пробу...
али
,
видите
ли
ви
како
је
врућина
—
додаде
брзо
учитељ
,
као
кобајаги
се
досетио
како
ће
да
обрне
разговор
.
Међутим
,
стигли
су
већ
близу
парка
и
сели
на
клупу
,
те
учитељ
одахну
мало
,
јер
ће
моћи
да
одмори
руку
.
Али
у
том
моменту
,
и
ако
је
,
за
чудо
,
све
досад
ћутао
као
заливен
,
квекну
Недељко
под
иберцигером
као
јаре
.
Госпођа
Софија
се
трже
,
а
несрећни
учитељ
заколута
погледом
на
све
стране
и
збуни
се
као
дете
ухваћено
у
крађи
.
—
Па
то
ће
бити
хармоника
?
—
Да
,
хармоника
—
одговори
учитељ
потресен
до
дна
душе
,
па
предосећајући
да
Недељко
неће
остати
само
на
овој
својој
првој
изјави
,
смисли
у
часу
да
побегне
,
као
што
би
бежао
лопов
испред
жандарма
или
дужник
испред
кредитора
.
То
је
било
дрско
и
одважно
решење
,
али
он
није
имао
где
.
И
,
збиља
,
управо
у
половини
једне
врло
дугачке
фразе
,
којом
је
госпођа
Софија
почела
да
му
изјављује
љубав
,
он
прибра
сву
снагу
и
вољу
,
те
скочи
са
клупе
и
поче
безобзирце
бежати
,
најпре
кроз
малу
капију
,
на
Вазнесенску
цркву
,
те
поред
Више
женске
школе
,
где
,
једва
дишући
,
успори
мало
кораке
.
Али
,
док
је
он
трчао
напред
,
натури
се
за
њим
један
господин
вичући
:
—
Станите
!
Станите
!
Сиромах
учитељ
,
који
је
у
први
мах
мислио
да
има
посла
са
каквим
љубоморним
удовцем
пензионером
,
каквих
има
увек
у
заседи
у
парку
Министарства
финансија
,
потече
још
бржим
кораком
,
али
,
кад
у
гониоцу
,
који
се
нагло
приближивао
,
познаде
Јоцу
шнајдера
,
човека
који
врло
рђаво
кроји
одела
,
али
за
то
има
једну
ванредно
лепо
скројену
свастику
(
којој
је
учитељ
музике
,
уз
обећање
да
ће
је
узети
за
жену
,
изјавио
љубав
као
и
она
њему
)
,
он
застаде
и
сачека
свог
будућег
пашенога
.
—
Та
чекајте
,
изгубили
сте
једну
цедуљу
!
—
Цедуљу
?
—
упита
престрављено
учитељ
музике
.
—
Да
—
вели
шнајдер
—
ево
ову
.
—
Дајте
ми
је
,
драги
г
.
Јово
.
—
Како
?
Да
вам
је
дам
?
Дабоме
да
ћу
вам
је
дати
,
али
би
вас
најпре
молио
за
једно
објашњење
,
господине
будући
зете
!
Ове
речи
„
господине
будући
зете
”
шнајдер
изговори
одлучно
,
као
да
их
је
маказама
отфикарио
.
У
осталом
,
шнајдер
је
имао
потпуно
права
да
се
у
овој
прилици
држи
одлучно
.
Учитељ
музике
је
његовој
свастици
још
пре
седам
месеца
обећао
да
ће
је
узети
;
на
тај
рачун
он
се
с
њом
врло
лепо
проводио
и
врло
често
долазио
на
вечеру
код
шнајдера
.
Шнајдер
је
,
разуме
се
,
већ
неколико
пута
тражио
од
учитеља
музике
дефинитиван
одговор
:
кад
ће
девојку
запросити
,
али
је
учитељ
на
то
увек
избегавао
да
одговори
.
Шнајдеру
је
,
дакле
,
ова
прилика
добро
дошла
,
јер
цедуља
,
коју
је
учитељ
трчећи
изгубио
,
није
била
никоја
друга
до
она
,
што
је
била
турена
у
Недељкове
пелене
,
а
на
којој
је
учитељ
својом
руком
написао
:
„
Ја
сам
сирота
жена
и
ово
дете
не
могу
да
издржавам
због
сиротиње
,
стога
га
остављам
овде
,
не
би
ли
га
добри
људи
прихватили
и
одржали
”
.
Може
се
замислити
у
каквом
се
положају
учитељ
осећао
,
кад
је
у
шнајдеровој
руци
опазио
ту
фаталну
цедуљицу
,
сопственом
руком
,
написану
.
—
Дакле
,
шта
је
ово
?
—
поче
шнајдер
тоном
,
као
да
говори
са
дужником
који
није
платио
зимски
капут
од
претпрошле
зиме
.
—
Цедуљица
—
одговори
учитељ
музике
кобајаги
мирно
.
—
И
вашом
руком
написана
?
—
Није
.
—
Како
да
није
,
кад
је
то
онај
исти
рукопис
којим
мојој
свастици
пишете
љубавна
писма
.
—
Па
добро
,
—
вели
учитељ
музике
,
не
знајући
већ
ни
сам
шта
да
каже
.
—
А
чије
је
то
дете
које
се
у
цедуљи
помиње
,
и
која
је
то
сирота
жена
?
—
Не
знам
.
—
Али
знам
ја
!
—
узвикну
шнајдер
.
—
И
сад
ми
је
јасно
зашто
ви
врдате
са
прошевином
моје
свастике
.
Ево
вам
ваше
цедуље
и
молим
вас
да
ми
више
никад
у
кућу
не
дођете
.
Сматрајте
све
за
прекинуто
!
При
тим
речима
,
шнајдер
пружи
цедуљицу
и
удаљи
се
крупним
корацима
,
као
што
би
какав
генерал
после
изречене
похвале
својој
војсци
.
Бадава
је
учитељ
музике
,
чистим
лирским
тенором
,
узвикнуо
двапут
за
њим
:
„
Господин
Јоцо
,
господин
Јоцо
!
”
—
Шнајдер
се
и
не
окрете
,
већ
оде
поносито
победоносним
корацима
.
Учитељ
музике
хукну
и
стеже
лактом
Недељка
који
му
својим
интригама
за
по
сата
,
ево
,
већ
другу
љубав
разори
,
затим
се
,
кроз
Балканску
улицу
,
опет
упути
кући
г
.
Симе
Недељковића
и
без
обзира
на
то
,
што
су
улицом
ишле
две
три
куварице
,
спусти
дете
пред
капијом
,
а
сам
настави
пут
не
осврћући
се
.
Тако
се
једва
изврши
план
,
који
су
писац
овога
романа
и
г
.
Сима
Недељковић
поверили
учитељу
музике
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ОСМА
у
којој
господин
Сима
Недељковић
у
мал
'
не
постаје
колектер
,
а
госпођа
Босиљка
,
његова
жена
,
уместо
деце
,
рађа
идеје
.
Недељко
,
међутим
,
с
уличног
прага
ступа
на
праг
среће
,
али
не
постаје
срећан
већ
и
стога
,
што
би
тиме
овај
роман
био
завршен
,
а
међутим
писац
има
материјала
још
за
неколике
главе
.
Недељко
,
као
да
је
и
сам
био
посвећен
у
намере
г
.
Недељковићеве
,
те
учини
са
своје
стране
све
што
је
могао
да
их
потпомогне
.
Остављен
учитељем
музике
пред
вратима
он
,
који
се
читав
сат
уздржавао
,
удари
у
такав
плач
и
дерњаву
да
се
то
чак
на
горњем
спрату
морало
чути
.
Г
.
Сима
Недељковић
,
који
је
пао
просто
у
очајање
кад
је
видео
да
учитељ
музике
,
с
дететом
под
иберцигером
мораде
да
се
придружи
некој
женској
,
размишљао
је
забринуто
и
правио
разнолике
претпоставке
,
као
капетан
пристаништа
кад
му
се
са
обале
откине
каква
лађа
те
је
бура
однесе
незнано
где
и
навезе
на
широко
море
.
Али
,
усред
те
забринутости
,
наједаред
му
се
разведри
чело
,
јер
чу
пред
вратима
своје
куће
његову
уху
познату
дерњаву
.
То
је
било
баш
у
моменту
кад
је
са
госпођом
Босиљком
,
својом
младом
женицом
,
пио
чај
.
Он
испусти
кашичицу
,
направи
сасвим
невино
лице
и
окрете
се
својој
жени
.
—
Не
чини
ли
се
теби
,
Босиљка
,
као
да
однекуд
долази
детињи
плач
?
Госпођа
Босиљка
ослухну
,
па
остави
шољу
са
чајем
и
притрча
прозору
,
погледа
лево
и
десно
и
пљесну
шакама
:
—
Боже
мој
!
—
Шта
је
?
—
скочи
изненађен
г
.
Сима
,
а
правећи
се
још
једнако
невин
као
гугутка
.
—
Али
’
оди
,
’
оди
овамо
да
видиш
.
Приђи
прозору
,
погледај
шта
је
оно
пред
нашим
вратима
.
Господин
Сима
приђе
прозору
и
кобајаги
се
изненади
.
—
Некакав
пакет
?
