тешконешто
заболе
у
души
и
поче
нека
туга
да
ми
се
свија
у
грудима
.
Ама
зар
ја
,
Србин
,
па
идем
сад
под
стражом
,
као
србијански
заробљеник
,
у
ред
са
швабама
и
мађарима
?
Зар
ја
да
идем
овим
друмовима
и
кроз
ове
планине
,
које
сам
гледао
са
Врдника
,
као
роб
,
и
да
ме
прати
стража
са
пушком
?
Срамота
ме
је
била
од
самога
себе
,
срамота
ме
била
и
од
оних
,
које
сам
сретао
успут
;
мислио
сам
сви
знају
да
сам
Србин
;
изгледало
ми
је
као
да
ме
сви
са
презрењем
гледају
.
—
Кад
смо
прошли
кроз
Милановац
а
оно
,
отворили
се
прозори
на
кућама
и
изашао
силан
свет
на
улицу
,
па
нас
све
то
гледа
,
нас
аустријанце
,
нас
непријатеље
.
Наиђоше
ми
сузе
на
очи
,
па
оборио
главу
и
натуко
капу
на
очи
.
Срамота
ме
,
тешка
срамота
,
та
волео
сам
сто
пута
да
сам
погинуо
тамо
у
рову
,
но
ово
што
доживех
.
Приђе
ми
још
и
једно
дете
,
дрпну
ме
за
шињел
,
па
ме
пита
:
„
Швабо
,
море
,
шта
ти
ради
Фрања
?
“
—
Прошао
сам
кроз
Милановац
као
кроз
шибу
а
тако
сам
прошао
и
кроз
Крагујевац
.
Рекли
су
нам
,
воде
нас
у
Ниш
.
Једва
сам
чекао
да
стигнем
тамо
,
рачунао
сам
кад
стигнемо
у
Ниш
,
издвојиће
нас
,
рећи
ће
нам
:
„
Дете
,
ко
је
брат
Србин
,
нека
стане
у
страну
!
“
Тако
сам
ја
мислио
и
тешио
се
,
али
сам
се
љуто
преварио
.
И
у
Ниш
кад
смо
стигли
те
нас
сместили
,
остао
сам
и
даље
србијански
роб
.
Он
дану
да
се
одмори
,
а
ја
употребих
ту
прилику
да
се
разаберем
о
једној
чудној
појави
,
коју
сам
већ
одавно
запазио
пред
нама
и
убрзао
сам
кораке
не
би
ли
је
стиго
.
Вио
је
то
заробљеник
подрпанога
али
потпуно
крвавога
одела
.
И
капа
на
глави
и
подрте
цокуле
на
ногама
и
блуза
и
кошуља
,
све
је
то
било
умрљано
крвљу
а
сем
крви
исушила
се
по
оделу
и
бела
поља
од
слузи
па
осветљена
вечерњом
светлошћу
,
преливају
и
сјакте
као
разнобојна
стаклад
.
—
Што
се
овај
човек
овако
окрвави
,
по
Богу
брате
?
—
питам
мога
сапутника
.
—
Ко
га
зна
...
—
поче
он
,
па
се
досети
—
А
знам
,
виђао
сам
га
ноћас
.
—
Шта
је
радио
?
—
Помого
се
,
помого
се
како
је
знао
да
не
би
премрзо
.
Ми
смо
ноћас
спавали
овамо
у
пољу
,
изван
Призрена
.
Била
је
грдно
студена
ноћ
а
ватре
нисмо
имали
...
многи
су
и
промрзли
па
остали
,
нису
могли
од
јутрос
да
крену
,
а
овај
грешник
,
распорио
мртва
вола
,
избацио
му
утробу
па
се
он
увуко
унутра
,
у
вола
,
и
тако
је
проспавао
.
—
А
ниси
се
бојао
—
рећи
ћу
ономе
крвавом
несретнику
,
кога
смо
већ
били
стигли
—
ниси
се
бојао
јутрос
у
зору
,
и
во
се
морао
исхладити
и
промрзнути
;
ниси
се
зар
бојао
у
сну
да
се
и
ти
не
смрзнеш
?
Очајник
ме
погледа
тупо
,
неким
стакленим
погледом
који
је
сјактио
из
крвљу
умрљанога
лица
.
—
Јеси
ли
замолио
кога
пријатеља
да
те
пробуди
ујутру
?
—
наставих
ја
да
га
питам
.
—
Пробудили
су
ме
пси
!
—
једва
одговори
.
—
Знао
сам
да
ће
они
ујутру
доћи
да
једу
цркотину
и
да
ће
ме
пробудити
.
Толико
само
и
на
сва
даља
питања
,
која
сам
покушавао
да
му
поставим
,
није
ми
одговарао
.
Кад
сам
и
њему
пружио
једну
цигару
,
он
је
чисто
неверице
пружио
руку
да
је
прихвати
и
блесасто
ме
је
гледао
и
не
благодарећи
ми
.
Кад
смо
измакли
мало
од
овог
несретника
,
мој
сапутник
настави
своју
историју
:
—
Робовао
сам
и
туговао
сам
.
Теже
ми
је
било
но
оним
швабама
и
мађарима
,
јер
они
су
бар
робовали
туђину
а
ја
своме
рођеноме
брату
.
Писао
сам
мојима
али
ко
зна
јесу
ли
то
писмо
добили
.
Нисам
им
казао
да
сам
роб
,
него
само
онако
,
казао
сам
да
сам
у
Нишу
и
да
ми
је
добро
.
Једнога
дана
,
неки
наши
кад
се
вратише
са
рада
,
и
они
који
су
радили
по
канцеларијама
,
саопштише
нам
да
су
наши
Срби
заробљеници
тражили
од
команде
да
их
приме
у
српску
војску
.
Еј
,
благо
мени
,
рекох
,
само
дај
Боже
да
то
буде
!
—
О
да
знате
,
господине
,
како
ми
је
било
кад
сам
се
и
ја
јавио
и
кад
су
ме
примили
,
било
ми
је
исто
онако
као
кад
смо
били
у
Раваници
.
Та
ето
,
доживео
сам
да
ми
се
призна
да
сам
Србин
и
ето
,
нећу
више
бити
србијански
роб
.
Паде
ми
на
памет
и
бабо
и
пожелех
баш
,
као
никад
,
да
ми
је
да
се
створим
пред
њега
,
колико
само
да
му
кажем
:
„
Бабо
,
ја
сам
србијански
војник
!
“
—
А
кад
сам
се
обукао
и
метнуо
шајкачу
на
главу
а
ја
салутирам
сваком
редом
,
као
оно
кад
сам
био
мали
па
о
слави
дочекивао
госте
под
шајкачом
.
Па
да
знате
још
како
сам
плакао
,
кад
нас
изведоше
да
се
закунемо
Краљу
Петру
.
Кад
сам
изговарао
оне
речи
из
заклетве
,
како
ћу
бити
веран
,
ја
сам
се
толико
драо
,
чини
ми
се
да
се
мој
глас
чуо
изнад
свих
осталих
.
—
И
како
сам
се
друкче
осећао
кад
нас
поведоше
у
борбу
.
Идем
ја
сад
да
се
борим
али
не
као
пре
,
за
туђина
,
него
за
својега
.
Баш
ми
је
било
мило
и
волео
сам
што
пре
да
буде
борба
.
Осећао
сам
да
ћу
бити
храбар
и
замишљао
сам
већ
на
грудима
Обилићеву
медаљу
.
Их
,
па
кад
се
вратим
једнога
дана
у
село
,
у
наше
ослобођено
село
са
том
медаљом
на
грудима
,
ко
ће
тада
са
мном
!
Кад
изађем
пред
бабу
а
он
ме
пољуби
најпре
у
чело
а
затим
целива
медаљу
на
грудима
;
па
кад
одем
у
Раваницу
да
целивам
Цара
а
мени
Обилић
ка
грудима
!
Волео
сам
што
пре
да
буде
борбе
,
ал
би
ми
жао
било
погинути
а
не
доживети
све
што
сам
замишљао
.
—
И
,
бога
ми
,
кад
смо
ступили
у
борбу
са
пушком
српскога
Краља
у
руци
,
изгледало
ми
је
то
као
празник
неки
а
не
као
рат
.
Сад
не
морам
пуцати
у
ваздух
,
моја
ће
пушка
погађати
сад
моје
и
наше
крвнике
.
И
борили
смо
се
,
бога
ми
,
ми
добровољци
.
Нећу
да
се
хвалим
,
ал
ето
ту
смо
па
питајте
,
борили
смо
се
као
прави
Србијанци
.
А
кад
наредише
старешине
јуриш
а
нама
чисто
мило
да
подвикнемо
оно
србијанско
„
ура
!
“
—
Опет
борба
на
нож
,
опет
прса
у
прса
,
као
оно
пре
а
нема
сад
за
нама
официра
са
револвером
у
руци
да
нас
гађају
,
већ
и
они
са
нама
заједно
,
бацили
сабље
а
узели
пушке
и
револвере
па
се
боре
као
и
ми
што
се
боримо
.
—
Намерио
сам
се
на
једнога
младог
дечка
,
који
се
добро
бранио
.
