—чудна
чуда
!
...
А
шта
њему
,
Алекси
,
недостаје
?
И
зар
она
сматра
као
нешто
особито
што
ја
учим
школу
?
Зар
је
она
за
то
и
тако
васпитана
?
Не
припада
ли
она
другом
свету
,
неприступачном
мени
,
друкчијем
по
мислима
,
по
осећајима
,
по
свему
?
И
нисам
ли
ја
чудна
тица
у
том
друштву
?
Нисам
ли
ја
,
поредећи
се
са
Алексом
,
можда
једна
занимљива
играчка
у
њеним
рукама
?
...
Ништа
!
...
Ништа
!
...
“
прошапутах
очајно
блудећи
погледом
у
безмерни
простор
,
пун
неког
тешког
предосећања
и
црне
слутње
.
„
Ништа
јој
немој
казивати
!
Будалаштина
!
Ја
сам
се
само
шалио
!
“
рекох
Сими
,
кад
дође
из
поља
,
и
упита
ме
хоће
ли
казивати
Гили
ако
је
види
,
кад
буде
прошао
поред
њене
куће
.
„
Шта
да
јој
казујеш
!
Није
то
моја
прилика
.
Ништа
,
ништа
од
свега
тога
.
Кажем
ти
,
само
једна
будалаштина
,
једна
шала
“
...
Он
ме
зачуђено
Погледа
.
Не
рече
ни
речи
,
већ
само
махну
главом
,
па
оде
гледати
свој
посао
.
После
ручка
седох
са
оцем
у
кола
,
па
одосмо
.
Ударисмо
путем
поред
Гилине
куће
,
јер
се
на
ту
страну
иђаше
у
Р
.
,
ту
варошицу
где
је
вашар
.
Пред
кућом
не
беше
никога
.
Али
онамо
иза
куће
,
у
шљивару
,
на
једној
крушци
караманци
,
на
којој
се
као
злато
жућаше
зрео
род
између
зеленог
лисја
,
видех
две
женске
.
Извесно
је
једна
од
оне
две
женске
на
дрвету
била
Гила
.
Не
могох
видети
лепо
и
распознати
да
ли
је
баш
она
,
јер
беше
прилично
далеко
,
а
после
и
кола
прођоше
доста
брзо
.
Кад
већ
пројурисмо
и
остависмо
доста
далеко
њену
кућу
за
собом
,
па
хтедосмо
савити
за
једну
другу
кућу
,
ја
се
и
нехотице
окренух
и
погледах
за
собом
.
Бејах
осетио
потребу
да
видим
још
једном
њену
кућу
,
и
да
још
једном
покушам
нећу
ли
је
тамо
на
оној
караманци
моћи
да
распознам
.
И
видех
,
где
једна
женска
,
што
се
беше
испела
близу
самога
врха
,
као
да
нарочито
пружи
руку
овамо
к
мени
држећи
прстима
за
петељку
једне
велике
крушке
као
злато
жуте
.
Да
ли
то
беше
Гила
,
и
да
ли
мени
тиме
даваше
неки
знак
?
—
Она
је
!
кликнух
у
себи
;
она
ме
то
поздравља
!
и
зачас
ме
остави
свако
нерасположење
,
и
ја
се
осетих
срећан
.
Заборавих
на
све
непријатности
од
ово
последња
два
три
дана
,
и
док
отац
тераше
кола
неравним
путем
,
ја
мишљах
о
томе
кад
ћу
се
из
Р
.
вратити
и
састати
опет
с
њом
,
и
како
ћу
се
том
приликом
понашати
.
Бићу
опет
хладан
,
морам
као
и
оно
последњи
пут
.
То
ће
њој
задати
веће
муке
него
ли
и
онда
,
па
ће
отпочети
да
плаче
,
и
похитаће
да
се
што
пре
уклони
,
а
ја
ћу
је
онда
зауставити
и
казати
јој
све
што
већ
толико
времена
у
срцу
скривам
...
Кад
изађосмо
из
села
и
дохватисмо
се
насипа
,
отац
ошину
коње
,
те
појурише
свом
брзином
.
Одмицали
смо
врло
брзо
.
Пут
вођаше
поврх
једне
косе
обрасле
ситном
гором
.
Лево
и
десно
виђаху
се
долинице
,
кроз
које
вијугаху
речице
,
које
се
на
ведром
дану
блистаху
као
растопљено
сребро
.
Тамо
,
даље
,
виђаху
се
густи
забрани
,
па
онда
сеоца
,
а
још
даље
плавичасте
планине
,
иза
којих
се
скоро
неприметно
губи
свод
небески
.
Отац
но
свом
обичају
ћуташе
,
и
тек
овда
онда
,
кад
бисмо
кога
сустигли
,
што
би
назвао
Бога
,
па
онда
ошинуо
и
потерао
још
брже
коње
.
Ја
сам
седео
мирно
крај
њега
и
уживао
посматрајући
околне
пределе
.
Посматрах
их
као
слике
,
израђене
руком
каквог
вештог
сликара
,
и
са
уздрхталим
срцем
замишљах
да
сам
тамо
,
испод
каквог
луга
у
зеленој
ливади
,
с
њом
загрљен
,
и
тако
попуњавах
ону
празнину
у
души
,
у
срцу
,
у
целом
бићу
своме
,
коју
у
последње
време
толико
осећах
.
Да
ли
ћу
се
икад
спојити
с
њоме
?
Беху
то
тренуци
тужног
и
слатког
осећања
,
оног
слатког
сањања
које
као
да
се
само
с
љубављу
рађа
,
с
љубављу
живи
,
и
с
љубављу
умире
.
Да
ли
ћу
се
икад
спојити
с
њоме
?
...
X
У
варошицу
Р
.
стигосмо
доста
рано
.
Сунце
не
беше
зашло
.
Тетка
,
пуна
радости
,
изађе
нам
на
сусрет
,
носећи
једног
малишана
на
прсима
са
белом
бундевастом
главом
,
који
се
стидљиво
повлачаше
од
мене
.
—
Кад
си
ми
само
једном
пао
у
руке
,
не
оде
ти
тако
лако
.
Толико
време
и
он
да
не
дође
,
да
види
шта
му
тетка
ради
.
Као
да
му
је
боље
тамо
у
оној
пустињи
(
то
у
селу
)
,
говораше
она
,
гледајући
ме
с
пуно
милоште
...
Па
како
је
израстао
,
видиш
ли
ти
,
бато
!
обрати
се
оцу
.
Још
мало
,
па
да
те
престигне
.
Тако
у
разговору
прођосмо
кроз
ходник
,
и
уђосмо
у
једну
лепо
намештену
собу
,
где
се
послужисмо
слатким
,
и
пописмо
кафу
.
Мало
после
одох
до
тече
у
кафану
,
коју
он
држаше
,
где
затекох
неколико
познаника
,
од
којих
ми
двојица
беху
и
школски
другови
.
С
њима
се
после
прошетах
мало
кроз
ово
место
,
које
се
само
у
неколико
разликоваше
од
села
.
Куће
сабијене
у
гомилу
,
неколико
дућана
,
три
механе
,
и
још
неки
ковачи
,
поткивачи
,
и
томе
подобно
,
то
је
састављало
ову
варошицу
.
Она
као
да
овог
вечера
беше
нарочито
оживела
.
Свет
се
стицаше
са
разних
страна
,
неко
да
продаје
или
да
куни
,
неко
опет
да
се
проводи
,
те
стога
ова
варошица
,
иначе
глуха
и
пуста
,
изгледаше
сада
неко
врло
живо
место
.
Ишао
сам
полако
ћутећи
и
посматрајући
око
себе
час
ово
час
оно
,
а
она
два
моја
друга
,
с
којима
се
кренух
у
шетњу
,
вођаху
разговор
о
нечему
што
ме
ни
најмање
не
занимаше
.
Занимаху
ме
више
околни
брежуљци
и
румено
небо
на
западу
,
камо
се
уздизаше
високо
један
го
брег
,
модар
,
таман
,
јасно
оцртан
својим
ивицама
према
руменом
небу
,
с
врхом
који
на
једној
страни
као
да
беше
у
пламену
.
Тамо
на
тој
страни
,
иза
тога
брега
је
моје
село
,
тамо
је
моја
кућа
и
—
њена
.
Ни
за
један
час
не
престајах
мислити
о
Гили
,
и
мало
,
мало
,
па
се
сећах
онога
тренутка
када
ме
она
оно
при
проласку
поред
њене
куће
поздрави
са
караманке
.
Беше
ми
угодно
мислити
о
том
тренутку
јер
га
ја
тумачих
врло
повољно
по
себе
.
„
Воли
она
мене
,
мишљах
,
о
томе
нема
разговора
.
Само
што
ја
нисам
умео
да
се
нађем
.
Али
сад
,
кад
се
будем
вратио
,
друкче
ћу
.
Што
да
ја
безразложно
задајем
јада
и
себи
и
њој
?
...
“
Ма
да
се
тога
вечера
задржах
поред
оца
и
тече
,
те
не
легох
у
уобичајено
време
већ
много
доцније
ипак
се
сутрадан
пробудих
рано
.
