опетповрате
у
Србију
.
Домаћин
Чолак-Анта
био
је
изашао
у
чаршију
неким
послом
,
кад
је
стигао
Карађорђе
.
Па
како
се
прилично
задржао
,
Карађорђе
наговести
да
би
добро
било
да
когод
викне
Анту
,
а
да
јаве
и
другим
војводама
о
доласку
његовом
,
ако
се
који
ту
треви
.
Крага
одмах
скочи
да
сам
потражи
Анту
,
а
Симић
оде
да
види
хоће
ли
наћи
кога
од
осталих
војвода
.
Чим
су
чули
за
Карађорђев
долазак
,
сви
су
похитали
Чолак
Антиној
кући
,
и
осниска
собица
Антина
брзо
се
напуни
.
Чак
дође
и
момак
од
српског
митрополита
,
који
такође
бејаше
чуо
за
долазак
Карађорђев
,
па
га
је
молио
,
да
му
укаже
ту
част
и
да
дође
вечерас
на
вечеру
па
ако
жели
и
на
конак
.
Карађорђе
се
захвали
митрополиту
и
обећа
да
ће
свакако
доћи
на
вечеру
,
само
може
бити
мало
доцније
;
али
ако
се
сувише
забави
,
г
.
митрополит
нека
га
не
чека
.
Два
пуна
сахата
трајао
је
разговор
између
Карађорђа
и
људи
што
се
ове
вечери
бејаху
искупили
око
њега
.
А
ту
су
били
готово
сви
угледнији
представници
српске
емиграције
у
Русији
,
сем
Добрњца
који
се
тада
бавио
у
Петрограду
,
и
који
се
у
осталом
већ
истакао
као
јаван
противник
и
непријатељ
Карађорђев
.
Предмет
тих
разговора
били
су
српски
послови
и
ново
стање
у
Србији
.
Како
се
Карађорђе
недавно
био
вратио
из
Петрограда
,
сви
су
жудно
распитивали
шта
се
тамо
мисли
,
и
да
ли
има
каквихгод
изгледа
да
ће
се
учинити
на
неки
начин
да
се
старе
војводе
могу
слободно
вратити
у
Србију
на
своја
огништа
.
Ђорђе
је
отворено
говорио
,
да
се
он
за
сад
од
Руса
,
ничему
не
нада
.
Цар
је
и
сувише
заузет
својим
великим
плановима
у
Европи
,
и
његове
су
бриге
поглавито
на
то
упућене
да
доврши
дело
које
је
започето
победама
над
Наполеоном
и
коме
је
циљ
да
се
за
у
будуће
Европа
обезведи
од
револуционарних
испада
из
Француске
.
Све
то
Карађорђе
је
бележио
овим
карактерним
речима
:
„
Цар
козачи
Французе
“
.
—
Са
пуним
шакама
посла
у
Европи
,
Русији
није
сад
до
тога
да
се
заплеће
и
амо
на
истоку
.
Напротив
,
она
се
брижљиво
чува
да
амо
на
овим
странама
не
поремети
мир
,
а
нарочито
да
чимгод
не
изазове
Турску
.
С
тога
је
вероватно
да
би
Русија
остала
на
миру
и
не
би
се
ни
у
што
мешала
баш
нешто
и
да
плане
сад
каква
буна
и
неред
у
Турској
.
Наглашавајући
нарочито
,
како
се
за
овај
мах
од
Русије
не
могу
ничему
надати
,
али
се
немају
чега
ни
бојати
од
ње
,
Карађорђе
је
хтео
да
види
како
ће
то
утицати
на
војводе
;
имају
ли
они
каква
поуздања
сами
у
се
,
и
да
ли
се
бар
код
когагод
од
њих
јавља
мисао
да
би
ово
сад
био
згодан
тренутак
да
балкански
народи
сами
,
на
свој
ризик
,
расчисте
своје
рачуне
с
Турском
,
без
мешања
и
утицања
страних
држава
.
И
доиста
,
одмах
се
могло
опазити
,
да
српским
војводама
та
мисао
није
била
нова
,
њу
су
сад
шириле
грчке
хетеристе
и
о
њој
су
премишљале
и
српске
војводе
.
Само
што
скоро
ни
један
од
њих
није
веровао
у
успех
,
те
су
ту
замисао
сматрали
као
лепу
али
празну
жељу
!
Од
свију
присутних
једино
је
Крага
био
одушевљен
да
се
борба
опет
отвори
и
да
се
срећа
поново
окуша
,
па
шта
бог
да
.
—
Ја
сам
не
могу
ништа
,
па
с
тога
и
седим
овде
;
а
сутра
да
се
крене
когод
од
вас
ја
бих
му
био
први
друг
—
говорио
је
он
.
Чолак
Анта
је
говорио
да
је
у
Србији
све
узаврело
.
Народ
је
незадовољан
овим
стањем
и
гунђа
на
Милоша
.
Сам
Милош
,
који
се
до
скора
надао
да
ће
моћи
лепим
да
сузбије
београдског
везира
,
да
се
не
меша
у
народске
послове
,
већ
увиђа
да
од
мира
не
може
бити
ништа
.
Марашлија
подбада
једнога
по
једнога
кнеза
,
пунећи
им
уши
,
да
ни
Милош
ништа
није
бољи
од
њих
,
па
би
они
могли
сваки
у
своме
крају
заповедати
независно
.