Покушавали
смо
два
три
пут
да
један
другом
сјуримо
бајонет
у
груди
па
увек
одбијем
ја
његов
а
он
мој
ударац
.
Најзад
ја
окренем
кундак
,
дигнем
га
у
вис
и
ударим
га
свом
снагом
у
раме
,
те
му
испадне
пушка
из
руке
.
Сад
је
мој
,
рекох
и
потегох
још
једном
кундаком
у
вис
да
му
располутим
главу
.
А
он
врдну
и
завапи
:
„
Не
,
брате
,
не
удри
тако
крвнички
!
“
Опет
србина
треба
да
убијем
.
Изгубих
снагу
,
спустих
пушку
на
земљу
и
рекох
му
:
„
Бегај
,
склањај
ми
се
с
очију
!
“
—
Он
се
склони
а
ја
остадох
,
али
нема
у
мени
више
оне
воље
за
борбу
,
нема
оне
храбрости
са
којом
сам
пошао
.
Стајао
сам
усред
борбе
непомичан
а
око
мене
се
борило
и
крвавило
.
Нити
сам
се
уклањао
нити
склањао
.
Заболе
ме
,
тешко
ме
заболе
у
томе
часу
зла
судбина
наша
;
с
које
год
стране
се
бориш
србина
убијаш
.
Ко
зна
да
међу
онима
,
које
ја
треба
сад
да
убијам
,
нема
и
рођака
мојих
,
јер
породица
наша
је
врло
велика
,
има
нас
и
по
Бачкој
и
по
Срему
!
—
Хвала
Богу
,
наиђе
од
некуд
једно
зрно
те
ми
прошиша
руку
,
ево
овде
,
и
повреди
ми
мало
кост
.
Ал
ако
,
добро
је
,
јер
ме
спасе
мука
.
Он
прекиде
причу
и
замоли
ме
да
му
дам
још
једну
цигарету
.
—
Није
што
ми
се
пуши
,
вели
,
него
и
глад
ми
утоли
.
Дао
сам
му
од
свег
срца
,
јер
сам
знао
да
у
Ђаковици
арнаути
продају
дуван
отворено
и
јавно
,
те
ћу
моћи
набавити
за
даље
путовање
.
Он
сави
цигарету
,
припали
је
,
повуче
два
три
дима
па
настави
:
—
Био
сам
неколико
дана
у
нишкој
болници
,
па
после
у
приштинској
а
одатле
у
Призрен
.
Рана
ми
се
брзо
опорављала
и
ево
већ
крећем
руком
.
Истина
имам
још
болове
али
ево
,
могу
да
крећем
и
неће
ми
остати
саката
рука
.
—
У
Призрену
сам
остао
седам
осам
дана
,
све
до
синоћ
,
у
оној
великој
болници
где
је
била
гимназија
.
У
болници
је
било
пуно
рањеника
,
није
ни
било
места
за
све
.
А
долазе
гомиле
све
нове
и
нове
и
дрежде
пред
вратима
по
цео
дан
,
превију
се
па
одлазе
даље
.
Многи
и
падају
,
не
могу
даље
;
дигли
се
из
болнице
неоздравели
,
необучени
и
необувени
,
па
прозебли
успут
и
падају
нити
се
могу
више
дићи
.
—
Једнога
дана
,
донеше
на
воловским
колима
неколицину
тешких
рањеника
.
Једва
смо
их
скинули
.
Помагао
сам
и
ја
овом
мојом
здравом
руком
,
колико
сам
могао
и
колико
да
се
нађем
на
помоћи
.
Међу
тим
рањеницима
био
је
и
један
младић
,
мој
вршњак
а
потпоручик
.
Допао
ми
некако
баш
он
да
му
помогнем
,
те
му
помогох
све
док
га
нисмо
узнели
на
кревет
.
Биле
су
му
обе
ноге
пребијене
.
После
неколико
речи
што
их
проговорисмо
а
ми
се
спријатељисмо
,
те
остадох
крај
његове
постеље
да
му
се
нађем
.
Био
је
и
он
отуда
,
с
наше
стране
,
из
Ердута
.
Био
је
аустријски
официр
па
је
пребегао
прошле
године
са
целом
стражом
и
примљен
је
као
српски
официр
код
добровољаца
.
—
Три
дана
,
колико
сам
још
остао
у
болници
,
нисам
се
мицао
од
његове
постеље
,
него
сам
га
пазио
и
дворио
га
.
Жао
ми
га
је
било
онако
млада
а
тако
осакаћена
.
Док
су
сви
остали
рањеници
у
великој
соби
,
где
су
лежали
,
јечали
и
стењали
,
он
је
само
ћутао
и
гризао
усне
.
Ја
бих
седао
обично
на
крај
његове
постеље
и
причао
му
све
ово
,
што
сам
и
вама
сад
казивао
а
он
је
слушао
,
занимало
га
је
.
Али
он
мени
није
много
говорио
,
сем
то
што
ми
реко
одакле
је
и
како
је
пребегао
.
Јуче
по
подне
кад
сам
му
пришао
и
сео
по
обичају
,
он
ми
прекиде
причу
,
ману
руком
да
ућутим
,
па
ће
ши
рећи
:
—
Изгледа
ми
да
смо
опкољени
и
спаса
нам
нема
;
него
...
спреми
се
и
бегај
.
—
А
ви
?
—
запитах
га
.
—
Ја
не
могу
,
једва
сам
и
довде
!
Затим
поћута
,
поћута
па
ће
тек
рећи
:
—
А
предати
се
не
смем
.
Што
би
мене
овако
обогаљеног
обесили
,
најмање
ми
је
,
ја
и
онако
нисам
више
за
живот
;
али
што
ће
ми
целу
породицу
намучити
и
искоренити
,
то
ми
је
.
—
Па
шта
ћете
?
—
Шта
?
—
запита
ме
он
и
погледа
—
Чим
чујем
да
је
непријатељ
ушао
у
Призрен
,
убићу
се
.
Спремио
сам
се
већ
!
И
показа
ми
под
јастуком
дршку
од
револвера
.
Погледам
га
,
млад
ко
роса
а
тешки
болови
испили
му
образе
.
Жао
ми
га
било
као
рођенога
брата
.
—
Могу
ли
да
вам
помогнем
,
да
вас
понесем
?
—
Нећеш
моћи
ни
себе
да
носиш
.
А
можеш
ми
помоћи
само
тако
,
ако
те
послужи
срећа
те
изнесеш
главу
из
овога
окршаја
и
дођеш
кад
год
у
своје
село
.
Не
пожали
тад
,
пођи
до
мојих
,
распитај
тамо
за
Лазиће
.
Наћеш
ваљда
кога
,
па
однеси
им
поздрав
од
мене
.
Имам
мајку
и
две
сестре
,
имам
и
вереницу
—
и
кад
то
помену
а
њему
наиђоше
сузе
на
очи
,
те
их
обриса
и
настави
даље
—
Поздрави
их
и
реци
им
:
поздрав
вам
од
вашега
Мирка
...
—
Шта
још
да
им
кажем
?
—
Ништа
...
то
...
да
сам
се
убио
...
убио
сам
се
да
отклоним
зло
које
би
њих
могло
постићи
.
Нека
ми
не
траже
гроб
,
неће
га
наћи
.
Убио
сам
се
у
Призрену
,
гроб
ми
је
у
Призрену
...
толико
им
само
реци
.
Кад
беше
синоћ
да
кренемо
,
те
одох
да
му
кажем
збогом
,
он
ми
рече
:
—
Скини
то
србијанско
одело
,
ено
мало
час
је
умро
један
аустријски
заробљеник
па
обуци
његово
.
—
Зашто
?
—
Ако
је
истина
да
смо
опкољени
,
могли
би
те
ухватити
у
србијанскоме
оделу
па
ако
те
познаду
,
обесиће
те
а
овако
,
затећи
ће
те
као
заробљеника
...
—
Знам
,
али
...
узех
ја
да
се
предомишљам
.
—
Ако
нећеш
себи
за
љубав
,
учини
мени
за
љубав
.
Ја
бих
волео
да
изнесеш
главу
,
да
одеш
тамо
,
да
поздравиш
...
Послушао
сам
га
и
ето
зашто
је
на
мени
опет
аустријско
одело
.
Ту
прекиде
заробљеник
причу
и
обојица
заћутасмо
и
замислисмо
се
.
После
дужег
ћутања
запитах
га
:
—
А
шта
мислиш
,
је
л
’
се
убио
онај
,
кад
је
ушао
непријатељ
?
—
Убио
се
!
—
одговори
он
убедљиво
и
поуздано
.
Настависмо
пут
ћутећи
.
Дан
је
већ
почео
лагано
да
се
гаси
а
вечерњи
,
студени
ветрић
да
пали
образе
мразом
.
XXX
Ко
је
она
?
Како
се
јутром
мучно
и
тешко
рађа
дан
а
како
,
кад
мине
подне
,
брзо
тоне
и
гаси
се
,
нарочито
зими
и
међ
планинама
.
Чим
утрне
сунце
,
тама
се
спушта
брзо
као
оно
црно
порозно
платно
на
позорници
што
ти
погледу
отима
и
удаљава
предмете
над
којима
се
застире
.
