Рупићсе
наслони
уза
зид
.
Вајат
и
све
што
је
у
њему
окретало
се
око
њега
,
а
небројени
светлаци
сукћу
му
поред
очију
.
На
слепоочњацима
тако
му
је
лупало
,
као
да
чекићем
ударају
,
и
он
се
чисто
поведе
.
Неко
време
стајао
је
тако
разрогачених
очију
и
расклопљених
вилица
.
Није
умео
ништа
рећи
.
Једино
,
што
му
је
зујало
око
ушију
,
био
је
неки
глас
,
који
као
да
долажаше
из
даљине
,
на
му
зуји
:
„
Убио
Турчина
,
убио
Турчина
!
“
Мати
не
мога
издржати
више
,
груну
се
у
груди
и
поче
плакати
.
Наједаред
приђе
сипу
,
загрли
га
и
узе
тихо
нарицати
.
Снаха
,
заплашена
,
стала
уз
огњиште
,
па
се
никуд
не
миче
.
—
Куку
мени
,
бато
!
—
јаукну
Анђа
.
—
Шта
да
радимо
?
—
Шта
,
да
радимо
?
—
цикну
Рупић
и
позелене
у
лицу
.
—
Ето
ти
тога
красника
,
упитај
њега
!
Ја
велим
,
понео
човек
оружје
,
да
освети
брата
,
а
он
убија
Турчина
!
И
то
кога
ради
?
Да
спасе
девојчуру
,
помаже
своме
крвнику
,
а
сутра
ће
нам
за
то
кров
над
главом
букнути
.
—
Ја
нисам
знао
да
је
она
?
—
одговори
Милоје
,
збуњен
речима
што
их
ујак
осу
.
—
И
он
се
,
мајчин
син
,
нашао
да
исправља
криву
Дрину
,
да
убија
Турке
!
Ето
ти
га
сада
,
па
нека
сам
одговара
...
Идем
аги
Джинићу
!
—
дрекну
Рупић
.
—
Боље
и
он
један
да
пропадне
,
него
ли
кућа
,
него
цело
село
.
У
Милоја
као
да
уђе
помам
.
—
Иди
,
—
одговори
он
.
—
Турци
ће
ти
дати
челенку
за
то
!
—
Шта
велиш
,
момче
?
—
То
што
ти
рекох
!
—
одазва
се
Милоје
и
дрско
погледа
у
ујака
,
који
од
љутине
дрхташе
.
Рупић
цикну
као
помаман
.
Станковићи
су
на
његовим
рукама
одрасли
.
Он
није
научио
,
да
му
се
ико
у
кући
успротиви
;
сви
су
га
као
најстаријег
слушали
и
покоравали
му
се
.
А
сад
...
Крв
му
удари
у
образе
,
он
стиште
песнице
и
полете
Милоју
,
али
одједном
као
скамењен
заста
.
Милоје
устао
,
испречио
се
насред
вајата
,
сева
очима
и
чека
.
Оштро
његово
лице
чисто
је
трептало
.
Рупић
га
није
познао
.
То
више
није
деран
,
што
је
до
мало
час
збуњено
зазирао
од
ујакова
погледа
,
него
савршен
човек
,
горостас
,
који
је
спреман
на
све
,
па
чак
и
на
то
да
смрви
онога
,
који
га
се
дотакне
.
Један
часак
био
је
довољан
,
да
га
сасвим
преобрази
,
да
од
нерешљива
дечака
створи
одлучна
човека
.
Запрепашћена
мати
вриснула
је
и
стала
између
њих
,
да
их
растави
.
—
Шта
је
,
ујаче
?
—
викну
Милоје
.
—
Мислиш
ти
,
да
ћеш
ме
заплашити
?
Цептиш
од
страха
,
што
сам
умлатио
једног
Туркешању
...
Оди
,
де
!
Што
си
стао
,
шта
чекаш
?
Док
је
ово
говорио
,
поглед
му
је
севао
дивљачки
.
Рупић
је
само
зеленео
и
бледео
,
гледајући
у
нећака
,
који
се
једним
махом
истрже
.
—
Све
си
нас
убио
!
—
застења
Рупић
.
—
Нисам
,
—
одговори
Милоје
.
—
Ако
не
смемо
овде
остати
,
а
ми
ћемо
још
ноћас
кренути
у
збег
.
—
Иди
ти
у
збег
,
а
ја
нећу
!
—
дрекну
Рунић
.
—
Нећу
ја
због
једног
хајдука
да
ломим
врат
по
гурбетлуку
.
Ти
страдај
,
а
ја
нећу
.
—
Него
ћеш
аги
Джинићу
?
—
запита
Милоје
пригушеним
гласом
.
—
Јесте
,
њему
!
Хоћу
да
прокажем
хајдука
!
—
И
пође
—
—
Стој
!
—
цикну
Милоје
и
дочепа
кубурњак
са
земље
.
—
Да
се
ниси
макао
,
ако
ти
је
живот
мио
!
—
Не
,
Милоје
!
—
врисну
мајка
и
обисну
сину
о
врат
.
Рупић
,
преплашен
,
испустио
штап
из
руке
,
па
се
устурио
мало
у
страну
и
као
скамењен
блене
у
Милоја
.
—
Као
пса
ћу
те
убити
,
ако
поумиш
ма
шта
.
Боље
и
твоја
глава
него
свију
нас
!
Рупић
се
чисто
скаменио
.
Забезекнуто
гледа
у
наперено
оружје
.
—
О
,
домаћине
!
—
зачу
се
пред
кућом
.
Снаха
,
која
је
преплашена
цептила
уз
огњиште
,
истрча
пред
кућу
.
На
улазу
дворишта
стајао
је
Хаџи-Ђера
.
Снаха
притрча
вратницама
,
отвори
их
и
приђе
руци
,
која
је
благослови
.
—
Где
је
Милоје
?
—
Овде
је
,
—
прошапута
снаха
,
а
дрхће
од
страха
.
Хаџи-Ђера
прође
мимо
њу
.
Он
је
приметио
неку
усплахиреност
па
њезину
лицу
,
али
није
обраћао
пажње
.
Мислио
је
,
да
је
то
само
туга
за
изгубљеним
мужем
.
На
кућном
прагу
заста
пренеражено
.
Тамо
угледа
уздивљале
очи
Милојеве
и
кубурњак
,
наперен
у
груди
Рупићу
.
—
Помажи
,
оче
духовниче
!
—
запишта
старица
,
која
се
иза
све
снаге
борила
,
да
истргне
пиштољ
из
руке
синовље
.
—
Доле
оружје
!
—
грмну
игуман
,
прискочи
и
снажном
мишицом
изви
из
Милојевих
руку
кубурњак
.
—
Што
га
не
пустиш
?
—
викну
Рупић
,
који
се
узјуначи
,
кад
опази
да
је
оружје
отето
—
Хајдуче
!
Харамијо
!
Убио
си
човека
,
бацио
си
угарак
у
кућу
,
па
потежеш
оружје
и
на
ујака
,
који
те
је
од
литре
меса
очувао
.
Хаџи-Ђера
опази
у
чему
је
ствар
.
Он
приђе
Рупићу
и
стаде
га
стишавати
.
Али
Рупић
је
на
сав
мах
беснео
.
—
Хајдук
!
Хајдук
!
—
дерао
се
као
помаман
.
—
Не
вичи
,
човече
,
могу
те
још
чути
!
—
утишава
га
игуман
.
—
Шта
чути
?
Нека
чују
!
Боље
он
један
да
пропадне
,
него
да
цело
село
пострада
!
Страх
,
да
и
сам
не
пострада
,
толико
је
био
избезумио
Рупића
,
да
је
све
више
долазио
изван
себе
.
Милоја
је
мати
ухватила
за
руку
,
и
он
се
пустио
да
га
доведе
до
седала
,
па
га
онда
обема
рукама
загрлила
и
кроз
плач
молила
да
се
утиша
.
—
За
име
Божје
,
шта
ти
је
?
—
викну
игуман
.
—
Милоје
није
учинио
никаква
зла
!
—
А
Рама
?
Ко
уби
Рама
?
—
јекну
Рупић
,
ухвати
се
обема
рукама
за
главу
и
поче
је
нихати
то
амо
то
тамо
.
—
Па
шта
онда
?
—
запита
игуман
и
оштрим
погледом
загледа
се
у
Рупића
.
Рупић
се
убезекну
на
овако
питање
,
па
чисто
изненађено
погледа
у
игумана
.
—
Онда
?
Та
због
њега
ћемо
сви
пострадати
!
Са
његове
луде
главе
пропатиће
село
.
—
Не
бој
се
,
Рупићу
,
—
одговори
игуман
оштро
,
јер
га
већ
и
самога
поче
захватати
нестрпљење
;
—
ако
село
пропати
,
ти
нећеш
!
Тебе
ће
већ
заклонити
ага
Джинић
.
Изненадни
долазак
Хаџи-
Ђерин
и
овај
разговор
утишаше
Милоја
,
те
се
мало
по
мало
уздивљали
поглед
поче
стишавати
,
али
зато
ипак
његове
очи
севаху
још
претњом
,
која
је
мало
час
на
овоме
месту
приковала
Рупића
.
