странупогледаше
,
„
кад
дође
овамо
.
“
У
соби
,
гдѣ
су
се
гости
примали
,
било
је
много
фотографских
слика
на
зиду
и
мужких
и
женских
,
међу
овима
највише
њих
у
званичним
одорама
са
златним
јакама
.
Кад
гости
посѣдају
,
запита
стара
тетка
домаћина
:
„
А
какве
су
вам
ово
швабе
и
швабице
на
зиду
?
“
И
доиста
највећи
број
тих
слика
бијаху
швабе
Бахове
добе
,
кои
у
војводини
највиша
места
у
политичкој
а
и
судбеној
струци
заузимаху
,
и
њихове
супруге
,
сестре
,
кузине
,
и
својаке
.
„
А
,
то
су
ми
дала
та
господа
,
па
сам
их
морао
ту
спремити
“
,
одговори
игуман
домаћин
.
„
Мора
човѣк
и
ђаволу
запалити
свѣћу
.
Учинили
су
ми
много
пута
велико
пријатељство
манастиру
,
па
и
ја
сам
њима
ту
радост
учинио
,
да
виде
своје
слике
у
манастиру
,
а
некошта
,
знате
ништа
.
“
А
истина
је
била
,
да
се
игуман
поносио
,
да
има
таково
познанство
и
пријатељство
са
великом
господом
.
Стара
тетка
у
својој
невиности
одговори
му
на
то
:
„
А
гдѣ
су
вам
иконе
?
“
Икона
је
у
истину
било
врло
мало
.
„
То
ми
се
недопада
.
У
манастиру
пуно
фотографијских
слика
,
а
врло
мало
св
.
икона
!
“
Игумана
је
ова
проста
примѣтба
добро
засѣкла
.
Да
удар
забашури
,
рекне
мало
живље
:
„
Е
,
одвешћу
вас
у
цркву
,
пак
ћете
видити
тамо
колико
сам
икона
,
и
каквих
дао
измоловати
,
све
својим
трудом
и
трошком
.
“
У
ствари
је
било
ово
.
Игуман
Ананије
нити
је
био
велика
рода
ни
науке
.
Он
је
својим
трудом
и
привржености
код
митрополита
Стратимировића
од
простога
калуђера
до
игумна
дотѣрао
.
Дали
су
му
тај
манастир
,
кои
бијаше
скоро
упропашћен
.
Он
је
доиста
великим
трудом
и
муком
довео
манастир
до
степена
извѣстнога
добростања
.
Одужио
је
дугове
.
Учинио
је
економију
плодоносном
.
Оправио
је
манастир
.
Украсио
је
гостинске
собе
.
Економске
зграде
изгледале
су
доиста
као
властелинске
.
Покрио
је
цркву
,
и
дао
ју
је
од
покојног
нашег
умѣтника
Аврамовића
измоловати
.
Знао
је
храм
цркве
,
видовдан
,
омилити
народу
тако
,
да
се
кадкад
и
по
10
.
000
људи
на
тај
дан
к
манастиру
стицало
,
одкуда
је
знатан
прилог
манастирској
каси
долазио
.
Нарочито
је
умѣо
код
више
господе
умимилити
се
.
Патријарх
,
министри
,
Коронини
,
Шокчевић
,
предсѣдници
судова
,
срезки
начелници
,
предстојници
порезких
уреда
,
и
сви
други
главнији
државни
органи
познавали
су
игумана
Ананију
,
уважавали
су
га
тако
,
да
су
му
сваку
молбу
изпунити
приправни
били
.
Наравно
да
се
и
он
трудио
њихове
жеље
погодити
и
изпунити
.
„
Ако
изволите
,
хајдемо
да
видите
цркву
.
А
видићете
и
манастирску
трапезарију
.
Она
опет
садржи
велику
хисторијску
слику
и
заступа
прошлост
нашег
народа
.
“
„
А
,
трапезарија
манастира
В
.
велика
је
знаменитост
код
нашег
народа
,
ма
с
које
стране
овамо
дошо
,
“
дода
архимандрит
Партеније
.
Пођу
дакле
сви
и
оду
најпре
у
трапезарију
.
Један
цѣо
зид
њен
представљао
је
велику
слику
,
сцене
из
косовске
битке
.
Молер
није
баш
спадао
у
први
ред
умѣтника
свога
руфета
;
али
је
слика
била
доиста
врло
живо
и
сложена
и
изведена
.
Ту
је
било
видити
на
једном
плану
без
сваке
першпективе
обадвѣ
армије
и
србску
и
турску
,
старог
Југ
Богдана
и
девет
Југовића
,
битку
саму
,
Обилића
,
Топлицу
и
Косанчића
у
боју
,
како
је
цар
Лазар
с
коња
спао
,
како
му
Турци
главу
сѣку
,
како
Вук
Бранковић
са
12
.
000
љутих
оклопника
за
гору
заилази
и
с
бојишта
одлази
и
т
.
д
.
На
кратко
,
код
те
је
слике
множина
стајала
и
дивила
се
по
читаве
сатове
.
Било
је
ту
чути
и
грдње
на
Вука
Бранковића
и
похвале
Милоша
Обилића
,
и
израза
најдубље
побожности
,
и
суза
туге
и
срдачних
уздисаја
.
Ова
слика
била
је
у
дѣлу
за
србски
прости
народ
бисер
а
за
манастир
драги
камен
.
Није
другчије
било
ни
данас
код
нашег
друштва
.
Банатски
гости
,
и
млађа
и
старија
,
прешле
су
сву
шкалу
чуства
од
поноса
,
страха
,
радости
,
туге
,
светиње
,
и
т
,
д
.
Нека
нам
буде
допуштено
изложити
једну
малу
примѣтбу
,
која
нам
овом
приликом
у
перо
долази
.
Морамо
се
чудити
и
дивити
,
да
ова
слика
недаде
повода
другим
нашим
манастирима
,
да
и
они
себи
такав
драги
камен
набаве
.
Што
више
,
било
је
баш
потрѣбно
,
да
се
гдѣгод
протуслика
изведе
,
на
којој
би
се
огледала
величина
и
сјајност
нашега
народа
у
старој
повѣстници
.
Примѣра
ради
да
узмемо
исто
тако
велику
слику
,
на
којој
би
били
представљени
сви
србски
краљеви
лозе
Немањине
у
пуној
свити
и
слави
,
међу
коима
има
више
светитеља
православне
цркве
.
А
нашло
био
се
и
других
прилика
.
Списатељу
ових
редова
пошло
је
за
руком
,
да
је
архимандрита
манастира
Хопова
Илијћа
приволио
,
те
је
овај
почео
уређивати
собу
неумрлог
просвѣтитеља
србског
Доситија
Обрадовића
.
Али
је
то
остало
у
стању
примитивног
почетка
.
Ил
’
се
није
умѣло
,
л
’
се
није
смѣло
,
то
незнамо
;
али
смо
увѣрени
,
да
би
то
служило
на
дику
манастиру
и
народу
.
Из
трапезарије
оду
гости
у
цркву
.
Црква
је
била
ново
молована
од
Аврамовића
.
Аврамовићеве
боје
познате
су
нашим
пријатељима
умѣтности
.
Док
су
нове
,
пуне
су
топлоте
;
али
му
је
цртање
посве
мањкаво
.
Но
то
нечини
много
код
обичних
гледалаца
.
И
наши
гости
били
су
врло
очарани
.
При
цѣливању
свете
иконе
метне
Ленка
и
опет
12
дуката
у
тас
,
које
је
и
овдѣ
игуман
у
своју
сахрану
одмах
узео
,
да
недоспу
у
неправу
руку
.
Највећи
утисак
учини
код
гостију
кивот
цара
Лазара
.
Стара
госпођа
пала
је
на
кољена
,
и
грозне
сузе
прелију
јој
лице
.
Кад
се
мало
поутѣши
,
подигне
се
,
и
сад
је
са
најдубљим
чуством
гледала
на
светитеља
,
кои
ту
цѣлокупан
почива
.
Кивот
кнеза
Лазара
са
тѣлом
угодника
,
на
сваки
је
начин
света
реликвија
,
какву
рѣдко
кои
хришћански
народ
има
.
Овај
би
драги
камен
,
да
се
достојно
уцѣни
,
мого
бити
предметом
побожног
похађања
за
наш
оријент
,
као
што
је
ћаба
у
Меки
за
исток
мухамедански
.
Али
,
на
жалост
,
није
учињено
за
то
ништа
;
а
тешко
ће
се
и
у
наше
врѣме
што
учинити
.
Наравна
је
ствар
,
да
ми
овдѣ
мислимо
на
узвишену
идеалну
побожност
,
а
никако
на
мрачно
сујевѣрство
.
С
пуним
срдцем
изиђу
гости
из
цркве
.
„
Но
,
не
могу
вам
казати
,
како
ми
је
мило
,
што
сам
све
то
видила
,
“
рекне
стара
тетка
.
„
Баш
вам
хвала
,
господине
,
што
сте
нас
овамо
довели
,
“
каже
она
даље
архимандриту
Партенију
са
изразом
највеће
захвалности
и
у
гласу
и
у
образу
.
„
Само
кад
сам
погодио
,
“
одговори
овај
;
„
захвалности
нетрѣба
никакве
;
то
је
само
моја
дужност
,
као
житеља
Фрушке
Горе
,
и
члана
једне
манастирске
обитељи
.
“
На
ово
оду
у
врт
,
и
изиђу
на
изглед
.
Све
дивно
,
све
божанствено
.
На
чесми
није
се
могла
стара
уздржати
,
да
се
том
светом
водицом
неумије
.