Пробуди
ме
ларма
од
света
,
који
улицом
пролажаше
.
Соба
беше
са
улице
.
Отац
беше
већ
устао
и
отишао
,
како
ми
тетка
објасни
,
са
Симом
;
отерали
на
вашар
оне
краве
,
што
их
је
Сима
синоћ
догнао
.
Спавати
више
нисам
могао
због
ларме
,
те
стога
устадох
.
После
доручка
кренем
се
на
вашар
да
потражим
кога
од
познатих
,
а
и
да
се
наминем
мало
до
оца
и
до
Симе
,
да
видим
да
ли
су
продали
оне
краве
што
их
је
Сима
синоћ
догнао
.
Свет
се
тискаше
улицом
.
Журећи
сваки
за
својим
послом
.
Али
у
тој
малој
улици
,
с
онолико
света
,
и
кола
,
и
стоке
,
то
није
ишло
увек
глатко
;
час
по
,
па
се
начини
гужва
.
Један
сељак
ухватио
се
с
једним
овном
,
те
се
носи
.
Везао
га
конопцем
за
рогове
,
па
га
вуче
,
а
он
ни
с
места
да
се
крене
.
Други
упорожио
вочиће
,
они
су
се
опет
поплашили
,
па
оболи
један
другог
леђима
,
и
измичу
напред
;
наиђоше
на
оног
са
овном
,
сплетоше
се
у
онај
конопац
...
У
то
јуре
кола
отуд
...
Застаје
зачас
свет
,
узбезекне
се
,
па
стоји
и
не
мрда
,
док
не
види
шта
је
и
не
дође
мало
к
себи
,
а
онда
појури
даље
својим
послом
;
људи
вичу
и
псују
,
а
жене
и
девојке
кикоћу
се
.
И
тако
готово
на
сваких
педесет
корачаја
.
Једва
изађох
на
крај
варошице
и
дођох
до
места
где
се
држаше
вашар
.
Тамо
слепи
,
сакати
,
рањави
,
каквих
их
нема
.
Један
слеп
,
у
сеоском
оделу
,
тамна
лица
и
велике
густе
браде
,
запомаже
што
игда
може
да
му
се
удели
,
и
колико
благосиља
онога
који
му
удели
,
толико
,
и
још
више
,
,
куне
онога
који
му
не
удели
.
До
њега
,
одмах
у
истом
реду
,
једна
слепа
жена
жалосно
гуди
уз
гусле
и
још
жалосније
попева
,
а
до
ње
у
кориту
видим
међу
прљавим
крпама
мало
дете
,
чепрља
ручицама
и
пушта
неке
гласове
од
себе
.
Извесно
је
њено
.
Застадох
зачас
ту
,
и
загледах
је
.
Чудне
ми
мисли
прођоше
кроз
главу
.
Како
сам
и
сам
непрестано
на
љубав
мислио
,
тако
сам
и
поводом
других
мислио
на
њу
;
и
друге
сам
замишљао
у
њиховим
љубавним
односима
.
Тако
ми
и
поводом
ове
слепе
жене
наде
чудна
мисао
на
памет
:
и
она
је
имала
неког
који
је
воли
,
помислих
,
и
сетих
се
како
смо
недавно
ја
и
један
мој
,
друг
,
одмах
до
врата
од
порте
црквене
тамо
у
вароши
где
сам
гимназију
учио
,
видели
једног
старог
слепог
просјака
и
једну
бабу
слепу
,
која
је
такође
просила
,
где
се
,
док
у
цркви
служба
божја
трајаше
,
стадоше
штипати
и
кикотати
.
Баба
све
цикаше
као
девојче
неко
,
и
говораше
неке
врло
безобразне
речи
.
Ја
и
мој
друг
прснусмо
у
смех
,
и
утекосмо
.
Сећајући
се
тога
,
објашњавах
себи
и
ово
што
гледах
сада
пред
собом
,
ову
слепу
жену
с
малим
дететом
.
„
Тако
је
то
Бог
оставио
“
,
закључих
му
на
ону
старинску
,
и
одох
даље
.
Жагор
,
галама
.
Све
вењак
до
вењака
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Неко
стао
крај
печеног
овна
,
па
виче
из
свег
грла
,
хвали
и
нуди
га
.
Онамо
опет
неко
нуди
седла
,
амове
,
и
тако
даље
.
На
другој
страни
опет
хаљине
за
људе
,
децу
,
за
кога
хоћеш
.
Мало
даље
Цигани
,
песма
,
свирка
.
Свет
јури
,
пролази
.
Дигла
се
галама
,
граја
на
све
стране
.
Изгледа
да
се
не
зна
ни
ко
пије
ни
ко
плаћа
.
Застадох
зачас
збуњен
овом
вревом
,
те
да
се
приберем
мало
,
и
да
видим
на
коју
ћу
страну
.
На
неколико
корачаја
испред
себе
спазих
окупљену
гомилицу
од
неке
одраслије
деце
и
неколико
сељака
.
Иако
се
беху
сабили
у
гомилу
у
округ
што
могу
више
,
ипак
се
тискаху
:
онај
што
је
напољу
,
хоће
да
је
унутра
,
у
средини
,
а
онај
опет
унутра
,
у
средини
,
ухватио
место
,
па
га
не
пушта
тако
лако
.
У
тој
гомилици
спазих
и
једног
свог
школског
друга
,
неког
Ђорђа
с
којим
сам
се
синоћ
састајао
.
Одох
тамо
да
видим
шта
је
то
и
ради
чега
се
то
свет
тиска
.
Беше
то
„
транго-франго
“
.
Једва
се
догурах
до
поменутог
свог
друга
.
Упитах
га
шта
ће
ту
,
а
он
ми
показа
једну
лепу
кесицу
за
новац
.
Метнуо
,
вели
,
двадесет
пара
,
па
добио
то
.
Газда
од
„
транго-франга
“
нуди
му
за
њу
три
гроша
,
а
он
је
не
да
.
Не
знам
шта
ми
би
и
како
би
,
тек
ми
се
рука
нађе
у
џепу
,
и
потражи
новац
.
Зажелех
и
ја
да
окушам
срећу
.
А
оно
опет
свуд
унаоколо
поређано
пуно
лепих
ствари
.
Ја
гледам
ону
најлепшу
.
Она
ће
бити
моја
.
Метнем
тамо
двадесет
пара
,
али
не
добих
...
Метнем
опет
.
И
опет
изгубим
.
И
по
трећи
пут
...
Добих
једну
лепу
чашу
.
Газда
од
„
транго-франга
“
стаде
ми
нудити
новац
за
њу
,
не
сећам
се
колико
,
али
мени
беше
жао
растати
се
с
њом
.
Позвах
оног
свог
друга
Ђорђа
,
те
одосмо
одатле
.
Виче
онај
за
мном
како
то
није
лепо
и
тако
даље
.
А
мене
баш
то
као
да
гони
,
да
сам
чвршћи
у
одлуци
својој
,
те
да
се
не
навраћам
више
,
и
не
окушавам
срећу
.
Прођосмо
вашаром
на
све
стране
,
али
нигде
не
могох
видети
оца
.
Једва
пред
подне
сети
се
Ђорђе
,
који
се
никако
не
одвајаше
од
мене
,
да
ме
опомене
да
свратимо
тамо
,
где
је
теча
точио
пиво
.
Тамо
затекох
оца
и
Симу
.
Сима
сеђаше
у
једном
крајичку
и
јеђаше
један
повелики
комад
сомуна
.
Ђорђе
остаде
да
се
поздрави
с
мојим
оцем
,
а
ја
одох
Сими
.
Он
ми
одмах
каза
да
су
продали
краве
што
су
дотерали
,
и
то
по
врло
добру
цену
,
а
онда
ми
рече
да
седнем
до
њега
.
Има
,
вели
,
нешто
да
ми
каже
.
Одмах
помислих
да
се
то
што
има
да
ми
каже
тиче
Гиле
.
Али
се
правих
невешт
и
равнодушан
.
—
Шта
имаш
то
да
ми
кажеш
?
упитах
га
хладно
.
—
Ама
,
знаш
,
јуче
,
кад
потерах
краве
овамо
,
а
ја
ударих
поред
Гилине
куће
.
Она
стала
онде
крај
пута
испред
куће
,
па
као
да
нарочито
чека
на
мене
.
Упитах
је
шта
ради
,
а
она
ме
упита
за
тебе
.
Вели
да
те
је
видела
кад
си
прошао
,
а
ти
ни
главе
да
окренеш
.
Пита
што
си
љут
на
њу
...
—
А
ти
?
упитах
га
,
не
могавши
да
дочекам
да
ми
све
по
реду
казује
.
—
Рекох
да
ниси
љут
ништа
на
њу
,
и
да
немаш
ништа
с
њом
помешано
,
већ
да
си
се
,
може
бити
забринуо
нешто
због
својих
наука
.
Ту
стаде
;
као
да
очекиваше
шта
ћу
ја
да
кажем
:
да
ли
ћу
му
одобрити
,
што
је
тако
учинио
,
или
ћу
га
изгрдити
.