Само
да
слушају
њега
,
везира
,
а
он
би
им
у
Цариграду
израдио
царске
берате
,
да
буду
независни
кнезови
.
Ова
подмукла
радња
Марашлијина
огорчила
је
Милоша
,
а
прилично
га
је
и
уплашила
.
С
тога
он
сад
друкчије
гледа
на
старе
српске
војводе
,
што
су
избегле
из
земље
и
радовао
би
се
да
се
они
опет
поврате
.
Бар
таке
је
гласове
он
,
Анта
,
слушао
ово
последње
доба
од
људи
што
су
долазили
из
Србије
.
Други
су
гледали
на
ствар
сасвим
друкчије
.
Све
то
што
се
сад
јавља
о
некој
промени
код
Милоша
,
све
су
то
његове
смицалице
и
ујдурме
.
Он
је
прво
окушао
да
код
руске
владе
оцрни
војводе
;
да
их
окриви
за
ровења
по
Србији
и
изради
да
их
прогнају
кудгод
у
дубину
Русије
.
Кад
му
то
није
пошло
за
руком
,
он
се
сад
претвара
како
је
бојаги
променио
мишљење
и
како
су
му
сад
војводе
добродошле
.
То
је
само
замка
да
их
намами
у
Србију
,
где
би
их
после
убрзо
појела
помрчина
,
као
што
је
било
и
с
толиким
другим
угледним
људима
.
С
тога
на
те
поруке
и
обећања
Милошева
не
треба
ништа
полагати
.
Ово
гледиште
нарочито
је
заступао
Јаков
Ненадовић
,
који
се
такође
ту
нашао
на
вечери
.
—
У
туђини
није
никад
као
код
своје
куће
—
то
знају
бог
и
људи
.
Али
волим
и
овде
у
туђини
остати
свој
,
но
отићи
у
Србију
,
па
служити
и
слушати
горег
од
себе
!
Не
желим
ни
ја
оставити
кости
у
туђој
земљи
и
уздам
се
у
бога
да
се
једном
опет
повратим
у
Србију
.
Али
то
ће
бити
само
онда
кад
могнем
отићи
тамо
онако
како
ми
приличи
,
као
господар
,
а
не
као
невољник
,
који
од
Милоша
проси
милост
—
говорио
је
Јаков
.
Карађорђе
је
махом
ћутао
.
Изустио
би
по
коју
реч
само
онда
,
кад
је
требало
да
кога
изазове
да
каже
шта
жели
.
Видело
се
да
је
хтео
да
саслуша
све
,
али
сам
своје
мисли
није
казивао
никоме
.
И
кад
су
сви
већ
по
неколико
пута
говорили
а
сваки
своје
погледе
изнео
,
Карађорђе
је
могао
направити
овакав
закључак
:
„
Сви
ови
људи
вајкају
се
на
своје
стање
,
али
нико
од
њих
није
намеран
да
кида
с
њим
и
да
напушта
своје
ново
боравиште
,
где
се
настанио
с
породицом
.
Сваки
од
њих
латио
се
каква
посла
те
мало
зарада
,
а
мало
ова
пензија
што
је
добијају
из
Русије
,
даје
свакоме
какав
такав
начин
живота
.
Оставити
сад
све
то
,
напустити
породице
,
па
тумарнути
у
Србију
,
где
се
не
зна
шта
их
чека
—
то
неће
ни
један
.
„
Док
су
били
у
Србији
;
док
је
трајала
борба
,
у
коју
су
једном
прегли
и
загазили
;
док
је
било
наде
да
се
нешто
може
извојевати
,
они
су
војевали
,
били
се
и
збиља
били
јунаци
.
Али
кад
је
несрећне
1813
.
све
то
пало
и
пропало
,
они
из
Србије
отишли
,
и
овде
у
Русији
нашли
миран
кутак
,
где
су
бар
безбрижни
за
главу
и
за
породицу
своју
—
ни
један
није
више
имао
воље
да
поново
гази
у
опасну
борбу
и
ризике
и
понова
да
ставља
на
коцку
и
себе
и
сву
породицу
своју
.
„
Негдашњи
крвави
ратници
претворили
су
се
сад
у
мирне
грађане
,
који
се
свијају
око
своје
породице
.
Морало
би
се
десити
нешто
особито
,
па
да
их
из
тога
стања
ишчупа
и
опет
рине
у
борбу
.
„
Ове
унутрашње
ватре
,
која
сажиже
и
душу
и
тело
,
која
неда
ни
мирна
сна
,
ни
слатка
залогаја
,
ни
слободна
даха
;
која
и
дан
и
ноћ
поџиже
само
једну
мисао
,
једну
тежњу
,
једну
неодољиву
крепку
вољу
,
да
се
понова
отпочне
борба
и
покају
старе
погрешке
—
тога
унутрашњег
нагона
,
који
је
Карађорђа
моћно
заносио
—
код
њих
није
било
“
...
И
Карађорђе
је
то
одмах
познао
.
Слушајући
ове
људе
како
гомилом
празних
речи
и
бацањем
кривице
на
другога
—
заклањају
своју
рођену
слабост
,
Карађорђе
је
наједаред
осетио
како
је
огромна
разлика
између
њих
и
њега
...
То
нису
више
његови
другови
,
његови
ратни
помоћници
,
људи
који
деле
са
њим
зло
и
добро
,
које
одушевљавају
једнаке
мисли
,
једнаке
наде
и
уздања
.
