи
...
Ох
!
што
то
учиних
?
—
дода
и
један
уздах
болно
одјекну
из
његових
груди
.
—
Док
сам
ти
од
потребе
био
—
поче
затим
—
грлио
си
ме
и
љубио
;
а
кад
си
постигао
што
си
хтео
,
заборавио
си
на
мене
;
заборавио
си
и
на
твоју
заручницу
,
Милицу
,
коју
си
упропастио
и
одагнао
од
себе
као
скота
...
И
она
те
тражи
и
наћиће
те
—
заврши
и
глас
му
звоњаше
налик
на
пресуду
,
и
задовољно
се
насмеши
гледајући
у
Мргуда
,
који
је
седео
као
кип
и
бленуо
у
њега
.
„
Друже
Лазо
!
проговори
напослетку
.
—
Згрешио
сам
,
био
сам
неблагодаран
,
али
све
ћу
да
поправим
.
Опет
ћеш
ми
бити
мио
друг
...
.
Задржао
бих
те
овде
у
двору
,
али
то
не
могу
било
би
сумњиво
и
мој
би
стриц
...
Него
наћићу
ја
за
тебе
место
,
...
Бићеш
до
душе
усамљен
,
али
ћеш
ипак
имати
забаве
...
Једну
цуру
сам
уловио
и
даћу
је
теби
да
је
чуваш
,
да
је
надгледаш
...
“
„
Хоће
ли
и
та
проћи
као
и
Милица
?
рече
Лаза
и
злослутно
се
насмеши
.
„
Пристајеш
ли
на
мој
предлог
?
запита
га
Мргуд
.
„
Пристајем
,
ади
не
знам
,
да
ли
ћу
бити
пристојан
чувар
—
рече
и
показа
на
своју
јадну
спољашност
.
„
Ево
ти
,
па
се
одени
као
што
треба
—
дода
Мргуд
и
пружи
му
новчаник
у
ком
је
,
по
дебљини
судећи
,
прилична
свота
новаца
могла
бити
.
„
Ово
ћу
послати
несретној
Милици
—
рече
за
се
Лаза
метнув
новчаник
у
џеп
.
Уговор
је
готов
—
дода
гласно
.
—
Ја
могу
поћи
.
.
Збогом
Мргуде
!
“
„
Збогом
Лазо
!
Сутра
дођи
да
те
одведем
за
твоје
место
...
Али
пази
немој
да
...
.
“
заврши
и
расташе
се
.
Тек
што
се
Лаза
у
редовима
зелених
дрва
изгубио
,
кад
се
са
оне
исте
стране
,
одкуда
и
пре
,
зачу
поново
шум
као
да
се
неко
кроз
шибље
провлачи
и
из
густог
жбуна
изађе
тајанствени
старац
у
свом
суром
огртачу
.
Мргуд
прене
и
кад
га
опази
,
пребледи
,
да
онда
као
рис
ђипи
,
нагло
полети
старцу
и
очепа
га
за
руку
:
„
Ха
неваљалче
!
дрекне
,
—
прислушкивао
си
...
Чуо
си
све
,
али
сад
ћеш
...
.
“
Није
довршио
речи
,
но
трже
нож
иза
појаса
(
овај
је
свагда
уза
—
се
носио
)
и
замахне
на
старца
,
но
овај
га
нагло
очепа
за
руку
и
тако
ју
силовито
стиште
,
да
је
несретник
од
бола
дрекнуо
и
испустио
нож
.
„
Оцеубицо
!
рече
старац
,
отисну
га
од
себе
и
наглим
корацима
удали
се
...
.
Мргуд
је
посрнуо
неколико
корачаји
натраг
и
онда
је
као
кип
застао
и
бленуо
за
старцем
,
док
се
овај
није
изгубио
испред
очију
му
...
.
.
Лаза
је
иза
баштенске
ограде
застао
и
изгледао
је
некога
.
Не
прође
много
,
кад
се
иза
ћошка
појави
тајанствени
старац
.
„
Чуо
сам
све
—
поче
старац
.
—
План
нам
је
испао
за
руком
,
он
те
прима
к
’
себи
,
...
“
„
Само
је
то
хрђаво
што
ће
да
ме
удали
од
села
,
не
знам
где
,
да
му
...
.
“
„
Не
шкоди
ништа
—
прекиде
га
старац
.
—
Опет
је
нешто
учинио
...
