иколико
месечно
пушио
.
А
г-ђа
Стефка
и
не
гледа
,
него
гледа
преда
се
,
па
махну
главом
и
руком
као
да
је
хтела
,
рећи
:
Ма’ни
!
Поменуло
се
,
а
не
поврнуло
се
!
—
„
Море
ти
сваке
године
попушиш
по
један
пар
хаљина
!
“
вели
ми
она
љутито
.
„
И
џубе
,
жено
,
реци
и
читаво
џубе
“
,
дирам
је
ја
.
„
И
ја
сам
видим
,
ама
не
могу
,
немам
куд
,
научио
сам
!
“
—
Право
кажете
!
умеша
се
онај
Непознати
.
Исти
сам
вам
такав
и
ја
(
Ивко
се
опет
окрете
,
па
га
гледа
неко
време
)
.
Ја
чим
се
пробудим
,
то
ми
је
прво
,
да
се
машим
за
табакеру
.
Ивко
даде
Маријоли
очима
знак
да
послужи
Непознатога
кафом
.
—
Благодарим
,
рече
овај
,
кад
му
донеше
кафу
,
нека
се
мало
охлади
,
ја
пијем
радије
хладну
.
—
Још
се
нисам
ни
дигао
из
кревета
,
ни
умио
,
а
ја
већ
одмах
правим
цигару
и
пушим
још
онако
необучен
,
лежећи
у
кревету
.
И
то
ми
је
,
нећете
ми
веровати
,
баш
најслађа
цигара
.
Најслађа
цигара
.
Верујте
.
Божанствено
нешто
;
бар
за
мене
!
—
Има
...
има
!
Има
таквија
човеци
што
су
,
што
се
каже
,
тиријаћије
на
тутун
!
вели
му
домаћин
,
а
на
лицу
му
читаш
лепо
,
како
се
мучи
да
се
сети
,
где
се
то
он
морао
и
могао
познати
с
тим
човеком
!
—
Е
исти
сам
вам
такав
и
ја
био
ко
што
ви
оно
мало
час
за
себе
рекосте
,
вели
пензионар
.
Па
,
ко
што
рекосте
,
још
у
кревету
док
сам
,
чим
се
пробудим
и
још
онако
неумивен
а
ја
одмах
јала
за
табакеру
испод
јастука
—
а
тако
сам
научио
путујући
по
срезу
док
сам
још
био
срески
писар
—
па
у
кревету
пушим
.
Љути
се
Стефка
моја
,
ова
до
мене
,
па
вели
:
„
Та
чекај
бар
да
узмеш
слатко
.
“
А
ја
кажем
:
„
Джаба
ти
твоје
слатко
,
ово
је
моје
слатко
;
од
овога
ништа
слађе
на
свету
!
“
Па
пушим
у
кревету
.
А
по
некад
и
ноћу
,
усред
ноћи
се
пробудим
,
направим
цигару
па
пушим
,
у
мраку
!
—
Та
шта
то
говорите
!
Тако
пасионирт
!
чуди
се
г-ђа
Наталија
.
—
Ах
,
дозволите
ми
,
рече
онај
Непознати
,
да
вам
приметим
учтиво
,
али
ви
немате
,
госпођо
,
ни
појма
како
је
то
кад
се
човек
навикне
!
Госпођице
Маријола
,
лепо
бих
вас
молио
за
једну
жижицу
.
О
,
велика
хвала
!
рече
и
запали
цигару
и
пушташе
задовољно
димове
.
А
Ивко
скоро
заборавно
све
друштво
,
па
једнако
лупа
главу
:
ко
може
тај
бити
што
никако
не
одлази
,
а
већ
је
четири
пута
послужен
каФом
'
(
И
што
је
најстрашније
,
каже
да
може
сијасет
каФа
да
попије
!
)
Аја
!
Никако
да
се
сети
.
—
Ево
ја
мислим
,
настави
овај
,
да
бих
три
дана
могао
бити
мртав
гладан
без
мрве
хлеба
,
а
ни
пола
дана
,
не
ни
пола
сахата
или
часа
без
цигаре
!
и
погледа
блажено
и
некако
мило
на
цигару
и
дим
који
се
дизаше
од
ње
.
Славно
је
то
!
—
Разуме
се
!
рече
неко
из
друштва
,
коме
је
то
по
свој
прилици
била
и
прва
а
и
последња
реч
у
овом
друштву
.
—
И
да
ми
неко
,
на
пример
,
тако
гладном
,
метне
преда
ме
и
остави
да
бирам
,
на
једну
страну
биФтек
,
или
какво
друго
најлепше
јело
,
а
на
другу
страну
цигару
,
па
да
ми
каже
:
Бирај
сад
које
ћеш
од
овога
двога
,
једно
или
друго
,
ја
бих
...
—
Ти
би
узо
и
једно
и
друго
!
упаде
му
мало
,
као
рекао
бих
пакосно
и
багателишући
г
.
Мирко
који
је
већ
почео
бивати
нервозан
.
—
О
варате
се
,
јако
се
варате
,
стари
господине
!
Ја
бих
,
верујте
,
без
икаква
предомишљања
узео
ону
цигару
,
а
не
бих
ни
погледао
на
тај
ручак
.
Пристао
бих
да
гладујем
још
три
дана
.
Можете
мислити
шта
хоћете
,
али
ја
сам
бар
такав
.
Чини
ми
се
да
бих
умро
без
дувана
.
Ваздух
и
дуван
,
то
је
мој
елеменат
!
—
А
,
има
то
таких
људи
,
рече
неко
.
—
Чини
вам
се
то
.
То
је
само
уображење
једно
и
ништа
више
,
кажем
ја
.
То
вам
се
само
тако
чини
,
рече
г
.
Мирко
обраћајући
се
гостима
,
а
кад
чујете
и
кад
саслушате
ово
,
што
ћу
вам
сада
испричати
,
што
је
са
мном
истим
било
,
—
онда
ћете
и
ви
сви
друкчије
мислити
.
—
Могуће
,
сасвим
могуће
.
Пардон
,
господине
!
вели
онај
.
Нисам
тако
разумео
и
мислио
.
—
Да
ми
је
пре
седам
...
—
Молим
,
молим
.
Причајте
само
,
ја
сам
пуно
љубопитан
!
прекиде
га
онај
.
—
Да
ми
је
,
ви’те
,
ко
реко
пре
седам
година
,
поче
г
.
Мирко
вишим
и
јачим
гласом
,
да
ћу
ја
моћи
без
тога
дувана
и
по
сахата
—
ја
бих
,
верујте
,
држао
да
је
луд
човек
који
не
зна
шта
говори
.
Јер
ја
сам
пушио
душмански
.
Једну
пушим
,
а
другу
већ
правим
;
чим
једну
избацим
а
ја
одмах
другу
заденем
у
муштиклу
(
имао
сам
неких
седам
све
испушених
муштикала
а
све
од
праве
пене
и
ћилибара
)
.
Па
радним
даном
,
кад
сам
у
послу
,
и
Боже
помози
,
али
недељом
,
кад
немам
посла
,
а
ја
лепо
да
се
ошугам
онако
залудан
.
А
и
иначе
слабо
пишем
,
а
и
не
читам
,
нешто
због
очију
,
а
нешто
и
за
то
,
што
,
брате
,
садање
књиге
нису
ка
пређашње
;
све
неке
љубезне
ствари
а
нема
да
се
,
на
примјер
,
описују
Наполона
Бунапарте
ратови
,
бојеви
и
ловови
на
елефанте
и
тигрове
,
па
да
се
,
брате
,
буди
јуначество
у
народу
.
Ништа
од
свега
тога
,
па
недељом
једна
невоља
!
—
Но
,
могу
мислити
!
Научили
сте
да
сте
у
послу
.
Молим
вас
,
не
прекидајте
,
само
дање
!
вели
онај
.
—
Јесте
,
увек
сам
мрзео
бадаваџије
!
вели
пензионар
,
погледав
Непознатога
онако
испод
очију
,
па
наставља
причање
.
А
ја
,
ко
што
вам
рекох
,
узмем
испод
кревета
недељом
ону
велику
паклу
дувана
,
разастрем
једне
званичне
новине
—
рече
и
засука
рукаве
—
па
растресем
бајиновац
по
њима
,
тако
за
пола
оке
или
нешто
мање
,
па
седнем
па
правим
цигаре
.
Направим
да
ми
је
доста
све
до
друге
недеље
.
Тако
сам
вам
ја
радио
.
—
Ужасно
!
рече
онај
.
—
Е
па
тако
вам
је
трајало
то
све
до
овог
садашњег
монопола
,
настави
г
.
Мирко
,
а
кад
дође
монопол
,
те
поскупи
дуван
,
а
и
гори
је
,
а
ја
већ
почо
...
—
Сто
монопола
нека
се
уведе
,
али
ја
морам
пушити
!
Пардон
,
изволите
само
даље
.
