СРБИН
И
ХРВАТИЦА
ИЛИ
ЉУБАВ
И
НАРОДНОСТ
РОМАН
Из
народносних
размирица
Срба
и
Хрвата
у
Загребу
.
НАПИСАО
Душан
Рогић
И
.
„
Нема
Срба
!
“
—
ИИ
.
Двобој
.
—
ИИИ
.
Бес
и
лудило
.
—
ИВ
.
Кајање
.
—
В
.
Њена
исповест
.
У
БЕОГРАДУ
ИЗДАЊЕ
БРАЋЕ
САВИЋА
1892
.
Цена
1
дин
.
или
50
новч
.
У
БЕОГРАДУ
НАРОДНА
ШТАМПАРИЈА
ЉУБЕ
ВОЈОВИЋА
1892
И
.
„
НЕМА
СРБА
“
Госпођица
Злата
Ивковићева
,
кћи
уваженог
загребачког
грађанина
,
села
за
гласовир
,
те
свира
и
пева
познату
песму
хрватског
песника
Петра
Прерадовића
:
„
Ко
је
срце
у
те
дирн’о
,
Те
си
тако
сад
немирно
?
Као
тица
у
затвори
—
За
светом
те
жеља
мори
.
Ниј
’
у
свету
небо
твоје
—
Мируј
,
мируј
срце
моје
!
Не
ударај
тако
јако
,
Разбит
’
можеш
груди
лако
;
Преслабе
су
измучене
,
А
да
пукну
без
копрене
,
Биле
б
’
љуте
ране
твоје
—
Мируј
,
мируј
срце
моје
!
...
“
Ту
прекиде
свирку
и
,
обузета
неким
заносом
,
устаде
и
ходајући
по
соби
,
говораше
сама
себи
:
„
Данас
ми
ништа
не
иде
од
руке
.
Нешто
сам
узрујана
—
узбуђена
.
Не
могу
да
седим
на
једном
месту
.
Ал
’
да
!
.
.
томе
је
свему
љубав
крива
—
слатка
љубав
!
...
Срце
ми
тежи
некуда
,
а
не
зна
ни
само
куда
.
Баш
као
што
песник
вели
:
За
светом
га
жеља
мори
!
.
.
Дивно
је
казао
—
врло
дивно
!
Он
је
добро
познавао
срце
људско
.
Али
зашто
да
сам
таква
?
!
Зашто
да
сам
нестрпљива
?
!
...
Мируј
,
мируј
,
срце
моје
!
Та
ти
си
пуно
среће
,
пуно
радости
!
Љубавно
небо
тако
ти
је
ведро
,
тако
красно
...
!
Сунце
љубави
с
њега
ти
дивно
сија
...
Пуно
си
среће
,
јер
—
он
ме
љуби
!
Он
ме
љуби
и
—
“
У
то
закуца
неко
на
врата
,
и
она
се
трже
и
рече
:
„
Слободно
!
“
У
собу
ступи
њена
другарица
,
госпођица
Минка
Банковићева
.
—
Баш
си
добро
дошла
!
—
кликну
Злата
радосно
.
—
Ја
сам
ти
се
данас
пожурила
;
не
могу
да
седим
код
куће
—
одговори
госпођица
Минка
,
рукујући
се
са
својом
другарицом
.
—
Добро
си
учинила
,
јер
мени
је
тако
дуго
време
,
да
не
знам
шта
да
почнем
и
чиме
да
се
забавим
.
—
Верујем
ти
.
Срце
ти
је
немирно
—
једва
чека
да
дође
час
,
кад
ће
се
састати
са
оним
,
који
ти
је
најмилији
на
свету
.
—
Ти
добро
погађаш
,
драга
пријатељице
.
Од
оног
часа
,
кад
сам
се
с
Миланом
упознала
,
увек
сам
нестрпљива
;
срце
ми
је
немирно
,
и
најсрећније
је
онда
,
кад
је
он
близу
мене
,
—
онда
је
задовољно
,
онда
је
весело
.
—
Кроз
неколико
часака
уживаће
ту
срећу
.
Ићи
ћемо
у
шетњу
у
Тушканац
,
па
ћеш
се
састати
с
њиме
;
он
ће
тамо
бити
—
је
ли
?
—
Да
!
Тамо
се
често
састајемо
.
И
данас
ће
ме
тамо
чекати
,
и
то
баш
на
оном
месту
,
где
смо
се
недавно
упознали
—
говораше
Злата
са
особитом
живошћу
и
усхићењем
.
—
Једва
чекам
,
да
се
и
ја
упознам
с
њиме
,
и
да
тебе
видим
,
како
си
срећна
,
кад
с
њиме
говориш
—
изјави
Минка
.
—
Данас
ћу
те
упознати
с
њиме
.
Видећеш
,
како
је
добра
срца
и
мио
у
разговору
.
—
Јако
се
радујем
томе
.
—
А
знаш
ли
,
како
сам
се
ја
с
њиме
упознала
?
—
рече
Злата
.
—
Како
?
—
Кад
си
ти
са
својом
матером
отпутовала
у
Италију
,
он
је
на
скоро
за
тим
дошао
у
Загреб
.
Ја
сам
га
чешће
виђала
на
шеталишту
.
Приметила
сам
више
пута
,
како
ме
је
ватрено
погледао
,
кад
би
пролазио
поред
мене
.
Први
његов
поглед
упио
се
у
моје
срце
,
и
од
тога
часа
желела
сам
увек
њега
само
да
видим
.
И
кад
сам
га
видела
,
била
сам
срећна
,
јер
сам
из
његових
очију
читала
одговор
жељи
срца
мога
.
Наша
су
се
срца
већ
тада
разумела
,
а
не
прозборисмо
јоште
ни
речи
једно
с
другим
.
—
Ти
си
ми
и
писала
о
томе
—
примети
Минка
.
—
Да
!
писала
сам
ти
,
јер
ми
је
тешко
било
,
што
ти
ниси
била
у
Загребу
,
да
ме
тешиш
у
неизвесности
моје
љубави
,
да
окрепљаваш
наду
моју
,
да
ће
се
испунити
највећа
жеља
срца
мога
.
—
Ја
бих
ти
заиста
била
права
и
искрена
пријатељица
у
томе
.
—
Како
бих
срећна
била
,
да
сам
ти
тада
могла
руку
стиснути
,
па
ти
поверити
тајну
срца
свога
—
говораше
Злата
,
ухвативши
Минку
за
руку
.
—
Срећна
бих
била
,
да
сам
се
могла
с
тобом
разговарати
овако
као
сад
,
јер
би
онда
одлакшало
срцу
моме
.
А
онако
—
морадох
све
осећаје
стегнути
у
своје
груди
,
неимајући
их
коме
поверити
.
Срећна
сам
била
,
кад
сам
теби
само
писати
могла
.
—
Како
ми
је
жао
,
кад
чујем
да
тако
говориш
—
изјављиваше
Минка
своје
саучешће
,
стискавајући
Златину
руку
.
—
То
је
сад
прошло
.
Сад
смо
опет
заједно
.
Но
да
ти
причам
даље
,
како
сам
се
с
Миланом
упознала
—
Причај
!
То
ме
јако
занима
.
—
Приметила
сам
,
да
је
он
тражио
прилику
,
да
се
са
мном
упозна
,
а
и
ја
сам
то
желела
.
—
Па
то
је
онда
могло
са
свим
лако
бити
!
Ти
си
желела
да
се
с
њиме
упознаш
,
а
он
је
опет
желео
,
да
се
с
тобом
упозна
,
па
онда
је
готово
.
—
Није
то
баш
тако
лако
,
као
што
се
чини
.
У
тој
жељи
прође
много
дана
,
док
се
најпосле
не
догоди
красан
случај
,
који
испуни
нашу
жељу
.
—
Какав
то
беше
случај
,
који
је
створио
толику
срећу
?
—
питаше
Минка
.
—
Диван
случај
!
Ја
се
и
сад
радујем
,
што
се
тако
догодило
,
—
одговори
Злата
.
—
А
шта
је
било
?
—
Шетајући
са
својом
малом
сестром
по
Тушканцу
,
сретнем
Милана
,
и
у
онај
час
,
кад
је
он
мимо
мене
пролазио
,
падне
моја
лепеза
на
земљу
,
које
ја
ни
сама
не
знам
како
се
догодило
.
Он
ју
је
из
учтивости
подигао
и
рекао
ми
:
Госпођице
изволите
вашу
лепезу
,
ви
сте
је
овај
час
изгубили
.
—
Заиста
красан
случај
—
примети
Минка
.
—
Ја
му
се
захвалим
на
доброти
,
а
он
ми
рече
,
да
му
је
врло
мило
,
што
ми
је
ту
услугу
учинити
могао
.
И
тако
почесмо
разговор
,
идући
заједао
.
Он
ми
се
показа
врло
мио
.
Осетила
сам
да
ме
љуби
исто
тако
,
као
и
ја
њега
.
—
Ти
си
срећна
,
драга
пријатељице
,
и
ја
се
радујем
твојој
срећи
.