—
Та
какав
пакет
,
зар
не
видиш
да
мрда
ручицама
и
плаче
?
—
Забога
—
учини
г
.
Сима
још
једнако
изненађен
—
па
откуд
дете
пред
нашим
вратима
?
Госпођа
Босиљка
зазвони
,
а
г
.
Сима
нареди
момку
да
иде
на
улицу
и
да
донесе
то
што
је
пред
вратима
.
Мало
час
,
момак
унесе
Недељка
који
,
кад
се
виде
у
соби
,
тако
се
љупко
насмеши
на
Г
.
Симу
,
да
овај
жив
претрну
да
га
откуд
Недељко
није
познао
и
да
госпођа
Босиљка
не
примети
како
су
он
и
Недељко
изменили
погледе
.
—
Гле
,
како
лепо
и
одрасло
дете
!
—
узвикну
госпођа
Босиљка
.
При
тим
речима
господин
Сима
понова
задрхта
и
жив
претрну
,
јер
му
паде
на
памет
да
дете
јако
личи
на
њега
као
оца
и
да
би
госпођа
Босиљка
то
могла
приметити
.
На
његову
срећу
,
међутим
,
госпођа
Босиљка
,
иако
је
добро
загледала
дете
,
није
то
приметила
.
Видев
да
је
и
ту
опасност
срећно
пребродио
,
он
брзо
завуче
руку
у
детиње
пеленице
и
нађе
ону
цедуљицу
,
коју
својој
,
женици
гласно
прочита
.
При
читању
цедуљице
,
њему
наиђоше
сузе
на
очи
и
он
се
,
бришући
очи
,
извињаваше
својој
жени
;
—
Не
можеш
веровати
,
како
сам
ја
у
оваквим
приликама
мека
срца
.
Ја
чим
спазим
тако
бачено
дете
,
а
мени
наиђу
сузе
на
очи
.
—
Верујем
ти
—
одговори
нежно
жена
.
—
Знаш
шта
,
драга
моја
—
настави
г
.
Сима
као
да
му
је
тог
часа
пало
на
памет
—
како
би
било
,
кад
смо
обоје
тако
мека
срца
,
да
узмемо
ово
дете
под
своје
?
Ми
и
онако
немамо
деце
...
—
Е
,
али
ко
зна
шта
носи
дан
а
шта
ноћ
.
—
Оно
,
то
је
истина
,
има
свакојаких
чуда
на
свету
;
зашто
не
бих
и
ја
могао
добити
дете
?
Нисам
се
ни
ја
ваљда
бацао
на
Бога
камењем
,
али
...
—
Господин
Сима
се
код
тога
„
али
”
мало
збуни
,
не
знајући
управо
како
да
настави
тако
срећно
започету
реченицу
—
али
...
према
стању
ствари
,
оваквом
какво
је
,
ми
немамо
од
срца
порода
.
—
Ах
,
како
је
Бог
по
који
пут
немилостив
!
—
уздахну
госпођа
Босиљка
.
—
И
свиреп
!
—
додаде
господин
Сима
боно
,
као
да
би
хтео
рећи
да
је
управо
он
тај
који
има
на
Бога
да
жали
.
—
Дакле
,
—
настави
господин
Сима
—
према
стању
ствари
,
оваквом
каквом
је
,
другим
речима
према
фактима
,
ми
моментално
немамо
деце
.
—
Да
!
—
додаде
госпођа
Босиљка
гласом
којим
се
изражава
саучешће
у
тузи
.
—
Немамо
!
—
потврди
одлучно
госпођа
Босиљка
ту
тако
просту
истину
.
—
Па
шта
мислиш
када
би
ово
дете
,
које
нам
је
сам
Бог
ставио
пред
врата
,
усвојили
и
однеговали
?
Госпођа
Босиљка
,
пред
овим
тако
крупним
предлогом
,
најпре
озбиљно
промисли
па
се
затим
обрати
питањем
на
свог
супруга
.
—
Реци
ми
,
најпре
,
јеси
ли
ти
сигуран
да
ми
нећемо
имати
деце
?
—
Али
то
питање
постави
тоном
,
којим
би
отприлике
кредитор
узвикнуо
у
очајању
своме
дужнику
:
„
Ама
,
зар
одиста
ви
не
мислите
ваш
дуг
исплатити
?
!
”
Господин
Сима
погледа
најпре
у
Недељка
,
погледом
којим
човек
гледа
исплаћену
меницу
,
слеже
раменима
и
позва
се
опет
на
стање
ствари
овакво
какво
је
,
и
на
Бога
и
његов
прст
.
Како
се
госпођа
Босиљка
није
могла
много
да
ослони
на
Божији
прст
,
увиде
и
сама
да
јој
се
ваља
решавати
.
—
Па
,
добро
Симо
—
рече
она
—
али
размислимо
о
томе
озбиљно
и
зрело
.
Ово
дете
треба
однеговати
,
одгајити
,
васпитати
...
—
Па
јесте
!
—
додаје
господин
Сима
.
—
А
зашто
би
се
ми
мучили
,
кад
можемо
усвојити
дете
које
је
већ
однеговано
,
одгајено
и
васпитано
.
—
Како
то
мислиш
?
—
Па
тако
;
зашто
ти
не
би
,
на
пример
,
усвојио
моју
млађу
сестру
?
Њој
већ
има
осамнаест
година
,
однегована
је
,
одгајена
и
васпитана
.
Господин
Сима
се
запрепасти
пред
овим
предлогом
.
Он
је
већ
имао
једну
свастику
у
кући
,
ону
која
му
је
као
мираз
припала
,
и
сад
би
,
по
предлогу
женином
,
требало
да
прими
и
другу
свастику
и
још
да
је
усвоји
.
Напунити
кућу
свастикама
не
би
значило
ништа
друго
,
до
отворити
пансионат
у
коме
би
се
неговале
свастике
и
то
о
његовом
трошку
.
Та
га
мисао
управо
застарашила
.
Он
је
већ
гледао
себе
као
управника
пансионата
;
видео
је
у
свакој
соби
по
један
клавир
,
уз
сваки
клавир
по
једног
учитеља
музике
;
видео
је
пуну
кућу
шнајдерки
,
проводаџика
,
разносача
писама
;
видео
је
столове
,
канабета
,
миндерлуке
претрпане
нотама
и
модним
журналима
;
видео
је
све
могуће
зидове
претрпане
анзихст-картама
;
видео
је
гдегод
се
окренуо
фотографије
,
пресовано
цвеће
,
лепезе
,
албуме
на
којима
пише
„
Поези
”
,
видео
је
претрпан
свој
сто
рачунима
разних
кројачица
,
фотографа
и
колачара
и
најзад
,
као
у
перспективи
,
видео
је
у
целој
тој
гомили
свега
и
свачега
,
своју
ташту
,
сваки
дан
ташту
у
кући
,
како
упућује
децу
,
а
зету
пребацује
што
их
не
изводи
довољно
у
друштва
или
,
бар
,
што
не
сазива
друштва
у
своју
кућу
,
те
да
девојке
виде
мало
света
.
Пред
целом
том
сликом
,
која
му
као
студен
вихор
суну
кроз
душу
и
сену
пред
очима
,
уздрхта
г
.
Сима
Немељковић
и
за
тренут
би
готов
са
одлуком
.
Много
би
се
пре
он
решио
да
иде
и
дању
и
ноћу
улицом
па
да
просто
скупља
сву
подбачену
децу
,
па
макар
их
пуну
кућу
сакупио
,
но
што
би
направио
у
својој
кући
пансионат
свастика
.
Док
други
срећан
свет
прави
колекцију
поштанских
карата
,
анзихтс-карата
,
старога
новца
и
уопште
тако
ситних
ствари
,
њему
је
стало
да
се
реши
да
прави
или
колекцију
нађене
деце
или
колекцију
свастика
.
И
он
се
радије
реши
за
прву
но
за
другу
колекцију
.
Али
,
у
истом
тренутку
,
кад
је
већ
био
зинуо
да
каже
то
своје
решење
,
паде
му
једна
мрачна
мисао
на
памет
.
Та
га
мисао
шину
по
души
и
он
направи
глупо
лице
,
као
човек
коме
је
тек
данас
пало
на
памет
,
да
му
је
јуче
био
последњи
рок
меници
.
А
ево
шта
му
је
пало
на
памет
:
Ако
он
буде
нађено
дете
задржао
у
својој
кући
,
као
што
је
у
први
мах
,
због
свога
меког
срца
,
био
предложио
жени
,
хоће
ли
Елза
мировати
?
Не
успевши
подбацивањем
детета
,
не
успевши
писмом
које
је
адресовала
његовој
жени
—
неће
ли
се
она
,
кад
је
дете
већ
у
кући
,
појавити
једног
дана
и
рећи
његовој
жени
:
„
Госпођо
,
то
дете
није
ваш
муж
усвојио
зато
што
има
меко
срце
,
већ
зато
што
му
је
отац
!
”
Па
онда
,
кад
све
то
баш
и
не
би
било
,
није
ли
Елза
мајка
,
није
ли
она
тако
исто
родитељ
тога
детета
као
и
он
што
је
;
неће
ли
јој
једнога
дана
препући
материнско
срце
те
зажелети
да
своје
дете
види
и
загрли
.
