ДРАГА
ГАВРИЛОВИЋ
САБРАНА
ДЕЛА
ПЕСМЕ
-
ПРИПОВЕТКЕ
Прва
књига
Прво
издање
Кикинда
1990
.
ИЗ
УЧИТЕЉИЧКОГ
ЖИВОТА
У
једној
повећој
кући
вароши
*
*
седиле
су
једне
ноћи
у
једној
собици
три
младе
женскиње
код
неког
стола
претовареног
разним
књигама
,
рукописним
белешкама
и
цртежима
.
—
Читаво
брдо
књига
!
—
рече
једна
од
њих
тарући
очи
—
Ево
још
нисмо
ни
летимице
половину
главнијих
штудија
прешле
а
два
сата
већ
избија
.
Па
не
знамо
што
и
преврћемо
тек
те
листове
;
ако
се
за
три
године
нисмо
доста
спремиле
,
нећемо
ни
сад
мудрост
кашиком
покусати
.
—
Тако
је
;
али
сутра
ћемо
полагати
баш
најтеже
предмете
.
Па
онда
,
педагогија
,
дидактика
и
метод
!
—
примети
друга
и
отвори
рукописну
белешку
,
на
којој
беше
на
горњем
листу
крупно
и
цифрасто
написано
:
Педагогија
Милице
Г
.
приправнице
ИИИ
.
разреда
.
—
И
ти
,
Милице
,
баш
мислиш
,
да
ћеш
на
бадњи
дан
прасе
угојити
?
—
насмеши
се
опет
прва
.
—
Та
мани
се
луда
посла
;
тиме
се
тек
буниш
,
а
ето
и
ти
и
Ленка
једва
што
држите
очи
.
—
Само
што
се
ти
,
Даринка
,
још
држиш
—
к’о
Каћ
.
—
Умеша
се
сад
и
трећа
.
—
Та
све
жмиркаш
.
—
Ја
?
—
рече
Даринка
па
протре
очи
—-
Ал
’
нека
,
треба
и
ја
да
запамтим
кад
сам
полагала
учитељски
испит
.
—
Само
да
добро
прођемо
—
рече
на
то
Милица
.
—
Та
пасти
тек
нећемо
!
примети
Даринка
.
—
А
’
што
ће
нас
можда
из
појединих
предмета
са
једним
или
два
степена
ниже
оценити
,
мене
неће
баш
много
љутити
;
знање
,
што
сам
га
стекла
,
не
могу
ми
тиме
одузети
.
—
Оно
ми
остаје
и
уз
довољну
оцену
.
—
Довољну
!
—
узвикну
Милица
.
—
То
би
било
грозно
!
—
Грозно
или
не
;
ал
мени
се
тако
слути
—
рече
замишљено
Даринка
.
—
А
у
осталом
ви
ћете
можда
и
боље
проћи
;
таке
сте
среће
,
да
и
нетражећи
стичете
симпатију
своје
околине
.
А
ја
—
ма
да
у
ствари
нисам
гора
од
вас
—
знате
како
пролазим
.
—
Право
имаш
;
и
сама
сам
тако
нешто
приметила
,
од
кад
сам
с
тобом
—
примети
Ленка
.
—
Теби
се
све
већма
замера
,
а
добра
воља
не
признаје
ти
се
ни
од
другарица
,
ни
од
професорске
колегије
.
—
Лепо
је
тешиш
!
—
осече
се
на
то
Милица
.
—
А
што
да
ме
теши
?
За
малу
погрешку
велика
казна
,
за
добре
стране
никаква
признања
,
то
је
моја
судба
већ
одавно
.
Но
ја
се
надам
,
да
ће
и
на
мојих
вратих
срећа
закуцати
па
онда
ћу
је
чврсто
за
јаку
шчепати
,
—
насмеја
се
и
ако
мало
усиљено
,
Даринка
па
се
стаде
за
спавање
спремати
.
—
И
ти
ћеш
баш
да
легнеш
?
—
запиташе
у
исти
мах
две
другарице
.
—
Није
него
ћу
тек
бадава
с
вама
дремати
—
одговори
она
па
се
смести
у
постељу
.
—
Благо
теби
!
—
уздахну
Милица
па
затвори
педагогију
,
и
за
тим
узе
психологију
и
поче
шаптати
:
Психологија
је
наука
...
—
Хајд
’
штудирај
од
корице
до
корице
,
па
ваљда
ћеш
сутра
знати
разложити
,
какав
се
процес
дешава
у
души
детињој
,
кад
га
учитељица
онако
својски
прутом
по
врх
прстију
„
одалами
;
“
а
то
је
и
онако
у
свези
са
тезом
из
педагогије
о
нези
чулних
органа
—
примети
јој
шаљиво
Даринка
и
намести
своју
узглавницу
.
—
Ћути
па
спавај
—
рече
оштро
Милица
—
За
моју
природу
није
да
гладим
децу
ко
неко
пудлу
;
а
и
ти
ћеш
видити
,
како
ћеш
у
школи
проћи
без
телесни
казни
.
После
пола
сата
Даринка
је
већ
спавала
а
другарице
јој
се
такође
спремале
да
легну
.
„
Песталоци
родио
се
у
Цириху
1746
.
године
“
шапуташе
у
сну
али
доста
разумљиво
Даринка
.
—
Аха
!
—
историја
педагогије
—
рече
Милица
—
и
у
сну
јој
Песталоци
у
памети
!
—
Штета
само
што
се
у
садашње
доба
не
налази
какав
његов
последоватељ
а
Даринка
би
прва
пошла
трагом
госпођице
Шултесове
—
дода
враголасто
Ленка
.
И
с
тим
угаси
лампу
те
и
оне
заспе
.
И
Збогом
!
—
здраво
!
—
сретно
!
чуло
се
на
жељезничкој
станици
вароши
*
*
на
недељу
дана
,
по
оној
поменутој
ноћи
.
—
Приправници
обојега
пола
,
сад
већ
учитељи
и
учитељице
,
остављају
варош
те
одлазе
дома
,
па
отуда
ти
узвици
и
врева
.
Растанак
тај
беше
веселотужан
;
јер
и
највеселијима
међу
њима
било
је
тешко
растати
се
са
другарима
и
другарицама
са
којима
братињски
и
сестрински
делише
три
године
веселе
и
тужне
часе
.
Влак
дојури
и
за
часак
се
узвици
утишаше
те
се
чула
тек
граја
а
после
неколико
тренутака
зачу
се
поново
и
последње
:
Збогом
!
Збогом
!
и
влак
одјури
препун
учитељима
обојега
пола
.
За
њима
су
осим
многобројних
мештана
махале
рукама
и
марамама
још
и
три
њихове
другарице
;
а
кад
им
у
лице
загледамо
,
видићемо
да
су
то
наше
познанице
,
Даринка
,
Милица
и
Ленка
.
И
оне
су
стране
;
али
њихов
пут
је
на
другу
страну
,
те
очекиваху
други
влак
,
који
се
баш
данас
из
непознатих
узрока
закаснио
.
—
Баш
ми
је
жао
што
смо
осуђене
саме
да
путујемо
;
а
како
је
тамо
све
весело
!
—
примети
затим
Милица
.
—
Шта
ћемо
,
кад
смо
из
нашег
краја
тек
нас
три
,
а
други
и
први
разред
не
хте
да
нас
чека
,
—
одговори
јој
Даринка
.
—
Напослетку
и
боље
,
што
смо
саме
,
—
дода
Ленка
—
ја
нисам
расположена
за
весеље
.
—
Теби
је
све
твоја
сведоџба
у
глави
,
—
примети
Милица
—
а
шта
ће
Даринка
да
каже
?
—
та
и
она
је
нама
равна
,
па
погледај
њену
оцену
!
У
том
звонце
зазвони
и
вратар
викну
имена
оних
станица
,
уз
које
ће
се
путовати
.
Наше
познанице
за
часак
се
ужурбаше
а
затим
и
још
једном
на
брзо
тек
погледом
или
притиском
руке
опростише
се
од
својих
мештанских
познаница
и
познаника
и
уђоше
у
влак
.
Кад
се
влак
кренуо
,
чуло
се
и
зањима
громко
:
збогом
!
а
сузе
у
очима
једне
старе
госпе
—
њихове
газдарице
—
сведочише
,
да
су
морале
бити
ваљане
девојке
.
—
Ни
кост
ми
врана
у
тебе
не
донела
!
—
рече
Ленка
гледећи
кроз
прозор
на
варош
,
па
одступи
од
њега
—
па
како
беху
саме
у
купеу
—
извали
се
на
клупу
;
а
под
главу
метну
своју
кутију
,
коју
није
предала
са
осталим
пртљагом
.
Даринка
и
Милица
међутим
мирно
заузеше
свака
по
један
ћошак
те
дремаху
.
—
Та
ту
се
ни
дремати
не
може
!
—
сувише
се
влак
дрма
—
рече
по
малој
почивци
Милица
.
—
Него
боље
да
се
разговарамо
,
и
онако
ћемо
се
брзо
растати
;
а
волела
бих
знати
,
шта
ће
теби
,
Даринка
,
главна
задаћа
бити
док
у
народ
и
школу
ступиш
?