—
Срећна
сам
и
од
срца
се
радујем
,
што
имам
тебе
,
верну
пријатељицу
,
са
којом
се
могу
разговарати
о
срећи
својој
.
—
А
и
он
је
за
цело
исто
тако
срећан
,
као
и
ти
,
јер
га
ти
љубиш
.
—
Може
бити
...
А
знаш
шта
ми
је
рекао
тога
дана
при
растанку
?
—
Шта
?
—
Рекао
ми
је
,
да
ће
се
и
сутра
дан
на
истом
месту
и
у
исто
доба
шетати
,
запитавши
ме
на
то
:
да
ли
ћу
и
ја
можда
сутра
дан
доћи
у
шетњу
у
Тушканац
.
Ја
сам
му
одговорила
,
да
хоћу
.
А
и
шта
бих
друго
одговорити
могла
,
кад
сам
добро
разумела
то
његово
питање
.
—
То
је
одговарало
жељи
срца
твога
,
је
ли
,
драга
Злато
?
И
ти
си
сутра
дан
опет
срећна
била
.
-
Тако
је
.
То
беше
срећан
дан
у
моме
животу
.
Дуго
смо
се
тада
разговарали
.
И
он
ми
је
најпосле
изјавио
своју
љубав
,
и
говорио
ми
је
доста
о
љубави
и
њеном
значају
.
И
утврдисмо
љубав
,
која
ће
трајати
,
докле
и
нас
самих
траје
...
“
На
то
се
зачу
у
ходнику
узрујан
мушки
глас
,
који
рече
:
„
То
ме
је
ужасно
ражљутило
!
“
Злата
прену
и
ућута
.
Беше
то
глас
њеног
брата
,
који
ступи
у
собу
заједно
са
својим
пријатељем
Иваном
Загорцем
.
Поздравише
се
и
руковаше
,
те
седоше
сви
.
-
А
шта
те
је
оно
„
ужасно
ражљутило
“
,
Зорко
?
Што
си
тако
узрујан
?
Ти
се
и
сад
још
љутиш
,
-
говораше
Злата
своме
брату
Зорку
Ивековићу
,
правнику
четврте
године
на
загребачком
университету
.
-
Ко
се
не
би
љутио
!
-
одговори
Зорко
.
-
А
шта
је
било
?
Шта
се
догодило
?
-
Помисли
само
:
Србин
!
а
родио
се
у
Хрватској
!
-
Опет
си
се
препирао
са
тим
злокобним
Србима
-
рече
Злата
,
нагласивши
нарочито
последњу
реч
.
-
Како
се
не
бих
препирао
,
кад
му
човек
не
може
доказати
.
Он
је
себи
увртио
у
главу
,
да
је
Србин
-
и
он
ће
ти
остати
Србин
,
па
макар
му
како
доказивао
,
да
то
не
може
бити
.
-
То
су
баш
чудновати
људи
;
ја
их
никако
не
трпим
-
примети
Злата
.
-
А
ко
би
их
могао
трпети
-
прихвати
Минка
.
-
Ко
би
их
трпео
,
кад
нам
вређају
наше
хрватско
право
-
умеша
се
Иван
.
-
Ја
их
страшно
мрзим
,
ужасно
мрзим
,
-
рече
Зорко
.
-
Рођени
су
у
Хрватској
,
а
не
ће
да
буду
Хрвати
,
већ
Срби
;
па
на
то
човек
да
се
не
љути
!
-
надовеза
Иван
.
-
Заиста
је
то
чудновато
-
рече
Минка
.
-
Ја
и
Злата
више
пута
смо
се
о
томе
разговарале
,
и
не
могосмо
се
начудити
,
како
то
може
бити
,
да
Срба
има
у
Хрватској
—
рече
Минка
.
—
То
је
заиста
чудновато
!
—
примети
Злата
.
—
Како
би
то
могло
бити
,
то
ја
никако
не
разумем
—
збораше
Зорко
.
—
Мој
ум
то
не
може
да
докучи
.
Србин
!
а
родио
се
у
Хрватској
!
Та
то
је
смешно
!
Па
онда
да
их
човек
не
мрзи
.
Сваки
ваљан
Хрват
мора
их
мрзети
!
—
Тако
је
!
—
одобрише
сви
.
—
Живео
Зорко
!
—
узвикну
Иван
—
Тако
треба
увек
да
бранимо
наше
хрватско
народно
право
!
—
Али
ономе
ћу
ја
показати
!
—
прихвати
Зорко
.
—
Шта
мислиш
,
како
је
безобразан
!
Ја
њему
доказујем
,
да
је
он
Хрват
,
јер
је
рођен
у
Хрватској
,
а
он
ми
рече
:
„
Зар
за
то
,
што
сам
рођен
у
Хрватској
,
да
морам
бити
Хрват
?
!
То
не
стоји
,
јер
место
,
где
се
ко
родио
,
не
одлучује
о
карактеру
,
ни
о
имену
,
па
на
о
народности
.
Кад
би
тако
било
,
онда
,
да
сте
се
ви
у
штали
родили
,
зар
бих
ја
вама
смео
рећи
да
сте
коњ
!
“
...
Шта
мислиш
—
како
је
безобразан
!
Али
ја
ћу
њему
већ
показати
!
Имаће
мој
револвер
посла
!
Показаћу
ја
њему
,
како
ће
он
са
мном
говорити
,
кад
ја
браним
хрватско
народно
право
!
Нека
добро
запамти
,
кад
је
споменуо
шталу
и
коња
!
...
На
двобој
ћемо
,
да
!
...
јуначки
да
се
огледамо
!
Избићу
ја
њему
Српство
из
главе
!
—
Немој
се
љутити
,
Зорко
.
—
рече
Злата
.
—
Што
се
љутиш
због
тога
?
!
—
Хоћу
да
му
покажем
,
с
киме
има
посла
.
На
двобој
сам
га
позвао
!
—
На
двобој
!
Заиста
?
—
Кликнуше
Злата
и
Минка
у
један
глас
.
—
Дакако
!
на
двобој
!
—
Ти
се
шалиш
само
;
ниси
ти
таког
срца
—
рече
Злата
своме
брату
.
—
Ја
се
никад
не
шалим
.
—
Ту
нема
шале
—
примети
Иван
.
—
Манимо
се
сад
таквог
разговора
;
почнимо
друго
што
,
—
рече
Злата
.
—
Дабоме
!
Почнимо
друго
што
—
прихвати
Минка
.
—
Злато
,
свирај
нам
у
гласовир
.
—
Ако
је
свима
по
вољи
?
—
Молим
,
госпођице
,
ја
уживам
у
свирци
—
рече
Иван
.
—
Свирај
нам
хрватску
корачницу
:
„
Ој
бановци
,
ој
Хрвати
,
хајдемо
!
“
—
предложи
Зорко
.
Злата
седе
за
гласовир
и
засвира
ту
песму
,
Зорко
и
Иван
пратише
је
,
певајући
и
афектујући
рукама
.
Кад
је
свршила
песму
,
кликну
Иван
:
„
Живела
!
”
А
Зорко
рече
:
„
Иване
,
дај
сад
ону
нашу
.
“
Иван
се
стави
у
важну
позитуру
,
спремајући
се
,
за
тим
поче
,
те
Зорко
прихвати
,
и
обојица
певаху
,
млатајући
рукама
,
као
да
прете
:
„
Живила
Хрватска
и
њезина
права
,
Чувала
се
изрода
,
славосрпских
глава
!
Удри
,
удри
,
in
der
štat
,
Славосрбом
штрик
о
врат
!
...
“
—
То
је
„
мото
“
нашег
програма
!
—
кликну
Зорко
,
кад
свршише
песму
.
—
То
је
„
succus
”
наше
идеје
!
—-
дода
Иван
.
—
Живели
!
—
кликнуше
Злата
и
Минка
,
које
су
међу
тим
устале
биле
,
те
међу
собом
нешто
поверљиво
говориле
.
—
Живели
Хрвати
!
—
узвикну
Иван
.
—
Живела
велика
Хрватска
!
—
надовеза
Зорко
.
—
Господине
Иване
,
—
рече
Злата
.
—
Ви
ћете
нам
опростити
,
што
вас
морамо
ја
и
Минка
оставити
,
јер
морамо
ићи
нашој
пријатељици
,
којој
смо
посету
обећале
.
—
Молим
,
изволите
само
;
обећање
се
мора
држати
—
одговори
Иван
.
Минка
и
Злата
спреме
се
,
те
се
опросте
са
Зорком
и
Иваном
,
па
оду
.
Зорко
,
оставши
сам
са
Иваном
,
рече
:
„
Једва
чекам
,
да
се
приближи
час
,
кад
ћу
се
јуначки
огледати
са
тим
Србином
—
тим
Србином
у
Хрватској
...
Да
му
покажем
,
шта
је
Хрват
!
—
Још
два
сата
и
десет
минута
,
па
је
време
двобоју
—
рече
Иван
,
извадивши
сат
из
џепа
и
гледећи
у
њега
.
—
Сад
ми
се
ваља
спремити
на
то
свето
дело
—
говораше
Зорко
,
па
оде
у
другу
собу
и
донесе
револвер
.
