готов,
и
болничари
се
примакоше
да
одведу
Бачвана
до
постеље
му
,
овај
пружи
руку
лечнику
па
ће
уљудно
,
пристојно
:
—
Хвала
ти
,
докторе
!
Сад
ми
је
са
свим
добро
.
Ти
си
,
дабогме
,
ту
у
послу
,
а
ја
не
знам
кад
полази
воз
у
Врању
,
па
се
,
можда
,
нећемо
видети
.
А
рад
сам
још
да
се
јавим
и
оном
господину
,
ако
га
нађем
,
који
ми
је
израдио
да
сам
могао
отићи
браћа
у
помоћ
.
Хвала
ти
,
дакле
,
и
опет
на
љубави
и
остај
ми
с
Богом
!
Лечник
се
нађе
сад
у
још
већем
чуду
.
И
једва
скупи
речи
да
обавести
Бачвана
о
његовој
невољи
,
која
иште
да
он
мора
остати
у
болници
док
му
се
рана
потпуно
не
исцели
.
Кад
чу
шта
лечник
говори
,
Бачван
се
сневесели
,
уздахну
горко
и
пође
са
болничарима
.
Лице
му
се
,
успут
,
час
намршти
,
час
растужи
,
а
мисли
му
блуђаху
по
Косову
,
по
бојевима
,
што
му
их
машта
у
ојађеној
души
оцртаваше
.
Тек
онда
се
мало
разведрио
,
кад
покрај
одређене
му
беле
постеље
затече
своју
госпођицу
болничарку
,
која
га
је
умиљатим
погледом
,
пуним
искрена
саучешћа
,
дочекала
и
покрила
меким
покривачем
.
—
Тако
,
брате
,
—
рече
и
поглади
му
чело
.
—
Сад
се
одмарај
мирно
,
док
ти
ја
опет
не
дођем
.
После
одмора
ћу
ти
донети
понуде
да
се
заложиш
и
окрепиш
.
—
Одлазиш
од
мене
?
.
.
А
ја
бих
тако
радо
разговарао
с
тобом
.
ПЕДЕСЕТ
ОСМА
ГЛАВА
Шта
то
значи
?
У
Београду
се
већ
знало
,
да
је
битка
код
Куманова
била
одлучна
;
да
је
маћедонска
турска
војска
онде
коначно
сатрвена
и
,
да
на
све
стране
разбијени
остаци
њезини
неће
моћи
више
озбиљна
отпора
дати
победилачком
оружју
српском
.
Али
се
саснало
и
то
,
да
је
битка
код
Куманова
ванредно
крвава
била
и
да
је
онде
изгинуо
и
рањен
грдан
број
српских
осветника
.
Према
тому
су
српске
Самарићанке
грозничавим
нестрпљењем
очекивале
пренос
тих
поносних
рањеника
,
да
их
у
спремљеним
болницама
приме
на
сестринско
неговање
;
да
им
олакшају
јуначке
муке
;
да
им
љубављу
својом
ублажују
љуте
болове
,
и
да
им
на
тај
начин
одаду
признање
и
захвалност
за
јуначке
подвиге
,
за
верну
службу
отаџбини
и
слободи
српској
.
Стојанка
и
млађе
јој
другарице
,
које
су
с
њом
заједно
слушале
предавања
о
неговању
рањеника
,
уступиле
су
старијим
госпођама
своја
места
у
одбору
за
примање
добровољних
прилога
и
прешле
у
коло
болничарака
.
Навикла
већ
на
раније
устајање
,
после
доручка
дала
се
одмах
на
припремање
одела
и
других
ситнијих
потреба
за
своју
нову
народну
службу
.
Тек
што
је
избило
девет
,
изненади
је
у
том
пословању
мајор
Жарко
.
—
Добро
јутро
,
Стојанка
.
—
Откуд
ти
тако
рано
?
!
—
зачуди
му
се
ова
и
пружи
му
обадве
руке
.
—
Јамачно
имаш
важних
гласова
са
бојнога
поља
.
Мајор
Жарко
јој
грчевито
стискаше
руке
;
хтеде
нешто
да
прозбори
,
али
му
реч
застаде
у
грлу
а
усне
му
задрхташе
.
Стојанка
се
запањила
пред
том
необичном
појавом
,
пред
том
неразумљивом
променом
у
свагда
витешком
понашању
Жаркову
,
којег
никаква
изненадна
опасност
није
никада
била
кадра
смутити
.
Узбуђена
,
престрављена
,
Стојанка
је
нетреминице
гледала
у
очи
мајору
и
чекала
да
изусти
ту
страховиту
вест
која
га
је
тако
ужасно
преобразила
.
И
напослетку
је
она
сама
прибрала
се
толико
,
да
га
бојажљиво
запита
:
—
Па
реци
ми
,
Жарко
,
шта
се
збило
?
—
Ја
одох
у
бој
,
на
Косово
!
—
откину
се
одједном
са
усана
мајорових
и
ватрено
задрма
нежне
руке
лепој
удовици
.
Стојанку
прели
језа
а
у
срце
јој
текну
нешто
као
да
је
иглом
убодена
.
—
Одох
,
Стојо
,
и
ја
,
одох
—
настави
мајор
тишијим
,
готово
тужним
гласом
.
—
Овај
час
сам
добио
ордре
да
сместа
пођем
у
Куманово
,
где
ћу
преузети
команду
једног
батаљона
,
и
онда
...
?
Па
сам
,
ево
,
похитао
да
се
опростим
с
тобом
,
јер
у
једанаест
полази
мој
воз
.
Ако
погинем
,
Стојо
,
сећај
ме
се
.
Стојанци
задрхташе
колена
;
глава
јој
клону
на
раме
мајорово
,
а
он
је
обгрли
око
витка
струка
и
притиште
је
на
усталасане
груди
своје
.
Један
образ
је
положио
на
њезину
сјајну
,
врану
косу
,
и
стојали
би
тако
,
Бог
зна
докле
,
да
војничка
тачност
није
тргла
мајора
из
те
заносне
идиле
.
На
опомену
дужности
,
он
подиже
лагано
главу
са
њезине
свилене
косе
и
,
милујући
јој
богате
плетенице
,
прозбори
тужно
:
—
С
Богом
ми
остај
,
Стојо
,
душо
моја
!
Главу
носим
на
жртвеник
Србинове
слободе
,
а
срце
моје
остаје
код
тебе
...
Ако
погинем
,
сећај
ме
се
.
Стојанка
је
напрегла
сву
своју
снагу
,
да
се
одржи
на
ногама
,
и
малаксалим
гласом
прозбори
.
—
Нека
те
вазда
јуначка
срећа
прати
,
Жарко
!
—
Даље
не
могаде
ни
речце
.
А
он
принесе
још
усне
своје
ка
њезиној
мекој
коси
,
рукова
се
с
њом
и
одјезди
онамо
,
куд
га
српска
дужност
,
на
коју
га
Србинов
завет
зове
.
Мајор
Жарко
је
већ
добраном
одмакао
од
Стојанкина
стана
,
а
она
је
још
увек
као
прикована
,
стојала
насред
собе
и
устакљеним
очима
гледала
у
затворена
врата
.
Није
могла
дуго
да
се
разабере
,
да
схвати
:
беше
ли
у
истину
јава
та
сцена
што
се
сада
ту
одиграла
,
или
само
некакво
чудно
провиђење
,
неква
лакомислена
игра
њене
узбуркане
маште
?
Свеједно
,
било
привиђење
,
била
игра
маште
или
необорива
јава
:
њу
је
та
сцена
до
дна
душе
потресла
.
А
тај
потрес
отворио
је
у
срцу
њеном
уставе
силовитих
осећаја
,
о
којима
она
дотле
ни
слутила
није
да
постоје
,
и
који
сада
одједном
завладаше
целим
бићем
њезиним
.
Клонула
под
големим
утиском
Жаркових
опроштајних
речи
,
једва
се
примаче
ка
најближој
наслоњачи
,
спусти
се
на
њу
,
забаци
главу
и
покри
своје
сањалачке
очи
,
лаким
,
свиленим
рупцем
.
Свом
душом
се
пусти
у
размишљање
мајорових
речи
које
јој
,
дубоко
ужлебљене
,
остадоше
у
памети
.
И
што
више
размишљаше
о
њима
,
све
јој
јаснијом
постајала
,
али
којој
они
не
хтедоше
или
не
смедоше
правога
имена
признати
.
„
С
Богом
ми
остај
,
Стојанка
,
душо
моја
!
“
рече
ми
Жарко
у
опроштају
.
Те
две
речи
:
„
душо
моја
!
“
изрекао
је
са
толиком
усхићеношћу
,
са
толиким
жаром
,
да
се
к
њима
не
сме
ни
трунак
сумње
примакнути
.
Шта
то
значи
?
И
још
ми
рече
Жарко
:
„
Ја
носим
главу
на
жртвеник
отаџбине
и
слободе
Србинове
,
а
срце
моје
остаје
код
тебе
.
“
Шта
то
значи
?
После
смрти
Миливојеве
ја
сам
се
заверила
,
да
ће
мој
живот
од
сада
бити
у
служби
освете
и
ослобођења
.
Сваког
Србина
и
сваке
Српкиње
живот
стоји
у
тој
служби
.
А
посебице
сваког
српског
војника
.
Не
рече
ли
зар
и
Жарко
у
свом
опроштају
да
он
носи
главу
своју
на
жртвеник
отаџбине
и
слободе
Србинове
?