—
Шта
?
—
оно
што
и
свакој
од
нас
—
ревносно
и
савесно
вршење
свога
позива
—
одговори
расејано
Даринка
.
—
Свакој
од
нас
—
понови
дремљиво
ал
’
јетким
тоном
Ленка
—
Питај
само
Анђу
и
Душанију
,
па
ћеш
видети
—
родољубља
...
Ал
’
оне
су
и
опет
зато
с
препоруком
свршиле
!
.
Ти
си
данас
раздражена
,
па
боље
—
дремај
!
—
рече
јој
Даринка
па
се
обрте
опет
Милици
.
—
Ајд
’
зидајте
ви
куле
по
ваздуху
;
а
мој
је
план
довршен
био
још
кад
су
ми
оцену
прочитали
—
мрмљаше
Ленка
—
Душан
Т
.
је
бележник
у
моме
месту
,
а
то
је
за
учитељицу
и
сувише
добра
—
партија
...
Другарице
јој
на
то
прснуше
у
смеј
!
—
Та
шта
се
церекате
?
Хоћу
и
ја
једанпут
практична
да
будем
и
да
се
угледам
на
Душанију
и
Анђу
—
а
њима
је
зацело
„
брачни
кандитат
“
већ
у
џепу
.
—
Е
сад
је
забасала
и
у
сатиру
—
смејаше
се
Милица
—
А
на
послетку
,
боље
је
и
то
него
да
размишљаш
о
метафизици
—
твојој
проклетој
учитељској
сведоџби
.
—
Није
него
ћу
још
сад
донашати
пројекте
,
по
којима
ћу
учитељовати
,
и
размишљати
,
како
је
то
„
благодатно
“
стање
,
кад
се
најпре
мора
десет
табака
папира
потрошити
,
док
се
општина
смилује
,
да
својој
учитељици
плаћу
изда
.
—
Ти
од
неко
доба
и
сувише
црно
видиш
—
рече
Милица
—
а
тиме
чиниш
неправду
нашем
драгом
народу
.
—
Можда
Ал
’
нико
још
није
раменом
свет
поправио
,
па
нећете
ии
ви
.
—
Раменом
не
;
ал
’
енергичним
радом
и
заузимањем
много
се
шта
поправило
—
примети
Даринка
.
Ваљда
си
већ
и
ти
програм
створила
по
коме
ћеш
осим
деце
и
народ
учити
?
—
смејаше
се
она
.
—
Шта
је
с
тобом
Ленка
—
питаше
зачуђено
Милица
—
ти
пре
ниси
тако
мислила
?
—
Ту
метаморфозу
донела
је
неповољна
сведоџба
—
рече
опет
са
осмехом
Даринка
.
—
Бадава
се
ти
смејеш
;
плану
сад
Ленка
—
и
у
твојој
души
морала
је
та
неправедна
оцена
грдан
и
од
рђавих
последица
утисак
оставити
.
Та
и
ти
си
у
ствари
ако
не
боље
,
оно
свима
нама
равна
;
па
кад
се
другима
гледало
„
кроз
прсте
“
у
свима
предметима
,
зашто
се
теби
у
појединима
није
могло
блажије
судити
и
бар
општа
оцена
боља
дати
.
А
да
сталне
воље
имадеш
,
и
да
ти
није
„
плева
“
у
глави
—
то
су
тек
могли
увидети
!
—
Правда
је
у
гробу
!
—
уздахну
Даринка
—
И
зато
сам
ја
задовољна
кад
сама
осећам
,
да
нисам
гора
од
вас
;
а
случај
је
учинио
,
да
се
моја
права
способност
и
вредност
превидила
—
па
шта
ту
вреди
љутити
се
?
—
Ту
ко
велиш
,
нема
апелације
—
примети
Милица
.
—
То
и
јесте
зло
—
рече
Ленка
.
—
И
образовани
људи
слабо
се
обзиру
на
праву
способност
,
па
хоће
да
је
превиде
:
а
шта
се
тек
може
очекивати
од
проста
народа
,
који
не
уме
ни
да
је
оцени
?
Него
видим
ја
да
ту
нема
ништа
,
и
да
право
каже
наша
сека
Пела
:
„
Боље
је
имати
среће
,
нег
памети
.
“
—
И
ту
нагло
устаде
и
приђе
прозору
.
„
Свако
је
своје
среће
ковач
.
“
—
примети
Даринка
али
и
она
из
гледаше
као
да
тек
пословицу
цитира
,
а
слабо
о
њој
размишља
.
—
Тако
је
,
—
рече
Ленка
и
опет
седе
—
Али
и
ми
смо
ово
три
године
ковале
и
свакојако
се
мучиле
,
па
дед
’
реци
што
нисмо
сковале
срећу
као
Анђа
?
—
Опет
Анђа
—
рече
Даринка
—
Та
мани
је
већ
једном
!
зар
је
сва
срећа
у
доброј
сведоџби
?
а
није
она
ни
крива
,
што
је
сретнија
,
па
се
повикало
одма
од
почетка
да
је
даровита
;
а
осим
тога
,
ваљда
је
умела
да
провиди
и
свој
положај
,
па
узела
и
бољи
правац
.
—
Правац
,
правац
,
—
понови
Ленка
—
можда
је
и
то
;
ал
тај
није
за
мене
и
за
моје
проклете
околности
.
—
Е
па
што
се
сад
љутиш
?
умеша
се
Милица
.
—
Што
?
—
и
ја
нисам
у
таким
околностима
или
баш
те
„
пузавачке
“
природе
,
па
да
пред
сваким
пузим
,
док
општу
симпатију
и
назив
„
препоручена
“
не
стечем
.
Јер
и
саме
знате
,
да
те
„
препоручене
“
и
„
претпостављене
“
и
мушке
и
женске
вазда
питају
из
оног
,
што
се
последњи
пут
предавало
,
а
последња
лекција
најбоље
се
и
научи
;
а
за
:
нас
„
олош
“
,
дабоме
—
то
је
тешко
.
И
тако
незнам
из
ког
плеснивог
„
призрења
“
и
„
штедње
“
пита
на
пример
мене
:
Шта
је
реагенс
на
скроб
?
онда
,
кад
се
већ
ретко
ко
тога
сећа
.
Тако
исто
падне
на
мене
коцка
,
да
говорим
о
електрицитету
баш
кад
сам
о
акустици
и
оптици
највише
штудирала
:
а
поред
оног
„
брда
“
од
штудије
,
ко
ће
у
сваки
пар
баш
све
у
памети
имати
?
!
—
Па
ни
ја
нисам
боље
пролазила
—
примети
Милица
—
Баш
кад
сам
штудирала
о
планетама
,
трабантима
,
фиксама
и
кометама
добила
сам
н
.
пр
.
питање
:
Колико
становника
има
,
незнам
која
варош
у
Америци
?
или
:
Кол’ко
универзитета
има
у
Риму
?
а
кад
сам
мислила
да
ћу
говорити
из
повеснице
,
дошла
је
на
ред
—
логика
.
—
Рђав
рачун
—
примети
расејано
Даринка
.
—
Ха
!
—-
Ха
!
баш
к’о
да
је
она
сретније
пролазила
—
смејаху
се
оне
.
—
Ја
се
тиме
и
не
хвалим
.
Но
и
ви
допустићете
,
да
је
понављање
душа
сваке
наставе
,
па
што
онда
и
за
себе
тражите
изузетка
?
—
А
ко
га
тражи
?
—
осече
се
Ленка
—
ја
се
само
љутим
,
што
није
обичај
да
и
те
„
даровите
“
пофторавају
те
„
лаке
ствари
“
па
да
се
види
,
како
и
„
женијалним
дусима
“
нису
увек
сви
реагенси
и
сва
својства
тела
на
уму
.
Онда
дабоме
летиле
би
и
њима
„
за
ситнице
“
—
„
четворке
“
—
и
ту
се
иронички
засмеја
.
У
том
стигоше
и
до
прве
станице
,
где
уђе
нека
госпа
са
двоје
дечице
,
те
тако
прекидоше
пређашњи
разговор
.
На
идућој
станици
остави
их
госпа
опет
,
али
разговор
се
опет
дуже
времена
не
поче
,
ма
да
им
се
на
лицу
јасно
видело
,
да
им
се
мисли
врзу
око
последњих
дана
свога
ђаковања
.
—
Ала
ова
жељезница
споро
иде
—
прекине
на
послетку
тишину
Ленка
.
—
Бар
ћемо
се
дуже
разговарати
—
рекоше
јој
у
исти
мах
обе
другарице
.
Она
их
само
зловољно
и
тужно
погледа
.
—
Зар
није
тако
?
—
питаше
Милица
.
—
Кад
помислим
на
своју
сведоџбу
,
речи
ми
у
грлу
застају
—
чудим
се
,
како
сам
и
до
сад
говорила
.
—
Мани
се
детињарије
!