—
Уђем
ја
једном
да
купим
дувана
.
Дам
шесет
пара
за
пакло
.
Кад
узо
пакло
,
немаш
га
,
брате
,
шта
видети
!
Кад
стегнем
,
а
оно
се
скупи
ко
сунђер
.
Дај
другу
,
дај
трећу
,
четврту
,
све
таке
исте
.
Еј
,
Мирко
,
шта
си
дочекао
!
Та
ово
је
скупо
ко
шаФран
.
Ништа
,
узмем
ја
!
Два
три
дана
после
тога
уђем
опет
и
купим
.
Опет
тако
,
узо
ја
да
бирам
,
једва
нађем
једну
набивену
,
узмем
њу
,
кад
отворим
,
ситно
,
брате
,
ко
бурмут
,
само
труње
и
прашина
.
Па
ово
је
ђубре
,
ситно
!
рекох
ја
.
—
„
Могуће
!
“
каже
ми
шегрче
.
—
Та
какво
„
могуће
“
,
кад
је
тако
!
—
„
Па
ви
хоћете
пуну
паклу
!
“
каже
ми
он
.
—
Па
ко
ће
ово
да
накнади
?
питам
ја
.
—
„
Па
кад
није
пред
сведоцима
отворена
,
не
вреди
вам
ништа
,
морате
другу
купити
“
вели
ми
онај
матори
који
се
диже
испод
тезге
.
Не
купујем
ја
,
вала
,
више
!
Бацим
им
пакло
и
изиђем
онако
љут
из
дућана
!
Оставим
и
паре
и
дуван
.
Да
ти
ја
сад
ту
доводим
два
сведока
за
једну
паклу
—
то
,
вала
,
нећеш
доживети
!
рекох
и
одох
без
с
Богом
.
—
А
,
то
није
само
вама
пасирало
...
—
Е
нећеш
више
,
Мирко
,
да
пушиш
!
рекох
ја
.
А
мој
пријатељ
Марко
,
казначеј
(
умро
је
,
Бог
да
му
душу
прости
,
а
познавали
смо
се
и
живели
ка
браћа
неких
тридесет
и
седам
година
;
умро
је
ономлани
као
казначеј
друге
класе
)
...
—
Та
није
могуће
!
вели
онај
.
—
Шта
није
могуће
?
пита
г
.
Мирко
.
—
Та
да
је
г
.
Марко
умро
;
та
лане
сам
га
видео
!
—
Кога
,
брате
?
—
Па
Марка
,
казначеја
!
И
после
,
он
није
био
тако
стар
,
као
што
се
бар
из
вашег
причања
види
.
—
Ама
шта
ви
!
Зар
је
један
Марко
,
казначеј
!
И
после
ко
зна
ког
ви
казначеја
мислите
!
Умро
је
,
брате
,
како
да
није
умро
;
оставио
удовицу
,
госпоја
-Настасију
,
ено
још
и
данас
жена
носи
црно
...
и
троје
деце
.
—
—
Ах
,
имате
право
.
Пардон
!
Онај
је
био
помоћник
казначејства
и
нема
деце
,
тај
што
га
ја
мислим
.
—
Не
мислите
ви
,
брате
,
ништа
!
—
Ама
где
сам
стао
?
А
,
ја
!
А
покојни
Марко
чуо
то
шта
сам
казао
па
каже
:
„
Ко
,
зар
ти
да
оставиш
дуван
!
’
Ајде
батали
!
Коме
ти
то
!
Ко
,
зар
ти
?
“
—
Ко
,
зар
ја
да
не
могу
да
оставим
дуван
?
!
—
„
Е
,
па
видећемо
!
“
вели
он
.
—
Е
баш
и
видећемо
,
вала
!
велим
ја
.
Ја
мој
грош
не
дадох
више
,
вала
,
за
тај
дуван
.
—
Но
ово
је
све
то
интересантније
!
узвикује
онај
.
Знам
већ
све
.
Опкладили
сте
се
,
је-л-те
?
Г
.
Мирко
га
само
погледа
па
извади
плаву
џепну
мараму
.
—
Па
онда
?
пита
онај
.
—
„
Па
онда
“
,
када
знате
боље
него
ја
сам
,
који
сам
све
то
и
доживео
,
онда
’
ајде
причајте
ви
!
Извол’те
само
,
причајте
!
рече
пргави
старац
и
стаде
превијати
на
колену
своју
велику
плаву
мараму
.
Та
да
!
—
Молим
...
—
Молим
и
ја
вас
.
Извол’те
само
,
причајте
шта
је
даље
било
;
а
ја
вас
нећу
прекидати
ко
ви
мене
једнако
што
прекидате
,
рече
и
стаде
пргаво
брисати
марамом
бркове
...
ја
како
!
—
Та
,
Мирко
...
.
умирује
га
г-ђа
Стефка
.
—
А
,
та
мени
је
доста
само
мало
...
(
па
се
закашља
)
...
кад
се
наљутим
,
џаба
ти
онда
и
разговора
и
приповедања
!
—
А
,
сви
су
старци
такви
.
Бадава
!
остарина
и
омладина
никад
се
не
сложи
!
вели
онај
полако
неком
до
себе
.
—
Па
што
беше
таг
,
господин
-
Мирко
?
пита
га
домаћин
.
Накашља
се
г
.
Мирко
,
на
настави
вишим
и
јачим
гласом
,
а
све
крадом
погледа
,
кад
ће
га
опет
онај
прекинути
!
—
„
У
шта
да
се
кладимо
,
да
га
нећеш
оставити
?
“
вели
ми
Марко
,
тај
мој
пријатељ
,
за
кога
вам
мало
час
рекох
да
је
умро
.
—
Нећу
да
се
кладим
,
него
ти
ево
кажем
,
да
нећу
да
пушим
,
а
то
је
вала
,
мислим
,
ваљда
,
доста
.
—
„
Ама
да
се
опкладимо
,
вели
он
,
никако
друкче
!
“
Морадох
напослетку
.
Опкладимо
се
у
једно
назиме
.
—
Ха
,
ха
!
Зар
нисам
погодио
?
!
—
И
ја
поклоним
момку
одмах
ту
у
кафани
и
табакеру
од
пакфона
,
а
било
је
у
њој
,
чини
ми
се
,
и
нешто
мало
дувана
,
и
муштиклу
од
пене
,
а
добио
сам
је
на
дар
од
неког
Ибраима
,
тефтедара
,
кад
смо
уређивали
границу
па
се
упознали
и
после
се
поздрављали
често
по
приликама
.
И
како
сам
се
тада
зарекао
,
тако
ни
дан-дањи
нисам
вам
ја
узео
ту
цигару
у
уста
,
ама
никако
!
Джаба
му
,
ко
је
воли
;
али
ја
никако
,
ама
никако
.
—
Величанствено
!
Дивота
!
И
добили
сте
опкладу
?
!
узвикну
онај
.
—
Добио
,
брате
слатки
,
ја
како
!
вели
г
.
Мирко
малаксалим
и
скоро
плачевним
гласом
,
како
да
не
добијем
,
кад
сам
се
насигурно
кладио
!
Дабоме
да
сам
је
добио
,
кад
вам
кажем
да
нисам
после
никад
узео
ни
цигару
ни
дима
једног
пустио
!
—
Дивота
!
опет
онај
.
—
Дивота
—
недивота
,
то
му
је
сад
,
ал
'
ја
не
пушим
више
.
—
А
је-л-те
да
вам
је
с
почетка
било
тешко
;
је-л-те
,
признајте
!
рече
опет
онај
.
Не
пушите
,
истина
,
човек
сте
од
речи
,
наравно
.
Али
тек
тек
и
сад
кад
неко
пуши
,
је-л-те
да
вам
је
тешко
?
Знам
ја
!
—
Ама
како
тешко
!
осече
се
г
.
Мирко
па
се
закашље
.
„
Знам
ја
!
“
Зна
он
боље
него
ја
!
—
Наука
!
рече
домаћин
.
—
Оно
јест
истина
,
с
почетка
ми
је
било
доста
необично
.
Није
шала
,
четр’ес
и
пет
година
,
ал
’
опет
...
после
је
ишло
све
лакше
.
Купим
бадема
,
па
једем
,
госпоја
,
да
заварам
уста
.
—
Дакле
бадем
је
средство
...
да
...
рече
казначејка
.
—
Или
купим
шећерлеме
и
ратлока
код
онога
Јанаћка
Чикиридеса
,
ликерџије
на
ћошку
што
је
,
па
тако
,
као
што
сам
мало
час
реко
,
заварам
уста
.
—
Наравно
,
навикли
сте
се
!
рече
неко
.
—
И
сад
не
пушите
,
чуди
се
г-ђа
физикусовица
.
—
Никако
,
госпоја
.
—
И
фурт
једете
бонбоне
и
картацетле
?
пита
г-ђа
физикусовица
.
