изиђена
врата
и
стаде
,
не
видећи
ништа
око
себе
.
Беше
страшно
погледати
је
.
Лице
све
крваво
,
косе
разбарушене
,
почупане
,
висе
читави
бичеви
ишчупани
из
корена
.
—
Стојане
,
дај
ми
воде
да
се
оперем
,
прошапта
она
,
видевши
Стојана
како
је
гледа
немарно
.
—
А
онај
оде
,
братићу
,
још
чупавији
и
гори
;
заборави
да
се
умије
,
рече
он
,
смешећи
се
.
И
Гојко
изиђе
у
ходник
,
па
погледавши
Љубицу
презриво
,
добаци
јој
:
—
Сад
и
сами
јамачно
увиђате
,
да
сам
имао
права
бринути
се
о
светињи
школе
.
Љубица
плану
.
У
таквој
несрећи
и
страдању
нађе
се
још
снаге
за
терање
ината
.
—
И
ово
је
,
знам
,
ваше
масло
!
...
Платићете
!
...
рече
она
,
па
се
огрте
и
оде
преко
дворишта
.
—
Ето
нам
сад
нове
беде
,
рече
Гојко
,
плашећи
се
.
И
куд
ме
ђаво
наведе
да
је
дирам
!
—
Није
требало
,
одговори
му
Стојан
.
Кад
год
се
анатеме
туку
,
склањај
се
испред
њих
,
да
сачуваш
своју
главу
.
Тако
је
то
,
братићу
мој
!
...
—
Нека
,
доста
сам
и
ја
патио
,
па
да
гледам
једаред
и
њено
страдање
.
—
А
ти
,
чини
ми
се
,
не
виде
писара
?
—
Не
.
Што
?
—
Више
је
окрвављен
од
ње
.
Заборавио
на
то
у
забуни
,
па
само
ускочи
на
коња
и
оде
.
Гојку
опет
засија
радост
на
лицу
.
Сети
се
Веље
са
захвалношћу
.
Истина
,
срце
му
опет
зебе
од
какве
нове
беде
,
која
га
може
снаћи
,
и
он
већ
претура
у
глави
разне
комбинације
,
али
му
не
долази
на
памет
ништа
тако
страшно
.
XИВ
.
У
судници
седе
председник
,
ћата
и
тројица
одборника
,
па
нешто
веома
живо
и
поверљиво
претресају
.
Богосав
је
у
разговору
,
а
већ
и
иначе
,
вазда
главно
лице
,
па
се
дао
у
објашњавање
ситуације
присутнима
.
Слушаоци
изгледају
веома
брижни
,
погнули
главе
,
па
само
махну
њима
по
некад
у
страну
,
почешу
затиљак
и
опет
ћуте
и
слушају
.
А
ћата
се
распричао
у
велико
:
.
—
Истина
,
и
Николче
синоћ
дође
из
Београда
;
и
он
је
обишао
неке
...
и
ћата
именова
неке
главније
политичке
раднике
.
—
Њему
сви
рекоше
да
су
то
само
тек
’
нако
...
празни
гласови
...
—
Надлагује
се
свет
,
море
,
рече
један
одборник
.
—
А
’
нако
вели
...
настави
ћата
,
Министри
су
весели
,
нико
и
не
сања
о
промени
.
—
Јок
,
одсече
председник
.
Ја
знам
што
знам
:
од
данас
за
две
недеље
биће
промене
,
па
ми
одсеците
уши
,
ако
то
не
буде
...
Познајем
ја
по
овима
овде
:
чим
се
они
устумарају
сваки
час
у
Београд
,
па
се
отуд
враћају
весели
,
одмах
знам
шта
ће
бити
.
—
Истина
јест
,
и
по
селу
су
се
растрчали
,
прихвати
одборник
.
—
Море
,
село
...
шта
село
!
...
Селу
је
свеједно
:
био
му
на
врату
ја
или
онај
Ђокић
,
одсече
председник
.
Него
ти
,
Богосаве
,
пожури
са
оним
завођењем
наплата
и
расхода
,
па
да
сведемо
рачун
.
Не
сме
се
дуље
чекати
,
јер
кад
дођу
они
,
па
заседну
,
неће
ме
минути
бувара
.
—
Шта
ћемо
са
школским
прирезом
?
рече
писар
мало
тишим
гласом
.
Оне
летошње
оправке
и
набавке
,
то
ти
је
сав
издатак
.
Ови
двоје
нису
примили
квартирине
ни
паре
.
Кмет
обори
главу
нерасположено
,
као
кривац
кад
се
ухвати
на
делу
.
—
То
ћемо
већ
ја
и
ти
на
само
...
видећемо
.
А
деде
да
видимо
то
са
учитељем
.
Баш
ме
ту
Пера
навлачи
на
зло
,
видим
...
Да
апсим
,
ни
крива
ни
дужна
човека
,
и
то
сад
баш
,
пред
промену
.
Могу
и
одговарати
...
—
Коме
?
...
прихвати
писар
.
Ено
два
сведока
чекају
.
Све
ће
то
да
иде
по
закону
,
не
брини
ти
.
—
Добро
...
отеже
председник
.
Ти
већ
знаш
како
му
то
иде
,
па
само
гледај
да
не
буде
после
валинке
.
После
једнога
часа
отпоче
суђење
.
Уведоше
уплашена
Гојка
и
ћата
му
стаде
постављати
питања
.
Оптужују
га
за
»
опорочавање
власти
«
.
Гојко
се
још
више
збуни
;
стаде
нешто
муцати
,
одговарати
,
не
знајући
ни
сам
шта
говори
.
Доведоше
два
сведока
и
испиташе
их
.
Гојко
виде
да
ту
нема
шале
,
па
се
прибра
и
стаде
се
бранити
,
али
му
то
не
поможе
.
Чак
не
поможе
ни
то
,
што
сведоци
никако
не
могу
да
се
тачно
сете
дана
,
кад
је
Гојко
грдио
власт
,
него
само
тврде
да
је
то
било
ономад
...
некако
тако
.
.
ових
дана
.
После
пола
часа
за
Гојком
се
затворише
апсанска
врата
и
зарђала
реза
шкрипну
оштро
...
Гојко
се
осврташе
око
себе
унезверено
,
дркћући
од
страха
и
узбуђења
.
Ноге
му
упадаху
у
нешто
меко
,
ситно
,
он
погледа
око
себе
,
по
поду
беше
само
сточно
ђубре
.
Озго
са
крова
зјапи
широка
баџа
,
кроз
коју
продире
светлост
,
ну
осим
ње
има
и
једно
окно
,
исечено
у
брвну
,
а
ни
брвна
не
беху
добро
шљубљена
,
те
у
његовој
тамници
беше
довољно
светлости
.
Не
може
још
да
се
прибере
од
страха
.
Ноге
му
дркћу
,
и
он
се
једнако
осврће
око
себе
,
очекујући
какво
ново
,
још
горе
зло
.
»
Шта
је
ово
?
...
има
ли
у
свету
правде
и
истине
!
...
Докле
ће
ова
страдања
и
муке
?
...
Боже
,
има
ли
те
!
«
...
узвикује
јадник
очајнички
,
па
седа
на
један
велики
камен
,
који
је
ваљада
нарочито
ради
тога
и
намештен
уз
брвна
,
ослања
се
леђима
уз
дрво
и
подиже
главу
,
гледајући
кроз
баџу
плаво
слободно
небо
...
Очи
му
се
приковаше
уз
то
чисто
плаветнило
,
и
он
се
занесе
,
гледајући
и
мислећи
...
Прелети
по
неки
сребрнаст
облачак
,
пронесе
се
тихо
,
нечујно
,
преко
недогледне
пучине
и
растури
се
тако
у
висини
,
па
опет
над
баџом
затрепери
чисто
небо
,
обасјано
благим
зрацима
.
Али
је
ипак
хладно
,
веома
хладно
...
Снег
се
бели
по
околини
и
оштра
студен
бије
по
лицу
.
»
Ваљда
ме
неће
дуго
држати
?
...
Смрзнућу
се
.
А
ако
ме
оставе
да
преноћим
,
а
овакова
ведрина
!
«
...
И
он
је
готов
да
викне
из
свега
,
гласа
,
али
се
још
уздржава
,
јер
га
је
срамота
од
сељана
,
који
су
се
окупили
пред
судницом
.
Ноге
му
веома
зебу
...
Устаде
,
па
поче
брзо
ходати
,
али
кад
пружи
корак
,
таман
има
простора
да
корачи
четири
пута
.
Иде
унаоколо
,
укршта
средином
,
само
да
се
згреје
.
Осећа
и
глад
,
глад
у
желуцу
,
али
зна
да
не
би
могао
ништа
у
уста
метнути
.
После
подне
,
кад
се
разиђоше
кметови
и
сељани
,
преместише
га
у
судницу
.
Тамо
,
са
општинским
пандуром
седе
он
уз
топлу
пећ
,
наслони
главу
на
дланове
и
остаде
тако
као
укочен
до
мрклога
мрака
;
нити
куд
погледа
,
нити
се
осврте
,
ни
проговори
.