—
Бојим
се
,
рече
,
да
нисам
казао
онако
како
не
треба
.
—
Добро
си
одговорио
,
рекох
,
ма
да
ми
не
беше
право
што
јој
је
представио
мене
тако
,
као
да
сам
ја
према
њој
потпуно
равнодушан
.
Али
даље
,
даље
...
Шта
рече
она
?
упитах
нестрпљиво
.
—
Ништа
...
Ама
,
ни
речи
...
Ућута
се
,
и
замисли
,
замисли
нешто
много
.
Само
ми
довикну
да
ће
,
може
бити
,
и
она
данас
доћи
овамо
.
Ниси
је
нешто
видео
?
У
тај
мах
позва
ме
отац
,
и
понуди
пивом
мене
и
оног
мог
друга
,
Ђорђа
.
Седосмо
да
попијемо
.
За
чудо
,
отац
ма
да
беше
иначе
према
мени
врло
строг
,
пред
друговима
би
увек
гледао
да
ми
,
што
но
кажу
,
отвори
чес
’
.
Док
смо
пили
пиво
,
овај
мој
друг
Ђорђе
,
који
имађаше
код
себе
нечег
старачког
,
озбиљног
,
одмереног
у
својим
поступцима
,
уђе
сада
с
оцем
у
неки
озбиљан
разговор
,
који
ја
мало
затим
престадох
слушати
и
стадох
посматрати
онај
свет
што
поред
нас
онуда
пролажаше
.
„
Да
ли
је
дошла
и
она
?
“
упитах
се
у
мислима
,
видевши
неке
из
нашег
села
где
прођоше
онуда
.
Помислих
на
то
,
и
намах
обратих
сву
пажњу
нећу
ли
је
гдегод
спазити
обратих
такву
пажњу
,
као
да
је
она
ту
,
и
да
ја
не
могу
да
је
спазим
.
Али
ми
одосмо
кући
на
ручак
,
и
ја
је
не
видех
.
После
ручка
,
и
то
одмах
,
изађох
опет
на
вашар
.
Дуго
сам
ходао
сам
вашаром
,
прелазио
с
једног
краја
на
други
,
трудећи
се
да
изгледам
као
нешто
замишљен
,
и
да
никога
не
тражим
.
Бојах
се
,
да
ко
не
примети
да
ја
тражим
баш
њу
.
Гилу
,
и
не
сећајући
се
да
ниједан
од
оних
на
вашару
не
познаје
ни
+
мене
ни
Гилу
,
а
још
мање
зна
за
наше
односе
.
А
напослетку
и
да
зна
све
то
,
па
ипак
...
Тражих
је
,
али
се
бојах
од
сусрета
с
њом
;
нарочито
због
онога
што
се
у
последње
време
између
нас
деси
.
Видим
мараму
око
главе
са
крајичком
низ
леђа
,
боје
као
што
је
марама
њена
;
видим
јелече
,
сукњу
раст
и
стас
као
њен
,
па
већ
задршћем
.
.
.
То
је
она
!
“
закључујем
одмах
:
срце
ми
закуца
јаче
,
и
ја
се
против
воље
повлачим
;
рад
бих
да
заобиђем
,
да
је
избегнем
,
да
ме
не
види
.
Хтедох
само
да
ја
њу
видим
,
али
не
и
она
мене
;
хтедох
да
видим
њене
црне
очи
,
ту
,
у
том
жагору
,
у
тој
вреви
,
у
том
комешању
људском
на
отвореној
пољани
,
под
ведрим
небом
са
кога
сија
врело
сунце
;
да
видим
тужни
уздрхтали
осмејак
на
њеним
усна
на
,
што
га
оно
последњи
пут
видех
.
То
ми
беше
сва
жеља
.
Али
та
жеља
као
да
ми
узалудна
боше
.
Тако
ми
се
учини
.
Нигде
је
нема
...
Реших
се
да
се
вратим
натраг
у
варош
.
Пођох
,
ади
ми
нешто
,
сад
не
могу
да
се
сетим
шта
,
привуче
пажњу
.
Стадох
и
загледах
се
.
Наједном
иза
леђа
чух
неки
познати
ми
глас
,
—
глас
,
који
ми
намах
унесе
радост
у
душу
.
Тргох
се
,
и
погледах
.
Преда
мном
стојаше
Гила
и
још
једна
друга
непозната
ми
девојка
.
Приђоше
обе
,
напред
Гила
,
па
онда
она
друга
девојка
,
те
се
поздравише
са
мном
.
Она
друга
,
да
ли
што
се
збуни
иди
што
мишљаше
да
тако
треба
,
хтеде
да
ме
пољуби
у
руку
.
Тргох
руку
,
а
она
сва
порумене
.
—
Шта
радиш
?
Проводиш
се
?
упита
ме
Гила
.
Погледах
је
.
Обукла
се
,
наместила
;
кошуља
бела
као
снег
,
јелече
свилено
припило
се
уз
пуну
снагу
,
напред
искочила
пуна
једра
прса
,
око
врата
ниска
мерџана
,
а
на
средини
велики
дукат
.
Погледах
јој
у
лице
,
у
очи
.
Оне
очи
,
оне
њене
црне
очи
,
као
угљен
црне
очи
,
што
опијају
,
што
заносе
,
што
ме
нагоде
да
лудим
за
њом
!
—
Јеси
ли
играла
?
упитах
је
.
Осетих
да
треба
ма
шта
да
кажем
.
—
Јесам
,
одговори
,
гледајући
ми
право
у
очи
.
—
Па
дабоме
.
Момака
пуно
...
почех
ја
колико
шалећи
се
,
толико
,
и
још
више
,
заједајући
.
—
Вала
,
баш
пуно
,
одговори
она
весело
.
Да
ли
ме
не
разумеде
,
или
хтеде
да
пркоси
?
—
А
јеси
ли
изабрала
кога
?
—
Зар
је
то
моје
да
бирам
?
рече
смешећи
се
,
и
гледајући
ми
враголасто
право
у
очи
.
—
Али
,
ето
,
кад
би
било
твоје
,
кога
би
изабрала
?
упитах
је
.
Она
ме
погледа
,
допре
јој
поглед
,
чини
ми
се
,
на
дно
срца
мога
.
—
То
се
не
казује
!
рече
као
мало
застиђено
,
и
уви
се
враголасто
целом
+
+
снагом
.
То
се
не
казује
!
рече
и
по
други
пут
.
„
У
здрављу
!
“
Пружи
ми
руку
,
и
опет
ми
погледа
право
у
очи
.
Не
умедох
да
кажем
ни
једне
речи
,
којом
бих
је
зауставио
бар
још
неколико
тренутака
,
и
заборавих
,
што
сам
нарочито
хтео
,
да
се
бар
са
неколико
речи
навратим
на
оно
што
сам
видео
онда
у
лугу
,
и
на
остало
.
И
мимо
своју
вољу
пружих
јој
руку
.
—
У
здрављу
!
рекох
мало
промењеним
гласом
.
Осетих
где
ми
грчевито
стиште
руку
.
И
опет
остадох
сам
у
оном
метежу
вашарском
,
сам
,
са
слатким
сећањем
на
овај
сусрет
с
њом
,
осећајући
дуго
и
дуго
на
својој
руци
притисак
њене
руке
,
њених
од
рада
рапавих
прстију
,
и
мислећи
о
томе
шта
може
да
значи
онај
њен
поглед
,
мислећи
о
томе
да
ли
ме
воли
.
Да
ли
ме
воли
?
...
Тиме
се
бављаху
мисли
моје
од
како
се
оно
први
пут
изближе
с
њом
упознадох
.
„
То
се
не
казује
“
,
рекла
ми
је
и
стиснула
ми
је
руку
.
Што
да
ми
стиска
руку
?
Ах
,
ово
стискање
руку
казиваше
ми
више
него
ли
све
што
из
њених
уста
чух
до
сада
.
Осећах
се
пун
среће
,
пун
блаженства
,
и
вољах
је
;
у
души
ми
трепташе
као
сунце
на
ведром
плавом
небу
сећање
на
њу
,
трепташе
лепше
и
веселије
него
ли
икада
дотле
.
Иђах
вашаром
не
знам
ни
сам
куда
,
и
све
ми
изгледаше
мило
и
лепо
,
све
весело
;
беше
ми
дошло
нешто
тако
да
цео
свет
загрлим
,
па
чак
и
оног
тамо
погрбљеног
старца
са
чивутским
лицем
,
што
се
скукуљио
крај
једног
сандучета
са
стакленим
покривачем
,
кроз
који
се
у
сандучету
унутра
виде
неке
старе
паре
,
неко
прстење
,
и
тако
даље
.
Идући
тако
,
не
знам
ни
сам
кад
дођох
до
оног
места
где
се
продаваху
колачи
.
„
Да
ли
је
она
ту
гдегод
?
“
запитах
се
и
нехотице
сам
,
и
бацих
поглед
једној
гомили
што
се
беше
искупила
тамо
пред
једном
колачарницом
.