А
мене
ипак
заболи
,
као
да
ми
нож
прободе
срце
,
кад
ми
изрече
те
кобне
речи
.
Страх
за
живот
његов
као
да
ми
одгурну
из
срца
жељу
за
осветом
и
ослобођењем
.
Шта
то
значи
?
Ох
,
разумем
те
,
јадно
срце
моје
!
Ти
си
било
пуно
и
препуно
осећаја
и
љубави
за
своју
отаџбину
и
за
слободу
заробљене
браће
своје
,
док
ти
светли
идеали
не
затражише
и
твоје
крви
.
А
чим
куцну
час
твога
искушења
,
ти
си
задрхтало
.
У
том
си
часу
осетило
,
да
је
крв
Жаркова
твоја
крв
;
да
је
живот
његов
твој
живот
.
И
у
том
часу
сазнало
,
да
—
љубиш
Жарка
.
А
ја
сам
те
,
срце
,
варала
до
данас
.
Обмањивала
сам
те
кад
сам
ти
говорила
и
уверавала
те
,
да
она
магична
сила
,
која
те
је
непрестано
привлачила
к
њему
,
да
она
није
ништа
друго
до
просто
,
искрено
пријатељство
.
Растанак
наш
грозно
ме
је
казнио
за
ту
превару
,
за
то
обмањивање
.
Мораш
,
ево
,
да
признаш
,
да
она
сила
,
која
те
је
вазда
привлачила
к
њему
,
није
била
просто
пријатељство
.
Била
је
то
најидеалнија
љубав
...
Јест
,
ја
љубим
Жарка
...
Љубим
га
свом
душом
својом
...
Па
јесам
ли
се
ја
тиме
огрешила
о
патриотску
дужност
своју
?
.
.
Јесам
ли
на
растанку
нашем
одала
се
да
ми
је
милија
Жаркова
глава
него
част
моје
отаџбине
и
ослобођење
засужњене
браће
моје
?
...
Јесам
ли
и
једном
речцом
задржавала
Жарка
,
да
не
пође
на
бој
,
на
Косово
?
.
.
Српски
понос
,
српско
родољубље
ми
никада
неће
дозволити
да
то
чиним
!
.
.
Ако
—
не
дај
,
Боже
!
—
погине
у
јуначкој
борби
,
ја
ћу
се
завити
у
црнину
и
,
у
самоћи
,
кукати
за
њим
,
али
ће
ми
на
челу
свагда
сијати
понос
,
што
је
Жарко
—
мој
Жарко
—
пао
за
част
наше
отаџбине
и
слободу
наше
угњетене
браће
!
.
.
ПЕДЕСЕТ
ДЕВЕТА
ГЛАВА
Мица
није
за
то
.
Никола
Ризнић
,
онај
стари
умировљени
потпуковник
,
прочитао
је
већ
и
„
Српску
Заставу
“
и
„
Пијемонт
“
и
;
шетајући
ходником
,
попушио
је
већ
три
цигаретле
,
а
Пањимаме
и
Мице
још
никако
кући
из
шетње
.
Почео
старац
већ
и
да
се
љути
што
их
нема
,
и
то
баш
сада
,
кад
би
он
имао
тако
важан
предмет
да
изнесе
пред
породични
савет
.
И
сроћа
њихова
што
стигоше
баш
у
најкритичнијем
часу
,
јер
се
стари
умировљени
потпуковник
спремаше
већ
дај
важан
предмет
са
Софијом
Смиљанићевом
расправи
.
Хјо
,
тому
се
није
чудити
,
јер
је
у
Николи
Ризнићу
остала
она
војничка
тачност
,
која
не
трпи
одлагања
.
—
Та
где
сте
ви
данас
?
...
Већ
откад
вас
чекам
!
—
—
Ево
нас
,
ево
—
одјави
се
пањимама
и
,
још
у
ходнику
,
скиде
шешир
са
главе
и
прође
крај
пантате
право
у
собу
.
Потпуковнику
не
остаде
друге
,
него
да
се
упути
за
њом
.
—
Мица
се
дала
прво
у
Софијину
собу
.
Пањимама
је
потешка
госпођа
,
а
и
године
чине
своје
,
па
јој
нетреба
замерити
што
се
онако
,
у
огртачу
,
спустила
одмах
на
миндерлук
да
се
одмори
и
да
протрља
мало
колена
.
Није
шала
два
сахата
дуго
стојати
на
ногама
.
—
Па
где
сте
за
толико
?
Пањимама
узе
махати
с
главом
и
десно
и
лево
,
те
уздишући
и
лупкајући
шаком
у
прса
,
стаде
је
лелек
:
—
Јој
,
леле
мени
,
леле
тужној
мајци
!
.
.
Ево
,
на
што
мајка
отхрањује
синове
.
Да
их
крволоци
Турци
и
Арнаути
искасапе
и
унаказе
.
—
Мучи
,
јадна
не
била
,
жено
!
Не
греши
,
болна
.
Зар
баш
за
то
да
отхрањују
српске
мајке
своје
синове
,
да
их
Турци
и
Арнаути
искасапе
?
.
.
Јок
,
море
!
Други
је
њихов
позив
.
Да
бране
образ
српски
!
да
се
боре
за
ослобођење
своје
потлачене
браће
па
,
ако
им
је
суђено
,
да
и
погину
за
слободу
.
Јест
,
да
и
погину
!
...
Али
откуда
салетише
тебе
данас
таке
црне
мисли
?
—
Преко
пет
стотина
рањеника
довезоше
данас
па
сам
мотрила
у
свака
кола
,
нећу
ли
и
мога
Воју
спазити
међу
њима
.
—
И
ниси
га
спазила
,
је
ли
?
—
Нисам
.
Али
сам
два
сахата
дрхтала
као
прут
,
од
страха
.
Потпуковник
се
окрену
од
Пањимаме
,
отшкрину
врата
па
викну
у
ходник
.
—
Мицо
!
Софија
!
Ходите
обадве
овамо
!
.
.
Седите
ту
—
рече
им
,
кад
уђоше
,
а
он
стао
на
сред
собе
па
отвори
:
—
Преко
пет
стотина
рањеника
!
И
то
само
данас
.
А
где
ли
су
они
што
су
већ
пре
довезени
и
што
ће
још
доћи
.
Множина
је
то
.
И
то
све
треба
дворити
и
неговати
.
Баш
отоич
читам
позив
Црвеног
Крста
.
Свакој
је
Српкињи
света
дужност
да
иде
у
болничарке
.
То
мораш
чинити
и
ти
,
Мицо
,
и
ти
,
Софија
.
Мица
погледа
у
матер
,
а
ова
ће
:
—
Мица
није
за
то
.
—
А
што
да
није
?
—
отсече
пантата
.
—
Здрава
је
,
снажна
је
,
могла
би
на
свакој
руци
по
једног
рањеника
носити
.
—
Кажем
ти
,
Мица
није
за
то
—
понови
мати
,
али
сад
већ
мало
одлучније
.
—
Мица
је
још
дете
.
Слабих
је
живаца
.
Осетљива
је
сувише
.
Није
она
за
то
.
—
Реци
:
комотна
је
сувише
—
одвали
љутито
потпуковник
па
се
окрену
Софији
:
—
А
хоћеш
ли
ти
у
болничарке
?
—
Богме
ја
хоћу
,
и
срцем
и
душом
—
рече
Софија
.
—
Није
ни
она
за
то
—
занека
пањимама
.
—
Не
разуме
се
она
у
томе
послу
.
То
се
мора
учити
.
—
Па
добро
—
упаде
потпуковник
.
—
Мица
је
слабих
живаца
;
Софија
се
не
разуме
у
томе
.
Али
платно
сећи
и
шити
знају
обадве
.
—
Та
...
то
знају
—
отегну
пањимама
.
—
Но
—
заврши
потпуковник
одлучно
.
—
Сутра
ћеш
их
одвести
обадве
Црвеном
Крсту
,
да
их
доделе
оном
одељењу
где
се
шије
рубље
и
постељина
за
рањенике
.
То
је
моја
жеља
и
моја
заповест
,
која
не
трпи
никаква
приговора
.
ШЕЗДЕСЕТА
ГЛАВА
Радостан
састанак
Чудном
ли
је
природом
обдарен
српски
народ
!
Пет
векова
га
је
таманио
и
истребљивао
полумесец
на
рођеној
грудви
његовој
.
Силом
и
преваром
га
отимали
од
лепе
вере
му
православне
и
претапали
га
у
туђе
јато
.
Борио
се
по
најстрашнијим
бојиштима
Европе
и
гинуо
,
уз
толико
пута
понављано
празно
обећање
,
за
туђу
корист
.
Па
нити
га
варварски
крволоци
,
нити
верско
претапање
,
вити
бојни
мачеви
могоше
истребити
.
И
,
што
је
још
чудније
,
тај
токико
кињен
,
толико
тамањен
малени
народ
није
никада
престао
сневати
о
слободи
својој
,
није
никада
престао
сећати
се
своје
старе
славе
и
својих
узор-јунака
.
Није
никада
изгубио
веру
у
лепшу
будућност
своју
,
иако
не
имађаше
нигде
искрена
пријатеља
,
да
му
пружи
братску
помоћ
,
а
непријатеља
,
„
као
листа
у
гори
!
“
Кад
би
му
пак
његова
непоколебива
вера
у
лепшу
будућност
,
вапај
„
сиротиње
раје
“
и
тежња
за
слободом
утиснули
мач
у
руку
да
кидише
на
своје
злотворе
:
свагда
би
га
,
као
гаврани
рањена
лава
,
облетали
лукави
,
лажни
пријатељи
,
да
крваву
борбу
његову
за
себе
искористе
.