Хаџи-Ђера
приђе
Милоју
,
дохвати
га
за
главу
,
па
га
пољуби
у
чело
.
—
Нека
је
срећно
,
соколе
!
—
рече
Милоју
,
који
га
чисто
забезекнуто
гледаше
.
—
Сачувао
си
образ
невином
детету
.
Тако
ваља
!
То
ти
више
вреди
,
него
да
си
пет
манастира
подигао
.
—
Убија
људе
,
да
крвнику
помогне
!
—
застења
Рупић
.
—
Не
греши
душе
,
Рупићу
,
—
одговори
игуман
.
—
Гагићи
нису
убили
Милана
.
На
ову
реч
Милоје
прену
и
пажљиво
се
загледа
у
очи
игуманове
.
Мати
,
која
не
одмицаше
од
сина
,
и
снаха
њезина
,
погледаше
такођер
.
—
Шта
би
рекао
,
Рупићу
,
кад
бих
ти
ја
казао
,
да
је
Миланов
убица
главом
твој
пријатељ
,
ага
Джинић
.
Милоје
ђипи
:
—
Оче
игумане
,
живога
ти
Бога
,
је
ли
то
истина
?
—
Није
истина
!
—дрекну
Рунић
.
—
Ага
Джинић
је
баш
опоменуо
Милана
,
да
се
чува
...
—
Од
Гагића
!
—
упаде
Хаџп-Ђера
.
—
Знао
је
он
,
да
ће
Милан
то
већ
казати
у
селу
,
те
тако
,
кад
га
нестане
,
да
ће
се
на
Гагића
посумњати
.
Осим
Рупића
,
коме
је
ово
изгледало
као
лаж
,
сви
су
у
кући
били
изненађени
.
Милоје
је
само
зверао
то
у
игумана
то
у
остале
.
А
у
самој
ствари
и
није
било
баш
тако
ласно
веровати
,
да
је
ага
Джинић
могао
учинити
што
противу
Станковића
.
У
Моравцима
је
и
најмање
дете
знало
,
да
је
субаша
,
још
од
оне
самртне
,
Рупићев
добар
пријатељ
,
а
Станковићи
су
као
и
остала
раја
били
мирни
и
послушни
.
Осим
тога
Рупић
,
као
најстарији
члан
ове
задруге
,
толико
се
додворио
код
субаше
,
а
отуда
и
код
рудничких
Турака
,
да
су
га
ови
у
селу
окнежили
,
те
му
тако
створили
још
већи
углед
у
Моравцима
и
околини
.
Сродници
и
пријатељи
,
којих
готово
имађаше
у
свакој
моравачкој
кући
,
знали
су
за
ово
пријатељство
,
па
су
рачунали
,
да
ће
и
њима
бити
добро
,
ако
се
не
одвајају
од
Рупића
,
те
тако
мало
по
мало
он
поста
у
Моравцима
највиђеније
лице
.
Моравчани
су
,
додуше
,
и
после
тога
сносили
све
намете
као
и
остала
села
,
па
их
та
послушност
није
сачувала
ни
од
оног
Сали
-агина
„
права
прве
ноћи
“
,
али
субаша
је
ипак
,
гдегод
би
му
се
дала
прилика
да
користи
Моравчанима
,
а
да
не
оштети
своје
и
турске
интересе
,
ишао
на
руку
Рупићу
и
селу
.
А
и
толико
је
сељанима
било
добро
дошло
.
Кад
нису
смели
ништа
Турчину
,
а
оно
су
гледали
да
покажу
своју
моћ
на
суседним
селима
.
Ако
је
ко
имао
заватине
на
дићском
атару
,
он
је
могао
слободно
на
њој
радити
,
а
да
га
не
заболи
глава
од
стране
субашине
.
Дићани
су
се
могли
жалити
коме
било
,
то
им
није
користило
.
Ни
субаша
ни
руднички
муселим
Сали
-ага
нису
се
паштили
да
их
заштите
.
А
то
је
све
још
више
распиривало
ону
крвну
задевицу
.
Дићани
и
њихови
сродници
из
осталих
закрвљених
села
наплаћивали
су
се
на
други
начин
.
Где
год
су
се
сукобили
,
тамо
су
се
завадили
,
побили
,
један
другога
обранили
,
или
један
другоме
убили
марвинче
,
потрли
усеве
,
запалили
сена
.
Једном
речи
,
из
дана
у
дан
гомилале
су
се
нове
клице
за
крвну
освету
,
у
толико
више
што
је
субаша
на
сваку
тужбу
урадио
онако
,
како
је
то
ишло
у
корист
Рупићу
и
Моравчанима
.
А
Рупић
је
зато
био
десна
рука
аги
Джинићу
.
Из
његова
се
села
није
још
нико
одметнуо
у
хајдуке
,
нити
је
који
хајдук
могао
наћи
склоништа
овде
.
Ага
Джинић
је
с
те
стране
могао
мирно
са
уха
на
ухо
спавати
,
а
да
га
ни
глава
не
заболи
.
Па
онда
није
ни
чудо
што
је
Рунић
онако
неповерљиво
саслушао
игуманову
реч
.
Шта
је
он
могао
натрунити
субаши
,
да
му
сестрића
убије
,
кад
ето
још
ни
један
Турчин
није
имао
од
њега
вернијега
пријатеља
међу
рајом
?
Овај
разговор
само
га
је
више
уверио
,
да
је
игуман
све
то
измислио
,
тек
зато
да
га
одвоји
од
субаше
,
па
да
у
згодноме
часу
похајдучи
село
.
Игумана
није
волео
ни
зато
,
што
га
ни
ага
Джинић
није
марио
,
али
од
онда
,
кад
је
започео
да
мири
сељане
,
кад
је
узео
да
га
јавно
међу
сељанима
прекорева
,
омрзао
га
је
сасвим
.
А
већ
овога
пута
,
кад
овако
одобрава
убиство
,
што
га
је
Милоје
учинио
,
дође
му
црн
као
сатана
.
„
Тај
ради
,
да
нас
завади
с
Турцима
,
да
нас
отера
у
хајдуке
и
гурбетлук
“
,
—
помисли
и
премери
игумана
испод
очију
.
Немоћ
,
што
је
у
овоме
часу
осећао
према
сестрићу
,
који
му
се
овако
истрже
из
руку
,
ускомешала
му
је
из
дна
душе
јед
,
који
га
је
толико
давио
,
да
,
му
се
чинило
,
е
ће
се
угушити
,
ако
још
који
тренутак
остане
у
његовој
близини
.
До
јуче
,
до
мало
час
,
био
је
он
једини
господар
,
а
сад
ево
и
овога
калуђера
,
како
се
између
њега
и
сестрића
увукао
,
као
клин
у
процеп
,
да
их
упропасти
,
а
он
нема
ни
толико
снаге
,
да
се
одупре
томе
.
Па
онда
,
баш
и
кад
би
покушао
ма
шта
,
да
поврати
стари
ред
,
како
би
се
то
свршило
?
Између
њега
и
сестрића
испречило
се
убиство
,
а
да
сестрића
заштити
,
сакрије
,
да
се
уопште
за
његов
спас
заложи
,
значило
би
то
исто
,
што
и
спрегнути
се
са
одметником
,
а
Турци
нису
олако
праштали
крв
убијена
Турчина
.
Убица
и
његови
јатаци
главом
су
плаћали
,
а
село
,
на
чијем
је
атару
нађен
леш
,
плаћало
је
тешке
глобе
.
Од
таквих
мисли
Рупићу
је
бучала
глава
.
—
Пропали
смо
!
—
хукну
очајно
после
подужег
ћутања
.
-
Зашто
,
Рупићу
?
—
Бог
зна
,
да
ли
је
Суља
и
опазио
Милоја
.
Ако
га
није
смотрио
,
лако
ти
је
бацити
сав
кабајет
(
одговорност
)
на
хајдуке
.
Мало
ли
их
је
,
који
су
тако
урадили
?
Али
ако
га
је
баш
умотрио
,
а
ти
реци
аги
Джинићу
,
да
не
знаш
ништа
и
да
Милоја
нема
у
кући
.
Ја
сам
,
ево
,
и
дошао
,
да
Милоја
уклонимо
још
данас
,
па
,
ако
Бог
да
те
се
не
сазна
,
ласно
му
је
доћи
,
а
сазна
ли
се
,
зар
је
мало
планина
?
Или
ти
мислиш
,
да
је
он
једини
,
кога
неправда
и
зулум
гоне
у
хајдуке
!
Ето
ти
петорице
браће
Недића
,
па
Цепиграбић
,
па
Станко
,
—
све
је
њих
одагнала
неправда
,
сви
се
они
одметоше
,
да
очувају
још
ово
мало
образа
,
што
нам
је
остало
!
Игуманов
глас
звонио
је
као
глас
Претече
.
Мајка
се
приљубила
уза
сина
,
па
чисто
не
дише
,
а
Милоје
укоченом
пажњом
гледа
у
лице
игуманово
,
које
му
у
овоме
часу
дође
као
светитељско
.