И
једног
дана
,
на
пример
—
све
је
то
г
.
Сима
у
перспективи
видео
—
шета
са
госпођом
Босиљком
Калемегданом
,
а
пред
њима
мала
тотица
из
Францестала
гура
колица
,
у
којима
гуче
подсвојче
обучено
у
бели
креп
,
покривено
свиленим
јорганчетом
,
у
ручицама
му
звечка
од
панамске
сламе
,
а
у
устима
му
пајац
од
гуме
коме
је
већ
одгризао
главу
.
Међутим
,
отуд
стазом
,
иде
у
сусрет
Елза
са
једним
штајгером
из
ватрогаске
чете
или
може
бити
са
бандистом
из
седмог
пешадијског
пука
и
,
у
том
моменту
баш
,
препукне
јој
материнско
срце
,
цикне
,
облије
се
сва
сузама
и
шчепа
дете
из
колица
па
га
притисне
на
горе
поменуто
материнско
срце
и
,
грцајући
кроз
сузе
,
рекне
:
—
Ах
,
господин
Симо
,
хвала
вам
;
сад
тек
видим
да
сте
племенит
човек
и
да
сте
прави
отац
детету
које
сте
са
мном
родили
!
Све
је
то
г
.
Сима
за
минут
,
за
секунд
,
и
чуо
и
видео
.
Видео
је
чак
и
како
му
је
жена
госпођа
Босиљка
,
пала
у
несвест
,
како
је
свастика
звала
у
помоћ
,
како
је
ташта
тамо
,
насред
Калемегдана
почела
да
удара
зета
амрелом
по
глави
и
,
најзад
,
како
је
штајгер
из
ватрогаске
чете
или
може
бити
бандиста
из
седмог
пешадиског
пука
,
грунуо
Елзу
песницом
у
леђа
са
узвиком
:
„
Сад
сам
ти
сазн’о
прошлост
прљаву
,
ја
те
презирем
,
клета
неверо
!
”
(
Бандисти
из
седмог
пешадиског
пука
и
ватрогасци
увек
говоре
у
стиховима
кад
се
што
на
љубав
односи
)
.
И
кад
је
све
то
чуо
,
видео
,
замислио
,
грешни
г
.
Сима
толико
се
престравио
,
да
га
је
за
тренутак
прожела
дрхтавица
,
те
обори
уморно
главу
и
наста
дуго
ћутање
,
које
једва
прекиде
госпођа
Босиљка
.
—
Ти
извесно
размишљаш
о
моме
предлогу
?
—
Да
...
размишљам
—
одговори
господин
Сима
и
превуче
руком
преко
чела
,
као
да
би
хтео
да
одагна
страшне
мисли
које
се
беху
под
челом
сабрале
.
—
Па
шта
си
смислио
?
—
Ништа
...
шта
ће
нам
подсвојче
,
довољни
смо
ми
сами
себи
.
А
,
што
се
ово
дете
нашло
Божјим
промислом
пред
нашом
кућом
,
то
ће
рећи
да
ми
треба
,
као
хришћани
да
се
побринемо
,
да
оно
не
остане
на
сокаку
.
Наћи
ћемо
где
ћемо
га
и
како
ћемо
с
њим
,
али
га
нећемо
узимати
у
своју
кућу
.
Налазиш
ли
и
ти
,
Босиљка
,
да
је
тако
паметно
?
—
А
моју
сестру
?
—
Па
,
овај
...
ми
смо
у
начелу
решили
да
не
узимамо
подсвојчиће
,
је
ли
?
—
То
јест
,
ти
си
решио
,
ал
’
ја
не
видим
разлога
зашто
ти
не
би
узео
моју
сестру
под
своје
?
—
Има
разлога
,
како
да
нема
!
—
поче
упорно
да
се
брани
господин
Сима
.
—
Прво
и
прво
,
твоју
сестру
нисмо
нашли
.
Друга
је
то
ствар
да
се
свастика
нађе
на
улици
,
рецимо
лежи
пред
вратима
повијена
,
са
цедуљицом
у
пеленама
.
Па
после
,
друго
и
друго
...
и
ту
господин
Сима
запе
,
јер
ни
први
му
разлог
није
срећно
испао
за
руком
,
а
други
баш
никако
није
могао
ни
да
нађе
.
Госпођа
Босиљка
му
срдито
окрете
леђа
и
наже
се
на
прозор
.
Он
остаде
крај
Недељка
и
наже
се
,
те
му
даде
своје
бркове
да
их
мало
чупа
,
осећајући
у
души
ону
велику
родитебску
радост
,
коју
сваки
отац
осећа
кад
му
дете
стане
чупати
бркове
.
Недељко
пак
,
како
то
невино
детиње
задовољство
није
још
у
животу
осећао
,
јер
му
се
досад
никад
није
дала
прилика
да
коме
чупа
бркове
,
отпоче
тај
посао
тако
варварски
,
да
су
г
.
Сими
пошле
сузе
на
очи
,
без
обзира
на
то
још
,
што
га
је
ужасно
наљутило
кад
је
опазио
да
је
Недељко
почео
само
црне
длаке
из
бркова
да
му
чупа
,
а
беле
тако
пажљиво
да
оставља
,
као
да
би
грешноме
супругу
,
који
је
очекивао
да
се
умеша
прст
Божји
па
да
му
жена
роди
,
хтео
да
учини
што
већу
пакост
.
Пошто
га
је
на
тај
начин
убрзо
прошла
воља
за
тим
родитељским
задовољством
,
он
се
окрете
госпођи
Босиљки
питањем
:
—
Па
добро
,
шта
мислиш
ти
,
шта
да
радимо
са
овим
дететом
?
—
А
зар
ја
знам
!
—
одговори
госпођа
Босиљка
зловољно
.
—
Та
нешто
ипак
треба
учинити
,
не
можемо
се
показати
нехришћани
.
—
Па
...
учини
она
—
ваљада
постоји
овде
у
Београду
,
какво
друштво
за
находчад
?
—
Друштво
за
находчад
?
Не
,
не
постоји
,
али
...
видиш
,
то
је
дивна
идеја
!
Знаш
ли
ти
,
Босиљка
,
да
је
то
дивна
идеја
?
—
Која
?
—
Па
та
твоја
идеја
,
идеја
да
се
образује
друштво
за
находчад
.
—
И
г
.
Сиглу
озари
неко
задовољство
због
те
идеје
која
га
тај
час
освоји
.
—
Па
откуд
је
то
моја
идеја
?
—
настави
госпођа
Босиљка
равнодушно
.
—
Идеје
се
тако
рађају
,
драга
моја
,
сасвим
случајно
,
уз
разговор
,
уз
реч
.
И
,
ја
ти
дајем
реч
да
ћу
настати
да
се
та
идеја
и
оствари
,
и
,
ако
успем
,
ја
ћу
нарочито
истаћи
да
је
то
твоја
идеја
.
И
загрејан
идејом
и
оним
интимним
разлозима
,
са
којих
је
он
исту
тако
оберучке
прихватио
,
господин
Недељковић
пође
крупним
корацима
по
соби
,
замишљајући
идеју
већ
остварену
,
а
Недељка
као
питомца
број
један
друштва
за
находчад
.
—
Сасвим
је
то
идеја
коју
треба
остварити
;
зашто
је
не
би
остварили
!
—
наставио
је
г
.
Сима
да
резонује
гласно
и
више
за
се
.
—
Имамо
друштво
за
напуштену
децу
,
то
је
друго
;
то
је
већ
за
децу
,
одраслу
децу
,
децу
која
тамо
уче
занате
.
Па
онда
,
имамо
друштво
за
старице
,
и
то
је
лепо
,
врло
лепо
.
Али
,
зашто
не
би
имали
и
друштво
за
находчад
,
кад
је
код
нас
већ
заведен
обичај
да
се
деца
сваки
час
налазе
по
улицама
.
Затим
поћута
домишљајући
се
,
па
тек
додаде
одлучно
:
—
Још
сад
,
у
недељу
,
зваћу
неколико
угледних
грађана
на
конференцију
и
предложићу
им
да
установимо
друштво
за
находчад
.
—
А
до
недеље
?
—
запита
госпођа
Босиљка
.
—
До
недеље
ћу
размишљати
о
томе
.
Данас
је
тек
уторак
,
имамо
доста
дана
пред
собом
.
—
Знам
,
знам
—
рећи
ће
госпођа
Босиљка
—
али
шта
ће
се
с
дететом
дотле
?
Не
мислиш
ваљда
ја
да
га
чувам
?
—
Одиста
!
—
учини
господин
Сима
,
коме
ово
питање
уједанпут
искрсну
пред
очи
као
нов
проблем
.
—
Одиста
,
шта
ће
се
дететом
дотле
?
То
га
питаше
необично
забрину
и
пође
понова
крупним
корацима
по
соби
.
—
Кад
би
се
нашла
каква
сирота
жена
која
би
дете
привремено
примила
?
—
рећи
ће
тек
госпођа
Босиљка
.
Господин
Сима
са
усхићењем
погледа
своју
супругу
.