И
,
што
је
опет
чудновато
,
сад
,
када
је
Србија
склопила
савез
са
осталим
хришћанским
краљевинама
на
Балкану
да
истребе
некрст
из
својих
дедовина
,
да
ослободе
браћу
своју
од
турскога
ропства
:
и
сада
се
подигла
баш
само
на
српски
народ
и
хала
и
врана
,
да
му
осујете
ту
човечанску
тежњу
.
Није
прошло
ни
без
претње
,
ни
без
злурадог
омаловажавања
,
ни
без
пакосне
лажи
.
Али
,
сазнање
српскога
народа
,
да
се
започети
велики
хисторијски
процес
мора
у
његову
корист
свршити
,
одбило
је
од
њега
све
непријатности
што
су
му
их
дипломатски
актери
и
њихови
разни
органи
стварали
.
Српска
је
војска
,
бесмримерном
издржљивошћу
и
недостижном
ратном
вештином
својом
,
с
дана
у
дан
задивљавала
свет
.
Победа
за
победом
крунисала
је
сваки
потхват
њезин
.
За
првих
десет
дана
непрекидне
борбе
показала
је
успехе
,
са
којих
су
занемили
и
они
непријатељи
њезини
,
који
,
до
скора
,
само
са
потсмехом
говораху
о
њој
.
Сваки
сукоб
Србијанских
и
Црногорских
трупа
са
вековним
угњетачима
српским
заслужио
је
посебну
јуначку
песму
,
да
је
гуслар
и
најпознијим
поколењима
пева
.
И
певаће
.
А
ми
ћемо
поћи
к
нашем
циљу
.
Онамо
,
где
ћемо
наћи
старе
знанце
наше
.
Још
у
почетку
рата
је
врховна
српска
команда
послала
пет
хиљада
добровољних
четника
у
Новопазарски
Санџак
.
Онде
су
ове
небојше
раздељени
били
у
поједина
одељења
армије
генерала
Михаила
Живковића
.
Услед
тих
диспозиција
,
комитска
чета
која
је
разорила
турску
караулу
на
Вељој
Глави
,
10
.
октобра
стигла
је
под
Сјеницу
,
где
јој
је
предводником
био
млади
резервни
поручник
Влада
Алексић
.
Комите
се
сабиле
у
мање
чопорке
око
ватре
.
Једни
раздрешили
торбе
да
се
мало
заложе
,
други
запалили
цигаретле
,
извалили
се
па
безбрижно
,
одбијају
дим
,
а
трећи
развезли
причања
о
претуреним
дотадашњим
ратним
невољама
.
Милан
подвио
ноге
крај
једне
ватре
,
загледао
се
у
жеравицу
што
пуцкаше
пред
њим
,
па
и
не
слушаше
причања
својих
другова
.
Он
се
задубио
у
своје
мисли
и
,
час
по
час
,
понављао
у
себи
питање
:
„
Шта
ли
сад
ради
моја
сеја
?
“
Одједном
се
,
од
ватре
до
ватре
пронесе
глас
:
„
Ево
нам
долази
нова
чета
!
“
Сви
поскакаше
,
па
и
Милана
тргоше
са
собом
,
да
се
поздраве
са
придошлом
браћом
,
надајући
се
међутим
,
да
ће
се
,
можда
,
међу
придошлицама
наћи
и
који
стари
познаник
,
који
стари
пријатељ
.
Измешаху
се
.
Настаде
опће
руковање
и
грљење
.
Регби
—
та
то
су
све
сами
стари
познаници
,
стари
другови
.
А
нису
.
Стара
је
била
у
души
њиховој
само
она
заветна
мисао
,
коју
су
дуги
низови
поколења
у
аманет
примали
од
отаца
својих
.
И
та
се
заветна
мисао
грлила
ту
,
у
особама
тих
младих
осветника
.
У
тому
опћем
метежу
и
грљењу
,
наједанпут
цикну
оштар
женски
глас
:
—
Миле
,
брате
мој
!
—
и
млада
комитка
паде
Милану
на
груди
.
—
Јованка
,
сејо
моја
!
Откуд
ти
овде
?
!
—
зачуди
се
Милан
,
држећи
је
у
загрљају
.
Четници
се
сви
слегоше
око
брата
и
сестре
.
Срца
им
се
отворише
,
да
и
у
њих
непосредно
утече
мио
осећај
тога
радосна
састанка
.
Када
Милана
попусти
мало
та
изненађеност
,
опет
ће
је
запитати
:
—
Откуд
ти
овде
,
Јованка
?
—
Дошла
сам
—
рече
Јованка
,
радосна
—
да
се
уз
тебе
борим
за
слободу
наше
браће
.
—
Живела
наша
јуначка
посестрима
!
—
захори
се
по
свој
чети
.
То
је
било
ново
крштење
Јованчино
.
Од
тога
часа
,
она
је
постала
посестрима
свима
српским
четницима
под
Сјеницом
.
А
Милан
настави
,
очито
сневесељен
:
—
Слаба
си
ти
за
ову
ломљаву
,
сејо
...
—
Не
бој
се
,
Миле
.
Ја
сам
већ
прошла
кроз
прву
ватру
.
Да
си
ме
видео
јуче
у
окршају
,
би
ти
порасла
била
коса
,
од
радости
.
—
Тако
је
!
Тако
је
!
—
потврђиваше
сва
придошла
чета
.
—
Боље
умем
владати
с
пушком
и
бомбом
него
са
шиваћом
иглом
—
увераваше
Јованка
,
раздрагана
срца
.
—
Сејо
моја
,
ти
јуначки
соје
!
—
кликну
Милан
,
и
опет
притиште
сестру
на
своје
вреле
груди
.
Поручник
Алексић
је
постранце
посматрао
тај
одушевљавајући
призор
,
не
скидајући
ока
са
лепа
,
зажарена
лица
младе
комитке
.
И
тек
кад
се
одушевљење
четника
сталожило
,
примио
је
рапорт
придошле
чете
од
четрдесет
ратника
,
који
се
затим
разредише
око
огњева
.
Пред
подне
се
сунце
поче
отимати
кроз
маглу
.
Четници
,
као
запета
пушка
,
очекиваху
команду
поручникову
на
нападај
.
Али
се
у
том
зачу
пушкарање
на
претстражама
.
То
Арнаути
хоће
да
их
изненада
нападну
.
—
Бајонет
на
пушку
!
.
.
У
стрељачки
ред
!
.
.
Напред
!
—
загрми
команда
поручникова
.
И
док
би
очитао
„
Оче
наш
“
,
плотуни
стадоше
сипати
као
киша
из
облака
.
Што
се
магла
све
боље
разређивала
,
српски
четници
се
све
више
отимаху
о
згодније
положаје
,
и
пушкарање
је
текло
до
два
часа
после
подне
,
без
икакве
промене
у
ситуацији
.
Јованка
је
,
с
леве
руке
брату
свом
,
хладнокрвно
избацивала
пуцањ
за
пуцњем
.
Али
се
одједанпут
подиже
халакање
и
урликање
Арнаута
.
Сунце
обасја
ратиште
,
а
Арнаути
полетеше
на
јуриш
.
Кад
се
примакоше
,
у
руљама
,
на
својих
тридесет
метара
ка
линији
српских
четника
,
ови
их
поздравише
са
бомбама
,
и
онда
настаде
крваво
гужвање
,
прса
у
прса
.
У
том
гужвању
,
залети
се
један
Арнаут
,
неопажен
за
времена
,
к
Милану
,
с
левом
га
зграби
за
десну
мишицу
и
већ
да
га
смлави
,
кад
Јованка
притрча
и
опали
из
пушке
.
—
Липши
,
скоте
!
—
кликну
млада
јунакиња
,
а
Арнаут
се
,
просвиране
кичме
,
стропошта
мртав
.
—
Хвала
ти
,
сејо
!
—
кликну
Милан
и
дочека
другога
скота
на
бајонет
.
Борба
је
била
ужасна
.
Крв
се
потоком
лила
.
Српски
четници
се
све
више
окупљаху
око
брата
и
сестре
,
да
њихове
груди
својим
грудима
заштите
.
Чим
је
сунце
разагнало
маглу
,
и
српска
артиљерија
је
почела
са
свих
страна
ударати
на
утврђења
Сјенице
.
Пред
вече
су
се
Арнаути
безобзирце
дали
у
бегство
,
праћени
бомбама
и
куршумима
српских
соколова
,
и
бој
се
,
тога
дана
,
прекинуо
,
али
је
непријатељ
још
и
други
дан
упорно
пркосио
.
Тек
је
трећега
дана
,
у
два
часа
после
подне
,
после
очајне
борбе
,
пала
Сјеница
у
српске
руке
.
Срби
су
задржали
своје
заузете
положаје
.
А
кад
се
осветничка
чета
,
увече
,
дала
на
одмор
,
поручник
Алексић
потражи
Јованку
у
логору
,
пружи
јој
руку
и
,
пун
усхићења
,
рече
јој
:
—
Госпођице
,
честитам
вам
јуначку
присебност
данашњу
!
—
Она
ми
је
данас
спасла
живот
—
додаде
Милан
,
милујући
јој
нежну
десницу
.
ШЕЗДЕСЕТА
ПРВА
ГЛАВА
Мица
и
Софија
у
послу
.
Што
се
дубље
залазило
у
рат
сваки
је
дан
све
више
рањеника
стизало
у
Београдске
војне
болнице
.