И
спазих
у
тој
гомили
њу
.
Она
,
не
друга
која
,
већ
главом
она
.
Узела
један
велики
колач
завијен
у
хартију
са
сликом
,
па
га
загледа
;
а
један
момак
,
у
чистој
белој
кошуљи
и
гаћама
од
белог
памучног
платна
,
са
чоханим
ферменом
извезеним
срмом
на
леђима
,
и
црним
шеширом
на
глави
,
стао
крај
ње
,
и
дреши
кесу
.
„
Да
није
Алекса
?
“
помислих
,
и
уплашено
чеках
да
дигне
главу
,
и
да
се
окрене
овако
к
мени
,
те
да
му
видим
лице
.
Момак
извади
новац
и
плати
,
па
онда
као
да
се
баш
нарочито
окрете
к
мени
,
и
погледа
ми
право
у
очи
.
Погледах
и
ја
њега
,
загледах
га
добро
;
то
беше
заиста
Алекса
...
Просто
се
обнезнаних
.
Дођох
ван
себе
.
Дође
ми
да
му
приђем
ближе
и
да
га
ударим
по
образима
.
И
не
једанпут
!
Ах
,
то
је
мало
!
Ја
добих
вољу
да
се
бијем
,
и
то
да
се
бијем
у
правом
смислу
те
речи
;
да
се
бијем
на
смрт
и
живот
;
да
се
бијем
,
све
док
један
не
падне
.
Да
га
уништим
,
да
га
уклоним
са
овог
света
,
да
ону
главу
,
она
уста
,
оне
очи
,
њега
целог
претворим
у
прах
и
пепео
,
да
га
нема
,
да
га
ни
она
ни
ја
не
видимо
више
!
Неки
познат
танак
гласић
допре
ми
до
ушију
.
Окренух
се
,
и
погледах
.
Бејах
готов
да
се
одазовем
ударцем
.
—
Шта
је
?
осекох
се
љутито
.
Беше
то
она
теткина
девојчица
,
сестрица
ми
,
Драга
.
—
Бато
,
зове
те
мајка
да
се
шетамо
заједно
.
—
Сад
ћу
,
одговорих
,
уздржавајући
се
од
љутине
колико
ми
беше
могуће
,
и
бацих
још
једном
поглед
тамо
на
ону
страну
,
где
мало
час
видех
Гилу
и
Алексу
.
Али
њих
тамо
више
не
беше
,
и
узаман
их
тражих
очима
,
више
их
не
могох
видети
.
Нестаде
их
,
као
да
у
земљу
пропадоше
.
Свет
јури
,
пролази
.
Жагор
,
галама
...
Кренух
се
полако
ни
сам
не
знајући
куда
идем
и
зашто
идем
,
већ
онако
насумце
иђах
поред
Драге
,
осећајући
да
ми
тако
поред
ње
ваља
ићи
.
Шетајући
се
с
тетком
и
Драгом
,
ваљда
смо
обишли
цео
вашар
,
али
мени
ништа
као
да
не
беше
у
стању
да
сврати
пажњу
.
Тетка
ме
неколико
пута
питаше
за
једну
исту
ствар
,
а
ја
не
бејах
у
стању
да
схватим
за
шта
ме
пита
.
Она
као
да
примети
да
код
мене
није
све
на
свом
месту
,
па
ме
стаде
испитивати
шта
ми
је
.
Онда
,
по
својој
нарави
вазда
весела
и
расположена
,
весело
ћереташе
,
причаше
ми
час
о
овоме
,
час
о
ономе
,
скреташе
ми
пажњу
на
неке
ствари
,
па
и
на
неке
девојке
.
—
Ено
,
одо
ће
тетка
њему
да
узме
,
оно
плаво
са
великом
златастом
косом
.
Погледај
га
само
!
Право
Швапче
?
—
Остави
се
,
Бога
ти
!
Зар
не
видиш
још
дете
,
рекох
озбиљно
.
—
Па
она
ће
да
порасте
,
рече
тетка
и
загледа
ми
се
у
очи
.
Мислиш
да
ће
она
навек
да
остане
дете
.
Кад
ти
свршиш
школу
,
биће
и
ода
за
удају
,
додаде
озбиљно
.
Пред
вече
свратисмо
код
тече
у
кафану
,
онде
на
вашару
,
те
пописмо
по
чашу
пива
,
па
онда
одосмо
кући
.
Кућа
течина
беше
на
оној
страни
варошице
где
пролажаше
пут
што
води
тамо
за
наш
крај
.
Седох
на
клупицу
онде
испред
куће
,
те
посматрах
оне
што
пролажаху
.
Спазих
неколико
њих
и
из
нашег
реда
.
Наједном
наиђе
и
једна
повећа
гомила
од
момака
и
девојака
.
Чује
се
кикот
и
жагор
.
Учинише
ми
се
познати
гласови
,
и
загледа
?
се
боље
.
Беху
ово
момци
и
девојке
отуд
из
нашег
села
.
Загледах
се
још
боље
,
и
спазих
Алексу
,
а
мало
даље
од
њега
Гилу
.
—
Добро
вече
!
довикну
ми
један
од
момака
,
и
позва
ме
да
идемо
кући
.
—
Бестрага
ти
глава
!
промрмљах
кроза
зубе
,
и
окренух
главу
у
страну
.
Учини
ми
се
као
да
ми
се
подсмева
,
да
ме
изазива
.
У
самом
тону
његовог
гласа
осетих
нешто
пакосно
,
подругљиво
.
Уздрхтах
сав
од
љутине
.
Пуцаше
ми
у
грудима
,
у
души
;
пуцах
сав
од
једа
и
од
муке
.
Ја
не
гледах
пред
собом
једно
весело
друштво
од
момака
и
девојака
.
Не
!
То
беше
једна
завереничка
чета
,
једна
пустахијска
дружина
,
која
ми
у
кикоту
,
у
одвратном
смеху
,
однесе
оно
,
однесе
за
ноћас
оно
што
ми
беше
најдраже
.
Бејах
у
стању
да
ударим
,
не
на
једнога
—
не
осећах
толико
мржње
према
појединцима
—
већ
на
све
њих
.
У
ситне
комадиће
,
у
прах
да
претворим
све
,
целу
ту
гомилу
,
да
је
сравним
са
земљом
,
да
јој
се
не
зна
ни
трага
ни
имена
.
И
дигох
се
...
—
Куда
ћеш
?
Да
нећеш
и
ти
с
нама
?
упита
ме
један
и
издвоји
се
из
гомиле
.
Беше
то
Сима
.
—
Не
!
Већ
само
за
тај
безобразлук
...
,
почех
ја
раздражено
.
—
Какав
безобразлук
?
Приђе
и
Гила
и
још
једна
девојка
.
Ухватих
се
за
чело
.
Оно
беше
врело
као
жар
.
—
Пођи
с
нама
!
Видиш
ли
како
је
лепо
вече
!
Пођи
!
стаде
ме
звати
Гила
.
—
Није
потребно
!
рекох
,
држећи
се
за
чело
и
дршћући
сав
од
љутине
...
Нећу
да
будем
никоме
на
сметњи
,
додадох
с
горким
осмехом
.
—
Што
на
сметњи
?
Ћор
...
страна
ономе
коме
си
ти
на
сметњи
,
осече
се
Гила
чисто
љутито
.
Погледах
је
.
Да
ли
је
то
сан
,
или
је
јава
?
Да
ли
она
то
истину
збори
,
или
само
тек
онако
?
...
Да
ли
она
разуме
значај
тих
речи
,
тих
својих
речи
што
сад
изговори
;
да
ли
она
зна
шта
ја
њу
питам
,
и
да
ли
ми
на
то
питање
одговара
?
И
смем
ли
,
о
!
смем
ли
да
питам
за
ону
тајну
,
ону
драгу
тајну
скривену
на
дну
срца
,
смем
ли
,
могу
ли
да
тумачим
ове
њене
речи
тако
да
она
воли
само
мене
,
да
сам
јој
милији
ја
него
ли
Алекса
,
и
...
Или
јој
тек
згодно
дође
уз
реч
?
...
И
док
је
ја
,
занет
тим
мислима
,
гледах
,
гледах
право
у
очи
она
ме
поново
позва
и
повуче
за
руку
...
Сурово
јој
оћушнух
руку
.
—
Шта
ти
је
?
упита
ме
зачуђено
,
и
одмаче
се
од
мене
.
—
Шта
,
се
то
кога
тиче
?
осекох
се
љутито
.
Као
год
оно
пре
,
тако
и
сад
видех
где
јој
доња
усна
задрхта
,
и
неки
жалостиван
осмех
пређе
преко
лица
.
—
’
Ајде
море
,
Гиле
!
чух
где
је
позва
.
Алекса
,
он
главом
.
Наста
кратко
ћутање
.
Стисках
зубе
.
Бејах
у
стању
да
своје
сопствено
месо
гризем
.
—
’
Ајд
’
,
иди
!
Зар
не
чујеш
,
где
те
зове
?
Иди
!