—
У
славу
Хрвата
и
велике
Хрватске
овај
ће
се
револвер
данас
хорити
по
Тушканцу
.
А
жртвом
његовом
биће
онај
син
Хрватске
,
који
не
поштује
идеју
великог
Хрватства
.
Нека
позна
...
нека
види
,
шта
је
Хрват
кадар
учинити
!
Та
хрватско
све
ће
бити
од
алпијских
кршних
гора
до
обале
црног
мора
!
—
Живео
,
Зорко
!
—
Живела
велика
Хрватска
!
—
Живела
!
У
то
се
зачу
с
поља
,
где
неко
пева
:
„
Најпре
треба
скочит
’
,
Онда
рећи
:
хоп
!
Тако
ми
је
каза’о
Неки
стари
поп
!
Хоп
,
хоп
-
топ
!
Хоп
,
хоп
—
поп
!
—
То
је
луди
Јоја
,
—
рече
Зорко
.
—
Стари
Илирац
!
—
прихвати
Иван
.
—
Јоја
,
Јоја
!
Ходи
овамо
!
—
викаше
Зорко
.
Јоја
се
појави
на
вратима
и
уђе
у
собу
скакућући
и
певајући
:
„
Кад
се
људи
туку
,
Њима
треба
топ
!
Тако
ми
је
каз’о
Неки
стари
поп
!
Хоп
,
хоп
—
топ
!
Хоп
,
хоп
,
—
поп
!
Хоп
—
поп
!
Топ
!
Пресече
Јоја
,
лупивши
бесно
ногом
,
и
стаде
као
укопан
пред
Зорка
и
Ивана
,
гледећи
их
укоченим
погледом
.
—
Шта
је
,
Јоја
?
—
Како
је
,
Јоја
?
Јоја
поче
опет
скакутати
и
певати
:
„
Најпре
треба
скочит
’
,
Онда
рећи
:
хоп
!
Тако
ми
је
каз’о
Неки
стари
поп
!
Хоп
,
хоп
-
поп
!
Хоп
,
хоп
—
поп
!
Тако
певајући
скакуташе
он
према
вратима
и
оде
.
—
Тај
ништа
друго
не
зна
,
већ
увек
само
:
хоп
—
поп
!
...
хоп
—
топ
!
—
рече
Зорко
,
кад
је
Јоја
отишао
.
—
А
шта
ћеш
,
кад
је
луд
!
—
прихвати
Иван
.
—
Пре
неколико
година
није
ништа
друго
говорио
,
него
увек
само
о
Илирству
.
—
Добро
га
познајем
.
То
је
чувени
Илирац
.
—
Он
беше
први
међу
онима
,
што
су
стварали
Илирство
.
—
Да
!
Он
је
био
покретач
Илирства
.
.
хаха
!
Да
красна
покретача
!
Зорко
прегледаше
револвер
;
отвори
га
,
па
опет
затвори
;
за
тим
га
метне
у
џеп
.
—
Тако
!
Сад
је
у
реду
!
Сад
би
могли
ићи
пре
свега
на
коју
чашу
пива
.
—
У
славу
велике
Хрватске
!
—
узвикну
Иван
.
—
Живела
велика
Хрватска
!
--
кликну
Зорко
.
У
то
се
показа
па
вратима
Станимир
,
слеп
старац
,
отац
Зорков
,
улазећи
у
собу
са
малом
Јелком
,
која
га
вођаше
.
—
Шта
радите
децо
?
—
рече
он
,
идући
несигурним
корацима
уз
своју
кћер
Јелку
,
која
га
за
руку
вођаше
према
једној
наслоњачи
.
—
Баш
се
спремамо
да
одемо
—
одговори
Зорко
.
—
А
куда
,
сине
?
—
питаше
Станимир
,
дошавши
до
наслоњаче
и
пипајући
је
рукама
,
да
седне
.
—
За
послом
—
рече
Зорко
.
—
А
какав
је
то
посао
?
—
запита
Станимир
,
наместивши
се
у
наслоњачи
.
—
Имамо
врло
важан
посао
—
јави
се
Иван
.
—
А
!
ти
си
,
Иване
!
Не
видим
,
па
и
не
знадох
да
си
ту
.
А
какав
то
важан
посао
имате
?
...
Је
ли
то
истина
што
сам
чуо
?
—
Шта
сте
чули
?
—
запита
Зорко
.
—
Ако
је
истина
,
онда
није
лепо
од
тебе
.
Чуо
сам
,
да
си
некога
на
двобој
позвао
и
да
хоћеш
да
се
бијеш
.
—
Ко
вам
је
то
казао
?
Ја
сам
се
само
пред
Златом
и
Минком
шалио
.
—
Ако
је
шала
,
није
добра
шала
.
Синко
,
пази
шта
радиш
.
Не
ваља
бити
нагао
.
—
Не
бојте
се
;
ја
увек
пазим
шта
радим
.
—
И
треба
да
пазиш
,
синко
!
Човек
више
пута
у
наглости
учини
штогод
,
па
се
после
каје
,
али
доцкан
!
А
ви
млади
људи
данас
врло
мало
размишљате
о
ономе
,
што
радите
или
што
хоћете
да
урадите
.
—
Ја
све
радим
онако
,
како
треба
и
како
мора
да
буде
.
А
у
одбрану
свога
имена
и
своје
части
спреман
сам
све
учинити
,
што
се
од
мене
очекује
.
—
Добро
збориш
,
сине
!
Само
имај
увек
на
уму
и
то
,
да
исто
тако
,
као
што
си
спреман
да
своје
име
и
своју
част
браниш
,
треба
и
туђе
име
и
туђу
част
да
поштујеш
.
То
је
прави
човек
,
који
тако
ради
,
и
тај
неће
никад
погрешити
.
—
Хвала
вам
на
савету
!
Ми
сад
одлазимо
.
Збогом
!
Хајдмо
,
Иване
!
—
Збогом
!
—
рече
и
Иван
старцу
.
—
Збогом
,
децо
!
Само
пазите
шта
радите
.
—
Не
брините
се
;
ми
смо
људи
!
—
рече
Зорко
и
оде
са
Иваном
.
Станимир
остаде
сам
са
Јелком
,
која
сеђаше
близу
њега
на
столици
.
—
Чини
ми
се
,
да
мој
син
није
искрен
према
мени
—
збораше
Станимир
,
мислећи
на
глас
.
—
Нешто
је
збиља
наумио
,
па
таји
од
мене
.
Ако
ме
вара
,
и
себе
вара
.
Злата
ми
рече
,
да
је
казао
,
да
ће
на
двобој
да
иде
.
Он
вели
,
да
је
то
само
шала
била
.
О
,
овај
данашњи
млади
нараштај
са
свим
се
изопачује
...
.
А
моја
деца
—
моја
деца
!
Ја
сам
слеп
,
па
не
могу
да
их
упућујем
на
прави
пут
,
као
што
треба
и
као
што
желим
.
О
,
Боже
!
за
што
си
ми
вид
одузео
,
да
овако
бедно
живим
на
свету
,
невидећи
сунца
ни
лица
деце
своје
...
У
то
се
појави
Јоја
и
уђе
у
собу
скакућући
и
певајући
:
„
Кад
се
сламке
свежу
,
Буде
снажан
сноп
!
Тако
ми
је
каз’о
неки
стари
поп
!
Хоп
,
хоп
—
сноп
!
Хоп
,
хоп
—
поп
!
И
стаде
пред
Станимира
,
гледећи
га
мирно
.
—
Ти
си
то
Јоја
!
—
поче
Станимир
.
Драги
Јоја
!
Пружи
ми
руку
,
да
је
се
дотакнем
.
Јоја
пружи
руку
и
рукова
се
са
Станимиром
,
па
стаде
мирно
крај
њега
гледећи
сулудасто
.
—
Драги
Јоја
,
добри
мој
друже
!
Где
су
она
лепа
времена
,
кад
смо
нас
двојица
срећни
били
!
Боље
смо
ми
радили
,
но
што
данашњи
нараштај
ради
.
Ми
—
Илирци
,
проповедали
смо
слогу
и
братство
међу
народним
суплеменицима
нашим
.
А
данас
!
.
.
Данас
место
слоге
и
братства
влада
мржња
и
раздор
.
—
Јоја
отступи
од
Станимира
и
почне
скакутати
и
певати
:
„
Кад
се
сламке
свежу
,
Буде
снажан
сноп
!
Тако
ми
је
каз’о
неки
стари
поп
!
Хоп
,
хоп
—
сноп
!
Хоп
,
хоп
—
поп
!
“
Тако
певајући
скукуташе
он
по
соби
,
па
на
један
пут
дохвати
врата
и
оде
.
—
О
,
бедни
Јоја
!
уздахну
Станимир
и
диже
се
са
столице
.
Јелка
му
прискочи
,
ухвати
га
за
руку
и
изведе
из
собе
.
ИИ
.
ДВОБОЈ
Загребачко
шеталиште
Тушканац
лежи
одмах
крај
вароши
на
брежуљцима
,
који
су
обрасли
шумским
дрветима
.