Овако
храбрење
,
па
још
из
уста
слуге
Божјега
,
чисто
га
понесе
,
уздиже
нада
све
.
Она
одлучност
и
снага
,
коју
је
осетио
када
је
потргао
кубурњак
на
Турчина
,
сад
му
се
наново
поврати
и
њему
поста
криво
на
самога
себе
,
што
је
до
мало
час
стрепео
.
Али
докле
је
Милоја
ово
храбрило
,
дотле
је
Рупић
седео
нем
и
усплахирен
.
Она
једина
мисао
,
да
је
Милоје
убио
Турчина
,
да
је
помагао
крвном
непријатељу
,
да
је
потегао
оружје
и
на
њега
,
па
онда
,
да
му
он
сада
више
ништа
не
сме
,
и
да
ће
већ
сутра
страдати
сви
због
његова
дела
,
толико
га
је
ужасавала
,
да
га
ништа
није
могло
прибрати
.
Да
је
смео
само
,
он
би
овога
часа
и
Милоја
и
игумана
смождио
,
затро
би
их
,
да
им
ни
трага
не
буде
,
али
је
овако
трпео
и
слушао
,
како
калуђер
на
његове
очи
хвали
убицу
и
још
поучава
,
да
се
у
гору
одмеће
.
Па
докле
је
Рупић
као
укочен
седео
и
само
покаткад
шкрипао
зубима
,
игуман
је
тешио
Анђу
и
саветовао
,
да
седи
мирно
и
да
не
брине
за
сина
.
—
Спреми
се
,
Милоје
,
па
у
име
Бога
да
се
иде
!
—
Спреман
сам
,
оче
,
—
одговори
Милоје
и
задену
оба
кубурњака
за
силаје
.
—
А
ти
се
опрости
с
мајком
и
ујаком
.
—
Опрости
,
најо
,
и
немој
тужити
!
—
рече
Милоје
и
приступи
мајчиној
руци
.
Анђа
,
која
је
дотле
са
стрепњом
слушала
игумана
,
прибра
снагу
,
да
не
заплаче
,
загрли
сина
и
стаде
га
осипати
пољупцима
.
У
загрљају
мајчину
Милоје
је
овога
часа
осетио
сву
топлину
детињске
љубави
.
Он
се
није
отимао
,
него
је
пустио
старицу
,
да
га
грли
,
љуби
и
милује
до
миле
воље
.
—
Бог
те
чувао
,
сине
!
—
јецала
је
она
грлећи
га
.
И
снаха
приђе
деверовој
руци
,
да
се
опрости
.
—
Збогом
,
снахо
,
и
аманет
ти
ова
стара
душа
.
Пази
је
као
мајку
.
Снаси
ударише
сузе
на
очи
;
она
сакри
рукавом
лице
,
па
одмах
измаче
у
кућу
,
да
се
сакрије
.
Милоје
,
у
пролазу
мимо
ујака
,
заста
,
сними
фес
и
ступи
преда
њ
.
—
Ујаче
!
—
Склони
ми
се
с
очију
!
—
осече
се
Рунић
и
повуче
руку
за
леђа
.
—
Ја
нисам
ујак
хајдуку
!
Милоје
га
мрко
премери
,
па
онда
приђе
почађалој
икони
Св
.
Арханђела
,
која
је
висила
у
челу
вајата
,
стаде
пред
њу
,
прекрсти
се
,
дубоко
се
поклони
,
па
је
целива
.
Кад
ово
учини
,
још
једном
пољуби
мајку
у
руку
,
па
се
благо
изви
из
њена
загрљаја
и
изађе
на
двориште
.
Топла
сунчева
светлост
,
што
се
преливала
по
одјуженим
снежним
горама
,
чисто
га
разгали
.
Она
небесна
ведрина
блесну
и
у
његовим
очима
,
и
он
,
раздраган
,
похита
за
игуманом
,
који
ведра
чела
и
спокојно
корачаше
уским
гротлом
манастирске
долине
.
Анђа
изашла
на
кућни
праг
,
утире
сузе
што
непрестано
роне
и
прати
очима
сина
,
све
докле
се
овај
не
изгуби
из
њезиних
очију
.
За
тим
се
врати
у
вајат
,
прође
поред
брата
икони
,
наслужи
кандило
,
па
се
три
пута
прекрсти
,
дубоко
поклони
пред
иконом
светитеља
,
положи
руке
на
прса
и
поче
тихо
шапутати
молитву
.
Молила
се
Богу
и
кутњој
Слави
,
да
јој
заштите
сина
од
сваке
беде
и
напасти
,
да
му
помогну
у
пољу
и
гори
.
Кад
је
довршила
,
прекрсти
се
,
метаниса
и
целива
икону
.
Једна
суза
,
што
се
скрунила
с
мајчина
лица
,
ороси
лице
Св
.
Арханђела
,
а
њој
дође
,
као
да
се
светац
благо
насмеши
.
Побожна
молитва
даде
јој
нову
снагу
и
она
се
окрете
,
да
изађе
у
кућу
.
Рупић
,
који
је
за
све
ово
време
седео
и
као
заливен
ћутао
,
одједном
шкрипну
зубима
,
удари
се
песницом
по
колену
и
скочи
.
Анђа
га
погледа
бојажљиво
.
Он
прихвати
палицу
с
пода
и
пође
.
—
Куда
ћеш
?
—
запита
га
Анђа
с
неком
стрепњом
и
стаде
пред
излаз
.
—
Уклони
се
!
—
Куда
ћеш
?
—
То
ја
знам
.
—
одговори
Рупић
.
—
Ти
ћеш
аги
Джинићу
?
—
Идем
,
да
одам
пса
!
—
Не
,
по
Богу
брате
!
—
јаукну
Анђа
.
—
Зар
хоћеш
да
ми
кућу
мртвим
коцем
затвориш
!
—
Оно
ти
није
син
!
—дрекну
Рупић
,
а
лице
му
дође
некако
страшно
.
—
Нећу
ја
да
због
једног
харамије
пострадам
!
На
ове
речи
Анђа
затрепери
мало
,
али
се
у
часу
прибра
,
а
поглед
,
који
до
овог
часа
преклињаше
,
поста
као
челичан
.
—
Идеш
?
—
Идем
!
—
одговори
Рупић
,
а
прети
гласом
.
—
Нека
псето
само
одговара
.
—
Е
,
па
пролази
,
бато
!
—
одговори
Анђа
и
уклони
се
с
врата
.
—
Мени
је
и
’
нако
додијало
све
.
Када
ми
сва
деца
легну
под
земљу
,
шта
ћу
и
ја
овде
?
Ено
ти
Джинића
!
Иди
,
одај
све
;
али
знај
:
кад
се
вратиш
амо
,
наћи
ћеш
ме
како
висим
о
овој
гредици
.
А
већ
после
дођи
с
твојим
агом
Джинићем
,
па
се
шири
сам
по
овој
проклетији
.
Глас
јој
је
тако
мирно
и
одлучно
звонио
,
а
онај
поглед
,
који
је
приковала
у
очи
братовљеве
,
збуни
Рупића
.
Он
устукну
мало
,
дубоко
хукну
и
седе
на
своје
место
.
Наста
ћутање
...
Рупић
оборио
главу
,
а
на
лицу
,
које
је
и
сада
усплахирено
,
трепери
свака
жилица
.
Анђа
се
наслонила
уза
зид
,
па
,
одлучна
и
мирна
,
приковала
поглед
у
брата
,
као
да
би
хтела
рећи
:
„
Хајде
учини
!
“
Станојка
стоји
насред
куће
и
страшљиво
погледа
то
у
свекрву
то
у
Рупића
.
Најзад
овај
диже
главу
и
мрачним
погледом
премери
сестру
.
—
Па
сад
?
...
Анђа
га
само
одлучно
гледа
и
не
одговара
.
—
И
ми
сви
да
пострадамо
због
њега
?
—
Нека
пострадам
!
—
одговори
Анђа
.
—
Нека
ме
растргну
коњима
на
репове
,
само
он
да
се
сачува
.
Рупић
је
чудно
погледа
.
После
забуне
од
сестриних
речи
и
сам
је
почео
осећати
,
да
ће
пренаглити
,
ако
пре
времена
ода
.
Али
у
колико
је
то
осећао
,
у
толико
му
сад
више
поче
искрсавати
слика
игуманова
,
који
му
одведе
сестрића
.
У
њега
се
почела
увлачити
нека
нејасна
слутња
,
да
је
у
сав
овај
посао
уплетен
и
сам
игуман
,
а
нарочито
га
то
уверавало
,
што
баш
сада
,
кад
је
Милоје
убио
Рама
и
спасао
Смиљу
,
он
правда
Гагића
,
а
оно
убиство
товари
на
леђа
субаши
.
И
сав
јед
и
жестина
,
што
су
се
комешали
у
души
после
оног
сукоба
са
сестрићем
,
пређоше
на
игумана
.