Са
даном
гаси
се
и
сав
живот
природин
;
ветрић
се
притајава
,
изумире
и
онај
тихи
шум
који
је
он
проносио
,
гране
на
дрвећу
престану
се
нијати
и
повијати
,
шибље
се
и
жбуње
умири
;
птице
,
које
су
нас
по
гдекад
о
дану
надлетале
,
скрију
се
а
бубице
и
црвићи
,
који
су
ти
се
кретали
под
ногама
,
завуку
се
у
густу
траву
и
у
жбунов
корен
.
Ако
си
у
светлости
дана
и
догледао
по
где-где
у
планини
по
коју
кућицу
,
ишчезава
ти
сад
и
она
погледу
.
Далеко
око
тебе
,
све
докле
ти
поглед
допире
,
угасио
се
живот
;
изгледа
ти
чак
и
да
се
ваздух
разредио
и
тајанствена
нека
тишина
освојила
.
Као
да
путујеш
друмом
кроз
неке
омађијане
пределе
,
као
да
се
налазиш
у
некоме
мртвоме
царству
где
све
,
и
људи
и
природа
,
спава
магиским
сном
.
И
гуши
те
то
мртвило
,
онако
као
што
те
гуши
тишина
и
разређен
ваздух
у
тамници
или
у
дубоким
каналима
.
Кроз
ту
тишину
чује
се
још
само
бат
наших
ногу
,
пљаскање
опанка
по
блату
,
стењање
и
шкрипа
кола
.
И
међу
нама
живот
све
више
усањује
.
Нема
више
жагора
,
нема
ни
гласнога
разговора
.
Шапће
се
и
клонуло
се
иде
ногу
пред
ногу
.
Ноћ
нас
све
више
обавија
,
све
више
се
губе
контуре
појединаца
и
сад
већ
изгледамо
као
тамна
,
једноставна
маса
,
која
се
ваља
друмом
.
А
мраз
већ
пали
образе
и
мрзну
ти
прсти
и
уши
а
блато
се
стеже
под
ногама
.
Далеко
,
на
дну
друма
,
једва
се
догледају
неке
ватрице
које
трну
као
пламен
у
кандилу
.
Ту
је
ваљада
село
или
логор
избеглица
,
јер
се
ове
ноћи
не
може
даље
ићи
,
мора
се
преноћити
негде
на
путу
те
сутра
зором
наставити
.
Што
ближе
оним
ватрама
,
њихов
се
број
све
више
множи
,
простор
по
коме
су
се
расуле
све
се
више
шири
,
тако
да
већ
изгледају
као
киша
звезда
попадалих
по
земљи
.
Још
мало
,
па
се
већ
догледају
нејасне
сенке
које
се
кроз
ноћ
крећу
измеђ
ватара
и
чује
се
потмуло
,
пригушено
довикивање
,
као
таман
глас
дављеника
,
затим
,
далеко
негде
,
јек
секире
и
тресак
посеченог
дрвета
.
А
још
мало
,
па
смо
већ
међу
ватрама
,
међу
гомилама
избеглица
које
су
,
по
утринама
око
једне
и
друге
стране
друма
,
попадале
да
пробдију
ову
мразну
ноћ
.
Све
полегало
по
влажној
земљи
или
чучнуло
крај
ватара
.
Изгледа
читаво
море
људи
,
јер
се
оне
крајње
ватре
губе
далеко
тамо
под
планинама
.
Не
видиш
облике
,
изгледа
ти
све
као
једна
,
једноставна
маса
из
које
провирују
осветљена
лица
.
Измеђ
ватара
крећу
сенке
;
неко
носи
дрва
,
други
воду
,
трећи
зашо
од
ватре
до
ватре
и
тражи
своју
,
од
које
је
мало
час
одмако
,
па
сад
не
може
више
да
је
нађе
.
Жагор
на
све
стране
и
праштање
гламње
под
секиром
и
пуцкарање
суве
гране
на
пламену
.
По
друму
још
гмиже
маса
,
која
једнако
надолази
;
чује
се
пљаскање
блата
,
довикивање
и
крчање
кола
,
која
скрећу
да
пређу
на
утрину
где
ће
заноћити
.
—
Овамо
је
шанац
,
не
може
!
—
чује
се
оздо
с
друма
.
—
Терај
,
терај
још
на
више
!
—
одговара
неко
одовуд
где
су
ватре
.
—
Западоше
точкови
,
не
може
овуда
!
—
опет
узвик
с
друма
.
—
Па
што
си
пошао
туда
,
што
не
питаш
!
—
Дај
,
бре
,
ту
гламњу
с
ватре
и
коју
грану
,
западоше
и
волови
!
И
кроз
мрак
прође
ваздухом
упаљена
гламња
,
као
факља
.
Однеше
је
тамо
где
су
запала
кола
у
блато
и
отуда
се
чују
вишегласни
узвици
:
„
Држи
,
држи
,
држи
!
Ај
,
уа
,
триста
ти
Богова
твојих
!
...
Држи
,
дедер
.
.
а
.
.
а
.
.
аи
!
“
То
већ
износе
из
глиба
запала
кола
.
И
другачи
узвици
допиру
оздо
,
с
друма
.
—
Из
које
сте
дивизије
море
?
—
виче
неко
из
свег
грла
.
—
Где
је
друга
пољска
?
—
виче
други
.
—
Која
?
—
одговара
му
неко
из
гомиле
око
ватара
.
—
Дринска
!
—
опет
онај
с
друма
.
—
Тодоре
,
о
,
Тодоре
!
—
довикује
неко
из
далеке
тамнине
а
нико
му
се
не
одзива
.
И
тако
то
једнако
иде
и
једнако
придолазе
,
довикују
се
,
траже
и
лутају
измеђ
ватара
;
а
ноћ
све
дубља
и
црња
.
Тешко
је
било
наћи
сува
места
,
где
би
се
могло
прилећи
или
бар
заклонити
,
ако
би
нешто
ноћас
студен
ветар
дунуо
.
Што
је
било
места
,
крај
тараба
сеоских
,
заузели
већ
они
који
су
раније
стигли
;
други
опет
преко
кола
разапели
шаторска
крила
или
ћебад
те
направили
заклоне
;
трећи
се
прибрали
уз
какву
живу
ограду
или
трњак
,
те
ће
их
то
штитити
колико
толико
.
Који
су
још
зарана
,
за
дана
,
стигли
ископали
су
рупе
за
ватру
,
поболи
мотке
у
земљу
,
нанели
суво
грање
и
набацали
,
те
начинили
себи
кућицу
.
Ми
,
који
смо
доцкан
стигли
,
морамо
се
задовољити
и
са
влагом
под
увелом
и
угаженом
травом
која
је
врискала
под
стопалом
.
Изабрали
смо
место
у
близини
једних
воловских
кола
,
испод
којих
је
већ
спавала
једна
енглеска
мисија
и
,
прва
и
најважнија
брига
била
нам
је
набавити
дрва
.
Ваља
заћи
од
ватре
до
ватре
и
питати
где
су
их
они
,
што
се
већ
греју
,
набавили
,
јер
нигде
у
близини
шуме
.
Ако
је
и
било
које
дрво
крај
друма
или
у
пољу
,
оборила
га
је
већ
секира
и
само
још
свеж
корен
вири
из
земље
.
Али
свако
кога
запиташ
,
одмахује
главом
и
показује
ти
село
утонуло
у
потпуну
таму
.
Залазиш
у
пусто
село
,
нигде
светиљке
,
нигде
живота
.
Крхаш
се
и
падаш
у
рупчаге
излоканога
сеоскога
пута
,
нападају
те
огромни
арнаутски
пси
,
цепају
ти
одело
и
ти
се
бориш
и
једва
спасаваш
.
Сви
су
око
ватара
набавили
још
за
видела
дрва
од
сељана
,
милом
или
силом
.
Сад
је
већ
дубока
ноћ
и
арнаути
су
се
повукли
у
куће
замандаљили
врата
и
спремили
пушке
бојећи
се
да
њих
,
голе
и
босе
,
когод
не
опљачка
.
Најзад
,
наилазимо
на
будна
арнаутина
који
,
са
пушком
у
руци
чува
свој
пласт
сена
који
би
иначе
плануо
.
Прилазимо
и
нудимо
новац
за
мало
дрва
.
Били
смо
ваљда
први
који
смо
понудили
новац
,
иначе
би
била
неразумљива
готовост
арнаутова
да
нам
да
и
сам
собом
донесе
дрва
овамо
,
на
друм
.
Више
него
то
,
кад
је
видео
нашу
невештину
да
наложимо
ватру
,
сео
је
крај
нас
,
пошто
га
је
на
стражи
крај
пласта
заменио
син
,
и
наложио
сам
ватру
па
,
грејући
се
и
сам
,
упустио
се
и
у
разговор
.
Био
је
висок
,
коштуњав
човек
,
снажних
и
необично
дугих
руку
.
Од
целог
његовог
лица
осветљеног
ватром
,
виделе
су
се
само
обрве
,
кости
,
набрекле
жиле
и
два
жива
ока
,
која
су
нас
за
време
разговора
све
редом
прелетала
не
задржавајући
се
ни
на
коме
дуже
.
—
А
од
које
то
силе
бегате
?
—
пита
нас
арнаутин
.
—
Од
Аустријанаца
и
од
Немаца
и
од
Бугара
.