На
десној
страни
Тушканца
,
кад
се
од
вароши
иде
,
доста
подалеко
налази
се
једна
висоравањ
са
неколико
клупа
,
коју
посетиоци
ређе
похађају
,
ма
да
је
хладовита
и
за
шетњу
удешена
.
У
једном
крају
те
висоравни
стајаше
усамљен
млад
човек
,
који
замишљено
ходаше
поред
једне
клупе
тамо
и
амо
,
те
час
по
час
застајкиваше
,
као
да
би
хтео
своје
мисли
боље
да
прибере
.
Најпосле
застаде
са
свим
и
гледаше
околину
,
гору
и
винограде
,
који
се
на
далеко
простираху
.
Обузет
заносом
мишљаше
он
:
„
Како
дивно
мирише
овај
предео
,
као
да
рајски
лахори
у
њему
лећу
!
Како
су
красни
,
како
питоми
брежуљци
ови
!
како
ли
дивни
виногради
,
које
је
вешта
рука
вреднога
ратара
тако
лепо
удесила
,
да
ти
око
у
њима
највеће
чари
налази
!
Дарежљива
рука
божија
лепо
је
украсила
земљу
ову
...
.
Па
откуд
паде
на
такву
земљу
клица
раздора
,
клица
неслоге
!
У
место
лепе
слоге
и
љубави
овде
расти
мржња
у
срцу
људском
!
...
О
,
красна
земљо
,
народе
братски
!
Дођох
овамо
из
далеког
краја
,
да
вас
упознам
—
да
упознам
земљу
,
красоту
ову
,
и
народ
овај
,
врлине
његове
;
да
упознам
једнокрвну
браћу
своју
,
потомке
Звонимира
,
негдашње
славе
Хрватске
,
коју
иста
готово
судба
прати
,
као
и
српски
народ
мој
.
Дивне
слике
братске
слоге
,
братске
љубави
и
заједничког
потпомагања
трептаху
пред
мојим
очима
као
најлепши
узори
мојих
жеља
.
И
дођох
овамо
,
да
нађем
браћу
и
да
будем
браћи
брат
.
Дођох
у
зао
час
!
јер
падоше
узори
моји
,
срушише
се
дивне
слике
и
рушевине
њихове
притискоше
моје
груди
.
Место
радости
сузе
ми
на
очи
нагле
!
место
љубави
братске
—
паклено
зрно
ово
“
(
извади
револвер
из
џепа
)
„
спрема
се
,
да
прохуји
кроз
груди
и
срце
братско
!
О
боже
!
за
што
си
слабост
у
срце
људско
усадио
!
Зар
није
лепши
,
зар
није
савршенији
створ
разборит
,
поносит
,
узвишен
?
!
.
.
Зар
није
?
...
ах
!
А
зар
човек
мора
бити
слаб
?
!
.
.
Зар
не
може
бити
разборит
?
!
Зар
не
може
бити
узвишен
над
слабостима
и
страстима
?
!
О
,
може
!
.
.
И
такав
хоћу
да
будем
ја
...
.
“
Из
тога
заноса
тргоше
га
весели
женски
гласови
,
који
се
зачуше
са
десне
стране
.
—
Ох
,
боже
!
чији
то
чујем
глас
!
—
уздахну
он
,
метнувши
револвер
у
џеп
—
То
је
Злата
,
узор
мој
у
земљи
овој
!
Злата
и
Минка
појавише
се
,
те
он
иђаше
пред
њих
,
поздрави
их
и
рукова
се
са
Златом
,
рекавши
:
„
Мило
ми
је
,
што
вас
видим
.
“
—
Особито
ми
је
мило
—
рече
Злата
,
па
се
окрену
према
Минци
и
представи
их
—
Моја
пријатељица
Минка
Банковићева
...
господин
Милан
Данчић
.
—
Мило
ми
је
,
што
имам
част
—
рече
Милан
,
рукујући
се
са
Минком
.
—
Мени
је
особито
драго
—
одазва
се
Минка
.
—
Минка
је
моја
највернија
пријатељица
—
рече
Злата
.
—
Највернија
!
—
прихвати
Милан
—
То
много
значи
.
Срећни
су
они
,
који
имају
верних
пријатеља
.
—
Још
од
детињства
бесмо
увек
такве
;
живљасмо
као
сестре
—
збораше
Злата
.
—
Да
!
као
сестре
—
потврди
Минка
.
—
То
се
заиста
похвалити
мора
—
примети
Милан
.
—
Делиле
смо
увек
искрено
и
слатке
и
тешке
часе
—
рече
Злата
.
—
То
је
лепо
.
Верност
и
искреност
то
су
најлепше
врлине
,
које
пријатеља
красе
.
—
Верност
и
искреност
,
да
,
тако
је
!
—
прихвати
Минка
,
—
А
то
значи
,
да
никакву
тајну
не
сме
пријатељица
тајити
од
своје
пријатељице
.
—
Тајну
!
—
А
каквих
тајана
имате
?
—
упита
Милан
.
—
Врло
лепих
!
А
најлепша
је
међу
свима
она
најновија
,
коју
ми
је
Злата
поверила
и
коју
ћу
ја
као
највећу
светињу
штовати
.
—
Минка
ће
бити
анђео
наше
среће
и
наше
љубави
;
њој
сам
поверила
ту
тајну
свога
срца
—
рече
Злата
.
—
Тако
дакле
?
!
Ви
ћете
нам
бити
анђео
хранитељ
—
рече
Милан
Минци
.
—
Ја
ћу
уживати
у
срећи
своје
пријатељице
.
А
као
први
знак
моје
радости
и
мога
уживања
у
тој
срећи
биће
мирисави
венац
,
што
ћу
га
сплести
од
дивног
оног
цвећа
,
што
се
тамо
онако
лепо
шарени
.
Ја
волим
цвеће
...
.
идем
да
га
наберем
—
говораше
Минка
и
отскакута
у
цвеће
,
које
се
виђаше
у
близини
на
малој
пољани
.
—
Како
је
добра
!
—
примети
Злата
,
—
Прави
анђео
!
рече
Милан
.
У
то
се
појави
Јаја
,
долазећи
са
стране
и
певајући
:
Кад
се
сламке
свежу
,
Буде
снажан
сноп
!
Тако
ми
је
каз’о
Неки
стари
поп
!
Хоп
,
хоп
—
сноп
!
Хоп
,
хоп
—
поп
!
Тако
певајућу
и
скакућући
оде
даље
,
прошавши
мимо
њих
.
—
Сиромах
Јаја
!
—
рече
Милан
.
—
Увек
се
растужим
,
кад
видим
тога
човека
.
Он
ништа
не
говори
,
већ
само
тако
пева
и
скаче
—
збораше
Злата
.
—
Ето
шта
је
човек
на
свету
—
примети
Милан
—
Па
још
да
није
љубави
...
драга
Злато
...
ја
сам
срећан
!
Како
се
радујем
,
што
сам
се
с
вама
састао
!
Срце
ми
је
задовољно
;
свет
ми
је
милији
,
кад
сте
ви
близу
мене
.
—
Ја
сам
срећна
уз
вас
.
—
Ви
ме
љубите
,
Злато
.
—
Љубим
вас
одавно
;
тајно
сам
вас
љубила
онда
још
,
кад
о
овој
срећи
ни
мислити
смела
нисам
.
—
Мила
Злато
!
Исто
тако
и
код
мене
беше
.
Ја
сам
вас
љубио
од
оног
часа
,
кад
сам
вас
први
пут
видео
.
—
Ви
ме
љубите
,
и
увек
ћете
ме
љубити
...
.
—
Љубићу
вас
као
живот
свој
.
—
И
увек
ћете
ми
веран
бити
?
!
—
И
увек
ћу
ти
веран
бити
,
мила
Злато
!
...
тако
ми
части
!
тако
ми
поноса
!
тако
ми
српског
имена
мога
!
Злата
прену
и
ступи
мало
даље
од
њега
:
—
Ви
сте
Србин
дакле
!
Ох
Милане
!
.
.
ви
сте
Србин
!
...
ох
,
Боже
!
У
том
тренутку
зачу
се
у
близини
оштар
глас
,
који
изрече
:
„
Овде
нам
је
рочиште
!
“
И
одмах
за
тим
појавише
се
Зорко
и
Иван
.
—
Ево
Србина
,
ту
је
!
.
.
чека
већ
!
Сад
ћемо
јуначки
да
се
огледамо
—
рече
Зорко
,
спазивши
најпре
само
Милана
,
а
за
тим
,
видевши
и
Злату
,
рече
изненађен
:
—
А
откуд
ти
овде
!
Који
те
удес
амо
доведе
!
—
Шећемо
се
—
поче
Злата
збуњено
.
У
то
дотрча
Минка
са
цвећем
у
руци
и
рече
:
—
Шећемо
се
туда
;
уживамо
у
дивној
природи
:
а
господин
Милан
нам
је
то
уживање
повећао
својим
лепим
причањем
.
Зорко
их
погледа
обе
љутито
:
—
С
њиме
се
шећете
...
.
с
њиме
зар
?
—
Он
с
вама
зар
!
Он
...