Не
,
то
су
сад
два
света
,
и
то
два
света
који
се
више
чак
и
не
разуму
.
Да
,
Карађорђе
је
то
сазнао
и
то
га
је
сазнање
љуто
тиштало
.
Али
јадању
није
сад
било
места
,
и
он
је
стегао
срце
и
трпео
;
трпео
и
ћутао
.
И
као
оно
у
почетку
устанка
,
он
је
сад
понова
осећао
да
је
опет
дошао
на
њега
ред
,
да
он
први
поведе
коло
,
да
он
први
коракне
,
и
да
од
његова
одсудна
и
успешна
прва
корака
зависи
све
...
апсолутно
све
!
...
Услед
тога
суморна
и
натуштена
душа
Карађорђева
још
се
више
наоблачила
,
најежила
и
чисто
се
повукла
у
себе
саму
,
те
усред
својих
негдашњих
ратних
другова
и
личних
пријатеља
,
он
се
некако
осећао
сам
и
напуштен
.
„
Да
идем
и
да
окушам
срећу
сам
с
људима
које
нађем
у
Србији
.
Ако
бог
да
те
пође
добро
,
за
месец
дана
сви
ће
ови
дојурити
тамо
и
биће
ми
поуздани
помоћници
као
што
су
и
пре
били
.
Али
сад
да
их
зовем
и
сад
да
се
уздам
у
неку
потпору
њину
,
то
би
било
безумље
,
које
би
се
у
најбољем
случају
могло
свршити
тиме
,
да
и
мени
самом
буде
ометен
одлазак
,
ако
не
би
још
под
стражом
био
враћен
натраг
у
Петроград
.
“
То
је
био
закључак
до
кога
је
дошао
Карађорђе
,
и
његов
разговор
с
војводама
био
је
завршен
.
Од
Чолак
Анте
,
Карађорђе
је
отишао
српском
митрополиту
на
вечеру
,
и
ту
се
бејаху
искупили
и
остали
угледнији
чланови
српске
кишињевске
колоније
.
Близу
до
после
поноћи
остали
су
ту
сви
заједно
,
па
се
после
један
по
један
почеше
разилазити
.
Око
поноћи
Карађорђа
и
митрополита
нестаде
из
друштва
,
и
више
од
пола
часа
остали
су
заједно
у
побочној
соби
,
где
су
се
поверљиво
разговарали
.
Кад
се
опет
вратише
у
друштво
,
на
митрополиту
се
могло
опазити
да
је
ћутљив
и
замишљен
.
Ђорђе
је
седео
мрачан
и
задубљен
,
грицкајући
нокте
и
погледајући
почешће
испод
ока
.
После
пола
ноћи
,
гости
се
већ
јако
проредише
и
наскоро
остадоше
само
домаћин
,
Ђорђе
,
Чолак
Анта
и
Симић
.
Чолак
Анта
је
нукао
Ђорђа
да
ноћи
код
њега
,
али
митрополит
рече
да
ће
га
задржати
код
себе
.
Ђорђе
се
жалио
да
има
јаку
главобољу
и
мучно
да
ће
тренути
целе
ноћи
.
На
растанку
с
гостима
Карађорђе
је
говорио
да
ће
,
као
сутра
дан
,
изаћи
ту
у
једно
село
у
околини
Кишињева
,
где
има
да
сврши
неке
рачуне
с
једним
пријатељем
,
па
ће
после
опет
натраг
у
Хотин
.
На
напомене
војвода
,
да
ће
се
сутра
опет
видети
,
он
је
одговарао
одобравајући
.
Кад
се
и
последњи
гости
разиђоше
,
Карађорђе
је
неко
време
остао
наслоњен
на
миндерлук
,
са
шакама
на
лицу
тако
,
да
је
изгледао
као
да
спава
.
Митрополит
је
у
два
маха
долазио
до
њега
,
с
намером
да
га
викне
и
да
му
понуди
кревет
.
Али
видећи
га
,
не
хтеде
га
дирати
и
обадва
пута
полако
се
повуче
.
Наједаред
Карађорђе
се
трже
и
чисто
скочи
.
Трже
сахат
;
било
је
један
и
по
час
по
поноћи
.
Он
нешто
прогунђа
.
Слуга
,
који
је
чекао
куњајући
на
уласку
у
одају
,
кад
чу
шум
,
уђе
унутра
и
понуди
Ђорђу
да
га
одведе
у
собу
где
ће
конаковати
.
Карађорђе
упита
шта
је
с
господином
митрополитом
.
Слуга
га
извести
да
је
г
.
митрополит
у
соби
и
да
је
наредио
да
му
се
јави
кад
се
он
—
Ђорђе
—
пробуди
.
—
Немој
му
јавити
ништа
—
рече
Карађорђе
.
Мене
боли
глава
и
изаћи
ћу
мало
да
се
проходам
по
свежој
ноћи
.
Ако
залутам
кудгод
подаље
,
могу
свратити
и
код
Чолак
-
Анте
на
преноћиште
.
С
тога
ако
ја
и
не
дођем
,
нека
се
г
.
митрополит
ништа
не
брине
.
Говорећи
то
,
Карађорђе
спусти
момку
у
шаку
велику
рубљу
Катарине
ИИ
,
рече
лаку
ноћ
и
нестаде
га
у
ноћном
сумраку
.