Три
су
цара
ударила
на
нас
.
—
Три
?
—
учини
он
изненађен
,
па
онда
додаде
,
после
извесног
размишљања
—
За
једног
знам
,
чуо
сам
!
—
За
Аустрију
?
—
Јест
!
—
вели
он
—
За
њу
сам
чуо
а
за
ове
друге
нисам
чуо
.
Он
дуну
понова
у
ватру
,
снажно
као
из
мехова
,
па
кад
диже
главу
он
ће
:
—
Кој
све
ратује
?
Кажу
многи
цареви
и
краљеви
?
—
Многи
,
сви
!
—
И
Москов
?
—
И
он
!
—
Он
има
много
војске
?
—
Много
,
ал
је
далеко
,
не
може
да
стигне
—
Ако
он
стигне
,
ви
ће
да
се
вратите
?
—
Вратићемо
се
!
—
И
опет
ће
ово
ваша
земља
да
буде
?
—
Наша
,
дабоме
!
Он
се
замисли
дубоко
,
као
да
се
нечега
досећа
,
па
ће
рећи
:
—
Има
у
нас
Арнаута
једна
реч
:
Онога
је
кућа
ко
много
зноја
пролије
у
њене
темеље
и
онога
је
царство
,
ко
много
крви
у
његове
темеље
пролије
.
Кад
неко
олако
добије
кућу
ја
ли
царство
,
не
може
дуго
да
га
држи
.
Он
нас
погледа
све
редом
,
па
кад
у
свачијем
погледу
срете
одобравање
,
он
додаде
:
—
А
овде
,
у
овој
земљи
,
има
много
ваше
крви
,
од
бир-земана
.
—
И
много
суза
!
—
додаде
неко
од
наших
.
У
том
проломи
тишину
бректање
аутомобила
.
У
тамној
ноћи
засјаше
два
светла
ока
пуном
,
снажном
светлошћу
.
Некада
,
у
бајкама
које
сам
слушао
у
зимске
ноћи
крај
бабина
колена
,
замишљао
сам
тако
огњевита
змаја
,
коме
очи
светле
пламеном
а
брекће
и
фркће
и
тешко
дише
кроз
ноздрве
,
враћајући
се
увече
у
своје
дворе
.
Арнаутин
је
са
великом
пажњом
,
не
скидајући
погледа
,
посматрао
силу
која
је
протутњала
друмом
и
отишла
даље
у
ноћ
.
—
Чудо
,
велико
чудо
!
—
рече
више
сам
себи
,
па
се
онда
окрете
нама
—
Шта
га
тера
?
—
Сила
!
—
одговори
неко
—
Зар
ниси
раније
видо
?
—
Јуче
и
данас
прођоше
многи
овим
друмом
све
без
коња
.
А
видо
сам
данас
и
оне
што
лете
.
Је
л’истина
да
и
они
ратују
?
—
Истина
.
—
Кажу
да
бацају
ватру
озго
?
—
Бацају
бомбе
и
пуцају
из
митраљеза
.
Он
погледа
тужно
пушку
која
му
је
лежала
на
коленима
.
—
Шта
велиш
,
пушка
би
па
прође
,
а
?
—
Хоће
да
остане
за
зајчеве
!
—
додаде
он
са
пуно
резигнације
.
Док
је
он
и
даље
,
са
великим
интересовањем
,
распитивао
о
свима
новим
машинама
за
убијање
људи
,
мене
поглед
одведе
у
таму
где
лежи
друм
,
јер
ми
се
у
томе
часу
учини
,
да
сам
опазио
тамо
усамљену
једну
познату
ми
слику
.
Дигох
се
од
ватре
да
видим
је
ли
то
одиста
она
,
чија
се
црна
силуета
стапала
са
тамом
,
те
се
једва
назирале
контуре
госпе
у
црнини
.
—
Ако
немате
где
да
се
згрејете
—
рекох
јој
кад
приђох
друму
—
у
мене
је
овамо
добра
ватра
.
Она
климну
главом
благодарећи
ми
и
приђе
ватри
те
јој
направисмо
места
.
Арнаутин
је
и
даље
разговарао
о
оружју
;
распитивао
је
могу
ли
аутомобили
да
носе
топ
;
може
ли
са
аероплана
да
се
нишани
;
колико
може
да
се
држи
у
ваздуху
и
безброј
још
таквих
питања
.
Жагор
око
ватара
постаје
све
тиши
;
димови
који
су
се
у
почетку
узносили
као
пластови
сена
,
осветљени
у
срцу
црвеном
светлошћу
високих
пламенова
,
почели
су
се
развејавати
у
једноставан
простран
облак
који
је
пао
као
покривач
над
црном
масом
избеглица
што
је
посејала
земљу
.
Још
се
само
чује
тужно
рикање
гладне
стоке
које
продире
кроз
ноћну
тишину
.
Мраз
поче
јаче
да
стеже
и
ведрина
да
осваја
.
Кроз
прљави
вео
,
који
је
покрио
небеско
плаветнило
,
поче
да
жмируца
звездица
једна
,
па
онда
две
и
три
.
Једна
госпа
из
оне
енглеске
мисије
,
што
спава
близу
нас
,
промрзла
ваљда
,
извуче
се
испод
кола
,
диже
се
и
приђе
нашој
ватри
да
се
загреје
.
Негде
у
даљини
пуче
пушка
те
сви
обратисмо
пажњу
на
ту
страну
,
не
би
ли
чули
чију
дреку
или
да
се
понови
пуцањ
.
Арнаутин
се
диже
и
оде
да
обиђе
свој
пласт
сена
и
сина
којега
је
оставио
на
стражи
.
Око
наше
ватре
изумре
разговор
и
завлада
тишина
.
Госпа
у
црнини
,
сем
тога
што
се
лаким
поклоном
јави
свима
,
седајући
крај
ватре
,
ни
речи
не
проговори
,
савладана
умором
од
пута
,
мразом
и
оном
тугом
која
код
ње
изгледа
увек
свежа
и
која
као
да
је
сталан
израз
њенога
лица
.
Енглескиња
је
села
и
не
здравећи
се
и
сва
се
предала
бризи
да
се
загреје
,
не
обраћајући
пажњу
ни
на
кога
.
Кад
се
буде
загрејала
она
ће
се
тако
исто
дићи
,
не
здравећи
се
,
и
завући
се
понова
под
кола
да
настави
спавање
.
Сви
остали
око
ватре
клонули
,
јер
мраз
који
је
почео
да
стеже
,
насртљиво
је
наметао
сан
,
те
је
један
по
један
обарао
главу
на
груди
или
је
наслањао
другу
на
раме
.
Ја
сам
покушавао
да
се
борим
са
том
невидовном
силом
и
јогунасто
сам
се
опирао
сну
,
узносећи
главу
када
би
клонула
на
груди
и
отварајући
са
напором
очи
.
У
једноме
тренутку
,
када
је
сан
већ
претио
да
ме
шчепа
,
чух
шапат
госпе
у
црнини
.
—
Спавате
ли
?
—
Не
,
тргох
се
ја
—
и
не
бих
желео
да
заспим
.
—
Које
је
ово
село
?
—
Рогово
или
Рогача
,
тако
некако
рече
онај
Арнаутин
што
је
мало
час
био
овде
.
—
Је
ли
далеко
одавде
граница
?
—
Један
сат
,
овако
како
ми
идемо
,
иначе
много
мање
.
—
И
онда
?
Нисам
разумео
шта
је
хтела
последњим
питањем
.
Она
то
виде
и
додаде
сама
:
—
И
онда
,
нема
више
Србије
?
—
Нема
!
Ућутасмо
.
Њене
боне
речи
,
„
И
онда
нема
више
Србије
“
поведоше
ме
читавом
низу
тешких
мисли
.
Учини
ми
се
да
у
овоме
тренутку
преживљујем
један
од
најтежих
часова
и
да
се
у
мојој
души
ваља
један
од
најтежих
болова
.
Још
само
један
час
и
Србије
више
нема
и
тај
час
је
ту
,
ево
га
пред
нама
!
Ми
смо
ту
истину
знали
,
али
је
ево
сад
пред
нама
целе
целцате
,
у
грубој
њеној
стварности
;
ми
смо
је
слутили
,
ми
смо
је
предосећали
,
али
нам
је
ево
сад
свирепа
стварност
изводи
пред
очи
у
њеном
правом
облику
.
Као
оно
кад
ти
ко
најдражи
умре
;
ти
знаш
да
је
мртав
,
видиш
га
пред
собом
мртва
али
те
још
увек
нешто
теши
све
до
гробнице
.
То
није
утеха
,
то
је
обмана
,
али
је
у
часу
тешке
туге
довољна
и
она
.
Теши
те
и
обмањује
то
што
је
он
ту
,
што
је
његово
тело
још
ту
,
што
га
још
,
ма
и
мртва
,
можеш
грлити
и
љубити
.
То
није
више
он
,
руке
су
његове
студене
,
чело
бледо
а
очи
угашене
.
Али
он
је
ту
,
ипак
је
он
ту
!
А
кад
већ
дође
последњи
час
,
да
то
драго
тело
спусте
у
гробницу
,
тек
видиш
целу
целцату
истину
у
свој
грубости
својој
;
онда
тек
видиш
,
како
ти
се
отима
загрљају
и
погледу
и
она
посљедна
обмана
.