А
ноћас
—
шта
ти
да
Бог
!
рекох
јој
уздрхталим
,
испрекиданим
гласом
,
и
грозничаво
се
засмејах
.
Беше
ми
као
да
ми
се
нешто
одваљује
,
кида
од
прсију
,
од
самога
срца
;
ах
,
беше
ми
као
да
је
опремах
у
ложницу
са
Алексом
...
Иди
!
понових
скоро
већ
побеснео
од
љутине
...
Иди
,
и
чувај
колач
!
...
Не
рече
ми
ништа
,
не
рече
ми
ни
„
Лаку
ноћ
!
“
већ
ме
само
још
једном
погледа
оним
малопрешњим
погледом
,
па
онда
оде
.
Оде
и
она
друга
девојка
.
Остадосмо
само
ја
и
Сима
.
—
А
зар
ти
нећеш
да
чекаш
оца
?
осекох
се
љутито
на
њ
,
зашто
—
ни
сам
не
знам
.
—
Па
он
ће
сутра
с
колима
,
а
ја
волим
вечерас
.
Криво
ми
што
нећеш
и
ти
сад
да
пођеш
.
Провели
бисмо
се
да
не
може
боље
бити
.
—
Немој
сад
ту
трабуњати
!
Зар
у
њеном
друштву
да
се
проводим
?
Да
ме
сачува
Бог
!
...
Никад
више
!
рекох
љутито
.
Али
он
као
да
немађаше
времена
да
ме
даље
слуша
,
те
се
стога
на
брзу
руку
опрости
са
мном
,
па
отрча
за
оном
гомилом
.
—
’
Ајд
’
и
ти
бестрага
!
промрмљах
љутито
.
Беше
ми
и
он
мрзак
,
и
одвратан
,
нарочито
због
овога
свога
журења
да
стигне
што
пре
оној
гомили
.
Сунце
беше
већ
одавно
зашло
и
сутон
се
у
велико
ухватио
.
Свет
пролази
,
измиче
.
Пред
њим
знам
да
је
она
малопрешња
гомила
,
али
је
већ
не
видим
више
:
одмакла
далеко
,
а
сутон
ухватио
.
Остаде
ми
само
да
је
замишљам
,
да
замишљам
ту
гомилу
,
и
у
њој
Алексу
крај
Гиле
;
да
замишљам
све
црњу
слику
за
црњом
,
да
мучим
душу
своју
,
да
гризем
месо
своје
.
Ах
,
Гиле
,
Гиле
!
...
Тога
вечера
,
ма
да
дуго
не
могох
заспати
,
ипак
не
сачеках
оца
.
Беше
се
задржао
на
вашару
.
Кад
се
сутрадан
пробудих
,
и
погледах
у
кревет
у
коме
је
он
спавао
,
видех
да
је
празан
.
Брзо
устадох
,
и
на
двоје
на
троје
обукох
се
,
па
потражих
тетку
и
упитах
је
где
је
отац
.
—
Отишао
још
пре
пола
сата
,
одговори
ми
она
весела
лица
.
—
А
ја
?
—
Ти
ћеш
да
останеш
овде
код
мене
...
Шта
,
зар
ти
се
не
допада
код
тетке
?
...
Као
да
беше
све
устало
и
заратило
против
мене
.
И
што
је
најгоре
,
ја
не
бејах
у
могућности
да
се
браним
.
Морах
ћутати
и
трпељиво
сносити
све
што
ме
снађе
.
Ни
једног
стварног
разлога
не
могох
наћи
да
избегнем
те
неприлике
,
које
се
једна
за
другом
тако
неумитно
истављаху
преда
мном
,
и
препречаваху
ми
пут
ка
ономе
за
чим
је
срце
тако
страсно
жудело
.
Једна
једина
реч
одала
би
ме
.
А
ја
тако
опрезно
чувах
тајну
сатирући
себе
.
XИ
Четири
пуна
дана
проведох
ту
код
тетке
;
четири
не
недеље
,
не
месеца
,
већ
четири
пуне
године
најмучнијег
тамновања
учинише
ми
се
та
четири
дана
.
Нека
црна
слутња
беше
ми
обузела
срце
;
ја
је
гледах
отргнуту
занавек
од
мене
;
ја
разумедох
,
при
здравој
,
чистој
свести
,
да
она
може
врло
лако
поћи
за
Алексу
,
и
трзах
се
при
помисли
на
то
;
ја
појмих
да
не
треба
да
седим
скрштених
руку
,
да
не
треба
да
дозволим
да
она
оде
за
њ
...
Али
како
?
...
И
како
,
пре
свега
,
да
се
ишчупам
одавде
?
Какав
разлог
да
наведем
своме
одласку
,
како
да
оправдам
тај
свој
тако
нагли
одлазак
пред
тетком
и
течом
?
Чудновато
!
Ја
бејах
у
срцу
,
у
души
решен
на
све
;
ја
се
бејах
решио
,
—
да
,
заиста
,
бејах
се
решио
,
ни
мање
ни
више
,
него
да
се
оженим
њоме
,
Гилом
;
ја
бејах
бацио
за
леђа
све
оно
што
ће
моји
родитељи
,
отац
и
мати
,
и
остала
родбина
о
томе
рећи
.
Густи
,
зелени
шумарци
,
цвркут
тица
,
горе
високо
ведро
плаво
небо
,
а
ја
и
она
сами
скривени
,
на
зеленој
трави
—
таква
слика
беше
ми
непрестано
пред
очима
,
и
ја
ни
за
шта
друго
не
хтедох
да
знам
.
Ах
,
ја
тако
слатко
сањах
!
...
И
све
то
,
све
те
лепе
жеље
,
сви
ти
лепи
снови
,
све
то
може
да
оде
у
ветар
.
Ја
замишљах
Алексу
с
њом
;
замишљах
разговор
,
шалу
између
њих
двоје
:
он
је
задиркује
,
а
она
се
смеје
;
онда
је
пита
хоће
ли
да
пође
за
њ
,
а
она
,
Гила
,
мисли
се
,
смеши
,
оборила
очи
,
као
да
не
зна
шта
ће
,
и
,
и
...
Трзах
се
,
и
грчевито
стисках
руком
оно
за
шта
бих
ухватио
.
А
да
ми
јад
буде
већи
као
да
нарочито
и
само
време
иђаше
на
руку
.
Настадоше
неки
кишовити
дани
,
облаци
густи
притискоше
небо
,
лије
киша
,
ветар
духне
,
а
лисје
мокро
шушти
.
Никуд
ни
маћи
.
По
цео
дан
сам
у
соби
.
Тетка
у
први
мах
долажаше
па
почињаше
разговор
од
сваке
руке
,
али
мене
њезин
разговор
нимало
не
занимаше
.
Какав
разговор
!
Где
су
моје
мисли
,
а
о
чему
она
говори
!
...
Ах
,
како
мучне
дане
преживљавах
тада
!
Не
знађах
шта
ћу
,
не
знађах
куда
ћу
.
Узимах
перо
и
хартију
,
па
писах
,
нарицах
;
у
мислима
се
обраћах
Гили
;
дрхтах
срцем
пуним
љубави
;
срцем
и
душом
,
из
даљине
,
кроз
мутно
,
влажно
време
,
преклињах
је
.
„
Осети
,
разуми
да
те
волим
,
да
лудим
,
умирем
за
тобом
.
Не
дај
осмеха
,
не
дај
срца
другоме
,
јер
даш
ли
га
другоме
...
“
Тамо
,
на
оној
страни
где
је
наше
село
,
уздигло
се
једно
повеће
брдо
.
Једва
се
од
густих
облака
види
;
густи
облаци
врх
му
обвили
ту
,
где
је
од
прилике
тај
врх
,
час
по
час
севају
муље
,
а
затим
мумла
и
грми
.
И
отуд
кад
се
гледа
,
отуд
из
нашег
села
,
види
се
врх
овога
брда
.
И
мени
долази
на
памет
па
се
питам
,
да
ли
и
она
сада
у
овом
тренутку
случајно
не
гледа
у
овај
врх
.
„
Шта
ли
раде
миле
очи
?
Да
ли
овамо
гледају
?
Да
ли
ти
је
памет
за
мном
,
да
ли
срце
за
мном
жуди
?
...
“
Четвртог
дана
после
подне
изведри
се
,
и
сунце
ограну
.
Мени
као
неки
велики
терет
да
се
скиде
одуше
и
дође
ми
чисто
лакше
.
Саопштих
тетки
и
течи
да
ћу
сутрадан
да
идем
.
Они
као
да
немађаху
ништа
против
тога
.
Тетка
,
усиљавајући
се
да
изгледа
равнодушна
,
примети
:
да
није
требало
ни
да
долазим
,
кад
више
тетку
не
волим
.
Али
ја
томе
не
обраћах
пажње
.
Мени
као
да
беше
главно
да
се
само
једном
одатле
ишчупам
.
Све
остало
беше
за
мене
без
икакве
вредности
.
Сутрадан
заиста
пораних
што
сам
раније
могао
.
Сунце
тек
што
беше
изгрејало
.