Пандур
га
најпре
стаде
тешити
и
причати
му
како
је
свака
сила
за
времена
—
а
то
је
велика
срећа
,
јер
да
је
вечна
—
зло
!
И
каквих
ти
власти
и
кметова
он
није
променио
па
ништа
...
они
се
ређају
један
за
другим
и
пролазе
,
а
он
са
својом
сакатом
руком
полако
врши
посао
...
Он
и
ћата
не
мењају
се
.
После
удари
у
запиткивање
,
али
Гојко
и
не
мрдну
главом
,
као
да
је
мртав
,
као
да
не
чује
и
не
осећа
шта
се
око
њега
ради
.
—
Јеси
ли
гладан
,
господине
?
Да
идем
да
кажем
Стојану
нек
донесе
штогод
за
јело
?
...
Опет
ћутање
...
Пандур
махну
главом
,
осврте
се
око
себе
и
погледа
на
прозор
.
Беше
мрак
.
Таман
оп
смишљаше
да
се
крене
до
председника
,
а
споља
га
ловну
оштар
глас
.
Он
изиђе
брзо
,
јер
познаде
председника
.
—
Пусти
тога
човека
,
нек
иде
кући
.
Нећу
да
га
узимам
на
своју
душу
,
викну
кмет
љутито
.
—
Добро
...
него
знаш
...
да
се
ћата
што
не
љути
?
промуца
пандур
бојажљиво
.
Кмет
опсова
крупно
и
ћату
и
пандура
,
па
се
одједном
надвири
у
мрачну
зграду
.
—
Учитељу
,
иди
кући
сад
,
па
знаш
онога
...
молим
те
,
склањај
се
од
онога
Пере
за
ово
који
дан
.
Неће
ти
он
дуго
ту
вршљати
,
не
бој
се
.
Печени
смо
и
ја
и
он
...
Него
,
знаш
,
причувај
се
...
нешто
је
на
тебе
много
љутит
.
Гојко
устаде
,
ћутећи
,
прође
поред
кмета
и
оде
у
школу
.
Беше
јака
помрчина
,
не
види
се
ништа
,
али
он
полако
,
пипајући
око
плотова
и
спотичући
се
,
дође
до
свога
стана
,
који
беше
осветљен
.
Стојан
испаде
пред
њега
,
и
машући
живо
рукама
,
стаде
викати
:
—
Има
Бога
,
братићу
,
кажем
ја
!
...
Умрла
!
...
ка
свака
стока
,
и
без
свеће
и
без
исповести
...
—
Шта
говориш
ти
!
...
Ко
је
умро
?
...
дрекну
Гојко
разрогачених
очију
,
стегнувши
старца
за
раме
,
гледајући
зажареним
очима
у
његово
лице
,
да
би
отуд
још
пре
одговора
прочитао
страшну
вест
...
—
Она
,
братићу
,
она
...
учитељка
.
.
Сад
дотрча
Стојино
дете
,
и
ја
таман
да
пођем
,
а
ти
уђе
.
Претури
се
,
вели
,
одједном
,
само
се
пожали
да
јој
мркне
свес
’
...
па
пљус
!
...
Гојко
само
осети
како
се
на
њега
сруши
цела
кућа
,
и
небо
,
и
све
...
Као
да
му
неко
ишчупа
срце
и
однесе
...
остаде
на
том
месту
само
пуста
празнина
.
Он
осети
да
је
остао
усамљен
за
вечита
времена
,
јер
му
нестаде
онога
што
му
је
испуњавало
животом
срце
и
душу
.
Укратко
,
он
осети
да
му
је
Љубица
,
поред
свију
чуда
и
страдања
,
дража
и
милија
од
свега
на
свету
...
Само
му
сину
та
мисао
кроз
главу
као
елекрина
,
он
осети
бол
у
срцу
,
па
се
одједном
окрете
и
викну
Стојану
:
—
Потрчи
!
...
Запљескаше
баре
од
каљавих
ногу
,
које
падаху
у
њих
као
камење
...
Гојко
зинуо
па
трчи
из
све
снаге
,
а
за
њим
се
спотиче
и
пада
Стојан
,
псујући
мртву
учитељицу
и
чудећи
се
лудом
Гојку
.
»
Шта
му
је
,
по
Богу
,
браћо
?
пита
се
чича
у
себи
,
касајући
за
Гојком
и
дишући
тешко
.
Шта
му
би
одједном
!
...
Полуде
,
свете
ми
Петке
!
...
Ка
да
му
је
сестра
,
или
ти
жена
...
Мишљах
и
он
ће
се
претурити
од
жалости
...
О
,
часни
га
,
и
те
жене
!
«
...
А
Гојко
само
трчи
и
у
глави
му
само
једна
црна
мисао
,
која
је
покрила
собом
све
,
и
живот
,
и
осећаје
,
све
,
све
...
»
Све
изгубих
,
што
год
сам
имао
!
«
...
Ево
овога
плота
...
ено
вратница
...
није
никад
до
сад
одлазио
у
њен
стан
.
Шта
је
то
?
...
не
чује
се
кукање
...
Ноге
му
се
одсекле
,
он
трчи
преко
дворишта
,
али
му
се
чини
да
мили
као
бубица
...
Брже
,
брже
...
ах
,
проклете
ноге
,
издају
...
баш
сад
.
Ево
га
унутра
у
кући
.
Звера
око
себе
и
види
насред
куће
пламен
,
велики
,
светао
,
топал
.
Ћутање
...
Неко
се
помаче
,
устаде
,
он
обрте
главу
.
Један
дечко
стоји
и
гледа
га
...
—
Где
је
...
соба
...
Љубица
?
викну
Гојко
и
одмах
спази
једна
врата
и
јурну
тамо
.
За
то
време
чини
му
се
да
чује
дете
где
говори
:
—
Повратила
се
...
била
јој
мркла
свес
’
...
»
Шта
ово
...
ко
се
повратио
?
«
...
пита
он
,
отварајући
врата
на
соби
...
Пламичак
лојанице
слабо
осветљава
малу
чисту
собицу
,
бацајући
зраке
на
кревет
у
једном
углу
,
над
којим
се
наднела
стара
суха
жена
,
па
нешто
трља
,
вуче
,
шта
ли
ради
.
Види
се
и
покривач
и
под
њим
нека
нејасна
маса
...
Он
прилази
и
одједном
јасно
разликује
два
црна
ока
,
која
су
се
упила
у
њега
,
па
не
трепћу
...
.
Јес
,
то
су
она
два
ока
,
што
их
само
он
зна
и
нико
други
...
Гле
и
лице
се
види
,
ено
оне
огреботине
,
још
се
црвене
и
кваре
изглед
лица
.
Но
гле
,
шта
је
оно
?
...
види
ли
добро
...
то
се
лице
смеши
и
смеши
се
баш
на
њега
...
Па
то
је
Љубица
,
јест
...
жива
!
...
Он
стаде
,
окрете
се
око
собе
и
одједном
осети
како
се
пењу
ваљци
уз
грло
,
осети
да
ће
сад
заплакати
...
Као
да
и
Љубица
то
опази
,
па
се
најпре
зачуди
,
а
затим
се
опет
насмеши
и
проговори
му
тихо
:
—
Није
ништа
,
ето
...
била
несвестица
...
и
сад
ме
глава
по
мало
боли
...
Гојко
затресе
плећима
и
изиђе
из
собе
,
не
рекавши
никоме
ни
речи
.
Стојан
стајаше
уз
пламен
,
грдећи
онога
дечка
што
их
намучи
узалуд
.
Вратише
се
одмах
кући
.
Гојко
седе
на
кревет
и
замисли
се
,
а
Стојан
гледаше
све
чудније
,
вртећи
главом
,
као
да
би
рекао
:
»
Ово
нису
чиста
посла
!
«
...
Сутрадан
Гојко
устаде
туробан
;
чим
се
сети
синоћње
патње
,
намршти
се
још
више
.
Од
ономадашњега
боја
Љубица
не
долази
никако
у
школу
,
али
се
он
живо
бојао
да
не
дође
данас
.
Добро
јој
...
оне
огреботине
још
се
истина
црвене
,
али
то
не
мари
.
Синоћ
мало
несвестице
,
и
то
није
ништа
...
женска
посла
!
...
И
баш
ће
јамачно
доћи
!
Па
шта
да
ради
он
?
Ништа
,
као
и
до
сад
...
ћутаће
и
гледаће
свој
посао
.
А
оно
синоћ
?
...
Ех
,
право
каже
Веља
:
плаче
ко
стрина
!
...
У
таким
мислима
оде
у
школу
.
Прво
сврну
у
Љубичин
разред
;
деца
беху
на
окупу
.
Даде
им
чиме
ће
се
занимати
,
па
оде
у
своју
школу
.
Радио
је
цео
дан
,
погледајући
кад
ће
се
појавити
Љубица
,
или
друго
штогод
непријатно
.
Већ
се
навикао
на
страдање
,
па
не
може
да
замисли
дан
,
који
би
му
прошао
на
миру
.