—
рече
озбиљним
тоном
Даринка
—
И
мени
је
дабоме
тешко
,
што
нисам
боље
оцењена
;
али
ко
ће
нам
свима
угодити
?
И
зато
нећу
да
очајавам
;
уверена
сам
,
да
неће
на
томе
остати
,
нашу
праву
вредност
оцениће
тек
народ
.
—
Дабоме
,
поздравио
те
!
—
љутила
се
она
—
и
народ
гледа
и
суди
по
сведоџби
!
—
Па
и
наше
нису
рђаве
.
—
Нису
.
Ал
’
могле
су
бити
и
боље
;
та
и
Анђа
и
Душанија
и
све
остале
њима
подобне
незнају
више
.
—
И
ја
сам
тебе
чешће
поучавала
,
па
си
и
ти
баш
из
тих
предмета
боље
од
мене
оцењена
.
—
Право
!
—
викну
Милица
—
сад
си
је
добила
.
—
То
би
могла
она
и
теби
рећи
—
бранила
се
Ленка
,
но
и
опет
порумени
и
заћута
.
—
Неко
време
ћутаху
сад
све
три
и
то
,
Даринка
и
Милица
гледећи
кроз
прозор
виноградима
засађену
околину
,
а
Ленка
чистећи
свој
путни
шешир
,
што
га
је
скинула
била
.
На
послетку
—
кад
је
шешир
сасвим
чист
био
—
одгурну
га
она
зловољно
на
страну
те
опет
настави
:
—
Моја
љутња
вама
је
детињарија
;
а
ја
опет
не
могу
да
појмим
вашу
равнодушност
.
Та
зар
ви
не
видите
,
да
ће
нам
те
,
бајаги
„
даровите
“
,
на
рачун
својих
препорука
и
одличних
сведочаба
сва
најбоља
места
пограбити
;
јер
ко
те
пита
,
имаш
ли
ти
љубави
према
томе
позиву
,
или
те
је
руководило
славољубље
и
—
мода
.
—
Немој
претеривати
—
рече
сад
Милица
уклонивши
се
с
прозора
—
оне
и
ако
нису
боље
од
нас
,
опет
су
нам
бар
равне
.
—
Та
већ
видећемо
-—
гунђала
је
она
—
Научиле
се
на
лак
живот
,
па
ће
тако
хтети
и
у
школи
;
а
оне
главице
нису
тако
женијалне
,
па
треба
више
стрпљења
и
разлагања
.
—
Шта
неће
огорчење
изнаћи
—
насмеја
се
Даринка
—
с
те
стране
још
те
нисам
знала
.
—
Ја
нисам
злобна
и
ако
сам
огорчена
;
и
моја
примедба
,
допустићеш
,
да
је
основана
и
на
месту
.
—
То
ће
будућност
и
народ
пресудити
.
—
Јест
,
—
дода
Милица
—
окушаће
се
и
њихов
рад
и
у
животу
;
видиће
народ
и
њихову
ваљаност
,
а
ту
тек
неће
бити
неправде
,
те
ће
и
опет
важити
,
да
је
свако
своје
среће
ковач
.
—
Већ
добро
;
видећу
шта
ћеш
и
онда
саковати
.
Оне
ће
добити
варош
а
ти
село
па
се
и
опет
не
можете
мерити
.
—
А
што
не
?
—
питаше
Даринка
—
та
свако
паметан
знаде
,
да
је
у
добру
лако
добар
бити
,
него
да
се
на
муци
познају
јунаци
.
—
Видећу
и
твоје
јунаштво
,
док
доспеш
у
какво
затуцано
село
са
минимум
платом
и
стотину
занемарене
деце
у
школи
.
—
Способности
мислим
да
сам
стекла
;
труда
и
рада
се
не
плашим
,
а
и
воље
имам
,
па
што
буде
могуће
зацело
ћу
успети
—
рече
Даринка
одважно
,
а
образи
јој
се
чисто
запламтеше
.
—
Што
буде
могуће
,
велиш
ти
,
но
и
ја
напред
знам
,
да
ће
све
то
врло
мало
бити
према
труду
,
што
ћеш
га
имати
;
па
и
тај
грдни
труд
биће
ти
ненаграђен
,
превиђен
и
без
сваког
признања
.
Људи
,
драга
моја
,
тек
оно
цене
и
уздижу
што
се
сија
;
а
коме
би
још
пало
на
памет
,
да
види
пожртвовање
и
родољубље
у
незнатноме
раду
—
сеоског
учитељства
?
!
Даринка
уздахну
и
све
три
се
другарице
за
часак
замислише
.
—
Знате
шта
!
—
рече
по
томе
Даринка
—
ми
ћемо
све
три
временом
бити
учитељице
.
Зато
вам
се
обричем
,
да
ћу
после
три
године
свога
рада
—
ма
где
ја
била
—
дати
вам
извешћа
о
свом
раду
у
школи
,
и
о
мишљењу
што
сам
га
за
то
време
о
школи
стекла
;
а
то
ћете
и
ви
мени
обрећи
.
—
Примате
ли
?
—
Примамо
—
рекоше
обе
другарице
.
—
Него
онда
се
морамо
код
мене
лично
састати
,
а
не
тек
само
преко
писма
—
дода
још
Ленка
.
—
Ево
руке
!
—
рече
Милица
а
Даринка
јој
такође
пружи
своју
руку
.
У
том
стигоше
до
једне
веће
станице
.
Ту
уђе
и
више
путница
те
им
говор
узе
други
правац
.
—
Ено
врх
торња
у
моме
месту
!
—
викну
у
једанпут
Ленка
—
а
још
мало
па
ћемо
стићи
и
до
станице
где
ћу
се
сићи
и
...
—
Хоћели
вас
ко
’
дочекати
?
—
прекиде
једна
радознала
путница
,
која
се
можда
радовала
,
да
ће
уживати
„
сцену
радосна
састанка
.
“
—
Неће
ме
дочекати
.
Нисам
им
могла
извесно
назначити
дан
свога
доласка
—
одговори
она
,
па
се
и
опет
удуби
у
посматрање
торња
.
—
Јеси
ли
га
се
сита
нагледала
?
шану
јој
Милица
—
Да
је
тај
твој
Душан
Т
.
црквењак
,
ја
бих
загонетку
одавно
решила
.
Овако
,
гледам
,
гледам
,
па
опет
,
баш
—
обичан
тороњ
.
Она
се
трже
и
мило
је
погледа
.
—
Овде
ћу
,
као
што
знате
кола
узети
,
—
рече
затим
—
па
хајд’те
и
ви
самном
.
Ја
бих
врло
волела
,
а
и
моји
би
вас
једва
дочекали
.
—
И
ми
би
волеле
,
ал
ти
знаш
—
наше
карте
...
Она
уздахну
и
ућута
.
Знала
је
,
да
су
узеле
карте
до
Т
.
из
кога
су
обе
и
биле
,
и
да
су
им
родитељи
,
истина
ваљани
,
али
—
баш
као
и
њени
,
—
сиромашни
људи
.
После
неког
времена
стаде
влак
и
кондуктер
отвори
врата
.
Оне
се
искрено
загрлише
и
ижљубише
;
а
кад
се
влак
опет
кренуо
,
гледала
је
Ленка
сузним
очима
за
њима
и
махала
марамом
.
А
кад
их
је
из
види
изгубила
,
чуло
се
у
купеу
у
коме
беше
Даринка
и
Милица
још
задуго
угушено
и
силом
задржавано
јецање
.
И
тако
је
радознала
дебела
путница
уживала
бар
„
сцену
растанка
“
.
Међутим
била
је
у
Т
.
сасвим
задовољена
.
Ту
су
наше
путнице
дочекали
,
осим
родитеља
још
и
сродници
и
познати
,
те
радости
не
беше
краја
.
ИИ
.
Три
године
прохујаше
,
а
и
четврта
се
већ
у
велико
бројала
,
кад
Ленка
,
која
је
као
и
другарице
јој
—
већ
давно
учитељица
у
неком
селу
,
писаше
Даринци
и
Милици
ово
:
„
Свако
је
своје
среће
ковач
,
“
чула
сам
често
од
вас
(
као
што
видите
,
ја
вам
обема
пишем
у
једанпут
,
а
после
ћу
тек
преписати
још
један
примерак
.
Тако
ми
се
боље
свиди
,
јер
сам
научила
,
да
све
три
заједно
и
добро
и
зло
делимо
,
па
вас
још
и
сад
у
мислима
радије
заједно
представљам
)
И
зато
сам
и
ја
своју
срећу
из
све
снаге
покуцавала
за
ово
три
године
на
ономе
пољу
,
који
ми
је
у
део
пао
,
али
је
саковати
немогох
.
„
Права
срећа
састоји
се
у
задовољству
“
говорила
је
увек
Даринка
док
смо
заједно
биле
.
Али
ја
немогох
да
се
задовољим
ни
својим
успехом
у
школи
а
још
мање
упливом
школе
на
народ
.
Труд
који
у
своме
позиву
за
ово
три
године
полагах
,
не
исплаћује
се
ни
новчаном
наплатом
,
ни
признањем
народа
;
а
кад
метнем
руку
на
срце
,
морам
још
припазити
,
да
уз
сву
своју
муку
,
труд
и
вољу
и
народу
мало
привређујем
.