—
А
,
не
,
то
сам
само
неко
време
радио
,
само
првих
дана
.
А
сад
узмем
ев
’
ове
моје
бројанице
(
а
доно
ми
их
је
Настас
,
лецедер
,
са
хаџилука
из
Јерусалима
)
,
па
их
пребрајам
.
Забављам
се
тако
,
госпођа
,
да
заварам
прсте
,
па
као
да
правим
цигаре
.
—
Господи
Боже
,
чуди
се
домаћин
.
Свашто
на
овај
свет
!
Да
гледаш
,
а
ти
да
не
чуриш
!
—
Море
,
не
само
што
не
пушим
него
још
сваког
совјетујем
да
га
батали
.
А
није
да
се
не
може
.
Кад
ми
то
неко
каже
;
е
,
а
ја
бих
онда
пуцо
од
муке
!
Може
,
брате
слатки
,
човек
све
,
само
кад
’
оће
...
само
кад
’
оће
.
—
Ја
,
Бога
ми
,
не
могу
;
не
могу
,
па
ето
боље
да
признам
!
вели
онај
.
—
И
верујте
да
се
од
тога
доба
сасвим
друкчије
осећам
.
Знам
,
Боже
,
пре
:
те
не
могу
ово
,
те
не
могу
оно
;
те
једе
ми
се
ово
,
те
спреми
ми
,
Стефка
,
оно
.
А
сад
,
од
како
не
пушим
,
само
трпам
у
тањир
па
питам
:
има
л
’
,
Стефка
,
још
;
донеси
још
!
Смеј
и
чуђење
опште
.
Сви
се
чуде
и
дискутују
о
испричаном
,
само
је
г-ца
Маријола
равнодушна
,
а
Бог
зна
да
л
’
је
и
чула
,
ко
је
то
оставио
дуван
па
сад
има
добар
апетит
.
Она
је
дигла
мало
забринуто
своје
обрвице
па
гледа
час
по
гостима
,
час
у
домаћицу
да
прими
налог
,
а
час
на
врата
да
види
неће
л
’
се
појавити
нови
гости
,
јер
јој
се
често
чинило
да
чује
жагор
и
кораке
споља
.
—
Где
је
тај
домаћин
.
Амо
,
домаћине
!
Домаћин
има
ли
га
туј
'
?
Није
сваки
дан
Ђурђев-дан
!
чуше
се
гласови
споља
.
И
опет
уђе
једна
или
управо
две
засебне
гомиле
и
све
се
очи
окренуше
новим
гостима
.
Једна
је
гомила
лармала
,
по
чему
се
видело
да
су
ти
из
те
гомиле
били
интимнији
,
а
друга
је
била
мирнија
.
Најпре
уђоше
ови
мирнији
,
поздравише
се
с
домаћином
и
поседаше
,
а
за
њом
уђе
она
друга
;
тројица
весела
изгледа
,
здрави
као
тресак
,
а
зашиљили
шубаре
и
накривили
их
на
једну
страну
.
—
Добро
те
се
и
саг
сетисте
и
наканисте
!
вели
им
домаћин
,
излазећи
им
радостан
и
сав
блажен
у
сусрет
.
—
Е
па
ти
,
Фала
Богу
,
знаш
нас
!
Ми
се
тешко
накањујемо
човеку
у
кућу
,
рече
један
.
—
Али
кад
му
већ
дођемо
,
онда
нас
шале
не
отера
!
прихвати
онај
други
.
Знаш
како
причају
за
медведа
:
Откинули
му
једно
уво
,
док
су
га
узвукли
на
крушку
,
а
после
и
уво
и
реп
,
док
су
га
свукли
с
крушке
.
Е
,
то
ти
је
исто
и
с
нама
.
—
Твоја
кућа
,
наша
кућа
;
тој
си
ми
знамо
.
У
половин
дан
,
у
половин
ноћ
,
кад
си
милујемо
ће
’
улезнемо
:
и
кад
си
опет
милујемо
,
таг
ће
’
па
излезнемо
!
вели
трећи
.
—
Познавамо
се
,
де
.
Побратим
побратима
да
не
знаје
,
бива
ли
,
а
?
смеје
се
домаћин
задовољио
и
блажено
,
гледа
их
неким
очинским
пуним
милоште
погледом
и
нуди
их
да
седну
.
Ела-те
малко
да
поседите
.
—
Е
па
,
Стефка
,
биће
време
,
Бога
ми
;
да
се
ми
...
—
Ама
куд
искате
па
саг
ви
?
Лошо
ли
је
зар
код
нама
?
пита
га
домаћица
.
—-
Ама
баш
зато
и
да
идемо
,
велим
ја
;
јер
кад
ти
је
најслађе
,
веле
наши
стари
,
а
ти
баш
онда
прекини
!
—
А
зашто
да
кварите
друство
?
!
Зар
ми
дор
дођомо
,
а
ви
па
да
искачате
?
!
пита
један
од
скородошавших
.
—
Хе
,
тако
је
то
у
свету
.
Старији
млађима
треба
да
начине
места
,
јер
на
млађима
свет
остаје
!
смеје
се
г
.
Мирко
.
—
С
Богом
!
Клањам
се
!
вели
г
.
физикус
.
—
Милољуб
,
тантику
у
руку
!
наређује
г-ђа
физикусовица
.
—
Дакле
трећи
дан
Духова
слободни
сме
надати
се
!
рече
физикус
,
клањајући
се
и
излазећи
.
Одоше
.
Од
старих
остадоше
казначејеви
и
пензионареви
.
—
А
где
су
вам
госпоје
?
упита
г-ђа
казначејка
.
—
Слуге
несмо
,
госпоје
немамо
,
а
ако
да
питујете
за
наше
жене
и
домаћице
,
ене
ги
одоше
си
дом
!
вели
један
од
оне
тројице
.
—
Па
јесте
л
’
били
на
колико
слава
?
запита
г
.
Мирко
газда
Аксентија
Прибака
,
шпекуланта
и
лиферанта
.
—
Јок
,
на
два
три
места
само
.
Само
к
онима
сам
ишао
с
којима
тргујем
...
знаш
ред
је
.
.
одговори
лиФерант
па
хукну
и
раскопча
дугме
на
огрлици
од
кошуље
.
Не
марим
ја
то
,
ал
’
шта
ћеш
...
—
А
који
су
ово
?
пита
г
.
Мирко
полако
домаћина
и
показа
на
ону
тројицу
.
—
Друство
,
све
пријатељи
;
побратими
се
викамо
,
а
много
убаво
живујемо
.
—
Онај
у
ћоше
што
је
то
је
Мита
,
викамо
га
Курјак
;
онај
па
до
њег
што
си
седи
то
је
Јован
Смук
;
а
онај
па
трећи
што
је
,
ако
да
запиташ
и
најмалецно
детенце
из
малу
,
ће
да
зна
да
ти
каже
за
Калчу
,
тој
си
је
Калча
.
Ако
си
слушаја
кадгод
за
Калчу
,
ете
тој
си
је
тај
Калча
.
Микал
Николић
Калча
.
Све
људи
од
ред
;
еснаф
човеци
,
што
се
каже
.
—
Чини
ми
се
да
их
знам
мало
;
биће
из
виђења
.
Они
се
поиздигоше
мало
са
седишта
и
поздравише
га
.
—
Не
ги
знајеш
,
господине
,
несу
чиновници
како
тебе
;
еснаф-човеци
,
како
ја
што
сам
.
А
убаво
се
живујемо
:
како
сол
и
’
леб
!
вели
задовољни
домаћин
.
—
Како
Божић
и
Бадњи-дан
.
Ич
не
може
,
господине
,
један
без
другога
,
како
да
су
родљаци
!
вели
домаћица
.
И
доиста
је
тако
било
.
Били
су
нераздвојни
.
И
мислим
да
вам
нећу
бити
досадан
,
шта
вшие
спашћу
вас
од
досаде
,
јер
г
.
Мирко
је
опет
почео
једноме
од
нових
гостију
из
оне
друге
групе
да
прича
,
како
је
оставио
дуван
,
па
да
га
не
бисте
опет
морали
слушати
,
боље
да
чујете
коју
о
овима
.
А
после
и
г
.
казначеј
се
упустио
у
разговор
с
газда
-
Аксентијем
,
лиферантом
,
који
му
се
примакао
(
а
као
што
је
већ
сваком
познато
,
лиФеранти
не
испуштају
из
вида
никад
наше
казначеје
,
него
их
јуре
као
ајкула
лађу
)
.
Нешто
се
разговарају
врло
пријатељски
и
газда
-
Аксентије
је
већ
позвао
г
.
Кузмана
сутра
на
један
добар
ћевап
.
Док
се
дакле
они
разговарају
,
и
г
.
Мирко
прича
и
по
други
пут
како
је
оставио
дуван
.