Срећом
,
данас
се
ништа
не
догоди
.
У
вече
се
договори
са
Стојаном
да
сутра
рано
позову
Вељу
.
Изређаше
се
толики
догађаји
,
а
њега
још
нема
.
А
Љубица
лежи
,
или
седи
по
цео
дан
.
Од
синоћње
несвестице
осећа
се
веома
слаба
,
једва
се
креће
.
Волела
би
да
изиђе
до
своје
деце
,
и
нешто
је
јако
вуче
,
али
чим
стане
пред
огледало
,
тргне
се
,
јер
види
да
се
мора
још
седети
.
Проклети
нокти
!
...
цело
јој
лице
избраздано
,
па
то
сад
зарашћује
,
али
је
лице
још
грдно
.
Иде
по
соби
и
мисли
о
свему
,
што
јој
пређе
преко
главе
последњих
недеља
.
Све
је
одвратно
,
страшно
,
неприродно
...
Чуди
се
шта
јој
би
,
куд
оде
памет
.
Знала
је
за
његов
положај
и
домаће
околности
,
ништа
је
није
привлачило
к
њему
;
само
она
незгода
новчана
...
али
ваљада
није
то
?
Она
се
замисли
и
не
дође
ни
до
каква
решења
.
Зна
само
да
је
некако
зажмурила
,
занела
се
,
опила
...
и
пала
у
пропаст
.
После
је
наступила
одвратност
према
свему
,
гнушала
се
сама
себе
и
свега
...
После
,
кад
се
довољно
настрадала
,
постаде
равнодушна
према
свему
,
било
јој
је
свеједно
...
Али
јој
се
ономад
отворише
очи
,
кад
стаде
жива
жена
између
ње
и
њега
и
с
правом
подиже
руку
на
његово
раме
,
а
он
,
онај
бесни
и
разуздани
полицајац
,
оборио
главу
,
па
ни
прословити
...
Тада
Љубица
виде
шта
је
урадила
,
увиде
како
је
далеко
зашла
,
и
тога
тренутка
у
њој
се
створи
стална
,
одлука
:
да
се
све
кида
,
да
се
живи
пређашњим
животом
,
да
се
избегавају
,
по
цену
живота
,
овакви
поступци
.
Други
дан
Гојко
таман
изиђе
из
Љубичина
разреда
,
а
вратнице
се
отворише
и
на
њима
се
показа
,
сва
увијена
,
Љубица
.
Иђаше
полако
,
погурена
и
оборене
главе
,
као
болесник
,
коме
се
још
није
снага
повратила
.
Чим
уђе
у
разред
и
виде
шта
су
деца
радила
за
време
њеног
одсуствовања
,
одмах
посла
дете
к
Гојку
,
молећи
га
да
дође
њој
.
Гојко
одмах
дође
,
али
му
и
лице
и
цело
понашање
беше
сувише
службено
;
његово
лице
као
да
пита
:
»
шта
жели
госпођица
учитељица
?
«
Љубица
му
одмах
приђе
и
,
климнувши
главом
,
промуца
:
—
Извините
...
што
нисам
ја
к
вама
дошла
...
мрзи
ме
пред
вашом
децом
...
Хвала
вам
много
,
што
сте
радили
с
мојом
децом
...
—
То
ми
је
дужност
,
прекиде
је
Гојко
оштро
,
гледајући
у
страну
.
—
Знам
...
али
опет
...
Хвала
вам
и
на
посети
...
запе
Љубица
и
погледа
га
са
неприметним
осмехом
.
Гојко
се
сасвим
збуни
,
поцрвене
као
да
је
ухваћен
у
каквој
великој
кривици
,
мрдну
очима
лево
и
десно
,
промени
тежиште
с
десне
ноге
на
леву
,
па
опет
врати
на
десну
,
и
најзад
стаде
руком
требити
густу
браду
.
А
Љубица
настави
:
—
Било
ми
је
врло
рђаво
,
мислили
су
да
сам
умрла
,
па
су
и
вама
тако
казали
...
Али
је
прошло
све
...
Сад
вас
молим
да
ми
опростите
све
...
што
сам
вам
учинила
...
Ни
сама
нисам
знала
шта
сам
радила
.
Сад
знам
и
разумем
,
али
доцкан
.
Тек
гледаћу
да
од
сад
буде
све
друкчије
,
да
вас
слушам
—
она
нарочито
удари
гласом
на
ову
реч
—
и
...
да
се
слажемо
...
Молим
вас
,
опростите
ми
!
«
Она
пружи
руку
и
корачи
унапред
.
А
Гојко
сања
...
никако
да
дође
к
себи
...
Не
може
да
разуме
ове
необичне
и
неочекиване
речи
,
и
све
мисли
да
то
није
јава
,
но
лаки
,
варљиви
сан
...
Разли
му
се
по
лицу
руменило
,
пројури
кроз
њега
нека
пријатна
топлина
,
и
он
весело
стеже
ону
руку
,
која
му
је
толико
страдања
и
мука
причинила
.
Само
не
могаше
ништа
проговорити
:
стегло
га
нешто
у
грлу
,
па
једнако
голица
,
и
он
само
гледа
прилику
и
згодан
тренутак
да
што
пре
излети
из
разреда
,
да
се
не
осрамоти
пред
децом
.
Промуца
нешто
,
не
разбирајући
ни
сам
шта
говори
,
па
се
одједном
брзо
обрте
и
изиђе
из
школе
.
Љубица
погледа
за
њим
,
па
се
осврте
деци
весело
,
и
отпоче
рад
.
Веља
их
затече
на
послу
;
уђе
у
Гојкову
школу
и
,
пошто
изиђоше
деца
,
стаде
слушати
заплетено
и
нејасно
Гојково
причање
.
Кад
овај
стаде
причати
о
јутрошњем
разговору
са
Љубицом
,
Веља
се
поче
крстити
и
смејати
.
—
Лудаци
!
...
прави
лудаци
!
и
ти
и
она
...
Не
зна
се
које
је
луђе
од
вас
двоје
.
И
ти
јуче
цвокоћеш
у
затвору
од
зиме
,
а
данас
јој
пружаш
руку
!
...
—
Шта
ћу
?
!
...
Да
терам
даље
,
мени
је
горе
...
—
Море
,
видим
ја
све
:
ти
би
се
и
сад
сматрао
за
најсрећнијега
,
кад
би
она
пристала
да
буде
твоја
жена
,
а
?
...
И
Веља
га
погледа
тако
,
као
да
би
хтео
наћи
потврду
својим
речима
на
његову
лицу
.
Доиста
,
Гојко
поцрвене
,
збуни
се
и
стаде
се
вртети
,
као
год
јутрос
пред
Љубицом
.
Хтеде
нешто
рећи
,
али
га
Веља
престиже
:
—
Хе
,
дикане
мој
,
кажем
ја
!
.
.
Гле
како
се
постидео
ко
невеста
!
Ха-ха-ха
...
—
Којешта
!
...
Није
то
...
промуца
Гојко
,
па
се
још
више
заплете
.
—
Знаш
,
брате
,
у
једној
смо
згради
,
па
ми
је
баш
тешка
ова
свађа
...
—
Верујем
,
голубане
мој
,
верујем
...
Ха-ха-ха
...
Збиља
романтично
!
...
Прелесна
дјева
куша
постојанство
заљубљенога
јуноше
,
баца
га
у
тамницу
,
мучи
га
,
па
кад
се
уверила
да
његово
срце
куца
само
за
њу
,
пружа
му
руку
!
.
.
Ха-ха-ха
...
А
он
,
шмокљан
...
У
том
се
врата
отворише
нагло
,
и
Стојан
уђе
.
—
Ево
пандура
из
среза
...
Зове
те
да
изиђеш
.
Изиђоше
обојица
,
погледајући
се
значајно
.
—
Шта
је
,
рођаче
?
запита
Веља
пандура
,
који
стајаше
пред
степеницама
,
држећи
коња
за
узду
.
—
Учитељ
Гојко
да
иде
сад
одмах
са
мном
у
срез
,
зову
га
...
Ево
и
позива
.
—
Хм
...
он
се
потписао
,
шапну
Веља
.
—
Добро
,
земљаче
,
иди
ти
сад
.
Доћи
ће
господин
.
—
Јок
,
мени
је
речено
да
га
допратим
.
—
А
,
дакле
стражарно
!
Кажи
ти
господину
Пери
да
овај
човек
није
скитница
,
него
државни
чиновник
и
реци
му
...
—
Не
мешај
се
ти
,
брате
,
у
туђ
посао
,
док
нисам
и
тебе
...
оногај
...
—
Марш
одатле
,
безобразна
животињо
!
дрекну
Веља
и
стаде
се
освртати
да
нађе
своју
батину
.
—
Хоћеш
ли
да
идеш
ти
,
учитељу
?
осврте
се
пандур
Гојку
,
који
стајаше
блед
,
дркћући
као
прут
.
—
Доћи
ћу
сам
...
Кажи
...
господину
.
—
Нема
ту
сам
,
него
напред
!