Томе
,
дабоме
нисам
ја
крива
,
већ
околности
и
немар
нашега
народа
према
учитељству
и
школи
.
Но
баш
с
тога
и
оставих
тај
позив
,
те
сад
нисам
више
учитељица
.
Замераћете
ми
,
да
немам
истрајности
и
енергије
.
Па
добро
нека
је
и
то
!
—
нећу
да
се
браним
—
Али
главни
је
узрок
,
што
ја
не
спадам
у
природе
,
што
своју
личну
срећу
жртвују
општем
интересу
и
онда
кад
се
та
жртва
превиђа
од
стране
оних
,
за
које
се
жртвујемо
.
Ја
у
оном
стању
не
бејах
задовољна
;
а
свако
је
своје
среће
ковач
те
ја
покушах
,
да
је
кујем
у
другоме
правцу
.
И
само
зато
драге
моје
,
напустила
сам
ја
прву
поуку
Виљема
Пена
и
последњи
аманет
Вашингтона
.
„
Учите
народ
!
“
—
веле
додуше
ти
моји
омиљени
научењаци
—
али
ја
се
још
врло
добро
сећам
и
последњих
речи
,
што
их
својима
изусти
Песталоције
.
Па
кад
Песталоци
—
ваш
омиљени
педагог
и
отац
педагогије
—
на
самрти
вели
:
„
А
ви
децо
тражите
среће
и
задовољства
у
спокојном
кругу
породичном
,
“
онда
ни
ви
не
можете
мени
замерити
,
што
сам
тако
брзо
следовала
његовом
савету
...
Али
како
видим
,
табак
је
скоро
пун
.
Зато
вас
нећу
даље
мучити
аманетима
мудрих
људи
,
него
ћу
вам
’
нако
просто
рећи
,
да
сам
се
—
удала
још
пре
три
месеца
.
Знам
да
су
вам
сад
прве
мисли
:
за
кога
?
но
баш
то
остављам
да
погађате
;
јер
колико
се
сећам
обе
сте
волеле
загонетке
...
Него
знате
шта
!
Мој
муж
вас
обе
поздравља
и
заједно
са
мном
моли
,
да
нам
о
његовом
имендану
—
о
Константину
и
Јелени
—
у
госте
дођете
.
Он
је
рад
да
вас
позна
,
а
и
ја
мислим
,
да
је
већ
време
,
да
се
опет
видимо
и
да
при
растанку
из
школе
задату
реч
испунимо
.
Ми
се
обоје
тврдо
надамо
,
да
ћете
нам
доћи
;
а
дотле
остаје
здраво
Ленци
.
Кад
дођете
,
нетражите
ме
у
учитељичину
стану
,
већ
сиђите
у
ону
велику
кућу
преко
пута
.
ИИИ
.
На
дан
Константина
и
Јелене
стадоше
заиста
пред
оном
великом
кућом
у
селу
Г
.
једна
кола
,
а
у
њима
седела
је
Милица
и
Даринка
.
На
прозору
указа
се
у
исти
мах
мушко
и
женско
лице
,
а
за
тим
истрчаше
обоје
на
поље
.
—
Терајте
унутра
!
—
викаше
домаћин
,
Ленкин
муж
,
још
из
ходника
;
али
то
је
кочијаш
тек
с
празни
коли
учинио
,
а
Даринка
и
Милица
беху
још
на
улици
загрлиле
милу
другарицу
.
—
Како
је
лепо
што
сте
обе
заједно
дошле
—
примети
им
она
љубећи
их
.
—
Пут
овамо
води
преко
С
.
—
рече
Даринка
—
па
сам
синоћ
сврнула
и
по
Милицу
.
—
Моја
женица
заборавља
у
својој
радости
да
нас
упозна
—
примети
домаћин
смешећи
се
—
зато
морам
и
сам
рећи
,
да
сам
јој
муж
Коста
Т
.
овдашњи
бележник
.
—
Мило
нам
је
—
рече
Даринка
пруживши
домаћину
руку
—
А
ја
сам
Даринка
,
а
она
је
,
разуме
се
,
Милица
.
И
ту
се
онако
својски
и
српски
без
свакога
цифрања
руковаше
.
—
Та
већ
из
речи
даринчини
видео
си
које
је
Милица
,
и
зато
их
нисам
„
по
правилима
етикеције
“
упознавала
;
—
смејаше
се
за
тим
Ленка
—
а
оне
знају
и
без
тебе
да
си
ми
муж
.
Сад
нисам
више
учитељица
па
немогу
помислити
,
да
си
чича
Харалампије
мој
фамилијаз
—
и
ако
до
душе
на
њега
личиш
...
—
Ти
све
она
стара
—
примети
Милица
и
с
тим
уђоше
у
кућу
,
где
их
Ленка
и
домаћин
упознаше
и
с
другим
присутним
гостима
,
што
дођоше
да
честитају
имендан
—
иначе
не
беше
никога
у
кући
.
Господин
Коста
не
био
пореклом
мештанин
;
а
осим
тога
био
је
и
сироче
без
икакве
ближе
својте
.
Тај
дан
до
у
вече
проведоше
весело
у
друштву
са
осталим
гостима
.
Вече
међутим
беше
удесила
Ленка
да
им
самима
остане
.
Знала
је
,
да
ће
јој
већ
сутра
другарице
опет
отићи
свака
на
своје
место
.
Та
и
сад
могле
су
јој
тек
зато
доћи
,
што
је
данас
субота
а
сутра
недеља
;
иначе
нема
учитељу
у
време
школско
гошћења
.
Но
вечери
,
кад
се
о
свачем
већ
доста
наразговарале
,
рече
Ленка
молећим
гласом
и
погледом
,
да
је
већ
касно
,
те
да
оде
спавати
.
—
Али
ја
баш
нећу
!
—
шалио
се
он
—
знам
да
ћеш
им
приповедати
како
си
ме
уловила
.
Хоћу
дакле
да
чујем
хоћеш
ли
што
слагати
...
—
Е
па
остани
,
кад
баш
хоћеш
;
но
ја
мислим
да
...
Па
не
довршивши
питајући
погледа
своје
другарице
.
—
Којешта
!
—
рекоше
у
исти
мах
обе
другарице
.
—
Остани
ти
Коста
.
Оно
што
смо
ми
радиле
и
доживиле
није
тако
опасне
природе
,
да
се
баш
тајити
мора
.
Сад
су
,
као
што
смо
чули
,
већ
и
с
њиме
биле
„
ти
“
Ленка
је
желила
,
да
тако
буде
,
а
оне
се
нису
много
устезале
.
—
Остаћу
,
кад
допуштате
—
рече
г
.
Коста
.
—
Која
ће
почети
?
—
питаше
Ленка
.
—
Запрви
ти
,
—
рече
Даринка
.
—
Одакле
да
почнем
?
из
писама
већ
нешто
знате
.
—
Оне
можда
и
знају
;
но
и
ја
бих
волио
све
чути
—
уплете
се
г
.
Коста
.
—
Е
на
почни
од
краја
,
—
рече
весело
Милица
—
а
Коста
је
,
к’о
што
смо
данас
чуле
,
хитар
стенограф
,
па
може
одмах
и
стенографисати
.
—
Ако
допустите
,
да
тим
белешкама
независно
разполажем
,
одмах
ћу
се
дати
на
посао
.
—
Нама
и
онако
нису
нужне
.
—
—
Ал
’
ја
би
их
штампао
;
а
то
вам
већ
неби
било
право
?
—
Боже
сачувај
!
Ми
ништа
немамо
против
;
шта
више
,
за
твој
труд
даћу
ти
и
почетак
тој
приповетци
.
Он
се
може
датирати
још
од
дана
нашега
испита
;
а
ја
и
онако
имадем
све
прибележено
у
своме
дневнику
.
—
Гилт
!
—
рече
домаћин
онако
по
српском
обичају
.
Затим
донесе
писаћу
опрему
,
те
весело
узе
оловку
у
руке
.
—
Почни
жено
!
—
Како
смо
положиле
и
како
смо
путовале
знате
.
—
Али
ја
не
знам
—
умеша
се
муж
.
—
Пусти
је
само
нека
по
вољи
говори
;
чућеш
после
од
мене
што
ти
још
устреба
—
рече
му
Даринка
.
—
Да
си
ти
Даринка
добила
место
дознала
сам
из
Миличина
писма
у
коме
ми
још
јављаше
,
да
је
и
сама
постала
учитељица
у
С
.
То
ми
је
дало
повода
,
да
се
слатко
насмејем
,
јер
,
ко
што
знате
,
и
сама
сам
тада
,
тек
од
кратког
времена
постала
овдашњом
учитељицом
такође
са
минимум
платом
коју
и
ви
имате
.
Све
три
дакле
имамо
тек
девет
стотина
,
а
Анђелија
сама
има
у
В
.
осим
500
форината
још
и
нешто
земље
и
стан
који
најмање
вреди
150
форината
годишње
.