А
једна
госпођа
другој
о
неком
занимљивом
роману
који
баш
сад
чита
и
стала
је
баш
на
оном
месту
како
се
син
барона
од
Друденштајн
заљубио
у
млинареву
ћерку
а
његови
родитељи
неће
ни
да
чују
.
„
Заборавите
ме
,
бароне
од
Друденштајн
,
казала
му
је
девојка
;
заборавите
ме
,
као
што
вас
ја
никад
заборавити
нећу
!
“
Баш
ту
сам
стала
,
вели
госпођа
,
па
сам
превртала
из
нестрпљења
да
видим
даље
;
све
се
бојим
да
не
учини
штогод
од
себе
,
да
не
скочи
под
точак
воденички
!
Док
дакле
они
то
причају
—
слушајте
ви
ово
.
Сва
је
скоро
варош
знала
за
леп
живот
ове
четворице
:
Ивка
,
Курјака
,
Смука
и
Калче
.
Увек
су
били
заједно
и
сваки
је
казао
:
да
се
не
чуди
како
их
Бог
створи
,
него
како
их
састави
!
А
били
су
таман
створени
један
за
другог
.
Мајстор
-
Ивко
је
био
најмирнији
и
највреднији
међу
њима
,
реко
би
човек
у
први
мах
да
и
није
за
њихово
друштво
;
па
ипак
ни
он
,
такав
какав
је
,
није
могао
ни
пола
дана
да
издржи
а
да
се
не
види
бар
с
једним
,
ако
не
са
свима
.
Кад
су
заједно
,
а
они
су
најсрећнији
.
Увек
имају
шта
да
се
разговарају
.
Вазда
један
другог
траже
.
А
кад
се
нађу
,
а
они
се
гледе
задовољно
као
да
се
нису
Бог
те
пита
откад
видели
.
Ако
један
купи
хаљине
,
свима
се
допадне
и
штоф
и
крој
,
па
сви
поручују
таке
исте
.
Кад
један
почне
да
носи
зимски
капут
,
сви
почну
;
ако
један
осети
да
му
шкоди
дуван
,
сви
се
туже
и
одлучују
да
остављају
дуван
;
а
ако
један
омрзне
неку
каФану
,
ни
један
више
не
назива
Бога
том
кафеџији
.
На
кратко
,
били
су
нераздвојни
на
велику
жалост
својих
жена
.
Жене
им
се
и
нису
Бог
зна
како
пазиле
,
али
они
,
то
је
било
за
причу
.
А
најлепше
се
то
видело
онда
,
кад
је
који
од
њих
болестан
.
Чим
један
само
мало
покуња
,
а
они
други
просто
премру
од
страха
,
па
се
забрину
и
ако
та
болест
у
самој
ствари
није
ништа
,
ништа
озбиљно
.
Одмах
се
ужурбају
и
распитују
један
другог
:
кад
су
га
последњи
пут
видели
,
какав
је
изгледао
,
је
ли
било
каквих
симптома
,
да
је
,
на
прилику
,
мање
јео
или
мање
пио
,
и
тако
нешто
.
Па
онда
иду
и
обилазе
га
.
Поседе
мало
,
па
онда
иду
забринути
.
Ћуте
само
,
а
тек
ће
неко
од
њих
:
„
Море
,
видосте
ли
,
људи
,
од
побратима
што
се
напраји
!
Ич
не
ваља
,
ништо
се
напраји
од
човека
!
Ће
’
га
изгубимо
,
па
ће
’
останемо
како
сирочики
без
мајку
!
“
—
„
Не
ваља
,
ништа
не
ваља
,
вели
други
.
Нема
ту
ништа
него
треба
доктора
звати
,
док
не
буде
доцне
“
—
„
Море
,
какав
доктур
!
вели
опет
онај
први
,
с
очи
да
ги
не
видим
тија
екимини
!
И
онија
ће
си
па
некому
да
помогну
!
?
Ајде
па
и
ти
како
збориш
то
!
“
—
„
Море
на
три
сам
екимина
поручаја
пилав
,
вели
Калча
,
а
мен
’
ми
неје
јоште
ни
један
.
Ама
ја
ги
и
не
зовем
!
Заш
’
па
да
ги
викам
?
!
Пи
на
Чапу
не
треба
екимин
,
па
болује
ли
!
А
за
што
да
га
зовем
?
“
—
„
Па
шта
да
радимо
?
Помагајте
,
људи
!
“
вели
трећи
.
—
„
Што
да
прајимо
?
“
вели
Калча
.
„
Па
ми
ће
’
га
,
ете
,
да
лечимо
!
Какви
илачи
,
какви
бакрачи
.
Сутра
ће
’
си
отиднемо
сви
на
куп
,
па
ће
’
га
цврсто
да
истрљамо
,
па
ће
си
бидне
здрав
како
магаре
.
А
што
му
треба
илач
!
?
“
И
што
један
предложи
,
томе
обично
нема
опозиције
,
обично
се
усваја
.
Сутрадан
одлазе
сва
тројица
болеснику
и
кажу
му
:
да
никако
не
узима
лекара
а
они
јамче
и
подухваћају
се
да
га
излече
.
А
оно
што
би
дао
лекару
,
боље
да
поједу
и
попију
у
друштву
.
Бадава
се
„
болесник
“
брани
да
није
болестан
и
да
му
ни
па
крај
памети
није
било
да
зове
лекара
.
Ништа
то
не
помаже
.
Он
ће
бити
и
он
мора
бити
трљан
.
„
Треба
да
се
чуваш
“
,
веле
му
,
„
заради
нас
да
се
чуваш
,
ешеку
ниједан
!
“
—
И
он
не
зове
лекара
,
верује
кардашима
,
а
они
засуку
рукаве
,
па
га
стану
права
здрава
трљати
.
Он
трпи
,
верује
већ
да
је
болестан
и
показује
где
га
пробада
.
А
они
трљају
још
јаче
.
—
„
Море
,
остав’те
ми
човека
,
’
оће
душа
на
нос
да
му
искочи
!
“
виче
жена
и
брани
мужа
који
се
предао
судбини
с
тврдим
уверењем
,
да
ће
му
помоћи
.
—
„
Ти
да
ћутиш
,
роспијо
једна
!
Лако
је
теби
,
ти
ћеш
да
нађеш
другог
мужа
“
,
вичу
они
,
„
али
ми
оваквог
побратима
никад
!
“
Па
удри
још
јаче
у
трљање
,
док
побратим
не
избечи
очи
као
печена
риба
а
пружи
испод
њих
шију
као
корњача
и
не
викне
:
—
„
Доста
,
бре
браћо
,
имате
л
’
душу
!
Остав’те
што
и
за
сутра
;
може
и
сутра
да
дођете
.
“
„
Још
мало
“
,
веле
они
,
„
држ
’
се
само
јуначки
!
“
Затим
га
оставе
,
алале
се
с
њим
,
одреде
једнога
ко
ће
поседети
код
њега
ноћас
,
а
обећају
се
да
ће
га
сутра
опет
обићи
и
опет
протрљати
.
Кад
оду
,
пита
га
жена
,
како
му
је
?
А
он
јој
одговори
:
да
га
старо
више
не
боли
,
ал
’
се
осећа
ко
да
су
га
мечке
газиле
.
А
сутрадан
,
пре
зоре
још
,
ухвати
пут
у
виноград
или
још
даље
.
А
кад
му
дођу
'
кардаши
и
чују
да
се
дигао
,
а
они
одлазе
задовољни
што
су
на
време
стигли
и
спасли
побратима
;
и
радују
се
што
су
тако
батли
руке
,
те
је
помогло
трљање
.
—
„
Да
Бог
поможе
за
трљање
;
а
ћа’мо
,
да
тој
не
беше
,
да
му
поручамо
пилав
.
Истрљамо
га
,
ама
се
и
диже
!
“
вели
Калча
.
„
Да
вика
доктури
;
—
море
,
ми
ће
смо
му
доктури
за
сваки
болес
’
!
“
Али
бивало
је
ипак
и
таких
случајева
,
да
је
после
њиховог
кардашког
конзилиума
и
дијагнозе
ипак
позвани
прави
лекар
рекао
:
„
Још
два
сахата
доцније
да
сте
ме
звали
—
било
би
доцкан
!
“
Али
то
није
имало
никаква
ефекта
,
јер
су
сви
сложни
били
у
томе
:
да
је
боље
било
дати
паре
механџији
и
ћебабџији
него
доктору
и
апотеци
.
У
томе
су
били
тврдице
,
и
ако
су
сви
имућни
били
.
Један
је
био
трговац
,
а
остала
тројица
занатлије
.
Сви
доброга
стања
,
само
је
Калча
био
мало
тањега
стања
,
јер
је
као
страстан
ловац
мало
више
забатаљивао
свој
алат
и
занат
.