Ленки
је
било
и
самој
мило
,
а
нарочито
,
што
јој
је
тетка
тако
очевидно
необично
уживала
.
Врате
се
у
собе
.
„
Хе
,
сад
допустите
,
г
.
игумане
,
да
вам
се
захвалим
на
лѣпом
дочеку
.
“
„
А
куда
мислите
!
“
запита
овај
.
„
Ми
се
журимо
кући
,
то
јест
најпрѣ
у
Н
.
Сад
,
па
ваља
да
се
крећемо
даље
.
“
„
А
погледајте
колико
је
сати
!
Ленка
погледи
,
и
види
да
је
већ
подне
.
Није
ни
на
ум
узела
,
како
је
врѣме
прошло
.
„
Ви
ћете
овдѣ
ручати
,
пак
онда
у
име
божје
пођите
.
Одавдѣ
сте
на
ваши
коњи
за
3
сата
у
Н
.
Саду
.
Можете
данас
врло
лако
тамо
бити
.
“
Е
,
сад
другче
било
није
.
Нити
је
било
разлога
да
се
одлази
,
ни
да
се
позив
домаћинов
одрече
.
У
тај
пар
рекне
архимандрит
Партеније
,
кои
је
на
прозору
гледао
:
„
Ево
нам
јошт
гостију
.
“
Сви
пођу
к
прозору
,
и
виде
већ
у
алеји
троје
каруце
,
које
се
приближују
к
манастирској
капији
.
16
.
Многаја
лѣта
уз
румску
банду
.
Кад
гости
дођу
у
порту
и
стану
се
силазити
,
виде
ови
са
ходника
,
на
кои
бијаху
изишли
,
да
се
сиђу
двѣ
старије
госпође
,
а
од
осталих
млађих
био
је
већи
дѣо
младих
дѣвојчица
.
Домаћин
је
био
пред
њих
изишо
,
и
дочека
их
љубезно
.
Видило
се
да
су
све
стари
добри
знанци
.
Архимандрит
Партеније
обрати
се
Ленки
и
њеној
тетки
.
„
Она
госпођа
што
иде
са
домаћином
,
то
је
супруга
окружног
предстојника
;
оне
двѣ
што
за
њима
иду
,
то
су
супруге
окружних
и
срезких
политичних
и
порезних
чиновника
.
Оно
је
грофица
Бутлер
удата
бароница
Сајфертиц
,
а
она
до
ње
,
то
је
јошт
дѣвојка
,
њена
сестра
.
Она
лѣпа
висока
,
то
је
супруга
првог
окр
.
комесара
,
родом
Бечкиња
.
Знате
,
манастири
трѣбају
чиновнике
у
сто
и
сто
прилика
,
па
је
сасвим
наравно
да
гледе
,
да
с
њима
у
добром
пријатељству
живе
.
Нѣки
пут
дођу
сви
са
својим
фамилијама
овамо
,
те
се
прођу
и
провеселе
.
Сигурно
ће
и
данас
мужеви
и
мужки
чланови
друштва
доћи
мало
касније
,
па
ће
бити
друштво
отмѣно
.
Мило
ми
је
да
се
баш
тако
десило
,
да
видите
и
лѣпшу
страну
нашега
живота
.
“
У
то
дођу
госпође
са
шумним
нѣмачким
разговором
горѣ
у
салу
,
и
буду
све
себи
узајамно
представљене
.
Разговор
постане
живахан
као
међу
добри
познаници
,
који
се
састају
да
се
провеселе
.
Архимандрит
Партеније
имао
је
право
.
За
један
сат
дођу
опет
троје
каруце
и
довезу
7—8
мужкараца
и
старијих
и
врло
младих
.
Домаћин
прими
и
уведе
и
те
госте
у
салу
;
упозна
и
ове
са
Банатским
гостима
.
Па
то
зазвони
звонце
и
гости
пођу
у
трапезарију
на
обѣд
.
Обѣд
је
био
сјајан
и
обилан
.
Вино
хвалише
мужки
као
изредно
.
Пило
се
врло
добром
вољом
.
Није
била
трапеза
ни
без
шампањске
батерије
.
Окружни
начелник
заплетао
је
мало
језиком
и
говорио
брзо
;
а
врло
је
радо
говорио
,
и
скоро
није
дао
ником
до
рѣчи
доћи
.
Друга
црта
овога
господина
,
значајна
јављала
се
у
том
,
што
је
држао
да
у
сваком
друштву
и
састанку
представља
највишу
особу
његовог
Величанства
.
Држао
је
даклем
,
да
је
у
свачему
над
свима
,
те
се
по
томе
како
у
држању
тако
и
обхођењу
управљао
.
Кад
је
ишо
у
процесијама
увѣк
је
пазио
да
други
један
корак
иду
за
њим
,
па
је
турао
натраг
онога
,
кои
се
усудио
пред
њега
или
уз
њега
ићи
.
Према
своим
старѣшинама
био
је
подпуно
покорни
млађи
.
Тако
приповѣдају
,
да
је
једаред
гроф
Коронини
као
земаљска
глава
србске
војводине
дошо
у
Нови
Сад
.
Начелник
даде
приредити
лов
у
риту
.
Но
кад
буду
на
мѣсту
,
опазе
,
да
нема
ловачких
паса
.
У
највећој
својој
невољи
повиче
начелник
на
званичне
послужитеље
,
да
иду
у
трску
и
лају
нека
би
се
дивљач
кренула
.
Ови
се
стану
згледати
.
„
Та
незнамо
ми
лајати
господине
.
“
„
Шта
незнате
бенгели
;
то
је
сасвим
лако
.
Ево
видите
,
само
овако
:
Вав
!
Вав
!
Вав
!
“
Служитељи
се
стану
смѣјати
и
изгубе
се
на
страну
мумлајући
:
„
та
није
нам
ни
дѣд
лајо
.
Лај
ти
!
“
У
осталом
држао
је
и
то
,
да
му
ниједна
госпођа
неможе
противстати
,
премда
није
имао
за
то
доказа
.
Од
других
мушких
гостију
највише
је
обратио
позорности
на
себе
један
црномањаст
млад
чиновник
.
Лице
бѣло
,
а
брада
црна
као
зифт
:
мого
се
доиста
врло
лѣпом
главом
сматрати
.
Очи
су
му
сѣвале
од
топлоте
коју
му
је
бистри
дух
обилно
просипао
.
Мора
да
је
код
свију
добро
стојао
,
јер
су
му
сви
одобравали
,
кад
би
што
реко
.
А
послѣ
начелника
говорио
је
он
највише
.
Кад
дође
до
здравице
,
подигне
се
домаћин
,
и
наздрави
њег
.
високородију
,
начелнику
окружја
,
стубу
државе
и
перјаници
царевој
,
који
само
о
добру
овога
манастира
мисли
,
и
све
чини
радо
и
весело
,
што
тому
иде
у
хатар
;
зато
да
буде
са
високородном
госпођом
супругом
на
све
вѣкове
здрав
и
срѣћан
.
Краснопѣвац
манастирски
запѣва
велико
многаја
лѣта
,
у
које
пристану
сви
гости
и
они
,
који
су
приличан
глас
имали
,
а
и
они
,
кои
су
само
крештали
.
Та
његовом
се
високородију
пѣва
,
мора
се
викати
с
другима
,
па
како
било
да
било
!
Удари
се
и
„
vo
vsja
tjažkaja
.
“
Тек
што
пѣсма
у
трапезарији
умукне
,
и
звона
на
цркви
стану
,
али
исту
мелодију
почне
банда
под
прозори
трапезарије
свирати
.
Сви
се
прену
:
очевидно
била
је
банда
„
иберашунг
“
за
све
.
Нарочито
се
стане
игуман
домаћин
мувати
.
Њему
небијаше
право
,
да
се
у
манастиру
чује
банда
.
Већ
је
и
његовом
чуству
то
некако
било
противно
;
а
осим
тога
пецнула
га
и
мисо
,
шта
ће
на
то
рећи
у
двору
патријарховом
.
Начелнику
бијаше
та
музика
очевидно
врло
угодна
.
То
је
изгледало
као
нѣко
ванредно
одликовање
његове
особе
.
А
колико
је
на
ову
држао
,
то
нам
је
познато
из
онога
,
што
смо
о
њему
мало
прије
чули
.
Други
калуђери
погледали
су
на
свога
настојатеља
чисто
запанути
,
као
да
хоће
да
кажу
:
шта
је
то
господине
у
зао
час
!
Онај
црномањасти
чиновник
примѣти
ту
промѣну
како
на
лицу
настојатељевом
тако
и
у
погледима
калуђера
.
Он
се
обрати
на
игумна
и
продере
се
на
њега
:
„
Шта
?
Није
ти
право
?
Ја
сам
,
море
,
ту
банду
довео
,
и
ја
сам
наредио
да
то
свирати
научи
.
Боите
се
ваљда
?
А
?
А
ко
ту
смѣ
што
рећи
?
Није
ли
Њ
.
високородије
заступник
самога
нашега
земље
господара
,
гдѣ
се
год
у
кругу
вѣрних
поданика
Њ
.
величанства
покаже
?
Кажи
да
није
,
ако
смѣш
?
А
зар
нису
Србљи
највѣрнији
поданици
свога
пара
и
господара
од
памтивека
,
па
ће
такови
бити
,
док
је
и
једнога
?
Кажи
да
нису
,
ако
смѣш
?
Па
што
се
мрзнеш
кад
таковом
господину
банда
многаја
лѣта
свира
?
