обемарукама
за
трбух
.
А
коло
Турака
с
калуђером
скакало
је
као
махнито
.
Док
су
се
остале
аге
смејале
,
Шаћир
је
већ
пао
на
узнако
и
,
машући
рукама
на
Суљу
да
престане
,
загушен
смехом
викао
је
:
—
Доста
,
Суљо
,
амана
ти
!
Доста
,
ћоеће
,
прснућу
од
смијеха
!
И
Суљо
застаде
.
Као
утучен
стајао
је
калуђер
насред
собе
.
Крупне
грашке
зноја
рониле
су
се
с
чела
,
а
срамота
,
што
је
усред
овога
смеха
осећаше
,
толико
га
збунила
,
да
се
није
ни
помицао
с
места
.
Само
је
стајао
тако
и
гледао
у
под
.
—
А
што
си
се
застидео
к’о
влашка
невеста
?
—
узвикну
Рамо
кроза
смех
—
Е
,
баш
су
смешне
те
мантије
!
Хајде
,
кале
,
ево
ти
ракије
,
пиј
!
Калуђер
хтеде
да
умакне
,
али
Рамо
,
поводећи
се
,
дохвати
га
за
главу
и
принесе
му
устима
винску
чашу
,
пуну
препеченице
.
—
Зини
,
влаше
!
Тако
!
Све
,
све
!
Калуђер
се
стресе
,
па
,
док
су
се
сви
смејали
на
Рамову
шалу
,
побеже
у
мрак
.
Граја
и
весеље
још
је
по
мало
трајало
,
али
силна
ракија
,
што
су
је
испили
,
чинила
је
своје
,
и
,
мало
по
мало
,
весеље
је
бивало
све
тише
и
тише
,
докле
се
све
не
ућута
.
Шаркија
умуче
,
граја
занеме
,
а
место
свега
поче
се
разлегати
из
гостинске
собе
и
трема
одмерено
хркање
.
Тамна
поноћ
полегла
је
с
густим
облацима
,
а
студени
ветрић
пиркао
је
озго
с
планина
.
Тишина
овлада
свуда
и
сад
се
већ
није
ништа
више
чуло
,
осем
хрзања
коња
и
лупа
копита
,
што
је
из
ахара
покаткад
јекнула
.
Докле
су
Турци
спавали
,
Хаџи-Ђера
је
седео
за
столом
у
својој
ћелији
брижан
и
замишљен
.
Мисли
су
му
се
врзле
око
данашњих
доживљаја
.
Ни
остали
дани
,
што
их
је
у
последњим
годинама
доживљавао
,
нису
се
,
Бог
зна
колико
,
разликовали
од
овога
,
па
ипак
данашње
јутро
,
а
нарочито
вечер
,
која
му
донесе
једног
од
најбешњих
рудничких
Турака
,
изгледала
му
је
тако
дуга
и
несносна
,
да
му
се
чинило
,
е
неће
никако
ни
сванути
.
Ма
да
је
знао
да
се
чобанин
неће
по
овоме
времену
вратити
до
зоре
,
него
ће
заноћити
ма
у
чијој
појати
,
ипак
је
нестрпељиво
ослушкивао
сваки
шум
,
што
би
се
око
врата
чуо
.
У
два
три
маха
причинило
би
му
се
да
чује
притајено
корачање
,
а
сад
би
опет
чуо
како
нешто
око
врата
клопара
.
Међутим
,
узнемирене
мисли
летеле
су
то
амо
то
тамо
.
Силно
се
плашио
,
да
Турци
не
бану
у
Дић
,
пре
него
ли
Гагићи
уклоне
из
куће
чељад
,
а
нарочито
Смиљу
,
своју
сестру
,
девојче
од
петнаест
до
шеснаест
година
.
То
девојче
,
које
је
он
крстио
,
одрасло
је
,
тако
рећи
,
на
његову
колену
,
и
он
га
је
толико
заволео
,
да
му
се
нежност
постепено
претворила
у
очинску
љубав
,
те
је
о
њојзи
почео
мислити
као
о
нечему
,
чега
се
не
би
могао
одрећи
никада
.
Смиља
се
научила
на
ову
нежност
,
па
га
је
и
сама
волела
,
у
толико
више
што
очинске
милости
није
ни
зазнала
честито
.
И
то
дете
,
што
је
расло
на
његове
очи
,
прометнуло
се
сада
у
дивно
девојче
.
Танкострука
и
жива
покрета
,
имала
је
смеђе
курјуке
и
грахорасте
очи
,
над
којима
су
се
извијале
танке
обрве
.
Под
кратким
неприметно
уздигнутим
носићем
румене
се
мале
пуначке
уснице
,
мало
расклопљене
,
испод
чијег
руменила
провирују
као
снег
бели
и
ситни
зуби
,
што
је
врло
лепо
доликовало
жаркастоме
њезину
лицу
.
Израз
лица
и
очију
имао
је
на
себи
нечег
веселог
,
као
да
се
овог
часа
зауставила
од
детињскога
смеха
.
Није
чудо
,
дакле
,
што
је
ово
девојче
замакло
за
око
момцима
из
околних
села
,
па
и
самом
Шаћиру
,
који
је
угледа
први
пут
пре
неколико
недеља
,
када
је
пролазио
кроз
Дић
.
Он
и
Рамо
враћали
су
се
једног
дана
на
Рудник
,
па
таман
да
мину
поред
Гагићеве
куће
,
кад
угледаше
како
прође
мимо
њих
девојче
с
тестијом
воде
.
Свежина
,
што
је
била
из
целе
ове
појаве
,
занесе
јахаче
и
они
је
зауставише
.
—
Стани
,
цуро
!
—
викну
Шаћир
.
—
Дајдер
да
се
напијем
.
Смиља
обори
очи
земљи
,
па
им
устрашено
приђе
и
пружи
тестију
.
—
А
чија
си
,
лијепа
цурице
?
—
запита
Шаћир
и
враголасто
намигну
.
Девојка
поцрвене
до
ушију
,
па
застиђено
окрете
лице
па
страну
.
—
Ама
,
чу
ли
,
што
питам
?
—
понови
Шаћир
.
—
Гагићева
,
—
одговори
Смиља
.
—
Аха
,
Гагићева
!
А
што
си
поруменила
тако
?
Девојка
да
утоне
у
земљу
.
Под
ногама
јој
је
чисто
горело
.
Најзад
,
кад
опази
да
Турчин
само
држи
тестију
и
не
пије
,
она
се
унезвери
.
—
Пусти
ме
,
ага
,
посао
ме
чека
.
—
Јами
посао
,
јагње
!
Зар
није
љевше
овако
?
Девојче
улучи
згодну
прилику
,
протрча
између
оба
коњаника
и
поче
бегати
.
Шаћир
оста
с
пуном
тестијом
у
рукама
.
На
кућним
вратима
изиђоше
оба
Гагића
.
Шаћир
викну
једнога
.
—
Узми
ону
тестију
.
А
што
је
,
море
она
цура
тако
страшљива
,
те
побеже
,
кад
је
запитах
за
име
?
—
Опрости
,
ага
,
—
одговори
Јован
,
коме
поглед
севаше
мрко
,
—
дете
је
још
,
па
није
свикла
на
разговоре
.
—
Е
,
е
,
нека
је
само
жива
и
здрава
!
—
одговори
Шаћир
,
додавши
му
тестију
,
па
за
тим
ободе
коња
и
у
касу
замаче
за
један
брежуљак
.
—
Шта
велиш
,
Рамо
,
ха
?
—
упита
Шаћир
,
кад
измакоше
подаље
.
—
Нека
ми
се
шејтан
у
браду
попљује
,
ако
она
два
крмка
не
би
учинила
неко
зло
,
да
смо
се
још
мало
задржали
.
—
Море
,
не
питам
те
за
то
.
Свест
ми
мрче
,
када
је
угледах
’
наку
.
Болан
Рамо
,
ми
на
Руднику
,
а
’
наки
цвијет
пупи
под
самијем
Рудником
,
па
да
га
нико
од
нас
не
опази
!
—
Тако
је
,
бива
!
—
одговори
Рамо
.
—
.
Лијепо
казује
песма
:
најљепши
цвијет
сакривен
је
у
трњу
;
гледаш
га
,
а
не
смијеш
га
узабрати
.
Цвијет
мири
и
вели
:
„
Узбери
ме
“
.
—
И
ја
ћу
га
узбрати
,
турске
ми
вјере
!
—
одазва
се
Шаћир
.
—
Алах
није
намијенио
,
ен
’
онај
бива
,
да
наки
цвијет
увехне
у
блату
.
А
крмци
к’о
крмци
,
било
их
је
и
љућих
,
на
ни
један
не
смједе
ни
зуба
помолити
.
Од
тога
сусрета
Шаћир
није
имао
мира
.
Дан
из
дан
губио
је
расположење
,
а
што
је
више
мислио
о
ономе
сусрету
,
све
га
је
већма
вукло
,
да
се
ма
како
састане
са
Смиљом
.
И
,
за
дивно
чудо
,
о
овоме
девојчету
није
ниједаред
поменуо
своме
побратиму
Сали
-аги
,
ма
да
му
то
не
беше
првина
,
да
се
занесе
за
иоле
угледнијом
девојком
или
невестом
.