Сад
му
се
учини
све
јасно
:
и
онај
разговор
после
сахране
Миланове
,
и
онај
састанак
с
Гагићем
,
па
онда
и
оно
Милојево
одупирање
да
иде
с
њим
Джинићу
,
и
његов
одлазак
на
Љиг
баш
онда
,
када
ће
Рамо
пронети
Гагићеву
Смиљу
.
Сви
ови
догађаји
сплетали
су
се
и
преплетали
у
његовим
мислима
,
па
су
га
све
више
утврђивали
,
да
је
Хаџи-
Ђера
увукао
потајно
његова
сестрића
у
своје
замке
,
а
овај
је
све
то
крио
од
њега
.
И
то
га
у
помам
доведе
.
Сад
више
није
ни
мислио
о
Милоју
.
Хаџи-Ђера
постао
је
чвор
овога
сплета
,
а
мржња
,
што
је
мало
час
букнула
на
сестрића
,
налете
као
бујица
на
игумана
.
—
Шта
си
се
узјазбила
ту
,
те
бленеш
!
—
дрекну
на
Станојку
,
која
још
једнако
стоји
насред
куће
.
Станојка
се
ужурба
и
потрча
огњишту
,
те
тамо
поче
нешто
радити
.
Рупић
се
диже
и
пође
.
—-
Оде
ли
?
—
запита
Анђа
,
а
једнако
га
мери
оним
погледом
.
—
Идем
до
кума
Мратића
,
—
одговори
Рупић
,
не
погледајући
је
.
Кад
изађе
из
вајата
,
Анђа
обори
главу
на
прса
,
па
тако
оста
неко
време
.
Очевидно
борила
се
само
собом
.
—
О
,
снахо
!
—
Чујем
,
најо
—
одазва
се
Станојка
.
—
Деде
,
ћеро
,
привуци
ми
овај
губер
,
те
ме
покри
;
нешто
ме
зима
ломи
,
—
рече
Анђа
,
па
се
спусти
на
пространи
кревет
.
Снаха
је
покри
,
па
онда
седе
крај
ње
.
—
Је
ли
,
најо
?
—
Шта
,
ћеро
?
—
запита
Анђа
,
а
вилице
јој
по
мало
цвокоћу
.
—
Зар
није
боље
,
да
се
и
ми
уклонимо
кудгод
,
докле
ово
чудо
не
прегрми
?
—
А
куда
бих
од
оних
гробова
?
—
прошапута
Анђа
и
навуче
губер
на
очи
.
—
К’о
велим
,
док
се
не
смири
.
Анђа
не
одговори
ништа
.
Скривена
под
губером
мучила
се
да
савлада
бол
што
је
ломио
.
Али
што
се
више
уздржавала
,
бол
је
све
више
бујао
,
притискивао
и
давио
,
да
јој
се
учини
,
е
ће
се
угушити
,
ако
бар
једаред
не
уздахне
.
—
Јаох
,
до
Бога
,
зар
да
и
њега
изгубим
?
—
врисну
из
грла
и
поче
се
трести
као
у
грозници
,
а
сузе
као
дажда
линуше
низ
њено
лице
.
Студена
језа
,
што
је
спочетка
захватала
,
постепено
се
утишавала
,
а
место
тога
осети
топлину
,
као
да
је
поливају
по
снази
врелом
водом
.
Мало
по
мало
и
врелина
поче
бивати
тако
несносна
,
да
јој
се
чинило
,
е
ће
јој
сва
изнутрица
сагорети
.
Свест
јој
се
стаде
мутити
и
она
се
занесе
у
грозничаво
бунцање
.
Снаха
је
лебдела
над
њом
.
—
Снахо
!
—
Чујем
,
најо
!
—
одговори
Станојка
,
па
се
наже
над
њом
.
Што
не
отераш
ту
црну
псину
?
—
Коју
,
најо
!
—
запита
Станојка
и
погледа
око
себе
.
—
Ето
је
код
кревета
,
где
режи
...
Ох
ох
!
...
—
Шта
ти
је
,
најо
?
Разабери
се
!
—
прошапута
Станојка
преплашено
и
поче
је
дрмати
.
Анђа
отвори
за
часак
очи
,
али
их
брзо
склопи
;
она
није
осећала
ово
дрмање
,
само
је
тек
по
који
пут
јечала
у
тешком
заносу
.
Станојка
се
поче
плашити
.
Дође
јој
да
истрчи
напоље
,
те
да
позове
ма
кога
,
али
најближи
комшилук
у
растршканоме
селу
био
је
толико
удаљен
,
да
би
морала
добро
викати
,
докле
би
довикала
.
Међутим
,
није
никако
смела
да
остане
сама
уз
болесницу
.
Докле
се
тако
ломила
шта
да
ради
,
свекрва
је
збацила
губер
,
подигла
се
мало
и
гледа
у
снаху
.
Али
то
није
био
њезин
поглед
,
него
некако
друкчији
,
нејасан
и
страшан
.
—
Како
ти
је
?
—
запита
Станојка
,
а
престављено
гледа
у
онај
поглед
.
—
Шта
радиш
то
?
—
Ништа
,
најо
?
—
Како
ништа
,
кад
ти
сва
коса
гори
!
Угаси
то
!
—
Лези
,
теби
је
зло
!
—
одговори
ова
и
положи
је
полако
.
—
Ох
...
ох
!
—
зајеча
Анђа
.
—
Ох
...
ухватиће
га
пси
!
...
Занос
је
бивао
све
већи
,
а
из
ње
је
јара
чисто
била
.
Снаха
донесе
сирћета
,
па
јој
натрља
чело
.
Ово
као
да
је
годило
болесници
,
јер
се
наскоро
стиша
и
тврдо
заспа
.
Станојка
причека
још
мало
,
ослушну
,
и
кад
се
увери
да
спава
,
покри
је
полако
,
па
онда
нечујно
изађе
.
Хтела
је
да
огледне
неће
ли
спазити
ма
коју
од
жена
,
те
да
је
позове
,
да
јој
се
нађе
у
помоћи
око
болеснице
.
Пред
кућом
зачу
кораке
.
—
Хеј
,
домаћине
!
Она
потрча
напоље
,
али
кад
пређе
праг
чисто
устукну
.
Пред
њом
је
стајао
ага
Джинић
.
—
Помози
Бог
,
снахо
!
—
Бог
ти
помогао
,
честити
субаша
,
—
одговори
Станојка
,
стави
леву
руку
под
гуњић
,
а
десном
се
маши
агина
скута
.
—
Нека
,
снахо
,
нека
!
—
одговори
субаша
и
трже
руку
,
у
којој
му
беше
дугачак
чибук
.
—
А
где
је
кнез
?
—
Отиш’о
до
кума
,
мало
час
,
—
одговори
Станојка
,
а
у
грлу
јој
запиње
свака
реч
.
—
А
ти
сама
,
ха
?
—
Ето
,
—
одговори
она
,
—
чувам
болесну
нају
,
те
изађох
,
да
дозовем
коју
од
жена
.
—
А
где
ти
је
девер
?
Станојка
се
смете
:
—
Овде
...
не
знам
...
Бој
се
,
и
он
је
отпао
тамо
.
Ага
Джинић
је
погледа
испод
очију
,
а
поглед
му
је
чудновато
светлео
.
Он
је
већ
сео
на
једну
троножицу
крај
огњишта
,
па
је
из
везене
дуванкесе
,
што
му
је
висила
испод
срмали-пиштоља
,
извадио
између
прстију
дувана
,
те
набија
у
лулу
.
—
Баш
добро
,
бива
,
те
те
затекох
тако
.
Деде
,
принеси
ватре
.
Станојка
прихвати
машицама
жар
,
па
га
принесе
на
чибук
.
Затим
се
измаче
у
крај
и
тако
оста
стојећи
,
а
очију
са
земље
не
диже
.
Ага
Джинић
одби
неколико
густих
димова
,
па
онда
упиљи
у
Станојку
.
И
не
погледајући
у
њега
,
Станојка
је
лепо
осећала
његове
погледе
,
па
се
од
стида
чисто
мењала
у
лицу
.
—
Па
,
болан
,
ти
сад
удовица
?
—
ослови
ага
Джинић
.
Станојка
не
одговори
ништа
.
Сад
би
се
радовала
,
да
ма
ко
наиђе
овамо
,
па
макар
то
било
и
најмање
дете
,
само
да
није
са
субашом
на
само
.
—
Јазук
!
—
продужи
субаша
.
—
Онако
добар
човек
,
па
га
изедоше
.
—
Бог
им
судио
!
—
одговори
Станојка
тихо
.
—
И
судиће
им
,
не
брини
.
Неће
им
остати
ни
камен
на
камену
.
За
једног
Станковића
све
ћу
Гагиће
побити
.
Станојка
га
кришом
погледа
.
Субаша
примети
ово
,
па
још
боље
упиљи
поглед
у
њено
лице
.
Она
се
збуни
пред
овим
очима
,
које
је
чисто
прождираху
,
ужурба
се
око
неких
прња
,
поче
их
купити
и
пође
с
њима
напоље
.
—
Ама
куда
журиш
?