викну
пандур
оштро
,
показујући
му
место
пред
коњем
.
—
Зар
он
још
ту
дроби
!
викну
Веља
,
идући
к
њима
са
батином
.
—
А
,
тако
ли
се
дочекује
влас
’
!
...
Бунт
!
!
...
Комуна
!
!
...
дрекну
пандур
,
ускочи
на
коња
,
па
као
стрела
одлете
у
среско
место
.
Оба
учитеља
зинуше
од
чуда
,
пребледеше
обојица
и
опет
се
згледаше
.
Веља
се
први
прибра
,
намршти
се
и
проговори
:
—
Овај
ће
начинити
вашар
!
Него
ти
сад
одмах
иди
у
срез
,
али
немој
насипом
,
него
удари
преко
Јасеновца
,
па
се
јави
само
капетану
.
Испричај
му
све
,
али
разумеш
—
све
...
Само
гледај
да
те
онај
зликовац
не
опази
.
И
ја
одох
до
куће
;
ко
зна
шта
може
бити
!
...
А
немој
тамо
да
се
збуниш
.
Капетан
је
добричина
;
не
бој
се
!
Изиђоше
обојица
заједно
из
дворишта
,
па
се
онда
окренуше
сваки
својим
путом
.
Кад
Гојко
стиже
у
срез
,
капетан
таман
излази
из
канцеларије
.
Видевши
збуњена
Гојка
како
се
осврће
у
неприлици
,
не
знајући
да
ли
да
му
приђе
или
да
се
уклони
,
капетан
га
ослови
:
—
Ко
сте
ви
?
Шта
тражите
?
...
—
Учитељ
орловички
...
Гојко
Савић
...
До
вас
...
мало
послом
...
Врло
нужно
,
стаде
муцати
Гојко
,
савијајући
и
гужвајући
шешир
у
рукама
.
—
А
,
ви
сте
то
!
узвикну
капетан
са
очигледним
интересовањем
,
као
кад
се
много
наслушамо
о
некоме
,
па
нам
се
да
прилика
да
се
упознамо
.
—
Изволите
!
рече
он
,
враћајући
се
у
канцеларију
и
пуштајући
за
собом
преплашена
Гојка
.
—
Шта
је
то
било
код
вас
с
пандуром
?
Седите
,
рече
он
благо
,
показујући
Гојку
место
.
Гојко
му
,
колико
могаше
у
оном
страху
,
исприча
шта
је
било
.
Капетан
зазвони
,
уђе
жандарм
.
—
Кажи
господину
Пери
да
не
излази
још
.
Зваћу
га
.
Жандарм
се
обрте
војнички
,
изиђе
и
затвори
врата
лагано
,
а
капетан
се
окрете
Гојку
.
—
Е
,
сад
вас
молим
да
ми
опширно
испричате
све
догађаје
,
од
кад
је
почео
тамо
долазити
господин
Пера
,
код
те
ваше
...
учитељке
.
Ми
смо
овде
тек
ономад
сазнали
,
кад
се
вратила
госпођа
Зорка
отуд
из
села
,
после
онога
боја
...
и
капетан
се
осмехну
,
очекујући
радозналим
погледом
да
Гојко
почне
причати
.
Гојко
се
у
почетку
сплетао
,
муцао
,
али
му
се
после
раздреши
језик
и
он
доста
живо
исприча
готово
све
,
што
је
се
могло
поменути
.
—
Зашто
нисте
дошли
к
мени
раније
?
Што
сте
трпели
толико
зло
без
невоље
?
...
Гојко
поцрвене
,
саже
главу
,
па
промуца
:
—
Сви
кажу
да
је
он
сила
у
срезу
,
да
му
нико
ништа
не
може
...
Сад
дође
ред
на
капетана
да
поцрвени
и
обори
главу
.
—
Хм
...
којешта
!
...
А
шта
сам
ја
овде
?
!
викну
он
,
дижући
се
.
—
Седите
,
седите
ви
ту
,
док
се
ја
не
вратим
,
рече
он
Гојку
,
који
такође
беше
устао
,
па
изиђе
из
собе
.
Гојку
мало
одлакну
кад
остаде
сам
.
Скиде
му
се
читав
терет
с
главе
,
али
га
ипак
не
остављаше
страх
са
којим
је
дошао
овамо
.
Шта
ли
ће
бити
?
Куд
оде
сад
?
Да
ли
ће
га
затворити
,
и
зашто
?
...
Јамачно
оде
ономе
...
да
и
њега
пита
,
па
после
?
...
хм
...
после
ће
ме
ваљда
затворити
.
Може
ме
напасти
онај
пандур
...
јест
,
тамо
у
затвору
туку
!
...
Али
неће
,
неће
...
видим
ја
како
капетан
слуша
моје
причање
,
и
све
се
љути
на
онога
...
Госпођа
Зорка
им
,
каже
,
причала
...
Видиш
ти
како
је
оштра
!
Не
жали
мужа
,
него
га
сама
брука
.
.
Како
је
лепо
овде
,
гледај
!
...
Овај
намештај
,
па
разне
ситнице
,
звонце
...
Што
ја
не
одох
у
полицију
?
...
Дотерао
би
до
капетана
...
па
седнем
онако
у
ону
дубоку
наслоњачу
,
притиснем
дугме
...
зврр
...
улети
жандарм
...
Зови
ми
...
хм
.
.
кога
ћу
...
а
,
зови
Вељу
учитеља
из
Брезовца
«
.
.
И
Гојко
развукао
уста
дужином
целе
вилице
,
смејући
се
призору
,
кад
Веља
уђе
и
види
га
као
капетана
.
Уђе
капетан
,
љут
.
Гојко
скочи
,
изненађен
,
и
умало
не
дрекну
,
јер
се
беше
сав
занео
у
мислима
.
Капетан
му
онако
с
ногу
рече
благо
и
пријатељски
:
—
Идите
,
господине
Гојко
,
кући
,
па
гледајте
свој
посао
...
Нећу
ни
да
вас
питам
да
ли
сте
доиста
говорили
против
владе
...
—
капетан
затеже
овде
—
јер
сам
уверен
,
а
и
чуо
сам
да
сте
миран
човек
...
он
опет
застаде
,
очекујући
Гојкову
реч
.
—
О
,
господине
...
никад
и
не
сањам
...
—
Добро
,
добро
...
верујем
.
Оном
вашем
другу
из
Брезовца
реците
да
се
чува
од
пандура
...
То
је
,
знате
,
чудан
народ
...
хоће
да
наплете
свашта
.
А
учитељица
,
велите
,
тргла
се
?
—
Да
,
да
...
потврди
Гојко
тако
живо
,
да
се
капетан
мораде
осмехнути
.
—
Сад
ће
радити
озбиљно
...
сасвим
се
тргла
...
сасвим
!
...
—
Е
добро
,
добро
...
Збогом
!
и
капетан
га
пропусти
пред
собом
.
Кад
се
Гојко
нађе
на
улици
,
дахну
слободно
,
па
окрете
журно
,
право
ка
Брезовцу
.
XВ
.
Пала
влада
!
захори
се
по
варошима
и
паланкама
,
па
лагано
дође
одјек
тога
гласа
и
у
села
.
Часништво
орловичке
општине
дало
се
на
посао
—
оне
обичне
ствари
које
се
врше
пред
сеобом
.
Ђокић
,
првак
противничке
групе
,
дошао
к
судници
,
весео
,
са
неколико
својих
пријатеља
,
па
задиркује
председника
и
шали
се
са
сељанима
.
Ћата
погледа
масним
очима
Ђокића
и
спрема
се
за
дворбу
.
—
Гледај
,
бре
,
немој
да
оставиш
коју
наплату
незаведену
,
као
пре
,
па
после
да
те
гоне
полицајци
,
жури
Ђокић
председника
.
—
Полако
,
море
,
чекај
...
Знаш
колико
сам
ја
тебе
чекао
на
рачунима
,
одговара
председник
,
смешећи
се
.
Ђавоља
посла
ови
рачуни
!
—
А
хоће
ли
бити
што
на
јашанцију
?
—
Колико
си
ти
нама
дао
пре
,
толико
ћемо
сад
и
ми
вама
.
—
Е
,
не
можемо
тако
.
Ми
смо
владали
само
девет
месеци
,
а
ви
по
више
од
године
!
...
Мој
рођо
,
ту
је
се
добро
накрмило
,
па
ће
бити
повише
и
за
откуп
.
У
Орловици
постоји
леп
и
мирољубив
обичај
:
часништво
општинско
кад
одступа
,
откупљује
се
новом
часништву
добром
гозбом
,
да
не
буде
»
мало
пројахано
«
.
Према
томе
,
и
количина
трошка
на
гозби
одређује
се
дужином
времена
,
проведена
»
на
влади
«
.
Дође
још
један
од
Бокићевих
пријатеља
;
рече
да
иде
из
среза
.
—
Отпуштен
Пера
писар
депешом
...
Сви
у
срезу
то
говоре
...
веле
извесно
,
рече
он
,
задуван
и
уморан
.
—
Е
,
кад
ће
пре
!