Ти
цикнеш
,
тешко
цикнеш
,
и
тим
циком
казујеш
све
што
ти
је
остало
у
души
;
казујеш
последњи
бол
,
после
којега
ти
душа
остаје
пуста
и
празна
као
напуштена
кућа
у
којој
је
и
последњи
становник
изумро
.
Тако
и
овога
часа
,
проводимо
последњу
ноћ
и
последњи
час
на
тлу
своје
отаџбине
.
Слутили
смо
ми
још
у
Приштини
и
видели
смо
већ
у
Призрену
њен
слом
,
али
је
она
била
ту
.
Није
постојала
више
,
али
је
била
ту
,
могли
смо
је
и
мртву
грлити
.
Краљ
је
био
ту
,
војска
је
била
ту
,
народ
је
био
ту
.
То
није
више
онај
Краљ
и
није
више
она
војска
и
онај
народ
,
али
су
ту
,
ипак
су
ту
!
А
сад
,
овога
часа
,
овога
последњега
часа
,
ето
је
пред
нама
цела
целцата
истина
у
свој
грубости
својој
,
ето
нам
се
отима
погледу
и
последња
обмана
.
Остаје
нам
да
цикнемо
,
тешко
да
цикнемо
,
и
тим
циком
искажемо
све
што
нам
је
остало
у
души
,
да
искажемо
и
последњи
свој
бол
,
после
којега
ће
нам
душа
остати
пуста
и
празна
као
напуштена
кућа
у
којој
је
и
последњи
становник
изумро
.
Енглескиња
,
пошто
се
довољно
загрејала
,
диже
се
и
оде
под
своја
кола
.
То
је
био
једини
шум
,
једини
поремећај
тешке
тишине
која
је
лежала
на
овој
мртвој
пољани
,
на
којој
несретна
и
изгнана
деца
,
преспављују
последњу
ноћ
на
грудима
своје
мајке
отаџбине
.
Ведрина
је
већ
освојила
,
небо
се
обогатило
читавим
ројем
бледих
звезда
а
месечина
почиње
да
се
означава
сенкама
које
предмети
оцртавају
за
собом
.
На
ватри
се
пламен
са
свим
притајио
и
утрно
а
жар
се
румени
као
растопљено
гвожђе
и
из
недогорелих
гламња
пење
се
дим
танким
млазевима
из
којих
се
развијају
неке
тајанствене
слике
,
испреплетане
месечином
,
и
лебде
над
нама
.
Што
их
више
пратим
све
ме
даље
одводе
,
одводе
у
неке
мистичне
пределе
,
у
царство
без
граница
и
без
простора
.
То
је
већ
ваљда
полусан
који
је
мноме
овладао
и
који
мраз
тако
упорно
и
тако
дрско
намеће
човеку
.
Трже
ме
из
тога
полусна
опет
њена
реч
.
—
Дакле
још
један
сат
пута
?
—
Да
!
—
рекох
,
отимајући
се
сну
.
—
То
значи
још
један
сат
живота
?
Погледах
је
да
би
је
боље
разумео
.
—
За
мене
значи
то
!
—
рече
одлучно
—
Где
ћу
даље
?
Нашу
границу
обележава
дубока
и
плаха
река
,
над
којом
се
узноси
мост
врло
високога
свода
.
Дотле
,
до
висине
тога
моста
,
која
бележи
средину
реке
,
могу
још
ићи
,
треба
још
да
идем
,
а
даље
...
—
Зашто
?
—
запитах
је
,
осећајући
да
је
то
само
бол
,
тежак
бол
који
сви
овога
часа
подједнако
осећамо
и
који
је
у
њеној
души
,
сломљеној
и
обеснаженој
за
ма
какав
нов
напор
,
изазвао
мрачне
одлуке
.
—
Зашто
?
Питајте
ме
пре
зашто
да
живим
?
Децу
сам
изгубила
,
кућу
разорила
...
Па
ипак
,
ишла
сам
довде
,
вођена
неком
празном
вером
у
нешто
.
Најзад
довде
сам
и
могла
ићи
и
донде
још
,
до
обала
оне
реке
,
али
даље
...
Заустих
да
кажем
нешто
али
ме
она
не
сачека
већ
настави
:
—
Ја
нисам
слаба
жена
,
ја
нисам
малодушна
.
Ја
сам
надчовечански
поднела
све
болове
који
су
се
сручили
на
мене
.
Мени
је
мало
било
то
,
ја
сам
зашла
по
разбојишту
—
јер
Србија
коју
смо
прелазили
није
била
ништа
друго
до
разбојиште
—
и
збирала
сам
у
своју
душу
и
туђе
болове
.
Засузила
сам
над
туђом
невољом
,
заплакала
сам
над
туђом
несрећом
.
Моја
је
душа
била
набрекла
јадима
и
невољама
које
сам
саосећала
као
своје
,
и
у
несрећи
која
је
снашла
Србију
,
ја
нисам
издвајала
своју
личну
несрећу
.
Ја
сам
је
на
против
унела
у
онај
заједнички
бол
и
унела
га
свег
у
моју
душу
.
И
,
носила
сам
га
и
подносила
по
мучним
путевима
,
по
мразним
ноћима
,
јер
ми
је
тај
пут
престављао
извесан
разлог
за
живот
.
—
И
зашто
он
више
не
представља
то
?
—
Јер
...
—
заусти
и
замисли
се
,
дуго
се
замисли
,
па
настави
—
бол
тражи
себи
хране
,
као
и
сваки
други
осећај
.
У
празној
души
бол
звони
лажним
звуком
,
звуком
неискрености
.
А
храна
то
је
вера
,
вера
у
оно
што
има
доћи
и
ради
чега
се
подноси
бол
;
вера
у
нешто
,
вера
у
ма
што
.
Донде
,
до
средине
онога
моста
,
који
се
узноси
над
граничном
реком
,
та
ће
вера
већ
догорети
,
у
колико
је
још
има
у
мени
.
Она
трне
у
мојој
души
већ
одавно
и
догорева
као
кандило
у
коме
је
дотрајало
уље
али
,
сад
се
већ
гаси
...
Ја
видим
смрт
,
видим
је
очима
као
што
сам
некада
живот
видела
и
,
она
нема
више
оно
одвратно
,
студено
лице
и
пожудни
поглед
тице
грабљивице
,
као
што
га
је
имала
онда
,
кад
ми
је
тако
често
у
походе
доходила
.
Она
се
преобразила
,
њен
је
поглед
благ
,
она
се
топло
смеши
,
смеши
се
материнским
осмехом
;
њене
се
груди
надимају
саучешћем
и
загрљај
јој
обећава
утеху
!
Госпа
је
све
ово
говорила
са
неким
заносом
и
узбуђењем
;
говорила
је
као
да
се
у
томе
часу
будило
у
њој
нешто
моћно
,
нешто
снажно
,
нешто
што
је
дотле
било
ван
ње
и
почело
се
уносити
у
њену
душу
,
као
нов
непознат
јој
осећај
,
осећај
јачи
од
смрти
.
Проширене
зенице
у
очима
јој
казивале
су
да
је
она
у
овоме
часу
догледала
нешто
,
што
можда
ми
остали
смртни
не
видимо
и
не
можемо
догледати
.
Њена
црна
силуета
,
издвојена
из
таме
бледом
месечином
,
имала
је
у
томе
часу
нечега
тајанственога
;
њено
бело
,
воштано
лице
,
по
коме
се
заигравала
лака
и
бледа
пурпурна
светлост
,
што
се
разливала
са
црвене
жеравице
,
изгледало
је
некако
светитељски
.
Њена
ми
фигура
,
у
томе
часу
,
поче
добијати
нов
облик
;
она
поче
у
мојим
очима
да
добија
неко
нарочито
и
ново
значење
које
су
полусан
,
који
ми
се
стално
наметао
,
и
мистичан
зрак
месечев
,
допуњавали
тајанственошћу
и
чаробношћу
.
Ко
је
она
?
Ни
је
ли
то
бол
свију
нас
смештен
у
једну
душу
,
изражен
у
једној
особи
;
онај
бол
,
саздан
и
сабран
из
суза
и
крви
које
су
као
две
силне
реке
потекле
нашом
отаџбином
;
није
ли
то
туга
свију
нас
,
саздана
из
дубоких
рана
,
којима
смо
сви
искрвављени
а
престављен
у
једној
особи
?
Ко
је
она
?
Није
ли
то
она
што
раскрвављене
душе
и
изцеђена
срца
слази
озго
са
обала
савских
и
дунавских
,
прелази
Букуљу
и
Рудник
,
залази
Шумадијом
и
Моравом
,
пење
се
на
Копаоник
и
слази
на
Косово
те
пребраја
гробове
оних
што
су
пали
и
прибира
оне
што
су
остали
живи
и
доји
их
на
недрима
својим
вером
и
поуздањем
.
Није
ли
то
она
,
мајка
нас
свију
,
чији
се
живот
свршава
ту
,
на
средини
онога
моста
који
се
узноси
над
реком
,
јер
се
ту
свршава
граница
једне
државе
која
не
постоји
више
?