—
запита
ага
Джинић
;
па
како
је
баш
у
томе
часу
пролазила
покрај
њега
,
обухвати
је
руком
око
паса
и
привуче
себи
.
Станојка
задрхта
као
прут
.
—
Шта
се
опиреш
толико
?
—
прошапута
субаша
,
а
глас
му
трепери
од
узрујаности
.
—
Море
,
зар
не
видиш
колико
сам
мерак
на
тебе
?
—
Пусти
ме
,
ага
,
молим
ти
се
!
—
одговори
ова
,
а
све
се
упиње
,
да
му
се
извије
.
—
А
што
,
јање
моје
?
—
Пусти
,
видеће
!
.
.
—
Па
ако
и
виде
!
—
одговори
Джинић
и
,
отуривши
чибук
у
страну
,
укопча
је
и
другом
руком
.
—
Сједи
де
овамо
?
Станојка
испусти
прње
,
па
се
обема
рукама
одупре
о
његова
прса
,
да
се
отме
.
—
Сједи
мирно
,
кад
ти
велим
!
—
викну
мало
снажијим
гласом
,
и
силом
је
привуче
себи
на
колено
.
—
Ето
,
ви’ш
,
тако
!
—
Аман
,
ага
,
дина
ти
,
пусти
ме
!
—
Пустићу
,
ама
да
чујеш
прво
што
ћу
ти
рећи
.
Не
мисли
,
да
ћу
силом
ишта
усхтети
:
таква
ми
не
требаш
.
Ама
ти
знаш
добро
,
ко
те
је
сачувао
,
да
не
идеш
као
и
остале
на
Рудник
.
А
сада
ти
велим
,
бирај
што
ти
је
милије
:
или
мени
или
на
Рудник
.
Први
дан
,
кад
биров
викне
да
све
цуре
и
невесте
пођу
Сали
-аги
,
и
ти
ћеш
,
дина
ми
!
А
тамо
ти
нема
бирања
:
ко
те
први
уграби
,
томе
ћеш
измећарити
.
Ха
?
Докле
је
Турчин
говорио
,
Станојка
је
трептала
као
јасика
,
па
је
чешће
покушавала
,
да
се
истргне
;
али
чврсте
Турчинове
мишице
снажно
су
држале
плен
.
—
По
Богу
,
ага
,
—
зајеца
она
,
—
Милан
ти
је
био
пријатељ
,
он
те
је
увек
поштовао
.
—
Ех
,
пријатељ
?
Ама
,
женска
главо
,
њега
нема
више
,
а
ја
сам
му
био
пријатељ
због
тебе
.
Пазио
сам
те
,
бива
,
и
онда
као
и
данас
.
Него
,
жив
ми
,
немој
више
да
се
опиреш
.
Бирај
,
што
ти
је
гођ
драго
.
Не
дођеш
ли
ми
још
данас
у
хан
,
сутра
ћеш
са
осталима
на
Рудник
.
Станојки
је
,
које
од
борбе
да
се
отме
а
које
од
овог
разговора
,
лупало
у
грудима
,
као
да
песницом
удара
.
—
Пусти
,
ага
,
амана
ти
!
—
Батали
то
!
Кад
ми
одговориш
,
пустићу
те
.
Ама
не
смећи
са
ума
,
како
ти
рекох
:
или
мени
или
на
Рудник
!
Ово
или
или
није
давало
да
подуже
размишља
.
Субашине
речи
нису
биле
само
обичне
претње
.
Он
је
зацело
пре
полак
године
сачувао
,
да
,
као
друге
,
не
иде
на
Рудник
.
Милан
је
молио
агу
,
да
је
спасе
срамоте
,
па
је
чак
и
претио
,
ако
му
жену
одведу
тамо
,
да
ће
одметнути
село
.
И
ага
му
је
учинио
.
Али
сад
нема
никога
.
И
Милоје
,
у
кога
би
се
можда
поуздала
,
уклонио
се
,
Бог
зна
куда
,
те
тако
њојзи
није
остало
друго
,
него
да
се
покори
судбини
као
и
остале
.
Па
опет
ова
рудничка
весеља
,
за
која
су
и
деца
у
селу
знала
,
била
су
за
њу
толико
страшна
,
да
би
пре
сактисала
саму
себе
,
него
што
би
тамо
отишла
.
Сали-ага
и
његов
побратим
,
са
осталим
Турцима
у
тврђави
,
чинили
су
та
весеља
јавно
.
Докле
је
једно
коло
девојака
и
младих
жена
с
рудничким
Турцима
играло
,
дотле
су
друге
девојке
седеле
у
крила
осталим
Турцима
,
који
су
сехирили
.
И
помисао
па
ово
чисто
је
обезоружа
.
Страх
,
да
не
иде
на
Рудник
,
потресе
јој
сваку
жилицу
;
она
више
није
имала
снаге
ни
да
се
отима
ни
да
се
одупире
насилнику
,
што
је
држаше
.
Међутим
,
субаша
је
пламтео
и
жудно
чекао
њезин
одговор
.
—
Па
,
реци
,
шта
си
наумила
?
—
Доћи
ћу
,
—
прошапута
Станојка
готово
нечујно
.
—
Не
дочух
,
шта
рече
?
—
запита
Джинић
и
привуче
јој
главу
лицу
.
—
Хоћу
,
—
шапну
Станојка
дршћући
,
а
лице
јој
поче
пламтети
.
—
Е
,
виш
,
тако
те
хоћу
,
снахо
!
—
одговори
ага
загушеним
гласом
,
привуче
јој
главу
,
па
јој
притиште
пољубац
на
вреле
образе
.
—
Ех
,
бива
,
сада
сам
лак
,
као
да
си
ми
скинула
Бог
зна
какав
терет
с
душе
.
Ево
па
!
То
нека
ти
је
само
тек
’
нако
,
мало
обележја
,
а
већ
после
ћу
те
окитити
,
да
ће
ти
све
цуре
завидети
.
Кад
то
рече
,
извади
иза
паса
златну
рушнију
и
стиште
јој
у
шаку
.
Станојка
је
била
као
убијена
.
Нити
се
бранила
више
,
нити
је
шта
говорила
.
—
Дакле
,
још
данас
?
—
прошапута
субаша
и
уста
.
—
Чекам
,
знаш
,
до
заранака
доћи
ћеш
већ
.
А
сад
,
ето
,
одох
.
На
поласку
је
још
једном
помилова
и
пољуби
,
а
за
тим
изађе
из
куће
и
замало
па
се
изгуби
.
Станојка
је
остала
потпуно
збуњена
,
крв
јој
ударила
у
лице
,
па
се
све
зајапарило
,
а
у
грудима
јој
је
силно
лупало
.
Она
није
видела
ништа
:
ни
оно
благо
и
топло
сунце
што
трепери
озго
и
сија
над
снажном
белином
,
ни
плаво
пространо
небо
,
што
се
наслања
на
усталасале
горе
и
планине
,
ништа
,
ништа
;
њој
је
зујало
у
ушима
само
оно
,
што
је
мало
час
чула
,
а
у
мислима
јој
се
испречио
црни
Рудник
и
срамота
,
што
ће
је
већ
сутра
можда
снаћи
,
ако
се
не
одазове
овоме
Турчину
.
Тако
је
стајала
неко
време
,
па
онда
пође
у
вајат
;
али
кад
маши
руку
за
узицу
скакавице
,
трже
је
као
опрљену
.
Стид
је
од
саме
себе
ухвати
и
не
смеде
да
прекорачи
тамо
,
где
јој
је
болесна
свекрва
лежала
.
Чинило
јој
се
,
да
ће
јој
се
на
лицу
видети
све
:
и
шта
је
чула
и
како
је
до
мало
час
седела
на
колену
Турчину
.
Она
се
врати
огњишту
,
па
је
,
ни
сама
не
знајући
шта
чини
,
узимала
час
једну
а
час
другу
ствар
,
премештала
је
с
места
на
место
,
па
је
онда
застајала
и
непомично
гледала
у
оне
разнобојне
пламичке
што
сукћу
и
пуцкарају
по
широкоме
огњишту
.
У
један
мах
јој
дође
и
та
помисао
,
да
се
утеши
оним
што
мора
бити
.
—
»
Ето
,
сила
Бога
не
моли
“
,
прошапута
у
себи
.
„
И
остале
су
морале
да
учине
тако
,
па
зар
су
оне
криве
.
А
мени
је
бар
оставио
да
се
спасем
видовне
срамоте
.
Њих
види
сваки
,
кад
иду
на
Рудник
,
а
мене
неће
видети
нико
“
.
Тако
је
у
један
мах
покушала
да
се
,
колико
толико
,
измири
са
својом
судбином
,
али
то
је
било
само
за
један
тренутак
.
Узрујана
душа
размахнула
је
у
њојзи
као
олујина
,
па
као
што
ова
ломи
и
обара
,
кида
и
руши
,
тако
је
и
она
необичном
брзином
стресала
мисао
за
мислима
.