Али
наравно
,
она
је
чедо
протекције
и
среће
па
има
сведоџбу
с
препоруком
;
а
то
је
довољно
,
да
и
најбоље
место
добије
.
Мећу
тим
ми
...
—
На
ствар
!
—
прекиде
смешећи
се
г
.
Коста
.
—
Право
велиш
;
—
ја
сам
заборавила
,
да
још
Даринка
и
Милица
на
ред
долазе
.
—
Доселила
сам
се
амо
сасвим
сама
—
настави
за
тим
—
Мати
и
отац
не
могу
се
из
Д
.
амо
селити
а
сестре
су
ми
још
малене
.
Зато
кад
ми
после
три
дана
мати
оде
дома
,
била
сам
сасвим
сама
у
своме
стану
,
односно
у
својој
соби
,
а
у
другој
соби
становао
је
хроми
Харалампије
са
својом
наглувом
баба
Настом
.
Баба
Наста
беше
добра
душа
.
Вечито
се
старала
,
да
ме
својим
приповедањем
забави
;
али
ви
знате
,
да
сам
ја
по
кадгод
неблагодарно
створење
,
па
ме
и
сад
њено
ћеретање
и
приповедање
:
како
грк
Јовина
Ката
нема
вољу
што
је
за
учитеља
дошла
„
женка
“
нехтеде
забавити
.
Шта
више
то
ме
је
баш
растужило
.
По
томе
сам
видила
,
каквим
осећајима
прима
ме
околина
с
којом
сам
осуђена
да
живим
и
да
се
дружим
.
Баба
Наста
ми
је
до
душе
приповедала
и
то
:
да
су
г
.
натарош
често
на
своме
прозору
од
кад
су
госпођа
фрајлица
овде
.
Но
ја
њега
тада
нисам
познавала
те
јој
само
рекох
,
да
се
српски
не
каже
госпођа
фрајла
него
госпођица
;
а
узгред
приметила
сам
још
,
да
г
.
бележник
зацело
нема
посла
,
па
зато
гледа
кроз
прозор
.
„
Бре
није
;
“
рече
ми
баба
Наста
лукаво
ме
гледећи
.
„
Пуши
му
се
глава
од
посла
;
него
је
он
бацио
око
на
госпођу
фрај
...
овај
,
госпођицу
.
Прву
годину
свога
учитељевања
провела
сам
како
,
тако
.
Труда
ме
је
доста
стало
,
али
за
то
и
беше
испит
,
по
новијем
учитељском
изразу
—
сјајан
.
—
Морам
признати
да
истину
говори
,
—
примети
домаћин
—
само
ми
је
врло
загонетно
што
ти
и
уз
општинску
хвалу
до
неба
не
беше
задовољна
,
него
остави
тај
узвишени
и
племенити
позив
?
—
Та
немој
мислити
,
да
си
томе
баш
само
ти
узрок
.
Имала
сам
ја
за
тај
одсудан
корак
и
других
важнијих
разлога
и
покретача
—
настави
жена
—
Јер
треба
да
знадеш
,
да
главна
задаћа
сваког
савесног
и
ваљаног
учитеља
треба
да
је
развијање
ума
и
оплемењавање
срца
дечијег
;
а
уз
то
треба
да
им
улије
у
њихову
главицу
и
сва
знања
,
која
су
законом
прописана
.
Ја
кад
сам
у
школу
ступила
хтела
сам
се
тога
држати
.
Али
на
брзо
сам
увидела
,
да
је
за
тај
огромни
посао
десет
школских
месеца
сувише
кратак
рок
а
деца
и
сувише
запуштена
да
би
ја
,
уз
њихово
често
изостајање
од
школе
,
душу
оплемењавати
,
рђаве
навике
одвикавати
а
уз
то
и
из
знања
ваљан
успех
показати
могла
.
И
тако
се
по
дужој
борби
са
својом
савешћу
прихватих
практичнија
правца
те
главну
своју
бригу
обратих
знању
дечијем
;
а
остало
беше
ми
узгредан
рад
,
који
сам
предузимала
тек
онда
кад
ми
време
допусти
и
кад
сам
уверена
да
је
остало
већ
доста
утврђено
и
у
реду
.
Тиме
сам
дабоме
општину
задовољила
но
не
своју
савест
,
која
ме
је
вазда
мучила
,
да
сам
недостојна
тога
позива
кад
га
не
вршим
по
своме
уверењу
.
И
зато
сам
и
нехотице
поцрвенила
и
застидила
се
кад
сам
чула
,
да
ме
и
образовани
људи
хвале
;
а
усљед
тога
осећања
постадох
и
незадовољна
.
—
Гле
,
гле
.
—
рече
Милица
—
Та
ти
си
боља
но
многе
од
нас
.
—
Немој
ме
хвалити
,
јер
нисам
заслужила
.
—
И
ниси
,
—
рече
скоро
строгим
гласом
Даринка
—
Требала
си
делати
по
своме
уверењу
,
а
не
освртати
се
не
знам
на
чије
мњење
и
похвалу
.
—
Лако
је
теби
тако
говорити
.
Али
ја
не
спадам
у
природе
твоје
врсте
,
које
у
своме
заносу
,
да
право
и
племенито
раде
,
често
проиграју
своју
личну
срећу
,
и
...
—
Ленка
!
упаде
јој
муж
у
реч
—
ти
вређаш
.
Зна
она
да
је
за
то
и
сувише
волим
—
рече
Ленка
погледавши
другарицу
;
па
кад
јој
на
лицу
виде
да
је
разуме
,
осмељена
настави
:
—
Јест
,
ја
не
спадам
у
природе
што
се
свога
личног
права
на
уживање
лако
у
општу
корист
одричу
.
Зато
сам
уједно
имала
на
уму
,
шта
ће
свет
о
мени
и
моме
знању
и
способности
рећи
.
И
за
то
сам
видиш
,
тако
радила
.
—
Па
тако
ради
и
већина
примети
јој
муж
а
Милица
и
Даринка
замишљено
ћутаху
.
—
Него
шта
ваздан
да
отежем
—
настави
по
неком
ћутању
Ленка
—
Моје
је
уверење
,
да
ни
један
учитељ
ни
учитељица
на
селу
—
разумете
ли
?
—
на
селу
,
рече
,
кад
на
Даринчином
лицу
виде
,
да
већ
зна
шта
ће
да
каже
и
да
јој
одобрити
неће
—
неможе
при
данашњем
наставном
плану
и
сеоском
немару
за
школу
,
и
ваљан
успех
са
децом
у
знању
показати
,
и
спремити
децу
за
у
правом
смислу
свесне
и
ваљане
чланове
човечанствена
.
Да
се
то
постигне
треба
за
село
сасвим
засебан
наставни
план
,
и
што
је
главно
,
боља
плата
сеоском
учитељству
.
У
селу
је
много
теже
радити
но
у
вароши
,
па
опет
,
сваки
варошки
учитељ
и
учитељица
са
највише
два
разреда
,
ужива
по
4
—
7
стотина
плате
,
једно
сеоско
учитељство
што
мора
свако
дете
најпре
да
освести
,
да
му
је
„
Баба
“
или
„
баца
“
отац
а
„
нина
“
или
„
сека
“
мати
;
то
ужива
по
3
—
4
стотине
плате
,
а
уз
то
има
да
наставља
по
6
разреда
и
100
—
200
деце
(
разуме
се
,
ако
стане
у
школу
)
.
И
ту
онда
покажи
пристојан
успех
и
имај
воље
на
учитељски
позив
!
„
На
ствар
“
,
Ленчице
!
—
рече
јој
опет
смешећи
се
муж
—
Ако
Даринка
и
Милица
тако
стану
„
разводити
“
,
нећемо
ове
ноћи
ни
тренути
.
—
Не
бој
се
,
бићемо
кратке
примети
Милица
—
Ми
немамо
као
она
да
бранимо
свој
пренагљени
корак
,
него
ћемо
само
казивати
шта
смо
за
ово
три
године
искусиле
.
—
Зар
је
рђаво
учинила
,
што
се
удала
?
—
питаше
он
.
—
То
не
.
Али
могла
је
удадбом
још
причекати
—
одговори
Милица
—
саморадњом
у
школи
сад
је
тек
стекла
искуства
па
је
требала
тиме
и
народу
дуже
да
послужи
.
—
Опет
народ
!
—
рече
јетко
Ленка
—
а
нећеш
да
знадеш
,
да
се
од
родољубља
не
може
ни
три
дана
живети
.
Народ
и
општина
кад
хоће
да
им
ваљано
служимо
,
нека
се
боље
побрине
за
нас
,
а
не
да
нас
мане
да
у
свом
позиву
мучећи
се
и
глад
осетимо
.
—
Та
немој
претеривати
,
—
умеша
се
сад
Коста
—
Гладна
ниси
тек
била
!
—
Нисам
.
Али
да
не
беше
мога
бабе
и
стрпљивих
кредитора
,
било
би
и
тога
.
С
вашим
форинтачама
и
петицама
,
што
ми
их
к’о
од
беде
давасте
не
бих
могла
храну
набављати
.