Он
јој
се
у
томе
часу
поче
да
диви
као
жени
која
,
истина
,
у
браку
са
њим
не
рађа
децу
,
али
бар
рађа
идеје
.
—
Одиста
,
тако
је
!
То
ти
је
срећна
идеја
!
А
знам
једну
сироту
жену
која
ће
дете
за
малу
награду
примити
.
Идем
,
идем
одмах
то
да
свршим
!
И
господин
Сима
се
диже
из
тих
стопа
и
оде
од
куће
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ДЕВЕТА
Треће
крштење
.
Та
сирота
жена
,
којој
се
господин
Сима
упутио
,
седела
је
негде
у
Палилули
,
иза
старог
јеврејскога
гробља
.
То
је
давно
познанство
господин
Симино
,
које
је
сасвим
случајно
постало
још
у
доба
пре
познанства
са
Елзом
.
Тада
је
господин
Сима
био
млађи
чиновник
и
необично
је
волео
класу
и
богату
женидбу
.
У
то
доба
се
била
прочула
У
Београду
нека
госпа
Мара
,
која
је
умела
читати
у
длан
.
Радознао
,
хоће
ли
скоро
добити
класу
и
каквој
се
женидби
може
у
будућности
надати
,
господин
Сима
се
распитивао
о
тој
жени
која
тако
лепо
чита
у
длан
и
једнога
дана
дође
јој
у
посету
.
Том
приликом
,
госпа
-Мара
му
прочита
с
длана
да
је
„
велика
лола
”
и
„
да
га
женске
радо
имају
”
.
О
томе
се
господин
Сима
одмах
и
увери
,
јер
ту
,
код
госпа
Маре
,
упозна
и
њену
сестричину
,
која
му
,
после
извесног
и
прописног
устезања
,
призна
„
да
га
радо
има
”
.
Господин
Сима
није
остао
при
тој
првој
посети
већ
би
и
доцније
,
кад
год
би
пожелео
да
сазна
што
са
длана
,
одлазио
госпа
-Мари
код
које
је
затицао
увек
нову
сестричину
.
И
ма
да
је
све
то
доста
давно
било
,
господин
Сима
није
прекидао
познанство
са
госпа
Маром
.
Није
јој
одлазио
од
познанства
са
Елзом
,
ал
’
је
се
сећао
,
поздрављао
је
чешће
по
пријатељима
који
су
к
њој
и
даље
одлазили
,
а
једном
приликом
,
кад
му
се
обратила
,
учинио
јој
чак
и
неку
малу
услугу
.
После
толиких
година
,
господин
Сима
затече
госпа
-Мару
у
истој
кућици
и
она
му
се
врло
овесели
,
мислећи
да
јој
се
враћа
засићен
домаћим
животом
.
Господин
Сима
се
необично
пријатно
осећао
у
овој
собици
,
где
га
је
све
тако
потсећало
на
његову
младост
.
И
онај
застирач
на
столу
и
миндерлучић
у
углу
и
слика
на
зиду
и
кревет
,
чисто
застрт
чипканим
чаршавом
,
и
нова
сестричина
која
му
се
представи
.
Све
,
све
то
потсети
га
на
лепе
дане
прошлости
и
засја
му
лице
,
а
развукоше
се
усне
,
као
детету
кад
сања
брдо
од
колача
.
После
утисака
које
су
на
њ
учиниле
ове
успомене
,
он
се
врати
садашњости
и
стварности
и
саопшти
госпа
-
Мари
зашто
је
дошао
.
Умоли
је
да
привремено
,
најдуже
месец
два
дана
,
док
се
не
образује
друштво
за
находчад
,
прими
једно
сирото
дете
на
чување
,
зашта
ће
јој
лепо
платити
.
Госпа-Мара
се
у
почетку
снебивала
,
вели
нема
га
где
,
па
онда
сметало
би
јој
дете
,
па
ево
,
па
оно
.
Али
,
на
наваљивање
господин
Симино
,
пристаде
и
пристаде
чак
да
јој
се
исте
вечери
донесе
дете
.
—
Је
ли
велико
?
—
пита
госпа
Мара
.
—
Није
,
ал
’
здраво
дете
!
—
одговори
господин
Сима
.
—
Мушко
?
—
Јест
,
мушко
!
—
Како
му
је
име
?
Господин
Сима
се
збуни
.
Њему
сад
тек
паде
на
памет
да
о
тој
околности
није
ни
водио
рачуна
.
Елза
на
цедуљици
није
написала
како
се
зове
дете
.
—
Ја
не
знам
да
л
’
је
крштено
?
—
промуца
господин
Сима
непоуздано
.
—
Е
,
онда
,
господин
Симо
,
—
вели
госпа
Мара
—
нећу
некрштено
створење
у
кући
.
Не
знам
какве
паре
да
ми
дате
,
па
нећу
некрштено
створење
.
Крстите
га
па
ми
га
донесите
.
Ето
,
то
толико
могу
и
то
ћу
вам
учинити
.
—
Па
,
добро
,
крстићемо
га
,
али
за
то
треба
времена
.
—
Каквог
времена
!
Однесите
га
сутра
на
јутрење
па
крстите
.
Ваљда
не
мислите
да
му
правите
некакве
параде
!
—
Па
то
јест
!
—
учини
господин
Сима
увиђајући
и
сам
да
је
тако
.
Пошто
је
госпа
-Мара
упорно
остала
при
своме
хришћанском
гледишту
на
ствар
,
упути
се
господин
Сима
кући
забринут
,
јер
је
пред
њим
сад
био
нов
проблем
,
крштење
детиње
.
Код
куће
он
затече
Недељка
на
канабету
,
у
клавирској
соби
,
и
читаву
конференцију
око
њега
.
На
велико
господин
-Симино
изненађење
,
жене
су
међу
собом
говориле
о
истој
ствари
.
—
Слушај
,
Симо
,
па
ми
не
знамо
име
овоме
детету
?
—
предусрете
га
госпођа
Босиљка
.
—
Како
си
на
ту
идеју
дошла
?
—
Изненади
се
господин
Сима
,
верујући
да
је
то
једна
од
оних
идеја
које
његова
жена
у
недостатку
деце
тако
лако
рађа
.
Али
се
господин
Сима
преварио
,
јер
ту
је
идеју
родила
ташта
.
Управо
,
она
није
родила
никакву
идеју
,
но
је
просто
поставила
питање
:
како
се
зове
дете
?
—
Ти
не
знаш
,
зете
,
је
ли
крштено
дете
?
—
запита
она
.
—
Крштено
?
То
не
знам
,
у
цедуљици
не
пише
ништа
о
његову
имену
.
И
ако
је
ту
цедуљицу
написао
учитељ
музике
по
диктату
г
.
Симином
,
ипак
је
г
.
Сима
казао
истину
,
јер
и
у
писму
,
које
је
Елза
написала
госпођи
Босиљки
,
о
имену
није
било
ни
реч
стога
,
што
је
и
Елза
заборавила
да
запита
своју
матер
Јулијану
пуцерку
о
тој
ситној
околности
.
Уосталом
,
у
Елзином
предузећу
и
није
била
главна
ствар
име
,
већ
само
дете
.
—
Детету
има
ваљада
шест
месеца
,
видиш
ли
колико
је
.
Мора
бити
да
је
било
крштено
!
—
додаде
госпођа
Босиљка
.
—
Може
бити
,
али
то
се
не
зна
.
У
писму
...
то
јест
у
цедуљици
,
коју
је
његова
мајка
написала
,
нема
ни
помена
о
имену
.
Та
околност
што
је
у
кући
затекао
разговор
о
истој
ствари
која
је
и
њега
успут
бринула
,
олакшала
му
је
те
је
без
нарочитих
увода
могао
прећи
на
решење
самог
питања
.
—
Она
сиротица
,
код
које
сам
био
—
узе
реч
господин
Сима
—
и
која
је
пристала
дете
да
прими
,
толико
је
честита
и
побожна
,
да
никако
не
пристаје
некрштено
створење
да
прими
у
кућу
.
Она
ми
предлаже
да
га
крстимо
сутра
о
јутрењу
па
онда
да
јој
га
однесемо
.
—
А
до
сутра
?
—
учини
госпођа
Босиљка
.
—
Ја
не
знам
шта
ћемо
до
сутра
?
—
забрину
се
господин
Сима
.
—
Бога
ми
,
овде
не
може
спавати
—
оста
упорна
госпођа
Босиљка
.
—
Кад
ми
Бог
већ
није
кадар
дати
моје
рођено
,
нећу
ни
с
туђим
дететом
да
спавам
.
Господин
Сима
осети
у
речима
госпођа
Босиљкиним
жаоку
која
га
боцну
,
али
,
гледајући
у
Недељка
као
очигледан
деманти
свима
клеветама
,
он
се
умири
.
—
Па
добро
—
рећи
ће
господин
Сима
после
дужег
размишљања
—
како
би
било
да
замолимо
учитеља
музике
да
прими
дете
на
спавање
за
ноћас
?
—
Ох
,
којешта
!
—
узе
свастика
у
одбрану
учитеља
музике
.
—
Прво
,
то
може
младог
човека
компромитовати
;
а
друго
,
он
целу
ноћ
ради
на
композицијама
,
па
замислите
кад
му
се
усред
његових
фантазија
заплаче
дете
.