Ма
колико
да
јој
је
долазило
на
ум
,
како
се
ни
једна
невеста
,
ни
једна
девојка
,
није
могла
сачувати
ове
напасти
,
њојзи
се
на
сваку
помисао
,
да
се
мора
покорити
,
стезало
у
грудима
,
а
пламено
руменило
час
по
час
обливало
је
по
лицу
и
снежном
,
лабудастоме
врату
,
што
је
из
гуњића
извиривао
.
Чинило
јој
се
,
да
ће
од
срама
пропасти
у
земљу
,
чим
прекорачи
праг
ове
куће
и
пође
у
хан
.
Па
ипак
на
нешто
се
морала
одважити
,
али
на
шта
,
то
ни
сама
није
умела
одгоненути
.
Ма
да
би
Джинићева
понуда
била
скривенија
од
оне
на
Руднику
,
њој
је
подједнако
руменео
образ
на
обе
помисли
.
У
њеним
очима
срамота
је
остајала
срамотом
,
па
ма
како
се
она
скривала
.
Али
ако
не
оде
субаши
данас
,
сутра
ће
на
Рудник
.
Та
сама
помисао
била
је
довољна
да
је
сасвим
утуче
.
Па
бар
да
има
кога
,
коме
би
се
могла
поверити
,
који
би
је
саветовао
шта
да
ради
.
Да
каже
„
аги
“
(
тако
је
још
као
невеста
,
кад
су
је
довели
,
дала
име
Рупићу
)
,
на
то
није
смела
ни
помислити
,
једно
што
се
стидела
,
а
друго
и
зато
,
што
је
знала
да
јој
он
не
може
помоћи
.
Тек
сада
,
кад
је
и
на
њу
налетела
ова
невоља
,
она
поче
осећати
,
како
су
страшне
патње
,
што
их
трпи
народ
од
ових
силеџија
.
Докле
јој
је
био
муж
жив
,
била
је
и
виђена
и
заклоњена
,
а
сада
?
Сада
је
,
ето
,
сама
;
сада
нема
коме
да
се
потужи
,
па
и
ако
се
потужи
,
она
нема
права
да
тражи
да
је
заштите
.
А
и
ко
би
заштитио
туђу
жену
,
кад
,
ето
,
нису
у
стању
да
заштите
своје
сестре
и
кћери
?
У
овоме
часу
сви
јој
људи
посташе
гнусни
и
мрски
,
који
,
само
да
сачувају
своје
главе
,
остављају
некрсту
на
вољу
да
им
срамоти
кћери
и
сестре
.
А
њен
„
ага
“
Рупић
био
је
један
од
тих
,
и
он
јој
у
овоме
часу
поста
најцрњи
.
Само
Милоје
,
што
јој
до
мало
час
изгледаше
страшан
са
онога
убиства
,
порасте
у
њеним
очима
као
див
,
дође
јој
као
неки
анђео
,
који
избавља
невине
и
сатире
злотвора
.
Њему
би
се
зацело
поверила
,
а
он
би
је
,
као
и
Смиљу
Гагићеву
,
одбранио
.
Али
камо
га
?
Сме
ли
се
надати
да
ће
га
до
сунчева
смираја
видети
?
Та
само
да
зна
где
је
сада
,
отишла
би
му
,
стала
би
уза
њ
,
па
би
с
њим
заједно
кидисала
на
силеџију
,
па
ма
је
и
живота
стало
.
Али
њега
нема
,
а
мисли
,
што
су
једна
за
другом
муњевито
суктале
,
трнуле
су
једна
за
другом
,
а
место
њих
остајала
је
само
једна
:
или
у
хан
или
на
Рудник
.
Саломљене
душе
и
претрнула
од
страха
седе
на
банак
огњишта
,
па
се
заблену
у
даљину
.
Памет
јој
се
следила
и
она
није
умела
ништа
више
мислити
.
Чак
није
ни
осећала
,
како
је
ону
златну
рушнију
стисла
у
шаке
,
па
не
пушта
.
Најзад
расклопи
шаку
и
стаде
несвесно
гледати
у
пару
.
Из
вајата
зајеча
болесница
.
То
је
освести
и
она
скочи
,
па
,
и
не
мислећи
шта
чини
,
тури
пару
у
недра
и
уђе
у
вајат
.
Свекрва
је
седела
на
кревету
и
пажљиво
посматрала
у
снаху
.
—
Је
ли
било
кога
у
кући
?
—
запита
она
.
—
Јесте
!
—
одговори
Станојка
,
а
поглед
сакрива
у
страну
.
—
Ко
?
—
Субаша
.
Анђа
прену
и
разрогаченим
очима
погледа
У
снаху
.
—
Да
није
дознао
?
—
Није
,
—
одговори
ова
.
—
Па
што
је
онда
долазио
?
Станојка
стоји
и
као
заливена
ћути
.
Анђа
је
по
њезину
лицу
опазила
,
да
се
она
ломи
и
мучи
нешто
.
—
По
Богу
,
снахо
,
што
ћутиш
?
Да
није
зло
.
Станојка
не
мога
издржати
више
.
Мислила
је
да
ће
се
угушити
,
да
ће
јој
срце
препући
.
Сузе
јој
грунуше
,
она
зарони
лице
у
њено
крило
и
поче
силно
јецати
.
Анђа
јој
прихвати
главу
,
привуче
је
себи
и
стаде
је
љубити
.
—
Моја
лепа
ћеро
,
сине
мој
,
шта
је
?
—
тепала
је
болесница
Станојци
.
—
Јаох
,
полудећу
!
—
врисну
Станојка
.
—
Зашто
,
него
моја
?
—
запита
свекрва
,
а
глас
јој
дрхти
од
страве
.
—
Звао
ме
?
—
зајеца
Станојка
и
поново
сакри
лице
у
свекрвина
недра
.
—
Ко
?
—
Субаша
!
Да
је
муња
пред
њом
планула
,
не
би
је
толико
поразило
као
ова
једна
реч
.
Она
се
немо
загледа
у
снаху
.
Сад
јој
на
један
мах
поста
јасно
оно
,
у
шта
до
мало
час
није
веровала
.
Хаџи-Ђера
је
,
дакле
,
истину
говорио
.
Нису
Гагићи
убили
њезина
сина
:
то
је
урадио
ага
Джинић
,
да
не
зазире
ни
од
кога
,
кад
му
жену
пожели
.
—
Куку
мени
,
најо
,
шта
да
радим
,
што
ме
не
убијеш
?
—
врисну
Станојка
.
Анђа
није
чула
овај
врисак
.
Ово
ново
сазнање
врати
је
поново
јучерањем
гробу
,
који
је
до
мало
час
заклањао
Милојев
догађај
.
Сви
ови
ударци
,
што
се
у
два
дана
стекоше
,
већ
су
је
толико
сломили
,
да
више
и
не
личаше
на
живо
створење
.
Лице
јој
се
за
чудо
смањило
,
а
из
очију
је
избијала
нека
клонулост
.
Ударци
судбине
осули
су
се
свом
жестином
на
њезино
срце
,
као
град
на
винову
лозу
.
Па
ипак
у
тој
сатрвеној
и
од
јада
уморној
души
нашло
се
места
,
да
и
овај
ударац
осети
.
Сад
више
није
имала
гласа
да
јаукне
и
запева
,
али
је
из
очију
као
дажда
ронило
.
Троструки
јади
стопили
су
се
у
један
општи
бол
,
а
то
,
што
је
сада
чула
,
била
је
само
једна
кап
у
неизмерној
пучини
њезине
несреће
.
И
у
самој
ствари
тешко
је
одредити
,
ко
је
у
данима
овога
времена
више
трпео
и
испаштао
:
човек
или
жена
?
И
једно
и
друго
осећало
је
невољу
,
али
је
у
неку
руку
жена
била
још
већи
мученик
од
човека
,
који
је
ипак
могао
наћи
и
одушке
својим
патњама
.
Могао
се
осветити
,
одметнути
,
па
и
ако
му
је
живот
био
физичка
патња
,
а
он
је
бар
тада
био
слободан
,
враћао
је
злотвору
мило
за
драго
,
па
је
уз
то
често
слабијег
и
заштитио
.
Али
жена
!
Она
је
била
оличени
мученик
;
њезина
страдања
била
су
несноснија
и
тежа
,
у
колико
се
није
могла
као
човек
ни
одметати
,
ни
светити
,
па
чак
ни
одупирати
.
Везана
за
кућу
,
морала
се
у
свему
ослонити
на
заштиту
мужа
или
оца
,
а
муж
и
отац
,
тако
исто
потиштени
,
били
су
толико
слаби
,
те
нити
су
могли
ни
смели
да
је
заштите
.
Да
сачувају
главу
,
трпели
су
да
им
се
образ
укаља
;
подносили
су
да
им
зулумћар
одводи
жену
,
кћер
и
сестру
,
те
да
их
после
осрамоћене
врати
кућама
.
Опре
ли
се
когод
томе
,
тај
више
није
имао
станка
у
кући
,
тај
се
морао
раставити
од
породице
,
па
ако
се
прихватио
планине
,
кућа
му
је
постајала
згариште
,
на
коме
су
се
често
ваљале
лешине
жене
и
деце
.