„
А
друго
ја
хоћу
да
и
други
народи
науче
ту
нашу
красну
поему
.
Ово
је
србска
војводина
,
па
могу
и
швабски
бандисте
нашу
ноту
свирати
.
Зар
је
то
за
нас
каква
штета
?
А
?
„
А
најпослѣ
,
хоћу
ја
да
пренесем
наше
народне
мелодије
и
у
други
свѣт
.
А
надам
се
,
да
ће
вам
свима
то
бити
угодно
,
и
да
ћете
ми
захвалити
.
Станковић
истина
добро
ради
на
тој
ствари
;
али
то
иде
сасвим
полагано
.
Ноте
су
мртве
,
клавири
су
осамљени
;
а
кад
банда
у
народу
засвира
,
онда
добију
душу
ноте
а
народ
гомилом
учи
.
„
Зато
неодромбољуј
те
твоје
лалоке
,
него
буди
весео
.
А
ви
други
калуђери
језик
за
зубе
,
па
дижите
чаше
,
сад
ћу
ја
да
напијем
у
име
мога
среза
у
здравље
Њ
.
Високородију
,
па
ко
са
мном
непије
,
тај
није
друг
кесарев
.
„
Gott
erhalte
Seine
Hochgeboren
den
Herrn
Kreissvorstand
Trnka
!
Живио
!
“
Сви
други
наравно
пристану
nolens
volens
уз
напитницу
,
и
загрме
из
једнога
гласа
„
Многаја
лѣта
“
,
а
с
њима
заједно
као
пратња
засвира
банда
,
и
загрме
звона
те
се
протегла
на
далеко
слава
високога
госта
.
Овом
се
сијало
лице
од
блаженства
.
Он
узме
позитуру
врховног
заповѣдника
,
пак
тек
само
„
снисходителним
“
осмѣхом
и
лаким
омахом
главе
примаше
друге
чланове
друштва
,
кои
му
један
за
другим
долазаше
,
те
се
с
њим
куцаше
.
Кад
се
пѣсма
,
свирка
и
куцање
сврши
,
и
звона
ућуте
запита
словослов
:
„
Wie
gefällt
Ew
.
Hochgeboren
dieser
Toast
.
“
„
Herrlich
,
herrlich
,
“
одговори
онај
;
„
ich
werde
das
Ganze
zur
hohen
Kenntniss
bringen
.
Seien
Sie
versichert
,
meine
Herren
,
diese
Verherrlichung
der
hohen
Regierung
in
...
in
meiner
...
geringen
Person
,
wird
der
serbischen
Nation
angenehme
...
sehr
angenehme
Früchte
tragen
.
Ich
danke
...
ich
danke
.
!
“
Сад
се
куцање
на
ново
започне
;
пѣвање
тропара
зазуи
а
банда
почне
опет
многаја
лѣта
.
Ово
неспоразумљење
уроди
наравно
не
баш
најсавршенијом
хармонијом
,
али
незгоди
доскочи
црномањасти
домишљан
,
кои
се
одмах
почне
из
свих
сила
дерати
:
„
Hoch
!
Hoch
.
!
“
те
и
друге
натѣра
,
да
се
сви
стану
дерати
из
петиних
жила
:
„
Hoch
!
Hoch
.
!
“
а
други
опет
„
Живио
!
Живио
!
“
,
те
се
од
тропара
чујаше
врло
мало
,
а
од
многаја
лѣта
нимало
.
Кад
се
ова
овација
сврши
,
окрене
се
тај
враголан
к
свом
сусѣду
,
и
лагано
му
рекне
:
„
Шта
велиш
Ђуро
?
“
Овај
одговори
:
„
Набрусио
си
Швабе
и
Швабице
баш
како
ваља
.
Мајстор
си
!
“
Онај
проговори
јасним
гласом
једној
госпођици
преко
астала
:
„
А
,
Катице
,
како
се
теби
допада
многа
лѣта
с
бандом
?
“
Ово
је
била
Србкиња
.
„
Па
многаја
лѣта
лѣпо
је
и
без
банде
!
“
одговори
ова
.
„
А
може
л
’
се
без
банде
играти
?
А
ти
хоћеш
да
играш
.
Добро
.
Ти
ћеш
играти
без
банде
!
“
одговори
јој
овај
.
„
Баш
у
пркос
теби
,
недам
свирати
валцере
“
Домаћин
устане
и
замоли
тога
овога
духовитог
госта
да
њега
замѣни
,
и
да
напије
здравице
и
другој
господи
.
Овај
се
прими
и
здравице
почну
.
Најпрѣ
се
напије
високо-благородном
господину
првом
ц
.
кр
.
комесару
,
заступнику
Њ
.
Високородија
,
сјајним
заслугама
увѣнчаној
глави
и
породици
му
;
—
онда
свѣтлом
господину
другом
комесару
барону
и
супрузи
бароници
;
—
пресјајној
грофици
,
пупољку
јошт
неразвијеном
;
—
заповѣднику
жандармеријског
крила
,
бриткој
сабљи
у
званију
и
златној
челенки
при
трпези
;
послѣ
тога
старој
ктиторки
,
поносу
манастира
;
најпослѣ
госпођицама
,
руменим
ружицама
,
и
млађој
господи
,
извору
наде
за
будућност
државе
,
лаким
улацима
и
галопенима
својих
старѣшина
,
репатицама
на
небу
званичном
,
кои
брзином
звѣздном
лете
од
једнога
краја
среза
до
другога
и
извршују
заповѣсти
Беча
,
Темишвара
и
Н
.
Садскога
„
Сунца
“
(
овако
се
звала
палата
цкр
.
предстојништва
)
а
свима
и
госпођицима
уједно
узетима
,
као
красној
кити
од
ружа
и
каранфила
,
крина
и
трандафила
,
љубичица
и
босијока
.
Кад
се
сврши
пѣсма
и
свирка
,
запита
високородни
,
којем
чисто
небијаше
право
,
што
је
ова
здравица
дужа
од
његове
:
„
Was
sagte
er
was
sagte
er
?
Кад
му
сусѣд
изтумачи
,
онда
рекне
:
„
Also
ein
gemeinschaftlicher
Toast
.
Aunch
gut
.
Gott
erhalte
!
“
Па
макне
величанствено
главом
к
свима
,
коих
се
здравица
тицала
.
Многима
је
било
наздрављено
;
нѣкима
бијаше
то
добро
дошло
,
да
могу
топлину
свога
чуства
дотичној
према
странци
изјавити
...
било
је
дакле
„
многолѣтствије
“
и
куцање
особито
живо
;
а
банда
,
баш
као
да
је
знала
,
коме
се
напија
,
упне
све
гуше
,
те
се
чуше
и
у
трапезарији
прѣко
све
ларме
,
и
у
прњавор
прѣко
свих
брда
и
покрај
свих
звона
.
Кад
се
ово
смири
,
стане
се
наздрављач
размахивати
,
да
се
на
концу
конца
одмори
од
труднога
свога
краснорѣчија
:
али
таман
он
узме
виљушку
,
да
набоде
комад
печења
,
али
се
јави
један
враг
из
дружтва
те
повиче
:
„
А
шта
,
мени
ту
ни
мукајет
?
Зар
ја
нисам
жив
међу
вама
?
“
Нѣки
ударе
у
смѣх
,
а
други
погледе
ко
то
говори
.
То
бијаше
порезник
.
„
На
тебе
сам
сасвим
заборавио
,
“
примѣти
наздрављач
смѣшећи
се
.
„
Него
чини
ми
се
,
да
би
на
тебе
сваки
врло
радо
заборавио
!
“
Роди
се
смѣх
и
весеље
.
„
Али
се
увѣк
ја
сам
пријавим
“
,
примѣти
онај
.
„
То
је
истина
,
и
то
не
сам
,
него
са
кметом
,
жандаром
и
процѣнитељем
!
“
рекне
му
онај
.
„
Боље
ће
бити
,
да
нечекамо
,
да
сам
изтераш
,
што
смо
ти
дужни
.
“
Сви
се
стану
смѣјати
,
и
весеље
достигне
највиши
степен
.
„
Дакле
!
“
почне
се
наздрављач
спремати
да
наздрави
и
порезнику
.
Сви
изгледаше
запетим
жицама
инштрумента
за
смѣх
,
што
ће
доћи
.
„
Да
живи
онај
,
коме
сви
желе
да
га
нема
!
“
Бурно
,
грохотно
смѣјање
прасне
у
дружтву
,
а
наздрављач
пружи
прѣко
стола
руку
порезнику
:
„
Nichts
für
ungut
;
war
nicht
schlecht
gemeint
.
“
Супруга
високороднога
нѣшто
овом
пришапће
.
Он
се
тргне
и
дигне
.
„
Meine
Herrn
,
“
почне
штуцати
.
Морали
би
знати
,
да
је
овом
великом
господину
прелазила
горња
устна
прѣко
долње
,
а
грло
као
да
му
се
од
часа
на
час
отварало
и
сасвим
отискивало
,
па
је
изгледало
као
да
штуца
.
„
Meine
Herrn
!
Erlauben
Sie
mir
...
mir
...
erlauben
Sie
,
dass
ich
...
ich
dem
Herrn
Klostervor
...
vorsteher
den
Toast
...
Toast
spreche
.
Er
soll
leben
...
leben
soll
er
...
soll
gedeihen
wie
...
wie
seine
Zwetschken
!
Живио
...
Живио
!
“
Морамо
се
разумѣти
.
Домаћин
је
високородном
слао
шљива
и
са
дрвета
набраних
и
у
преображеној
форми
као
пекмез
и
шљивовицу
.