Корачајући
крупним
корацима
,
Ђорђе
се
преким
улицама
упути
право
оном
скровитом
кућерку
,
где
бејаше
синоћ
оставио
свога
друга
.
Неопажено
,
он
брзо
стиже
тамо
,
а
још
с
вратница
пресрете
га
оно
исто
момче
,
које
га
је
и
синоћ
дочекало
.
—
Све
је
спремно
—
рече
момче
још
док
су
ишли
кроз
шљивар
.
И
одиста
,
пред
кућом
је
чекала
спремна
тројка
,
с
другим
одморним
коњима
који
су
,
привезани
за
руду
,
у
сласт
јели
неку
миришљаву
отаву
,
што
је
брижљиви
кочијаш
за
њих
бејаше
накосио
.
У
кући
Ђорђе
нађе
будна
и
спремна
Наума
.
Он
је
рано
легао
и
до
пола
ноћи
већ
се
био
наспавао
.
Сем
њега
и
старца
Србина
,
домаћина
куће
,
Ђорђе
ту
нађе
још
два
човека
—
један
је
био
сувоњав
,
сед
старац
,
отмена
изгледа
и
мудрих
живих
очију
.
То
је
био
један
од
главнијих
повереника
хетерије
на
овоме
крају
,
мудри
Ђорђе
Маврогени
,
који
бејаше
нарочито
одређен
да
спроведе
и
испрати
Карађорђа
преко
молдавске
границе
.
Друго
је
била
огромна
људа
,
Сулиот
Красис
,
дугогодишњи
хајдук
епирски
,
но
који
се
од
2—3
године
бавио
у
Влашкој
и
Молдавији
,
где
је
за
тада
била
усредсређена
главна
радња
хетерије
.
Красис
је
био
наоружан
,
што
но
реч
од
главе
до
пете
,
али
је
све
то
покривала
огромна
,
бела
сукнена
кабаница
какву
обично
носе
румунски
сељаци
на
томе
крају
.
И
иначе
Красис
је
био
обучен
као
сељак
,
а
и
румунски
је
знао
тако
,
да
га
нико
не
би
могао
распознати
да
није
рођени
Влах
.
По
распореду
Маврогени
и
Наум
имали
су
да
иду
напред
тако
,
како
ће
за
једно
пола
сахата
свуда
раније
стизати
од
Ђорђа
и
Красиса
,
који
су
имали
да
крену
за
њима
.
Тако
је
и
учињено
.
После
кратка
разговора
између
Маврогена
и
Карађорђа
,
први
се
крене
с
Наумом
.
Њих
су
чекала
друга
спремна
кола
позади
куће
.
На
пола
сахата
за
тим
,
крене
се
и
Карађорђе
с
Красисом
.
Било
је
равно
три
часа
по
поноћи
,
и
зора
се
већ
бејаше
почела
беласати
на
далеком
истоку
.
Карађорђа
је
нестало
и
нико
није
знао
куда
се
део
.
Изашао
је
од
митрополита
у
глухо
доба
,
сишао
у
тамно
двориште
,
мрак
се
склопио
за
њим
и
више
се
није
знало
ништа
,
где
је
и
шта
је
с
њим
,
као
оно
кад
море
прогута
утонула
бродара
,
сарани
га
у
своје
неизмерне
дубине
,
а
горе
опет
остане
глатка
мирна
површина
,
као
да
није
ништа
ни
било
.
Тек
после
неколико
дана
,
кад
је
из
Србије
допро
први
ненадан
глас
о
погибији
једнога
великога
човека
и
великога
Србина
,
мрак
се
полако
поче
разбијати
.
Али
сутрадан
,
по
нестанку
Карађорђа
,
у
Кишињеву
је
било
трке
.
Тек
се
бејаше
расвануло
,
а
пред
Чолак
-Антину
кућу
стадоше
господска
кола
,
запрегнута
с
два
красна
зеленка
,
које
је
цео
Кишињев
познавао
.
Из
кола
изађе
сед
човек
у
генералској
униформи
,
окићен
многим
орденима
,
а
без
једне
ноге
.
Чим
се
старац
помоли
,
сакупљени
свет
поздрави
га
с
пуно
дирљиве
поште
.
Сви
су
га
познавали
.
То
је
био
кишињевски
генерал
губернатор
Стољетов
.
Али
што
ли
ће
он
код
скромнога
српскога
емигранта
Чолак
-
Анте
!
?
Старац
уђе
у
кућу
шалећи
се
с
Чолак
-Антом
,
с
којим
се
лично
познавао
,
кога
је
волео
са
његове
простодушне
искрености
,
а
који
га
сад
,
прилично
збуњен
и
изненађен
,
пресрете
на
кућњем
прагу
.
—
Ноћас
мора
да
је
Турке
јако
сврбео
врат
,
јер
кад
се
састао
војвода
с
вождом
својим
,
онда
јамачно
целе
ноћи
није
ни
о
чему
другом
говорено
до
о
турским
вратовима
—
рече
ђенерал
шалећи
се
и
потапка
Анту
по
плећима
,
додајући
:
—
здраво
војводо
!
Чолак-Анта
одговори
:
—
Здравље
желајем
ваше
високоблагородије
!
—
Како
је
„
вожд
“
?
Је
ли
се
одморио
од
пута
?