вук
мећу
овцама
!
дода
Иван
.
—
Господо
,
ви
ме
вређате
—
рече
Милан
.
—
Господине
!
ви
сте
мене
страшно
увредили
,
и
ја
сам
вас
за
то
на
двобој
позвао
.
—
Узвикну
Зорко
.
—
Ја
сам
готов
за
бој
!
—
Ви
сте
увредили
наше
хрватско
народно
право
.
—
То
не
разумем
,
јер
то
никад
учинио
нисам
.
—
Ви
се
називате
Србином
,
ви
,
који
сте
у
Хрватској
рођени
.
Није
ли
то
вређање
народнога
права
хрватског
,
које
ја
као
правник
и
ваљан
Хрват
бранити
морам
.
—
То
су
празне
речи
.
Ја
као
правник
не
познајем
таког
права
,
које
би
се
вређало
тиме
,
што
се
ја
Србином
називам
.
А
на
против
баш
ви
вређате
моје
име
,
моју
народност
.
—
Ви
сте
дрзак
човек
.
Ви
све
поричете
;
никоме
не
дате
за
право
!
Ви
сте
Хрват
,
јер
сте
рођени
у
Хрватској
,
а
одричете
се
свога
имена
—
називате
се
Србином
,
дакле
презирете
име
хрватско
.
—
Не
презирем
име
хрватско
.
Народ
хрватски
мио
ми
је
исто
тако
,
као
и
српски
,
јер
то
су
два
братска
народа
,
који
треба
у
слози
и
љубави
да
живе
,
ако
теже
своме
напретку
и
срећи
својој
.
—
Кад
Срба
нестане
,
онда
ће
Хрватска
срећна
бити
.
А
дотле
ћу
ја
као
Хрват
,
свакоме
ономе
,
који
вређа
и
који
гази
право
хрватско
,
овако
судити
—
говораше
Зорко
и
извади
револвер
из
џепа
.
Милан
извади
такође
револвер
и
рече
:
—
А
ја
ћу
се
од
свакога
обесног
нападача
овако
бранити
!
Злата
је
међу
тим
престављена
клонула
на
клупу
,
која
се
близу
ње
налазила
,
и
дркћући
гледаше
,
шта
се
збива
.
Минка
сеђаше
уз
њу
и
у
страху
држаше
Злату
за
руку
.
Иван
се
повукао
у
страну
и
посматраше
Зорка
и
Милана
,
погледајући
час
по
час
густе
облаке
,
који
су
се
међу
тим
изнад
планине
подигли
били
,
те
се
чула
и
грмљавина
и
видело
севање
муње
.
—
На
десет
корака
даљине
—
викну
Зорко
.
—
На
десет
корака
—
одазва
се
Милан
.
Обојица
држаху
револвере
у
рукама
.
—
Стојте
на
свом
месту
—
рече
Зорко
и
стаде
бројати
кораке
од
места
где
је
Милан
стајао
.
—
Један
,
два
,
три
,
четири
,
пет
,
шест
,
седам
,
осам
,
девет
,
десет
—
и
окрене
се
према
Милану
.
—
Спремајте
се
!
—
Ја
сам
спреман
!
—
Боже
!
шта
сам
дочекала
—
збораше
Злата
кроз
страх
и
плач
.
—
Ох
,
Зорко
брате
!
Ох
,
Милане
!
—
Сведоци
двобоја
од
моје
стране
нека
буде
мој
пријатељ
Иван
и
ова
два
женска
створења
—
рече
Зорко
.
—
Мој
сведок
нека
буде
високо
небо
,
што
се
тамо
тако
наоблачило
и
намрштило
.
О
Боже
!
и
небо
се
срди
...
љути
се
на
нас
,
који
смо
ево
дигли
руке
,
да
страшни
злочин
учинимо
—
убице
да
постанемо
!
—
Хаха
!
ето
кукавице
!
—
потсмехну
се
Зорко
.
—
Убице
да
постанемо
—
продужи
Милан
,
неслушајући
Зорка
.
—
А
за
што
?
.
.
Ни
за
што
друго
,
но
из
пуке
мржње
,
која
братску
крвцу
хоће
да
пролије
.
То
је
грозно
!
...
то
је
неопростиво
!
...
Не
,
не
!
то
ја
не
ћу
учинити
.
Моја
ми
савест
то
не
допушта
.
—
Хаха
!
Тако
говоре
кукавице
,
које
се
смрти
плаше
.
Злата
на
то
улети
међу
њих
и
падне
на
колена
пред
свога
брата
,
преклињући
га
:
—
Зорко
,
брате
!
Преклињем
те
мајчиним
грудима
,
које
су
нас
једнаком
љубави
одојиле
,
—
не
чини
страшног
злочина
!
Не
узнемируј
тихи
покој
мајке
наше
,
која
у
гробу
почива
!
Не
проливај
племениту
крв
највећег
народног
сродника
нашег
.
—
Даље
!
Даље
од
мене
,
кукавни
женски
створе
—
одгурну
је
Зорко
испред
себе
,
и
она
се
повуче
натраг
,
дркћући
и
уздишући
:
—
О
,
мајко
,
где
си
да
ме
видиш
сада
!
Милан
спусти
доле
руку
,
у
којој
држаше
револвер
,
и
окренут
према
облацима
и
грмљавини
,
која
се
чула
,
збораше
:
-
Силна
мржња
у
грудима
страсним
зверско
срце
у
човеку
ствара
,
страшни
отров
у
њега
улива
,
уништава
клицу
човечанства
,
те
је
кадар
светињу
оскрнит
’
,
која
носи
за
њега
спасење
!
...
.
Ал
’
зар
човек
тако
слаб
да
буде
,
да
се
пода
бесу
и
страстима
,
да
му
памет
сасвим
преокрену
!
—
Не
!
.
.
не
!
.
.
Ја
се
не
дам
!
Тако
ниско
никад
пасти
не
ћу
.
Моја
снага
јача
бити
мора
.
—
У
то
дигне
револвер
изнад
своје
главе
:
—
Ово
зрно
створа
пакленога
,
што
је
брату
моме
намењено
,
да
му
срце
прожеже
у
грудма
,
моја
рука
плавом
небу
шаље
,
нека
знају
небески
сводови
,
да
се
човек
диг’о
над
страстима
...
Испали
револвер
према
небу
и
баци
га
на
страну
.
Пуцањ
се
помеша
са
грмљавином
,
која
у
том
тренутку
затутњи
.
—
А
ти
брате
,
челични
Хрвате
,
ево
удри
у
српске
ми
груди
!
Ја
ћу
умрет
’
,
а
ти
срећан
буди
!
Али
ове
запамти
ми
речи
:
Док
се
браћа
крве
међу
собом
,
дотле
душман
обојицу
гњечи
!
.
.
Ево
груди
!
ево
груди
српских
—
удри
у
њих
,
ако
су
ти
мрске
,
нек
се
прича
по
земљи
Хрвата
,
да
је
братац
свог
убио
брата
!
...
—
Такве
речи
за
ме
ништ
не
вреде
.
Ниси
Хрват
,
пуцам
за
Србина
...
рече
Зорко
и
испали
револвер
на
Милана
.
Милан
се
ухвати
левом
руком
за
десницу
и
клоне
на
земљу
,
уздахнувши
:
Боже
,
опрости
му
!
“
—
Ох
Зорко
—
проклет
!
—
узвикну
Злата
,
и
јецајући
клекне
пред
Милана
.
—
Ах
,
Милане
...
.
Милан
дижући
се
грчевито
,
прими
левом
руком
Златину
руку
:
—
Хвала
вам
,
госпођице
Злато
...
.
У
то
се
зачуше
са
стране
узрујани
мушки
гласови
,
који
се
приближаваху
.
Зорко
отрге
Злату
од
Милана
и
ухвативши
је
под
руку
замакне
с
њоме
у
страну
и
побегне
,
а
за
њима
и
Иван
и
Минка
.
Неколицина
угледне
господе
појавише
се
и
дођоше
на
место
двобоја
,
где
затекоше
Милана
,
коме
беше
десна
страна
крвава
од
ране
у
десној
мишици
.
Пошљу
одмах
по
фијакер
и
спроведу
Милана
у
болницу
.
ИИИ
.
БЕС
И
ЛУДИЛО
Злата
беше
сама
у
свој
соби
,
узрујана
и
немирна
.
Час
седне
на
столицу
час
пак
устане
и
хода
,
говорећи
са
неким
грозничавим
заносом
:
—
Отргоше
ме
од
њега
.
Одведоше
га
у
болницу
,
а
мени
не
дадоше
тамо
.
Не
дадоше
да
идем
с
њиме
,
да
му
ране
видам
,
мојом
руком
мелем
да
превијам
,
О
,
Малане
,
ти
си
усамљен
тамо
!
Туђа
рука
мелем
ти
превија
;
туђа
рука
твоје
ране
вида
...
Ох
,
боже
!
...
И
умрећеш
можда
...
.
од
љуте
ране
,
коју
ти
зададе
рука
мога
брата
...
Брата
мога
!
...
О
,
судбо
злокобна
,
што
ме
гониш
!