—
Ти
се
баш
жестиш
!
—
смејаше
се
он
—
Па
шта
си
хтела
са
оним
„
ви
“
?
Ја
ко
’
бележник
шта
сам
ти
могао
помоћи
?
!
—
Та
тако
ви
неучитељи
вазда
зборите
.
Па
онда
вам
је
сво
учитељство
криво
—
Нема
вам
истрајности
,
способности
и
шта
знам
ја
,
шта
још
ви
не
ређате
.
А
нећете
да
се
сетите
,
да
смо
и
ми
људи
—
рече
она
дошавши
у
ватру
.
—
Гле
,
гле
,
још
ћемо
се
и
посвађати
—
примети
он
мило
је
погледав
.
Она
се
трже
и
поруменивши
рече
:
—
Опрости
,
то
је
говорила
учитељица
а
жена
знаш
како
о
теби
мисли
.
И
с
тим
још
јаче
порумени
и
за
часак
ућута
.
—
Настави
само
,
—
одобраваше
он
пољубив
је
у
чело
—
и
онако
знам
,
да
ћеш
скоро
свршити
.
—
Сад
ми
и
не
остаје
друго
ван
још
да
кажем
како
смо
се
познали
и
узели
,
а
то
се
по
себи
разуме
,
те
није
нужно
ни
да
кажем
.
—
Шта
није
?
—
то
је
баш
интересантно
прихвати
он
и
остави
оловку
—
Него
то
ћу
им
ја
приповедати
.
Ти
ћеш
можда
што
слагати
.
—
Тако
ће
боље
и
бити
—
примети
Милица
.
—
Али
ко
ће
онда
бележити
?
смејаше
се
Ленка
.
—
Није
нужно
да
се
бележи
.
Оно
што
ћу
казати
остало
ми
је
и
сувише
у
памети
,
па
могу
и
после
додати
.
—
рече
он
и
поче
:
—
Сека
Наста
није
лагала
—
Ја
сам
од
како
је
нова
учитељица
дошла
чешће
вирио
кроз
прозор
;
а
к’о
што
видите
њен
стан
беше
близу
,
те
сам
је
чешће
могао
видети
да
код
свога
прозора
чита
,
шије
или
баш
гледа
крозањ
.
У
почетку
сам
мислио
да
то
чиним
из
радозналости
и
несташлука
,
но
кад
Ленка
о
феријама
оде
дома
,
дођох
до
уверења
,
да
би
много
сретнији
био
да
нема
тих
проклетих
ферија
,
или
да
један
пут
настану
вечито
па
да
је
она
тако
к’о
сад
увек
у
мојој
близини
.
И
да
...
—
Та
не
мораш
баш
одвише
појетизирати
.
Знају
оне
да
си
и
ти
парче
дрвена
песника
и
да
си
речит
—
упаде
му
у
реч
Ленка
.
—
То
је
за
оно
„
на
ствар
“
—
примети
са
осмејом
Даринка
;
а
он
настави
:
—
Кад
сам
увидио
,
да
љубав
није
шала
,
и
да
се
са
срцем
несме
ни
пошалити
,
хтео
сам
да
поправим
своју
погрешку
,
за
то
се
више
не
хтедох
шалити
,
него
најозбиљније
тражих
прилике
и
начина
да
се
с
њоме
ближе
упознам
.
Али
то
баш
беше
чвор
.
У
кућу
јој
нисам
могао
долазити
,
јер
не
долажаше
ни
један
мушки
,
а
она
,
баш
к’о
у
пркос
,
ретко
је
куд
ишла
,
те
јој
се
не
могох
придружити
ни
у
пратњи
.
И
тако
вам
ја
постадох
у
правом
смислу
неутешив
љубавник
,
и
сад
покушах
да
сањам
на
месечини
неби
ли
тиме
богињу
свога
срца
умилостивио
.
Боже
мој
,
ти
само
знаш
,
шта
сам
ја
суза
пролио
и
кол’ко
чезнећи
погледа
бацао
на
њен
прозор
,
који
се
од
неко
доба
поче
много
раније
завесом
застирати
.
И
тако
ја
сиромах
,
дођох
до
уверења
,
да
се
тамо
преко
слабо
о
мени
брине
или
да
су
учитељице
другога
кова
и
соја
,
а
не
од
онога
,
што
беху
женскиње
у
које
сам
до
сад
био
заљубљен
.
—
Било
их
је
дакле
и
више
?
питаше
смејући
се
Ленка
.
—
Чудно
питање
!
Та
ја
бар
нисам
учитељица
ни
женскиња
,
да
би
ми
се
и
те
ситнице
замерале
;
—
смејаше
се
на
то
Коста
—
а
ти
знаш
,
да
је
обичај
већине
људи
тек
онда
погрешке
не
чинити
кад
се
замерају
.
Мени
дакле
нико
није
замерао
и
зато
сам
и
био
час
у
једну
час
у
другу
смртно
заљубљен
...
—
Чини
ми
се
да
ти
је
смртну
љубав
и
најбезазленија
већ
у
очима
читала
—
смејаше
се
опет
Ленка
—
за
то
би
баш
волела
знати
,
колко
њих
је
у
ту
љубав
веровало
?
—
Та
то
и
јесте
малер
нас
мушких
,
што
је
проклети
скептицизам
већ
продро
и
у
некадашњу
престоницу
безазлености
и
поверења
—
у
срце
женино
—
рече
Коста
правећи
се
озбиљан
а
овамо
му
очи
казиваху
како
мисли
.
—
И
отров
је
по
кад
кад
користан
;
а
сумња
је
овде
сасвим
на
свом
месту
.
—
примети
Даринка
.
—
Сам
кажеш
,
да
ви
мушки
тек
онда
не
грешите
кад
вам
се
замера
,
а
уз
така
друга
,
питам
,
ко
ће
безазлен
и
поверљив
остати
?
—
Нико
!
—
рече
Милица
;
а
Ленка
још
дода
:
—
И
то
је
довољан
разлог
,
да
и
теби
Коста
,
баш
ни
једна
није
веровала
.
—
Па
браним
ја
—
рече
он
слежући
рамени
—
Мене
то
ни
тада
није
љутило
.
Шта
више
ако
ћу
да
будем
искрен
,
морам
рећи
,
да
сам
се
баш
онда
љутио
,
и
то
баш
на
себе
самог
,
кад
сам
осетио
,
да
си
баш
ти
у
томе
изузетак
;
т
.
ј
.
да
се
љутим
,
што
ми
ти
неверујеш
,
већ
ме
се
свуда
,
па
баш
свуда
клониш
.
—
Сам
си
крив
био
—
упаде
му
у
реч
она
.
—
Требао
си
имати
на
уму
,
да
сам
ја
осим
усамљене
девојке
и
учитељица
па
мање
завиривати
у
мој
прозор
.
Овако
разуме
се
,
да
сам
те
морала
избегавати
,
ако
сам
хтела
да
ми
девојачки
углед
и
карактер
и
у
очима
торокљива
света
остане
онакав
какав
је
у
истини
.
Знала
сам
добро
,
да
се
нама
учитељицама
све
већма
замера
но
осталом
женскињу
.
—
Мане
нам
до
душе
свако
види
;
само
је
штета
што
се
нико
не
сећа
узроке
да
истражује
—
примети
јетко
Милица
.
—
Ти
би
хтела
да
се
наша
околина
влада
по
правилу
:
„
уништите
узроке
а
последице
ће
и
саме
нестати
!
“
—
насмеши
се
Даринка
—
То
правило
драга
моја
,
употребљују
тек
учитељи
и
лекари
,
а
за
остали
свет
остаће
оно
вазда
тек
теорија
и
фраза
.
—
Та
то
ме
баш
и
љути
.
—
Свет
се
не
може
једним
раменом
исправити
;
а
себичност
је
најопштије
својство
човечије
,
па
шта
вреди
љутити
се
?
Него
боље
пустимо
Косту
да
сврши
,
—
примети
Даринка
погледавши
у
сахат
—
Ено
већ
бије
девет
.
Домаћин
на
то
поче
:
—
Кад
сам
на
послетку
увидио
,
да
не
вреди
у
том
случају
ни
на
себе
љутити
се
,
јер
човек
бива
све
заљубљенији
,
а
ја
онда
лепо
покушам
да
заборавим
оно
2—5
хиљада
што
бих
можда
уз
жену
добио
да
се
нисам
у
Ленку
заљубио
.
То
ме
је
,
разуме
се
по
себи
,
доста
муке
стало
,
али
и
опет
сам
„
мегдан
одржао
“
на
онда
све
лепе
планове
,
о
зидању
лепе
куће
са
жениним
новцем
,
бацио
у
запећак
и
тврдо
се
заверио
,
да
ћу
учитељицу
т
.
ј
.
Ленку
за
жену
узети
и
у
општинском
стану
живети
.
Та
ти
си
твојим
ћеретањем
већ
прешао
меру
—
рече
му
опет
жена
смејући
се
—
Ко
те
пита
шта
си
ти
закључивао
,
кад
сам
ја
већ
госпођа
нотарошевица
и
у
општинском
стану
.