Једнога
дана
рупи
с
петорицом
Турака
у
кућу
Гагића
.
Гагић
изађе
пред
њих
,
прими
их
и
уведе
у
кућу
.
Они
се
разузурише
око
пространог
огњишта
,
над
којим
је
висио
о
веригама
котао
с
водом
.
Жена
старијег
Гагића
,
више
увела
него
ли
у
годинама
,
поче
им
припремати
за
ручак
,
а
Гагић
им
прислуживаше
ракију
.
—
А
ђе
су
ти
чељад
?
—
запита
Шаћир
,
коме
већ
поче
бивати
незгодно
око
срца
,
што
још
не
виде
ону
,
ради
које
је
и
сишао
с
Рудника
.
—
У
Ваљеву
,
честити
ага
!
—
одговори
Гагић
,
—
послао
сам
их
с
мајком
стрицу
.
—
Па
хоће
ли
се
вратити
?
—
Остаће
до
пролећа
.
А
и
шта
ће
овде
?
Тамо
су
их
се
више
зажелели
.
Шаћира
стеже
у
грудима
;
дође
му
да
потргне
кубуру
и
да
је
саспе
у
груди
Гагићу
.
После
ручка
диже
се
са
осталим
Турцима
и
одјаха
на
Рудник
,
још
суморнији
него
ли
што
је
отуда
сишао
.
Фочићев
позив
на
састанак
чисто
га
је
обрадовао
.
Том
ће
је
приликом
бар
наћи
тамо
,
а
после
ће
већ
гледати
,
како
да
је
домами
.
Али
Гагићи
су
га
слагали
.
Девојка
је
била
и
тога
дана
и
после
у
селу
,
у
кући
једнога
пријатеља
,
где
су
је
сакрили
.
О
свему
томе
знао
је
и
Хаџи-
Ђера
,
па
је
зато
и
послао
чобанина
у
Дић
,
јер
се
домишљао
,
да
Шаћир
,
онако
преварен
,
неће
проћи
кроз
Дић
,
а
да
са
својим
људима
не
упадне
у
кућу
Гагића
,
а
нарочито
сада
,
кад
се
на
Гагића
још
сумња
,
да
је
извршио
оно
убиство
.
И
све
ово
није
му
давало
да
склопи
ока
.
У
мислима
,
што
су
се
једна
за
другом
испредале
,
чисто
је
гледао
гомилу
уздивљалих
Турака
,
како
улећу
у
кућу
,
везују
мушкарце
,
а
девојку
бацају
на
коња
и
одлећу
с
њом
у
врх
планине
,
у
ону
црну
тврђаву
,
где
ће
девојка
од
срамоте
и
стида
пресвиснути
.
Ова
помисао
узмути
му
душу
,
у
грлу
га
поче
гушити
и
он
скочи
са
седишта
.
—
Боже
,
Боже
,
зашто
нас
остави
?
Шта
смо
ти
сагрешили
,
да
нас
тако
каштигујеш
?
—
узвикну
загушеним
гласом
и
поче
утирати
сузе
које
капаху
.
И
никога
нема
који
би
био
кадар
да
разметне
оно
разбојничко
гнездо
,
да
убије
ова
два
рудничка
крвника
,
који
пљују
на
крст
и
образ
сиротог
народа
!
Тако
узрујан
стајао
је
насред
ћелије
као
скамењена
прилика
,
па
је
исколаченим
очима
гледао
у
незнан
.
Срамота
,
која
се
може
догодити
Смиљи
,
приковала
му
мисао
и
памет
,
па
их
није
покретала
даље
.
Тако
је
стајао
неко
време
,
па
тек
одједаред
прену
.
Учинило
му
се
,
као
да
се
неко
докрада
његовим
вратима
.
Он
се
притаја
.
И
збиља
,
сад
је
јасно
чуо
шум
нечијег
хода
.
Брзо
утули
свећу
,
па
онда
у
мраку
ошкрину
врата
и
загледа
напоље
.
Тамо
је
полегла
густа
помрчина
,
па
,
тек
кад
му
се
очи
навикоше
,
опази
како
поред
манастира
промаче
некаква
сен
.
Хаџи-
Ђера
отшкрину
још
мало
,
таман
толико
да
прође
,
на
онда
стаде
уза
зид
.
Сенка
,
што
је
угледа
мало
час
,
појави
се
наново
.
У
колико
је
могао
оприличити
према
белини
снега
,
која
се
одвајала
од
таме
,
учини
му
се
да
види
неког
човека
.
—
Ко
је
?
—
упита
полугласно
.
Сенка
се
примицаше
.
—
Ко
је
?
—
Пст
!
—
одговори
сенка
.
—
Ја
сам
,
хаџи-
духовниче
.
—
Ко
си
ти
?
—
Лазар
Степојев
,
—
одазва
се
прилика
.
—
Па
што
не
улазиш
?
—
За
путом
сам
,
идем
у
Ваљево
,
—
одговори
онај
,
—
па
допадох
теби
,
да
ти
кажем
.
—
Шта
?
—
Ко
је
убио
Милоја
...
Хаџи-
Ђера
задрхта
.
Сад
ће
бар
дознати
оно
,
што
га
је
као
тајна
мучило
.
—
Човече
,
откуда
то
знаш
?
—
Видео
сам
.
—
Ко
га
уби
?
—
Ено
га
где
спава
у
соби
.
Убио
га
је
ага
Джинић
.
—
Он
?
—
учини
хаџи-
Ђера
,
па
чисто
заципљен
разрогачи
очи
на
Степојевића
.
—
Јесте
,
он
,
хаџи-
духовниче
!
—
одговори
овај
.
—
И
то
је
на
његов
миг
урадио
онај
Суља
.
—
Зашто
,
по
Богу
?
Та
Рупић
живи
са
агом
Джинићем
већ
не
може
боље
.
—
Е
,
то
ти
не
умем
рећи
.
Што
знадох
,
казах
ти
,
а
ти
већ
уради
,
како
те
Бог
научи
.
Велимо
,
мудрији
си
и
паметнији
од
све
нахије
,
а
и
лепо
се
живиш
са
свима
,
што
се
крсте
,
па
можеш
рећи
Рупићу
,
нека
не
греши
душе
о
другога
.
Ја
већ
не
могу
!
Пријатељи
смо
с
Гагићима
,
на
ће
рећи
,
дошао
кастиле
да
се
мири
.
После
овога
приђе
хаџијиној
руди
,
целива
је
и
замоли
благослов
,
на
га
неста
у
мраку
.
—
Чудна
посла
!
—
помисли
Ђера
,
на
се
врати
у
ћелију
.
У
колико
му
је
лакнуло
у
души
,
што
се
и
овако
уверио
,
да
је
Гагић
истину
казао
,
у
толико
му
ствар
поче
бивати
још
чудноватија
.
Откако
се
учини
крвна
завада
,
кућа
Станковића
лепо
је
живела
са
агом
Джинићем
.
Ага
је
често
одлазио
к
њима
,
а
Рупић
није
никада
прошао
поред
хана
,
а
да
не
сврати
аги
.
Па
онда
Милан
је
у
очи
саме
смрти
био
у
аге
Джинића
,
а
овај
га
ипак
убио
!
Свакако
на
какву
личну
омразу
није
се
могло
ни
мислити
,
а
још
маље
на
то
,
што
су
Станковићи
немирна
духа
,
те
да
Турди
од
њих
зазиру
.
Мањ
ако
није
ту
мржња
на
глас
куће
,
који
је
и
сада
стајао
.
Кроз
ћелијско
решме
беласкала
се
мутна
светлост
зорина
.
Тамна
ноћ
све
се
више
клонила
западу
и
мало
по
мало
па
се
кроз
растињену
таму
почеше
разазнавати
огромна
плећа
натуштенога
Рудника
,
што
се
наднео
изнад
осталих
планина
,
увио
чело
у
тмасте
облаке
и
суморно
гледа
према
себи
у
плећати
Медведник
.
—
Хазурала
!
Саба
!
—
узвикну
из
трема
један
Турчин
.
Сви
пођипаше
и
крај
ватре
,
која
се
наново
разгоре
,
узеше
авдес
,
па
онда
припадоше
па
колена
и
,
окренути
лицем
Меки
,
стадоше
клањати
селам
сунцу
које
изгрева
.
Кад
се
опремише
,
прихватише
се
јелом
и
посркаше
кафу
,
одоше
у
ахаре
,
изведоше
хатове
,
па
их
почеше
седлати
.
Хаџи-Ђера
је
за
то
време
ушао
у
собу
агама
,
да
им
назове
добро
јутро
,
а
манастирски
слуга
поче
прислуживати
ракију
и
кафу
.
Још
бунован
од
ноћашњег
пића
,
Шаћир
је
само
ћутао
,
сркао
кафу
,
пуштајући
густе
димове
из
распаљена
чибука
,
и
замишљено
гледао
преда
се
.
Кад
Суља
уђе
и
јави
да
су
коњи
спремни
,
нестрпељиво
скочи
и
пригрте
црвени
ћурак
.
—
Е
,
вријеме
је
,
бива
,
ваља
нам
ићи
.
—
Ама
поседи
још
,
добар
човече
,
стићи
ћеш
!
—
заустављаше
га
ага
Джинић
.
—
Насиб
олсун
(
нека
се
изврши
судба
!
)
,
Джинићу
!