Тек
је
трећи
дан
од
промене
,
примети
Ђокић
.
—
Шта
се
будиш
,
море
...
ком
га
везеш
?
одговара
му
председник
.
Што
сте
ви
јуче
ишли
у
Београд
,
него
за
то
.
Море
,
њему
се
то
знало
...
зарађено
је
.
Дођоше
ови
гласови
и
у
школу
.
Гојко
до
сад
није
никад
обраћао
пажњу
на
промену
владе
.
»
Шта
имам
да
се
плашим
или
веселим
,
мислио
је
раније
.
Ја
морам
да
радим
,
а
они
горе
морају
да
воде
надзор
над
нама
.
Кад
не
радим
,
зна
се
шта
ме
чека
,
па
ма
ко
био
горе
.
Та
млађи
смо
,
па
се
мора
слушати
!
«
...
Али
сад
осети
како
му
спада
велики
,
огроман
терет
с
главе
...
Све
зло
,
које
га
беше
притисло
као
тешки
камен
,
одједном
спаде
,
нестаде
га
,
и
он
се
осети
слободан
,
срећан
;
нема
више
страдања
,
нема
досадањих
мука
,
све
оде
,
као
кад
гране
јарко
сунце
и
разагна
густу
маглу
...
Да
се
живи
!
...
да
се
живи
!
...
Гојко
,
нешто
из
радозналости
а
нешто
због
оскудице
,
оде
до
суднице
,
да
покуша
пречистити
рачуне
са
досадањим
председником
,
а
и
да
чује
шта
се
говори
о
промени
.
Председник
га
дочека
збуњено
,
као
кривац
,
а
Гојко
већ
мало
подигао
главу
и
гледа
председника
право
у
очи
,
кад
му
тражи
квартирину
.
—
Сто
ти
чуда
,
мој
учитељу
,
имам
сад
на
глави
,
па
не
знам
куд
ћу
пре
.
Даћу
све
рачуне
новом
кмету
,
па
ти
гледај
после
са
њим
...
—
Оди
овамо
,
господине
учо
,
викну
га
Ђокић
,
седећи
у
прочељу
.
Нема
ту
сад
ни
цвоњка
,
све
су
браћа
оглодала
...
Чиме
би
се
кметови
трошкарили
,
да
није
школскога
приреза
?
Него
ви
очекните
док
ми
дођемо
,
па
ћемо
вас
лепо
намирити
.
Нисмо
ми
,
онако
рећи
,
зликовци
...
да
затварамо
учитеља
своје
деце
...
нако
без
кривице
,
по
туђој
поруци
.
Код
нас
ум
је
,
брате
,
слобода
!
...
Председник
промоли
главу
из
заседања
,
раздвајајући
неке
хартије
.
—
За
прирез
што
велиш
...
нисте
ни
ви
бољи
.
Чекао
сам
те
годину
и
по
,
док
ниси
измирио
мањак
.
А
за
оно
затварање
имаш
право
.
Ја
нисам
ни
послушао
све
како
ми
је
речено
,
али
опет
сам
погрешио
...
—
Шта
си
ме
чекао
,
море
...
за
колику
суму
?
...
.
А
за
колико
сам
ја
тебе
чекао
,
а
?
...
.
А
колико
ће
сад
бити
?
...
Председник
се
мало
збуни
,
па
шмугну
у
собу
.
Гојко
остаде
још
мало
да
чује
разговоре
о
новој
влади
,
па
се
затим
диже
и
прође
кроз
село
.
Кад
беше
поред
познатога
плота
,
хтеде
погледати
у
десно
,
али
му
се
учини
да
неко
стоји
на
отвореним
вратима
,
па
погну
главу
и
хтеде
проћи
.
—
Господине
Гојко
...
молим
вас
,
причекајте
,
зовну
га
Љубица
с
прага
,
и
упути
се
к
њему
.
Он
се
збуни
и
готово
хтеде
проћи
,
чинећи
се
да
не
чује
Љубицу
,
али
се
ипак
задржа
,
очекујући
с
нестрпљењем
да
она
прва
проговори
.
Није
му
непријатан
овај
састанак
,
напротив
...
али
би
он
ипак
радо
продужио
пут
,
само
да
не
мора
одговарати
на
њена
питања
.
—
Јесте
ли
били
до
суднице
?
Шта
има
ново
?
запита
га
она
обичним
тоном
,
који
одговара
другарском
разговору
,
па
изиђе
на
вратнице
и
стаде
пред
њега
.
—
Био
...
јест
,
био
сам
...
због
квартирине
.
Ни
ви
нисте
још
ништа
примили
,
кажу
ми
кметови
.
Љубица
се
зачуди
,
хтеде
му
рећи
да
је
примила
скоро
за
целу
годину
,
али
се
уздржа
,
знајући
да
ће
му
то
бити
непријатно
,
а
и
она
избегаваше
сваки
разговор
,
у
ком
би
се
морало
поменути
име
писарево
.
—
А
новости
...
већ
онако
...
Прича
свет
свашта
,
не
може
се
свему
веровати
:
те
не
знам
онај
отпуштен
депешом
,
те
овај
ће
бити
пенсионован
...
ваздан
тако
!
...
Љубица
не
запита
о
ком
се
то
говори
да
је
отпуштен
,
јер
је
нагађала
,
а
и
познала
је
по
Гојкову
изразу
лица
.
А
Гојко
јој
не
рече
то
с
нарочитом
намером
:
да
види
хоће
ли
одмах
сама
запитати
и
шта
ће
радити
кад
чује
.
А
овако
,
кад
Љубица
ућута
,
би
му
незгодно
:
шта
да
ради
?
...
о
чем
сад
да
говори
?
...
Баш
би
јој
радо
сам
саопштио
ко
је
отпуштен
,
али
...
незгодно
!
...
»
И
она
би
се
наљутила
,
опазила
би
да
се
радујем
.
Па
што
?
...
баш
да
видим
шта
ће
радити
,
а
?
«
...
И
он
се
стаде
предомишљати
...
»
Нека
,
боље
да
је
не
дирам
,
рече
у
себи
,
па
стаде
прстима
чешљати
браду
.
—
Говоре
ли
што
за
капетана
,
да
неће
и
њега
?
...
—
Кажу
,
биће
премештен
.
Добар
је
човек
...
много
добар
;
свима
је
у
вољи
.
—
Ето
,
сад
и
ми
почели
да
распитујемо
за
политику
,
рече
Љубица
,
смешећи
се
.
—
Ја
морам
,
а
други
...
не
знам
одговори
Гојко
и
збуњено
погледа
у
земљу
,
мрштећи
се
.
—
Свратите
мало
к
мени
,
ако
хоћете
...
проговори
Љубица
,
црвенећи
.
Видело
се
да
је
због
тога
и
зауставила
Гојка
,
али
није
могла
одмах
да
се
обрне
с
позивом
...
прво
ваља
припремити
земљиште
околишним
разговором
,
па
тек
после
на
главну
ствар
.
—
Да
скувам
кафу
,
настави
она
да
се
не
би
ћутало
.
Гојко
се
изненади
,
управо
уплаши
се
.
Отвори
очи
,
чудећи
се
овом
позиву
,
па
одједном
,
као
да
му
поскакаше
много
мрави
за
врат
,
стаде
се
отресати
рукама
и
нешто
муцати
.
—
Имам
посла
...
овај
...
Веља
!
...
ха
,
јест
,
морам
до
Веље
,
узвикну
он
,
обрадован
што
се
досети
како
да
се
извуче
из
неприлике
,
па
се
одједном
обрте
,
отресајући
рукама
браду
и
даље
,
и
оде
низ
сокак
журно
,
као
да
га
ко
гони
.
Љубица
се
насмеја
,
гледајући
за
њим
,
како
гази
посред
бара
,
не
мислећи
без
сумње
о
том
,
куда
иде
и
шта
ради
.
Још
далеко
виђаху
се
његове
дугачке
руке
,
како
се
дижу
к
лицу
,
па
онда
се
спусте
и
млатају
поред
кратких
кукова
.
И
Љубица
осећа
да
јој
се
све
више
враћа
старо
расположење
,
осећа
се
у
некој
већој
слободи
,
спали
јој
ланци
с
ногу
и
руку
,
којима
беше
окована
,
и
одједном
јој
дође
да
запева
,
да
потрчи
некуд
,
али
одмах
наиђе
неко
горко
сећање
,
које
јој
помути
цело
расположење
,
и
она
се
опет
осећа
као
у
ланцима
...
Тако
и
болесник
гледа
у
сну
себе
здрава
и
весела
...
трчи
,
јури
некога
или
подиже
огромне
терете
...
Пробуди
се
и
наставља
на
јави
такве
исте
покрете
,
али
га
жигне
љути
бол
,
и
он
одмах
сазнаје
своју
горку
невољу
:
нема
више
здравља
,
ни
весеља
...
постао
је
развалина
,
рушевина
која
труне
,
сенка
...
Оборене
главе
,
помућене
душе
враћа
се
невољница
у
своју
ћелицу
и
угушује
бол
тешким
уздасима
и
врелим
сузама
...