Сваки
се
дан
искало
све
више
нежних
руку
за
неговање
рањеника
.
Мица
и
Софија
биле
су
запослене
белим
швом
,
савијањем
и
одашиљањем
рубља
у
разне
болнице
.
И
оне
су
те
послове
,
неколико
дана
,
вршиле
са
пуном
оданошћу
.
Али
Софију
је
ипак
вукло
нешто
у
саму
болницу
,
па
је
,
једнога
дана
,
замолила
да
јој
се
повери
пренашање
рубља
онамо
.
Тој
њеној
жељи
је
удовољено
,
и
она
је
,
тим
путом
,
с
дана
у
дан
одлазила
сад
у
једну
,
сад
у
другу
болницу
.
Сваку
таку
прилику
употребила
је
да
прође
кроз
све
собе
,
тихим
кораком
,
пажљиво
,
али
са
јасним
изразом
страха
на
бледом
лицу
.
Посматрала
је
сваког
појединога
рањеника
,
скривајући
и
купећи
сузе
,
које
не
могаде
у
себи
загушити
.
Чинило
се
као
да
некога
тражи
међу
рањеницима
.
Застала
би
,
по
којипут
,
код
које
постеље
,
мислиш
хтела
би
што
да
запита
рањена
ратника
,
ал
’
би
се
,
без
речи
,
опет
кренила
даље
,
као
онај
који
,
на
своје
питање
,
није
добио
жељена
одговора
.
И
онда
би
се
,
с
болом
у
души
,
враћала
опет
на
свој
посао
,
где
је
утонула
сва
у
мисли
,
тако
,
да
не
могаху
из
ње
ни
беле
измамити
.
Сваки
такав
повратак
њезин
из
болнице
,
преносио
је
то
тужно
расположење
и
на
остале
младе
Српкиње
у
родољубној
радионици
.
Све
су
оне
схваћале
и
делиле
Софијину
тугу
,
помишљајући
на
толике
рањене
јунаке
:
само
Мица
није
могла
да
појми
ту
осетљивост
у
Софијину
срцу
.
Мица
је
радила
задате
јој
послове
,
јер
је
то
била
воља
њезина
оца
.
Она
је
била
свагда
послушна
кћи
,
а
уживала
је
за
то
угађање
и
мажење
својих
родитеља
,
којима
прва
а
по
готову
и
једина
брига
беше
,
да
се
Мица
што
боље
телесно
развије
.
Идеал
беше
и
оцу
јој
и
мајци
:
стасита
и
крупна
женска
прилика
.
И
Мица
је
,
брижљивом
негом
која
одговара
таком
појму
о
женској
лепоти
,
у
осамнаестој
години
својој
била
жива
слика
пантатина
и
пањимамина
идеала
.
Постала
је
—
као
што
би
пантата
рекао
—
граната
девојка
.
На
сваки
корак
њезин
,
мислиш
кућа
се
затресла
.
Али
у
тому
прекомерно
развијеном
телу
не
беше
ни
искре
темперамента
.
Нема
тога
утиска
који
би
могао
на
њеному
свагда
доброћудну
лицу
какву
промену
измамити
.
Она
је
с
једнаком
флегмом
слушала
и
ратоборне
песме
српских
војника
за
време
мобилизације
,
и
тужне
уздахе
матери
при
доласку
рањеника
,
као
и
шансонете
културтрегерских
сенгера
,
или
несташну
песму
из
какве
комичне
опере
.
Само
је
,
рекби
,
Софија
унела
,
понекад
,
нешто
живости
и
нешто
налик
на
радозналост
у
Мицину
једнолику
природу
.
Је
ли
у
тому
имало
удела
оно
необично
понашање
Софијино
и
она
тајанственост
коју
је
то
понашање
доста
јасно
казивало
,
или
је
то
био
продукт
оне
загонетне
привржености
која
се
у
Мици
,
од
часа
првога
састанка
њихова
,
према
Софији
појавила
?
Код
Мицине
природе
,
тешко
је
то
питање
размрсити
.
Једно
вече
,
кад
дођоше
кући
са
посла
,
спустила
се
Мица
на
миндерлук
као
да
је
сва
преморена
.
Загледала
се
у
зид
,
према
себи
,
па
нити
што
збори
нити
што
мисли
.
А
пањимама
ће
прићи
к
њој
,
погладиће
ју
по
коси
па
ће
материнском
брижљивошћу
да
запита
:
—
А
шта
је
теби
,
чедо
моје
?
Ти
си
ми
,
ових
дана
,
нешто
посукнула
.
Реци
мајци
твојој
:
шта
ти
је
?
И
стари
потпуковник
крочи
ближе
,
да
боље
промотри
лице
својој
мезимици
.
Али
он
не
могаше
да
нађе
никакве
промене
на
лицу
ни
у
очима
Мициним
.
—
Ех
!
—
одби
старац
и
пође
по
соби
,
гунђајући
.
—
Посукнула
!
.
.
Којешта
...
Мати
као
мати
...
—
Ма
,
немој
,
човече
.
Материно
се
око
не
вара
—
рече
забринута
мајка
и
седе
крај
Мице
,
а
ова
спусти
главу
на
раме
материно
,
обгрли
ју
и
стаде
јој
се
умиљавати
.
—
Којешта
...
Којешта
—
опет
ће
стари
потпуковник
.
—
Теби
је
све
којешта
.
А
да
ми
се
дете
разболи
?
Ваљда
није
српска
војска
спала
баш
на
негу
наше
мезимице
.
—
Српска
војска
!
.
.
Сад
већ
српска
војска
!
.
.
Треба
српској
војсци
нега
твоје
мазуљке
...
Којешта
!
.
.
—
Па
,
мислим
српски
рањеници
—
правдала
се
пањимама
.
—
Ох
,
Боже
!
Од
тешке
бриге
не
знам
већ
ни
сама
шта
говорим
.
Али
,
тако
је
то
кад
мушкарци
одређују
послове
женскињу
.
А
казала
сам
лепо
,
да
Мица
није
за
то
...
Али
...
—
Разумем
,
разумем
—
упаде
јој
у
реч
старац
.
—
Мица
не
може
више
радити
за
болницу
.
—
Па
ваљда
и
сам
видиш
?
—
Видим
,
видим
...
Видим
да
у
њеним
жилама
нема
ни
капи
моје
крви
.
Пањимама
већ
узела
трзати
рубац
иза
појаса
да
убрише
сузе
,
које
још
нису
ни
навреле
,
а
старац
већ
омекшао
као
памук
.
Променио
и
тон
и
облик
,
па
и
он
пође
гладити
Мицу
по
бујној
коси
.
—
Но
...
Добро
,
добро
...
Ти
си
учинила
своје
...
Име
ти
је
већ
у
новинама
.
А
ко
још
да
рачуна
о
тому
,
је
ли
се
која
од
вас
,
међутим
,
извукла
из
народнога
посла
?
Него
гледајте
ви
да
ми
вечерамо
.
Дете
је
гладно
.
Јеси
огладнела
,
Мицо
?
Мица
махну
с
главом
,
а
мајка
устаде
да
нареди
вечеру
.
Софија
је
тек
код
вечере
сазнала
шта
се
ту
,
малочас
,
одлучило
.
—
Али
,
мени
ћете
бар
допустити
да
и
даље
...
Ту
јој
се
речи
загушише
у
силовитом
јецању
.
—
Ех
,
што
ти
је
права
Српкиња
!
—
рече
,
са
радосним
изразом
задовољства
,
стари
потпуковник
.
И
Софија
је
ишла
и
даље
на
„
народни
посао
“
.
И
даље
је
пролазила
кроз
све
собе
болничке
.
И
свагда
би
помно
,
али
са
страхом
мотрила
свакога
рањеника
.
...
Једнога
дана
је
стигло
толико
тешких
рањеника
да
су
лечници
имали
пуне
руке
посла
.
Поноћ
је
била
превалила
кад
су
последњег
положили
на
постељу
.
Софија
је
,
сутрадан
,
и
у
ту
новонасељену
болницу
пратила
рубље
.
Већ
код
предаје
рубља
причаше
јој
једна
болничарка
,
да
толико
тешких
рањеника
,
као
јуче
,
није
било
још
ниједног
дана
.
Софији
удари
леден
зној
по
челу
.
Колена
јој
поклецнуше
од
страха
.
Не
могаше
да
се
одмах
одважи
:
да
ли
да
обиђе
и
те
рањене
јунаке
,
или
да
се
врати
ка
свом
послу
.
Чинило
јој
се
као
да
чује
јаук
и
запомагање
,
шкрипање
зуба
и
крчање
ропца
.
Она
окрете
главу
од
врата
што
воде
у
прву
собу
.
Страва
ју
повуче
из
болнице
,
али
срце
јој
беше
јаче
од
страве
.
Срце
јој
подиже
руку
на
кључаницу
и
—
она
уђе
у
прву
собу
.
У
тој
соби
беше
десет
белих
постеља
и
на
њима
толико
рањених
јунака
.
Сваком
чело
главе
стојала
је
по
једна
милосрдна
болничарка
,
готова
сваког
тренутка
да
прискочи
и
испуни
оно
што
би
рањеник
могао
зажелети
.
Али
је
у
соби
мртва
тишина
.
Нема
ту
ничега
од
оног
што
се
њој
пред
вратима
причуло
.
Сваки
рањеник
мирно
подноси
своје
муке
.
Тек
понекад
отме
се
овом
или
оном
по
један
тежак
уздах
.
А
било
их
је
ту
који
издржаше
тешке
операције
.