...
што
ме
убијаш
!
...
Зар
сам
ја
то
заслужила
!
Брат
—
убица
!
Брат
—
душманин
мој
!
...
О
,
Милане
,
ти
можда
сад
и
мене
проклињеш
,
остављен
од
свију
,
па
и
од
мене
.
Не
!
не
!
Не
проклињи
ме
!
Ја
те
нисам
оставила
и
никад
те
оставити
не
ћу
Ја
сам
твоја
!
...
твоја
док
живим
на
овом
свету
!
...
На
то
клекне
на
сред
собе
,
склопи
руке
и
окренута
према
икони
,
која
на
зиду
беше
,
говораше
даље
:
—
Боже
,
смилуј
се
!
Ти
си
силан
,
свемоћан
.
Поврати
срећу
моју
,
одржи
живот
Милану
,
звезди
среће
моје
!
...
звезди
која
ће
ми
увек
сијати
,
па
и
онда
кад
заиђе
испред
ока
мога
...
.
кад
се
спусти
западу
своме
...
.
Свемоћни
боже
!
Ја
ти
се
молим
.
Остави
звезду
моју
,
нек
сија
на
небу
моме
.
Не
дај
да
заиђе
...
.
Светлост
њена
то
је
живот
мој
;
зраци
њени
то
је
срећа
моја
...
Па
те
зраке
да
не
видим
више
!
Ох
,
боже
!
Ја
их
мора
видети
—
морам
у
њих
гледати
!
Морам
видети
ма
последњи
отсјај
њихов
!
Морам
,
идем
у
болницу
...
Устане
нагло
,
дође
до
врата
,
хтеде
да
их
отвори
,
али
она
беху
закључана
.
—
Ох
,
боже
!
.
.
О
,
Зорко
—
небрате
!
убицо
!
.
.
шта
чиниш
са
мном
!
...
затворио
ме
...
.
затворио
...
Плакаше
она
и
кидаше
се
од
раздражености
.
На
то
се
врата
откључаше
и
Зорко
уђе
у
собу
:
—
Злато
,
шта
је
теби
?
!
Што
ме
толико
мучиш
?
!
За
киме
плачеш
—
за
Србином
!
Злата
се
окрену
срдито
од
њега
:
—
Боже
,
шта
сам
ти
скривила
!
.
.
О
судбо
...
.
о
,
Милане
...
—
Злато
,
умири
се
.
Више
да
нисам
то
име
чуо
из
твојих
уста
!
заборави
на
њега
,
јер
он
је
душманин
наш
,
душманин
велике
наше
идеје
—
велике
Хрватске
.
А
свога
душманина
не
смеш
љубити
—
мрзити
мораш
!
—
Милана
немрзим
!
Да
га
не
љубим
!
.
.
Да
га
мрзим
!
О
,
ја
ћу
га
увек
љубити
,
и
то
ми
нико
забранити
не
ће
!
Зорко
седне
код
стола
и
наслони
главу
на
руку
:
—
Ти
њега
не
смеш
љубити
.
То
би
била
срамота
и
за
мене
и
за
тебе
.
Помисли
само
,
шта
би
ми
на
то
рекли
моји
другови
,
поборници
идеје
велике
Хрватске
.
—
О
људи
!
...
нисте
људи
—
зверови
!
Учините
све
,
што
год
можете
!
Одузмите
ми
слободу
...
.
затворите
ме
!
Одузмите
ми
све
што
имам
—
све
!
Али
осећаје
—
њих
ми
не
можете
одузети
...
.
Они
леже
дубоко
у
срцу
моме
.
С
њима
би
ишчупали
и
срце
моје
.
—
Шта
сам
дочекао
!
—
уздисаше
Зорко
.
—
Сестра
моја
да
погази
име
хрватско
,
да
воли
Србина
,
непријатеља
Хрватске
!
—
О
,
Милане
!
Овде
не
познају
племенито
срце
твоје
.
Не
ће
да
га
познају
!
Називају
те
непријатељем
својим
,
тебе
највећег
пријатеља
народа
нашег
!
...
Зорко
!
Зар
ниси
чуо
оне
лепе
речи
Миланове
,
оне
племените
мисли
његове
о
слози
Хрвата
и
Срба
?
!
зар
ниси
чуо
!
Зар
их
не
поштујеш
!
О
,
како
те
је
он
надвисио
!
Како
се
уздигао
над
тобом
!
Зар
то
не
увиђаш
?
—
Доста
!
Ни
речи
више
о
томе
!
—
љутио
се
Зорко
.
—
Више
да
ми
не
споменеш
име
његово
!
—
—
Да
не
говорим
о
њему
?
!
—
—
Заборави
на
њега
.
—
Да
заборавим
на
њега
?
!
—
—
Да
!
Заборави
на
њега
.
—
То
не
могу
.
—
Немој
мислити
на
њега
.
—
Да
не
мислим
на
њега
!
?
Ко
је
још
над
мислима
господарити
могао
!
Ко
је
још
мисли
своје
ограничити
могао
!
Ко
?
!
Ко
може
заповедити
уму
,
да
не
ради
!
Ко
може
заповедити
срцу
,
да
не
куца
,
и
грудима
,
да
не
дишу
!
—
Па
кога
волиш
,
Злато
!
...
Србина
!
—
Србина
...
да
!
—
Непријатеља
нашег
!
—
Пријатеља
нашег
!
—
Непријатеља
Хрватске
!
—
Пријатеља
Хрватске
,
који
исто
онако
осећа
за
Хрватску
,
као
и
највећи
Хрват
.
—
Доста
!
Престани
!
Доста
сам
чуо
!
—
љућаше
се
Зорко
.
На
то
уђе
мала
Јелка
,
сестра
Зоркова
и
Златина
,
и
паде
у
наручај
Злати
.
Злата
седне
на
столицу
и
држаше
Јелку
,
која
јој
се
на
крило
наслонила
и
обгрлила
ју
.
—
Срећна
сам
била
,
док
бијах
овако
мала
,
—
говораше
Злата
.
—
Бијах
безбрижна
и
весела
у
крилу
матере
своје
.
А
сад
?
Мајке
немам
,
да
јој
јаде
кажем
.
Јелка
плакаше
и
стискаше
се
уз
своју
сестру
.
—
Ни
речи
више
да
не
чујем
!
хоћу
да
буде
мир
,
—
брецну
се
Зорко
.
—
Ја
не
могу
мировати
.
Ти
хоћеш
да
ме
унесрећиш
!
—
рече
Злата
.
—
Још
те
један
пут
опомињем
,
да
престанеш
о
томе
.
Ја
знам
шта
радим
.
Радим
оно
,
што
је
моја
дужност
,
коју
ми
налаже
идеја
великог
Хрватства
.
Јелка
,
ходи
са
мном
!
—
рече
Зорко
,
па
узме
Јелку
за
руку
,
отргне
је
с
крила
Златиног
и
оде
с
њоме
.
Злата
оста
сама
у
соби
,
клонула
је
на
столици
,
премишљала
дуго
,
па
онда
на
један
пут
устаде
и
као
у
неком
заносу
и
бунилу
говораше
сама
себи
:
—
Моја
срећа
за
мало
трајаше
.
О
,
Милане
!
Тек
што
почех
слободно
у
лице
твоје
гледати
,
већ
те
отргоше
од
мене
.
Раздвојише
нас
...
раздвојише
срца
наша
баш
у
оном
тренутку
,
када
најчвршћи
савез
склопише
.
И
не
даду
ми
,
да
се
с
тобом
састанем
.
Хоће
да
нас
раставе
за
навек
...
О
,
боже
!
Ја
ћу
полудети
!
...
полудети
!
...
Онда
би
ми
дали
за
право
,
кад
бих
полудела
!
Онда
би
се
смиловали
.
Онда
би
их
победила
.
Ал
’
онда
би
доцне
било
,
кад
бих
полудела
...
Полудела
!
А
зар
ја
не
бих
могла
полудети
па
опет
оздравити
?
!
Зар
не
бих
могла
?
!
...
О
Милане
,
ти
си
доказао
,
да
ме
волиш
—
доказао
си
мени
и
свима
.
А
ја
?
Је
сам
ли
ја
доказала
,
да
тебе
тако
исто
волим
,
као
ти
мене
?
.
.
О
,
јесам
!
Ево
су
сви
то
увидели
,
сви
то
знају
—
сви
!
Али
шта
ти
мислиш
о
мени
?
Ти
не
знаш
јаде
моје
—
не
видиш
борбу
моју
,
па
и
не
познајеш
величину
моје
љубави
.
Не
знаш
за
овај
пламен
,
који
у
срцу
моме
тако
силно
пламти
.
Ти
лежиш
на
болничкој
постељи
,
усамљен
,
остављен
.
Ти
ме
можда
и
осуђујеш
,
мислећи
да
сам
те
оставила
—
изневерила
!
О
,
Милане
!
Мене
закључаше
,
да
теби
не
одем
.
Закључаше
ме
међу
ове
зидове
.
—
Окрећући
се
по
соби
дође
она
међу
тим
до
врата
,
ухвати
за
кваку
и
отвори
их
:
—
Ха
!