Не
,
то
никако
не
иде
!
—
Е
.
па
ја
не
знам
шта
ћемо
!
—
забрину
се
понова
господин
Сима
.
—
Знаш
шта
је
,
зете
—
упашће
у
реч
ташта
—
’
ајд
,
ја
ћу
вам
помоћи
за
једну
ноћ
.
Узећу
дете
код
мене
.
Господин
Сими
сину
лице
.
Првипут
сад
у
животу
учини
му
се
ташта
узвишена
и
племенита
и
он
приђе
,
па
јој
из
благодарности
пољуби
руку
.
Љубећи
јој
руку
,
он
је
осећао
једно
пакосно
задовољство
што
је
игра
судбине
тако
хтела
да
ташти
подметне
у
кревет
своје
ванбрачно
дете
.
Боље
јој
се
није
могао
осветити
,
јер
је
госпођа
Босиљка
сва
своја
преговарања
о
немању
деце
чинила
само
по
наговору
своје
мајке
.
Како
је
прво
и
најглавније
питање
било
решено
,
питање
о
томе
где
ће
дете
ове
прве
ноћи
заноћити
,
дође
ред
на
друго
питање
:
Ко
да
кумује
детету
?
—
Знаш
шта
?
—
ускликну
госпођа
Босиљка
,
кад
се
постави
то
питање
.
—
Ето
то
би
ти
могао
да
учиниш
за
ово
дете
.
То
би
било
и
лепо
и
хришћански
и
сасвим
би
требало
.
—
Ама
шта
?
—
Да
се
ти
,
Симо
,
примиш
кумства
и
да
крстиш
ово
дете
!
—
Ја
?
—
учини
Сима
и
погледа
глупо
у
своју
жену
.
—
Јест
,
ти
!
Господин
Сима
се
мал
’
не
превари
да
да
пристанак
,
јер
му
се
у
први
мах
учини
то
одиста
леп
гест
са
његове
стране
.
Али
се
на
један
мах
трже
пред
мислима
које
у
том
часу
на
њега
навалише
.
Он
,
рођени
отац
,
па
да
се
прими
кумства
своме
рођеном
детету
и
Елза
,
која
је
досад
важила
само
као
његова
бивша
љубазница
,
да
му
одсад
буде
„
кума
Елза
”
.
Не
,
не
,
то
није
смео
усвојити
!
Па
онда
,
то
би
био
и
грех
.
Њему
се
пред
очима
отвори
књига
и
он
поче
да
чита
роман
.
Сети
се
да
је
некада
читао
неки
такав
роман
,
како
су
Турци
заробили
једног
дечка
па
овај
,
кад
се
после
дуго
година
вратио
,
узео
за
жену
рођену
сестру
,
јер
се
нису
познавали
.
Њему
се
његов
случај
учинио
сасвим
сличан
овоме
роману
.
Он
,
отац
,
постаје
кум
своме
рођеном
детету
.
У
реду
тих
мисли
,
паде
му
једна
још
страшнија
на
памет
.
Елза
је
можда
предвиђала
да
ће
сутра
бити
крштење
;
познавајући
његову
племенитост
,
можда
је
предвидела
и
то
да
ће
се
он
примити
за
кума
.
Зар
не
може
она
сутра
у
цркви
,
скривена
за
каквим
стубом
,
очекивати
крштење
и
сјурити
господин
Сими
нож
у
срце
или
га
можда
полити
витриолом
?
Тако
се
обично
у
свима
романима
свете
изневерене
љубавнице
.
При
тој
помисли
господин
Сими
се
озноји
чело
и
он
обори
поглед
,
не
знајући
шта
да
одговори
госпођи
Босиљки
на
учињени
предлог
.
Настала
би
била
врло
мучна
ситуација
,
да
не
уђе
у
собу
познати
спасилац
мучних
ситуација
господин
-Симиних
.
То
је
био
учитељ
музике
.
—
Ха
!
—
свану
господин
Сими
кад
га
виде
.
—
Ето
,
господин
учитељ
ће
бити
кум
!
Учитељ
се
збуни
,
али
свастика
,
којој
се
та
идеја
особито
допаде
,
припаде
му
у
помоћ
.
—
Знате
,
ово
је
дете
некрштено
па
би
ми
сви
желели
да
ви
будете
кум
.
—
Јесте
!
—
потврди
господин
Сима
.
Учитељ
се
опет
збуни
и
окрете
се
господин
-Сими
.
—
Незгодно
је
то
мало
!
Ја
не
бих
желео
да
се
с
вама
окумим
—
рече
и
погледа
значајно
у
свастику
.
—
Како
самном
да
се
окумите
?
—
дрекну
господин
Сима
и
погледа
погледом
разјарена
лава
.
—
Па
тако
,
знате
—
узе
да
објашњава
учитељ
—
кумство
је
,
знате
,
сродничка
веза
,
а
ја
не
бих
то
желео
.
Господин
Сима
поново
уздрхта
и
дође
му
да
пружи
руке
па
да
уврне
учитеља
музике
као
виолински
кључ
.
—
Па
је
ли
вама
познато
да
је
ово
дете
нађено
на
улици
,
пред
вратима
?
—
узе
господин
Сима
да
изведе
учитеља
из
заблуде
.
—
Јесте
!
—
вели
учитељ
.
—
А
је
ли
вам
познато
да
се
овом
детету
не
знају
родитељи
?
—
наставља
господин
Сима
.
—
Јесте
!
—
одговара
учитељ
.
—
Е
,
па
,
с
ким
ћете
се
онда
ородити
?
—
То
јесте
!
—
учини
учитељ
музике
,
увидевши
да
је
био
брзоплет
.
—
Ово
је
дете
,
господине
,
прво
нахоче
будућега
друштва
за
находчад
.
И
ви
ћете
у
ствари
бити
кум
тога
друштва
,
а
ја
мислим
да
је
то
одиста
част
бити
кум
једнога
друштва
које
ће
бити
састављено
из
најугледнијих
чланова
београдског
друштва
.
Ја
мислим
чак
да
вас
предложим
за
сталног
кума
друштвеног
.
—
Како
то
?
—
изненади
се
учитељ
.
—
Па
тако
,
господине
!
Друштву
је
задаћа
да
збира
подбачену
децу
.
Та
деца
обично
нису
крштена
и
стога
друштво
треба
да
има
свог
сталног
кума
.
Зар
не
?
Сви
одобрише
да
је
тако
и
сви
склепташе
учитеља
да
се
прими
кумства
.
Како
је
тиме
било
решено
и
друго
важно
питање
,
те
скинута
и
друга
брига
господин
Симина
с
дневнога
реда
,
пређе
разговор
на
треће
питање
,
које
није
било
важно
као
прва
два
,
али
које
ипак
изазва
највише
полемике
.
То
је
питање
имена
које
треба
дати
детету
.
—
Ја
мислим
—
узе
прва
реч
госпођа
Босиљка
,
обраћајући
се
своме
супругу
—
да
му
дамо
име
Сима
,
из
почасти
према
теби
,
што
си
дете
нашао
,
а
и
што
ћеш
да
установиш
то
друштво
.
На
господин
Симу
опет
навалише
малопређање
мисли
.
Не
бива
,
никако
не
бива
,
да
и
син
и
отац
носе
исто
име
.
Још
ако
би
ово
дете
,
доцније
у
животу
,
пошто
би
сазнало
од
мајке
Елзе
историју
свога
рођења
,
узело
и
(
презиме
очево
,
онда
би
се
једнога
дана
појавио
Сима
Недељковић
,
који
би
овоме
господину
Сими
Недељковићу
вечито
сметао
.
Стога
је
много
пробитачније
ничим
,
па
чак
ни
именом
,
не
везати
ово
дете
.
И
таман
господин
Сима
зину
да
одбије
тај
предлог
али
прискочи
кћери
у
помоћ
мајка
.
—
Сасвим
Симеон
,
наход
Симеон
!
—
додаде
она
.
А
господин
Сима
и
нехотице
поче
у
себи
да
шапће
народну
песму
:
Уранио
старац
калуђере
На
Дунаво
на
воду
студену
Да
завати
воде
на
Дунаву
Да
с
’
умије
и
Богу
помоли
...
и
тада
се
сети
целе
садржине
те
песме
,
по
којој
наход
Симеон
кад
одрасте
,
проналази
своју
мајку
,
будимску
краљицу
.
Истина
,
господин
Сима
није
будимски
краљ
,
али
се
њему
у
овом
тренутку
учини
да
је
то
име
везано
за
наход
Симеуна
,
да
мора
ма
кад
тад
пронаћи
своју
мајку
или
свога
оца
.
Како
се
господин
Сима
такве
могућности
необично
плашио
,
то
одлучно
одби
предлог
да
се
дете
назове
његовим
именом
,
извињавајући
се
да
из
скромности
не
би
желео
ту
почаст
.
И
да
би
отклонио
сваки
даљи
разговор
о
томе
имену
,
он
предложи
да
се
дете
крсти
именом
Божидар
,
јер
је
оно
збиља
један
божји
дар
.