Али
је
он
ипак
био
још
најзадовољнији
и
најбезбрижнији
,
ваљда
зато
што
га
је
држала
нада
да
ће
се
обогатити
кад
и
остало
његово
друштво
које
је
било
познато
у
чаршији
(
и
ако
не
у
трговачком
свету
)
као
нека
врста
акционарског
друштва
за
експлоатацију
блага
које
се
,
нема
сумње
,
много
налази
закопано
у
овој
нашој
благословеној
земљи
која
је
негда
била
и
царевина
.
То
друштво
није
,
истина
,
пријавило
и
протоколисало
овоју
Фирму
у
Трговачком
Суду
нити
је
уживало
икаква
ни
најмања
,
а
камо
ли
највиша
повлашћења
за
своје
предузеће
—
али
је
оно
зато
ипак
живо
,
сложно
и
постојано
радило
.
Ради
тога
свога
предузећа
били
су
сви
јако
сујеверни
,
—
као
сви
људи
који
се
тим
мислима
носе
.
Волели
су
и
отимали
се
,
сви
сем
Калче
,
да
кумују
Циганима
,
да
крсте
новорођене
(
а
можда
и
већ
неколико
пута
пре
тога
крштаване
)
Циганчиће
.
Та
сам
Мита
Курјак
крстио
је
досад
некаквих
седамдесет
и
седам
Циганчића
!
Не
велим
да
није
имао
и
неке
пријатности
отуда
,
али
беше
и
доста
непријатности
!
Чим
кога
Циганина
ухвате
у
крађи
,
а
он
из
апсе
поручује
по
„
кум-
Миту
“
,
да
дође
да
јамчи
за
њега
.
„
Помагај
,
куме
;
у
душманске
ти
руке
допадо
’
!
“
поручује
кум
из
тамнице
,
куће
необичне
,
или
са
калдрме
где
су
га
одредили
да
очисти
двадесет
квадратних
метара
калдрме
од
зубаче
траве
.
А
то
предузеће
су
крили
од
свакога
,
ма
да
га
је
цела
варош
знала
.
Мало
мало
,
па
их
тек
нестане
.
Нема
ни
Курјака
,
ни
Смука
ни
Калче
(
Ивко
није
био
акционар
,
баталио
је
то
рано
и
није
више
ишао
на
тај
посао
с
њима
,
чим
га
је
за
време
једног
таквог
одсуства
калфа
покрао
)
.
Где
су
,
куд
одоше
,
куд
их
нестаде
као
да
су
у
земљу
пропали
,
то
нико
није
знао
.
Или
боље
рећи
,
знао
је
сваки
само
то
отприлике
зашто
су
отишли
,
јер
би
се
сваки
,
кад
би
се
повела
о
њима
реч
,
тек
осмехнуо
и
рекао
:
Нема
хлеба
без
мотике
!
А
они
су
се
дигли
добро
снабдевени
захиром
,
јелом
и
пићем
у
неколико
чутура
,
а
повели
би
са
собом
увесељења
ради
и
познатога
Мила
,
ћеманеџију
,
да
им
свира
у
хармонику
и
да
им
пева
њима
свима
милу
песму
:
„
Гена
мајку
љуто
куне
“
.
Кад
оду
,
нема
их
по
неколико
дана
,
као
да
су
у
земљу
пропали
,
па
нити
ко
зна
на
коју
су
страну
отишли
,
нити
с
које
ће
се
стране
и
кад
вратити
.
Али
је
свак
знао
да
су
извесно
морали
добити
тих
дана
какве
поуздане
извештаје
од
каквог
сељака
—
опет
једног
акционара
тога
њиховога
друштва
—
и
да
су
отишли
да
копају
какво
закопано
и
већ
давно
заборављено
благо
,
какве
ћупове
пуне
буђавих
махмудија
и
талира
Марије
Терезије
.
А
после
сваког
таквог
излета
и
пута
враћали
би
се
празних
чутура
и
пуних
глава
,
озбиљни
и
зловољни
,
о
трошку
Мила
,
ћеманеџије
,
који
је
сав
бакшиш
добивен
од
њих
потрошио
опет
с
њима
и
на
њих
.
„
Плаћај
бре
,
ваљда
су
ти
од
татка
остале
!
“
вичу
му
они
љути
и
зловољни
.
Нису
ништа
нашли
,
али
је
један
сељак
—
од
тих
њихових
—
некоме
поверљиво
причао
:
да
су
наишли
и
на
сводове
и
све
,
али
бадава
!
Уђеш
унутра
,
заграбиш
колико
хоћеш
,
али
онда
пе
можеш
да
се
макнеш
,
док
не
пустиш
заграбљене
паре
из
шаке
!
Треба
им
још
нека
травка
,
и
једна
реч
,
али
која
је
то
травка
и
каква
је
то
реч
,
то
неће
још
да
каже
.
Утехе
ради
приређивали
би
одмах
сутрадан
опет
какав
излет
,
али
краћи
,
у
Бању
,
у
лојзе
на
ћебап
или
на
јагње
на
лози
или
у
лов
или
у
риболов
;
или
ако
им
то
није
згодно
,
а
оно
им
не
гине
облигатни
доручак
који
је
био
увек
озбиљнији
него
сваки
ручак
код
другог
света
.
Таких
су
доручака
имали
свакога
дана
,
и
ту
би
појели
по
двеста
ћебапчића
лесковачкога
стила
и
попили
осам
до
десет
литара
вина
,
пре
више
но
мање
.
Све
би
то
стало
обично
шест
а
и
више
динара
;
а
плаћали
су
наизменце
,
данас
један
,
сутра
други
и
тако
даље
редом
.
С
тога
су
и
прозвани
ђувеч-кардаши
.
То
су
им
заједничке
особине
њихове
биле
,
а
имали
су
и
специјалних
,
сваки
својих
.
Сваки
се
нечим
од
осталих
одликовао
и
тиме
био
неопходан
и
незаменљив
у
том
друштву
,
тако
да
не
знаш
,
шта
их
је
више
спајало
,
шта
их
је
чвршће
скопчавало
у
ту
хармоничну
целину
,
она
сличност
или
ова
различност
карактера
.
Смук
је
,
на
пример
,
био
славна
испичутура
,
јунак
на
пићу
.
И
нико
га
није
видео
да
се
он
батрга
пијан
преко
сокака
—
као
што
то
раде
пијане
Швабе
,
кад
се
овде
код
нас
намаме
на
добро
вино
—
једино
ако
га
познаш
по
коси
која
му
мало
падне
на
чело
,
и
по
јаци
на
капуту
која
му
је
тад
усправљена
.
-
А
сем
тога
био
је
и
стручан
,
добар
познавалац
вина
;
компетентнији
је
,
вала
,
био
његов
суд
него
суд
самога
оног
државног
хемичара
!
Док
само
метне
чашу
под
нос
,
не
треба
ни
да
сркне
,
а
он
рекне
:
„
Чувај
га
,
не
износи
га
пред
сваку
шушу
!
“
ако
је
добро
,
или
:
„
Биће
добро
сирће
,
а
и
то
су
паре
!
“
И
то
је
после
све
тако
као
свето
.
—
Курјак
је
опет
био
мајстор
да
спреми
јело
.
Не
боји
се
ни
једног
цинцарског
ашчије
ни
швапске
куварице
.
Кад
он
направи
ћевап
,
ђувеч
,
аласку
чорбу
или
јанију
,
то
је
,
то
је
—
шта
ту
да
вам
фразирам
—
требало
просто
сести
,
и
незван
,
па
јести
.
Па
што
уме
да
запапри
јанију
или
паприкаш
,
мани
се
!
За
њега
то
причају
,
ако
сте
почем
чули
,
да
је
тако
запаприо
паприкаш
,
да
га
нико
,
па
ни
он
сам
,
није
могао
јести
;
а
кад
су
га
изручили
пред
Чапу
,
овај
се
грозно
опаприо
и
лајао
као
бесан
на
паприкаш
,
трчећи
поиздаље
у
наоколо
око
њега
као
око
јежа
каквог
.
—
Ивко
је
био
жесток
да
подвали
,
да
нагарави
човека
,
да
га
наведе
на
нешто
,
па
да
га
изложи
после
смеху
и
задевању
целога
света
,
наравно
све
из
шале
,
а
он
за
то
време
да
се
упреподоби
у
дућану
,
да
шије
и
да
се
чини
невешт
!
—
А
онај
четврти
,
Калча
,
он
је
био
познат
као
страстан
ловац
,
па
следователно
и
као
човек
јаке
и
живе
маште
коју
често
није
довољно
зауздавао
него
јој
пуштао
маха
,
па
је
зато
често
и
дочекао
да
му
какав
сувише
прозаичан
слушалац
упадне
у
причање
и
каже
:
„
Калчо
брате
,
одвалио
си
;
лажеш
,
брате
,
лажеш
!