Ко
је
она
?
И
,
јесам
ли
ја
будан
или
је
ово
привиђење
које
ми
је
у
полусну
изаткало
из
оне
гомиле
мисли
које
је
мало
час
,
већ
својим
првим
питањем
,
изазвала
у
мени
госпа
у
црнини
?
И
,
ако
је
то
привиђење
,
зашто
осећам
једну
неодољиву
потребу
да
јој
говорим
,
да
је
задржим
на
путу
који
води
смрти
?
И
зашто
осећам
потребу
да
јој
говорим
једним
новим
,
једним
другачим
језиком
,
језиком
којим
се
исказују
само
велики
,
само
истински
осећаји
?
—
Не
,
госпо
,
ви
не
смете
,
ви
не
можете
,
ви
нећете
умрети
.
Дубоке
су
ваше
ране
,
безгранични
су
ваши
болови
,
али
их
ви
морате
преживети
.
Ми
можемо
гинути
,
можемо
умирати
,
али
ви
морате
живети
.
Нисте
ви
она
мајка
што
даје
живот
деци
да
би
је
деца
преживела
,
већ
она
,
која
мора
преживети
своју
децу
.
Ви
морате
живети
,
јер
бол
који
је
у
вама
мора
живети
,
он
не
сме
умрети
,
он
не
сме
ишчезнути
.
Из
тога
бола
мора
нићи
наше
поуздање
,
наша
снага
,
наша
крепост
!
Бол
једнога
народа
је
огањ
,
у
коме
се
његова
снага
прекаљује
.
Ви
морате
живети
,
јер
у
болу
који
је
у
вама
,
лежи
једна
велика
мисао
а
та
мисао
не
сме
умрети
,
она
се
на
против
,
умивена
нашом
крвљу
и
сузама
нашим
,
мора
узнети
чистија
,
светлија
још
.
Видели
сте
оне
силне
гробове
што
су
остали
за
нама
,
у
њима
су
деца
ваша
;
видите
ли
ове
снежне
планине
које
се
око
нас
узносе
,
и
у
њима
су
деца
ваша
.
И
једна
вас
и
друга
зову
себи
и
једна
и
друга
ишту
мајку
.
Она
у
планини
да
их
задоји
поуздањем
она
у
гробовима
да
им
буса
гробове
и
пали
свећице
,
и
прелива
их
материнском
сузом
.
Пођите
најпре
за
живима
,
мртви
ће
вам
то
опростити
,
мртви
ће
чекати
.
Пођите
тамо
у
планине
,
подржите
,
прихватите
оног
ко
посрне
,
засузите
над
оним
који
клоне
;
приберите
децу
расуту
по
туђим
планинама
,
задахните
их
новом
вером
и
доведите
их
опет
на
наша
поља
.
Краљеви
немају
ту
моћ
,
војсковође
то
нису
кадре
али
ви
сте
осећај
,
ви
сте
мисао
;
а
осећај
и
мисао
су
кадри
и
мртве
из
гробова
да
врате
у
живот
.
Кад
тај
посао
завршите
,
вратите
се
тамо
где
су
гробови
,
вратите
се
тврда
срца
као
Југовићка
,
и
обиђите
их
све
;
обиђите
их
и
прекадите
дахом
душе
ваше
,
прелијте
их
сузама
очију
ваших
,
нека
би
и
мртви
осетили
сузе
оне
мајке
,
за
коју
су
они
животе
своје
дали
;
нека
би
им
тако
земља
била
лака
!
...
Ватре
већ
догореле
и
још
само
топао
пепео
покрива
земљу
,
ведрина
потпуно
освојила
и
пробила
таму
.
Село
,
које
се
до
мало
час
,
при
светлости
ватре
и
тамној
ноћи
,
није
ни
видело
,
почело
се
оцртавати
и
за
њим
високе
планине
са
снежним
врховима
.
Кроз
тишину
која
још
влада
,
као
глас
гладних
вукова
,
продире
арлукање
Арнаута
и
проноси
језу
кроз
ваздух
.
Мора
да
је
ближе
зори
но
поноћи
,
те
су
се
избудили
и
довикују
се
да
чувају
село
.
Скромна
ватрица
,
коју
смо
тако
мучно
стекли
,
није
нам
могла
огрејати
промрзла
тела
а
још
мање
душу
,
око
које
се
свакога
дана
хватао
све
дебљи
слој
леда
.
Нисмо
ни
спавали
,
то
је
био
само
полусан
који
нам
је
наметао
мраз
,
упорније
но
умор
.
Ма
да
је
још
доста
до
зоре
ваљало
је
кретати
,
јер
зао
је
то
сан
који
мраз
намеће
,
ваља
га
се
покретом
отргнути
.
—
Ајде
,
устајте
!
XXXИ
Мост
Уздисаја
Зору
тек
наглашава
водњикаста
нека
светлост
под
којом
се
облици
,
који
су
до
сад
чинили
једну
целину
са
мраком
,
почињу
назирати
али
не
још
и
разликовати
.
На
сивоме
небу
догоревају
звезде
као
кандила
у
којима
је
дотрајало
уље
.
Месечина
још
тајанствено
продире
те
се
под
неодређеном
светлошћу
,
која
се
рађа
из
сусрета
дана
и
ноћи
,
приказује
све
увеличано
:
дрва
далеко
бацају
сенке
,
џбунови
велики
као
шуме
а
јеле
,
које
су
окитиле
подножја
Проклетије
планине
,
изгледају
као
горостасни
скелети
опружених
руку
.
Друм
пуст
и
губи
се
у
јутарњој
магли
која
је
као
танак
прозрачан
вео
покрила
лице
земљино
и
кроз
коју
изгледа
све
што
се
догледа
врло
удаљено
.
Тим
друмом
поћи
ће
мало
час
велике
поворке
изгнанога
народа
,
које
ће
сад
ускоро
прва
зора
пробудити
.
Тишина
као
у
гробу
,
све
спава
.
Спава
и
сила
која
је
завитлала
косом
над
нашим
главама
,
спавају
и
наши
болови
.
Из
даљине
само
,
из
планинске
дубине
,
чује
се
арлук
вука
и
продире
ти
кроз
душу
као
крик
смрти
.
На
тај
се
арлук
последњом
снагом
својом
,
целим
телом
стреса
усамљен
коњ
,
који
већ
два
дана
напуштен
од
својих
и
осуђен
на
смрт
,
непомично
стоји
крај
друма
,
без
јела
и
пића
,
тупо
гледајући
предасе
и
подајући
се
смрти
која
га
постепено
осваја
.
Што
ближе
магли
,
у
коју
нас
друм
води
,
то
се
она
све
више
разређује
и
на
крају
тамо
,
где
се
друм
у
њој
губи
,
догледа
се
у
сред
равнице
,
као
камилина
грба
,
високи
камени
мост
који
паше
Дрим
и
бележи
границу
Краљевине
Србије
.
Донде
још
газићемо
по
светоме
тлу
своје
отаџбине
,
донде
још
бићемо
на
своме
дому
а
,
кад
тај
мост
пређемо
,
бићемо
изгнаници
,
бићемо
бескућници
,
бићемо
деца
без
отаџбине
.
Као
што
смо
на
далекоме
путу
довде
свакога
дана
бројали
по
један
нов
губитак
наше
отаџбине
,
која
се
све
више
и
више
сужавала
,
тако
одавде
сад
већ
сваким
кораком
који
учинимо
,
осећамо
како
се
ближимо
губитку
и
последњега
слободнога
парчета
њенога
.
Као
осуђеник
на
смрт
што
броји
најпре
дане
а
кад
сване
дан
извршења
пресуде
,
броји
сате
и
минуте
свога
живота
,
тако
ми
сад
већ
бројимо
кораке
и
бројимо
стопе
.
И
колико
смо
до
сад
на
овоме
путу
увек
тромо
и
споро
кретали
,
и
ако
је
требало
журити
испред
непријатеља
,
толико
ми
је
сад
изгледало
као
да
сувише
брзо
пролазимо
крај
поспалих
гомила
бегунаца
,
крај
оголелих
дрва
,
крај
мртвих
џбунова
.
Лакше
,
лакше
,
не
напуштајмо
тако
брзо
још
ово
стотину
метара
слободне
Србије
!
Колико
је
то
малено
,
колико
сићушно
,
колико
безначајно
,
па
ипак
драго
је
,
наше
је
,
слободно
је
!
Још
мало
даље
,
кад
допремо
до
обала
Дримових
,
неће
више
бити
слободе
до
онога
парчета
које
покрива
наша
стопа
и
које
ћемо
,
праштајући
се
од
своје
отаџбине
,
целивати
и
залити
га
сузама
.
Још
мало
даље
,
кад
допремо
до
обала
Дримових
,
за
нама
ће
већ
бити
наша
крвава
отаџбина
а
пред
нама
далеки
и
незнани
путеви
болова
и
страдања
.
Још
мало
даље
,
кад
допремо
до
обала
Дримових
,
сагледаћемо
границе
до
којих
су
допирале
наше
наде
а
иза
којих
настаје
једна
бескрајна
и
бона
чежња
.