Лако
је
теби
,
ен
’
онај
бива
,
кућа
ти
је
ту
,
под
носом
,
а
ми
,
борме
,
морамо
прво
у
Дић
,
да
потражимо
тога
зликовца
,
тога
харамзаде
(
проклетог
сина
)
,
што
убија
мирне
људе
и
пљује
нам
у
браду
,
те
да
нам
не
умакне
,
па
тек
ондакара
на
Рудник
.
Хаџи-Ђери
се
стеже
у
грудима
,
кад
зачу
овај
одговор
.
Турци
појахаше
хатове
,
рекоше
игуману
збогом
и
откасаше
пут
села
.
Тек
кад
се
и
последњи
Турчин
изгуби
за
лесковом
честом
на
савијутку
друма
,
потмули
звуци
манастирскога
клепала
почеше
одјекивати
и
сетним
гласом
напомињати
православноме
народу
Јутрењу
.
Хаџи-Ђера
се
побожно
прекрсти
,
благослови
калуђера
законошу
,
који
у
томе
часу
дође
и
метаниса
пред
њим
,
па
заједно
уђоше
у
цркву
,
у
којој
већ
трептијаше
ужежено
кандиоце
пред
царским
дверима
.
4
.
Мутно
око
зорино
бистри
се
по
мало
,
а
оштар
поветарац
с
Рудника
распирује
сињи
вео
,
који
закрива
небо
.
На
истоку
избија
јасна
ведрина
,
а
одмах
за
њом
грану
прва
сунчева
светлост
над
оснеженим
врховима
густих
храстових
шума
,
што
покривају
горе
и
подгорја
Рудника
.
Бујна
се
светлост
разли
по
горским
снеговима
,
који
као
усталасано
сребрнасто
море
трепере
прам
сунчеве
светлости
.
Као
горостаси
уздижу
се
над
узбурканом
гужвом
снежних
гора
Рудник
с
великим
и
малим
Штурцем
,
око
чијих
се
глава
још
сабијају
задимљени
облаци
,
кроз
које
овда
онда
пробијају
сунчеви
зраци
,
те
обасјавају
суморне
куле
рудничке
тврђавице
и
горовити
Медведник
,
који
,
на
западној
страни
Рудника
,
мрачан
и
суморан
,
још
дрема
у
густој
магли
,
што
се
с
његове
простране
грбине
дими
,
колута
,
повија
и
ваља
то
амо
то
тамо
,
па
се
најзад
уздиже
и
губи
у
високим
облацима
,
што
се
над
њим
као
растркано
стадо
расипљу
.
И
сва
ова
усталасана
околина
блешти
у
сребрној
светлости
.
Над
њом
се
стире
лазурно
плавило
,
у
које
не
може
око
погледати
,
а
да
не
засени
пред
блеском
сунчеве
светлости
,
која
се
разлива
свуда
:
по
небу
,
по
горама
,
снежним
долинама
и
огромним
лавинама
,
што
се
над
стрменима
као
ледене
тврђаве
надносе
,
докле
се
не
опуче
и
као
вихар
сурвају
у
долину
.
У
Моравцима
је
све
оживело
и
ври
око
хана
.
Ага
Джинић
позвао
домаћине
и
наређује
хајку
на
вукове
,
који
су
се
ове
зиме
тако
силно
намножили
,
да
је
настала
опасност
и
за
сама
села
,
а
о
друмовима
и
странпутицама
да
се
и
не
спомене
.
Разуме
се
,
да
сељаци
нису
имали
оружја
,
а
који
га
је
имао
,
морао
га
је
скривати
испред
турских
очију
,
изузимајући
обор-
кнезова
,
њихових
пратилаца
и
оних
сељака
,
који
носише
челенке
.
А
челенку
је
могао
носити
само
онај
,
који
је
бар
једнога
хајдука
убио
и
главу
му
Турцима
предао
.
Такву
главу
Турци
би
набили
на
високу
мотку
,
и
ставили
је
на
највидније
место
у
чаршији
,
па
би
ту
стајала
све
дотле
,
докле
је
до
костију
не
раскљују
јата
гавранова
,
што
туда
облећу
.
Али
таквих
је
било
врло
мало
.
На
овим
хајкама
дешавало
се
по
који
пут
да
Турци
набасају
и
на
хајдучке
зимовнике
,
па
,
уграбе
ли
хајдукову
главу
,
онда
су
се
враћали
певајући
и
мећући
из
пушака
,
а
хајдучку
главу
,
набијену
на
мотки
,
показивали
су
селима
,
кроз
која
пролазе
,
те
да
тиме
предоче
раји
,
како
пролазе
они
што
се
одупиру
Турцима
.
Али
и
то
се
дешавало
врло
ретко
,
јер
су
рођаци
и
пријатељи
хајдучки
израније
опомињали
хајдуке
о
хајкама
,
а
ови
су
се
онда
склањали
подаље
и
на
склонитија
места
.
Пријатељи
и
родбина
Станковића
,
који
су
јуче
испратили
покојника
у
гроб
,
изашли
су
јутрос
на
појутарје
,
па
,
после
баба-Анђина
и
Станојкина
оплача
и
запевке
,
одоше
под
манастирску
стреху
,
где
је
свака
породица
већ
припремила
што
је
донела
за
подушје
.
Али
они
су
све
ово
на
брзу
руку
свршавали
,
те
да
не
одоцне
на
Джинићеву
заповест
.
После
свршена
подушја
људи
похиташе
хану
,
а
Рупић
с
Милојем
,
Анђом
,
Станојком
и
неколико
жена
из
најближе
родбине
вратише
се
у
село
.
У
вајату
,
где
је
лежао
покојник
,
горука
прислужено
кандило
,
а
украј
њега
стоји
пуна
чаша
вина
и
шака
пшенична
зрна
.
То
ће
стајати
тамо
три
дана
и
три
ноћи
,
као
понуда
души
,
која
за
то
време
облеће
око
некадањег
станишта
.
—
О
,
Милоје
!
—
Чујем
,
ујаче
!
—
Хоћеш
ли
и
ти
са
мном
?
—
Куда
?
—
До
хана
.
Субаша
ми
је
поручио
да
дођем
.
Вели
,
има
нешто
да
разговоримо
.
—
А
шта
ли
то
?
—
Бој
се
,
биће
због
оног
крвника
.
—
Нека
,
ујаче
,
отиди
ти
;
ја
не
марим
тамо
.
—
То
ти
се
баш
и
чудим
.
Клониш
се
човека
,
а
он
нам
је
већи
пријатељ
,
него
ли
по
који
крштени
.
—
Тек
Турчин
је
и
он
,
па
...
Рупић
одмахну
нестрпељиво
.
—
Твоја
воља
!
А
ти
бар
отпадни
до
кума-
Мратића
и
Станојла
Милетина
,
па
им
реци
,
'
нека
и
они
сиђу
доле
до
хана
.
—
Добро
,
ујаче
.
Милоје
га
испрати
до
вратница
,
а
кад
овај
замаче
подалеко
,
брзо
се
окрете
,
уђе
у
вајат
,
припаса
силаје
,
узе
свој
и
братовљев
кубурњак
,
па
их
тури
између
листова
,
којима
их
покри
тако
,
да
су
једва
јабуке
извиривале
.
Докле
је
ово
радио
,
његова
се
мајка
дигла
између
жена
,
које
сеђаху
у
кући
око
ватре
,
ушла
у
вајат
и
гледала
шта
чини
.
Милоје
се
окрете
вратима
,
да
изађе
.
—
Куда
ћеш
с
тим
,
Миле
?
—
Па
тако
,
најо
,
тек
нека
се
нађу
.
Рек’о
ујо
,
да
одем
куму
,
да
га
позовем
.
—
А
ово
оружје
?
Милоје
погледа
у
страну
.
—
Јаох
,
Милоје
,
зар
и
ти
да
ме
уцвелиш
?
!
Не
чини
зијана
,
не
убијај
мајке
!
—
јекну
старица
,
па
,
загрливши
га
и
држећи
му
главу
на
својим
недрима
,
поче
пригушено
јецати
.
Милоје
је
осећао
њезине
сузе
,
како
му
капљу
по
лицу
.
Он
полако
изви
главу
из
њезина
загрљаја
.
—
Шта
ти
је
,
најо
,
за
Бога
?
Ја
ћу
само
до
кума
.
—
Остави
оружје
.
—
Зашто
,
најо
?
Зар
као
брата
,
без
оружја
?
—
Ух
тешко
мени
,
сињој
кукавици
!
—
хукну
мајка
и
обореном
главом
спусти
се
на
пространи
кревет
.
Милоје
је
остави
,
изиђе
у
кућу
,
а
одатле
напоље
,
и
не
обзирући
се
на
жене
и
снаху
,
која
седи
рушна
између
ових
и
тихо
нариче
.
Непрестана
туга
и
јецање
,
што
га
у
свакоме
кутићу
чује
,
стаде
му
толико
тешко
,
да
више
не
мога
издржати
.
Помахнитао
би
,
да
још
који
часак
остане
у
кући
.
Желео
је
да
се
ма
где
уклони
,
далеко
од
села
и
свега
што
му
напомиње
,
да
је
ту
јуче
његов
брат
ходио
жив
и
здрав
,
а
сад
га
нема
.