Насип
још
влажан
,
али
оцеднут
,
те
ми
чисто
мило
газити
меку
земљу
.
Ваздух
чист
,
ветрић
пирка
...
Хеј
,
како
ли
сам
се
осећао
тада
,
сам
на
насипу
на
високим
брдима
покривеним
ситном
гором
,
и
с
погледом
упртим
у
плаву
даљину
.
Пред
подне
стигох
у
село
.
Кад
прођох
поред
Гилине
куће
,
не
спазих
никога
.
Изгледаше
ми
све
као
нешто
давно
остављено
,
као
да
сам
пре
неколико
,
не
дана
,
већ
година
,
одавде
отишао
,
па
се
сад
враћам
.
Код
куће
затекох
и
оца
и
мајку
.
Таман
беху
сели
да
ручају
:
Кад
ме
спазише
,
они
се
изненадише
.
Чуђаху
се
што
се
тако
брзо
враћам
.
Зар
ми
код
тетке
није
било
добро
?
и
како
да
пусти
она
мене
тако
брзо
да
одем
?
—
Воли
он
код
своје
мајке
,
рече
разнежено
мајка
.
Отац
ћуташе
.
Тога
дана
увече
,
чим
дође
Сима
,
издвојих
се
насамо
с
њим
,
и
саопштих
му
да
сам
се
решио
,
и
то
најозбиљније
решио
,
да
узмем
Гилу
.
Он
ме
зачуђено
гледаше
неколико
тренутака
,
и
као
да
не
умеђаше
ни
једне
речи
да
прозбори
.
—
Истину
велиш
?
упита
ме
након
кратког
ћутања
.
Одлука
моја
на
један
тако
важан
корак
као
да
га
и
сувише
изненади
.
Њему
се
чиљаше
као
да
је
пречуо
те
стога
очекиваше
да
још
једном
поновим
оно
што
му
већ
једном
казах
.
—
Истину
ти
велим
,
рекох
.
На
то
сам
се
најозбиљније
решио
,
па
сад
како
буде
нека
буде
.
Овако
се
више
не
може
.
—
А
шта
ћеш
са
школом
?
упита
ме
он
са
пуно
озбиљности
.
Не
могох
одмах
да
му
одговорим
.
Стадоше
ми
мисли
,
и
ја
једне
речи
не
умедох
да
кажем
.
Збиља
,
ја
на
то
бејах
заборавио
;
ја
бејах
заборавио
на
ту
важну
околност
,
која
просто
чиљаше
немогућим
оно
на
шта
се
бејах
решио
.
Ја
о
свему
бејах
промислио
,
али
о
томе
не
.
Шта
ћу
са
школом
,
то
је
одиста
једно
важно
питање
.
Ја
сад
тек
почех
мислити
о
томе
.
—
Па
што
?
рекох
...
Шта
ће
то
мени
сметати
?
...
Ја
говорих
таквим
тоном
да
ми
беше
више
стало
до
тога
,
да
самом
себи
дам
разлога
него
ли
њему
...
У
школском
закону
не
пише
да
се
ђак
не
сме
женити
...
Рекох
то
,
и
чисто
ми
дође
лакше
...
А
после
,
продужих
сад
кудикамо
слободније
,
после
тога
ја
имам
свега
још
два
разреда
гимназије
,
шести
и
седми
(
онда
није
било
осмог
разреда
)
,
па
сам
онда
готов
.
Онда
ћу
на
Велику
Школу
,
а
на
Великој
Школи
има
доста
ожењених
ђака
—
Ама
,
јес
’
све
то
,
опет
ће
он
.
Њему
као
да
се
учинише
ови
моји
разлози
врло
слаби
...
Све
је
то
тако
,
али
како
ћеш
ти
с
њом
?
Где
ћеш
да
је
оставиш
,
код
кога
,
и
ко
ће
да
је
издржава
?
Ја
опет
застадох
,
и
не
умедох
да
му
одговорим
.
Збиља
,
упркос
мојим
замишљајима
и
жељама
,
он
као
да
имађаше
право
.
Како
ћу
и
где
ћу
с
њом
!
...
Чим
је
будем
узео
ја
морам
одбећи
с
њом
од
куће
,
то
се
већ
зна
.
С
мајком
бих
можда
и
којекако
,
али
отац
?
...
Мора
се
побећи
,
о
томе
нема
збора
.
Побећи
далеко
,
сакрити
се
да
он
о
свему
томе
ништа
не
зна
,
иначе
...
—
И
после
,
овај
...
,
поче
Сима
отежући
...
колико
имаш
ти
година
?
...
Ја
и
на
то
бејах
заборавио
.
„
Колико
година
?
...
“
Ово
ме
тек
питање
доведе
у
праву
забуну
.
Ја
бејах
заборавио
да
сам
тек
пре
неколико
месеца
напунио
шеснаест
година
,
и
да
је
у
томе
права
препрека
мојој
женидби
препрека
која
се
не
може
ни
уклонити
ни
прескочити
.
Не
знађах
шта
да
му
одговорим
на
ово
његово
последње
питање
,
и
онда
се
одједанпут
љутито
осекох
на
њ
и
назвах
ове
његове
примедбе
које
ми
учини
,
једним
празним
бенетањем
.
—
Ти
ништа
друго
и
не
знаш
,
рекох
му
,
него
само
да
мислиш
о
ономе
што
не
ваља
...
—
Ама
,
знаш
,
ја
тек
велим
...
поче
он
збуњено
.
—
Не
знаш
ти
ништа
,
рекох
му
сад
одлучно
.
Слушај
ти
шта
ја
теби
кажем
.
Ја
хоћу
да
узмем
Гилу
,
и
према
томе
гледај
да
одмах
урадиш
шта
треба
.
Сиромах
Сима
!
И
тада
као
и
увек
не
наљути
се
,
не
увреди
га
нимало
моја
осорљивост
;
он
се
стаде
трудити
да
ме
одљути
,
дајући
ми
у
исто
време
реч
да
ће
према
овоме
што
сам
му
сад
казао
учинити
од
своје
стране
све
што
може
.
Па
ипак
,
као
да
се
нешто
двоумљаше
.
Он
као
да
са
више
обазривости
посматраше
ову
моју
одлуку
,
и
као
да
више
мишљаше
о
мојој
будућности
него
ли
и
ја
сам
.
Он
,
познавах
му
лепо
на
лицу
,
као
да
очекиваше
да
му
још
нешто
кажем
,
као
да
се
надаше
да
ћу
се
ја
предомислити
,
да
ћу
ја
своју
одлуку
променити
.
—
Ја
нисам
знао
,
рече
отежући
,
да
ти
баш
озбиљно
мислиш
.
Мислим
,
шалиш
се
.
Али
кад
си
се
решио
...
Текнуше
ме
ове
речи
,
нарочито
ово
последње
што
рече
:
„
Кад
си
се
решио
“
,
и
изгубих
се
сав
у
мислима
.
Ствар
ми
се
заиста
учини
врло
важна
,
и
разумех
да
о
њој
треба
добро
размислити
.
Ја
се
с
њом
,
Гилом
,
спајам
за
навек
,
она
постаје
моја
жена
,
а
ја
њен
муж
...
Мени
се
поче
јављати
у
памети
све
оно
што
сам
дотле
био
запазио
од
живота
између
мужа
и
жене
,
нарочито
оне
на
селу
;
изађе
ми
пред
„
очи
свадба
,
—
ја
младожења
а
Гила
невеста
,
—
и
осетих
неки
стид
.
Замишљајући
тако
себе
и
њу
,
одох
замишљати
како
ће
и
остала
лица
онде
из
села
изгледати
том
приликом
.
И
видех
поједине
онде
из
села
како
се
подсмехују
моме
оцу
.
„
Твој
син
тако
сврши
науке
!
“
веле
они
оцу
.
А
отац
?
...
Њега
не
смедох
ни
да
замислим
.
Али
то
беше
само
један
мали
пропланак
,
на
брегу
који
је
сав
обрастао
густом
гором
.
Густом
,
мрачном
,
непроходном
гором
кретаху
се
моје
мисли
.
Брзо
заборавих
на
све
ово
о
чему
мало
час
мишљах
,
и
одох
мислити
о
ономе
за
чим
сам
жудео
;
подадох
се
слатким
замишљајима
,
слатким
сликама
из
будућег
живота
мога
и
Гилиног
,
из
оног
живота
када
она
буде
моја
.
Да
!
Оженићу
се
,
—
или
не
!
...
Зашто
то
,
зашто
та
реч
?
Довољно
је
да
она
буде
моја
,
само
моја
,
да
оне
очи
што
опијају
,
што
заносе
,
гледају
само
мене
,
да
је
она
увек
крај
мене
.
Или
зар
да
допустим
да
оде
за
другога
,
да
оде
за
оног
Алексу
?
Он
да
је
грли
,
он
да
је
љуби
,
њега
да
гледа
,
она
његова
да
буде
?
...
Живот
?
...
Какав
живот
!
То
беше
једна
ситница
у
мојим
очима
,
једна
сувише
ситна
жртва
према
ономе
за
чим
ми
срце
жуђаше
.