Свастика
опет
узе
одлучно
да
се
противи
томе
предлогу
,
из
простога
разлога
што
слово
„
Б
”
није
лепо
за
монограм
.
—
Може
дете
бити
једнога
дана
велики
господин
и
имати
потребе
да
има
џепне
мараме
са
монограмом
,
а
слово
Б
је
тако
ружно
у
монограму
!
Свастика
са
своје
стране
предложи
да
се
детету
да
име
Ромео
или
Аврам
,
чему
се
опет
одлучно
успротиви
ташта
.
—
Дете
је
—
вели
она
—
није
куче
да
се
зове
Ромео
или
Аврам
.
Па
онда
,
хришћанско
је
дете
,
зашто
му
давати
тако
нехришћанска
имена
!
Учитељ
музике
са
своје
стране
предложи
,
да
се
детету
да
име
Бетовен
,
додајући
да
би
он
благосиљао
свога
кума
да
му
је
то
име
дао
.
Томе
се
опет
успротиви
господин
Сима
.
—
Какав
Бетовен
,
молим
вас
!
—
рече
он
—
То
би
му
име
грозно
сметало
у
животу
.
Замислите
:
државни
саветник
Бетовен
,
па
окружни
начелник
Бетовен
,
па
рецимо
и
поп
да
буде
;
межете
замислити
каква
би
то
комендија
била
да
се
зове
поп
Бетовен
.
Друга
је
ствар
,
кад
би
човек
знао
да
ће
он
бити
коцкар
,
јер
ти
коцкари
и
носе
тако
нека
чудна
имена
:
„
Мурга
”
,
„
Чапа
”
,
„
Бетовен
”
и
таке
ствари
.
Најзад
,
пошто
пропаде
и
учитељев
предлог
,
појави
се
опет
ташта
са
предлогом
да
се
детету
да
име
Ненад
,
јер
се
изненада
нашло
.
На
то
сви
пристадоше
и
тако
ствар
би
уређена
.
Па
ипак
сутрадан
,
кад
се
учитељ
музике
вратио
из
цркве
,
он
саопшти
господин
Сими
да
је
детету
дао
име
Сима
.
То
је
била
одлучна
жеља
госпођа
Босиљкина
,
коју
је
на
само
учитељу
музике
саопштила
,
хотећи
тиме
да
ода
господину
Сими
почаст
које
се
овај
само
из
скромности
одрекао
.
И
тако
општинско
дете
би
по
трећи
пут
крштено
,
ваљада
и
зато
што
три
пут
Бог
помаже
.
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТА
Прва
конференција
друштва
за
нахочад
.
Прошло
је
тако
,
после
крштења
,
и
недеља
и
две
дана
,
што
је
био
као
неки
одмор
после
оних
бура
у
души
г
.
Симе
Недељковића
.
А
кад
је
прошла
и
трећа
недеља
,
г
.
Сима
поче
понова
да
размишља
о
оној
идеји
,
која
га
је
толико
раздрагала
у
претпрошлој
глави
овога
романа
.
Размишљао
је
читаву
недељу
дана
,
те
тако
прође
месец
дана
од
дана
крштења
,
а
након
тога
месеца
г
.
Недељковић
би
попуно
начисто
с
тим
,
да
треба
приступити
остварењу
знамените
идеје
,
то
јест
образовању
друштва
за
находчад
.
Још
недељу
затим
,
размишљао
је
г
.
Недељковић
и
о
начину
на
који
би
то
постигао
и
,
најзад
,
нашао
је
да
је
то
врло
проста
ствар
.
Оно
што
је
главно
за
остварење
саме
идеје
т
.
ј
.
нахотче
,
већ
постоји
а
сад
не
треба
ништа
више
до
написати
правила
,
сабрати
људе
,
образовати
одбор
и
ствар
је
готова
.
Тога
ради
,
читаву
недељу
дана
г
.
Сима
Недељковић
је
концептирао
и
брисао
,
допуњавао
и
поправљао
једно
писмо
,
пуно
лепих
израза
,
којим
позива
на
конференцију
све
племените
људе
да
се
здруже
у
једну
заједницу
,
колико
потребну
толико
и
хуману
.
Та
конференција
виђених
људи
имала
се
састати
у
„
Грађанској
касини
”
кроз
недељу
дана
.
Ту
целу
недељу
употребио
је
г
.
Сима
Недељковић
на
спремање
говора
,
коме
је
као
мото
ставио
Христове
речи
:
„
Пустите
децу
к
мени
!
”
Кад
дође
дан
конференције
,
г
.
Недељковић
праћен
учитељем
музике
,
који
је
такође
био
јако
заузет
за
остварење
ове
идеје
,
крене
у
„
Грађанску
касину
”
,
тачно
у
10
часова
пре
подне
,
када
је
конференција
и
заказана
.
Ту
затече
још
два
три
господина
од
познатих
и
нестрпљиво
очекиваше
да
и
други
дођу
.
Бадава
се
при
сваком
шушњу
освртао
и
гледао
на
врата
,
бадава
је
учитељ
музике
два
три
пут
чак
на
улицу
слазио
те
гледао
лево
и
десно
,
иде
ли
когод
,
не
дође
нико
.
Шта
је
могао
г
.
Недељковић
,
него
да
конференцију
одложи
за
недељу
дана
доцније
.
Тако
,
од
крштења
Симеоновог
па
до
састанка
конференције
,
прођоше
пуна
два
месеца
и
након
тога
састаде
се
најзад
конференција
.
Сем
једног
или
двојице
,
дошли
су
сви
,
на
конференцију
позвани
.
Дошао
је
господин
архимандрит
Григорије
,
који
при
уласку
у
салу
стиште
руку
г
.
Сими
са
изјавом
:
„
Хвала
вам
што
сте
ову
хришћанску
мисао
прегли
да
изведете
.
И
ја
сам
,
док
сам
био
млађи
,
врло
често
размишљао
и
управо
бринуо
се
,
шта
би
се
могло
за
находчад
учинити
,
но
сам
напустио
ту
мисао
откако
сам
остарио
.
Хвала
вам
и
честитам
вам
!
”
—
То
је
идеја
моје
жене
—
додаде
г
.
Недељковић
скромно
,
захваљујући
се
пречасном
на
честитци
.
Дошао
је
затим
и
г
.
Станоје
Лекић
,
професор
математике
,
који
је
познат
по
томе
што
воли
у
сваки
одбор
да
уђе
.
Он
је
одборник
књижевног
друштва
,
друштва
за
улепшавање
Врачара
,
(
иначе
седи
у
Палилули
)
,
кола
јахача
,
грађанске
касине
,
певачког
друштва
,
а
покушао
да
се
кандидује
и
за
одборника
женског
друштва
и
једино
због
свога
пола
није
успео
.
Дошао
је
и
г
.
Срећко
Остојић
,
начелник
окружни
у
пензији
,
који
одмах
изјави
да
се
он
у
тим
стварима
т
.
ј
.
у
находчадима
,
не
разуме
кимало
,
али
г
.
Сима
му
објасни
да
је
он
управо
за
то
позван
што
има
свастику
бабицу
.
Дошао
је
и
г
.
Сава
Јанковић
,
човек
који
се
стално
нуди
и
прима
за
благајника
сваког
удружења
,
јер
сматра
да
се
од
чланских
улога
даје
врло
лепо
живети
;
па
онда
г
.
Паја
Станојевић
,
човек
врло
паметан
,
за
кога
се
каже
да
је
своје
имање
оставио
на
добротворне
цељи
,
док
његова
комшиница
,
госпођа
Марија
тврди
да
је
преписао
све
на
своју
жену
.
Дошао
је
и
г
.
Рајица
Радосављевић
,
који
је
,
иако
се
никад
у
животу
није
женио
,
имао
ипак
јако
развијене
родитељске
осећаје
.
Дошао
је
и
г
.
Тома
Петровић
,
трговац
,
који
се
преко
„
Српских
новина
”
одрекао
својих
синова
и
који
је
при
доласку
стегао
такође
руку
г
.
Сими
Недељковићу
и
додао
:
„
Ја
се
врло
радо
примам
и
усвајам
ту
племениту
идеју
,
јер
ми
смо
збиља
позвани
да
се
старамо
о
туђој
а
напуштеној
деци
!
”
Дошао
је
и
г
.
Аксентије
Ристић
,
човек
који
толико
воли
децу
да
држи
увек
по
две
усвојенице
у
кући
и
то
усвојенице
између
шеснаест
и
осамнаест
година
и
троши
на
њих
као
да
су
му
рођена
деца
„
а
све
за
спомен
и
душу
своје
покојне
жене
.
Дошло
је
још
врло
много
угледних
људи
и
мање
више
сви
су
одмах
изјавили
да
се
слажу
са
самом
идејом
,
а
г
.
Сима
опет
сваком
је
изјавио
да
је
то
идеја
његове
жене
.
Најзад
,
кад
су
већ
сви
били
на
окупу
,
г
.
Сима
чукну
у
звонце
и
поче
свој
говор
,
који
је
целе
прве
недеље
писао
а
целе
друге
недеље
поправљао
.
Учитељ
музике
,
који
је
тај
говор
на
памет
знао
,
прекинуо
је
г
.