Можда
ћемо
му
тако
пре
здерати
образину
...
.
Могли
би
и
сад
,
али
немамо
доста
јасних
доказа
против
њега
...
.
“
„
Па
ту
је
Милица
,
његова
бивша
заручница
она
ће
сведочити
...
.
“
„
Она
је
већ
међу
покојнима
...
.
“
„
Шта
!
викне
Лава
и
чисто
се
скаменио
,
—
А
ја
сам
хтео
сиротој
да
пошаљем
новаца
,
што
ми
је
овај
грешник
дао
...
.
“
„
Пре
неки
дан
су
је
нашли
у
води
мртву
...
Да
је
она
жива
ми
би
га
одмах
узаптили
,
али
овако
не
иде
...
.
Теби
не
би
веровали
,
јер
си
се
на
суду
заклео
...
“
Лаза
поцрвени
од
стида
.
Он
још
није
био
сасвим
покварен
,
његово
срце
није
било
сасвим
окорело
у
неваљалству
.
По
природи
је
био
лакомислен
,
мешајући
се
у
неваљала
друштва
и
сам
је
пошао
странпутицом
,
но
доцније
се
покајао
,
и
сад
је
наумио
да
своју
погрешку
поправи
.
„
Опрости
ми
добри
човече
!
викне
,
и
очи
му
се
наводнише
.
„
Зар
ти
нисам
већ
сто
пута
опростио
?
!
рече
старац
и
ућута
.
—
Само
ради
како
сам
ти
казао
,
и
све
ће
бити
добро
...
“
Још
се
дуго
разговараху
и
онда
се
расташе
.
Старац
,
као
искусан
човек
,
скроз
је
провидио
Лазу
,
и
уверио
се
да
није
сасвим
покварен
и
гледао
је
да
га
пошто
по
то
за
себе
придобије
,
како
би
своју
цељ
што
пре
постигао
.
Није
се
преварно
,
Лаза
му
се
радо
одазвао
,
јер
га
већ
поче
гристи
савест
за
свој
лакомислени
ни
епромишљени
корак
,
што
се
пред
судом
криво
заклео
,
те
никад
није
имао
мира
и
станка
...
.
Пошао
је
добром
стазом
,
и
као
одлану
у
грудма
.
Босиљка
.
У
целом
селу
и
околини
је
врило
да
је
Босиљке
нестало
.
Мирни
сељани
беху
јако
уплашени
,
јер
већ
од
неколико
месеци
се
појављује
у
околини
мала
разбојничка
четица
,
а
особито
се
бојаху
грбоње
,
који
и
онде
ниче
где
га
не
сејеш
.
Једне
се
ноћи
беше
увукао
у
општинску
благајну
и
покупио
новац
.
Баш
кад
је
излазио
напоље
,
спазише
га
ноћни
стражари
и
потегоше
за
њим
,
али
он
као
да
је
у
земљу
пропао
,
нестаде
га
.
Други
пут
опет
увукао
се
у
кућу
сеоска
кнеза
Младена
.
Овај
је
спавао
и
кад
се
тргао
,
а
он
спази
крај
прозора
грбоњу
где
је
отворио
сандучак
у
ком
му
је
новац
стојао
.
Кнез
као
од
чуда
онеми
,
па
онда
нагло
дохвати
револвер
са
стола
и
напери
га
на
кепеца
.
„
Ко
си
!
дрекне
громовито
.
„
Хехехе
—
церекаше
се
гадно
чудовиште
.
Пуцај
ако
можеш
“
.
Кнез
тек
сад
опази
да
му
је
оружје
празно
.
Грбоња
беше
повадио
све
фишеке
.
Хтеде
ђипити
да
га
рукама
угуши
,
кад
овај
напери
на
њега
самокрес
и
рече
:
„
Ако
крочиш
само
од
постеље
,
мртав
си
“
.
Кнез
беше
пребледео
,
и
сав
дрхташе
од
љутине
.
Пред
њим
се
окренуо
свет
,
очи
му
се
закрвавише
,
па
онда
као
бесомучан
јурне
на
грбоњу
.
Овај
пукне
,
но
промаши
.
„
Ха
,
разбојниче
!
викне
кнез
,
али
док
је
до
онога
места
стигао
где
је
грбоња
стојао
,
овога
већ
не
беше
ту
;
као
мачак
скочио
је
на
прозор
,
оданде
на