Твоје
закључивање
разуме
се
дакле
већ
по
себи
;
него
сврши
што
пре
да
и
друге
чујемо
.
—
Ал
’
то
је
баш
важно
било
.
Иначе
су
могле
помислити
,
да
сам
се
и
ја
миразу
од
твога
бабе
надао
,
па
се
после
још
неби
хтеле
удати
...
А
треба
да
знају
,
да
има
мушких
који
умеју
и
новац
прегорети
,
и
...
—
Место
у
кавани
поред
пива
,
на
дому
и
уз
жену
новине
читати
—
прекиде
га
и
заврши
несташно
Ленка
.
Другарице
јој
се
смејаху
,
а
муж
само
рече
:
—
То
нисам
хтео
да
кажем
.
—
Наравно
да
ниси
,
али
ми
је
казало
твоје
понашање
.
Кад
ја
пеглам
или
шијем
а
ти
ми
читаш
,
а
да
си
узео
жену
са
миразом
,
читао
би
и
ти
у
кавани
.
Но
ја
ти
сад
не
помогох
!
Ти
си
знао
,
да
ће
тако
бити
,
па
кад
си
ме
тада
предпостављао
новцу
,
мораш
ме
сад
предпостављати
и
кавани
,
—
рече
Ленка
пола
у
збиљи
пола
у
шали
.
—
Кол’ко
нам
за
живот
треба
одговори
озбиљно
ал
’
узрујаним
гласом
муж
—
кадри
смо
заслужити
;
а
ја
се
са
свога
поступка
до
сада
још
нисам
покајао
.
—
Ни
ја
—
примети
она
умиљато
га
погледав
,
па
му
наслони
главу
на
груди
.
—
Е
ово
би
требало
да
је
завршетак
вашој
приповеци
—
насмеја
се
Даринка
—
ал
’
ми
би
волеле
чути
и
оно
,
што
је
Коста
пре
тога
хтео
да
рече
.
Ленка
се
на
ту
примедбу
трже
и
порумени
.
Учинило
јој
се
да
би
приличније
било
да
се
и
пред
другарицама
владала
по
обичају
српске
жене
и
да
је
своје
љубавне
осећаје
пред
другима
обуздала
.
—
Тек
кад
јој
општина
одвише
неуредно
стаде
плату
издавати
,
добио
сам
и
ја
прилику
,
да
јој
се
приближим
настави
међу
тим
Коста
—
Али
разуме
се
да
сам
пре
тога
постао
са
свим
озбиљан
човек
.
На
прозору
није
ме
нико
више
видео
,
а
кад
сам
у
друштву
случајно
с
њом
се
десио
,
нико
није
могао
опазити
шта
се
у
моме
срцу
збива
.
И
тако
мало
по
мало
па
сви
(
а
можда
и
она
)
заборавише
моје
вирење
кроз
прозор
;
те
никоме
не
беше
зазорно
што
учитељица
добија
од
нотароша
књиге
на
прочитање
,
и
што
га
често
по
школском
детету
за
њих
моли
;
јер
свако
је
био
уверен
,
да
ће
јој
он
тек
оно
дати
,
што
би
се
и
у
цркви
читати
могло
...
Тако
мало
по
мало
задобих
и
њено
поверење
.
Доказ
да
је
тако
,
беше
њена
прва
цедуљица
у
којој
ме
мољаше
да
ради
тачнијег
примања
плате
коју
рекнем
у
њену
користи
одбору
и
црквеној
општини
.
И
тако
је
на
моје
заузимање
добила
тога
пута
сву
тромесечну
плату
;
а
што
је
касније
опет
неуредно
примала
,
неможе
мене
кривити
;
томе
је
тек
узрок
немар
општине
и
Срба
према
школи
.
Јер
шта
вреди
заузимање
појединаца
,
кад
маса
сматра
школу
као
неко
зло
—
које
„
моде
ради
“
мора
да
се
трпи
и
плаћа
.
„
Не
ће
бити
попа
ни
попадија
да
иде
у
школу
“
обично
вели
наш
сељак
.
И
ту
онда
нетреба
другога
коментара
.
—
Тешко
нама
,
—
уздахну
Милица
.
—
И
онда
још
имамо
образа
хвалити
се
,
да
и
ми
у
просвети
напредујемо
.
—
Та
ваљда
нећеш
тврдити
да
идемо
у
натраг
?
—
рече
јетко
Даринка
.
—
Поље
на
коме
има
учитељство
да
ради
дабоме
да
је
трњем
обрасло
;
али
преко
трња
и
води
пут
срећи
,
само
треба
воље
и
истрајности
.
—
Тако
је
—
рече
шаљиво
домаћин
—
а
Ленка
је
хтела
утрвеном
стазом
да
ходи
и
за
то
је
дошла
к
мени
.
А
да
ће
ми
заиста
доћи
,
ако
само
истрајности
будем
имао
,
видио
сам
већ
из
њене
забуне
и
погледа
,
кад
сам
јој
честитао
друге
године
њеног
учитељевања
добар
успех
,
и
узгред
је
уједно
жалио
,
што
се
одала
на
тако
трудан
и
неблагодаран
позив
...
—
Тако
ћемо
!
—
рече
Милица
.
—
Место
да
је
храбриш
,
ти
јој
напомињеш
неблагодарност
.
—
Шта
сам
знао
,
циљ
освећује
средство
—
рече
смејући
се
он
и
за
то
је
у
овоме
месту
од
то
доба
учитељица
и
у
мени
изгубила
бранитеља
,
но
као
у
замену
за
то
добила
је
већ
идућих
ферија
госпођица
Ленка
писмо
,
у
ком
јој
се
нуди
у
место
назива
учитељице
титула
госпође
натарошовице
и
натарош
још
приде
...
Она
је
моју
понуду
показала
својим
родитељима
;
а
овима
беше
то
место
и
милије
,
те
тако
пре
неколико
месеца
постадосмо
нас
двоје
муж
и
жена
.
А
што
и
ви
нисте
у
сватови
биле
,
надам
се
да
нам
нећете
замерити
.
Било
је
у
то
доба
тако
блато
,
да
вас
ни
десет
коња
преко
овог
ритског
блата
неби
превукло
.
Осим
тога
,
ја
вас
нисам
познавао
,
а
она
или
беше
сувише
сретна
што
ме
је
добила
или
сувише
несретна
што
остави
учитељевање
;
доста
да
никог
није
у
сватове
звала
.
—
Ни
једно
ни
друго
,
већ
само
збуњена
—
рече
Ленка
—
онако
не
бејах
задовољна
,
а
знала
сам
да
ће
ме
овако
већина
другарица
осуђивати
.
—
Што
да
те
осуђује
?
—
примети
Даринка
—
Твоја
природа
није
да
се
с
незгодама
бори
;
а
у
ужем
кругу
,
у
породици
или
као
што
твој
муж
вели
„
на
утрвеној
стази
“
моћи
ћеш
достојно
и
задовољно
своју
дужност
вршити
.
Та
у
томе
и
јесу
по
народ
боље
учитељице
но
учитељи
.
Јер
прве
ако
осете
да
су
се
у
себи
превариле
,
те
им
се
тај
позив
не
мили
,
могу
га
без
велике
своје
штете
и
оставити
.
Сасвим
је
то
друкчије
код
мушких
учитеља
;
они
сироти
и
ако
касније
немају
воље
за
тај
позив
морају
га
и
киселим
лицем
вршити
.
—
Овамо
онамо
,
па
опет
излази
да
и
ја
нисам
имала
воље
на
учитељски
позив
—
плану
на
то
Ленка
—
Но
ја
ти
кажем
,
да
немаш
право
.
Воље
сам
и
ја
имала
као
и
свака
од
вас
,
него
је
погрешка
у
томе
,
што
сам
ја
обичан
човек
;
а
као
такав
хоћу
и
да
уживам
плод
свога
труда
,
а
не
тек
вечито
да
радим
без
икаквог
признања
и
награде
.
—
Тако
је
!
—
викну
сад
Милица
—
Ето
ја
сам
ступила
у
школу
са
већим
одушевљењем
него
ти
,
па
опет
вечита
борба
и
незгоде
потресле
су
га
већ
и
код
мене
,
те
почињем
ладнити
.
—
Дакле
чујмо
и
тебе
рече
домаћин
,
и
узе
оловку
.
ИВ
.
—
Немаш
много
бележити
—
поче
она
.
И
ја
сам
у
почетку
хтела
у
школу
осим
учења
и
да
васпитавам
,
но
и
ја
сам
као
и
Ленка
увидела
,
да
је
тај
посао
„
неблагодаран
“
.
И
тако
сам
затим
и
ја
мање
васпитала
а
више
учила
.
—
Али
баш
на
селу
је
васпитање
нужније
и
од
учења
—
примети
Даринка
.
—
Не
поричем
.
Али
од
два
зла
треба
бирати
мање
;
а
уз
то
је
кошуља
свагда
ближа
од
хаљине
.
—
Лепа
логика
!