Нашто
ми
живот
без
ње
?
Зашта
имам
да
живим
?
...
Оно
сунце
сјајно
на
ведром
плавом
небу
,
изнад
ове
лепе
земље
окићене
луговима
и
ливадама
,
овај
сјајни
,
чисти
простор
између
неба
и
земље
,
овај
свежи
поветарац
што
ми
мрси
косу
и
милује
ме
по
лицу
—
смем
ли
све
то
да
замислим
,
а
у
исто
време
да
замислим
и
то
да
она
није
моја
?
Смем
ли
да
замислим
ову
земљу
,
све
ово
што
ме
окружава
,
и
себе
,
с
помишљу
у
исто
време
да
је
она
отишла
за
другога
,
да
није
моја
?
Долазих
у
мислима
дотле
,
и
само
дотле
;
даље
не
смедох
,
већ
се
трзах
,
и
хватах
руком
за
чело
,
стежући
га
и
трљајући
га
грчевито
...
XИИ
Сима
ми
обећа
да
ће
одмах
,
још
тога
вечера
,
отићи
и
састати
се
с
Гилом
,
те
да
јој
саопшти
моју
одлуку
.
Али
му
се
не
указа
прилика
да
оде
;
узалуд
он
окреташе
од
сваке
руке
,
и
ваздан
нађе
изговора
да
оде
од
куће
,
отац
га
не
пусти
.
—
Да
се
спава
одмах
,
па
сутра
рано
на
посао
,
рече
отац
,
и
тиме
прекиде
сваки
даљи
говор
о
томе
.
—
Онда
сутра
!
дошану
ми
Сима
,
кад
пође
да
спава
.
—
Да
не
буде
доцкан
?
приметих
полако
.
Нека
црна
слутња
све
ми
се
више
увлачила
у
душу
.
Учини
ми
се
да
ће
сутра
све
бити
доцкан
.
—
Море
,
како
доцкан
!
Не
бој
се
!
Неће
ти
је
нико
отети
,
рече
ми
он
полако
,
насмејавши
се
.
Али
слаба
утеха
то
беше
за
мене
.
Целе
ноћи
не
тренух
.
Одби
ми
се
сан
,
па
никако
очи
да
склопим
.
У
први
мах
и
не
обратих
пажњу
на
то
,
бејах
пустио
на
вољу
мислима
.
Али
мислима
никад
краја
.
Овлада
ноћ
увелико
,
умири
се
цело
село
,
нигде
гласа
,
све
заспа
,
а
ја
још
будан
.
Бејах
уморан
телом
,
осећах
да
ми
се
спава
,
али
не
могох
.
Непрестано
ми
она
пред
очима
,
и
непрестано
неко
чудно
страховање
да
она
не
оде
,
и
то
ни
за
кога
другога
,
већ
баш
за
оног
Алексу
.
Од
тога
као
да
једино
страховах
.
Једва
у
зору
као
мало
склопих
очи
.
Заспах
...
Али
то
беше
страшан
сан
.
И
данас
се
још
живо
сећам
тога
сна
,
још
ме
хвата
нека
језа
од
њега
.
Као
нека
туђа
рука
држи
пиштољ
преда
мном
.
Али
не
,
ја
то
не
сањах
,
то
беше
права
јава
.
Као
на
јави
ја
гледах
ту
руку
;
и
та
рука
,
ма
да
ми
се
чињаше
туђа
,
не
беше
туђа
,
већ
моја
.
Ено
на
њој
прстен
моје
покојне
бабе
,
који
ми
је
пред
своју
смрт
дала
,
а
пиштољ
,
то
је
један
од
она
два
што
су
још
од
покојног
деде
остали
и
што
тамо
у
малој
соби
стоје
у
кубурима
,
обешени
о
чивилук
.
Беше
ми
познато
и
једно
и
друго
;
и
то
као
да
ми
увелича
страх
,
то
што
сам
знао
да
је
рука
моја
,
а
она
ми
ипак
изгледа
као
туђа
.
И
та
рука
,
сама
рука
,
јер
ниште
друго
осим
ње
не
видех
,
окреће
пиштољ
,
окреће
га
право
мени
у
чело
,
онда
креше
;
пиштољ
пуче
,
и
ја
падох
—
разбудих
се
...
Срце
ми
куцаше
тако
силно
да
сам
лепо
могао
чути
како
удара
у
прса
.
Осећах
неки
велики
,
непојмљиви
страх
од
сна
,
од
своје
сопствене
руке
;
дрхтав
сав
.
У
ужасном
страху
,
сумануто
,
тргох
шареницу
,
и
намакох
је
на
главу
.
Једва
после
неколико
тренутака
дођох
к
себи
,
и
усудих
се
,
те
скидох
шареницу
с
главе
.
Дигох
се
и
погледах
око
себе
.
На
плавом
истоку
окићеном
звездама
посукнуо
као
неки
пламен
...
Запеваше
петли
...
Беше
зора
...
Дође
ми
у
души
као
лакше
.
Умирих
се
.
Али
ипак
не
могох
заспати
.
Наиђоше
опет
мисли
,
опет
мишљах
о
њој
;
мишљах
о
дану
што
се
јављаше
,
и
о
ономе
шта
ће
ми
он
донети
,
и
у
исто
време
осећах
као
неку
слатку
језу
у
целој
снази
,
неку
врелину
на
ногама
и
рукама
,
али
лаку
,
као
после
мале
,
лаке
грознице
.
Устадох
рано
.
Сунце
још
не
беше
изгрејало
.
Обукох
се
,
и
умих
се
,
па
стадох
ходати
полако
онде
пред
кућом
.
Осећах
се
малаксао
и
изнурен
у
целој
снази
.
Са
неким
необично
нежним
расположењем
и
жалостивним
осећајима
љубави
према
самом
себи
,
са
неким
тужним
жаљењем
самога
себе
посматрах
све
унаоколо
,
задржавајући
поглед
нарочито
на
руменом
небу
на
истоку
,
које
кроз
лиснате
гране
старог
великог
ораха
трепераше
пуно
неког
сањалаштва
,
неке
неописане
лепоте
.
Мајка
,
која
у
тај
мах
устаде
,
кад
ме
виде
онде
пред
кућом
,
зачуди
се
,
и
забринуто
ме
упита
кад
сам
устао
,
и
зашто
сам
устао
тако
рано
.
—
Да
ти
није
рђаво
?
упита
ме
уплашено
,
гледајући
ми
у
лице
.
Одговорих
јој
да
ми
није
ништа
,
и
одох
на
другу
страну
,
једно
рад
да
избегнем
даље
посматрање
и
испитивање
од
стране
њене
,
а
друго
да
пробудим
Симу
,
и
да
га
подсетим
на
оно
о
чему
синоћ
разговарасмо
.
Али
Симе
не
нађох
.
Беше
већ
устао
и
отерао
волове
и
остала
говеда
да
напасе
.
Ускипех
сав
гневом
према
њему
.
И
не
само
према
њему
,
већ
према
свему
уопште
.
Дрхтах
сав
од
љутине
.
Шта
то
значи
?
Са
мном
се
тера
једна
комедија
само
,
и
више
ништа
.
Зар
ми
синоћ
не
даде
реч
да
ће
данас
свршити
ствар
?
Зар
не
чух
синоћ
из
његових
уста
реч
„
сутра
“
?
Па
сад
тако
?
...
Псовах
га
у
себи
и
проклињах
,
и
њега
,
и
говеда
,
и
волове
,
и
све
уопште
;
проклињах
судбину
,
проклињах
себе
сама
,
што
сам
се
тако
несрећан
родио
.
„
Ах
,
Боже
!
Боже
!
...
“
мрмљах
гневно
стискајући
зубима
и
подижући
пун
очаја
очи
к
небу
.
Он
,
Сима
,
неће
доћи
све
до
подне
.
То
врло
добро
знађах
.
А
дотле
?
...
„
Дотле
?
!
...
“
питах
сам
себе
гневно
и
очајно
.
Ја
стрепех
,
дрхтах
,
у
буквалном
смислу
те
речи
,
од
страха
,
истинског
страха
,
да
Гила
не
оде
за
Алексу
,
и
то
сад
,
сад
,
у
овом
кратком
размаку
времена
док
Сима
не
дође
из
поља
.
Зашто
?
...
Као
да
ту
беше
у
питању
какав
већи
размак
времена
,
као
да
се
не
тицаше
само
неколико
сати
,
неколико
тренутака
?
!
...
По
чему
то
да
је
баш
требало
,
да
је
морао
јутрос
да
оде
до
Гиле
?
по
чему
ће
то
утицати
на
целу
ствар
,
или
је
и
у
колико
изменити
,
што
он
,
Сима
,
није
још
јутрос
отишао
до
Гиле
,
и
што
ће
отићи
после
неколико
сати
,
или
баш
и
после
неколико
дана
?
...
Али
ја
тада
не
размишљах
и
не
расуђивах
тако
(
но
ко
је
тај
који
је
још
тако
срећан
био
да
сиђе
у
оне
тајанствене
дубодолине
извесних
душевних
појава
?