Лакше
,
лакше
,
не
напуштајмо
тако
брзо
још
ову
стотину
метара
слободне
Србије
,
не
журимо
да
сагледамо
крај
дела
у
које
је
један
народ
скрхао
сто
година
нечувених
напора
,
за
које
су
се
неколико
поколења
крваво
жртвовала
.
Лакше
,
лакше
,
не
журимо
,
стићи
ћемо
!
И
стигли
смо
!
...
Кроз
дубоке
обале
са
хуком
се
ломи
Дрим
под
нама
.
Његов
хук
се
проноси
кроз
ноћну
тишину
као
неко
казивање
бурне
и
бескрајне
приче
.
Час
хуком
тим
,
час
тихим
жубором
,
Дрим
вековима
тако
казује
ту
чудну
причу
онима
који
му
дођу
на
обале
;
причу
о
себи
и
о
брату
своме
,
који
се
у
разним
утробама
рађају
и
залазе
кроз
поља
и
горе
тражећи
се
да
се
загрле
смртоносним
загрљајем
,
загрљајем
у
коме
ће
оба
угинути
.
Овај
слази
са
Сухе
Горе
и
Ругова
и
жури
кроз
плодом
благословена
поља
и
зато
га
ваљда
зову
белим
братом
,
онај
други
истиче
из
чаробних
охридских
вода
и
дере
кроз
пусте
земље
,
кроз
крваво
стење
и
камење
и
зато
га
ваљда
зову
црним
братом
.
Они
продиру
,
надиру
,
журе
,
сврћу
у
планине
и
у
долине
,
залазе
где
има
и
где
нема
пута
тражећи
се
и
,
најзад
,
кад
се
налазе
,
грле
се
,
а
у
том
загрљају
и
умиру
.
Загрљени
бели
и
црни
брат
одричу
се
заједнички
свога
бића
,
они
се
из
пољупца
не
рађају
,
они
у
пољупцу
умиру
.
То
је
та
чудна
прича
што
је
Бели
Дрим
казује
о
себи
и
своме
брату
Црноме
Дриму
.
Сели
смо
крај
његових
обала
и
слушали
смо
је
.
Ми
њему
нећемо
казивати
своју
дугу
и
бону
причу
.
Он
тече
тамо
одакле
смо
ми
дошли
,
видеће
успут
невоље
наше
а
када
буде
прошао
кроз
Подримље
да
прими
Бистрицу
,
пре
но
што
загрли
Паштрик
,
приближиће
се
зидинама
царскога
Призрена
и
сазнаће
да
смо
у
њему
ископали
гроб
још
једној
српској
круни
.
Зора
се
све
више
наглашава
,
предмети
се
све
јасније
издвајају
и
снежни
врхови
планине
почињу
већ
да
бљеште
.
Збег
се
још
није
избудио
и
није
кренуо
отуд
од
Рогаче
те
ми
,
усамљени
,
на
пустој
пољани
на
Дримским
обалама
,
изгледамо
као
ноћне
сенке
,
као
зли
духови
који
се
спремају
да
изврше
неки
злочин
.
Није
ли
то
злочин
можда
,
напуштати
отаџбину
?
!
А
већ
је
време
да
је
напустимо
.
Ово
што
смо
застали
пред
мостом
довољно
нам
је
било
да
се
одморимо
.
То
је
био
последњи
одмор
на
грудима
отаџбине
и
сада
ваља
прећи
мост
који
ће
нас
раставити
од
ње
.
Тужан
је
то
растанак
био
,
тужан
као
кад
се
деца
праштају
од
мајке
напуштајући
јој
крило
материнско
.
И
како
свако
на
свој
начин
тај
бол
растанка
исказује
:
уздахом
или
сузом
или
немим
ћутањем
,
које
је
кадро
и
највећи
бол
да
изрази
.
Ено
га
један
,
клеко
на
колена
,
полегао
и
љуби
земљу
,
ено
га
други
,
крсти
се
и
моли
Богу
.
И
ја
сам
се
сагао
и
шакама
ископао
прегршт
земље
те
везао
је
у
крајичак
једне
мараме
и
метнуо
у
недра
.
То
је
та
земља
на
којој
смо
никли
,
која
нас
је
хранила
и
коју
смо
бранили
;
то
је
та
земља
коју
је
прелила
крв
и
суза
толиких
покољења
и
која
у
својим
недрима
крије
толике
жртве
за
њену
слободу
;
то
је
та
земља
која
покрива
и
сише
младо
и
нежно
тело
мојега
јединца
.
Понећемо
те
у
недрима
,
у
крајичку
марамице
о
прегршти
земље
српске
!
Понећемо
те
у
недрима
својим
,
понећемо
те
отаџбино
,
собом
!
Као
што
нам
је
некада
,
о
причешћу
,
капљица
вина
садржавала
у
себи
сву
величину
једне
вере
и
једнога
наука
;
тако
ће
ова
прегршт
земље
садржати
у
себи
сву
величину
једне
слободе
и
једне
љубави
коју
собом
исказује
отаџбина
.
Крај
те
ћемо
прегршти
земље
палити
кандило
,
крај
ње
ћемо
славити
и
преслављати
,
из
ње
ћемо
одвајати
мрвице
и
бацати
их
у
гробове
које
будемо
копали
у
туђини
;
на
тој
ћемо
се
прегршти
земље
клети
,
на
њој
заветовати
,
из
ње
црпети
поткрепљења
у
данима
туге
и
снаге
у
данима
поуздања
и
вере
.
Над
том
прегршти
земље
,
и
данас
у
изгнанству
,
у
тренутцима
тешкога
бола
,
капљу
моје
сузе
!
Наоружани
болом
,
али
и
снагом
да
га
можемо
понети
,
ми
крећемо
даље
и
ступамо
на
мост
,
који
под
нашим
корацима
глухо
одјекује
.
Дрим
хуком
дере
под
њим
,
као
да
би
да
заглуши
уздах
,
последњи
уздах
прогнаних
.
Зора
још
не
осваја
,
она
као
да
намерно
касни
данас
,
не
би
ли
наше
болове
поверила
ноћи
.
А
ипак
,
тамо
далеко
,
первазе
се
руменилом
хрбине
планинске
,
далеко
и
нејасно
као
нада
коју
носимо
у
души
.
Осврнусмо
се
још
једном
за
собом
.
Глува
ноћ
још
страсно
грли
отаџбину
,
коју
смо
ми
напустили
,
зора
која
покушава
да
пробије
тмину
и
разреди
је
успева
само
да
у
тамну
боју
ноћи
унесе
неку
тајанственост
и
та
тајанственост
и
тишина
изражавају
најсилнију
мелодију
туге
и
душа
ти
се
понова
стреса
од
тих
боних
акорада
који
је
плаве
и
освајају
.
Окрећеш
главу
да
не
гледаш
више
тамо
,
за
собом
,
а
пред
тобом
се
уздиже
мост
који
ти
изгледа
као
капија
пакла
и
,
пред
сузама
замагљеним
очима
изгледа
ти
да
изнад
моста
,
у
пламеном
луку
трепере
речи
:
„
Lasciate
ogni
speranza
"
Мост
једним
свега
сводом
паше
целу
реку
,
те
се
на
средини
пење
до
врло
велике
висине
,
до
које
се
треба
са
напором
пети
а
затим
слазити
.
На
мосту
нема
никакве
ограде
а
широк
је
колико
је
довољно
колима
да
прођу
.
Сви
идемо
средином
моста
,
јер
је
странама
његовим
језиво
проћи
над
реком
која
се
доле
у
дубини
ваља
и
хучи
.
На
врху
тамо
,
где
се
мост
прелама
,
на
самој
ивици
његовој
,
стоји
непомично
,
као
камени
кип
,
једна
силуета
.
Изгледа
као
сен
жене
која
је
негда
,
у
древно
доба
,
била
узидана
у
сводове
овога
старога
моста
,
изашла
сад
из
каменог
обиталишта
свог
да
онде
,
са
врха
моста
,
мами
пролазнике
у
смрт
.
То
је
она
!
...
Ледена
слутња
ми
опече
душу
када
сам
је
спазио
ту
,
на
ивици
,
где
је
довољан
само
један
дрхтај
душе
,
један
тренутак
слабости
душевне
,
један
нехотичан
покрет
па
да
се
оде
у
смрт
.
Миран
и
поуздан
поглед
којим
ме
је
срела
,
када
сам
се
успео
на
врх
моста
,
умирио
ме
је
.
Тај
поглед
као
да
је
казивао
:
„
Оставите
ме
,
не
узнемиравајте
ме
у
овоме
великоме
тренутку
.
Пођите
напред
са
вером
да
ћу
ја
живети
,
јер
морам
живети
,
али
не
захтевајте
од
мене
да
не
надахнем
душу
највећим
болом
!
“
И
ја
сам
пошао
и
—
прешао
мост
.
Напустили
смо
Отаџбину
!
Венецијо
,
чаробна
невесто
Јадранска
!
Над
твојим
каналима
уздиже
се
један
мост
којим
из
инквизиторске
суднице
,
где
му
је
пресуда
изречена
,
воде
несретника
у
тамницу
,
где
ће
се
пресуда
извршити
.
Са
тога
моста
он
последњи
пут
сагледа
светлост
дана
,
последњи
пут
он
срче
зрак
божји
,
последњи
пут
сагледа
небо
свога
завичаја
и
упућује
му
последњи
уздах
свој
.