Операције
,
за
које
се
иште
челично
срце
,
да
им
не
подлегне
.
Софија
је
корачала
лагано
од
постеље
до
постеље
.
Загледала
је
у
свако
лице
.
У
којег
је
глава
била
сва
у
завојима
,
над
оним
би
се
надвила
да
му
бар
једну
једину
црту
на
лицу
уочи
.
У
другој
соби
,
одмах
на
првој
постељи
,
лежао
је
у
дубоком
сну
,
млад
јунак
,
црних
брчића
,
ветром
опаљена
лица
.
Глава
му
беше
сва
завијена
.
Ни
обрве
му
се
не
видеше
.
Руке
му
беху
опружене
,
а
на
једном
му
прсту
сијаху
две
златне
бурме
.
Софија
паде
на
колена
крај
те
постеље
.
Наже
се
над
њу
и
узе
страсно
љубити
ону
руку
са
златним
бурмама
.
А
сузе
јој
роњаху
као
дробан
бисер
са
раскинута
ђердана
девојачког
.
Болничарки
ово
не
беше
прва
овака
појава
.
Она
је
разумела
и
пољупце
и
сузе
Софијине
.
Лагано
јој
се
приближи
,
положи
јој
руке
на
рамена
и
гласом
пуним
,
учешћа
,
прозбори
јој
тихо
:
—
Умири
се
,
драга
моја
.
Нашем
јунаку
је
сад
потребан
одмор
.
Не
смемо
га
бунити
.
А
док
му
буде
боље
,
и
он
ће
се
,
без
сумње
,
обрадовати
твојој
посети
.
Стегни
срце
,
драга
.
Умири
се
.
Он
јест
тешко
рањен
.
Шрапнел
му
је
одбио
комадић
лубање
.
Али
доктор
вели
да
ће
зацело
преболети
и
оздравити
.
Буди
спокојна
,
драга
.
Можда
ћеш
сутра
већ
моћи
говорити
с
њим
.
Софија
,
утешена
донекле
толиком
љубазношћу
нежне
болничарке
,
узе
сад
овој
љубити
руке
и
преклињати
је
да
чува
тај
млади
живот
.
Милостиво
срце
болничаркино
било
је
пуно
благих
речи
са
којима
је
гледала
да
,
по
могућности
,
утиша
тугу
несретне
девојке
.
Двојаку
је
задаћу
примила
на
себе
свака
болничарка
:
да
негује
и
двори
рањене
јунаке
,
и
да
ублажава
болове
и
јаде
њихових
ближњих
.
Софија
је
у
тој
другој
задаћи
болничарке
заиста
нашла
благотворна
мелема
за
своје
болно
срце
.
Напојена
надом
да
ће
сутра
,
можда
,
моћи
већ
говорити
са
оним
рањеником
,
она
је
нечујно
,
као
каква
сенка
,
изашла
из
собе
и
упутила
се
право
кући
.
А
успут
је
непрестано
понављала
у
себи
:
„
Само
кад
је
жив
!
“
У
Ризнићевој
кући
беху
већ
навикли
гледати
тужно
,
уплакано
лице
Софијино
.
То
тужно
расположење
њезино
приписиваху
Ризнићеви
њезној
превеликој
осетљивости
.
И
,
кад
год
је
долазила
кући
из
болнице
,
они
су
је
остављали
саму
у
њезиној
соби
,
да
се
у
миру
исплаче
.
А
та
је
самоћа
годила
њој
толико
,
да
би
најрадије
желела
да
и
не
мора
излазити
из
своје
собе
.
Ту
је
она
,
у
миру
,
гледала
душевним
очима
својим
ону
белу
постељу
у
болници
и
на
њој
онога
рањеника
са
две
златне
бурме
на
прсту
.
Ту
јој
није
ништа
сметало
да
од
срца
уздахне
па
и
да
гласно
пожели
:
„
Ох
,
да
сутра
узмогу
говорити
с
њим
!
“
ШЕЗДЕСЕТА
ДРУГА
ГЛАВА
Мало
разговора
.
—
Добро
вече
!
—
упаде
Лазаревић
ка
Стојанци
.
Руковао
се
с
њом
и
седе
одмах
,
згужвавши
шешир
на
колену
.
—
Добро
ми
дошао
—
прихвати
Стојанка
па
и
она
седе
према
њему
.
—
Има
ли
нових
гласова
са
бојишта
?
—
Ништа
новог
.
Све
то
исто
:
српска
војска
потукла
непријатеља
.
Непријатељ
разбијен
.
Бега
безобзирце
.
Ето
.
А
сутра
ће
и
прексутра
бити
опет
тако
.
Ја
већ
знам
како
ће
гласити
ратни
извештаји
све
док
се
мир
не
склопи
.
—
Како
?
—
Па
тако
као
што
ти
рекох
:
српска
војска
потукла
непријатеља
.
Непријатељ
разбијен
,
и
тако
даље
—
одговори
Лазаревић
,
смешкајући
се
задовољно
.
—
Него
,
збиља
,
пише
ли
ти
што
Жарко
?
—
Пише
.
Баш
данас
.
Како
је
стигао
у
Куманово
,
одмах
је
преузео
команду
једног
батаљона
који
већ
спреман
беше
на
полазак
за
Скопље
.
Није
имао
времена
ни
да
се
осврне
по
Куманову
.
А
најближе
писмо
ће
ми
,
вели
,
из
царског
града
послати
.
—
И
,
пошто
ја
рачунам
да
је
већ
и
Скопље
у
нашим
рукама
,
то
ће
,
по
свој
прилици
,
и
то
писмо
бити
већ
на
путу
.
Служавка
унесе
каву
.
А
док
је
Лазаревић
сркутао
,
Стојанци
паде
на
ум
Недићева
Ната
,
па
ће
запитати
:
—
И
још
никако
да
се
уђе
у
траг
тој
сиротој
девојци
?
—
Баш
сам
ономадне
говорио
о
њој
с
Радојловићем
.
И
он
се
чуди
,
и
већ
је
тога
мишљења
,
да
ње
и
нема
у
Београду
.
Али
трагање
још
није
обустављено
.
—
Не
могу
ти
исказати
како
бих
се
радовала
да
је
нађу
...
А
чујеш
ли
,
болан
,
штогод
о
онима
у
Н
.
?
Чујеш
ли
што
о
Оберкнежевићу
?
Његово
последње
писмо
ми
је
нешто
загонетно
.
Волила
бих
и
отуда
што
сазнати
.
—
Прексутра
полазим
у
Н
.
Чим
се
вратим
отуда
,
одмах
ћу
доћи
амо
да
ти
испричам
,
што
буде
за
причање
.
А
сад
морам
на
часак
»
Коларцу
«
,
па
онда
...
онда
ћу
већ
видети
шта
ћемо
даље
.
Остај
ми
здраво
,
Стојанка
!
ШЕЗДЕСЕТА
ТРЕЋА
ГЛАВА
На
гробу
цара
Лазара
.
„
Службено
је
потврђен
пад
Приштине
“
.
—
Ето
.
То
је
један
службен
српски
ратни
извештај
од
10
.
октобра
.
Српски
су
ратни
извештаји
сви
тако
кратки
,
једнолики
.
Констатовање
чињенице
,
да
је
српска
војска
извршила
своју
дужност
.
Ој
!
А
колико
је
упорних
,
крвавих
борби
имала
трећа
српска
армија
док
је
заузела
целокупну
област
Лаба
,
избила
на
Косово
Поље
и
заузела
Приштину
!
...
Али
,
о
том
ће
ратна
повесница
причати
.
Генерал
Михаило
Живковић
војничком
краткоћом
јавља
да
је
освојио
Приштину
.
То
беше
његова
задаћа
,
и
он
је
задаћу
извршио
.
Путем
у
Приштину
,
зауставио
је
генерал
Живковић
своју
победоносну
војску
код
Муратова
тулбета
,
на
оном
месту
,
где
је
разапет
био
свилен
шатор
под
којим
је
Милош
Обилић
,
на
тужни
српски
Видовдан
,
уморио
султана
Мурата
,
и
где
је
,
истога
дана
,
нашао
мученичку
смрт
српски
цар
Лазар
,
заједно
са
увређеним
,
верним
зетом
својим
,
Милошем
Обилићем
.
Дирљив
,
диван
чин
пијетета
је
извршила
ту
војска
генерала
Живковића
,
отстојавши
свету
службу
Богу
и
учинивши
помен
несретном
цару-мученику
и
осталим
Косовским
јунацима
.
Први
помен
,
на
том
месту
,
после
више
од
пет
векова
!
Какве
ли
су
родољубиве
мисли
,
каква
ли
узвишена
осећања
владала
душом
српске
војске
за
време
тога
јединствена
помена
!
Сваки
поглед
тих
срећних
српских
ратника
,
уперен
у
ону
свету
грудву
Косовску
,
која
је
покрила
телеса
за
слободу
погинулих
српских
јунака
,
морао
је
сијати
заклетвом
:
„
Дошли
смо
,
ево
,
да
вас
осветимо
.
И
осветићемо
вас
!
“
А
онај
свечани
дочек
српске
војске
у
Приштини
значио
је
,
да
Косово
прима
с
благодарношћу
заклетву
тих
осветника
и
да
,
пуно
поуздања
у
чврсте
мишице
њихове
,
збацује
са
себе
тужну
црнину
и
узима
на
се
свечану
одећу
радости
.