отворена
су
!
...
Слободна
сам
...
Идем
...
у
болницу
...
Идем
!
—
рече
она
и
оде
.
После
неколико
тренутака
уђе
у
собу
Магда
собарица
и
зачуди
се
кад
никога
не
нађе
!
—
Нема
никог
овде
!
—
чуђаше
се
она
.
—
Па
ни
госпођица
Злата
није
ту
!
Сиротица
,
баш
је
несрећна
!
Већ
два
дана
нити
може
да
једе
,
нити
што
ради
.
А
целу
ноћ
ни
ока
свела
није
.
Сиротица
!
Разболеће
се
од
туге
и
јада
.
Како
ми
је
жао
!
Она
је
тако
добра
;
тако
блага
,
тако
мила
!
.
.
А
тај
наш
млади
господин
Зорко
,
баш
је
прави
Зорко
,
јер
готово
увек
у
зору
кући
долази
!
...
Он
је
тако
досадан
!
Увек
је
напрасит
...
Па
овда
се
увек
препире
и
свађа
о
Србима
.
Све
му
Срби
сметају
,
увек
их
грди
,
као
да
су
то
последњи
људи
на
свету
.
О
,
боже
мој
!
.
.
Та
мој
Јеврем
,
мој
драги
Јеврем
,
и
он
је
Србин
,
—
па
како
је
добар
,
како
је
поштен
!
Он
ме
воли
,
па
ће
ме
узети
за
жену
.
Да
!
узеће
ме
за
жену
,
па
ћемо
бити
срећни
.
Он
је
пандур
,
а
ја
ћу
бити
онда
госпоја
пандуровица
,
или
пандурица
-
-
како
ли
се
то
каже
?
Како
је
боље
:
„
пандуровица
“
или
„
пандурица
“
?
...
Чекај
...
каже
се
:
генерал
—
генералица
!
.
.
Онда
се
мора
казати
:
пандур
—
пандурица
!
Дакле
:
пандурица
—
то
је
боље
!
.
.
Ја
ћу
дакле
бита
госпоја
пандурица
!
и
то
кроз
две
недеље
.
Да
!
Кад
прођу
још
две
недеље
,
онда
ћемо
се
венчати
.
Попа
Амврозије
већ
нас
је
један
пут
навестио
у
цркви
.
Каз’о
је
свима
,
да
ћу
се
ја
удати
за
Јеврема
.
О
мој
слатки
Јеврем
—-
и
он
је
Србин
!
Па
како
га
волим
!
Па
како
он
мене
воли
,
ма
да
сам
Хрватица
!
—
На
то
уђе
Зорко
нагло
у
собу
:
—
Где
је
Злата
?
Камо
је
отишла
?
—
питаше
он
Магду
.
—
Не
знам
.
Ја
је
нисам
видела
,
—
одговори
Магда
.
—
Куд
је
нестала
?
—
рече
Зорко
и
оде
у
другу
собу
да
види
,
да
није
тамо
.
—
Боже
мој
!
какав
је
то
немир
у
овој
кући
.
Томе
је
свему
овај
крив
,
овај
убојица
!
—
збораше
Магда
дигнувши
песницу
и
претећи
према
вратима
,
кроз
која
је
Зорко
отишао
.
—
Па
ни
стари
господин
нема
мира
због
њега
.
Зорко
се
међу
тим
врати
из
друге
собе
и
рече
:
—
Она
је
за
цело
отишла
у
болницу
ономе
несрећнику
—
ономе
Србину
.
Па
за
тим
оде
журно
.
—
О
,
сирота
госпођица
,
моја
добра
госпођица
!
Љубав
је
мори
...
љубав
је
вуче
!
—
рече
Магда
,
па
и
она
оде
.
Стари
Станимир
,
кога
мала
Јелка
вођаше
за
руку
,
уђе
у
собу
:
—
Децо
моја
где
сте
?
Злато
!
Зорко
Зар
нисте
овде
?
Јелка
,
дете
моје
,
има
ли
кога
овде
?
—
Нема
никога
,
—
одговори
Јелка
,
водећи
свога
слепога
оца
до
наслоњаче
,
где
он
седне
,
питајући
:
—
Куда
су
отишли
?
—
—
Не
знам
,
—
одговори
Јелка
.
—
Злато
,
ћерко
!
где
си
?
Ходи
оцу
своме
!
Ходи
добра
,
ћерко
моја
!
.
.
О
,
боже
,
што
си
ми
вид
одузео
,
да
не
видим
милог
лица
деце
своје
!
Ево
већ
је
шеста
година
,
како
ме
очи
изневерише
.
Шест
година
наскоро
ће
се
навршити
,
како
не
видим
рујне
зоре
ни
сунашца
,
не
видим
бела
света
ни
лица
човечијег
—
не
видим
лица
миле
деце
своје
.
О
децо
моја
!
и
умрећу
,
а
лица
вам
видет
’
не
ћу
!
...
О
,
боже
!
је
ли
то
твоја
воља
тако
!
...
Тако
збораше
Станимир
тужан
и
невесео
.
Међу
тим
дође
Минка
,
те
му
рече
,
да
је
Злата
отишла
у
болницу
,
а
Зорко
да
је
одјурио
за
њом
,
да
је
натраг
доведе
.
Станимира
потресе
та
вест
,
подиже
се
са
свога
седишта
,
као
да
хтеде
поћи
нагло
некуда
,
но
слепоћа
му
то
не
допушташе
,
и
он
клону
опет
на
наслоњачу
,
уздишући
:
—
Ох
,
боже
!
О
ћерко
—
Злато
,
дете
моје
!
Какве
муке
тебе
муче
...
Разумем
...
разумем
!
Твоје
је
срце
увек
осетљиво
.
—
А
сад
је
подлегло
осећајима
својим
,
—
примети
Минка
.
—
Да
!
...
Подлегло
је
...
—
И
нико
је
за
то
корети
но
може
;
па
и
ви
је
зацело
нећете
корети
.
Не
могу
је
корети
.
Не
смем
је
корети
,
јер
њена
је
љубав
племенита
.
—
Природа
је
човеку
у
срце
љубав
усадила
.
То
је
закон
природни
.
—
Тако
је
.
То
је
закон
природни
,
—
прихвати
Станимир
.
—
Тешко
ономе
,
који
не
поштује
закон
тај
!
Онај
је
нечовек
,
несрећник
!
Ја
то
добро
знам
.
И
ја
сам
некад
...
О
,
боже
мој
!
Ал
’
што
ме
сада
мучиш
!
Што
ми
мучиш
дете
моје
,
ћерку
моју
!
Зар
је
тако
морало
бити
?
!
За
што
си
довео
у
искушење
невино
дете
моје
?
!
...
Она
није
то
заслужила
...
О
сине
,
Зорко
!
ти
си
томе
крив
...
Ти
си
узрок
несрећи
њеној
.
Проклета
свађа
,
та
шупља
политика
младога
нараштаја
нашег
:
свађа
о
народности
,
раздор
међу
једнокрвном
браћом
...
.
свађа
,
—
она
је
свему
крива
...
.
На
то
се
отворише
врата
,
и
Зорко
ступи
унутра
,
вукући
Злату
за
руку
:
—
Хтела
је
у
болницу
,
а
ја
сам
је
стигао
и
натраг
довео
.
—
Децо
моја
!
Злато
,
кћери
моја
,
—
збораше
Станимир
кроз
плач
,
дижући
се
са
столице
.
Злата
му
паде
на
груди
и
плакаше
:
Опрости
ми
.
Ја
сам
несрећна
.
Ја
не
господарим
над
собом
више
.
Постадох
робом
својих
осећаја
.
Опрости
ми
...
.
—
Опроштено
ти
је
,
кћери
моја
.
Ја
те
и
не
кривим
.
Ја
нисам
тиран
и
не
ћу
тај
да
будем
.
Али
свладај
се
,
ћерко
моја
.
Умири
се
.
Твоја
срећа
није
ишчезла
.
Бог
ће
дати
,
добри
бог
.
—
Мили
оче
,
ја
не
могу
ово
издржати
.
Мозак
ме
боли
;
тешки
болови
муче
ми
груда
моје
.
Он
ће
умрети
без
мене
,
—
говораше
Злата
,
клекнувши
код
оца
свога
а
очи
јој
гледаху
укоченим
погледом
.
—
Прибери
се
,
драга
Злато
—
рече
Минка
,
ухвативши
је
за
руку
.
Злата
одбије
Милкину
руку
и
скочи
,
те
их
све
гледаше
узвереним
погледом
и
збораше
као
изван
себе
:
—
Ја
морам
ићи
тамо
...
.
да
га
уверим
...
Он
лежи
тамо
сам
...
умире
!
.
.
Па
без
мене
да
умре
...
Да
ме
проклиње
.
А
ви
ме
задржавате
...
не
дате
ми
,
да
га
уверим
...
.
да
моја
реч
није
била
празна
реч
...
—
Драга
Злато
,
не
очајавај
.
Он
не
ће
умрети
,
—
рече
Минка
приступивши
Злати
и
ухвативши
је
за
руку
.