О
,
још
да
није
тих
суза
!
...
»
Живот
,
младост
...
ала
то
прође
!
...
И
шта
сам
сад
?
не
смем
ни
да
сањам
онако
,
као
што
сам
још
јесенас
могла
,
у
овој
истој
постељи
...
На
што
ми
сад
такви
снови
,
кад
знам
да
се
не
могу
остварити
!
...
За
кога
сам
сад
?
—
За
овога
Гојка
?
...
Не
,
видиш
да
и
он
бежи
од
мене
,
отреса
се
као
од
отрова
.
Право
има
!
...
Али
зашто
,
зашто
све
то
мораде
бити
?
...
Да
ли
је
требало
коме
моје
страдање
...
оцу
,
мајци
,
брату
...
јесу
ли
они
сад
срећнији
?
...
Не
,
не
...
Ах
,
а
ја
сам
мислила
да
страдам
за
њих
,
да
приносим
себе
на
жртву
,
а
оно
није
...
И
њих
сам
убила
,
унесрећила
...
О
,
тешко
мени
!
...
И
најтеже
је
сазнавати
да
је
то
све
било
онако
...
нити
је
мене
ко
могао
приморати
,
нити
ме
је
што
вукло
тамо
,
сама
сам
се
гнушала
...
Тек
онако
...
само
пропадох
...
А
сад
би
тек
хтела
живети
!
...
онако
како
сам
некад
сањала
...
О
,
живота
,
живота
хоћу
!
!
«
...
Крајем
месеца
,
Гојко
и
Љубица
,
на
позив
новог
депозитара
,
одоше
у
срез
.
Тамо
се
већ
многи
догађаји
изређали
и
наступиле
разне
промене
.
Пера
је
већ
затворен
;
комисија
,
која
му
је
одређена
за
извиђање
злоупотреба
,
пронашла
је
велике
новчане
недостатке
,
али
још
ради
неуморно
,
прикупљајући
разне
податке
,
спремајући
се
да
спроведе
кривца
суду
.
Депозитар
одмах
запита
Љубицу
,
гледајући
је
са
интересовањем
:
—
Зашто
ви
,
госпођице
,
већ
четири
месеца
не
примате
плату
?
Потписали
сте
списак
само
за
оно
мало
дана
у
августу
и
за
септембар
.
Љубица
зину
од
чуда
.
Тамо
квартирина
,
а
овде
то
исто
са
платом
,
и
ако
је
она
редовно
издавала
уредне
признанице
.
Шта
је
то
?
Да
ли
није
стигао
да
заведе
признанице
или
...
или
не
знам
шта
.
Тек
она
је
сад
на
живој
муци
,
не
зна
шта
да
каже
.
Гојко
је
гледа
не
дишући
,
а
и
писар
некако
чудно
гледа
...
Шта
ће
сад
?
О
,
муке
!
...
—
Ја
не
знам
...
управо
овај
...
нисам
ни
долазила
да
потписујем
спискове
,
али
сам
узимала
на
признанице
.
Ту
су
оне
,
мора
бити
...
—
Нема
,
госпођице
,
ниједне
.
Сваки
је
новчани
издатак
записан
.
У
осталом
,
чекајте
да
запитам
господина
Перу
,
он
је
ту
пред
комисијом
,
и
писар
показа
руком
на
врата
која
вођаху
у
другу
собу
,
па
затвори
касу
и
оде
кроз
та
врата
.
И
Љубици
и
Гојку
беше
необично
сазнавати
,
да
је
тај
човек
,
који
им
је
причинио
толики
бол
,
сада
ту
уз
њих
,
да
стоји
као
тешки
кривац
и
очекује
казну
за
своја
недела
.
Љубица
осећаше
само
гнушање
и
бол
,
али
Гојко
...
да
му
је
само
да
провири
једним
оком
,
само
за
тренутак
да
га
погледа
како
стоји
пред
страшном
државном
контролом
и
дркће
због
својих
недела
...
Али
да
и
он
зна
,
да
га
одовуд
гледају
!
...
О
,
онда
би
заборавио
оне
ударце
камџијом
,
оно
понижење
и
сва
страдања
...
—
Господине
Гојко
,
рече
писар
улазећи
,
да
вам
издам
часком
плату
,
па
изволите
тамо
у
собу
,
зове
вас
председник
комисије
.
Гле
,
и
то
се
испуња
,
и
та
жеља
!
...
Али
не
ваља
тако
...
како
ће
он
пред
свима
људима
причати
о
својој
бруци
?
...
И
Гојко
се
одједном
сети
својих
ранијих
снова
и
би
му
чудно
како
се
то
све
редом
испуњава
баш
онако
,
како
је
он
желео
,
.
.
Истина
,
сам
он
није
постао
Министар
полиције
,
али
што
је
мислио
о
писару
,
све
се
сад
испуњава
.
»
Божја
правда
!
«
...
узвикује
он
у
себи
,
сагињући
се
да
потпише
платни
списак
.
Узевши
новац
,
он
се
полако
упути
оним
необичним
вратима
,
кроз
која
ће
одмах
угледати
онога
страшног
зликовца
.
То
га
је
вукло
напред
,
те
иђаше
с
вољом
,
али
помисао
на
оне
људе
што
су
тамо
засели
,
заплаши
га
и
збуни
.
»
Сад
ћу
да
се
сплетем
...
чим
погледам
у
те
људе
...
Да
ли
су
страшни
?
...
А
како
ли
је
њему
?
...
«
И
он
притискује
браву
...
врата
се
крећу
...
...
Седе
неки
људи
...
у
магли
...
играју
му
котурови
пред
очима
...
зелени
сто
...
А
онај
на
врху
,
с
дугом
раздељеном
брадом
,
сед
,
достојанствен
...
ала
је
необичан
!
...
А
њега
нема
!
...
Узалуд
радост
!
...
—
Јесте
ли
ви
Гојко
Савић
,
учитељ
?
звони
отуд
са
врха
озбиљан
,
крупан
глас
.
Гојко
се
тресе
,
као
да
је
под
утицајем
електрине
,
обрће
главу
унезверено
и
нешто
муца
.
Председник
га
не
чује
,
али
се
досећа
шта
одговара
,
па
наставља
:
—
Господине
,
капетан
нам
вели
—
и
председник
показа
руком
десно
до
себе
,
Гојко
угледа
капетана
и
би
му
мало
слободније
,
зна
човека
—
вели
нам
господин
капетан
,
да
и
ви
имате
некакве
жалбе
на
пређашњега
писара
овога
среза
,
господина
Перу
...
и
председник
опет
запе
,
као
да
му
се
тешко
сетити
презимена
писарева
.
Гојко
погледа
преко
свију
лица
,
а
беше
их
четворица
.
»
Један
није
у
комисији
,
него
’
нако
седи
,
досети
се
он
.
Јамачно
капетан
није
...
А
шта
да
одговорим
,
како
да
почнем
?
!
«
...
И
он
кашљуцну
,
принесе
руку
устима
,
па
превуче
дланом
преко
бркова
.
—
Чујемо
да
вас
је
тукао
камџијом
.
Испричајте
нам
то
како
је
било
и
зашто
?
Капетан
се
диже
,
приђе
Гојку
и
метну
му
руку
на
раме
.
—
Будите
слободни
...
Испричајте
све
лепо
,
као
што
сте
мени
причали
.
Ви
ми
рекосте
,
чини
ми
се
,
да
је
изненада
упао
у
вашу
учионицу
?
—
Јесте
!
одговори
Гојко
,
и
поче
полако
причати
догађај
за
догађајем
.
Кад
год
помене
односе
Љубичине
и
писареве
,
он
опази
да
председник
диже
десну
руку
и
даје
њоме
знак
некоме
иза
његових
леђа
да
се
умири
...
»
Шта
ли
је
то
иза
мене
?
да
није
пандур
?
...
Како
га
нисам
опазио
!
«
...
При
крају
причања
отворише
се
позната
врата
,
уђе
депозитар
и
зађе
некуд
иза
Гојкових
леђа
.
Зачу
се
отуд
најпре
шапутање
,
па
онда
јаснији
одговор
,
који
је
могао
и
Гојко
чути
.
—
Немам
ја
ниједне
њене
признанице
.
Нисам
јој
ништа
издавао
.
Гојко
познаде
овај
глас
,
и
задркта
.
—
Добро
...
одговори
депозитар
отегнуто
.
Онда
ја
да
издам
за
све
месеце
?
—
Разуме
се
,
одговори
други
глас
одлучно
.
Гојко
исприча
још
и
онај
догађај
с
пандуром
,
приђе
те
потписа
свој
исказ
,
не
читајући
га
,
и
врати
се
кроз
иста
врата
у
благајницу
.
Писар
бројаше
паре
,
а
Љубица
гледаше
зачуђено
у
гомилу
банкнота
и
стаде
их
купити
и
слагати
једну
на
другу
.
.
Гојко
беше
сав
црвен
,
збуњен
,
отираше
лице
марамом
и
спремаше
се
да
изиђе
,
али
кад
виде
колико
новаца
Љубица
узе
,
и
он
се
зачуди
:
—
Охо
...