Тај
помен
старим
српским
јунацима
код
Муратова
тулбета
,
на
губилишту
и
гробу
цара
Лазара
,
остаће
светао
прилог
о
моћи
народне
традиције
,
и
као
доказ
сећања
и
поштовања
оних
витизова
који
су
нештедимице
пролили
крв
своју
за
слободу
своје
отаџбине
и
свога
народа
.
Генерал
Живковић
је
,
извршив
тај
величанствен
чин
пијетета
,
удвојеним
поуздањем
могао
поћи
преко
Косова
Поља
ка
кршевитому
Кара
Дагу
и
,
кроз
Качанички
кланац
,
даље
на
југ
,
да
се
код
Скопља
сједини
са
армијом
престолонаследника
,
која
је
онако
ужасно
сатрла
турску
силу
код
Куманова
.
Кара
Даг
је
био
природна
тврђава
љутих
Арнаута
.
Они
вероваху
,
да
из
тога
стења
и
из
тих
провалија
ни
горска
орлушина
не
може
изнети
живе
главе
испред
њихова
оружја
.
Али
,
српска
је
војска
надлетела
и
горске
орлушине
.
Растерала
је
Арнауте
са
тврдог
Карадага
.
ШЕЗДЕСЕТА
ЧЕТВРТА
ГЛАВА
У
Качаничком
кланцу
.
После
крвавога
боја
,
армија
генерала
Живковића
прегазила
је
страховити
Кара
Даг
,
а
остављени
су
четници
на
Качанику
да
чувају
тај
вратоломни
пролаз
,
од
лукавих
Арнаута
.
Дужом
Качаничкога
кланца
,
на
врлетима
у
висини
од
1800
метара
растурене
комитске
чете
изгледаху
заиста
као
горске
орлушине
.
Од
оштре
студени
,
мислиш
,
и
сржост
се
у
кичми
мора
смрзнути
.
А
на
голом
стењу
ни
клете
гранчице
,
ни
худа
суварка
,
да
потпириш
макар
само
за
прегршт
жеравице
.
Од
љуте
студени
,
рука
се
лепи
за
пушчану
цев
.
Али
српски
четник
стоји
,
као
укован
,
на
сурој
стени
.
Не
пада
му
на
ум
да
ропта
на
судбину
.
Та
он
ју
је
сам
себи
у
Бога
измолио
.
Стоји
мирно
на
стени
и
ослушкује
:
не
ће
ли
откуда
загроктати
пушка
арнаутска
.
Погледа
на
све
стране
:
не
ће
ли
откуда
забелити
„
крпе
“
на
главама
тих
крволока
.
Једно
јутро
,
поручник
Влада
Алексић
се
налазио
у
оној
четици
у
којој
беху
Милан
и
сестра
му
,
Јованка
.
Сунце
је
узалуд
трудило
се
да
загрије
планински
зрак
.
Она
студена
струја
са
снежних
врхова
била
је
јача
од
раног
сунашца
.
А
млади
четници
подузели
да
шалом
одбију
од
себе
ту
ледену
струју
.
—
Јеси
ли
добро
спавао
ноћас
,
Милане
?
—
запитаће
један
из
дружине
.
—
Као
окупан
,
брате
.
А
ти
?
—
Ја
ти
не
могах
ни
ока
склопити
.
Увртио
ми
се
у
главу
онај
Циган
што
је
гладан
цвокотао
на
зими
.
А
кад
га
је
неко
запитао
:
шта
би
боље
волио
,
или
комад
хлеба
и
сланине
,
или
крај
ватре
се
гријати
?
Цига
одговори
:
Пржио
бих
.
—
А
ја
опет
—
прихвати
други
—
не
могох
заспати
од
бриге
:
шта
ћу
,
болан
,
ако
ми
се
замрзне
ватра
у
пушци
па
не
хтедне
опалити
кад
навале
Арнаути
.
Те
,
сву
ноћ
,
дај
притискуј
пушку
на
груди
и
цупкај
с
њом
,
да
ме
у
злу
часу
не
изневери
.
—
А
јест
,
вере
ми
,
оштра
студен
на
ове
врлети
—
настави
трећи
.
—
Бриде
прсти
,
Бого
,
мислиш
отпашће
.
Па
бих
чисто
довикнуо
Арнаутима
да
ударе
на
нас
,
да
се
ухватим
с
њима
у
коштац
,
да
се
мало
угријем
.
Четници
још
у
шали
,
а
запуцаше
пушке
прво
с
једне
стране
,
па
са
друге
,
па
ода
свуд
.
—
Ево
их
!
—
викну
поручник
.
—
Хватај
бусију
!
Момчадија
—
свега
њих
двадесет
на
тој
тачци
—
поскочи
и
,
у
маленом
растојању
један
од
другог
,
заседе
према
оној
страни
од
које
им
је
пуцњава
најјасније
допирала
.
Поручник
Алексић
остаде
у
близини
Јованке
и
Милана
.
Једним
коленом
одупро
се
о
стену
па
мотри
:
откуда
ће
се
појавити
„
беле
крпе
“
арнаутске
.
Пушчана
зрна
звижде
над
главама
неустрашивих
српских
соколова
,
а
они
хладнокрвно
држе
на
нишан
спремљену
пушку
и
чекају
команду
свога
младог
водника
.
Овде
онде
већ
искачу
по
некоји
Арнаути
иза
стена
,
али
их
у
другом
тренутку
опет
нестане
за
каменом
.
У
непрекидној
ватри
,
приближују
се
скок
по
скок
,
четничкој
позицији
,
а
млади
поручник
стоји
мирно
као
од
камена
истесан
;
оком
промерава
дистанцију
,
и
не
хајећи
што
непријатељски
куршуми
све
чешће
лете
преко
његове
главе
.
Одједанпут
настаде
паклено
урликање
Арнаута
и
у
густој
гомили
полетеше
преко
стења
на
чуваре
Качаничкога
кланца
.
—
Пали
!
—
одјекну
глас
поручников
,
и
плану
први
плотун
,
да
поваља
онолико
дрских
нападача
,
колико
смртоносних
зрна
полете
из
тога
плотуна
.
Настаде
ужасна
паљба
са
српске
стране
.
Падају
Арнаути
један
преко
другога
.
Али
,
силесија
их
је
.
Да
по
пет
пушака
испаљује
наједанпут
сваки
четник
,
ни
онда
не
би
доспело
куршума
за
сваког
Арнаута
.
Љуће
убојице
не
маре
за
живот
свој
.
Преко
мртвих
и
рањених
другова
срљају
,
да
загасе
жеђ
са
српском
крви
.
И
још
их
само
неколико
јуначких
скокова
растављаху
од
Косовских
осветника
,
кад
зазвони
глас
јуначкога
команданта
:
—
Бомбе
!
Четници
поскочише
из
својих
заклона
,
а
бомбе
затресоше
сву
камениту
гору
.
Густа
руља
нападача
се
разреди
ужасно
.
Што
их
остаде
нетакнуто
,
то
се
заљуља
и
окрену
натраг
.
Али
полеђина
притискиваше
напред
,
закрвављених
очију
,
жудна
крвне
освете
.
—
Бомбе
!
—
понови
командант
.
И
опет
грмну
страховити
тресак
.
Опет
се
зацрвени
стење
од
проливене
непријатељске
крви
.
Али
Арнаути
не
узмичу
.
Руља
хоће
,
по
што
по
то
,
да
истреби
ту
шаку
одважних
детића
.
—
Јуриш
!
—
кликну
поручник
,
и
залети
се
,
у
десној
са
голим
мачем
,
у
левој
са
револвером
,
на
јогунасте
нападаче
.
Четници
се
дадоше
за
њим
.
Сваки
јури
да
претече
неустрашива
команданта
свога
,
да
својим
грудима
заклони
његове
груди
.
Милан
и
Јованка
се
надмећу
у
хитрини
.
Настаде
страховит
покољ
и
гушање
.
Два
Арнаута
се
устремила
с
бајонетом
на
Јованку
.
Још
само
један
крок
,
па
да
јој
продеру
нежне
груди
.
Али
,
у
том
отсудном
часу
плану
,
двапут
узастопце
,
револвер
Алексићев
и
,
оба
Арнаута
одоше
Богу
на
истину
.
—
Хвала
ти
,
поручниче
!
—
довикну
Јованка
и
,
преко
окруњених
лешева
,
појури
напред
.
Очајна
борба
све
се
жешће
развија
.
Да
су
по
три
живота
у
сваког
српског
четника
,
и
онда
би
их
тај
безброј
Арнаута
све
погасио
.
Али
,
у
најљућем
окршају
зачу
се
,
Арнаутима
иза
леђа
,
нова
српска
команда
.
То
беше
комитска
чета
,
која
је
с
друге
стране
Качаничкога
кланца
у
добри
час
долетела
,
да
се
браћи
на
невољи
нађе
.
Заобишла
непријатеља
и
ударила
на
њ
као
кобац
на
јаребице
.
Арнаути
се
за
тили
час
збунише
и
ударише
побочке
куд
који
.
И
сваки
је
могао
себе
изабраним
штићеником
Алаховим
сматрати
,
кога
и
у
бегству
није
сустигло
пушчано
зрно
српских
четника
.
Немојмо
бележити
колико
је
мртвих
и
колико
рањених
комита
било
у
тому
мучком
нападу
.
Немојмо
пребројавати
ни
непријатељске
лешине
.
Доста
је
то
,
да
се
још
ни
дим
од
пушчана
праха
није
разишао
,
а
орлови
се
већ
јатомице
стали
надлетати
и
кликтати
над
крвавим
ограшјем
,
радујући
се
богатому
плену
.