Злата
одби
њену
руку
и
викну
бесно
:
—
Даље
од
мене
,
душмани
!
...
Минка
се
трже
од
њеног
гласа
и
погледа
јој
,
и
повуче
се
натраг
.
—
Боже
!
Крв
се
у
мени
слеђује
.
Злато
,
ћерко
!
ходи
оцу
своме
!
—
рече
Станимир
уздрхталим
гласом
.
—
Ја
морам
тамо
где
он
лежи
!
Он
ме
зове
...
зар
не
чујете
!
Он
умире
,
издише
.
.
и
мене
зове
.
Зар
не
чујете
!
.
.
Пустите
ме
!
—
збораше
Злата
раздражено
,
па
се
дохвати
врата
и
истрча
из
собе
.
Зорко
одјури
за
њом
.
—
Како
јој
је
глас
чудноват
.
На
један
пут
се
сва
променила
!
—
рече
Минка
,
па
и
она
оде
за
Златом
.
—
Бедно
дете
моје
—
уздахну
Станимир
,
клонувши
у
наслоњачи
.
После
кратког
времена
дотрча
Магда
и
рече
усплахирено
.
—
Госпођица
Злата
трчи
удицом
...
.
трчи
,
а
људи
кажу
...
—
Шта
кажу
људи
?
Говори
!
Шта
кажу
?
—
питаше
Станимир
уздрхтавши
и
дижући
се
са
седишта
.
—
Кажу
,
да
је
полудела
...
—
Полудела
!
Боже
!
помози
јој
!
Спаси
дете
моје
,
Злату
моју
...
ћер
моју
!
—
завапи
Станимир
и
нагне
према
вратима
,
а
мала
Јелка
ухвати
га
за
руку
и
изведе
из
собе
.
—
Сирота
госпођица
...
кажу
да
је
полудела
!
Зар
она
да
полуди
...
добра
моја
госпођица
!
-
уздахну
Магда
,
па
и
она
оде
.
ИВ
.
КАЈАЊЕ
Злата
сеђаше
код
свога
гласовира
и
удараше
снажно
прстима
,
извађајући
неправилне
тонове
.
Лице
јој
беше
бледо
,
поглед
укочен
,
а
коса
у
нереду
,
расплетена
и
замршена
пала
по
грудима
и
плећима
.
Почела
је
свирати
песму
:
„
Ко
је
срце
у
те
дирн’о
“
—
с
почетка
лепо
и
хармонично
,
но
за
тим
на
једном
пређе
у
чудновату
дисхармонију
и
удараше
јако
прстима
,
прелазаше
целу
скалу
горе
и
доле
.
Па
онда
на
један
пут
устане
и
стане
скакати
тапшући
рукама
и
говорећи
сама
себи
:
—
Право
госпођице
...
право
!
...
Ви
красно
свирате
...
ви
сте
права
вештакиња
...
Красно
,
дивно
,
величанствено
!
Штета
што
јавно
пред
публиком
не
покажете
своју
вештину
!
.
.
Заиста
,
велика
штета
!
Публика
би
вас
обожавала
,
дивила
би
вам
се
.
Све
би
летело
цвеће
око
вас
из
руку
слушалаца
!
Па
венци
!
...
венци
!
Ни
броја
им
се
неби
знало
!
.
.
Право
!
.
.
право
!
.
.
Фора
!
Још
један
пут
!
.
.
Фора
!
фора
!
...
Тапшаше
она
сама
себи
,
клањајући
се
на
све
стране
,
па
затим
седне
опет
за
гласовир
и
почне
снажно
ударати
прстима
,
и
извађаше
поједине
кратке
одломке
доста
правилно
;
по
том
прелазаше
она
час
у
највише
час
у
најдубље
тонове
,
и
најпосле
сврши
са
највишим
тоновима
,
ударивши
јако
прстима
,
па
онда
устаде
и
скакутајући
стаде
по
ново
тапшати
,
говорећи
сама
себи
:
—
Госпођице
Злато
,
ја
вам
честитам
!
Дивно
!
изврсно
!
Баша
вештина
усхићује
,
очарава
...
.
Живела
!
живела
!
По
том
седне
на
фотељу
и
завали
главу
:
—
Хахахаха
!
Живела
!
Право
!
живела
!
...
Клоне
и
лежећи
мирно
ћуташе
неко
време
.
За
тим
се
трже
,
прену
као
иза
сна
и
опет
поче
:
—
Шта
сам
ја
оно
хтела
?
Шта
је
оно
било
?
...
Неки
људи
...
.
нешто
су
ми
отели
...
ишчупали
одавде
...
И
ту
показа
на
срце
и
стеже
груди
рукама
.
О
људи
,
људи
?
...
А
шта
су
људи
?
...
Створови
,
који
дивних
врлина
имају
!
...
Врлина
!
Хаха
!
...
врлина
!
.
.
А
страсти
?
.
.
а
слабости
?
...
Хаха
!
Страсти
,
слабости
!
Ко
за
то
пита
!
Ко
о
томе
рачуна
води
!
.
.
Хаха
!
...
А
осећаја
?
.
.
а
љубави
?
Хаха
!
Љубави
!
.
.
Ко
за
то
још
мари
!
хаха
!
Ах
!
и
ја
сам
љубила
...
али
...
Ту
клоне
и
дремајући
говораше
даље
испрекидано
:
—
Врлине
...
љубав
...
страсти
...
слабости
...
чега
има
више
у
људи
?
...
Чега
!
...
Хаха
!
Чега
?
!
...
.
Ко
за
то
пита
!
...
Ко
о
...
том
...
.
још
...
ра
...
чу
...
на
...
роди
!
.
.
Ха
...
ха
...
ха
...
Ту
заћута
,
заспавши
у
наслоњачи
.
После
неколико
тренутака
уђе
Зорко
лагано
у
собу
,
и
спазивши
је
,
где
спава
,
застане
.
—
Спава
!
Већ
толико
дана
и
ноћи
није
спавала
.
Сад
јој
се
ипак
смиловао
сан
...
.
Њу
је
памет
оставила
...
полудела
је
!
А
ја
сам
томе
крив
—
ја
,
брат
њен
!
.
.
О
сестро
,
опрости
ми
!
опрости
!
-
-
-
Политика
,
хрватска
политика
!
...
родољубље
!
...
идеја
великог
Хрватства
!
.
.
,
племенска
свађа
у
домовини
Хрвата
—
то
је
узрок
.
О
сестро
,
ти
си
жртва
свега
тога
...
Боже
,
смилуј
се
—
избави
сестру
моју
,
поврати
јој
разум
—
разум
јој
поврати
!
...
Клекне
пред
Злату
у
даљини
од
два
корака
:
—
Сестро
,
опрости
ми
...
.
опрости
брату
своме
!
.
.
—
Ти
ме
волиш
...
увек
још—
прошапута
Злата
кроз
сан
.
—
О
,
јаднице
!
—
уздахну
Зорко
.
—
Милане
,
ти
ме
волиш
...
љубиш
ме
истинито
,
као
и
ја
тебе
—
шапуташе
Злата
опет
...
—
Она
сања
,
о
њему
сања
.
Она
га
вола
,
љуби
.
А
ја
хтедох
да
угушим
љубав
ту
,
и
ето
шта
сам
учинио
.
Ја
сам
убица
среће
њене
.
—
Кунем
ти
се
животом
својим
.
Ја
те
нисам
изневерила
.
Кунем
ти
се
.
Веруј
клетви
мојој
!
—
говораше
Злата
у
сну
,
и
ту
се
диже
и
коракне
према
Зорку
.
—
Ох
боже
!
—
уздахну
Зорко
,
прихвативши
Златине
руке
,
које
му
је
пружила
.
—
Злато
,
сестро
!
—
узвикну
Зорко
уздрхталим
гласом
.
—
Ах
!
—
цикну
Злата
отворивши
очи
и
отргнувши
руке
.
—
Ти
!
Убицо
!
убицо
!
—
Злато
,
сестро
моја
!
—
преклињаше
Зорко
,
уставши
.
—
Убицо
!
...
ти
!
Јеси
л
видио
крв
!
—
викаше
она
,
и
побегне
у
другу
собу
,
од
које
беху
врата
отворена
.
Зорко
клоне
у
наслоњачу
,
где
је
Злата
седела
:
—
Ја
сам
је
унесрећио
,
ја
брат
њен
!
—
Крв
,
његова
крв
...
овде
је
била
на
мојој
руци
.
Ја
сам
га
љубила
,
и
он
ми
је
оставио
крв
!
.
.
Овде
на
мојој
руци
била
је
његова
крв
,
—
говораше
Злата
у
другој
соби
.
—
Боже
,
смилуј
се
,
спаси
сестру
моју
!
—
уздисаше
Зорко
.
—
Он
ме
је
љубио
;
али
крв
—
остала
је
на
мојој
руци
!
Крв
је
истекла
,
и
он
је
умро
...
Ал
’
не
!
Он
,
није
умро
—
њега
су
убили
!
...
убили
!
-—
плакаше
Злата
.
—
Она
је
себи
уселила
у
главу
,
да
је
он
умро