Али
у
колико
је
жена
,
уопште
,
у
своме
мучеништву
,
стајала
више
човека
,
у
толико
се
над
женама
својим
мучеништвом
истицала
мати
,
која
је
уз
личну
патњу
зебла
још
и
за
живот
синовљи
и
образ
кћерин
.
Она
је
управо
била
онај
највећи
очајник
овога
доба
,
она
је
највише
трпела
и
осећала
.
Ништа
,
ама
ништа
није
имала
,
изузимајући
срца
,
у
које
су
се
слагали
јади
и
патње
,
очију
,
из
којих
су
рониле
сузе
,
и
усана
,
што
су
запевале
.
Отуда
и
највеселију
песму
у
нас
извија
сетна
мелодија
туге
и
плача
,
а
то
су
звуци
мајчини
.
А
баба
Анђа
била
је
у
свему
права
мати
из
тога
времена
,
над
којом
се
потпуно
проломила
судбина
српске
мајке
.
Дочекивала
је
несрећу
за
несрећом
,
трпела
је
,
кидала
се
у
самој
себи
,
и
са
жудњом
је
очекивала
смрт
,
јединог
пријатеља
који
спасава
.
—
Камо
да
се
нисмо
никада
ни
родиле
!
—
зајеца
Анђа
кроза
сузе
.
—
Тешко
мени
,
кукавици
сињој
!
—
хукну
Станојка
.
—
Веселнице
моја
,
шта
знам
да
ти
саветујем
,
и
ко
би
те
спасао
!
Најбоље
би
било
да
одеш
одавде
;
али
куда
би
?
Зар
те
то
исто
не
би
и
на
другом
месту
чекало
?
—
Па
зар
је
мало
,
што
сам
инако
несрећна
,
него
и
ту
бруку
да
доживим
?
Баба
Анђа
је
осећала
да
друкчије
не
може
бити
,
него
да
се
,
као
и
остале
,
покори
судбини
;
али
то
јој
не
смеде
поменути
.
Та
реч
није
могла
прелетети
преко
њезиних
усана
,
јер
јој
се
чинило
,
да
би
тиме
уцвелила
онога
,
што
под
земљом
почива
.
А
грозница
,
што
је
непрестано
тресла
,
све
је
више
пламтела
,
те
јој
се
,
у
овој
силној
ватри
,
чинило
да
ће
сагорети
.
У
два
три
маха
дође
јој
да
запита
за
брата
,
али
и
она
као
да
је
почела
овога
пута
осећати
према
њему
оно
исто
што
и
Станојка
.
„
Уз
њега
као
без
њега
“
,
—
помисли
,
па
одмахну
руком
,
као
да
отура
помисао
од
себе
.
Тако
су
обе
ћутале
једна
поред
друге
,
све
докле
се
не
врати
Рупић
.
Станојка
брзо
уста
са
седишта
,
па
тако
стојећки
сачека
,
кад
овај
отвори
врата
и
стаде
пред
сестру
.
Био
је
онако
исто
суморан
и
натуштен
.
—
Шта
је
теби
?
—
запита
је
сухо
.
—
Ето
,
нека
ватруштина
,
—
одговори
Анђа
.
Он
за
часак
заста
код
њене
постеље
,
не
говорећи
више
ни
речи
,
а
после
се
окрете
,
изађе
из
вајата
у
кућу
,
седе
према
огњишту
,
напуни
лулу
и
поче
замишљано
одбијати
густе
димове
.
У
први
мах
,
кад
је
онако
преплашен
и
узрујан
изашао
из
куће
,
пошао
је
куму
Мратићу
,
да
се
посаветује
,
како
ће
и
шта
ће
сутра
,
кад
сиђу
Турци
с
Рудника
,
али
се
успут
присети
да
му
ваља
да
буде
опрезан
,
па
да
сачека
да
се
од
другога
ствар
рашчује
.
Досада
се
још
није
ништа
сазнало
у
селу
,
а
тешко
ће
се
и
сазнати
пре
силаска
агина
с
Рудника
.
Зашто
би
,
дакле
,
пре
времена
излетао
,
кад
нема
користи
,
а
ноћас
ће
му
,
ваљада
,
доћи
ма
каква
згоднија
мисао
,
којом
би
и
себе
и
село
заклонио
од
крвнине
,
која
се
морала
плаћати
,
кад
се
убијени
Турчин
нађе
на
чијем
атару
.
Тако
је
размишљао
,
ступајући
ногу
пред
ногу
,
а
у
глави
му
је
хучало
као
потмули
шум
,
кад
се
шумовито
грање
занија
.
Колена
су
му
поклецивала
од
страха
на
помисао
,
шта
ће
се
све
сутра
десити
.
Турци
се
неће
освртати
ни
на
што
:
запалиће
му
кућу
,
поробиће
га
,
па
кад
не
нађу
Милоја
,
искалиће
освету
на
њему
,
јер
ће
сматрати
да
му
је
он
јатак
и
да
га
је
склонио
.
А
ага
Джинић
неће
тада
ни
брком
мрднути
,
да
се
заузме
за
њега
.
Такве
су
му
се
мисли
врзле
по
узбуњеној
глави
,
па
што
је
више
мислио
о
томе
,
машта
је
све
више
радила
,
и
он
се
као
пијан
поводио
,
лутао
којекуда
,
хуктао
и
проклињао
,
па
најзад
и
не
оде
куму
.
Није
му
било
ни
до
разговора
,
ни
до
чега
.
Сад
би
највећма
волео
,
кад
би
се
некако
створио
у
субашину
хану
,
па
да
му
учини
што
велико
,
велико
,
чиме
би
га
тако
задужио
,
те
да
му
и
сам
рече
:
„
Е
,
Рупићу
,
и
досада
сам
те
знао
као
пријатеља
,
али
од
сада
те
,
ево
,
признајем
за
рођена
брата
.
“
Али
ма
колико
лупао
главу
,
ма
колико
се
мучио
да
у
тако
краткоме
времену
изуме
ма
шта
знатно
,
те
да
га
толико
задужи
,
није
му
баш
ништа
падало
на
ум
.
Онај
несносни
шум
,
што
му
је
у
глави
брујао
,
као
да
му
је
сваку
мисао
сплео
и
замрсио
,
те
му
тако
није
остајало
ништа
друго
него
да
стрепи
и
да
хуче
.
Као
утучен
седео
је
тако
и
расејано
гледао
у
оне
шарене
пламичке
,
што
су
са
укрштених
гламња
суктали
,
повијали
се
и
као
пламени
језици
лизали
ниски
димњак
,
што
се
изерио
и
као
расклопљена
чељуст
зија
над
његовом
главом
.
Док
је
он
овако
сатрвен
бленуо
,
Станојка
је
седела
у
вајату
покрај
свекрве
.
Обе
су
само
ћутале
.
—
Па
опет
,
—
рече
Анђа
,
—
ваља
му
рећи
.
Иди
му
кажи
,
да
дође
овамо
,
а
ти
изађи
мало
напоље
и
не
улази
докле
те
не
зовнем
.
Станојка
изађе
у
кућу
и
каза
Рупићу
свекрвину
поруку
,
а
кад
овај
оде
у
вајат
,
она
штуче
напоље
.
Срце
јој
је
куцало
од
страха
и
неизвесности
,
како
ће
се
најзад
све
то
свршити
.
Језа
је
спопадала
на
помисао
,
шта
ће
све
бити
с
њом
,
ако
јој
ни
он
не
помогне
.
Не
потраја
дуго
,
а
вратаоца
на
вајату
нагло
се
отворише
и
из
њих
испаде
Рупић
,
модар
као
чивит
и
много
узрујанији
него
што
беше
,
кад
се
вратио
.
Очи
су
му
лево
и
десно
зверале
,
као
да
играју
.
У
дворишту
се
сукоби
с
њом
,
па
кад
је
спази
,
као
опарен
трже
поглед
у
страну
,
обори
очи
и
брзо
измаче
пут
села
.
Станојку
таче
леденица
.
Његова
усплахиреност
и
онакав
поглед
ни
мало
јој
не
казиваше
да
ће
се
све
на
добро
свршити
.
Она
га
испрати
очима
донекле
,
а
онда
сва
претрнула
уђе
у
вајат
и
бојажљиво
погледа
у
свекрву
.
Свекрва
је
седела
на
кревету
,
руке
спустила
у
крило
,
а
неми
,
замишљени
поглед
упрла
у
зид
.
—
Шта
ти
каза
,
најо
?
Место
одговара
Анђа
је
загрли
и
стаде
силно
јецати
.
Плач
је
гушио
,
те
јој
задуго
не
даде
да
проговори
.
—
Не
иди
!
-—
пројеца
најзад
,
—
Ма
нас
и
побили
све
до
једнога
,
немој
му
ићи
.
—
Заклониће
ме
,
је
ли
?
—
викну
Станојка
,
а
лице
јој
се
разведри
,
кад
чу
из
уста
свекрвиних
онако
одлучан
одговор
.
—
Не
питај
,
кћери
!