Срѣмске
шљиве
немају
више
равних
у
европским
државама
.
И
саме
босанске
морају
их
преда
се
пустити
.
Високородни
је
уважавао
и
шљиве
и
шљивовицу
:
али
је
највећу
цѣну
имао
у
његовим
очима
пекмез
...
povidl
...
Није
дакле
чудо
,
што
је
игумну
желио
да
напредује
као
његове
шљиве
.
Одзив
најгоре
можда
напитнице
био
је
наравно
најиздашнији
,
баш
што
се
тицало
домаћина
;
али
је
високородни
тај
успѣх
свом
тоасту
приписивао
,
па
је
са
погледом
побѣдитеља
очи
на
све
стране
окретао
,
а
лице
му
је
од
радости
и
поноса
...
а
можда
и
од
вина
...
сјајало
као
сунце
.
Кад
се
све
смири
,
учини
се
једном
од
дружтва
да
и
њему
ваља
што
рећи
.
Пило
се
подоста
;
није
чудо
,
што
се
мало
теже
дизао
.
„
Ја
се
подижем
...
“
Онај
црномањасти
кућегазда
викне
му
заједљиво
:
„
Чекај
да
ти
помогнемо
.
“
„
Шта
ћеш
ти
мени
помагати
,
шепртљо
,
“
одврати
му
онај
.
„
Није
мени
трѣбало
ничије
помоћи
ни
у
другачијим
биткама
...
Alios
ego
vidi
ventos
...
aliasque
“
—
овдѣ
штуцно
,
застане
и
пљуцне
.
„
Procellas
!
“
,
“
допуни
задиркивало
.
„
Procellas
!
“
,
да
.
А
шта
је
то
procellas
!
“
?
"
Дед
,
кажи
,
ако
знаш
“
,
запита
он
противника
.
„
Бурје
!
“
одговори
му
онај
.
„
Није
него
празно
буре
.
Учио
си
осам
школа
,
па
незнаш
шта
је
procellas
!
“
!
Procellas
!
“
море
долази
од
procella
!
“
,
а
procella
!
“
,
то
је
скраћена
форма
од
домицелла
...
Знаш
сад
?
Јеси
ли
контен
?
“
„
Није
него
од
varicella
!
“
задирне
га
један
старији
сусѣд
при
трапези
.
„
Добро
кад
ниси
казо
од
parcella
!
“
;
ви
инжинири
снивате
само
о
парцелла-ма
.
Али
знам
ја
еве
!
Ударићу
ја
вас
по
шакама
први
пут
.
Ви
замѣните
често
parcella
!
“
са
parcellula
!
“
...
Али
окајте
се
,
хоћу
ја
у
име
долње
куће
да
наздравим
домаћину
.
“
Срѣћа
његова
,
што
високородни
није
разумѣо
,
шта
онај
говори
,
него
да
покаже
да
је
и
он
језик
круновине
научио
,
повиче
горопадно
:
„
Мир
всѣм
!
То
је
он
често
у
дружтвима
чуо
,
па
је
сад
намѣравао
скупо
продати
.
„
Тако
је
!
“
одобри
говорник
.
„
Мир
всѣм
!
то
је
калуђерско
:
Habt
Acht
!
А
са
„
Habt
Acht
!
“
није
се
шалити
...
Дакле
у
здравље
нашега
домаћина
,
који
нама
даје
добра
вина
,
и
право
чини
,
јер
нити
је
његово
ни
наше
,
па
што
га
неби
дао
...
био
би
луд
кад
га
неби
дао
.
А
накнадиће
се
то
њему
сторицеју
...
Зна
он
то
добро
,
па
је
паметан
кад
га
даје
.
Нека
се
он
само
држи
свога
система
.
Одозго
сунце
грије
,
а
одозго
лед
бије
...
Имај
пријатеља
горѣ
,
па
ће
ти
сијати
сунце
,
а
лед
неће
до
тебе
ни
доспѣти
.
Пак
онда
стоји
и
то
:
рука
руку
пере
...
дакле
,
ж
’
се
увѣк
руке
т
.
ј
.
оних
људи
,
кои
пљене
и
продају
и
пишу
платежне
налоге
ма
од
које
форме
.
А
неће
нико
порећи
ни
то
:
уста
хвале
господа
.
Дакле
,
постарај
се
за
много
уста
,
па
ће
ти
се
орити
хвала
!
„
Дед
,
запитај
,
чије
се
име
данас
више
чује
и
разноси
од
имена
нашег
домаћина
А
?
Ничије
.
Ни
сам
патријарх
нема
тога
гласа
и
славе
,
што
има
наш
домаћин
.
„
Иди
цару
...
хвале
га
!
Иди
министрима
...
хвале
га
!
Иди
у
Беч
,
у
Темишвар
,
у
Загреб
...
и
сами
слѣпци
хвале
га
уз
своје
гусле
!
„
А
шта
да
кажем
о
нама
,
о
нашим
пријатељима
?
Ево
,
дам
руку
,
ако
га
сви
нехвале
као
најврстнијег
настојатеља
.
„
Па
и
госпође
наше
и
госпођице
...
шта
велите
?
Нема
му
пара
!
„
Јест
,
нема
му
пара
!
И
нема
му
пара
!
Па
кад
му
нема
пара
,
нека
и
проживи
године
без
пара
.
Сто
и
једна
година
приличи
му
и
по
Богу
и
по
људма
.
Живио
дакле
управо
101
годину
,
ни
мање
ни
више
,
али
баш
ни
минута
ни
више
ни
мање
!
Ко
се
слаже
са
мном
,
нека
се
куцне
с
њим
,
а
ко
се
неслаже
,
а
он
да
се
није
усудио
принети
чашу
к
устима
,
јербо
ће
се
вино
претворити
у
отров
!
“
Опет
се
разигра
многаја
лѣта
и
у
трапезарији
и
ван
ње
,
и
једва
занѣме
гласови
многолѣтствија
.
За
овим
се
дигне
дружтво
и
оде
у
салу
,
да
пије
црну
кафу
.
Старија
господа
и
госпође
продужише
стари
разговор
,
а
младеж
пође
шетати
по
собама
.
Но
наједаред
поче
банда
свирати
Штраусов
валцер
.
Без
договора
,
без
једне
рѣчи
,
сложише
се
парови
младих
људи
и
лѣпих
госпођица
,
те
се
валцер
пресели
из
баште
у
собе
.
У
том
жагору
приступи
Ленка
старој
тетки
,
и
тихо
јој
рекне
:
„
Ја
би
пошла
...
Мени
се
ово
неће
да
допадне
...
А
и
сунце
се
појако
опустило
.
Него
ћу
ја
да
се
украдем
и
одем
,
а
ти
гледај
тако
исто
да
изиђеш
за
мном
,
па
ћемо
се
без
рѣчи
опростити
са
овим
дружтвом
,
које
можда
и
воли
,
да
се
ми
уклонимо
.
“
Овако
и
буде
.
Ленка
изиђе
и
нареди
,
да
јој
кола
чак
долѣ
изиђу
прѣко
моста
.
Ствари
своје
даде
изнѣти
на
кола
,
да
нико
неопази
.
И
тетка
се
извуче
нѣкако
вѣште
;
оду
кроз
башту
до
кола
,
и
таман
Ленка
да
рекне
кочијашу
:
тѣрај
!
али
приступи
архимандрит
Партеније
и
проговори
им
:
„
Ви
бѣжите
.
Добро
чините
.
До
Н
.
Сада
има
добра
три
сата
.
А
дружтво
вас
неби
пустило
ни
до
зоре
.
Срѣћан
пут
желим
!
И
држите
рѣч
!
“
Оне
му
се
захвале
на
доброти
,
и
одкасају
оштро
у
село
и
кроз
њега
даље
.
На
врху
брда
,
уз
које
пут
вођаше
,
окрену
се
к
манастиру
и
немогоше
се
доста
дивоте
и
милине
нагледати
,
која
им
се
при
вечерњем
сунцу
укаже
.
Рај
!
прави
рај
!
повичу
и
једва
се
одкину
од
тога
призора
,
те
оду
.
Кад
се
одмакну
,
рекне
тетка
Ленки
:
„
Ти
су
манастири
прави
рај
земаљски
!
“
Ленка
јој
одговори
кисело
смѣшећи
се
:
„
Да
,
али
је
врѣме
,
да
дође
херувим
са
пламеним
мачем
,
да
изтѣра
многога
Адама
из
њега
.
“
Тетка
избечи
очи
на
њу
.
Она
ју
небијаше
разумѣла
.
Архимандрит
Партеније
даде
упрегнути
у
своја
кола
и
оде
и
он
у
свој
манастир
.
Они
остали
буду
весели
до
полноћи
.
Прњаворци
и
сељаци
стојаше
у
малим
гомилицама
,
мужки
и
женске
,
старо
и
младо
,
и
слушаше
музику
.
„
Хвала
Богу
!
“
рекне
један
.
„
Шта
неће
човѣк
доживити
,
кад
дуго
живи
!
“
Архимандрит
Партеније
изручи
вѣрно
отцу
Теофану
,
што
му
бијаше
сестра
поручила
.
Тај
одговор
запечатио
је
одлуку
овога
као
црвени
восак
писмо
.
Кад
се
архимандрит
свуче
и
легне
,
запита
сам
себе
:
„
Јеси
ли
задовољан
са
маневром
,
оче
Партеније
?
“
„
Хвала
Гурковој
жестини
што
се
моје
особности
тиче
,
подпуно
.
Али
ноћни
духови
и
швабски
валцери
отрѣсоше
ми
са
шибица
сав
лѣпак
.