Јамачно
је
већ
устао
?
...
Истина
ја
сам
мало
сувише
подранио
!
—
рече
Стољетов
.
Чолак
-Анта
бејаше
се
прилично
збунио
.
—
Вожд
!
...
Хвала
Богу
...
здрав
је
,
ваше
благородије
.
Но
он
није
ноћио
код
мене
...
Синоћ
је
било
подуже
...
Ђенерал
га
пресече
:
—
Шта
?
„
Вожд
“
није
спавао
овде
?
Па
где
је
преноћио
?
!
Где
је
он
сад
?
—
Зар
није
овде
?
—
питао
је
Стољетов
журно
,
а
његово
весело
обасјано
лице
,
у
мах
се
натушти
.
Анта
је
објашњавао
:
—
Синоћ
смо
сви
били
овде
.
Седели
смо
подуже
.
После
смо
отишли
до
господина
митрополита
.
Господар
Ђорђе
је
тамо
остао
и
на
конаку
.
Јамачно
је
и
сада
тамо
.
Ја
сам
баш
мало
час
хтео
поћи
да
га
потражим
.
Он
је
дошао
послом
;
али
не
верујем
да
је
куда
излазио
.
Јамачно
је
још
код
његовог
преосвештенства
.
—
Мислите
,
да
је
тамо
!
Онда
идем
и
ја
право
к
њему
—
рече
старац
и
окрете
се
жустро
на
једној
нози
.
После
опет
застаде
:
—
А
да
не
буде
отишао
коме
другом
од
војвода
?
А
?
Добро
би
било
да
ја
пошљем
кога
од
мојих
људи
да
га
потраже
и
код
других
...
А
,
шта
велите
?
Где
мислите
да
може
бити
,
ако
није
код
оца
митрополита
?
—
Ја
мислим
да
је
тамо
.
Не
верујем
да
је
излазио
кудгод
овако
рано
—
рече
Чолак-Анта
.
—
Онда
ја
идем
тамо
.
А
доћи
ћете
,
велите
и
ви
.
Хоћете
ли
да
вас
повезем
?
Анта
се
захвали
,
рекав
да
има
још
нешто
мало
да
нареди
чељади
код
куће
,
па
ће
одмах
и
сам
митрополиту
.
У
брзом
трку
сјајна
кола
ђенералова
одјурише
митрополиту
и
зауставише
се
пред
његовим
станом
.
Ђенерал
Стољетов
искочи
живо
из
кола
,
лаким
покретом
руке
отпоздрави
ћирицу
митрополитова
,
који
га
с
дубоким
клањањем
предусрете
на
вратима
и
с
питањем
:
—
Је
ли
дома
његова
светлост
?
—
наже
уза
степенице
,
прескачући
лако
као
дивокоза
са
ступња
на
ступаљ
.
Момак
одговори
да
је
г
.
митрополит
тек
устао
,
и
протисну
се
крај
ђенерала
напред
да
га
поведе
митрополиту
и
да
отвори
врата
пред
високим
гостом
.
Састанак
војника
и
духовника
није
дуго
трајао
.
Прва
реч
ђенералова
била
је
:
где
је
Карађорђе
?
Митрополит
одговори
:
да
је
„
вожд
“
био
остао
да
ноћи
ту
код
њега
,
но
да
је
око
два
часа
по
поноћи
изашао
да
се
мало
прошета
по
чистом
зраку
,
јер
се
жалио
да
га
боли
глава
,
па
се
од
тога
доба
није
више
ни
враћао
.
Јамачно
је
отишао
да
конакује
код
Чолак
-
Анте
или
код
кога
другога
од
угледнијих
емиграната
српских
.
Стољетов
чисто
пребледе
на
овај
глас
.
—
Збиља
велите
„
вожд
“
није
код
вас
ноћио
?
Онда
је
он
јамачно
избегао
.
Ах
,
како
да
се
ја
тога
раније
не
сетим
!
Њега
није
требало
тражити
овде
и
код
Чолак
-
Анте
,
већ
га
је
ваљало
чекати
на
друму
,
који
из
Кишињева
води
преко
румунске
границе
.
„
Вожд
“
је
утекао
,
и
сад
ће
у
питању
бити
само
то
,
ко
је
бржи
,
или
он
да
утекне
,
или
ја
да
га
стигнем
.
Говорећи
то
,
ђенерал
хитно
поздрави
митрополита
и
журним
корацима
чисто
искочи
из
његове
одаје
.
И
док
је
митрополит
забезекнут
стајао
и
премишљао
о
значају
ђенералових
речи
.
По
заповести
губернаторовој
,
већ
су
одјуриле
хитре
козачке
извиднице
да
гоне
Карађорђа
,
и
где
га
год
стигну
,
под
стражом
да
га
врате
.
Свака
извидница
имала
је
нарочитог
командира
,
који
је
лично
одговарао
за
резултат
потере
.
Али
и
ако
је
потера
била
веома
оштра
и
трајала
пуна
три
дана
,
резултат
је
био
никакав
.
Карађорђа
је
нестало
,
као
да
је
у
земљу
пропао
.
Док
је
потера
губернатора
Стољетова
тумарала
по
блиској
и
далекој
околини
,
обигравајући
све
друмове
и
раскрснице
и
заустављајући
свака
путничка
кола
„
да
у
њих
завири
,
“
Карађорђе
с
Наумом
боравио
је
скривен
у
једној
румунској
сељачкој
кућици
,
где
је
за
њих
било
спремно
нарочито
подземно
склониште
.