—
одговори
свекрва
.
—
Он
те
не
може
сачувати
.
Вели
,
Турци
су
господари
,
а
ми
смо
раја
,
па
неће
под
старост
да
пати
ни
за
кога
.
Али
,
ево
,
ја
ти
велим
,
не
иди
,
па
нека
нас
побију
.
Анђа
је
,
у
овом
часу
,
била
решена
на
све
.
Све
што
се
од
јуче
догодило
и
што
се
догађа
,
па
онда
и
ово
братњево
мекуштво
,
доведоше
је
ван
себе
.
У
овом
часу
била
је
кадра
на
све
.
Личила
је
на
рањену
вучицу
,
којој
су
ловци
на
ложу
набасали
,
те
је
сад
спремна
да
скочи
ма
и
на
стотину
,
да
их
зубима
коље
,
ноктима
раскида
,
па
ма
је
у
томе
часу
на
комаде
исекли
.
Али
Станојка
није
изгледала
тако
.
Преварена
у
нади
,
оборила
је
главу
,
па
нешто
премишља
.
—
Ето
,
—
прошапута
.
—
Сад
ме
више
нико
не
може
бранити
.
—
Он
вели
,
—
додаде
Анђа
,
кад
јој
први
гнев
одумину
,
—
боље
и
субаши
него
на
Рудник
,
па
,
ако
се
покориш
,
да
нас
још
само
ти
можеш
сачувати
од
пропасти
.
—
Кукавица
!
—
плану
Станојка
,
а
па
лицу
јој
се
разли
гнушање
.
Анђа
не
одговори
ништа
.
Станојка
је
као
скамењена
бленула
.
Тек
сада
,
кад
је
чула
ово
,
осетила
је
:
како
је
потпуно
остављена
самој
себи
,
како
под
овим
кровом
нема
више
браниоца
,
од
кога
је
с
правом
смела
да
захтева
заштиту
.
Шта
се
Рупића
тиче
њена
судбина
?
Та
он
је
то
једва
дочекао
,
да
њеном
срамотом
сачува
своју
главу
.
Кад
не
би
отишла
субаши
,
зар
би
је
он
сачувао
Рудника
?
И
зар
би
је
после
тога
гледао
мирно
у
овој
кући
?
А
да
остави
кућу
за
навек
,
где
би
?
Није
имала
оца
,
а
мати
јој
је
умрла
пре
две
године
,
баш
кад
су
је
довели
амо
.
Није
јој
остајало
друго
осим
онога
:
или
или
.
Мислила
је
тако
један
часак
,
па
онда
,
као
пробуђена
,
прену
,
ступи
одлучно
зиду
,
о
који
вишаше
њено
стајаће
рухо
,
и
стаде
га
скидати
.
—
Шта
радиш
то
?
—
Ништа
!
—
одговори
и
продужи
посао
.
—
Како
,
ништа
?
—
Хоћу
да
се
обучем
.
—
Зар
да
му
идеш
?
—
хтеде
запитати
,
али
не
изусти
.
После
онога
узбуђења
она
је
наново
клонула
.
Што
да
је
пита
најпосле
за
оно
што
,
ето
,
мора
бити
.
Срце
јој
се
цепало
али
је
ћутала
.
Снаху
је
много
волела
,
а
сад
,
кад
је
изгубила
сина
,
гледала
ју
је
место
њега
,
па
се
може
замислити
,
шта
је
ова
јадница
све
осећала
,
кад
помисли
,
да
је
њезину
детету
суђено
,
да
и
оно
претрпи
ону
срамоту
.
Докле
се
Станојка
удешавала
у
стајаће
рухо
,
Анђа
је
седела
на
својој
постељи
,
па
,
онако
буновна
и
пометена
,
загледала
се
у
приклопљени
и
једини
прозорчић
,
што
га
на
вајату
има
,
а
кроз
који
једва
просијава
мутан
зрачак
зимског
сунца
,
што
напољу
онако
раскошном
светлошћу
блиста
и
трепери
по
сребрним
рудничким
планинама
и
њиховим
дубодолинама
.
Кад
навуче
свој
нови
гуњић
преко
сукнена
јелечића
,
што
се
припија
око
вита
струка
,
па
дубоко
око
недара
исечен
прикопчава
под
саме
облине
недара
,
Станојка
прикопча
испод
грла
убрану
мараму
,
што
јој
на
темену
покрива
малу
и
као
тањирић
округлу
конђицу
,
па
се
отуда
спушта
низ
врат
,
а
одатле
,
с
рамена
на
недра
и
под
грло
.
Она
је
у
самој
ствари
била
врло
лепа
,
можда
много
лепша
него
што
се
то
често
налази
међу
кршним
сељанкама
рудничким
,
које
висином
и
складним
облицима
тела
опомињу
на
раскошну
лепоту
ових
планина
.
Оних
година
,
кад
су
дахије
овладале
и
када
овим
насилницима
поста
једина
сврха
,
да
својом
грубом
силом
застраше
народ
и
сасвим
га
притисну
,
а
за
тим
,
да
се
што
више
науживају
у
своме
разврату
,
било
би
зацело
чудно
,
како
се
Станојка
и
досада
сачувала
испред
очију
рудничких
Турака
,
да
нешто
Рупић
није
био
један
између
највернијих
кнезова
и
да
ага
Джинић
,
који
је
већ
одавно
бацио
око
на
ову
лепотицу
,
па
само
чекао
згодну
прилику
да
је
примами
,
није
отклањао
Шаћира
и
остале
од
ове
куће
.
Кад
Станојка
навуче
још
преко
свега
одела
и
подужи
зубун
,
што
јој
допираше
до
самих
колена
,
те
тако
покри
њиме
и
сукнену
сукњу
,
проткану
јасно
црвеним
шарама
,
како
се
то
носи
у
овим
крајевима
,
она
приступи
свекрвиној
руци
.
Анђа
тужно
погледа
ову
младицу
,
из
чијег
лица
и
целе
појаве
избијаше
необична
свежина
невестинске
лепоте
и
снажна
здравља
.
У
подгрлац
јој
дође
да
се
угуши
,
очи
јој
се
наводнише
,
и
она
загрли
снаху
,
привуче
је
на
своја
недра
,
па
онда
поче
над
њом
нарицати
.
Станојка
је
ћутала
,
а
кад
јој
и
самој
навреше
сузе
,
ископча
се
полако
из
њезина
загрљаја
,
па
онда
изађе
клецајући
напоље
.
Лагано
,
као
осуђеник
кад
полази
кобноме
месту
,
тако
је
и
она
измицала
из
ове
куће
,
која
не
беше
у
стању
да
је
заштити
.
Свеж
поветарац
пирка
озго
с
Рудника
,
па
се
дотиче
запламтелих
образа
,
врела
чела
и
очију
,
које
у
грозничавој
ватри
горе
;
а
у
глави
је
осећала
необичну
тупост
,
као
да
је
тамо
утиснут
комад
тешке
стене
,
па
је
запречио
све
.
Страхом
отупела
,
није
више
умела
ни
мислити
.
Једино
што
је
осећала
још
,
било
је
срце
,
које
би
од
времена
на
време
затрептало
,
те
је
опоменуло
,
да
је
она
сада
сама
,
без
помоћи
,
да
мора
онамо
,
камо
и
остале
већ
давно
одоше
,
да
образ
изгубе
.
На
избрешку
,
с
кога
се
слазило
у
подужу
узину
,
у
којој
је
субашина
кула
и
хан
,
заста
,
да
се
пребере
и
одахне
.
Десно
,
у
страни
,
пружа
се
густа
шума
,
која
као
подужи
језик
пресеца
ову
дубодолину
,
а
одмах
за
њом
назире
се
дрвени
кров
манастира
,
над
којим
се
скромно
издиже
малени
крстић
,
колико
тек
да
обележи
светињу
.
На
левој
страни
од
овога
избрешка
дизао
се
у
долини
двоспратни
хан
,
с
пространим
чардаком
,
који
паше
цело
лице
зграде
.
Многи
прозори
на
хану
,
што
се
одовуда
црне
,
као
дупље
у
стени
,
гледају
у
њу
,
те
јој
се
чини
као
да
је
посматра
стотину
очију
.
Из
пространа
димњака
извија
се
плавичаст
дим
.
Пред
ханом
стоји
неколико
сељака
,
а
тамо
,
уза
сами
хан
,
из
поткивачнице
допиру
тупи
удари
чекића
,
којим
снажни
налбантин
,
са
засуканим
рукавима
,
поткива
коња
неком
јаничару
.
И
тај
хан
с
многим
прозорима
,
с
гомилицом
сељака
,
налбантином
што
узмахује
чекићем
и
таластастом
околином
као
да
се
купају
у
необичној
јасној
белини
сунчеве
светлости
и
снежна
сребра
.
И
њој
ваља
сада
сићи
тамо
,
проћи
поред
оне
гомилице
и
ући
у
хан
,
баш
у
она
врата
,
што
јој
одавде
изгледају
као
нека
чељуст
,
што
се
разјапила
,
па
очекују
само
њу