“
ДѢО
ТРЕЋИ
.
17
.
Митрополит
Стратимировић
.
Архимандрит
Партеније
одржао
је
рѣч
,
што
ју
је
о
.
Теофану
дао
.
Покаже
му
комад
земље
,
да
на
њему
засади
крстообразно
велики
шљивик
са
11
.
000
комада
дрва
.
А
касније
,
кад
буде
готов
са
шљивиком
,
одреди
му
један
комад
земље
у
филијалу
Петковици
,
да
га
виновом
лозом
засади
,
и
пружи
му
сва
срѣдства
,
која
бијаху
на
то
потрѣбна
.
Да
кажемо
напрѣд
јошт
,
да
је
о
.
Теофан
ове
послове
идуће
зиме
на
највеће
задовољство
свога
настојатеља
и
извршио
.
Но
док
небијаше
дошло
врѣме
,
да
се
ови
радови
предузму
и
обаве
,
показиваше
архимандрит
свом
штићенику
,
како
се
ваља
држати
,
кад
се
у
цркви
служи
.
Архимандрит
је
био
особито
изучен
у
овој
вештини
,
а
о
.
Теофан
имао
је
велики
таленат
за
то
,
те
је
учитељ
доживио
радост
,
да
му
је
ученик
труд
подпуним
успѣхом
наплатио
.
О
.
Теофан
стужио
је
,
што
наши
кажу
,
као
светитељ
.
Народ
је
како
из
прњавора
и
села
,
тако
и
из
оближњих
места
гомилама
долазио
,
кад
је
чуо
,
да
ће
на
већи
какав
празник
о
.
Теофан
служити
,
и
глас
о
његовом
„
чинодѣјствовању
“
пронео
се
по
читавом
равном
Срѣму
.
Већ
су
га
почели
са
побожним
увѣрењем
к
болестницима
у
прњавору
и
селу
призивати
;
већ
се
почео
разносити
глас
,
да
молитва
о
.
Теофана
више
помаже
него
рецепти
доктора
Фурјаковића
кои
бијаше
вармеђски
физикус
.
На
скоро
затим
долазише
и
из
даље
болестници
на
молитву
њему
у
манастир
;
а
мало
послѣ
почеше
и
болнике
са
стране
у
манастир
доносити
,
да
о
.
Теофан
на
„
великом
входу
“
са
светом
тајном
прѣко
њих
прекорачи
.
И
за
чудо
,
сваки
,
ком
је
молитву
очитао
или
прѣко
кога
је
са
св
.
тајном
при
служби
прешо
,
осѣћао
је
чудесно
олакшање
истога
часа
и
одлазио
је
утѣшен
кући
.
За
придиковање
није
толико
способности
показивао
;
лако
зато
,
што
му
је
недостајало
и
науке
и
свѣтског
изкуства
;
а
за
духовника
није
се
мого
употрѣбити
,
јер
је
био
превећ
млад
.
За
духовника
искала
се
бѣла
брада
,
а
о
.
Теофан
био
је
јошт
у
најбољим
годинама
,
млад
и
тако
лѣп
,
да
старији
несмѣдоше
узети
на
себе
ризико
,
да
га
у
села
на
исповѣст
пошљу
.
Ово
је
ишло
све
своим
путем
,
и
план
настојатељев
,
у
колико
се
тицаше
манастирске
користи
,
почне
се
сјајно
изпуњавати
,
јер
и
служба
и
молитва
о
.
Теофана
доносила
је
сваки
дан
то
већи
приход
манастиру
са
свију
страна
.
Али
стратегичка
страна
његовог
плана
изјалови
посве
.
Тако
бива
и
самим
војничким
стратезима
.
И
њихов
план
,
кои
у
почетку
акције
или
јошт
и
пре
те
нацртају
,
изјалови
се
врло
често
које
протупланом
непријатеља
које
случајним
околностима
и
догађаима
.
Ленка
дошавши
кући
,
осѣти
тежину
на
срдцу
и
души
,
коју
у
прво
врѣме
тако
неосѣћаше
.
У
прве
дане
бијаше
чисто
задовољна
,
да
је
избѣгнула
опасност
,
која
се
могла
лако
у
погибељ
претворити
.
Но
код
куће
осѣти
најпрѣ
пусту
празнину
у
срдцу
,
која
је
све
тужнијом
постајала
,
што
је
дуже
времена
протицало
.
Свако
ће
нас
подпуно
разумѣти
,
кад
рекнемо
,
да
се
опет
љубав
жене
у
њеним
прсима
разгоре
,
и
да
јој
се
у
самоћи
жестока
страст
јошт
јаче
разпламти
:
она
се
разболи
,
и
болест
је
била
опасна
.
Трајало
је
дуго
времена
,
и
Ленка
немогаше
одржати
рѣчи
,
коју
бијаше
дала
архимандриту
Партенију
,
да
ће
га
на
скоро
посѣтити
.
Прођу
шест
недѣља
.
Дође
зима
.
Архимандрит
је
погледао
почесто
кроз
прозор
на
друм
,
коим
се
у
манастир
долазило
;
долазила
су
различна
кола
,
ружне
и
лѣпе
каруце
,
добри
и
злочести
коњи
...
али
нити
се
појаве
оне
нове
каруце
ни
они
халовити
коњи
.
Очекивање
је
блѣдило
све
више
;
но
ласкава
нада
тѣрала
је
вавѣк
зелене
гранчице
,
макар
да
је
на
пољу
јовањски
снѣг
покривао
све
.
Архимандрит
се
бијаше
привико
о
.
Теофану
,
па
га
је
у
дуга
зимна
вечера
често
призивао
к
себи
.
У
такова
вечера
приповѣдао
је
много
о
знатнијим
личностима
,
с
којима
је
у
животу
у
додир
долазио
.
Одтуд
одуд
па
би
споменуо
митрополита
Стратимировића
.
Једно
вече
замоли
га
о
.
Теофан
,
да
му
што
више
о
том
славном
митрополиту
каже
.
„
Е
,
одговори
архимандрит
;
о
њему
бих
ти
мого
читаву
зиму
приповѣдати
.
То
је
био
изванредан
човѣк
.
Није
ми
баш
много
добра
учинио
;
али
што
је
истина
,
истина
је
.
Његово
врѣме
живи
и
дан
данас
у
нашем
народу
јаче
,
него
ичије
друго
.
Њега
се
скоро
сви
јошт
тако
живо
сѣћају
,
као
да
је
јучер
умро
.
„
Лѣп
је
то
био
човѣк
;
а
нарочито
у
старости
.
Ја
незнам
да
сам
икада
тако
лѣпу
главу
видио
.
Брада
велика
,
пуна
,
бѣла
као
и
најбѣље
руно
.
Образи
су
му
цватили
као
у
најлѣпшег
младића
.
Имао
је
обичај
жмирити
,
кад
је
кога
помњиво
сматрао
;
али
му
је
из
ока
бистра
муња
просѣцала
.
Мантију
је
обично
носио
од
црне
свиле
с
црвеном
поставом
.
На
груди
му
је
сваки
дан
стајала
звѣзда
великог
Леополдовог
крста
,
а
око
врата
колир
истога
реда
,
као
што
га
свештеници
ношаху
.
„
Ходио
је
у
своје
послѣдње
дане
лако
као
младић
.
„
Он
је
постао
митрополитом
29
.
октобра
1790
године
;
дакле
на
двѣ
године
прије
,
него
што
је
цар
Франц
И
.
постао
царем
.
Већ
зато
га
је
овај
цар
особито
високо
држао
.
„
А
к
тому
био
је
доиста
прави
државник
.
Нарочито
је
много
важио
код
кнеза
Метерниха
,
с
коим
је
до
смрти
у
пријатељском
одношају
стојао
.
„
На
углед
спољски
држао
је
много
.
Кад
је
год
полазио
у
народном
каквом
дѣлу
у
Беч
,
или
на
дијету
у
Пожун
,
—
свагда
су
га
изпраћали
ученици
гимназије
и
богословије
,
главни
грађани
,
придворни
калуђери
и
звона
по
свим
црквама
.
Најприје
је
отишао
у
саборну
цркву
,
те
со
помолио
Богу
,
па
је
онда
сѣо
на
батар
и
кренуо
се
.
Звона
су
га
пратила
,
док
су
се
кола
са
торња
видила
;
а
други
сви
разишли
би
се
кућама
.
„
Имао
је
нѣколико
пута
озбиљних
сукоба
са
владом
;
али
је
понајвише
срѣћно
из
борбе
изишо
.
„
Увѣк
је
знао
,
шта
хоће
:
па
је
сходна
срѣдства
безобзирно
употрѣбљавао
.
„
Добро
ће
бити
,
да
ти
пре
свега
кажем
главно
становиште
,
на
ком
је
Стратимировић
стојао
.
„
Год
.
1791
чланком
27
.
уведу
се
привилегије
или
права
србског
народа
у
државни
закон
угарски
,
и
Србљи
постану
државним
грађанима
Угарске
.
Тим
добије
и
црква
наша
и
свештенство
признати
темељ
и
несумњиви
положај
у
држави
.
Црква
наша
имала
је
пре
тога
од
стране
католичке
црквене
управе
много
да
трпи
,
баш
за
то
,
што
наводно
дотична
наша
права
небијаху
законом
државним
призната
.
Ови
нападани
имали
су
сада
барем
на
врѣме
престати
.
Стратимировић
је
знао
,
да
и
покрај
закона
може
нама
доста
трунити
такова
сила
,
каква
је
била
онда
католичка
црквена
управа
,
пак
је
нарочито
на
то
мотрио
,
да
се
са
наше
стране
неда
никаква
повода
.