Међутим
,
Красис
и
Маврогени
,
прерушени
у
сточарске
трговце
,
налазили
су
се
у
оближњој
околини
,
спремајући
за
Ђорђа
угодан
прелазак
преко
румунске
границе
.
Трећега
дана
потера
је
ухватила
два
подозрива
човека
,
који
су
,
по
њиховом
рођеном
причању
,
у
незнању
претурили
Ђорђа
преко
границе
.
Њин
опис
човека
кога
су
превели
и
показивању
златица
које
су
од
незнана
путника
добили
,
све
је
то
утврђивало
Стољетова
у
мисли
,
да
је
„
вожд
“
умакао
,
и
да
је
сад
већ
свака
даља
потера
бесплодна
.
Стољетов
је
у
очајању
чупао
своје
седе
косе
и
проклињао
тренутак
кад
му
је
поверено
,
да
гони
„
старога
лукавог
шумадиског
хајдука
.
“
А
у
том
вајкању
—
старцу
није
ни
на
ум
падало
да
су
она
два
човека
нарочито
била
подметнута
да
пронесу
глас
о
одласку
Карађорђевом
преко
румунских
међа
и
да
заварају
ђенерала
да
више
не
шаље
своје
извиднице
,
кад
је
тица
већ
умакла
из
кавеза
.
Међутим
,
петога
дана
после
одласка
из
Кишињева
,
Карађорђе
и
Наум
у
глухо
доба
ноћи
изађу
из
свога
скровита
склоништа
и
у
највећој
журби
похитају
румунској
граници
.
Маврогени
и
Красис
нису
их
пратили
узастопце
,
али
су
се
једнако
налазили
у
њиној
близини
,
час
их
претичући
,
а
час
остајући
иза
њих
,
како
је
кад
захтевала
сигурност
отмених
путника
.
Међутим
,
за
време
свога
бављења
у
скровитој
сељачкој
кућици
,
Карађорђе
се
бејаше
прерушио
тако
,
да
га
је
тешко
било
познати
.
Своју
прогрушену
косу
Карађорђе
је
био
овранио
,
а
тако
исто
и
своје
проседе
мустаће
.
Промењено
је
било
и
одело
,
а
пасош
му
је
гласио
на
име
бугарског
трговца
Јордана
,
који
путује
са
својим
момком
.
Тако
је
Карађорђе
неопажен
и
неузнемирен
издро
преко
румунске
границе
,
дочепао
се
Ћесарије
,
пројурио
и
кроз
њу
и
дошао
до
Дунава
према
Раму
,
где
је
имао
да
се
превезе
у
Србију
.
Узалуд
је
срдити
кишињевски
ђенерал
губернатор
,
једно
за
другим
изаслао
три
курира
,
да
јаве
аустријским
властима
о
бегству
Карађорђевом
и
да
их
замоле
,
да
га
бар
оне
зауставе
—
све
је
то
било
доцкан
.
Карађорђе
се
већ
био
дочепао
српске
обале
.
XИИ
У
ДОМОВИНИ
Сунце
је
већ
давно
било
зашло
,
а
после
жарка
летња
дана
бејаше
се
спустило
тихо
свеже
вече
.
Сви
предмети
изгледали
су
као
да
се
одмарају
и
одишу
у
вечерњој
тишини
,
после
дуготрајње
загушљиве
јаре
.
Голема
река
,
широко
тихо
Дунаво
,
ћутећки
је
ваљало
на
ниже
огромне
водене
масе
своје
,
а
његова
пространа
,
као
стакло
глатка
површина
,
искривила
се
овде
онде
,
као
да
каква
невидовна
рука
на
махове
просипа
читав
рој
сјајних
златали
краљушака
.
Читави
ројеви
ситних
рибица
,
у
густим
масама
пливале
су
полако
површином
млаке
воде
,
праћкајући
се
весело
.
На
најмањи
шушањ
оне
штукну
у
водене
дубине
,
нестане
их
наједаред
као
каквом
чаролијом
,
да
мало
после
опет
избију
на
површину
чило
и
весело
,
те
се
од
њих
вода
зацрни
.
Јата
птица
,
што
су
преко
дан
дремале
по
густим
зеленим
дубравама
,
скривене
од
дневне
препеке
,
сад
се
искупљају
на
свежем
вечерњем
зраку
и
од
њина
весела
цвркута
ври
цела
околина
.
Баш
у
ово
тихо
,
свечано
вечерње
доба
,
на
банатској
страни
указа
се
црна
гомилица
од
неколико
људи
и
упути
се
ономе
месту
,
где
се
заустављала
скела
што
превози
између
Рама
са
српске
и
Молдаве
с
угарске
стране
.
—
Ово
су
неки
људи
који
хоће
да
се
превезу
,
Јоване
.
Изађидер
те
види
—
рече
момку
кнез
Максим
из
Старога
Влаха
,
који
је
у
то
доба
био
скелеџија
ту
на
Раму
,
пошто
је
онда
Рам
био
веома
важан
прелаз
за
сав
тај
крај
и
туда
се
водила
велика
трговина
.
Момак
Јован
изађе
на
скелу
и
даде
знак
непознатим
људима
на
супротној
обали
,
питајући
их
хоће
ли
да
се
превезу
.