А
,
као
да
је
овај
окршај
само
зато
био
инсцениран
да
се
мало
откраве
од
оштре
студени
,
четници
се
поизваљиваше
по
голом
камењу
,
на
одмор
.
Јованка
потражи
поручника
,
да
му
још
једном
захвали
што
јој
је
—
како
рече
—
отео
живот
од
дивљих
Арнаута
.
Алексић
заронио
снужденим
погледом
у
умиљате
очи
Јованкине
па
протепа
елегичним
акордом
:
—
Еј
,
кад
би
могао
тај
драги
живот
себи
задржати
!
—
Увек
ћу
бити
готова
жртвовати
га
за
те
!
—
одговори
Јованка
,
жаром
усхићења
.
—
Увек
?
—
Увек
!
Алексић
јој
стиште
обадве
руке
па
јој
,
сав
блажен
,
рече
:
—
Твој
је
живот
,
дакле
,
од
данас
моја
својина
.
А
ја
ти
,
у
замену
,
дајем
мој
живот
.
Јованка
стидљиво
спусти
очи
и
,
занесена
том
изненадном
али
,
можда
,
жуђеном
срећом
,
клону
на
јуначка
прса
поручникова
.
Четницима
,
који
се
ту
,
у
близини
,
одмараху
и
испод
обрва
погледаху
на
свога
вођу
и
Јованку
,
и
којима
се
још
пушила
душманска
крв
на
рукама
,
задрхта
срце
од
милине
.
Осећај
блаженства
,
што
је
у
тај
мах
загревао
груди
љубљена
им
команданта
и
посестриме
свих
српских
комита
,
прелио
је
,
као
електрична
струја
,
и
њихова
челична
срца
.
Да
им
не
беше
жао
мутити
ту
дивну
идилу
,
сви
би
поскочили
и
полетели
к
њима
,
да
их
овенчају
благословом
својим
.
Други
дан
иза
тога
мучкога
напада
на
чуваре
Качаника
,
стиже
онамо
вест
да
је
негда
царствујући
град
,
Скопље
,
пало
у
српске
руке
.
Арнаути
се
свуда
предају
српској
војсци
и
полажу
оружје
.
У
српских
четника
не
беше
обичај
да
напразно
троше
пушчани
прах
.
Али
на
тај
радостан
глас
,
да
је
српска
војска
већ
и
Скопље
заузела
,
не
могаху
се
раздрагани
четници
уздржати
да
,
у
славу
те
значајне
српске
победе
,
не
испале
по
неколико
метака
.
Но
,
наскоро
за
тим
,
стиже
и
немила
заповед
главне
команде
,
да
се
све
српске
комитске
чете
распуштају
,
пошто
су
испуниле
своју
задаћу
.
Само
ће
се
појединим
добровољцима
из
разних
крајева
Српства
нарочито
одобрити
да
се
придруже
војсци
и
да
,
заједно
с
њом
,
продиру
на
Јадранско
Море
.
Никакав
непријатељ
не
би
могао
задати
толики
удар
српским
четницима
,
као
што
им
га
је
задала
та
заповед
српске
војне
команде
.
Ни
један
од
њих
не
хтеде
своју
задаћу
испуњеном
признати
.
Сваки
је
тражио
да
му
се
одобри
придружење
ка
српској
војсци
.
Сваки
је
желео
да
продре
на
море
,
на
Адрију
.
Из
чете
поручника
Алексића
само
је
један
коштуњав
,
повисок
Приморац
добио
то
„
нарочито
одобрење
“
.
Хеј
,
да
је
до
Алексића
стојало
,
он
би
,
без
сумње
још
којег
повео
онамо
,
преко
Албанских
гора
.
Али
је
он
и
радовао
се
тој
наредби
врховне
команде
,
јер
је
њоме
отклоњена
свака
ратна
опасност
по
живот
Јованкин
.
—
Кад
се
вратим
,
Јованка
,
са
бојишта
,
доћи
ћу
ти
да
ми
предаш
моју
својину
.
—
То
су
биле
последње
речи
Алексићеве
,
кад
се
растао
од
комитске
чете
и
пошао
ка
својем
пуку
у
Скопље
.
ШЕЗДЕСЕТА
ПЕТА
ГЛАВА
Изненађење
.
Софија
је
већ
неколико
дана
похађала
у
болници
онога
младог
јунака
са
две
златне
бурме
на
прсту
.
Али
га
је
свагда
затицала
у
дубоком
сну
.
Чим
би
се
она
појавила
на
вратима
,
млада
болничарка
би
јој
пошла
у
сусрет
и
одвела
би
ју
ка
постељи
.
Успут
би
јој
прозборила
коју
утешну
реч
и
напојила
ју
добротворном
надом
.
Софија
би
сваки
пут
клекла
крај
постеље
,
оросила
руку
јунаку
врелим
сузама
,
нагледала
се
познатих
јој
али
замрсаних
црта
на
бледом
му
лицу
и
,
уз
нежан
израз
молбе
и
благодарности
,
опраштала
би
се
од
добре
болничарке
.
При
полазу
из
болнице
,
свагда
би
јој
се
чинило
да
ју
неко
води
испод
оба
пазуха
.
С
једне
ју
стране
нешто
придржава
на
ногама
,
а
с
друге
ју
вуче
ка
црној
земљи
.
То
беху
Нада
и
Очајање
.
—
Која
ли
ће
од
њих
двеју
освојити
душу
сироте
девојке
.
Пети
је
пут
клечала
и
сузе
ронила
Софија
крај
непомична
,
спаваћива
рањеника
.
А
кад
је
,
тиме
,
олакшала
срцу
и
подигла
се
да
пође
,
рањеник
уздахну
,
подиже
руку
на
завијено
чело
и
оловне
трепавице
му
се
размакоше
.
Софија
рашири
руке
над
њим
,
али
се
у
тому
положају
и
скамени
.
Онај
малаксао
поглед
у
ком
не
беше
зар
ни
искрице
живота
,
он
ју
је
скаменио
.
Рањеник
уздахну
и
опет
,
и
његове
тешке
трепавице
опет
се
склопише
.
Не
прође
два
три
тренутка
:
рањеник
опет
прогледа
.
И
поче
се
јављати
живот
у
умртвљеним
му
очима
.
Груди
му
се
стадоше
надимати
а
на
уста
му
се
,
једва
чујно
,
оте
једна
једита
реч
:
—
Нато
!
Девојка
спусти
главу
на
заталасане
груди
рањеникове
,
а
овај
склопи
руке
око
те
драгоцене
главе
.
Болничарка
их
мораде
раставити
полако
и
подигнути
уплакану
девојку
,
јер
рањеника
притисну
онај
несвестични
сан
.
Криза
је
дуго
трајала
.
Али
је
српска
здрава
крв
ипак
победила
и
савладала
опасност
.
Кад
је
Софија
опет
једног
дана
дошла
у
болницу
,
рањеник
је
баш
заложио
се
био
с
понудом
и
болничарка
му
намешташе
узглавље
,
да
га
спусти
на
одмор
.
Радосна
што
га
затече
седећива
,
Софија
чисто
притрча
к
постељи
,
а
рањеник
ју
дочека
блаженим
осмејком
на
уснама
.
—
Нато
!
—
изусти
он
слабачким
гласом
,
и
пружи
јој
обадве
руке
.
Девојка
их
прихвати
и
притиште
на
своје
вреле
груди
,
па
му
се
загледа
у
очи
,
да
види
шта
пише
у
њима
:
радост
или
укор
?
—
Нато
!
—
прозбори
и
опет
рањеник
—
откуд
ти
овде
?
—
Не
питај
,
Перо
;
само
нека
Бог
да
да
оздравиш
.
Рањеник
чисто
осећаше
како
му
снага
надолази
па
,
малаксалим
гласом
,
додуше
,
али
са
пуним
поуздањем
одговори
:
—
Само
кад
си
ти
ту
!
...
За
ме
се
не
бој
...
Оздравићу
ја
.
И
узе
јој
миловати
руке
,
образе
,
косу
;
и
привлачити
ју
на
своје
груди
.
Тако
их
је
затекао
др
.
Јовановић
који
је
пошао
да
проведе
једнога
инострана
новинара
кроз
болницу
.
Видео
је
др
.
Јовановић
и
више
таких
сцена
,
али
га
је
радозналост
привукла
ближе
,
да
се
обавести
о
разлогу
те
нежне
интимности
.
Убриса
своје
наочаре
и
,
натакнувши
их
на
нос
,
завири
у
лице
девојци
,
познаде
ју
и
,
као
зачуђено
,
рече
:
—
Гле
!
Ти
ли
си
то
,
Софија
?
А
ко
ти
је
овај
јунак
?
Девојка
се
застиди
.
Исплете
се
из
рањеникових
руку
и
обори
очи
.
Осећајући
да
је
упала
у
клопку
,
да
ће
се
кривица
њезина
проказати
:
није
могла
да
нађе
згодне
речи
у
одговор
доктору
.
Јовановићу
није
могла
умаћи
та
забуна
и
срамежљивост
изненађене
девојке
.
Не
хтеде
јој
вређати
осетљивост
већ
се
окрену
ка
рањенику
.
—
Но
,
Перо
,
како
се
осећаш
данас
?
—
Како
ми
,
ето
,
Ната
дође
,
много
ми
је
боље
.
—
Ната
?
—
Да
.
Доктор
опет
погледа
девојку
,
да
се
увери
—
није
ли
се
,
ваљда
,
он
преварио
?