„
Одтуда
му
је
прво
начело
било
:
дисциплина
најстрожија
.
„
Друго
начело
његове
црквене
владе
било
је
развијање
цркве
и
црквеног
живота
.
Одтуда
устројење
гимназије
,
богословије
,
конвикта
,
благодѣјанија
,
и
др
.
„
Треће
је
начело
његово
било
,
такт
у
свему
.
„
О
њему
су
говорили
,
да
је
строг
као
Турчин
.
„
0
једном
банатском
епископу
добије
глас
да
се
овај
у
тесно
пријатељство
упустио
са
пријатељима
„
уније
.
“
Позове
га
себи
и
прими
га
врло
љубезно
.
„
Али
кад
буду
на
само
,
онда
му
каже
,
зашто
га
је
звао
.
Овај
стане
шепртљити
.
А
митрополит
зграби
своју
штаку
од
подебела
бамбуса
,
па
извешти
мога
владику
на
дебелу
мѣру
.
Онда
отвори
врата
,
и
изпрати
га
са
највећим
пријатељством
до
степена
.
„
Никад
се
није
послѣ
о
том
епископу
ни
најмањег
гласа
чуло
,
који
би
на
унију
опомињао
.
„
Државнички
такт
много
му
је
пута
био
од
велике
корасти
.
„
Стари
ковиљски
архимандрит
Раић
био
је
по
себи
већ
чудан
светац
.
Одношај
дакле
између
старог
архимандрита
,
којему
је
митра
више
пута
била
нуђена
,
и
ког
је
србски
народ
с
особитим
пијететом
славио
,
и
младог
митрополита
,
био
је
врло
деликатне
нарави
.
„
Доситије
Обрадовић
није
био
мала
неприлика
за
највишег
калуђера
.
„
Одношај
са
Мушицким
извео
је
Стратимировић
такођер
са
великим
тактом
на
крај
.
Да
није
тога
такта
било
,
како
је
Лукијан
био
силовита
и
нагла
природа
,
могло
је
бити
покора
.
„
Него
је
и
он
био
увѣк
на
својем
мѣсту
.
„
Сваки
дан
држало
се
у
његовој
дворској
капели
јутрење
и
вечерње
.
Никада
није
пропустио
,
да
није
недѣљом
и
празником
дошо
у
цркву
на
службу
божију
.
„
Црквено
појање
уважавао
је
више
свега
.
„
У
овом
погледу
позната
ми
је
једна
врло
занимљива
причица
из
властитог
изкуства
.
“
О
.
Теофан
примѣти
да
архимандрит
хоће
прѣко
те
причице
да
пређе
,
па
га
замоли
,
да
му
ју
приповѣди
.
„
Хоћу
с
драге
воље
,
кад
те
занима
,
“
рекне
архимандрит
.
„
Једаред
му
дође
ако
се
неварам
генерал
Де
Прерадовић
у
госте
.
Трапеза
је
била
сјајна
,
и
обѣд
је
дуго
трајао
,
али
то
није
осујетило
вечерњу
у
дворској
сали
.
На
то
је
и
он
дошо
и
свога
госта
генерала
довео
.
„
Архимандрит
Гедеон
био
је
одличан
појац
.
„
У
исто
врѣме
предавао
је
„
пѣније
“
на
богословији
један
свршени
„
клирик
,
“
сиромах
младић
,
али
је
имао
глас
од
славуја
а
дар
за
појање
изврстан
.
Био
је
родом
из
Ирига
,
а
послѣ
је
провео
вѣк
као
парох
нѣгдѣ
у
Срѣму
.
Чекај
како
се
оно
зваше
?
Да
,
поп
Аћим
.
„
Прѣ
него
што
ваљаде
да
се
започне
пѣвничко
појање
,
доведе
митрополит
сам
к
налоњи
архимандрита
Гедеона
,
па
га
постави
на
десну
страну
.
Затим
оде
к
оном
учитељу
пѣнија
,
одведе
га
к
истој
налоњи
,
и
постави
га
на
лѣво
до
архимандрита
.
„
Кад
да
се
започне
појање
,
митрополит
куцне
овога
у
раме
и
проговори
му
:
„
Почни
ти
!
“
Овај
се
тим
,
наравно
,
осѣти
узвишеним
до
неба
,
и
у
својој
екстази
започне
:
„
Gospodi
vozzvah
“
гласом
анђелским
.
„
Кад
овај
сврши
,
онда
куцне
митрополит
арх
.
Гедеона
у
раме
,
и
проговори
му
:
„
Сад
ти
!
“
Гедеон
одпои
своју
строфу
несравњивом
бравуром
и
славујским
гласом
.
„
Генерал
буде
очаран
.
„
Споменућемо
јошт
једну
о
Гедеону
.
Видим
да
ти
тако
што
најрадије
слушаш
!
“
„
То
је
истина
“
,
одговори
о
.
Теофан
.
„
У
тим
приповѣдчицама
живе
чисто
људи
кои
су
давно
умрли
.
“
„
И
јест
тако
“
,
одговори
архимандрит
,
„
Слушај
дакле
.
Кад
је
Стратимировић
бивао
на
изпиту
богословском
,
долазио
је
у
свити
и
арх
.
Гедеон
.
Он
је
у
те
часове
једино
и
изкључиво
за
митрополита
живио
.
„
Овај
је
изпитивао
клирике
,
ишо
тамо
и
амо
по
соби
,
слушао
,
а
и
сам
говорио
.
У
том
времену
пружио
је
чешће
руку
,
да
узме
мало
бурмута
.
И
увѣк
је
нашо
под
руком
бурмутицу
отворену
,
коју
је
имао
арх
.
Гедеон
.
Гедеона
је
љубио
и
тога
ради
,
што
је
овај
врло
лѣпо
служио
.
„
И
у
обште
,
казују
;
да
је
епископ
Гедеон
био
други
Стратимировић
,
савршеније
издање
тога
у
малом
.
Гедеон
је
био
епископом
у
Н
.
Саду
од
1807—1831
.
„
Архимандрит
крушедолски
Крстић
био
је
такођер
љубимац
Стратимировићев
ради
свога
изврстнога
гласа
и
појања
.
Кад
је
овај
запојао
,
мислио
је
сваки
,
да
непѣва
за
пѣвницом
човѣк
,
него
из
неба
анђео
.
Овај
стари
свештеник
био
је
у
старије
своје
доба
бѣо
као
бѣла
овца
,
и
владао
се
увѣк
у
свему
као
дѣвојка
.
А
сматрали
су
га
за
канон
у
пѣнију
.
Стратимировић
га
је
звао
:
мој
авва
!
а
пѣснословци
дали
су
му
наслов
:
„
новог
Дамаскина
сладкопѣвца
.
“
Њему
су
нудили
епископство
,
али
он
га
не
прими
.
„
Из
тога
доба
познато
је
више
имена
појаца
умѣтника
.
Тако
ћу
ти
споменути
игумна
Дионисија
,
...
гимназијског
професора
Лазића
,
.
.
директора
нормалних
школа
Гершића
,
...
Гершићевог
сина
архимандрита
Лаврентија
,
пак
...
охо
!
мало
незаборавих
једног
од
првих
,
Јашу
Живановића
.
„
У
сеоским
малим
црквама
појао
је
свештеник
на
много
мѣста
чудесно
лѣпо
.
Тако
је
супарох
поп
Аћимов
,
поп
Тодор
био
изврстан
појац
и
по
гласу
и
по
вѣштини
.
“
„
Слушао
сам
их
једаред
“
проговори
о
.
Теофан
,
„
кад
су
на
велику
суботу
појали
статије
„
плач
матере
божје
“
код
христовог
гроба
.
Никада
нећу
ту
дивоту
заборавити
.
Милије
их
је
било
слушати
него
славује
кад
се
надпѣвају
!
“
„
У
умѣтности
чинодѣјствовања
при
божијој
служби
споменули
смо
већ
епископа
Гедеона
.
Овога
не
достиже
у
томе
нико
до
данданас
.
„
Митрополит
Станковић
и
епископ
Платон
поцрпили
су
такођер
своје
умѣтности
из
оновременог
извора
.
„
Нарочито
су
се
тога
ради
славили
Н
.
Садски
прота
Данило
и
поп
Платон
из
Каменице
.
„
Прототип
калуђерства
био
је
твој
духовни
отац
игуман
Иринеј
...
“
„
Бог
да
му
душу
прости
!
“
уздане
о
.
Теофан
и
прекрсти
се
побожно
.
„
Оних
6
.
година
,
што
сам
под
његовом
руком
калуђеровао
,
увиле
су
ми
душу
особитом
атмосфером
...
чиста
,
побожност
задахује
те
а
анђелска
свѣтлост
осијава
!
...
У
друго
доба
би
га
светцем
прогласили
!
“
„
И
ја
тако
велим
“
,
рекне
на
то
архимандрит
.
„
Манастирску
управу
држао
је
митрополит
у
гвозденом
процѣпу
.
Коим
тим
начином
...
ил
урадили
ил
изпросили
,
али
се
морало
на
крај
изићи
,
тако
да
нема
дефицита
.
Није
онда
тако
лако
било
дуг
на
манастир
наваљати
.
Са
сувишком
није
био
тако
строг
.
Ту
је
могло
бити
сувишка
колико
хоће
,
он
је
био
задовољан
,
кад
се
у
рачуну
показало
,
да
има
макар
24
крајцаре
више
доходка
,
него
разхода
.