Они
махањем
одговорише
да
хоће
.
—
Свега
их
је
двојица
,
мислим
биће
доста
да
узмем
средњи
чамац
?
—
рече
Јован
.
—
Ја
бих
рекао
да
их
је
троје
—
примети
кнез
Максим
,
који
такође
бејаше
изашао
на
скелу
.
—
Јесу
тројица
,
али
дадоше
ми
знак
да
ће
их
само
двоје
прећи
амо
.
—
Онда
седите
па
веслајте
,
идите
ти
и
Стеван
—
нареди
кнез
Максим
.
Требао
је
читав
сахат
док
се
два
незнана
путника
превезоше
на
српску
страну
.
Превоз
је
свршен
брзо
,
али
су
се
на
банатској
страни
дуго
задржали
,
јер
један
од
ове
двојице
,
што
пређоше
,
нешто
се
дуго
разговарао
насамо
с
оним
што
остаде
у
Банату
.
Кад
су
прешли
на
српску
страну
,
мрак
се
већ
бејаше
у
велико
ухватио
.
Кнез
Максим
радознало
је
загледао
непознате
госте
,
али
их
у
сумраку
није
могао
добро
распознати
у
лицу
.
Само
му
је
један
од
њих
јако
падао
у
очи
својим
огромним
растом
и
својим
чудним
понашањем
.
Чим
је
ступио
на
српску
земљу
овај
човек
клече
;
простре
се
по
земљи
ничице
,
трипут
се
прекрсти
и
трипут
пољуби
земљу
,
шапућући
полугласно
:
—
„
Слатка
моја
мајко
,
света
земљо
моја
је
си
ли
ми
опростила
?
“
...
Ово
чудно
понашање
овога
непознатог
човека
јако
је
зачудило
кнеза
Максима
,
и
он
се
бејаше
живо
заинтересовао
да
дозна
који
ли
је
ово
човек
.
Чим
га
бејаше
загледао
,
кнезу
паде
на
ум
Карађорђе
.
Овако
је
он
био
висок
.
За
чудо
,
овако
је
некако
и
ходио
.
Прави
„
вожд
“
—
мислио
је
Максим
у
себи
.
Он
понуди
путнике
да
уђу
у
кућу
,
ако
би
ради
да
се
мало
одморе
крај
лепе
ватре
,
која
је
буктала
на
огњишту
.
А
ваљало
је
да
им
се
и
пасоши
прегледају
.
Но
путници
одбише
понуду
.
Нису
уморни
,
а
ваља
им
још
вечерас
стићи
пријатељу
који
их
очекује
у
оближњем
селу
.
Али
формалност
око
пасоша
опет
се
морала
извршити
.
Предајући
им
пасоше
натраг
,
кнез
Максим
загледа
добро
у
очи
онога
дугајлију
.
—
Бога
ми
,
господар
Ђорђе
!
Он
и
нико
други
!
—
мислио
је
кнез
у
себи
.
Пасош
је
био
у
реду
и
путници
се
незадржано
кренуше
даље
.
Пошто
они
одоше
,
кнез
Максим
ће
рећи
латову
Панти
:
—
Бога
ти
,
Панто
,
кога
ми
ово
превезесмо
?
Панта
је
оклевао
с
одговором
;
после
додаде
врдајући
:
—
Не
знам
,
бога
ми
кнеже
,
не
познајем
ни
једнога
.
А
нисам
их
ни
загледао
!
...
Ти
си
их
боље
видео
.
—
Превезесмо
ти
ми
,
мој
Панто
,
господара
Ђорђа
.
Прерушио
се
,
али
ја
га
опет
познадох
.
У
два
маха
хтедох
да
му
се
јавим
,
па
се
опет
тргох
.
Бејаше
ми
некако
зазорно
,
као
велим
,
кад
се
он
крије
и
неће
да
се
каже
,
није
ред
ни
ја
да
га
изазивам
силом
.
Све
се
ово
десило
28
.
јуна
1817
.
године
у
очи
Петровдана
.
Прешав
код
Рама
у
Србију
,
Карађорђе
је
још
те
исте
вечери
кренуо
даље
са
својим
пратиоцем
Наумом
и
сутрадан
,
лицем
на
Петровдан
,
био
је
већ
у
Пожаревцу
.
Карађорђе
је
,
као
ретко
који
,
познавао
готово
сва
места
у
Србији
и
знао
у
главу
све
угледније
људе
у
сваком
крају
.
Премда
се
за
четири
последње
године
,
од
како
је
он
избегао
из
земље
,
много
што
шта
било
променило
,
ипак
Ђорђе
је
знао
куда
му
ваља
проћи
и
где
може
свратити
.
Дошав
у
Пожаревац
изјутра
,
он
се
упути
табачкој
чаршији
и
сврати
у
механу
некога
Живка
Лужичанина
,
где
се
одморе
и
доручкују
.
Одатле
крену
Морави
да
се
превезу
на
скели
код
Орашја
.
Ту
Карађорђе
наиђе
на
кмета
Стојадина
,
који
га
,
и
ако
је
био
прерушен
,
одмах
познаде
.
У
осталом
пред
њим
се
Карађорђе
није
ни
крио
.
—
Можеш
ли
ти
мене
,
брате
,
гдегод
прикрити
за
који
дан
,
док
не
посвршавам
неке
послове
и
разашљем
абер
људима
,
да
знају
да
сам
стигао
.