Опипа
пулз
рањенику
па
слеже
раменима
.
—
Пулз
је
у
реду
.
Одговараш
ми
разумно
.
И
опет
ми
се
чини
,
ћато
,
да
ти
бунцаш
.
—
Не
бунцам
ја
господине
.
—
Ама
,
ово
је
наша
златорука
Софија
,
а
теби
се
причинило
...
—
То
је
моја
Ната
.
Недићева
Ната
,
из
мога
села
.
Јовановић
се
обрадова
овом
изненађењу
.
И
њему
је
било
познато
,
да
се
у
Београду
трага
за
Недићевом
Натом
,
и
да
се
госпођа
Стојанка
топло
заузима
за
то
.
—
Па
како
си
ти
овде
постала
Софија
?
—
окрену
се
доктор
опет
к
девојци
.
А
ова
,
видевши
да
је
уловљена
,
одговори
простодушно
:
—
Нисам
хтела
да
се
сазна
за
ме
.
А
кад
је
то
божја
воља
,
онда
...
тако
је
,
ето
,
као
што
Пера
рече
.
—
Па
ти
си
с
тим
признањем
двоје
потврдила
.
Прво
:
да
си
ти
Недићева
Ната
,
а
друго
:
да
си
Перина
Ната
—
нашали
се
доктор
.
Перино
лице
прелети
благ
осмејак
,
а
девојка
покри
с
рупцем
своје
румене
усне
.
—
Па
сретни
били
!
—
рече
,
напослетку
,
доктор
и
пође
даље
са
оним
страним
новинаром
.
У
Београду
се
,
за
читаво
време
рата
,
није
знало
правога
рока
ни
ручку
ни
вечери
.
Кад
је
кога
сустигла
глад
,
свратио
се
у
прву
пивару
или
гостионицу
,
да
је
завара
.
А
у
пиварама
и
у
гостионицама
се
пекло
и
кухало
без
престанка
.
И
ко
није
свраћао
на
чашу
пива
и
једно
ђувече
,
ко
је
истрајао
до
свога
огњишта
:
ни
онај
није
разбирао
које
је
доба
дана
,
него
,
кад
је
приспео
дома
,
онда
је
било
време
ручку
или
вечери
.
Па
како
се
није
водило
рачуна
о
добу
обедовања
у
својој
кући
,
тако
се
није
респектовало
то
доба
ни
у
туђем
дому
.
Никому
не
падаше
на
ум
да
запита
сам
себе
:
Неће
ли
баш
за
ручком
или
вечером
затећи
онога
ком
је
пошао
у
посету
.
Ни
доктор
Јовановић
,
кад
се
растао
од
онога
новинара
,
није
погледао
на
часовник
,
да
се
увери
је
ли
време
посети
.
Правце
је
одјурио
ка
госпођи
Стојанци
.
Не
би
дао
био
ни
за
које
благо
да
јој
други
ко
однесе
радосну
вест
о
Недићевој
Нати
.
Стојанку
је
у
београдском
друштву
свако
ценио
и
поштовао
.
Ни
доктор
Јовановић
није
дао
да
га
у
том
погледу
когод
надмаши
.
Као
што
рекох
,
одјурио
је
,
дакле
,
правце
к
њој
и
—
затекао
ју
је
,
заиста
,
при
ручку
.
—
Пардон
,
госпођо
Стојанка
,
по
сто
пута
пардон
што
вас
узнемирујем
код
обеда
,
али
...
—
Ништа
,
ништа
,
докторе
.
Изволите
,
изволите
овамо
—
дочека
га
љубазно
домаћица
,
и
пође
с
њиме
у
салон
.
—
Без
сумње
ми
носите
какве
добре
гласе
—
отпоче
Стојанка
,
кад
се
посадише
на
меке
наслоњаче
.
—
Познато
ми
је
да
вас
интересује
судбина
једне
младе
Војвођанке
.
—
Недићеве
Нате
—
истрча
му
у
сусрет
,
радосно
,
Стојанка
.
—
Ја
сам
нашао
Недићеву
Нату
те
сам
осрамотио
београдску
полицију
.
—
Срдачна
вам
хвала
,
докторе
,
на
тој
вести
и
на
вашем
труду
што
га
уложисте
у
ту
потрагу
.
—
Морам
вам
искрено
рећи
,
госпођо
,
да
ја
ту
нисам
уложио
никаква
труда
,
нити
сам
заслужио
ваше
хвале
—
примети
доктор
,
смешкајући
се
.
—
На
руци
ми
је
био
један
врло
поуздан
детектив
.
Име
му
је
:
пуки
случај
—
нашали
се
доктор
и
онда
исприча
ону
сцену
што
се
одиграла
у
болници
.
—
Па
где
је
сад
та
девојка
?
—
запитаће
Стојанка
нестрпељиво
.
—
На
поуздану
је
месту
.
У
кући
старога
потпуковника
Ризнића
.
—
Ах
,
зато
њој
није
ушла
у
траг
полиција
!
.
.
Да
је
у
мање
поузданој
кући
нашла
уточишта
,
би
ју
одавна
били
ишчепркали
.
По
одласку
докторову
,
Стојанка
није
ни
настављала
свој
обед
.
Прво
јој
је
било
,
да
зовне
на
телефон
Радојковића
.
—
Хало
.
Ко
говори
?
—
Одазва
се
Радојковић
.
—
Стојанка
.
—
Које
добро
?
—
Звала
сам
те
,
да
ти
захвалим
на
труду
што
си
га
уложио
у
потрагу
за
Недићевом
Натом
,
и
да
те
замолим
да
ту
потрагу
обуставиш
.
—
Како
то
?
Зашто
?
—
Нашла
се
,
једним
пуким
случајем
.
—
Па
где
је
сад
?
—
На
добром
је
месту
.
Здраво
!
—
заврши
Стојанка
и
,
телефон
зазврја
.
Још
је
написала
и
отправила
одмах
Натиној
мајци
ово
писмо
:
„
Драга
стрина-Неранџа
!
Хитим
да
вам
јавим
радосну
вест
.
Овај
час
сам
сазнала
да
је
Ната
у
Београду
и
да
се
налази
у
доброј
кући
.
Ја
ћу
њу
још
данас
походити
,
а
ви
гледајте
да
што
скорије
дођете
овамо
.
Срдачан
поздрав
и
вама
и
чика-Паји
.
“
ШЕЗДЕСЕТА
ШЕСТА
ГЛАВА
Опет
шпијон
?
Крајем
октобра
дошао
је
у
српску
престоницу
један
странац
који
се
,
при
ступању
на
српску
земљу
,
исказао
пред
полицијом
као
велепоседник
из
једнога
великог
српскога
села
у
Потисју
.
Београдска
је
полиција
,
за
време
рата
,
морала
будним
оком
пратити
сваког
странца
,
без
разлике
народности
,
јер
је
у
Београд
долазило
,
скоро
сваки
дан
,
разноврсних
смутљиваца
,
шићарџија
,
плаћеника
и
улизица
.
И
тога
„
пречана
“
је
полиција
држала
на
оку
,
ма
да
је
носио
дично
српско
име
:
Вељко
Орловић
.
Вељко
Орловић
је
одсео
у
хотелу
„
Москва
“
.
Држање
му
и
опхођење
беше
пуно
такта
и
отмености
.
Није
правио
никакве
посете
.
Није
тражио
никаква
познанства
.
Сам
је
шетао
по
свима
улицама
.
Застајкивао
би
овде
онде
и
посматрао
истакнутије
зграде
,
просторе
и
живље
саобраћајне
линије
.
Залазио
је
у
кафане
,
у
пиваре
,
али
ни
ту
није
тражио
да
се
с
киме
пусти
у
разговор
.
Свагда
је
гледао
да
ухвати
место
за
каквим
празним
столом
и
отуда
је
озбиљним
погледом
посматрао
кафански
живот
београдски
,
и
слушао
како
београђани
гласно
расправљају
дневна
питања
.
Тако
је
провео
два
дана
ту
и
онда
се
вратио
онамо
откуд
је
и
дошао
.
Није
само
полиција
мотрила
тога
странца
.
Он
је
запео
за
око
и
кафанској
публици
.
И
пало
је
разних
примедаба
о
њему
,
али
понајвише
као
у
шали
.
Но
и
кафанска
публика
је
оштрије
погледала
на
њ
кад
се
он
,
после
три
дана
,
опет
појавио
у
Београду
и
наставио
своје
усамљене
шетње
и
свраћање
у
кафане
.
—
Јасна
ствар
.
Шпијон
—
рече
новинар
Расић
својем
друштву
у
кафани
.
—
Морам
одмах
отићи
до
Рајковића
.
Он
треба
,
он
мора
да
зна
ко
је
тај
господин
и
шта
тражи
овде
.
Што
рекао
,
то
и
учинио
.
Пола
сахата
доцније
,
ено
га
у
канцеларији
шефа
полиције
,
Радојковића
.
—
Клањам
се
,
господине
!
—
Здраво
,
Росићу
!
које
добро
?
—
Знам
да
је
ваше
време
скупо
.
Стога
одмах
прелазим
на
ствар
.
Јавно
мњење
жели
да
сазна
:
ко
је
онај
странац
што
сад
већ
по
други
пут
долази
у
Београд
,
шета
се
туда
као
по
својој
баштини
,
проматра
ово
и
оно
,
а
ни
с
ким
се
не
упушта
у
разговор
.
То
је
нека
веома
сумњива
личност
.
Полиција
,
без
сумње
,
зна
ко
је
тај
господин
и
шта
тражи