Шта
више
,
имао
је
то
начело
,
да
се
у
рачунима
и
неизказује
,
да
манастири
имају
бог
зна
какве
велике
чисте
приходе
.
Мислили
су
да
он
то
из
политичког
разлога
тако
хоће
.
„
Из
манастира
,
кои
су
били
слабији
,
ишли
су
калуђери
по
народу
просити
,
и
народ
им
се
лѣпо
одазивао
.
Нису
добили
бог
зна
шта
и
колико
,
ал
су
се
изранили
.
Калуђери
су
били
прости
људи
,
али
су
сматрали
манастир
за
своју
кућу
и
били
су
му
и
привржени
.
Касније
се
овај
тѣсни
одношај
између
манастира
и
калуђера
сасвим
преокрене
.
„
Калуђера
је
било
у
сваком
манастиру
много
више
него
данас
;
било
је
обитељи
,
у
коима
си
видио
10—12
црноризаца
.
„
Међу
нашим
свештеницима
ондашњег
доба
било
је
мало
тако
званих
филозофа
,
кои
бијаху
свршили
поред
гимназије
и
филозофију
.
Али
они
најпростији
били
су
најбољи
црквењаци
.
Тако
онај
горѣ
споменути
појац
није
у
свом
вѣку
пропустио
ни
једног
„
катадневног
јутрења
и
вечерња
,
“
пак
била
његова
„
чреда
“
или
небила
.
Шта
више
,
у
старости
својој
лежао
је
са
болном
утробом
,
и
морао
је
чешће
замолити
супароха
,
да
одслужи
службу
о
каквом
светцу
или
недѣљи
.
Но
како
је
звоно
на
службу
зазвонило
,
заборави
на
бол
и
болѣзањ
,
устане
,
обуче
се
брже
боље
,
и
кад
му
супарох
дође
у
цркву
да
га
замѣни
,
он
је
већ
био
обучен
и
узгласио
„
Благословено
царство
!
“
То
је
чудо
,
али
сам
сам
својим
очима
видио
.
Из
других
села
носили
су
новорођену
дѣцу
том
свештенику
,
само
да
их
он
крсти
.
„
Биће
срѣтно
дѣте
!
“
одговарали
су
,
кад
их
је
ко
запитао
,
за
што
сирото
дѣте
тако
надалеко
вуцаре
.
А
гдѣ
се
год
свештало
масло
,
ту
није
могло
бити
без
њега
.
„
На
поп
Аћимов
глас
отвара
се
небо
!
“
говорио
је
свѣт
;
“
и
„
његова
молитва
иде
право
у
божије
уво
.
“
Имамо
ми
сада
важнијих
свештеника
у
парохијама
и
ученијих
и
отменијих
али
онај
дух
реко
бих
да
се
изгубио
.
„
Стратимировићеви
појци
пренели
су
љубав
к
црквеном
пѣнију
у
народ
.
Из
оног
времена
долази
,
да
наши
људи
још
и
данас
црквене
стихире
пѣвају
и
при
частима
,
које
нестоје
ни
у
каквом
одношају
к
црквеном
богослужењу
.
„
Стратимировић
је
и
сам
често
служио
,
и
његове
су
службе
биле
увѣк
за
утисак
приређене
.
„
Споменућу
само
његов
ход
на
службу
о
петрову-дне
сваке
године
у
дољњу
цркву
карловачку
.
Апостол
Петар
и
Павао
,
као
што
сви
знамо
,
заузимају
прво
мѣсто
међу
апостолима
.
Митрополит
Стратимировић
обуко
се
тај
дан
у
најсјајнију
одѣћу
.
Шест
вранаца
један
лѣпши
од
другога
бивали
су
упрегнути
у
батар
,
на
ком
се
из
резиденције
возио
у
дољњу
цркву
да
служи
.
Коњи
су
му
били
управо
као
царски
.
Хамови
су
били
сребром
обложени
и
црвеном
свилом
превучени
.
Кочијаш
је
обуко
своју
галу
са
трокутним
шеширом
по
начину
царског
кочијаша
у
Бечу
.
Острагу
су
стојали
хусар
и
ловац
у
врло
скупоцѣно
одѣло
обучени
.
„
Наравно
да
је
ово
народу
јако
у
очи
падало
и
велики
утисак
у
њему
изводило
.
Али
је
свѣт
ишо
много
више
и
рађе
у
цркву
него
данас
.
„
Чему
се
чудимо
,
то
је
,
да
митрополит
није
био
пријатељ
каноничких
визита
.
У
архидијецези
било
је
рѣдко
проста
сељанина
наћи
,
кои
је
знао
,
како
митрополит
изгледа
.
Може
бити
да
је
тому
узрок
било
то
,
што
је
држао
,
да
ће
му
аукторитет
бити
у
толико
већи
,
у
колико
се
буде
мање
свѣту
показивао
.
„
Но
и
имао
је
аукторитета
и
напрема
влади
,
и
напрема
свом
свештенству
и
народу
,
каква
је
рѣдко
ко
пре
њега
уживао
,
а
послѣ
њега
нико
.
Аукторитету
Стратимировића
код
народа
помагало
је
то
,
што
је
он
устроио
гимназију
у
Карловци
и
богословију
тамошњу
.
„
Колико
је
гимназија
јошт
и
за
живота
Стратимировића
народу
добра
донела
,
нетрѣба
обширно
доказивати
.
Можда
прѣко
хиљаде
изучених
младих
људи
изишло
је
из
овог
завода
.
„
А
гимназија
Карловачка
била
,
је
за
Стратимировића
једна
од
најбољих
у
царевини
.
„
Богословија
карловачка
дала
је
народу
прве
свештенике
,
који
су
за
свој
позив
школски
приправљени
били
.
„
А
осим
тога
завео
је
Стратимировић
уз
богословију
и
гимназију
„
конвикт
“
и
„
благодѣјаније
“
!
У
оном
се
давала
кошта
за
малу
новчану
накнаду
,
у
овом
послѣдњем
посве
безплатно
о
трошку
митрополитовом
.
„
Политичку
страну
живота
Стратимировићева
остављамо
овдѣ
недирнуту
,
пошто
стоп
изван
сфере
,
о
којој
ми
говоримо
.
„
Њему
се
пребацивало
,
да
је
осујетио
извађање
закључака
сабора
од
1790
године
,
кои
су
по
изображавање
свештенства
и
народа
од
велике
користи
бити
могли
.
Истина
је
,
да
се
трудио
накнадити
их
начином
његовој
мисли
одговарајућим
.
Митрополит
Стратимировић
мислио
је
шта
му
радити
ваља
,
пак
је
по
начињеном
плану
поступао
:
он
је
и
управу
манастира
и
држање
калуђера
вишој
својој
намѣри
суобразно
удесио
;
те
је
све
рађено
по
потрѣби
и
разлогу
,
а
не
случајно
и
од
ока
.
„
Кад
смо
овако
довршили
слику
митрополита
Стратимировића
,
хајде
да
ти
још
једну
малу
шаљиву
приповѣдим
,
из
које
ћеш
видити
,
како
су
га
и
срѣдњи
органи
владини
уважавали
.
„
Послѣ
озбиљне
разправе
неће
шкодити
ни
мени
ни
теби
да
се
мало
и
одсмѣјемо
.
„
За
времена
митрополисања
Стратимировићева
био
је
у
Петроварадину
генерал-командирендер
славонске
краине
барон
Сигентал
.
„
Сви
су
главно-командујући
,
кои
у
Петроварадину
служише
,
долазили
више
пута
на
посѣту
митрополиту
,
коју
им
је
он
савѣстно
враћао
.
„
Барон
Сигентал
остане
једаред
таковом
приликом
код
митрополита
на
обѣду
.
„
Карловачки
пекар
неимајући
конкуренције
пеко
је
своје
кифле
и
земичке
као
од
бѣде
.
„
Више
га
је
пута
опоменуо
мајордомо
митрополитски
на
то
и
позивао
га
је
да
се
боље
узме
на
ум
,
јер
ће
кад
тад
доћи
на
њега
какав
солдачки
„
Donnerwetter
“
,
па
ће
га
скупо
стати
.
„
Но
пекар
помисли
,
ако
је
Стратимировић
рацки
митрополит
,
није
полицајкомесар
,
па
док
са
овим
добро
стоји
,
немогаше
му
нико
ништа
.
„
Али
на
његову
несрѣћу
главно-командујући
генерал
примѣти
при
обѣду
код
митрополита
,
да
је
пециво
изпод
сваке
критике
.
„
Зар
нема
у
Карловци
лѣпша
пецива
?
“
запита
.
„
Код
нас
у
Варадину
и
кифле
и
земичке
тако
су
добре
,
да
их
у
Бечу
нема
бољих
!
“
„
Е
,
код
нас
је
овако
,
“
одговори
митрополит
;
„
наш
господин
пекар
држи
ваљда
да
му
нема
суда
,
па
остаје
једнако
при
злочестом
пециву
,
премда
сам
га
већ
више
пута
опоменути
дао
,
да
смо
ми
и
бољег
пецива
видили
!
“
„
Генерал
оћути
;
али
се
видило
да
га
то
неугодно
дира
.
„
Послѣ
обѣда
даде
дозвати
к
себи
капетана
,
градоначелника
Карловачког
и
рекне
му
:
„
Г
.
капетане
!
Ако
на
столу
Њ
.
Екселенције
господина
митрополита
нађем
ја
то
хрђаво
пециво
кад
други
пут
овамо
дођем
,
приправите
се
да
за
осам
дана
примите
ваш
Blau-bogen
.
“
„
Ово
је
значило
да
ће
доћи
у
пензију
.