“
Калча
се
,
истина
,
бранио
,
али
како
никад
није
морао
да
се
позове
ни
на
кога
,
сем
на
свога
вернога
Чапу
,
а
овај
,
као
и
сваки
пас
,
не
може
да
буде
сведок
—
то
је
остало
мишљење
по
свима
махалама
:
да
је
Калча
истина
добар
друг
и
човек
и
ловац
,
али
да
Калча
хоће
почешће
,
Бога
ми
,
и
много
да
лаже
.
—
...
И
тако
вам
ја
ни
дан
дањи
не
пушим
.
Па
баш
кажем
мало
час
овима
:
Може
се
,
може
,
брате
,
све
се
може
.
Живом
се
човеку
ништа
није
отело
!
заврши
г
.
Мирко
.
—
Како
ти
,
Калча
?
Идеш
ли
у
лов
?
запита
га
казначеј
.
—
Па
знаш
,
господине
,
како
ће
да
ти
рекнем
...
по
неки
пут
.
Од
време
си
научи
’
,
па
што
да
прајим
!
вели
Калча
.
Ударим
на
лојзе
,
па
отутке
се
спуштим
с
пушку
,
тике
заради
адет
,
како
ловџија
...
—
А
је
л
’
богата
околина
,
пита
г
.
казначеј
,
има
л
’
дивљачи
?
—
Па
има
,
има
,
господине
.
Може
да
се
намери
од
Прокупачко
,
а
и
одовутке
,
оди
Суву
Планину
,
има
ги
доста
,
сијасвет
.
Ама
знаш
како
је
,
господине
,
вели
Калча
,
за
свако
иска
време
да
му
је
.
Има
време
за
зајци
,
има
за
срндаки
,
има
за
шочики
,
што
ги
вија
,
из
Шумадију
што
сте
,
викате
патке
дивје
,
а
ми
ги
па
викамо
шочики
.
За
свашто
има
си
време
,
па
и
за
идење
у
лов
.
Има
,
господине
,
има
,
за
све
има
.
Тике
не
може
се
,
занајат
је
,
а
ја
сам
си
еснаф
човек
,
а
дућан
да
оставим
салте
на
чираци
,
бива
ли
?
—
Разуме
се
!
вели
казначеј
.
—
Зашто
кад
се
иде
,
бива
ли
да
ем
испушти
пазар
у
дућан
,
ем
да
се
с
празан
јанџик
врне
човек
дом
;
па
ем
штета
,
ем
резил’к
!
Да
се
резили
салте
,
па
како
онај
,
ако
га
знајеш
,
Миле
Сојтарија
што
правеше
,
бива
ли
и
ја
,
Калча
,
такој
да
чиним
?
!
—
А
шта
ради
тај
Миле
Сојтарија
?
запита
га
казначеј
.
—
Миле
Сојтарија
?
!
Питујеш
ме
,
господине
,
што
ради
?
!
Миле
Сојтарија
кад
се
намери
такој
нешто
та
бидне
батали
та
улови
што
,
а
он
,
хеј-хеј
,
оди
Стамбол
Капију
ће
да
улегне
у
град
,
па
ће
таг
кроз
сред-средину
од
чаршију
да
си
иде
дом
,
салте
да
га
види
свет
.
Обесија
два
зајка
па
си
спацира
кроз
чаршију
како
паун
кроз
градину
и
вика
на
свакога
„
Живо
здраво
!
“
и
на
там
’
и
на
овам
’
по
сокак
на
човеци
.
А
кад
му
неки
па
рекне
:
„
АФерим
Миле
!
Море
доста
ти
ги
потепа
!
“
а
он
веће
нема
,
не
знаје
што
да
праји
,
а
и
не
гледа
на
човеци
веће
збори
:
„
Море
!
Јоште
шестину
ги
утепа
,
ама
премисли
се
:
што
ми
требеју
,
кој
ће
да
ги
руча
на
дом
?
!
Па
ги
раздадо
’
на
чивчије
,
а
задржа
’
си
за
мен
’
салте
овија
два
што
ги
видиш
!
“
—
А
кад
ич
не
улови
,
леле
мајке
,
таг
па
да
га
видиш
што
чини
!
—
Таг
не
улази
,
жена
,
на
Стамбол
Капију
,
веће
од
овуј
страну
оди
Гробљиште
.
Туј
куде
је
саг
Тутуновићов
подрум
причека
си
дор
не
падне
т’мнина
,
па
топрв
таг
ће
да
улегне
у
град
на
Жожину
Капију
,
а
обесија
жално
мустаћи
како
Турци
кад
се
враћаше
од
Карадаг
;
па
си
јутре
ћути
,
жена
кисела
!
А
кад
га
јутре
питују
човеци
:
„
А
бија
ли
си
јучерке
у
лов
,
Миле
?
“
а
он
си
збори
:
„
Ба
,
салте
искочи
до
Келе-
Кулу
,
па
се
премисли
’
та
се
врну
,
не
беја
’
ништо
зар
ћефли
за
лов
“
Ел
’
ће
да
рекне
:
„
Малко
,
теферич
си
правешем
,
салте
да
си
испразним
пушку
,
зашто
не
смем
у
варош
,
знаш
ће
ме
казне
.
“
Ето
тој
чини
Миле
Сојтарија
,
а
ја
ти
несам
такав
човек
!
рече
Калча
и
припали
цигару
коју
је
за
све
време
причања
држао
направљену
и
спремао
се
једнако
да
је
припали
и
ако
му
је
већ
мало
нервозни
г
.
пензионар
већ
дваред
поднео
машину
и
рекао
:
„
Извол’те
,
запали
,
брате
!
“
—
Разуме
се
,
вели
казначеј
.
А
велиш
,
може
доста
да
се
налови
?
—
Море
,
тол’ко
ги
има
,
та
сас
голе
руке
да
ги
фаћаш
,
господине
.
А
код
мен
’
добро
око
,
добра
пушка
,
а
човек
сам
од
тај
занајат
,
та
кад
се
дигнем
сас
онога
мојега
Чапу
...
—
С
киме
рече
?
—
Мојега
Чапу
не
знајеш
?
!
Загар
мој
,
господине
.
Та
што
је
пцетиште
,
до
Стамбол
га
веће
нема
,
тол’ко
је
за
лов
!
рече
поносито
Калча
.
А
и
мајка
му
беше
пцетиште
,
ама
под
план
!
—
А
где
га
набави
,
Бога
ти
,
кад
је
такав
?
запита
га
казначеј
.
—
Даде
ми
га
Ибиш
Арнавут
,
с
кога
се
убаво
живувасмо
у
турцко
време
.
Добар
човек
и
убав
човек
беше
,
ама
салте
што
волеше
,
господине
,
много
да
лаже
;
ама
турцки
да
лаже
!
Кад
казује
кол’ко
је
уловија
,
—
па
оно
требе
да
нема
ич
зајац
одавде
од
Ниш
па
дори
до
Стамбол
,
тол’ко
ги
је
он
сам
потепаја
!
Та
када
си
одоше
Турци
,
па
Србија
заступи
,
а
он
ми
рече
:
„
Калчо
море
,
кузум
Калчо
.
Наше
турцко
,
рече
,
беше
овден
веће
!
К’смет
!
Бог
рекаја
да
се
такој
напраји
и
бидне
,
а
Цар
и
Краљ
наредише
се
.
Теб
’
те
,
Калчо
,
рече
,
тегли
твоја
вера
,
а
мен
’
па
моја
;
ти
си
по
саг
краљски
,
а
ја
царски
!
И
ја
ћу
,
рече
,
да
идем
па
да
биднем
султански
човек
какој
сам
,
рече
,
од
време
бија
;
ама
наш
достлук
и
нашо
друство
не
можем
да
заб’равим
,
рече
!
Еве
ти
од
мен
’
овај
огар
,
паре
вреди
,
Калчо
!
А
ти
си
човек
ловџија
;
знавам
те
,
рече
,
убаво
како
и
себ
’
,
дек
’
си
тиријаћија
на
лов
.
Узми
си
овога
мојега
Чапу
,
на
пешкеш
.
Ама
да
ти
је
аманат
од
мен
’
;
да
га
пазиш
,
рече
,
како
брата
ти
.
Па
када
,
рече
,
видиш
Чапу
,
вика
Ибиш
,
а
ти
да
ме
се
сетиш
.
Тол’ко
.
“
И
ја
си
узедо
’
Чапу
;
и
Бог
да
поможе
од
тага
!
—
Ама
,
како
,
како
,
како
’
но
рече
!
Ама
зар
баш
тако
ваљано
псето
!
чуди
се
г
.
казначеј
.
—
Како
мислиш
!
Море
саг
при
овај
ћеф
да
ти
кажем
једну
багателу
,
а
убаво
си
знам
да
неће
’
да
ми
вер’вате
,
а
од
реч
до
реч
је
истина
,
овога
ми
причеста
!
рече
и
диже
чашу
с
вином
.
А
све
си
тој
беше
заради
онога
мојега
Чапу
.
—
Молим
вас
,
јако
ћете
нас
све
овде
обвезати
,
ако
...