то
је
новац
!
узвикну
он
,
бришући
се
.
Како
да
ви
не
примите
плату
за
четири
месеца
!
...
—
И
ја
ово
не
разумем
,
рече
она
,
спремајући
се
да
изиђе
и
клањајући
се
писару
.
Кад
изиђоше
у
ходник
,
она
настави
:
—
Да
видимо
како
је
у
општини
,
да
нису
тамо
моје
признанице
.
—
Нема
општина
ниједне
ваше
признанице
,
кажем
вам
...
ни
моје
,
ни
ваше
...
Него
то
је
јасно
:
он
је
поцепао
ваше
признанице
и
сматра
то
као
поклон
...
рече
он
,
погледавши
је
радознало
у
лице
.
А
ово
сад
...
ви
сте
примили
своју
заслужену
плату
од
државе
...
Још
да
наредимо
само
са
општином
...
Љубица
уздахну
,
обори
главу
,
па
стаде
ћутећи
корачати
поред
њега
,
а
Гојко
иђаше
весео
,
задовољан
,
јер
је
данас
добио
потпуну
освету
за
сва
тешка
страдања
своја
.
Победио
је
и
њега
и
њу
,
оборили
су
пред
њим
главу
,
али
он
ипак
осећа
неку
празнину
у
веселу
срцу
своме
.
XВИ
.
У
орловичкој
школи
све
се
вратило
на
стари
поредак
,
ради
се
озбиљно
,
мирно
,
марљиво
...
наставници
се
журе
да
наврстају
оно
,
што
је
у
току
зимушњих
непогода
пропуштено
.
О
малом
испиту
дођоше
им
Веља
и
Аксо
.
После
дужега
пропитивања
нађоше
,
да
је
Љубица
врло
мало
прешла
,
али
су
јој
деца
добро
усвојила
оно
што
им
је
казивано
.
Код
Гојка
беше
шаренила
:
неки
му
предмет
обрађен
добро
и
прешао
га
таман
колико
је
требало
.
Такав
му
је
српски
језик
у
свима
разредима
.
А
неки
предмет
,
као
рачун
,
обрађен
је
слабо
,
а
неки
није
још
ни
дирнут
.
—
Погрешили
сте
много
...
опростите
на
замерци
...
рече
му
Аксо
својим
тихим
,
учтивим
и
мелодичним
гласом
,
трљајући
лагано
руке
једну
о
другу
.
—
Много
сте
погрешили
,
понови
он
,
што
сте
веронауку
оставили
за
мај
.
Боље
је
,
знате
,
било
свршити
те
лаке
ствари
зимус
...
Ја
то
радим
после
подне
,
кад
се
не
види
ништа
писати
ни
друго
што
радити
,
а
ја
онда
,
знате
,
ударим
у
приче
...
Хехе
...
не
знате
како
се
то
згодно
усвоји
у
зимском
полумраку
...
деца
не
дишу
,
слушајући
...
да
,
да
.
!
...
А
мај
,
знате
,
треба
оставити
на
понављање
и
утврђивање
тежих
ствари
,
које
се
лако
забораве
,
нарочито
рачуна
...
Овако
док
ви
радите
веронауку
,
познавање
природе
,
певање
...
у
мају
,
за
то
време
деца
заборављају
теже
ствари
.
—
Истина
јест
,
прихвати
Веља
живо
.
И
ја
тако
радим
и
многи
,
управо
огромна
већина
.
Па
још
кад
дознамо
раније
ко
је
ревизор
,
оставимо
цео
предмет
недирнут
...
Ови
природњаци
из
гимназија
не
маре
за
веронауку
,
а
филолози
се
мрште
на
разговоре
о
сумпору
,
крави
,
коњу
...
Тек
за
нас
згода
!
—
Е
,
а
кад
дознате
да
иде
који
од
педагога
,
што
цеди
из
сваког
предмета
?
—
Онда
...
е
онда
беремо
кожу
на
шиљак
!
...
узвикну
Веља
,
смејући
се
.
Љубица
слуша
,
гутајући
сваку
реч
.
Нарочито
јој
мило
што
се
Веља
одобровољио
,
јер
за
дуго
време
није
јој
се
хтео
никако
јављати
.
И
то
је
,
без
сумње
,
Гојкова
заслуга
.
Па
због
Гојка
је
дошао
и
учитељ
Аксо
...
»
То
је
паметан
учитељ
,
мишљаше
Љубица
,
видиш
како
он
то
о
свему
зрело
мисли
«
...
И
ови
измирени
другови
,
видевши
колико
су
заостали
,
пређоше
на
посао
из
све
снаге
.
Радило
се
марљиво
и
журно
пуна
два
месеца
,
док
се
већ
не
приближише
ускршњи
празници
.
Дотле
су
урадили
врло
,
врло
много
,
прешли
су
све
важније
радове
,
кад
опет
нестаде
мира
у
срцима
њиховим
и
настадоше
друкчији
дани
.
Гојко
опази
да
се
у
последње
време
Љубица
одједаред
измени
:
постаде
необично
преплашена
,
саломљена
некаквим
црним
,
изненадним
злом
,
убијена
!
...
У
школу
долази
плачна
;
кад
пусти
децу
кући
,
она
остане
сама
и
плаче
на
свом
сточићу
по
читав
час
,
или
хода
немирно
по
школи
,
кршећи
руке
и
уздишући
тешко
.
Некакво
велико
зло
спустило
се
на
њену
главу
,
и
она
тако
очајно
изгледа
,
као
да
не
предвиђа
никаква
изласка
из
овога
целог
стања
.
Са
Гојком
је
,
нарочито
у
последње
време
,
ступила
у
тако
пријатељство
и
поверљивост
,
да
овај
сад
стаде
премишљати
:
како
би
било
да
је
питам
за
узрок
ове
промене
,
па
ако
је
штогод
онако
...
да
јој
ми
можемо
помоћи
,
онда
да
скочимо
...
Једаред
,
кад
пусти
децу
кући
и
стаде
тако
у
највећем
очајању
по
школи
корачати
и
кршити
руке
,
Гојко
се
осмели
,
те
уђе
к
њој
у
школу
.
Она
застаде
,
загледа
се
у
њега
,
и
као
да
јој
одједном
сину
нова
мисао
у
глави
...
промени
јој
се
лице
,
постаде
светлије
...
—
Седите
,
рече
она
Гојку
,
махнувши
му
руком
,
па
се
обрте
и
стаде
лагано
ходати
по
школи
,
расветљујући
неку
нову
и
важну
мисао
.
Прође
пола
часа
.
Гојку
се
досади
седети
,
а
све
више
га
обузимаше
жалост
,
гледајући
ову
јадницу
како
се
мучи
.
Увиђа
да
треба
проговорити
,
али
ко
може
сад
реч
прозборити
,
ко
је
може
прекинути
у
мислима
и
тргнути
из
заноса
!
Баш
не
може
да
нађе
ниједну
мисао
да
почне
разговор
.
Не
,
не
...
најбоље
је
да
она
опет
остане
сама
...
И
Гојко
се
већ
наже
оној
страни
до
врата
,
па
чим
она
у
ходању
обрте
леђа
,
он
скочи
,
па
на
прстима
изиђе
из
собе
...
Нема
,
дакле
,
ништа
од
разговора
.
Два
дана
по
том
дође
јој
мати
.
Стојан
извести
Гојка
да
је
сад
тамо
у
кући
још
већа
ужурбаност
:
баба
Смиљка
непрестано
иде
некуд
по
селима
;
оде
,
врати
се
,
пробави
неколико
часова
код
Љубице
,
па
је
опет
нестане
.
Кад
излази
из
куће
,
веома
је
забринута
,
управо
преплашена
,
као
и
Љубица
.
Неко
их
је
зло
снашло
,
али
се
нико
не
досети
правом
јаду
.
Одједном
се
код
Љубице
појави
нека
одлучност
на
лицу
;
мати
јој
одлази
и
долази
забринута
,
али
се
Љубица
зауставила
на
једној
мисли
,
па
само
њом
живи
,
само
јој
је
она
у
глави
...
Опет
се
појави
онај
грозничави
сјај
у
очима
,
ватра
је
обузимаше
све
више
,
и
она
се
опет
приближаваше
стању
,
које
личи
на
врућицу
...
Поглед
јој
нејасан
,
усне
осушене
,
запечене
од
ватре
,
а
понекад
искривљене
у
страну
од
тешких
,
мучних
мисли
...
А
она
само
мисли
и
мисли
...
Гојко
се
већ
престао
чудити
.
Гледа
је
само
,
па
и
он
почне
уздисати
и
навуче
му
се
жалост
на
срце
,
а
у
душу
уђе
тешко
нерасположење
.
Ни
сам
не
зна
,
да
ли
осећа
према
њој
још
што
осим
жалости
.
Срце
му
једнако
некако
пусто
,
али
му
се
чини
да
ништа
не
жели
,
не
осећа
...
О
озбиљнијем
чему
према
Љубици
престао
је
и
да
мисли
...