—
плану
сад
Даринка
—
онда
нам
је
учитељска
школа
излишна
.
Јер
науку
што
се
у
основној
школи
предаје
кадра
је
свака
отреснија
ученица
више
школе
предавати
.
И
онда
су
заиста
неке
имале
право
што
су
педагогију
и
психологију
училе
овлаш
и
на
памет
;
тиме
су
бар
стекле
добру
класу
,
а
у
животу
им
и
онако
тек
треба
метод
,
по
коме
се
можда
такође
без
размишљања
и
механично
владају
.
—
Камо
срећа
,
да
смо
и
ми
тако
чиниле
,
биле
би
можда
боље
прошле
.
Јер
сад
тек
видим
,
да
нам
је
наше
учење
с
темељним
разумевањем
и
дало
оцену
лошију
од
знања
;
а
уз
то
и
затуцана
села
са
минимум
платом
.
—
Па
зар
народ
да
одкајава
погрешке
појединаца
?
!
викну
Даринка
—
А
иначе
благе
јој
очи
чисто
севаху
—
Па
зашто
смо
онда
људи
?
И
камо
нам
разума
и
хваљеног
родољубља
?
!
—
Да
се
само
од
родољубља
живети
даје
можда
и
неби
тако
било
—
рече
Милица
равнодушно
слегнувши
раменима
—
Али
овако
баш
што
смо
људи
,
себични
смо
.
Осим
тога
,
ја
сам
једанпут
у
животу
пофалила
,
па
нећу
више
.
Или
би
ти
хтела
да
због
родољубља
и
мог
уверења
,
да
добро
радим
,
и
у
овом
забаченом
селу
лошије
оцењена
будем
?
Не
,
тога
више
неће
бити
!
Кад
би
ја
тако
радила
видео
би
се
мој
грдан
труд
тек
кад
би
моје
ученице
одрасле
;
а
то
је
и
сувиши
дуг
рок
и
за
мене
,
а
још
више
за
свет
који
је
нестрпљив
и
сујетан
,
па
ужива
у
стармало-наученој
деци
.
И
зато
је
видиш
,
најпаметнији
онај
ко
свету
по
вољи
чини
.
Даринка
при
последњим
Миличиним
речма
одобравајући
уздахну
,
и
сви
па
и
домаћин
за
часак
ћутаху
.
—
У
осталом
—
рече
Милица
кад
виде
,
да
је
Даринка
не
верујући
посматра
—
ви
обе
добро
знате
,
да
ја
вазда
блаже
мислим
но
што
се
можда
изражавам
;
те
сам
и
овде
тек
изрекла
своје
мисли
,
а
у
самој
школи
тешко
да
би
и
око
вештија
педагога
нашло
мане
,
која
би
се
уз
сеоске
околности
отклонити
могла
.
И
тако
сам
ја
и
опет
по
могућству
своју
дужност
достојно
вршила
.
—
Баш
као
и
ја
—
примети
Ленка
.
Па
што
сте
онда
саме
себе
побијале
?
—
питаше
Коста
.
—
Што
?
—
понови
замишљено
Даринка
—
Ето
зашто
.
Оне
увиђају
да
им
у
делању
имаде
неких
недостатака
,
које
оне
саме
без
опште
помоћи
не
могу
да
отклоне
,
па
им
је
тешко
вршити
свој
позив
без
уверења
,
да
га
сасвим
достојно
врше
;
а
за
достојно
вршење
треба
опет
и
сувише
самопрегоревања
.
—
Баш
ко
да
ми
из
душе
читаш
!
—
узвикну
чисто
Ленка
.
—
Зар
ти
мислиш
да
ја
никад
не
долазим
у
ту
врсту
искушења
,
па
да
вас
баш
немогу
разумети
.
—
рече
смешећи
се
Даринка
.
—
О
,
наилази
и
на
мене
почешће
та
„
чума
“
,
али
ја
се
ње
брзо
отресем
,
па
са
удвојеном
силом
о
пет
прегнем
и
радим
бар
колико
могу
.
—
Могла
би
се
мало
и
штедети
—
примети
Ленка
—
здравље
се
не
купује
на
вашару
.
—
А
не
ће
ти
нико
обесити
ни
колајну
за
твој
сувишан
рад
—
дода
још
Милица
.
—
И
кад
би
хтела
да
се
усиљавам
,
не
бих
могла
;
ми
учитељи
вазда
се
морамо
освртати
и
на
децу
,
—
рече
она
замишљено
.
—
Бадава
се
браниш
—
рече
Милица
—
по
теби
се
види
,
да
много
радиш
;
здрава
си
,
а
слабија
си
но
што
си
била
у
заводу
.
—
Па
шта
то
чини
,
само
кад
сам
здрава
—
рече
Даринка
насмешив
се
.
Та
добро
знадеш
да
је
и
твој
омиљени
педагог
Викторин
од
Фелтре
мрзио
„
телесину
“
.
А
ја
не
идем
тако
далеко
,
него
тек
велим
:
телесина
не
чини
човека
.
—
Та
не
чини
,
—
насмеје
се
враголасто
Ленка
—
ал
’
ето
и
Коста
је
већ
приметио
,
да
би
ти
била
лепша
и
од
Милице
,
тек
да
су
ти
,
већ
од
природе
округли
образи
мало
пунији
...
—
Мушки
послови
!
—
рече
Даринка
,
онако
и
не
мислећи
,
баш
као
што
често
и
мушки
механично
изричу
,
неки
томе
сличан
израз
...
Ленка
и
Милица
прснуше
у
смеј
,
а
она
се
трже
и
порумени
,
јер
виде
,
како
је
домаћин
испитујући
мери
.
А
тај
поглед
уједно
јој
и
казиваше
:
„
Ти
или
си
крајња
искреност
или
крајња
кокета
и
—
ђаво
.
“
За
то
још
већма
порумени
и
за
часак
обори
очи
,
те
збуњено
рече
:
—
Заборавила
сам
,
да
је
и
Коста
међу
нама
;
но
он
ће
опростити
—
свуда
има
изузетака
.
—
Ваљда
да
опрости
,
што
си
и
нехотице
истину
казала
—
рече
Ленка
па
се
и
опет
засмеја
.
—
Мани
се
церекања
,
него
ће
паметније
бити
да
Милица
настави
;
хоћу
још
да
чујем
и
Даринку
!
—
рече
јој
муж
,
па
се
уозбиљи
и
опет
узе
оловку
.
—
Приповетка
ми
је
на
измаку
—
настави
весело
и
несташно
Милица
—
Цео
живот
и
уверење
моје
слично
је
оном
што
сте
од
Ленке
већ
чули
.
Но
како
у
моме
месту
нема
неожењених
натароша
а
боме
ни
учитеља
;
то
нема
никог
ни
да
ми
понуди
другу
титулу
,
и
зато
сам
ја
видите
,
још
госпођица
учитељица
.
—
Право
!
—
викну
Коста
и
баци
оловку
—
То
сам
од
тебе
и
очекивао
.
Но
не
брини
се
,
ја
ћу
се
већ
постарати
,
да
и
ти
за
другом
титулом
дуго
не
чекаш
.
—
Бићу
ти
јако
обвезана
!
—
рече
такође
у
шали
Милица
—
само
још
морам
приметити
,
да
титула
немора
бити
баш
„
госпођа
натарошевица
“
,
може
она
и
друкчије
гласити
...
—
На
пример
докторовица
“
—
примети
Ленка
,
па
погледа
крадимице
ал
’
и
значајно
свога
мужа
.
—
Није
ми
ни
то
противно
—
рече
весело
она
—
Него
шта
ти
велиш
,
госпођице
Шултесова
?
сањаш
ли
још
о
каквом
Песталоцију
,
или
ћеш
се
и
ти
задовољити
с
обичним
човеком
?
—
И
ту
несташно
погледа
Даринку
.
—
Ругај
се
ти
колико
хоћеш
,
али
сан
је
сенка
живота
,
—
рече
Даринка
,
а
преко
лица
као
да
јој
прелети
тужан
израз
—
Па
кад
је
само
сретнима
намењено
уживање
у
животу
и
на
јави
,
ко
може
замерити
људма
лошије
среће
,
што
се
по
кад
и
кад
заносе
и
сенком
живота
т
.
ј
.
сном
?
!
.
И
зато
се
мени
од
педагога
Песталоције
допада
.
Он
је
више
хтео
,
него
што
је
могао
;
а
више
се
мучио
но
што
је
уживао
,
то
све
показује
његово
пожртвовање
и
челичну
вољу
.
Та
и
ако
није
сву
мудрост
кашиком
поцрпео
и
каблом
просипао
,
опет
ми
је
најмилији
;
јер
њему
долажаху
мисли
од
срца
,
извор
великих
и
спасоносних
мисли
није
памет
,
већ
срце
.
—
Добро
,
добро
,
—
рече
Ленка
шаљиво
—
ал
’
за
то
не
мораш
ти
баш
о
њему
сањати
.
—
Има
и
других
људи
!
Даринка
се
насмеши
,
и
после
неколико
тренутака
ћутања
,
живо
рече