Симу
узвицима
:
Тако
је
,
тако
је
!
У
другој
половини
говора
,
г
.
Сима
је
нарочито
оцртао
„
један
случај
који
се
њему
десио
”
.
Он
је
нашао
пред
својим
вратима
једно
дете
лепо
,
здраво
,
румено
,
и
кад
је
то
дете
тако
лепо
,
здраво
,
румено
,
зашто
да
у
њему
пропадне
један
угледни
грађанин
.
Међутим
,
ако
се
то
дете
преда
општини
,
и
ова
га
преда
каквој
жени
,
шта
ће
од
њега
бити
?
Неће
добити
никакво
васпитање
и
,
према
томе
,
неће
бити
никакав
грађанин
.
Међутим
,
с
дана
на
дан
све
је
већа
оскудица
у
грађанима
тако
,
да
би
и
сама
држава
требала
донекле
да
се
забрине
.
Стога
је
он
—
г
.
Сима
—
мишљења
,
да
би
ми
сви
требали
да
се
удружимо
,
те
да
прихватимо
ово
дете
које
се
нашло
пред
његовим
вратима
на
првом
месту
,
а
затим
и
свако
друго
дете
које
би
се
нашло
било
пред
његовим
вратима
или
ма
где
иначе
.
Свој
лепи
говор
завршио
је
г
.
Сима
овим
речима
:
—
На
то
нас
позивају
наши
човечански
осећаји
,
на
то
нас
позивају
наши
родитељски
осећаји
,
на
то
нас
управо
упућује
наш
велики
учитељ
,
богочовек
и
великомученик
,
овим
знаменитим
речима
:
„
Пустите
децу
к
мени
!
”
Учитељ
музике
први
,
а
за
њим
и
цео
остали
збор
кликну
:
„
Тако
је
,
живео
!
”
Затим
је
узео
реч
пречасни
г
.
архимандрит
Григорије
и
говорио
је
о
деци
са
црквеног
гледишта
.
Углавноме
,
он
је
својим
говором
хтео
да
изведе
мисао
,
како
деца
имају
права
на
љубав
својих
родитеља
,
а
како
има
и
такве
деце
,
којима
смо
сви
родитељи
,
те
ова
имају
право
на
љубав
нас
свију
.
Устао
је
затим
професор
математике
те
је
врло
лепо
и
научно
доказивао
како
постају
деца
,
што
је
г
.
Сима
Недељковић
са
највећом
пажњом
слушао
.
Професор
је
затим
потпуно
стручњачки
доказао
да
су
у
браку
,
редовном
браку
,
обично
две
математичке
количине
познате
,
а
то
су
отац
и
мајка
;
те
према
томе
лако
је
из
двеју
познатих
извући
трећу
непознату
количину
т
.
ј
.
дете
.
Али
има
у
животу
математичких
формула
,
где
је
само
једна
количина
позната
и
то
је
управо
формула
,
код
које
се
као
резултат
добија
—
находче
.
То
је
дакле
случај
,
којим
се
данашња
конференција
бави
.
Како
та
находчад
ипак
претстављају
извесну
цифру
у
животу
нашега
друштва
,
то
је
он
мишљења
да
о
тој
цифри
ваља
водити
рачуна
.
Г
.
Сава
Јанковић
,
онај
што
се
радо
натура
за
благајника
друштвима
,
тражио
је
такође
реч
и
предлагао
,
је
,
ако
ће
да
се
оснује
удружење
,
да
буде
бар
што
већи
члански
улог
.
Г
.
Сима
му
је
објаснио
да
још
о
томе
није
реч
и
да
се
конференција
засад
бави
само
теоријском
страном
питања
.
Најзад
,
после
још
неколиких
говора
,
би
усвојено
у
начелу
да
се
оснује
друштво
за
наохдчад
.
Да
би
се
могло
приступити
оснивању
друштва
,
изабран
је
један
ужи
одбор
од
петорице
,
коме
је
стављено
у
задатак
да
набави
са
стране
правила
о
сличним
друштвима
,
да
их
проучи
,
а
затим
,
да
се
опет
сазове
оваква
конференција
,
те
да
на
њој
ужи
одбор
поднесе
реферат
.
Тако
се
лепо
и
са
успехом
сврши
та
конференција
и
г
.
Сима
оде
весео
кући
,
да
саопшти
госпођи
Босиљки
како
ће
се
њена
идеја
остварити
и
да
је
још
једанпут
увери
како
је
то
дивна
идеја
.
ГЛАВА
ТРИДЕСЕТ
ПРВА
Жена
са
тамном
прошлошћу
.
Да
је
писац
овога
романа
професор
,
он
би
извесно
ову
главу
овако
почео
:
Жене
се
деле
на
жене
са
светлом
прошлошћу
и
на
жене
са
тамном
прошлошћу
.
(
У
ствари
,
правилније
би
било
:
на
жене
са
тамном
прошлошћу
и
на
жене
са
тамном
будућношћу
)
.
Жене
са
светлом
прошлошћу
деле
се
на
неколико
класа
,
као
на
:
жене
са
потпуно
светлом
,
полусветлом
,
слабо
осветљеном
прошлошћу
итд
.
Жене
са
тамном
прошлошћу
деле
се
на
жене
са
мрљицом
,
мрљом
и
мрљетином
из
прошлости
.
Госпа
-Мара
,
коју
сад
већ
,
хтели
не
хтели
,
морамо
мало
изближе
да
познамо
,
спада
у
ове
друге
,
и
свакојако
у
најмрљавију
класу
.
У
најраније
своје
доба
,
у
доба
дакле
кад
је
свака
женска
лепа
,
она
је
живела
сасвим
повучено
и
мало
се
је
јављала
свету
,
али
се
,
у
накнаду
за
то
,
свет
јављао
код
ње
.
Она
се
сад
мало
сећа
те
своје
најраније
прошлости
,
и
као
једино
,
али
врло
тамно
сећање
,
остала
јој
је
успомена
да
су
јој
се
у
то
доба
три
кишобрана
разбила
о
главу
и
леђа
.
А
сваки
од
тих
кишобрана
разбила
је
по
једна
удата
жена
.
Мало
доцније
,
почели
су
је
често
премештати
из
вароши
у
варош
,
и
ако
није
била
у
државној
служби
.
Таман
се
скраси
неколико
месеца
у
једноме
месту
,
а
њој
полицијска
власт
саопшти
да
је
,
по
службеној
потреби
,
премештена
.
У
то
доба
ваљада
услед
наглих
промена
климе
и
воде
,
њој
се
почеше
да
дешавају
малери
,
због
којих
је
чешће
морала
да
проширује
хаљину
око
паса
.
Том
се
приликом
извежбала
у
једноме
новоме
занату
,
који
је
затим
почела
и
да
примењује
,
те
јој
је
лепе
приходе
доносио
.
И
ма
да
је
та
њена
нова
вештина
у
ствари
олакшавала
свет
,
полиција
ипак
нађе
ту
некакву
закачку
,
а
та
је
закачка
одведе
на
суд1
Из
суда
је
отишла
у
казнени
завод
,
где
је
провела
пуних
пет
година
.
У
казненом
заводу
се
Мара
показала
врло
пристојна
и
послушна
,
тако
покајнички
послушна
да
је
управитељици
женског
одељења
признала
све
начине
на
које
олакшава
свет
,
а
управитељица
је
хтела
то
пошто
пото
сазнати
,
да
би
знала
колико
је
крива
ова
несрећница
а
које
и
стога
што
је
рачуновођа
заводски
био
млад
човек
.
Ту
,
у
заводу
,
Мара
изучи
бацање
карата
и
читање
с
длана
и
,
када
се
после
врло
дугог
одсуства
врати
у
Београд
хтеде
да
се
ода
том
занату
.
Али
је
увидела
одмах
да
то
неће
моћи
са
успехом
обављати
,
јер
код
тог
посла
није
толико
главно
знати
одиста
погађати
,
било
с
длана
било
на
картама
,
колико
прочути
се
.
Ваљало
је
дакле
прво
то
постићи
и
тога
ради
Мара
одлучи
да
ступи
у
службу
у
две
три
отмене
београдске
куће
,
јер
отмене
су
даме
те
које
најбрже
разносе
глас
о
доброј
врачари
.
Решена
да
тим
путем
стече
репутацију
,
Мара
ступи
у
службу
у
једну
отмену
кућу
и
,
после
десет
петнаест
дана
,
пошто
проучи
све
прилике
у
кући
,
она
баци
карте
својој
госпођи
и
—
погоди
дословце
.
Рече
јој
:
„
Ви
се
несрећно
осећате
у
браку
,
ви
сте
рођени
за
нешто
више
,
а
судбина
вас
је
везала
за
вашег
мужа
који
вас
није
достојан
.
За
вама
уздише
један
млад
господин
!
”
Госпођа
се
дивила
Мариној
вештини
,
и
већ
на
првоме
журу
те
недеље
говорила
је
о
томе
:
—
Ви
не
можете
веровати
,
госпође
—
рекла
је
сакупљеним
отменим
дамама
—
како
та
жена
погађа
.
Казала
ми
је
истину
од
речи
до
речи
!