Нека
се
само
овако
продужи
једнако
...
нек
се
ништа
не
мења
,
само
нека
се
врати
потпун
мир
,
па
ништа
друго
не
жели
...
Али
докле
ће
се
тако
?
Не
може
се
то
продужити
вечито
;
неко
ће
од
њих
бити
премештен
.
Он
сам
то
увиђа
и
обузме
га
велики
бол
у
срцу
,
кад
помисли
на
такав
растанак
...
...
Синуло
пролеће
.
Густа
зелена
трава
покрила
је
воћњаке
,
па
је
милина
зауставити
око
на
том
зеленилу
.
Шљиве
цветале
,
па
се
цело
село
заогрнуло
некаквом
свечаном
,
белом
одећом
,
а
мирис
од
ње
пружа
се
далеко
унаоколо
.
Понегде
је
ова
чиста
,
бела
одећа
прошарана
црвенкастим
јабуковим
или
крушковим
цветом
,
те
се
боје
лепо
преливају
,
од
чисто
беле
у
црвенкасту
,
па
опет
у
белу
као
снег
...
И
над
том
белом
,
миришљавом
завесом
трепере
светли
сунчеви
зраци
и
виси
осветљен
свод
чистога
небесног
плаветнила
...
Идући
у
школу
изјутра
,
Љубица
застаде
између
два
воћњака
,
да
се
надише
овога
мирисног
,
чистог
ваздуха
.
Одједном
,
из
другога
,
тесног
сокака
испаде
пред
њу
Гојко
,
па
како
је
угледа
,
поцрвене
и
хтеде
да
прође
.
Она
се
насмеши
неким
болним
осмехом
,
па
му
довикну
:
—
Станите
,
куд
бежите
!
...
Зар
сам
вам
још
непрестано
тако
страшна
и
одвратна
,
те
ме
вечито
избегавате
?
Гојко
се
унезвери
,
рашири
очи
,
као
кад
нас
ко
увреди
незгодном
претпоставком
,
па
јој
живо
одговори
:
—
Како
...
шта
говорите
!
...
Зар
ја
?
...
Овај
,
ја
сам
баш
хтео
сам
да
вам
...
да
вас
...
Напротив
!
...
—
Шта
напротив
?
запита
она
,
смешећи
се
весело
и
гледајући
га
лукаво
,
ђаволасто
.
—
Не
бежим
...
нисте
ми
...
противни
.
—
Него
напротив
?
...
опет
она
удари
у
смех
.
Гојко
се
баш
збуни
.
Шта
сад
да
јој
каже
?
...
Доиста
му
није
ни
противна
ни
одвратна
,
али
не
зна
ипак
како
да
назове
своје
осећање
према
њој
.
Љубица
га
опет
изведе
из
забуне
,
обори
главу
,
па
немоћним
,
жалосним
гласом
проговори
:
—
А
ја
сам
мислила
да
не
можете
да
ме
гледате
од
мржње
,
јер
сам
вас
доиста
тешко
увредила
...
Али
рекла
сам
вам
већ
:
ја
за
она
два
месеца
нисам
ништа
знала
за
себе
...
то
беше
неко
други
у
мени
,
а
ја
сам
за
то
време
спавала
,
нисам
живела
...
Опростите
,
заборавите
све
што
је
било
...
и
њој
потекоше
из
очију
крупне
сузе
.
—
Ама
шта
ви
!
...
Не
допуштам
...
мисао
такву
не
допуштам
!
...
Знате
ли
ви
...
знате
ли
...
о
,
па
ви
не
знате
,
ви
не
видите
!
...
узвикну
он
усред
два
окићена
воћњака
,
опијен
мирисом
цвећа
,
присуством
и
сузама
ове
девојке
,
кршећи
руке
од
муке
што
не
уме
или
не
сме
јасније
да
се
изрази
.
Она
га
гледаше
кроза
сузе
са
отвореним
устима
,
очекујући
да
слети
с
његових
усана
кобна
реч
,
али
он
,
осим
нејасних
узвика
,
не
умеде
ништа
рећи
.
Беху
обоје
веома
узбуђени
,
она
дисаше
брзо
,
плаховито
,
грцаше
од
некаквог
необична
и
јака
узбуђења
,
а
он
,
блед
од
потреса
,
дркташе
целим
телом
,
осећајући
да
ће
сад
да
се
сврши
нешто
страшно
и
необично
важно
,
да
се
приближује
остварење
његових
најтајнијих
и
најскривенијих
жеља
,
које
је
скривао
и
од
себе
сама
,
гонио
их
далеко
,
далеко
...
само
да
не
мисли
о
њима
,
да
не
страда
...
—
Ах
,
ја
сам
несрећна
!
...
Никога
...
нигде
никога
иа
свету
немам
,
ни
друга
ни
пријатеља
,
о
...
—
Не
,
не
...
молим
вас
!
...
А
ја
?
.
.
Истина
нисам
’
нако
...
као
што
бисте
ви
желели
,
али
опет
,
кад
год
устребам
...
ја
сам
ваш
...
Јест
,
ваш
...
.
ваш
!
...
И
Гојко
одједном
,
не
поимајући
шта
ради
,
дохвати
њену
меку
врелу
руку
и
повуче
је
за
собом
,
идући
и
гледајући
сумануто
.
—
Хајдемо
...
хајдемо
у
нашу
школу
...
Тамо
ћу
све
казати
...
Она
пође
за
њим
без
устезања
,
не
покушавајући
да
ослободи
своју
руку
,
коју
је
Гојко
стегао
као
клештима
,
па
вуче
и
јури
напред
.
Она
опажа
само
како
јој
пролећу
испред
очију
расцветале
воћке
,
накривљено
прошће
,
сухе
гране
на
понеким
шљивама
и
иде
,
корача
брзо
и
узбуђено
,
не
мислећи
ни
о
чем
...
Гојко
је
уведе
у
своју
собу
,
намести
је
да
седне
на
столицу
,
па
уздахну
као
од
велика
умора
и
превуче
шаку
преко
ознојенога
чела
.
—
Ви
...
ви
...
ви
кажете
тамо
,
да
...
да
ја
...
поче
он
замуцкивати
,
задуван
и
узнемирен
.
А
не
знате
...
ви
не
видите
шта
је
у
мени
...
И
сам
нисам
знао
...
Сад
видим
...
Јест
,
овај
...
—
О
,
пријатељу
мој
...
и
друже
!
...
она
му
сама
пружи
руку
,
коју
он
плаховито
стегну
,
подржа
је
,
па
се
саже
и
пољуби
је
.
Она
као
да
то
не
осећаше
,
него
настави
очајним
гласом
:
—
Не
знате
ви
ко
је
пред
вама
.
А
кад
бисте
знали
каква
сам
ја
тешка
грешница
,
не
бисте
ме
ни
погледали
.
О
,
тешко
мени
!
...
и
она
покри
лице
врелим
рукама
и
горко
зајеца
...
—
Знам
...
знам
...
све
знам
!
...
Видео
сам
!
...
узвикну
Гојко
таквим
вриском
,
као
да
неко
одсеца
парчета
жива
меса
са
њега
.
Овај
тешки
бол
изазвало
је
сећање
на
онај
тренутак
,
кад
се
попео
и
надвирио
се
на
прозор
...
—
Видели
сте
...
јецаше
она
,
не
дижући
главе
.
Али
сад
...
сад
не
видите
шта
се
збива
,
јер
иначе
ме
не
бисте
ни
погледали
.
О
,
ала
ме
је
Бог
тешко
казнио
...
јекну
она
очајно
и
подиже
главу
.
—
Знам
да
вас
неко
тешко
зло
мори
,
рече
Гојко
,
прибравши
се
мало
.
—
Али
ма
шта
било
,
знајте
да
не
одступам
од
своје
речи
.
До
вас
све
стоји
...
реците
ми
,
поверите
се
другу
...
Она
се
диже
са
столице
,
раширених
очију
и
бледа
лица
...
Нека
паклена
одлучност
севаше
у
тим
широко
отвореним
,
великим
,
црним
очима
и
она
се
упи
,
загледа
се
у
Гојка
,
примаче
му
се
још
ближе
,
врло
близу
,
тако
да
осети
његово
дисање
...
Он
само
гледаше
,
зачуђен
,
шта
се
то
догађа
и
очекиваше
нешто
страшно
...
Она
се
приближи
још
више
,
погледа
га
и
прошапта
му
неколико
речи
...
па
се
одмаче
и
стаде
га
посматрати
...
Као
ножем
прободен
,
Гојко
одједном
пребледе
,
искривише
му
се
вилице
од
страшна
бола
,
а
очи
се
широко
,
зачуђено
отворише
.
Као
кад
неко
добије
тешку
рану
изненада
,
о
чем
дотле
никад
није
ни
сањао
,
па
се
само
чуди
у
прво
време
:
што
је
ово
овде
крваво
?
откуд
?
...
зашто
то
!
...
од
чега
?
...
И
Гојко
,
изненађен
,
само
се
питаше
:
откуд
то
?
...