Па
онда
осећао
је
да
би
му
самоћа
тако
годила
.
Разговори
о
покојнику
и
мајчино
уздисање
само
му
раскопаваху
још
дубље
свежу
рану
.
Брзим
корацима
измицао
је
сеоском
страном
,
докле
не
стиже
до
обале
Љигу
.
Нешто
мало
равни
,
стињене
између
шумовитих
гора
,
кривудало
је
овуда
,
а
кроз
њу
је
шумио
планински
Љиг
.
Неколико
јадика
оборило
украј
обале
тужно
грање
,
по
коме
се
наслагао
снег
,
па
трепери
као
сребро
прам
сунчеве
светлости
.
Он
промаче
између
њих
,
прегази
бродове
и
зађе
у
мечју
леску
,
која
је
у
густим
честарима
туда
бујала
.
На
овом
месту
сучељавају
се
атари
моравачки
и
дићки
,
а
ту
се
састају
и
два
пута
из
оба
села
,
па
отуда
као
један
ударају
на
исток
,
Руднику
.
Што
се
Милоје
више
ближио
овоме
путу
,
све
му
је
јаче
куцало
у
грудима
.
Још
стотинак
корачаја
,
па
ће
наићи
на
место
,
где
су
сељаци
нашли
његова
брата
.
На
срцу
му
се
стужи
,
а
жудња
да
што
пре
освети
крв
поче
још
већма
пламтети
.
Поглед
му
је
страшно
севао
,
те
овај
високи
деветнаестогодишњи
младић
,
оштрим
цртама
лица
и
стинутим
уснама
,
које
још
не
огарише
науснице
,
изгледаше
на
јастреба
,
који
ће
као
стрела
сунути
на
жртву
.
Туга
,
што
га
је
до
мало
час
морила
,
ишчезе
пред
новим
осећајем
као
магла
с
Медведника
,
и
он
сада
није
осећао
ни
бол
,
ни
сузе
,
ни
јаде
,
већ
једно
једино
:
да
се
што
пре
сукоби
са
оба
Гагића
,
те
да
их
обојицу
на
оном
месту
сможди
.
И
помисао
на
ово
све
га
је
више
палила
.
У
мислима
је
већ
гледао
своје
жртве
,
како
у
рођеној
крви
издишу
,
и
слушао
запевку
њихове
чељади
,
а
то
му
је
тако
годило
.
„
За
твоју
душу
,
бато
!
“
узвикну
и
руком
стисну
јабуку
на
кубурњаку
.
Лако
узбудљив
дух
страсно
је
пламтео
силином
младићске
бујности
,
која
не
познаје
граница
и
не
разбира
,
где
јој
се
ваља
зауставити
,
него
се
без
околишења
упушта
у
најсмелија
подузећа
.
Он
је
имао
само
једно
пред
очима
,
а
то
је
,
да
му
ваља
брата
светити
и
мрзети
Гагиће
горе
и
од
самих
Турака
.
Помисао
,
да
ће
ага
Джинић
на
тужбу
ујакову
сам
ухватити
Гагића
,
бацити
га
у
тамницу
,
па
онда
позвати
њих
;
да
му
пију
самртну
,
била
му
је
непријатна
.
Зашто
да
се
други
меша
у
његов
посао
,
зашто
да
он
сам
својом
руком
не
освети
брата
.
Милоје
је
долазио
међу
отресетије
вршњаке
у
своме
крају
.
Бистре
зејтињасте
очи
и
сав
израз
лица
показивали
су
плахост
и
поуздање
,
које
,
и
ако
не
сенчи
до
израза
насртљивости
,
ипак
напомиње
на
дух
нешто
сличан
једва
заузданом
хату
,
који
гризе
жвале
,
трза
уздама
,
немирно
копа
земљу
и
чека
само
да
му
господар
попусти
узде
,
на
да
као
стрела
јурне
,
не
питајући
где
ће
се
зауставити
.
Његова
покојна
браћа
имала
су
такођер
понешто
ове
нарави
;
али
,
ипак
,
дугом
навиком
,
да
покажу
што
више
уздржљивости
и
покорности
пред
Турцима
,
који
не
трпе
да
виде
у
раје
слободнијег
израза
,
најпосле
су
и
нарав
толико
омекшали
,
да
се
нису
ни
мало
разликовали
од
осталих
сељана
,
који
су
већ
савили
покорне
вратове
и
мирно
сносили
јарам
што
их
притезаше
.
Али
Милојеву
нарав
било
је
тешко
обуздати
.
Ма
да
је
;
као
и
остала
браћа
,
поштовао
свога
ујака
,
који
им
је
место
оца
остао
,
ипак
није
марио
,
што
овај
са
агом
Джинићем
и
осталим
Турцима
онолико
пријатељује
.
То
му
је
изгледало
да
не
доликује
кући
Станковића
,
из
које
је
пре
сто
година
,
само
у
једној
битци
,
под
кулом
Витковића
и
у
Ваљеву
,
пало
петоро
браће
,
о
чијој
јуначкој
смрти
и
данас
гуслају
слепи
гуслари
по
манастирским
славама
и
сајмовима
.
Мрзео
је
Турке
,
па
му
се
чинило
,
кад
би
и
најмање
омекшао
,
да
не
би
више
смео
ни
приступити
гуслама
,
ни
чути
једнога
звука
о
својим
дедовима
.
Зато
је
увек
радо
ослушкивао
све
,
што
би
се
на
састанцима
причало
о
хајдучким
делима
,
а
нарочито
о
Станку
харамбаши
у
Видојевици
и
браћи
Недићима
у
Церу
.
На
неколико
месеца
пре
овога
догађаја
умало
што
се
не
одметну
у
Недића
дружину
.
А
то
је
било
после
Петрова
дне
.
Његов
рођак
,
Марко
Радовановић
из
Војковаца
,
испросио
девојку
у
Моравцима
,
обележио
је
и
заказао
дан
,
кад
ће
по
невесту
.
На
неколико
дана
пре
сватова
позове
ага
Джинић
девојачког
оца
,
па
му
нареди
да
девојку
пошаље
Сали
-аги
на
Рудник
,
али
да
се
за
живу
главу
не
усуди
,
да
то
не
учини
још
пре
сватова
.
Отац
се
врати
кући
,
па
како
је
знао
шта
га
очекује
,
ако
не
послуша
,
покори
се
овој
заповести
,
каже
жени
,
и
ова
се
почне
спремати
,
да
за
који
дан
одведе
кћер
Сали
-аги
.
Милоје
,
кога
је
Марко
узео
за
девера
,
дозна
још
истога
дана
за
ово
,
те
брзо
оде
у
Војковац
,
нађе
Марка
и
исприча
му
све
.
Марко
се
наоружа
,
дигне
на
Рудник
,
али
под
самим
Рудником
наиђе
па
Сали
-агу
,
како
се
распојасио
на
теферичу
и
око
њега
неколико
кметова
,
те
гледају
у
коло
,
што
се
по
ливади
извило
.
Марко
бану
онако
оружан
пред
агу
,
па
,
не
назвавши
ни
Бога
,
метну
шаку
на
кубурњак
и
кресну
:
—
Је
си
ли
ти
,
честити
ага
,
наредио
,
да
моја
вођевина
дође
најпре
к
теби
,
па
тек
онда
к
мени
?
Изненадни
упад
наоружана
човека
,
коме
поглед
хајдучки
севаше
,
уплаши
агу
.
Кметови
,
забезекнути
оволиком
дрскошћу
једнога
момка
,
чисто
се
скаменили
,
па
само
очекују
шта
ће
се
десити
.
Баш
у
томе
часу
не
беше
никога
од
Турака
око
аге
:
сви
су
се
били
разишли
по
ливади
око
кола
и
девојака
.
Плаховити
поглед
Марков
,
који
као
муња
севаше
на
агу
,
ледну
га
у
душу
.
—
Хајде
,
прођи
се
,
човече
!
—
одговори
Сали
-ага
.
—
Нисам
.
И
да
ми
је
поклањаш
,
не
бих
је
примио
,
како
ти
очи
севају
.
Марко
крвнички
погледа
још
једаред
у
Сали
-агу
,
па
онда
замаче
у
гору
.
Још
истога
дана
упаде
у
Моравце
,
изведе
вођевину
и
венча
је
у
манастиру
.
Сали-ага
је
наредио
после
да
га
ухвате
,
али
он
склони
жену
,
а
сам
се
одметну
у
Недићеву
дружину
.
Овај
догађај
,
који
се
од
уста
до
уста
разносио
и
величао
међу
сељацима
,
толико
је
распалио
Милоја
,
да
умало
и
сам
не
оде
за
Марком
.
Ни
ујакове
претње
ни
братовљеве
молбе
нису
га
могле
задржати
.
Тек
на
сузе
и
запевку
мајчину
смири
се
и
обећа
да
неће
отићи
.
Али
,
ево
,
наста
час
,
у
коме
га
ни
мајчин
плач
ни
преклињање
не
би
одвратили
од
крви
.
Шта
би
дао
,
само
да
се
докопа
главе
макар
једнога
Гагића
,
да
је
одфикари
и
остави
гавранима
баш
на
овоме
месту
,
где
сад
стоји
,
а
на
коме
је
пре
два
дана
лежало
тело
његова
брата
.
Из
овога
премишљања
пробуди
га
коњски
топот
.