рече
онај
Непознати
.
—
Седим
си
ја
једанпут
по
ручак
у
мој
дућан
,
па
си
радим
како
еснаФ-човек
сас
моји
момци
,
а
там
на
поље
врне
ћиша
,
Боже
Господи
,
врне
па
иска
да
потопи
све
,
—
дор
теће
си
улезе
један
човек
офицер
,
а
лице
му
се
не
видеше
,
салте
црни
мустаћи
,
зашто
беше
намакнуја
онуја
шињелску
кукуљачу
на
главу
,
па
салте
очи
и
малко
мустаћи
што
се
виде
.
—
Дивота
!
Почиње
заплет
!
рече
онај
.
—
Уиђе
си
у
дућан
,
па
се
обрну
на
куде
мен
’
па
си
запита
:
„
Је
л
’
је
овој
дућан
на
Калчу
,
дугмеџију
?
“
—
„
Тој
’
је
!
“
рече
ми
чираче
.
—
„
А
Калча
,
дугмеџија
,
има
ли
га
туј
?
“
питује
си
па
онај
човек
.
Ја
си
се
диго
’
та
се
преклони
’
и
рекну
’
:
„
Ако
искате
Калчу
,
ја
сам
Калча
,
кујунџија
;
а
дугмеџија
Калча
нема
га
;
такав
Калча
нема
га
у
овуј
малу
!
“
—
„
Е
па
лепо
,
вика
он
,
Калчу
,
кујунџију
,
искам
да
нађем
.
“
—
„
Што
ви
треба
Калча
?
“
запита
’
га
па
ја
.
—
„
Пратише
ме
,
рече
,
из
двор
до
теб-ке
.
Иска
Краљ
јутре
рано
у
самнување
да
искочи
у
лов
,
па
му
ники
рече
за
твојега
Чапу
,
да
је
антика-пцето
;
па
сам
саг
дошеја
,
рече
,
да
ми
даш
Чапу
на
послуг
,
па
и
опет
ће
’
ти
га
па
врнемо
,
рече
он
.
Поздравија
ти
се
Краљ
,
рече
,
да
му
даваш
твојега
Чапу
,
а
ја
сам
краљски
,
рече
,
маршал
.
“
—
Поћута
’
си
ја
мало
време
.
Што
да
прајим
,
мајке
,
саг
,
мислим
се
у
памет
!
Тол’ка
чес
’
,
ама
бива
ли
Чапа
без
мен
’
...
та
си
реко
’
:
—
„
Фала
,
господине
,
и
мен
’
ми
је
много
мило
за
овај
чес
’
.
За
краљско
здравје
ћу
погинем
;
ама
Чапу
самог
да
пуштам
без
мен
’
—
не
бива
!
Не
бива
,
господине
!
Сас
мен
’
се
је
научија
,
па
ће
ме
осрамоти
,
и
мен
’
и
себ
’
;
па
како
ћу
после
да
искочим
помеђу
свет
од
резил’к
!
?
А
ако
је
,
викам
,
и
ја
да
си
идем
сас
мојега
Чапу
,
—
тагај
,
викам
,
бива
!
Такој
,
молим
те
,
да
се
поздравиш
од
мен
’
.
Зашто
без
мен
’
неће
Чапа
да
руча
,
а
ни
па
да
пије
!
“
—
Јоште
се
мало
разговарамо
и
отиде
си
човек
;
да
запита
,
рече
,
па
ће
се
врне
.
А
си
он
отиде
,
а
Сотир
,
кубеџија
—
до
мој
дућан
што
је
—
брго
па
к
мен
’
у
дућан
па
вика
:
„
А
знајеш
ли
,
рече
,
море
,
Калчо
,
кој
ти
беше
саг
у
дућан
?
!
“
—
„
Офицер
,
викам
,
кој
ће
да
бидне
!
“
—
„
Ба
,
рече
он
,
тој
беше
Краљ
,
убаво
га
,
рече
,
познадо
’
!
“
—
Краљ
!
викну
Непознати
.
Класично
!
Диван
материјал
за
позоришни
комад
!
—
Лелеее
!
викам
,
еј
Калчо
,
главу
да
строшиш
,
што
ће
’
саг
да
прајиш
!
?
Краљ
!
—
Е
,
домаћине
,
ми
се
Бога
ми
баш
добро
одморисмо
и
заседисмо
код
тебе
!
рече
г
.
пензионар
који
се
за
време
последњег
Калчиног
причања
плашљиво
врпољио
на
столици
.
’
Ајд
’
Стефка
,
’
ајд
’
Бисенија
,
да
се
то
иде
већ
!
—
Та
остан’те
још
мало
,
па
ћемо
заједно
,
зауставља
га
г
.
казначеј
.
—
Аја
!
С
Богом
,
домаћине
,
а
и
ви
сви
други
!
Поклонише
се
и
одоше
.
—
...
А
кад
се
врнусмо
из
лов
,
наставља
Калча
,
а
Краљ
ме
викну
у
пајтон
при
њег
’
.
Он
си
седну
десно
,
ја
лево
од
њег
’
.
А
пцета
ни
иду
испред
пајтон
,
а
'
ја
ти
гледам
,
па
ми
мило
;
Краљско
пцето
иде
си
лево
,
а
мојега
Чапу
пуштија
десно
од
њег
’
!
(
И
пцето
,
море
,
—
виде
ли
како
је
воспитано
,
—
па
признава
,
па
му
,
демек
,
држи
чес
’
,
ете
на
истога
тога
мојега
Чапу
,
што
ви
саг
за
њег
’
казујем
!
!
)
—
Ето
дође
тако
неко
,
па
...
рече
г
.
Мирко
љутито
,
кад
су
већ
били
на
улици
...
ала
није
,
брате
,
свака
ствар
за
разговор
!
Није
,
брате
слатки
,
није
!
—
Не
волим
ја
то
!
Четрест
година
беспрекидне
,
беспрекорне
и
беспорочне
службе
;
никад
кажњен
,
никад
опомене
па
сад
да
слушам
још
...
Моје
је
правило
увек
било
то
—
био
дјејствителан
,
био
у
пензији
—
да
увек
тако
што
избегавам
!
Не
волим
после
да
сведочим
!
—
Па
то
је
славан
пас
!
Уникум
!
рече
онај
.
—
Антика-пас
,
што
ти
кажем
!
рече
Калча
.
А
и
од
сој
беше
;
мајка
му
беше
кучка
на
онога
,
ако
пантиш
,
Белога
Мемета
.
Ибиш
га
много
волеше
,
побоље
од
пиштољ
.
„
Туфек
ћу
,
рече
,
нађем
ласно
.
Ћу
отиднем
,
ете
,
до
туфекџију
,
па
ћу
му
,
вика
Ибиш
,
рекнем
:
Да
ми
начиниш
за
кеф
туФек
,
а
за
паре
те
ич
не
питам
;
ама
Чапа
,
ете
један
ако
искочи
у
наш
век
.
“
Од
сорту
је
;
сој
је
,
што
се
вика
!
рече
Калча
поносито
и
пусти
неколико
густих
димова
.
—
Уникум
!
Уникум
!
вели
Непознати
.
—
Како
викаш
!
окрете
му
се
Калча
.
—
Кажем
,
да
вам
је
ваљда
од
помоћи
...
десна
рука
...
помаже
вам
у
лову
...
вели
онај
.
—
Море
,
уживај
!
вели
му
Калча
у
најлепшем
полету
причања
.
Полани
у
зимњо
време
беше
,
кад
си
идо
’
једанпут
у
лов
сас
тога
мојега
Чапу
—
за
кога
ти
саг
казујем
—
туј
што
беја
’
батли
,
мани
се
!
Туј
видо
’
убаво
,
што
рече
Ибиш
,
да
Чапа
паре
вреди
.
Без
њег
’
—
без
Чапу
—
ћаше
ништо
да
не
бидне
:
ама
сас
њег
’
,
па
берићат-версум
!
Бог
да
поможе
!
—
Та
није
могуће
?
!
чуди
се
Непознати
.
—
Бога
ми
ти
казујем
!
А
тол’ко
ги
утепа
зајци
,
да
ги
не
мога
’
све
сам
да
понесем
,
веће
си
узедо
’
под
ћирију
једно
магаре
из
лојзе
што
је
,
па
га
натовари
’
сас
потепани
зајци
.
А
беше
ги
тол’ка
млозина
,
да
се
салте
по
онија
његови
големи
уши
познаваше
дек
’
је
магаре
а
неје
коњ
:
тол’ко
ги
сијасвет
зајци
потепа
тагај
!
Леле
!
Што
се
намучи
’
таг
.
Пече
звезда
одозгорке
,
како
у
лето
;
зној
липти
,
Бож’ке
,
липти
та
да
поцрцамо
и
магаре
и
ја
!