Зато
се
тај
мост
и
зове
мостом
уздисаја
.
Није
ли
то
име
и
овоме
мосту
који
смо
овога
часа
прешли
?
Са
њега
смо
последњи
пут
сагледали
светлост
слободе
,
последњи
пут
сркали
зрак
те
слободе
,
последњи
пут
сагледали
небо
свога
завичаја
и
упутили
му
најболнији
уздах
свој
?
XXXИИ
Пећ
Три
дана
,
од
Призрена
,
клонуло
,
тромо
,
малаксало
,
креће
се
бескрајна
гомила
народа
.
Прешли
смо
и
Ђаковицу
,
прешли
смо
и
оно
село
од
којега
вековима
стрепи
цела
Метохија
и
у
коме
је
и
данас
свака
кућа
тврђава
толико
пута
топовима
опсађивана
;
прегазили
смо
и
Бистрицу
и
заглибили
се
у
дебела
блата
и
наносе
,
запали
у
дубоке
пролоке
,
трагове
,
силне
поплаве
које
је
брза
река
,
слазећи
набујала
с
планина
,
разоравајући
друм
и
рушећи
мостове
,
оставила
за
собом
.
То
нам
успорава
пут
и
ко
зна
,
хоћемо
ли
стићи
до
вечерас
у
Пећ
.
Па
ипак
идемо
,
јер
се
на
овим
друмовима
не
сме
заноћити
.
Идемо
ћутећи
и
оборене
главе
од
глади
и
умора
.
Кад
настане
тако
час
тешкога
умора
,
пред
крај
дана
,
престаје
и
сваки
жагор
,
сваки
разговор
,
сваки
узвик
.
Оборе
и
човек
и
стока
главу
и
лењо
и
мисле
и
корачају
,
само
се
још
чује
шкрипање
точка
и
тихо
стењање
стоке
која
посрће
.
Ућути
се
у
то
доба
некако
и
сама
природа
,
као
да
се
и
она
уморила
.
Једва
на
одморишту
,
кад
се
устави
цела
поворка
,
те
на
друму
умукне
шкрипање
кола
и
топот
копита
,
ако
се
чује
жубор
каквога
кишом
набујалога
потока
или
лавеж
пса
испред
арнаутске
колибе
,
тамо
у
дну
голе
шуме
.
На
једноме
,
последњему
одморишту
,
пре
но
што
ће
почети
да
се
гаси
сунце
,
где
смо
од
умора
попадали
као
покошени
по
земљи
,
пробуди
нас
из
тешке
душевне
клонулости
један
нови
шум
,
нови
звук
,
који
нам
већ
давно
није
допрео
до
уха
а
који
се
оштро
проносио
кроз
разређени
ваздух
,
у
коме
се
већ
осећао
дах
љутога
вечерњега
мраза
.
Био
је
то
звук
звона
,
које
је
негде
у
даљини
тихо
јецало
.
Како
је
сунце
већ
ниско
сишло
тамо
негде
иза
планина
,
биће
да
то
вечерње
гласи
.
Сви
дигосмо
главе
,
сви
се
у
томе
часу
сетисмо
Бога
и
свима
нам
се
на
уснама
исписа
горак
осмејак
,
јер
свак
од
нас
помисли
:
Где
си
,
Боже
,
сећаш
ли
се
и
ти
нас
?
Звук
звона
долазио
је
из
једнога
ускога
и
шумовитога
кланца
с
леве
стране
друма
,
где
леже
повучени
Високи
Дечани
,
чији
се
метални
кров
једва
назире
кроз
оголела
дрва
.
Како
тај
звук
звона
и
са
тога
места
,
чак
и
у
души
која
је
обамрла
,
буди
успавана
и
тужна
осећања
?
И
како
та
осећања
—
која
нам
као
далеки
глас
прошлости
својим
муклим
и
пригушеним
гласом
казује
ово
звоно
које
је
салило
цветно
доба
наше
историје
—
изазивају
у
нама
беднима
,
које
је
усов
садашњости
немилосрдно
претрпао
,
тежак
бол
у
души
и
горак
осмејак
на
уснама
.
Као
годинама
изломљеноме
и
болешћу
испивеноме
самртнику
,
када
у
трзају
и
ропцу
,
зазвони
у
души
топли
акорд
и
сене
пред
очима
блистава
слика
његове
младе
прошлости
,
те
умире
са
болом
у
души
и
горким
осмехом
на
уснама
!
Од
вечерња
,
које
нам
је
дечанско
звоно
објавило
па
до
ноћи
,
тако
је
брзо
минуло
да
нас
је
густ
и
непровидни
мрак
обавио
далеко
још
од
Пећи
.
У
томе
мраку
,
који
је
као
угљени
облак
лежао
на
земљи
,
једва
се
нешто
пред
собом
назирао
друм
и
са
стране
једноставне
црне
планинске
масе
спојене
са
тамом
те
без
облика
и
ивица
.
Многи
су
свратили
у
Дечане
да
заноће
а
остаци
се
ових
што
су
наставили
пут
,
разредили
и
расули
по
ноћи
те
се
и
не
догледају
.
Мраз
стегао
као
о
Божићу
и
душе
оштар
ветар
те
реже
као
нож
а
не
можеш
ни
лице
увући
у
јаку
ни
руку
склонити
у
недра
,
јер
носиш
одапету
пушку
и
обзиреш
се
на
све
стране
.
Ово
је
један
од
најопаснијих
путева
од
арнаутских
разбојника
који
и
дању
не
пропуштају
да
пљачкају
бегунце
а
камо
ли
неће
нас
овако
усамљене
и
ноћу
.
У
нашим
редовима
се
од
јутрос
много
говорило
о
пљачкама
које
су
Арнаути
извршили
над
бегунцима
,
који
су
пре
нас
прошли
и
,
не
разбирајући
како
је
тај
глас
могао
до
нас
доћи
,
ми
смо
обазриво
и
са
зебњом
наступали
кроз
ноћ
.
У
ноћи
пут
изгледа
увек
дужи
.
То
чине
она
усамљеност
,
тишина
у
природи
и
тама
која
све
изједначи
,
те
ти
изгледа
као
да
предмети
и
не
промичу
крај
тебе
ни
ти
крај
њих
.
Крећеш
,
идеш
,
пролазиш
и
увек
ти
изгледа
да
си
још
тамо
одакле
си
кренуо
;
нити
кроз
таму
догледаш
предмет
коме
идеш
,
нити
за
собом
онај
од
којега
се
удаљујеш
.
И
то
све
још
више
умара
,
те
клонуло
настављаш
пут
без
наде
да
ћеш
ма
кад
стићи
тамо
где
си
пошао
.
Та
бескрајност
и
дубока
тама
коју
просецаш
,
све
ти
више
ствара
утисак
пучине
,
и
ти
већ
осећаш
страх
од
дубине
која
је
под
тобом
и
од
неизвесности
која
је
пред
тобом
.
Отуд
кад
угледасмо
далеко
,
далеко
тамо
тињање
неке
бледе
светлости
,
која
се
причињава
као
звезда
која
је
догорела
пала
с
неба
,
у
нама
та
појава
изазва
исто
осећање
као
у
морнара
,
који
су
се
буром
завитлани
борили
без
наде
са
тајанственим
силама
из
морских
дубина
и
најзад
догледали
светиљку
која
казује
где
је
обала
.
Сви
дижемо
главе
охрабрени
,
јер
сад
бар
догледамо
нешто
,
осећамо
да
идемо
ка
нечем
што
је
пред
нама
,
видимо
очима
својим
извесан
циљ
и
напушта
нас
оно
тешко
осећање
бескрајности
које
нам
је
до
сада
притискивало
душу
.
И
шапћемо
међ
собом
,
бојећи
се
да
не
пробудимо
оно
мртвило
природино
које
нам
је
истина
испуњавало
душу
зебњом
али
у
коме
смо
ми
ипак
осећали
неку
заштиту
.
Шум
је
за
нас
био
већи
разлог
стрепњи
но
мртвило
на
које
смо
се
већ
свикли
.
—
Ко
зна
,
биће
ватрица
?
—
узесмо
нагађати
о
оној
далекој
светлости
.
—
Ватрица
,
али
можда
у
планини
!
—
Не
,
оно
је
ниско
,
биће
да
је
крај
друма
!
—
И
ко
зна
да
то
нису
бегунци
,
они
пред
нама
?
—
Зар
да
заноће
у
овој
планини
?
—
Можда
само
да
се
одморе
,
да
се
загреју
.
Не
могу
ваљда
даље
,
видиш
какав
је
ово
зао
мраз
!
Ја
не
знам
и
ми
како
ћемо
,
ја
већ
не
могу
даље
!
А
ипак
идемо
.
А
она
ватрица
тамо
,
у
коју
смо
сви
упрли
погледе
,
бива
све
јаснија
и
јаснија
,
све
пунија
и
пунија
.
—
Није
оно
ватрица
,
видиш
како
је
све
већа
.
—
Оно
ће
бити
већа
ватра
.
—
Онда
је
то
можда
логор
?
—
Какав
логор
?
—
Можда
наш
логор
изнад
Пећи
.
Што
даље
крећемо
она