Он
се
обазре
и
угледа
два
коњаника
како
касају
њему
.
Брзо
замаче
у
честу
,
па
отуда
стаде
посматрати
.
Отуд
,
са
стране
Дића
и
Мораваца
,
јашу
два
Турчина
у
белим
саруцима
.
Један
измакао
мало
унапред
,
обуздава
коња
да
не
жури
,
и
чешће
се
обазире
за
другим
,
а
други
изгледаше
као
да
се
на
коњу
бочи
с
неким
,
што
се
из
све
снаге
отима
.
Милоје
познаде
Суљу
и
Рама
.
Коље
су
обукли
у
пену
,
а
Рамо
чврсто
држи
уза
се
женску
прилику
,
која
се
праћака
и
отима
.
Рамов
коњ
често
упропнице
поскакује
,
осећајући
ударце
,
а
Рамо
га
дизгинима
притеже
.
—
Нуто
,
цуро
,
нуто
!
—
узвикну
Рамо
притискујући
девојку
.
Милоја
поли
чудна
ватра
.
Учини
му
се
срамота
,
да
,
овако
оружан
,
пропусти
Турчина
да
однесе
девојку
,
која
нема
моћи
да
се
отме
.
Суља
промаче
тик
самога
честара
.
Још
неколико
корачаји
,
па
ће
и
Рамо
с
девојком
.
Милоју
се
смрче
пред
очима
,
па
,
и
не
знајући
шта
чини
,
потеже
кубурњак
и
викну
силно
:
—
Стани
,
Турчине
!
Громовит
прасак
проломи
се
кроз
узину
и
одјекну
по
горама
,
а
густ
дим
покри
шипражје
и
њега
.
Сад
није
више
ништа
видео
осим
Суље
,
који
у
часку
заустави
коња
и
скреса
кубурњак
у
дим
.
Неколико
ситних
гранчица
посуше
га
по
глави
;
он
трже
и
други
пиштољ
,
испали
на
Суљу
,
а
Турчин
,
на
овај
други
пуцањ
,
ободе
коња
и
у
трку
замаче
пут
Рудника
.
Милоју
беше
као
да
је
пијан
,
—
тако
му
је
бубњало
и
тутњало
у
глави
,
па
,
докле
се
густ
дим
вукао
по
снегу
,
он
је
,
сакривен
у
честару
,
пунио
пиштоље
.
—
Ама
шта
ли
је
с
Рамом
?
Ето
,
Суљу
сам
видео
где
замаче
!
—
помисли
и
извири
из
шипрага
.
Тамо
у
страни
угледа
оседлана
коња
,
како
стоји
на
једноме
месту
и
хрже
,
а
мало
подаље
лежи
изваљен
Турчин
,
а
поред
њега
она
девојка
.
Не
мичу
се
ни
Турчин
ни
девојка
.
Милоје
се
обазре
на
све
стране
,
па
кад
се
увери
да
нема
никога
,
притрча
Турчину
.
Из
груди
и
из
уста
Турчинових
лопила
је
крв
и
јасним
руменилом
багрила
снег
.
Чудно
осећање
обујми
га
свега
,
кад
му
дође
помисао
,
да
је
он
,
својом
руком
,
убио
овога
.
То
је
први
хитац
и
гле
како
не
промаши
.
Девојка
лежи
у
снегу
.
Од
борбе
и
отимања
одело
јој
је
подерано
и
у
нереду
.
Овде
онде
провирују
пуначка
рамена
,
а
из
подерана
рукава
лепа
бела
рука
.
Он
се
саже
и
ножићем
исече
уже
,
којима
јој
беху
руке
везане
.
На
потиљку
напипа
рану
и
косу
влажну
од
крви
,
али
та
рана
није
била
велика
;
изгледа
као
да
јој
је
на
једноме
месту
кожа
окрзнута
.
—
Чија
ли
је
?
—
помисли
и
мало
је
подиже
,
да
јој
лице
угледа
.
—
Смиља
!
—
викну
и
намрштено
стукну
назад
.
Збуњен
,
као
кривац
кад
га
ухвате
па
делу
,
стајао
је
и
несвесно
бленуо
у
ово
лепо
лице
,
које
и
у
несвести
беше
тако
свеже
и
насмејано
.
Та
он
је
избавио
сестру
свога
крвника
!
Убио
Турчина
,
и
ради
кога
?
Брзо
се
окрете
и
пође
,
да
се
што
пре
уклони
,
али
,
после
неколико
корака
,
заста
.
Учини
му
се
срамота
,
да
остави
у
снегу
онесвесло
девојче
,
које
је
мало
час
избавио
,
а
сад
га
напушта
,
да
се
смрзне
,
да
га
вуци
прождеру
.
Врати
се
и
наже
се
над
ово
лепо
лице
,
па
га
дуго
и
замишљено
посматраше
.
—
Штета
!
—
прошапута
.
—
Како
је
наочита
!
И
без
икаквога
размишљања
клече
,
подиже
јој
главу
и
поче
снегом
трљати
раницу
на
потиљку
.
Извади
из
уста
јаглук
и
приже
ухо
,
да
чује
дише
ли
.
У
оближњем
шумарку
чу
се
лавеж
.
Њему
севну
помисао
,
да
га
може
когод
затећи
на
овоме
месту
и
познати
,
па
онда
проказати
Турцима
.
А
да
се
опет
уклони
и
сакрије
у
честар
,
било
је
већ
доцкан
.
Он
се
хитро
диже
,
трже
кубурњак
иза
паса
и
тако
очекиваше
.
Два
огромна
космата
пса
,
као
вуци
,
излетеше
из
леске
,
полетеше
с
лавежом
напред
,
па
,
кад
угледаше
Милоја
и
лешеве
,
подигоше
њушке
у
вис
и
стадоше
вучке
завијати
.
Из
честара
изби
човек
,
викну
на
псе
,
па
,
кад
угледа
Милоја
крај
лешине
,
прискочи
у
неколико
скокова
.
То
је
био
манастирски
чобанин
.
—
Шта
је
ово
,
Милоје
?
—
Ето
,
убих
!
Чобанин
се
наднесе
над
убијеним
.
—
Ама
зар
Рама
?
—
Ја
!
—
Па
сада
?
—
запита
он
и
стаде
га
гледати
радознало
.
—
Не
знам
,
вала
!
Неки
ме
бес
ухвати
,
а
нисам
знао
да
је
ова
.
—
Је
ли
жива
?
—
Дише
.
—
Па
ово
је
,
бој
се
,
Смиља
!
Милоје
не
одговори
,
само
је
мрко
гледао
у
страну
.
—
Ех
,
сирото
девојче
!
—
рече
чобанин
.
—
Хајде
да
је
однесемо
у
манастир
.
—
Ето
ти
је
,
вала
,
па
је
носи
куд
знаш
,
а
ја
нећу
!
—
Не
могу
сам
,
—
одговори
младић
.
—
А
ваљада
нећеш
да
оставимо
крштену
душу
,
да
је
вуци
раздиру
.
—
Па
,
учини
како
знаш
!
—
одговори
Милоје
,
који
,
збуњен
свим
овим
што
се
око
њега
догађа
,
није
више
умео
ни
мислити
ни
владати
собом
.
Сад
се
предао
потпуно
вољи
јачега
.
—
Дедер
,
помози
ми
да
начинимо
лесу
!
—
рече
чобанин
.
Па
онда
уђоше
у
леску
,
насекоше
ножевима
грања
и
прућа
,
удесише
како
се
могло
,
па
положише
онесвесло
девојче
.
—
Ех
,
да
богата
оружја
у
ове
Туркешање
!
—
узвикну
чобанин
,
кад
положише
девојку
.
—
Шта
велиш
,
Милоје
,
да
поделимо
?
—
Узми
,
вала
,
све
!
—
Зар
?
—
рече
чобанин
и
извуче
дивна
два
сребрњака
и
срмом
извезен
јатаган
,
па
их
задену
за
појас
.
—
Знаш
ли
ти
,
Милоје
,
да
сам
једнако
меркао
,
како
да
дођем
до
оружја
,
па
одмах
да
се
одмећем
.
За
који
дан
чућеш
већ
,
како
Дамљан
Кутишанац
хајдукује
.
После
овога
одвукоше
Турчина
дубоко
у
честар
.
Дамљан
одалами
штапом
коња
,
те
овај
полете
Руднику
.
За
тим
подигоше
лесу
,
пођоше
донекле
обалом
,
па
се
онда
изгубише
у
густој
шуми
,
којом
се
могло
све
до
манастира
отићи
.
5
.
Док
се
ово
догађало
на
Љигу
,
у
Дићу
се
разлегао
јаук
и
кукање
.
Гагићева
кућа
постала
је
згариште
,
око
кога
облеће
Гагићева
мати
,
буса
се
у
груди
и
лелече
.
До
мало
час
кућа
као
око
,
а
сад
ни
куће
ни
кућишта
,
ни
сина
ни
кћери
.
Њена
снаха
,
жена
Николина
,
плаче
с
њом
заједно
.
Јад
је
већ
толико
избезумио
старицу
,
да
је
једанпут
хтела
да
скочи
у
ватру
што
је
догоревала
,
али
је
задржаше
сељаци
,
који
се
после
Рамова
растеривања
наново
искупише
.
—
Е
,
ово
се
не
може
више
трпети
!