Затим
је
Мара
ступила
код
друге
отмене
госпође
у
службу
и
након
мало
дана
и
њој
је
бацила
карте
и
—
дословце
јој
погодила
.
Рекла
јој
је
:
„
Ви
имате
међу
женама
много
непријатеља
,
јер
вама
завиде
због
лепоте
,
али
зато
је
мушки
спол
залуђен
за
вама
”
.
И
ова
се
госпођа
дивила
Маријиној
вештини
и
већ
на
првоме
журу
те
недеље
говорила
је
осталим
сакупљеним
,
отменим
дамама
:
—
То
је
чудо
,
кажем
вам
,
чудо
од
жене
.
Тако
вам
та
уме
на
картама
казати
као
да
просто
зна
шта
се
у
чијем
животу
дешава
.
Затим
је
Мара
ступила
и
код
треће
отмене
госпође
у
службу
и
након
мало
дана
и
њој
је
разметала
карте
и
—
и
дословце
јој
погодила
.
Казала
јој
:
„
Ви
се
у
кући
,
поред
вашег
мужа
,
празно
проводите
,
а
на
вас
мисли
и
дан
и
ноћ
један
млад
господин
,
који
се
због
вас
тужно
проводи
.
Глас
...
мали
пут
...
.
кревет
.
Нека
удовица
хтела
би
да
га
преотме
,
али
он
је
с
мислима
једнако
крај
вас
!
И
ова
се
госпођа
дивила
Мариној
вештини
и
,
већ
на
првоме
журу
те
недеље
,
казивала
је
пријатељицама
:
—
То
није
обична
жена
,
то
је
просто
пророк
божји
.
Знате
,
тако
вам
погађа
мисли
и
осећаје
,
као
да
чита
из
књиге
!
И
ове
три
отмене
госпе
биле
су
јој
сасвим
довољне
;
оне
су
учиниле
више
но
што
би
огласи
у
двадесет
дневних
листова
могли
учинити
за
Марину
репутацију
.
Кад
је
већ
била
обезбеђена
репутацијом
,
отказала
је
службу
госпођама
и
узела
засебан
квартир
,
да
би
почела
радњу
под
сопственом
фирмом
.
Од
тога
доба
она
се
и
прозвала
госпа
-Маром
.
Посао
је
пошао
необично
добро
,
јер
су
је
посећивале
и
госпође
и
господа
из
најбољих
београдских
кругова
,
али
,
једном
својом
погрешком
она
начини
дужи
застој
у
послу
те
готово
упропасти
свој
тешко
стечени
реноме
.
Још
док
је
била
у
прве
отмене
госпође
,
у
служби
,
познала
се
са
кочијашем
госпођиним
,
који
јој
се
нарочито
допадао
кад
би
обукао
беле
рукавице
и
метнуо
цилиндер
на
главу
.
То
познанство
није
се
ни
доцније
прекидало
,
а
завршило
се
тиме
што
је
Мара
,
на
наваљивање
кочијашево
,
пристала
да
се
венчају
.
Али
,
један
од
услова
младожење-
кочијаша
био
је
тај
,
да
се
Мара
остави
бацања
карата
свету
.
Она
је
пристала
на
тај
услов
и
тако
је
напустила
посао
.
Неколико
година
повучености
учинило
је
да
је
свет
Мару
сасвим
заборавио
,
у
толико
пре
што
су
се
већ
појавиле
друге
,
нове
и
знамените
врачаре
.
А
то
неколико
година
брачнога
живота
Маринога
нису
уједно
и
најсветлије
стране
њенога
живота
.
Испочетка
је
ишло
све
лепо
,
као
што
уопште
у
свакоме
браку
испочетка
иде
лепо
.
Истина
је
он
,
по
својој
кочијашкој
навици
,
погдекад
и
затезао
дизгине
,
али
је
Мара
умела
да
подеси
корак
,
те
су
опет
лепо
теглили
и
брачна
се
кола
нису
много
труцкала
.
Доцније
,
као
што
у
свакоме
браку
то
бива
,
није
ишло
баш
тако
лепо
.
Кочијаш
-супруг
почео
је
да
пије
и
то
онако
кочијашки
.
Он
је
и
раније
то
,
у
извесној
мери
чинио
,
али
само
толико
колико
је
требало
да
се
„
подмажу
кола
”
,
како
се
он
изражавао
кад
год
би
истресао
пола
литре
ракије
.
Али
,
наиђе
нека
љута
зима
,
бар
тако
се
он
правда
,
и
он
осети
потребу
да
своју
дозу
за
„
подмазивање
кола
”
удвостручи
.
То
му
,
међутим
,
остаде
навика
и
кад
наиђоше
топли
дани
и
,
најзад
,
сврши
тиме
што
га
госпођа
,
код
које
је
био
у
служби
,
отпусти
због
пијанства
.
Сад
се
,
разуме
се
,
његовим
навикама
придружи
и
очајање
,
и
он
загази
у
пиће
и
главом
и
ногама
.
Нити
је
легао
нити
се
будио
трезан
,
а
,
да
би
могао
пити
,
износио
је
ствар
по
ствар
из
куће
и
продавао
.
Он
је
сад
већ
гонио
Мару
да
се
опет
ода
бацању
карата
,
не
би
ли
било
ма
од
куд
прихода
њему
за
пиће
,
али
то
више
није
ишло
,
тешко
је
било
поново
стећи
репутацију
коју
је
већ
једанпут
напустила
.
Разуме
се
,
да
се
госпа
Мара
грдно
забринула
,
шта
ће
и
како
ће
.
Покушавала
је
да
га
лечи
:
саветовала
је
комшика
нека
,
те
му
кувала
неку
траву
од
које
огади
пиће
.
Али
,
што
је
више
пио
ту
траву
,
све
му
се
више
пила
ракија
,
тако
да
је
најзад
дотле
дотерао
,
да
по
пуну
недељу
дана
није
умео
да
изговори
реч
од
два
слога
.
Најзад
се
Мара
,
опет
по
сапету
комшика
,
диже
једноме
знаменитоме
лекару
,
за
којега
се
знало
да
је
у
своје
време
умео
добро
да
попије
,
али
је
затим
постао
очајан
проповедник
антиалкохолизма
,
тврдећи
да
је
некада
пио
да
би
студирао
дејство
алкохола
.
Кад
му
Мара
изложи
целу
ствар
,
лекар
се
замисли
и
задобова
прстима
по
столу
.
—
Та
ми
болест
,
госпођо
,
није
непозната
из
моје
дугогодишње
праксе
—
рече
доктор
.
—
Па
има
ли
помоћи
,
господине
докторе
?
—
пита
Мара
забринуто
.
—
Пије
ли
он
сваки
дан
?
—
пита
доктор
.
—
И
дању
и
ноћу
!
—
одговара
Мара
.
—
А
уме
ли
да
се
напије
онако
као
свиња
?
—
пита
даље
доктор
.
—
Та
каква
свиња
;
свиња
бар
,
и
кад
је
пијана
,
грокће
,
а
он
,
кад
се
опије
,
никакав
глас
више
од
себе
не
даје
.
Лежи
као
ствар
!
—
Врло
добро
,
врло
добро
!
—
трља
доктор
руке
усхићено
.
Мари
сину
лице
надом
,
мислећи
доктор
ће
јој
сад
рећи
лек
,
али
је
он
поли
као
хладном
водом
.
Вели
:
—
Њему
нема
лека
,
госпођо
,
али
од
њега
опет
може
бити
неке
фајде
.
—
Ама
какве
фајде
од
пијана
човека
?
—
Видите
,
госпођо
,
ја
сваке
недеље
држим
популарна
предавања
противу
алкохола
.
Па
мени
би
,
знате
,
добро
дошао
један
такав
,
као
што
је
ваш
муж
,
и
ја
бих
вам
радо
плаћао
кирију
за
њега
,
само
разуме
се
,
ако
би
ми
ви
могли
гарантовати
да
приликом
предавања
бити
пијан
као
свиња
.
—
То
вам
могу
гарантовати
,
али
...
—
Платићу
вам
десет
динара
од
предавања
.
Госпа
Мара
брзо
израчуна
у
себи
,
колико
би
то
месечно
прихода
изнело
ако
би
дала
мужа
под
кирију
и
како
виде
да
је
то
прилична
сума
,
пристаде
и
пружи
руку
доктору
.
Тако
је
госпа
Мара
проводила
даље
дане
издавајући
мужа
под
кирију
,
а
он
је
отад
,
сваке
недеље
,
лежао
под
столом
,
за
којим
је
доктор
држао
предавање
,
пружајући
стално
прст
на
њега
.
То
је
ишло
тако
неколико
месеца
,
док
једне
ноћи
није
госпа
Марин
приход
нађен
на
улици
мртав
.
Без
обзира
на
то
што
се
ни
за
какво
јавно
предавање
није
том
приликом
спремао
,
кочијаш
није
се
напио
као
свиња
,
већ
као
две
свиње
.
И
,
враћајући
се
кући
,
пресвиснуо
на
улици
.
Доктор
и
Мара
су
осетили
тај
губитак
;
Мара
стога
што
јој
се
умањио
један
приход
,
а
доктор
зато
што
му
се
умањио
број
слушалаца
.