)
и
,
авај
!
авај
и
јао
!
ја
као
да
бејах
у
праву
што
не
расуђивах
тако
!
Као
да
сам
осећао
,
као
да
сам
наслућивао
,
као
да
сам
знао
тужни
свршетак
најлепших
снова
првих
дана
моје
младости
,
као
да
знађах
све
што
се
у
тим
тренуцима
тамо
на
другој
страни
збиваше
,
као
да
наслућивах
све
оно
што
ће
се
кроз
неколико
тренутака
збити
,
као
да
имађах
разлога
што
непрестано
извиривах
на
капију
ишчекујући
Симу
,
и
бацах
поглед
путем
што
се
,
отуд
од
поља
,
дао
између
два
густа
реда
високог
прошћа
,
преко
кога
се
наднеле
лиснате
гране
од
шљива
,
погнуте
под
плавим
,
пухором
посутим
плодом
...
Али
Симе
не
беше
.
Тек
кад
би
око
пола
дана
,
он
дође
.
—
Где
си
за
Бога
толико
?
—
Што
?
упита
ме
он
са
великим
ишчуђавањем
.
Не
могох
просто
да
га
појмим
.
—
Па
знаш
за
оно
синоћ
што
говорисмо
,
рекох
уздржавајући
се
од
гнева
.
Он
равнодушно
махну
главом
.
Не
може
сад
он
мене
опет
да
појми
.
—
Зар
је
то
баш
толико
стало
за
главу
?
упита
осмехнуто
,
гледајући
ми
у
очи
.
Погледах
га
.
Он
ме
и
опет
гледа
осмехнуто
,
и
као
да
хоће
баш
нарочито
да
ме
увери
како
ниуколико
не
појми
оно
,
што
се
у
души
мојој
збива
,
и
како
,
сасвим
доследно
ономе
што
мисли
,
неће
да
учини
онако
како
бих
ја
желео
.
Не
рекох
ни
речи
,
већ
само
стискох
зубе
,
и
окренух
му
леђа
,
па
одох
.
Чух
где
ме
неколико
пута
зовну
,
али
не
хтедох
да
се
окренем
.
„
Иди
до
врага
!
“
промрмљах
кроза
зубе
.
Дође
ми
да
чупам
косу
с
главе
,
да
се
давим
својим
рукама
.
Ох
,
Боже
!
.
.
Попех
се
уза
степенице
на
доксат
,
па
не
трепћући
гледах
одатле
укоченим
погледом
далеко
,
далеко
...
Шта
да
радим
,
шта
могу
да
радим
?
!
...
Наједном
,
као
кроза
сан
,
чух
где
се
неко
пење
уза
степенице
.
—
Ама
,
шта
ти
је
,
за
Бога
?
Окренух
се
,
и
погледах
.
Беше
то
он
,
Сима
.
—
Што
се
љутиш
?
Сад
ћу
да
идем
,
рече
,
па
отрча
мајци
,
која
беше
у
оној
другој
кући
,
где
се
кувало
,
и
стаде
је
молити
да
га
пусти
само
час
да
оде
до
куће
.
Отац
беше
отишао
некуд
.
Мајка
га
пусти
и
он
одјури
низ
брдо
.
Сиђе
у
поток
а
мало
затим
појави
се
у
оном
горњем
шљивару
,
забеле
часом
кошуља
између
загасито
зеленог
шљивовог
лишћа
,
а
онда
га
нестаде
.
Оде
...
—
Шта
ли
ће
да
учини
?
Да
ли
ће
је
наћи
код
куће
?
стадох
се
питати
у
мислима
онако
сам
.
Наједном
осетих
се
не
знам
ни
сам
зашто
,
врло
незгодно
на
доксату
,
на
онако
отвореном
месту
,
те
се
стога
повукох
у
собу
,
седох
за
сто
,
зграбих
једну
књигу
,
не
знам
коју
,
отворих
је
и
метнух
преда
се
,
па
гледах
у
њу
,
трудећи
се
да
изгледам
као
да
читам
.
Међутим
у
мислима
пратих
Симу
,
и
нестрпељиво
очекивах
га
да
се
врати
.
Шта
ли
ће
донети
?
Да
ли
живот
или
смрт
?
„
Живот
или
смрт
?
“
пре
шапутах
са
неким
сентименталним
расположењем
према
самом
себи
,
потпуно
свестан
тих
речи
,
потпуно
свестан
шта
значи
једна
реч
и
шта
значи
друга
.
Баш
у
тај
мах
кроз
отворене
прозоре
допре
пуцањ
пушке
.
Пуче
негде
близу
онде
у
селу
.
Нешто
ме
,
не
знам
ни
сам
зашто
,
штрецну
у
само
срце
тај
пуцањ
.
Скочих
са
столице
и
изиђох
из
собе
на
доксат
.
Пред
кућом
спазих
мајку
.
Беше
и
она
изишла
из
куће
,
и
као
да
ослушкиваше
нешто
.
—
Чу
ли
где
пуче
пушка
?
упита
ме
.
—
Чух
,
рекох
.
—
А
где
пуче
?
—
Не
знам
,
одговорих
и
бацих
поглед
тамо
ка
горњем
шљивару
,
где
оде
Сима
,
да
видим
да
ли
се
већ
не
враћа
.
Наједном
с
ове
стране
потока
уз
брежуљак
забелуца
кошуља
,
онда
крцну
мала
капија
,
што
на
тој
страни
служи
за
пролаз
,
отвори
се
нагло
,
и
на
њој
се
појави
Сима
,
сав
запрепашћен
и
блед
у
лицу
.
—
Шта
је
,
море
,
то
било
?
повика
мајка
уплашено
.
—
Није
ништа
,
одговори
он
.
Виђаше
се
да
има
нешто
.
Само
се
устеже
.
Страх
га
да
каже
.
У
толико
значи
да
је
опасније
оно
што
има
да
каже
.
Стрчах
низа
степенице
,
да
сам
му
ближе
.
—
Говори
,
море
!
повика
мајка
још
више
уплашена
.
Бојаше
се
да
није
оцу
што
било
,
јер
од
како
је
постао
председник
беху
почели
неки
неваљалци
да
вичу
на
њега
и
да
му
прете
.
—
Утекла
Гила
,
рече
он
и
усиљено
се
осмехну
.
Нешто
ми
се
чисто
смрачи
и
задрхта
пред
очима
.
Посумњах
да
је
то
ту
преда
мном
Сима
,
учини
ми
се
његов
глас
врло
сумњив
;
посумљах
у
опште
у
тај
мах
у
битност
свега
онога
што
ме
окружаваше
.
—
Како
велиш
?
Утекла
,
.
.
?
Осетих
да
ми
се
грло
суши
,
и
да
ме
глас
издаје
.
—
Мало
пре
утекла
за
Алексу
.
Мајка
јој
није
била
ту
.
—-
Ама
,
озбиљно
велиш
?
и
опет
упитах
,
и
стадох
се
усиљавати
да
се
насмешим
.
И
,
збиља
,
не
да
се
насмеших
само
,
већ
ја
чух
лепо
свој
кикот
.
Та
се
смејах
онако
као
што
се
смеју
они
којима
смех
иде
од
срца
...
Баш
утекла
велиш
,
и
то
за
Алексу
?
поново
се
обратих
Сими
.
—
Ено
јој
мајка
где
плаче
и
запева
.
—
Што
да
плаче
и
запева
!
рече
мајка
зачуђено
...
Онако
красан
момак
!
—
Нека
јој
је
сретно
!
рекох
и
оставих
мајку
и
Симу
ту
пред
кућом
,
па
пожурих
натраг
уза
степенице
.
Зажелех
да
сам
сам
,
никога
крај
мене
,
ни
један
глас
,
ни
један
шум
.
Уђох
у
собу
.
Затворих
врата
.
То
се
сећам
добро
.
Онда
сам
,
чини
ми
се
,
стојао
неколико
тренутака
насред
собе
.
А
после
...
Шта
се
све
збило
у
мојој
души
и
мојој
памети
,
ко
ће
да
зна
.
Беху
ли
то
минуте
или
можда
секунде
?
у
једној
секунди
не
пројури
ли
хиљаду
мисли
,
хиљаду
муља
,
хиљаду
громова
?
.
,
.
Ја
појмих
све
,
појмих
да
она
није
моја
.
Да
!
Она
није
моја
!
...
Ја
стојах
у
соби
,
у
стајаћој
соби
са
осниским
таваном
од
потамнелих
шашаваца
,
са
белим
дуварима
искићеним
сликама
,
са
креветом
намештеним
у
углу
и
столом
близу
прозора
;
да
,
ја
стојах
,
сећам
се
лепо
,
у
стајаћој
соби
,
и
гледах
кроз
прозор
у
ведар
дан
.
Лишће
трепераше
на
липи
под
прозором
,
и
небо
плаво
преливаше
се
блисташе
се
далеко
,
далеко
тамо
иза
лишћа
.
То
беше
свет
.
Ја
га
појмих
,
појмих
у
целом