—
уздахну
Стеван
Јевтић
,
ујак
Гагићев
.
—
Моравчани
ће
нас
ископати
.
—
Нису
нам
Турци
криви
.
Код
њих
нас
они
облажу
и
онај
проклети
Рупић
,
што
седи
уз
колено
аги
Джинићу
,
па
овај
верује
,
како
му
он
долаже
.
—
Зубима
ћемо
се
клати
!
—
узвикну
трећи
.
—
Е
,
гледај
само
бруке
,
што
се
почини
с
невиним
људма
!
Па
сад
нека
ми
дође
Хаџи-Ђера
,
да
мири
крв
!
Тако
се
разговарало
око
Гагићева
згаришта
.
Сви
су
они
знали
,
да
је
Шаћир
-ага
одвео
Гагића
као
убицу
Миланова
;
а
што
је
одвукао
девојку
,
то
је
била
обична
ствар
,
на
коју
се
око
Рудника
већ
навикло
,
откако
је
Сали
-ага
на
Руднику
.
А
догађај
у
Дићу
овако
је
текао
.
Дамљан
чобанин
урадио
је
онако
,
како
му
је
Хаџи-
Тера
наредно
.
Јован
Гагић
је
одмах
склонио
снаху
,
мајку
и
сестру
код
свога
ујака
,
па
се
вратио
да
дочека
Шаћира
.
Старији
брат
Никола
био
је
тих
дана
на
путу
.
Рано
ујутру
укаса
гомила
хатлија
у
двориште
,
где
их
дочека
Гагић
са
склопљеним
рукама
на
прса
и
поклоном
до
појаса
.
—
Добро
нам
дошао
,
честити
ага
!
—
рече
и
притрча
да
прихвати
коња
.
—
Ђит
бре
,
домуз
!
(
Вуци
се
,
свињо
!
)
—
осече
се
Рамо
,
а
Суља
,
који
је
био
већ
сјахао
,
прихвати
Шаћирева
хата
.
Овај
одговор
био
му
је
довољан
,
да
позна
,
е
Турци
не
улазе
у
кућу
као
пријатељи
.
—
А
ђе
је
онај
други
?
—
запита
Шаћир
,
улазећи
у
кућу
,
и
погледа
преко
рамена
у
Јована
.
—
На
путу
,
честити
ага
!
—
одазва
се
овај
,
држећи
се
једнако
у
оном
покорном
положају
.
—
На
путу
,
ја
.
Из
ове
куће
сви
су
на
путу
,
—
одговори
Шаћир
с
подсмехом
,
а
испод
очију
стреља
у
сваки
кутић
куће
.
Срце
му
је
силно
куцало
од
жеље
,
да
што
скорије
угледа
оне
жаркасте
обрашчиће
,
пуначка
недра
и
насмејане
очи
лепог
девојчета
,
што
их
је
угледао
само
једаред
у
своме
веку
,
а
то
једаред
било
је
доста
,
да
му
помути
ум
,
занесе
срце
,
да
га
опије
,
те
да
целога
века
мамуран
остане
.
—
А
кога
има
тамо
у
вајату
?
—
Нема
никога
,
честити
ага
,
—
одговори
Јован
.
Шаћир
гневно
отисну
ногом
врата
и
загледа
у
вајат
.
—
А
где
су
чељад
?
—
Па
,
у
Ваљеву
,
ага
.
Шаћиру
поче
кипети
.
Премери
га
мрко
.
—
У
Ваљеву
,
ха
?
—
Јесте
,
честити
ага
.
—
Капе
влаше
,
капе
!
К’о
велиш
,
пљун’о
сам
,
бива
,
једаред
аги
у
браду
,
па
зашто
не
бих
сада
у
брк
?
Ама
ниси
знао
,
да
свака
лаж
на
нос
искочи
.
Бок
јемек
тен
баш
арр
!
(
Од
једене
нечисти
глава
боли
)
.
—
Не
лажем
те
,
ага
.
—
А
ко
,
море
,
уби
Станковића
?
—
Не
знам
,
ага
;
ја
нисам
!
—
одговори
Јован
.
—
Знаћеш
,
бива
,
знаћеш
,
кад
притегнемо
.
Везујте
га
!
Турци
се
склепташе
око
Јована
.
—
Аман
,
честити
ага
,
ја
нисам
крив
!
—
викну
Јован
,
и
поче
се
иза
све
снаге
отимати
.
—
Везујте
крмка
!
—
дрекну
Шаћир
,
коме
се
закрвавише
исколачене
очи
од
силна
гнева
,
што
ће
се
и
овога
пута
без
девојке
вратити
.
Мало
за
тим
и
Гагић
је
лежао
на
земљи
везаних
руку
.
—
Е
,
сада
се
моремо
на
тенахне
разговарати
,
влаше
,
—
рече
Шаћир
и
седе
на
троножицу
према
везаноме
.
—
Дедер
нам
реци
,
ђе
си
склонио
чељад
?
—
Среће
ми
,
ага
,
у
Ваљеву
су
!
—
простења
везани
.
—
Лажеш
,
незевенк
,
бре
!
—
плану
ага
.
—
Ђе
је
Смиља
?
!
—
Убиј
,
ага
,
али
не
лажем
!
—
Лажеш
,
кучко
једна
!
—
виче
Шаћир
,
а
све
га
више
подузима
беснило
.
—
Лажеш
,
него
реци
истину
,
па
ћу
те
одмах
пустити
.
Гагић
као
заливен
заћута
.
—
Говори
,
Влаше
!
Гагић
ћути
.
—
Е
,
рећи
ћеш
,
крмку
,
рећи
ћеш
све
,
па
чак
и
оно
,
бива
,
како
си
мајку
за
сису
уио
!
Дедер
,
Суљо
!
—
грмну
Шаћир
и
као
помаман
скочи
са
седишта
.
На
овај
знак
прискочи
Суља
,
подиже
Гагићеве
ноге
,
па
их
замаче
конопцима
о
једну
мотку
,
што
виси
с
таванице
,
те
се
о
њу
вешају
рубине
,
кад
је
напољу
влажно
.
Други
му
изуше
опанке
и
чарапе
,
а
два
се
Турчина
издвојише
,
према
истуреним
голим
табанима
,
с
дреновим
штаповима
.
—
Немој
,
ага
,
молим
ти
се
;
ја
нисам
крив
!
—
преклиње
Јован
.
—
Ђе
је
Смиља
?
—
У
Ваљеву
је
.
—
Удри
!
Десетину
!
—
дрекну
Шаћир
.
—
Број
,
Суљо
!
Штапови
звизнуше
.
Гагић
само
зажмури
и
стеже
вилице
,
да
не
ода
јаука
.
—
Десет
!
—
одброја
Суља
.
Шибачи
стадоше
.
—
Ђе
је
Смиља
?
—
запита
ага
поново
.
—
Убиј
,
ага
,
али
не
мучи
!
—
јекну
Гагић
.
—
Број
,
Суљо
!
—
дрекну
ага
.
Шибачи
продужише
.
Гагићу
ударише
сузе
од
бола
,
али
само
шкрипну
зубима
,
а
ни
гласа
не
пусти
.
—
Десет
!
—
одброја
Суља
.
—
Хапе
кьз
,
харам
заде
?
(
Камо
девојка
,
проклети
сине
?
)
Хоћеш
ли
рећи
?
Јован
само
зашкрипа
зубима
и
болно
јекну
.
—
Море
,
што
не
одговараш
,
крмку
?
!
—
узвикну
Рамо
.
—
Број
,
Суљо
!
—
викну
помамни
ага
,
а
очи
му
севају
као
у
звера
.
Кад
Суља
одброја
и
тридесету
,
Шаћир
даде
знак
да
се
престане
.
Јован
се
трзао
и
јечао
од
бола
и
срамоте
што
је
дочека
.
Кад
га
усправише
,
он
се
сруши
,
јер
није
могао
да
стане
од
болова
.
Чинило
му
се
,
као
да
је
земља
посута
живим
угљевљем
.
Њих
четворица
изнеше
га
из
куће
,
метнуше
на
коња
и
чврсто
притегоше
,
па
онда
појахаше
хатове
и
пођоше
.
На
поласку
бацише
угарак
у
кров
,
те
кућа
букну
у
пламен
.
Све
докле
Турци
не
откасаше
с
пленом
,
из
села
се
нико
живи
није
јавио
од
страха
да
га
не
снађе
ма
какова
беда
.
Тек
доцније
почеше
се
преплашени
сељаци
извлачити
један
по
један
из
ниских
земуница
и
приземних
кровињара
и
збирати
се
око
пожара
,
што
је
прождирао
суха
храстова
брвна
и
с
праском
бацао
хиљадама
варница
на
све
стране
.
Гагићева
мати
,
сестра
и
снаха
тек
су
на
згаришту
сазнали
,
како
је
Јован
одведен
.
Докле
су
се
сељани
мајали
око
ватре
и
Гагићеве
чељади
,
Турци
су
далеко
одмакли
.
На
првој
распутици
неколико
моравачких
Турака
,
што
пођоше
са
Шаћирем
да
просехире
,
хтеде
у
свој
хап
.
Рамо
,
који
је
успут
јахао
ћутећи
и
премишљао
нешто
,
ободе
коња
и
докаса
Шаћиру
.