„
Кад
генерал
оде
,
похита
градоначелник
у
магистрат
,
даде
дозвати
к
себи
полицајног
комесара
,
и
пре
него
што
му
овај
назове
добар
дан
,
повиче
на
њега
:
„
Г
.
полицај-комесару
!
Господин
главнокомандујући
наложио
ми
је
данас
,
да
тај
пекар
несмѣ
више
тако
злочесто
пециво
давати
за
стол
Њ
.
Екселенције
господина
митрополита
.
Ако
се
том
за
кратко
врѣме
недоскочи
,
то
да
ће
он
мене
у
пензију
.
А
ја
ћу
прије
вас
на
прѣчац
из
службе
изтѣрати
него
да
мене
у
пензију
баце
.
Зато
вам
кажем
озбиљно
,
да
зовнете
пекара
,
па
да
му
оштро
заповѣдите
,
да
добро
пециво
шиље
у
двор
,
јер
ћу
вас
бога
ми
одмах
одтѣрати
,
ако
први
пут
,
кад
у
двор
одем
,
ненађем
,
да
је
по
мојој
заповѣсти
учињено
!
“
„
Полицај
оде
и
пошље
тај
час
по
пекара
,
да
му
га
доведу
.
„
Како
се
овај
укаже
на
врати
,
оспе
га
славна
полиција
најгрубљим
картачима
.
„
Је
с
’
чуо
ти
,
Петеру
!
Ако
ти
мени
сутра
непошљеш
у
митрополитски
двор
добро
и
лѣпо
пециво
,
ја
ћу
ти
на
срѣд
пијаце
25
врућих
одцѣпити
,
па
ће
се
то
репетирати
сваки
дан
,
кад
небуде
учињено
што
ти
заповѣдам
.
Пре
нето
што
мене
из
службе
одтѣрају
,
волим
видити
тебе
,
да
на
мацку
под
батинама
умреш
.
Је
с
’
чуо
?
Па
добро
запамти
.
Ту
нема
шале
.
Или
ја
морам
касиран
из
полиције
или
ти
мртав
у
полицију
,
ако
твоје
пециво
остане
као
што
је
било
до
данас
.
Рехтс
ум
!
марш
!
„
Сутра
у
9
сати
у
јутру
визитирам
ја
у
персони
пециво
,
које
у
двор
пошљеш
.
“
„
Полицај-комесар
знао
је
да
и
градоначелник
неће
познавати
шале
у
овом
послу
,
те
се
на
уречено
врѣме
нађе
у
дворској
кухињи
.
„
Али
пециво
да
не
може
бити
боље
.
„
Одмах
рапортира
то
градоначелнику
,
а
овај
недочека
да
генерал
дође
у
Карловце
него
таки
послѣ
два
три
дана
,
кад
се
увѣрио
о
сталности
промѣне
код
пекара
,
сѣдне
на
кола
,
оде
у
Петроварадин
и
јави
генералу
,
да
је
учињено
по
заповѣсти
.
—
„
Ако
пишеш
оно
друго
,
што
си
од
мене
чуо
,
забилѣжи
и
ово
;
из
тога
ћеш
видити
,
да
је
свуда
и
у
сваком
послу
истина
,
што
стари
рекоше
:
небои
се
свака
шуша
бога
,
већ
батина
!
“
Архимандрит
се
насмѣје
својој
приповѣдци
а
о
.
Теофан
у
пуној
збиљи
одговори
:
„
Јест
,
кад
би
само
стојао
за
нама
какав
наш
главнокомандујући
.
“
18
.
Митрополит
Станковић
.
Ту
архимандрит
ућути
.
О
.
Теофан
ћутао
је
равним
начином
.
Наједаред
дигне
очи
на
архимандрита
и
запита
га
смѣрно
:
„
А
јесте
ли
,
Високопречестњејши
господине
,
познавали
митрополита
Станковића
?
Кажите
ми
што
о
њему
!
“
„
Хоћу
,
с
драге
воље
;
толико
радије
,
што
о
њему
немам
толико
говорити
.
Али
ћемо
и
то
на
сутра
оставити
.
Данас
сам
доста
говорио
.
“
Тим
се
разиђу
.
Кад
се
сутра
на
вечер
састану
,
почне
архимандрит
своју
повѣст
овако
:
„
Митрополит
Станковић
,
кои
за
Стратимировићем
29
.
децембра
,
1837
дође
на
архиепископску
столицу
,
био
је
врло
честит
човѣк
,
добра
срдца
,
вољан
на
свашто
,
што
је
добро
,
срдцем
и
душом
калуђер
.
„
Један
од
чувених
у
оно
врѣме
младих
људи
,
коме
је
Станковић
велики
пријатељ
био
,
дође
к
њему
и
запита
га
,
би
ли
добро
било
,
да
се
закалуђери
?
„
Митрополит
му
одговори
са
свим
пријатељски
:
„
Ја
ћу
те
радо
примити
у
придворне
калуђере
,
јер
сам
изкусио
да
имаш
велике
таленте
,
па
сам
наумио
да
те
своим
временом
подвргнем
синодалном
изпиту
,
те
да
те
креирамо
код
нас
првим
доктором
богословије
,
и
тако
друге
на
разне
подвиге
побудимо
и
ободримо
.
Али
ти
не
могу
рећи
:
буди
калуђер
.
Ја
сам
калуђер
срцем
и
душом
;
и
да
се
наново
родим
,
пак
да
ми
је
извѣстно
да
нећу
никад
бити
митрополитом
,
ја
бих
и
опет
отишо
у
калуђере
.
А
ти
изпитај
себе
,
пак
чини
како
ти
срдце
каже
.
“
„
Младе
ваљане
србске
ђаке
волио
је
,
и
подупирао
их
је
готовошћу
врѣдном
свакога
признања
.
Онај
дан
,
кад
су
га
изабрали
за
митрополита
,
завѣшта
,
да
ће
на
свој
трошак
дати
учити
из
сваке
дијецезе
по
једног
младог
човѣка
,
и
држао
је
рѣч
.
„
Ево
ћу
ти
у
овој
ствари
једну
причицу
да
приповѣдим
.
„
Год
.
1840
имао
је
онај
исти
млади
Србин
докторатски
дишпут
из
права
на
универзитету
у
Пешти
.
Опугнанти
били
су
професор
римског
права
на
универзитету
и
један
млад
Србин
доктор
права
.
“
„
Опростите
,
високопречестњејши
господине
,
“
уђе
овдѣ
о
.
Теофан
у
рѣч
архимандриту
.
„
Мени
игра
срдце
у
прсима
,
кад
чујем
,
да
се
говори
о
младим
Србљима
,
кои
високе
школе
са
великим
успѣхом
сврше
.
Тако
ми
је
и
сад
,
кад
приповѣдате
о
тој
двоици
.
Би
ли
ми
учинили
радост
,
да
ми
кажете
како
су
се
звали
?
“
„
Хоћу
с
драге
воље
,
“
одговори
архимандрит
.
„
Онај
кои
је
држао
дисертацију
,
звао
се
Јован
Суботић
,
а
онај
што
је
већ
био
доктором
Ђорђе
Стојаковић
.
“
„
Баш
вам
хвала
високопречестњејши
...
познајем
обојицу
.
“
„
И
ја
их
лично
познајем
,
“
примѣти
архимандрит
.
„
И
све
држим
,
да
ћемо
ми
та
имена
и
више
пута
чути
.
“
О
Доктору
Суботићу
нећемо
у
овај
пар
ништа
да
говоримо
;
он
јошт
живи
.
Али
за
Доктора
Стојаковића
морамо
казати
,
да
је
архимандрит
подпуно
право
реко
.
Његово
се
име
од
г
.
1848
овамо
проносило
по
свѣту
као
име
једног
од
највећих
Србаља
.
Год
.
1848
.
прекужи
мађарски
прѣки
суд
ради
Пражког
славенског
конгреса
.
Као
члан
највишег
суда
у
Бечу
,
као
заступник
на
србском
сабору
од
г
.
1861
.
и
као
члан
угарске
канцеларије
,
борио
се
јуначки
за
србску
цркву
и
србски
народ
.
И
сама
смрт
његова
била
је
слѣдство
једнога
таковога
жестокога
дана
.
У
бурној
сѣдници
разгрѣје
се
јако
,
пак
онда
идући
пѣшице
у
стан
назебе
,
добије
запалу
плућа
,
и
умре
.
Он
је
био
бритка
србска
сабља
на
народним
политичним
мејданима
.
Био
је
осрѣдан
,
сувоњав
,
ситан
;
у
лицу
црнпураст
.
Очи
су
му
као
жива
жеравица
горѣле
;
мислио
је
чисто
као
рѣдко
ко
,
и
кад
је
говорио
,
све
је
сѣко
,
не
друкчије
.
Но
да
се
вратимо
разговору
оне
двоице
.
„
Будући
доктор
замоли
митрополита
Станковића
,
да
му
буде
патрон
при
свечаној
дишпути
.
„
Овај
то
прими
.
Дође
с
дијете
из
Пожуна
нарочито
тога
ради
у
Пешту
.
„
Кратко
врѣме
пред
тим
дишпутирао
је
млади
гроф
Цираки
,
син
Judex-a
Curiae
Јована
гр
.
Циракија
под
патроцинијем
самога
краља
.
Отац
је
био
у
пуној
гали
ту
са
орденом
златнога
руна
о
врату
.
„
Исто
тако
под
патронатством
краља
дишпутирао
је
на
скоро
за
тим
и
барон
Орци
.
И
опет
велика
свечаност
.
„
Сад
је