А
мен
’
ми
стаде
жал
нешто
за
оноја
магаре
што
ће
да
липсује
оди
онај
голем
товар
и
врућину
;
а
летњо
време
,
знајеш
како
је
!
А
премисли
’
се
па
у
памет
и
тој
:
Што
ће
ми
,
викам
,
тол’ко
!
Кој
ће
да
га
поруча
тол’ко
месиште
!
Те
се
присети
'
убаво
,
па
поскида
’
и
курталисува
’
магаре
.
Па
си
зареди
’
како
епитроп
с
дискос
!
Па
у
овуј
кућу
зајца
,
у
онуј
срндака
,
у
онуј
па
шотку
,
све
по
пријатељи
и
по
сиротињске
куће
!
А
мен
'
ми
остаде
сал
’
три
срндака
за
три
побратима
и
зајац
и
јаребица
камењарка
за
мен
’
.
Те
си
напраји
’
један
таратор
за
ћеФ
од
зелене
краставице
,
та
се
убаво
наруча
’
!
Ете
такав
ти
је
мој
Чапа
!
—
Ивко
,
море
,
има
ли
га
туј
Митанче
,
чираче
,
да
си
поскокне
до
кућу
ми
,
па
да
доведе
мојега
Чапу
—
искају
господа
да
се
познаду
сас
њег
’
.
—
Батали
!
вели
Ивко
.
—
Видићемо
га
,
и
после
,
бране
се
гости
.
—
Е
,
жено
,
хоћемо
ли
?
Домаћине
,
с
Богом
!
рече
казначеј
коме
се
,
као
човеку
који
једнако
с
цифрама
има
посла
,
није
ни
најмање
допадала
ова
Калчина
зимње-летња
ловачка
прича
.
—
Зар
већ
!
?
—
Морамо
!
Па
кадашњи
смо
!
Одлазе
.
Испраћају
их
.
—
Е
,
не
могу
да
слушам
кад
неко
лаже
—
рече
г
.
казначеј
жени
,
кад
се
нађоше
на
улици
—
е
,
па
не
могу
!
Јеси
л
’
га
чула
,
Бога
ти
?
!
Па
бар
да
удеси
,
да
се
може
веровати
.
Него
тако
ка
да
је
сав
свет
луд
,
па
не
зна
ништа
!
Отишао
у
зиму
,
а
вратио
се
у
лето
;
ловио
зечеве
,
а
после
дели
срне
и
јаребице
!
Е
,
јеси
л
’
га
чула
само
,
како
одваљује
!
?
Е
што
то
по
неки
људи
воле
да
слажу
,
то
је
за
чудо
!
Па
бар
да
пазе
,
да
удесе
,
него
...
преседе
ми
и
слава
!
После
овога
било
је
још
гостију
,
докле
се
није
унела
лампа
.
Тада
се
дигоше
и
последњи
.
И
гости
престадоше
долазити
.
Остаде
домаћин
,
домаћица
,
г-ца
Маријола
,
Калча
,
Смук
и
Курјак
.
А
остаде
и
онај
Непознати
који
се
нешто
живо
беше
заговорио
с
Курјаком
па
,
рекао
бих
,
није
ни
приметио
да
су
се
собе
испразниле
.
—
Па
ја
ве
и
не
пита
’
,
’
е
ли
сте
за
ракију
?
пита
домаћин
.
—
И
за
ракију
смо
а
и
за
вино
,
одговори
Калча
,
ама
оно
пије
за
нас
.
—
Је
л
’
ћете
шљивку
ели
нашу
анасонлику
?
Кево
,
мори
,
ела
донеси
ракије
малко
.
—
Како
мало
,
црни
Ивко
,
вели
му
Смук
,
кад
нас
знаш
,
фала
Богу
,
да
смо
муштерије
.
Обредише
се
неколико
пута
,
разговарајући
се
живо
.
Давно
је
већ
винце
ударило
у
лице
,
а
сада
и
ракија
стаде
беседити
.
Нестаде
званичног
изгледа
и
званичне
позитуре
домаћинове
и
настаде
жив
,
интимнији
разговор
.
Домаћица
донесе
јела
и
сви
поседаше
за
софру
.
Дошла
и
Маријолина
мајка
по
девојку
.
Вечерају
.
.
—
Сико
,
мори
,
окрете
се
Калча
девојачкој
мајци
,
је
ли
јоште
можеш
онако
убаво
да
појеш
како
у
наше
време
што
појеше
онуј
песму
:
„
Славеј
пиле
,
не
пој
рано
“
.
—
Та
што
па
да
не
умем
?
вели
Сика
.
—
Па
ела
да
ни
малко
запојеш
!
вели
Калча
.
—
’
Ајде
па
ти
,
неје
те
ни
срам
!
вели
Сика
.
Жена
удовица
,
при
голему
керку
,
бива
ли
да
поје
!
Неје
адет
!
—
Мори
,
какав
адет
!
„
Адет
“
,
вика
!
Србија
слободија
,
а
стари
адет
беше
!
—
Беше
си
наше
,
Калчо
,
а
адет
си
па
онај
остаде
!
вели
му
Сика
.
—
’
Ајд
’
си
пој
,
вели
јој
Калча
,
онуј
старовремску
:
„
У
башчу
сам
ружа
,
докле
немам
мужа
“
!
Је
л
’
си
гу
чуја
некад
кад
поје
,
а
,
Курјак
?
—
Море
крши
си
врат
,
келешу
ниједан
,
што
ме
па
задеваш
ваздан-дан
!
грди
га
Сика
.
Несрећо
!
Није
те
ни
срам
од
овој
дете
!
Како
да
појем
при
мужије
—
туђи
човеци
—
ја
,
жена
удовица
!
?
Памет
си
бери
,
море
!
—
Ама
прошло
си
је
,
оној
старовремско
,
не
л
’
ти
викам
.
Гледај
ту
само
!
Како
селска
Дена
,
срамује
се
!
—
Ти
да
си
ћутиш
!
осече
се
Сика
.
—
Сико
мори
!
рече
Калча
,
па
накриви
капу
и
гледа
Сику
чежњивим
погледом
.
Хааа
,
Сике
,
душманке
моја
,
знајеш
ли
оно
наше
старо
?
!
Јоште
се
ја
не
измени
’
,
Сике
!
Јоште
сам
си
ја
па
онај
стари
мерак
!
За
ништо
ме
,
ете
,
Сике
,
на
овај
свет
неје
тол’ко
жал
како
што
ме
је
,
ете
,
жал
за
теб
’
!
Сике
,
тамничарке
!
Е-е-е
!
Тол’ко
гледање
,
бре
!
Тол’ко
се
гледамо
,
па
се
не
узедомо
!
(
Кој
те
је
гледаја
,
несрећо
ловџијска
!
вели
му
Сика
.
)
Ама
сам
ти
,
ете
,
болан
,
Сике
;
како
ранен
срндак
у
Пасјачу
сам
болан
!
Погоди
ме
,
ете
,
јоште
онда
сас
твоје
очи
,
како
сас
срма-зрно
,
па
и
саг
сам
јоште
ни
за
живење
,
ни
па
за
мрење
.
Рече
па
стаде
трести
главом
и
лупати
се
у
груди
силно
као
горила
.
Ела
де
запој
ми
онуј
старовремску
:
„
У
башчу
сам
ружа
,
докле
немам
мужа
!
“
—
’
Ајд
’
,
ће
’
си
дом
идемо
,
Маријоло
!
рече
Сика
љутито
и
диже
се
с
ћерком
,
а
домаћица
их
испрати
до
врата
а
домаћин
до
саме
куће
.
—
Таква
си
,
алис
таква
,
беше
и
како
девојка
.
А
да
гу
беше
други
табијат
,
ћа
да
ми
она
буде
жена
,
зашто
си
ја
беја
’
помомак
од
онога
Тана
,
бућмеџију
,
њојнога
човека
.
Ћаше
она
жена
да
ми
буде
,
тол’ко
гу
беја
’
бегендисаја
када
бе
момак
и
мерак
на
њу
,
па
ако
што
ме
мајка
гу
мрзеше
!
А
што
ме
па
мрзеше
мајка
гу
,
мани
се
!
Теке
по
неки
пут
кад
буде
у
оној
време
,
а
ја
се
врнем
из
лов
,
а
онија
се
па
врћу
из
Бању
,
та
се
нађемо
па
пут
.
А
ова
Сика
си
седи
,
па
у
шамију
до
очи
,
па
гу
потфатија
један
румен
од
бањање
,
та
станула
румена
како
тетовска
јабука
,
па
три
дана
да
гу
гледаш
!
А
ја
си
,
дор
ги
видим
,
накривим
си
фесче
,
па
си
запојем
сас
овој
моје
пусто
грло
:
Из
Бању
иде
,
избањало
се
,
Избањало
се
,
нађиздило
се
,
Нађиздило
се
,
наћитило
се
!
па
си
фрљим
један
туФек
за
кеф
.