—
Турске
ми
вјере
,
смио
бих
се
заклијети
,
е
нас
је
овај
влашки
домуз
слагао
.
Не
море
бит
’
друге
,
дјевојка
је
у
селу
.
—
Како
ћеш
им
ухватити
трага
,
кад
су
им
куће
растркане
као
чворци
потлијен
испаљене
пушке
?
—
одговори
Шаћир
зловољно
.
—
Не
смију
крмци
даље
од
куће
.
Ево
,
у
што
хоћеш
,
да
ћу
их
наћи
на
згаришту
!
—
А
ти
;
дела
,
узми
нешто
људи
,
па
окушај
.
Донесеш
ли
ми
Смиљу
на
Рудник
,
чинићу
ти
,
вала
,
сваки
измет
,
какав
гођ
ти
је
драго
!
—
Узећу
од
нашијех
само
Суљу
,
а
остало
нека
ме
прате
Моравчани
.
Главно
је
да
узмемо
дјевојку
,
а
потлијен
је
све
лако
.
И
Рамо
са
Суљом
и
моравачким
Турцима
бану
изненада
на
згариште
.
Кад
се
појавише
,
застрашени
се
сељаци
ускомешаше
.
—
Мир
,
рајо
!
Нико
да
се
не
макне
с
места
,
коме
је
живот
мио
!
—
викну
Рамо
,
а
наперене
пушке
на
гомилицу
празноруких
очекују
само
један
миг
,
па
да
се
као
гром
саспу
у
збијену
гомилу
.
Сељани
ставише
руке
на
прса
и
с
погнутим
главама
очекују
,
шта
ће
их
снаћи
.
—
Је
л
’
овђе
кнез
?
Из
гомиле
се
издвоји
омален
старчић
.
—
Нема
га
,
честити
ага
,
—
одговори
старчић
,
брзајући
преплашено
језиком
.
—
Онда
ћеш
нам
ти
рећи
,
ђе
је
Смиља
?
Старац
се
узврпољи
.
На
лицу
му
се
опажао
страх
,
па
је
чисто
трептао
.
Тај
старац
није
био
из
овога
села
,
али
је
овде
био
познат
по
имену
чича-Боца
.
Тек
пре
неколико
дана
дошао
је
овамо
у
пријатеље
,
да
се
мало
проведе
.
Али
и
ако
није
био
из
овога
села
,
он
је
и
са
ове
стране
Рудника
,
као
и
у
својим
Сврачковцима
,
изашао
на
глас
,
па
је
чак
добио
и
име
Дели
-Боца
,
са
једнога
догађаја
,
коме
се
дуго
времена
цео
Рудник
смејао
.
Наиме
,
чича-
Боца
није
се
нигде
по
селу
јављао
без
кубурњака
и
дугог
јатагана
за
пасом
.
А
где
год
би
чуо
за
гуслара
да
гуди
у
чијој
кући
,
навраћао
би
онако
оружан
до
зуба
,
да
бар
чује
што
о
староме
јунаштву
,
кад
„
младина
носи
срце
у
петама
“
,
као
што
је
обично
говорио
о
тадашњим
Србима
.
Једнога
дана
рупи
изненада
у
Сврачковце
Сали
-ага
,
те
чича-Боца
немаде
кад
да
сакрије
кубурњак
и
јатаган
испред
очију
агиних
.
—
Доле
оружје
!
—
грмну
ага
,
кад
угледа
у
гомили
наоружана
старца
.
Закрвављен
агин
поглед
и
громовит
глас
толико
препадоше
чича-Боцу
,
да
не
имаде
кад
ни
распасати
силаје
ни
побећи
;
ноге
му
се
подсекоше
,
он
се
сроза
низ
брдо
,
па
се
као
колут
котрљао
низ
стрму
падину
до
самога
подножја
,
а
отуда
се
скотрља
у
поток
,
одакле
се
сав
мокар
једва
извукао
.
Сали-ага
од
силна
смеха
није
му
ништа
урадио
:
само
га
прозвао
:
дели-Боца
,
а
после
су
га
и
сељани
тако
звали
.
Као
у
грозници
цвокотао
је
чича-Боца
,
гледајући
у
наперене
пушке
.
Заустио
је
да
каже
,
како
он
није
из
овога
села
.
—
Пази
,
старче
,
да
истину
кажеш
!
Она
је
овђе
неђе
,
а
не
речеш
ли
ђе
је
,
листом
ћете
изгинути
.
Дели-Боца
се
само
сави
и
простења
нешто
,
али
му
реч
запе
.
Рамове
очи
севале
су
крвнички
,
а
рука
,
што
је
почивала
на
јабуци
од
кубурњака
,
била
је
готова
на
крв
.
—
Она
...
—
простења
старац
,
—
она
је
...
—
Ђе
?
—
Тамо
,
—
одговори
чича-Боца
,
да
се
једва
чуло
,
и
показа
палцем
преко
рамена
на
пласт
,
где
су
сељаци
у
брзини
сакрили
девојку
.
—
Растурите
сено
!
—
викну
Рамо
.
Очајан
врисак
разлеже
се
из
пласта
,
а
одмах
за
овим
излете
девојче
и
наже
бежати
.
Рамо
и
Суља
пустише
се
за
њом
,
а
остали
Турци
опколише
снаху
и
мајку
њезину
,
која
иза
свега
гласа
зајаука
.
Смиља
се
отимала
,
али
узалуд
.
Турци
је
везаше
и
натоварише
на
Рамова
коња
,
па
онда
растераше
рају
на
све
стране
,
а
они
касом
одлетеше
.
На
згаришту
је
остала
само
мајка
,
која
је
од
јада
пала
у
несвест
,
и
снаха
њезина
.
Врисак
Смиљин
разлегао
се
неколико
пута
,
докле
јој
Рамо
не
затисну
уста
јаглуком
.
Кад
су
већ
измакли
и
стигли
на
распутицу
,
Рамо
отпусти
моравачке
Турке
,
па
отуда
сам
са
Суљом
продужи
пут
на
Рудник
,
где
би
и
стигао
,
да
га
Милојева
рука
не
заустави
.
6
.
Густиш
,
кроз
који
је
Милоје
с
Дамљаном
носио
Смиљу
,
слази
до
самога
манастира
,
те
се
тако
нису
морали
плашити
,
да
ће
их
ко
угледати
.
Тек
кад
доспеше
до
окомка
шуме
,
што
се
,
као
одсечна
падина
,
стрмо
спушта
у
манастирско
двориште
,
стадоше
.
—
Спусти
!
—
рече
Дамљан
.
—
Ти
очекни
овде
,
а
ја
ћу
отпасти
до
манастира
,
да
видим
јесу
ли
у
кући
сами
и
да
јавим
.
Чобанин
штуче
у
шибљак
,
и
тако
оста
Милоје
сам
с
девојчетом
,
које
се
није
свестило
.
Оно
мрачно
осећање
,
што
га
је
спопало
,
кад
је
сазнао
кога
је
избавио
,
није
га
никако
остављало
.
Он
се
спусти
на
изваљени
пањ
,
окрете
леђа
онесвеслој
девојци
и
зарони
у
тешке
мисли
.
Да
је
могао
само
,
чисто
би
јаукнуо
од
неког
терета
,
што
му
се
свалио
па
душу
,
па
га
притискује
,
те
му
не
да
дахнути
.
А
то
не
беше
из
страха
,
што
је
убио
Турчина
,
а
још
маље
да
гаје
гризла
помисао
на
крв
.
Сазнање
да
је
прву
крв
пролио
у
корист
Гагића
,
да
је
раскопао
своје
огњиште
ради
Гагића
,
толико
га
је
пекло
,
да
је
сав
кипео
на
самога
себе
.
Мало
ли
је
,
што
су
само
из
ове
куће
три
главе
легле
у
гроб
,
него
сада
да
гледа
још
,
како
му
Турци
пале
кућу
,
огњиште
растурују
а
њега
...
Дубок
уздах
пробуди
га
из
немилих
мисли
.
Он
се
окрете
и
збуњено
погледа
тамо
.
На
леси
је
лежала
Смиља
отворених
очију
.
Милоје
се
несвесно
заблену
у
девојче
,
двоумећи
,
да
ли
да
се
уклони
или
да
очекне
.
Докле
је
тако
нерешљиво
стајао
,
Смиља
га
је
посматрала
крупним
очима
,
али
њезин
поглед
је
чисто
замагљен
,
те
се
чини
као
да
се
напреже
,
да
разабере
предмете
око
себе
.
Сад
поуми
да
се
дигне
,
одупре
се
лактом
,
али
малаксала
са
напора
клону
,
удари
главом
о
лесу
и
болно
јаукну
.
На
овај
јаук
Милоје
прену
,
брзо
јој
прискочи
и
мало
је
подиже
.
Девојче
је
жмурило
.
Пуначка
недра
,
што
су
тако
близу
његових
прсију
,
дизала
су
се
и
спуштала
са
убрзана
дисања
,
а
лепа
глава
лежала
је
заваљена
на
његову
колену
.
Држао
је
тако
неколико
тренутака
,
а
није
знао
шта
да
ради
:
да
ли
да
је
остави
овако
немоћну
,
па
да
побегне
,
да
га
не
види
,
да
не
сазна
,
ко
ју
је
спасао
—
или
...
—
Ватра
!
—
прошапута
девојче
—
Изгорећу
!
Милоје
зграби
шаку
снега
,
згрудва
је
и
прислони
на
девојчине
усне
,
које
су
као
ватра
гореле
.
С
ненадне
хладноће
девојче
се
мало
стресе
и
поче
жудно
сисати
влагу
југовна
снега
.
После
неколико
тренутака
расклопи
очи
,
па
се
забленуто
загледа
у
Милоја
,
који
поче
зверати
на
све
стране
,
само
да
сакрије
поглед
,
да
се
не
сукоби
с
њезиним
очима
.
Смиља
се
постепено
разведравала
.
Мало
по
мало
и
она
поче
схватати
да
се
налази
у
шуми
сама
,
у
рукама
крвна
непријатеља
своје
браће
.
Страх
и
хладна
језа
,
што
је
почеше
подилазити
,
толико
је
захватише
,
да
је
као
у
грозници
дрхтала
.
Откуда
она
овде
и
зашто
је
држи
тако
?
Од
силна
страха
не
смеде
изустити
ни
једне
речице
,
него
је
дрхтала
и
укоченим
погледом
пратила
сваки
његов
покрет
.
Милоје
кришом
погледа
.
Дивно
девојачко
лице
,
мало
побледело
због
несвестице
и
крви
што
је
истекла
,
било
је
тако
ведро
и
свеже
,
да
га
је
та
свежина
запљускивала
неком
необичном
топлином
,
девојачким
дахом
.
Њему
се
у
томе
часу
учини
,
да
би
било
грешно
да
је
није
избавио
,
баш
и
кад
би
знао
,
да
је
то
она
,
—
сестра
Гагићева
.
Најзад
:
„
ово
је
луда
женска
глава
,
а
она
није
крива
за
нашу
заваду
“
.
Тако
је
помислио
у
овоме
тренутку
,
гледајући
у
ове
бистре
очи
,
из
којих
је
сјала
ведрина
као
из
свежа
и
бистра
кладенца
,
кад
се
у
њему
сунчева
светлост
огледа
.
Али
ипак
та
помисао
беше
само
тренутан
осећај
,
који
се
ненадно
јавно
и
ненадно
ишчезнуо
.
Оно
тешко
расположење
наново
га
захвати
,
и
њему
поче
бивати
несносно
,
што
нема
Дамљана
.
Ово
неколико
тренутака
отезало
се
као
вечност
.
Он
нестрпељиво
ослушну
,
хоће
ли
чути
ход
или
гласове
.
Али
у
шумарку
беше
све
мирно
и
немо
.
Само
што
над
главом
чује
одмерено
куцкање
.
То
пузавац
разбија
кљуном
храстову
кору
на
једном
дрвету
.
Девојче
је
дрхтало
као
ухваћена
птичица
.
—
По
Богу
да
си
ми
брат
,
—
прошапута
девојче
,
коме
од
страха
грунуше
сузе
,
—
немој
ми
учинити
зла
.
Још
није
била
начисто
,
шта
се
све
с
њом
догодило
и
откуда
сама
у
овоме
густишу
са
Станковићем
.
—
Ћути
!
—
осече
се
Милоје
.
—
Сад
ће
и
они
.
Девојче
га
погледа
престрављено
.
С
манастирске
стране
зачуше
се
гласови
.
Милоје
пажљиво
ослушну
.
—
Они
су
!
—
рече
полугласне
,
положи
девојче
на
лесу
,
на
се
у
једном
часу
изгуби
испред
њезиних
очију
.
Као
срндаћ
,
кога
ловачки
керови
гоне
,
тако
је
и
Милоје
јурио
кроз
шибље
и
густе
шумарке
.
С
камена
на
камен
скакао
је
,
а
од
силне
задиханости
и
узрујаности
с
њега
су
капале
крупне
грашке
зноја
.
Није
никако
желео
да
се
на
овоме
месту
састане
с
Хаџи-
Ђером
,
кога
,
као
и
његов
ујак
,
није
марио
.
Тек
на
домаку
своје
куће
што
заста
,
да
одахне
и
да
се
мало
прибере
.
Ено
,
тамо
му
је
мати
и
снаха
и
,
можда
,
ујак
.
Шта
ће
им
казати
и
како
да
рекне
,
да
је
он
убио
Турчина
,
и
то
чега
ради
?
Да
спасе
Смиљу
Гагићеву
!
—
Или
да
сакрије
од
њих
?
А
зар
се
већ
сутра
дан
неће
сазнати
?
Зар
Дамљан
није
исприповедао
у
манастиру
,
а
Суља
,
који
је
пуцао
у
његов
дим
,
зар
га
није
могао
видети
и
одати
тамо
на
Руднику
!
И
ко
зна
,
неће
ли
већ
сутра
зором
налетети
Сали
-агини
људи
,
да
га
ухвате
.
За
једног
Турчина
њега
ће
убити
,
кућу
му
запалити
,
а
мајка
ће
свиснути
од
бола
и
чемера
,
кад
угледа
,
како
га
некрсти
туку
и
вуку
на
Рудник
.
—
Хеј
,
будало
,
шта
си
урадио
!
—
јекну
очајно
и
удари
се
песницом
у
главу
.
Плах
и
узрујан
корачи
преко
прага
,
па
,
не
погледајући
ни
у
кога
,
уђе
у
вајат
,
дохвати
кубурњаке
,
те
их
тресну
у
други
крај
вајата
,
па
седе
на
пространи
кревет
и
тешко
се
замисли
.
Кад
је
Милоје
ушао
у
кућу
,
његова
мати
и
ујак
седели
су
покрај
огњишта
,
а
снаха
је
нешто
око
огњишта
радила
.
Кад
га
угледаше
онако
узрујана
,
ујак
и
мати
само
се
згледаше
.
—
Шта
ли
му
је
?
—
запита
Рупић
.
—
Не
знам
,
—
одговори
мати
и
брижно
погледа
у
вајат
.
—
Отиди
до
њега
.
Старица
отшкрину
врата
и
помоли
главу
:
—
Миле
!
Милоје
ћути
.
—
Кућо
моја
,
шта
ти
је
?
—
запита
она
и
уђе
у
вајат
.
—
Да
ниси
болестан
?
—
Нисам
,
најо
!
—
одговори
он
и
скиде
мајчину
руку
с
чела
,
које
је
као
у
ватри
горело
.
—
Па
што
гориш
тако
?
—
Где
је
уја
?
—
У
кући
.
Хоћеш
да
га
зовнем
?
—
Жедан
сам
!
—
хукну
Милоје
,
дохвати
крчаг
покрај
себе
и
наже
пити
.
Докле
је
пио
,
мајка
је
претрнула
,
гледајући
у
његове
закрвављене
очи
и
узрујано
лице
.
„
Шта
ли
му
је
?
“
—
питала
се
она
,
па
је
са
страхом
очекивала
.
—
Опрости
,
најо
,
али
ја
те
морам
оставити
.
Мати
затрепта
.
Овај
промукли
глас
и
узбуђено
лице
,
које
час
о
час
мењаше
боју
,
чисто
је
порази
.
—
Веселниче
,
шта
си
урадио
?
Милоје
збуњено
погледа
у
очи
,
као
да
би
у
њима
хтео
да
прочита
да
ли
се
већ
сазнало
.
—
Ето
,
урадих
!
—
Шта
?
—
запита
мати
преплашено
.
—
Убих
!
Као
жеравицом
такнута
,
мајка
скочи
са
седишта
.
Заципљена
овом
речи
,
забезекнуто
је
посматрала
у
сина
,
који
само
седи
и
непомично
гледа
у
једну
страну
.
На
последњу
реч
Рупић
уђе
у
вајат
.
Милоју
удари
крв
у
лице
и
збуњено
окрете
главу
у
страну
.
—
Убио
си
га
?
—
запита
ујак
журно
.
—
Ја
!
—
одговори
Милоје
,
а
и
не
гледа
ујака
.
—
Тешто
,
соколе
,
тако
и
ваља
!
—
викну
Рупић
весело
.
—
Сад
је
остао
још
један
пас
!
Милоје
ћути
.
—
Па
кога
си
од
њих
?
Јована
?
Милоје
не
одговара
.
—
Николу
?
Опет
ћутање
.
Мати
престрављено
гледа
то
у
сина
то
у
брата
и
чисто
цепти
од
пеке
слутње
.
Рупић
зачуђено
погледа
.
—
Ама
кога
си
,
хеј
?
—
—
Рама
,
—
одговори
Милоје
сухо
.
Рупић
запрашћено
устукну
.
—
Шта
велиш
?
—
Рекох
...
Рупић
и
мати
само
блену
зачуђено
.
Милоју
поста
несносно
ово
ћутање
.
—
Зар
сам
ја
знао
да
носи
Смиљу
Гагићеву
.
Ето
ти
!
Ујак
ипак
није
разумео
ништа
.
Он
само
превали
зачуђен
поглед
на
Анђу
,
која
је
само
дрхтала
и
као
онемела
слушала
шта
се
говори
.
—
А
ја
сам
мислио
,
да
је
друга
нека
,
—
проговори
Милоје
.
—
Ето
,
могао
је
тако
и
наше
чељаде
однети
,
па
зар
да
пропустим
?
Ја
нисам
знао
,
да
је
то
Смиља
.