Кмет
се
колебао
:
—
Могу
господару
рече
он
најзад
—
имао
бих
,
богу
хвала
,
где
и
да
те
примим
и
царски
угостим
,
али
куда
ћу
после
ја
,
кад
се
за
то
дозна
и
рашчује
?
—
А
под
киме
бејасте
ви
;
ко
вас
држи
?
—
упита
Карађорђе
даље
.
—
Држи
нас
господар
Вујица
.
Карађорђе
се
чисто
разведри
.
—
Е
хвала
јаком
богу
,
кад
сте
под
господар
Вујицом
,
онда
се
ништа
не
брини
.
Господар
Вујица
је
мој
човек
и
он
ће
ме
склонити
као
рођени
брат
што
би
.
Него
,
би
ли
ти
мени
могао
наћи
господара
Вујицу
и
довести
га
амо
,
а
за
даље
да
се
не
бринеш
?
—
питао
је
Ђорђе
.
—
Јутрос
смо
Господар
Вујица
и
ја
заједно
ручали
у
Паланци
,
па
после
,
ја
се
кренуо
амо
,
а
он
оста
још
мало
у
Паланци
и
обећа
да
ће
вечерас
у
Велику
Плану
на
конак
.
—
Е
,
е
!
...
Онда
је
таман
како
ваља
.
Него
,
да
ти
нас
сад
гдегод
склониш
док
не
дође
господар
Вујица
,
да
се
с
њим
разговорим
.
А
после
ћемо
све
ласно
.
А
неће
ни
теби
бити
криво
.
И
ако
се
прибојавао
да
не
страда
од
кнеза
Милоша
и
његових
људи
,
што
је
примио
„
вожда
,
“
кмет
Стојадин
ипак
се
преломи
и
одведе
Ђорђа
и
Наума
,
те
их
склони
у
свој
подрум
,
у
сеоским
пивницама
.
—
Ево
,
господару
,
овде
има
вина
,
овде
је
опет
ракија
,
а
ено
и
натеге
онамо
за
таванском
гредицом
—
све
је
ово
божије
па
ваше
,
располажите
као
у
својој
рођеној
кући
—
рече
кмет
Стојадин
,
кад
уведе
путнике
у
подрум
.
Тада
Карађорђе
извади
златан
дукат
руски
и
даде
га
Стојадину
да
набави
што
треба
за
јело
.
Још
му
препоручи
,
да
ништа
не
говори
о
његовом
доласку
,
сем
ако
би
се
намерио
на
каква
особито
добра
и
поуздана
пријатеља
.
На
томе
се
те
вечери
растану
.
Сутрадан
,
лицем
на
св
.
Павла
,
код
пивнице
где
је
био
склоњен
Карађорђе
,
спреман
је
повелик
ручак
.
На
ражњу
вртела
су
се
два
јагњета
,
а
крај
огњишта
,
на
прпору
,
стојала
је
велика
тепсија
гибанице
,
што
је
бејаше
умесила
домаћица
Стојадинова
.
Јер
и
ако
се
крило
,
за
долазак
Карађорђев
већ
се
бејаше
рашчуло
међу
поверљивијим
људима
,
и
неколико
пријатеља
већ
бејаху
потегли
да
га
виде
.
Међу
осталима
био
је
ту
и
Риста
Парезан
и
још
неки
.
Ту
се
ручало
,
пило
и
разговарало
.
Карађорђе
је
био
особито
расположен
.
Причао
је
неке
догађаје
из
ране
младости
своје
,
још
кад
је
као
слушче
Фаразлибашино
служио
у
Паланци
,
и
у
два
три
маха
грохотом
се
насмеја
,
што
је
код
њега
и
у
редовним
приликама
била
реткост
.
Но
ово
је
уједно
био
и
последњи
Ђорђев
весео
и
ведар
ручак
у
друштву
неколико
истинских
пријатеља
,
који
су
се
искрено
радовали
што
га
опет
виде
у
својој
средини
.
Тога
дана
под
ноћ
,
Карађорђе
се
састао
са
Вујицом
Вулићевићем
,
кнезом
смедеревским
,
а
кумом
својим
.
Нашли
су
се
у
Вел
.
Плани
код
гробља
,
куда
Вујица
бејаше
изашао
по
поруци
Карађорђевој
.
Састанак
је
био
прилично
хладан
.
Пошто
се
поздравише
,
Вујица
ће
рећи
:
—
По
богу
господару
,
што
дође
сад
баш
у
ову
ватру
?
Карађорђе
одмах
плану
:
—
Ене
сад
!
...
Зар
ме
и
ти
тако
пресреташ
.
По
души
вас
,
гори
сте
од
пудљивих
баба
.
Бојите
се
и
сенке
своје
.
И
ти
мене
питаш
што
сам
дошао
!
А
ти
не
знаш
зашто
сам
ја
дошао
,
но
тек
треба
да
ти
казујем
!
Пре
не
могу
да
се
одбраним
од
ваших
писама
и
зивкања
,
а
сад
се
причуђате
што
сам
дошао
!
Видећи
Карађорђа
љута
,
Вујица
се
узе
правдати
.
Он
није
мислио
ништа
зло
.
Нико
се
толико
не
би
радовао
Карађорђевом
доласку
као
он
,
кад
би
било
по
срцу
.
Али
он
се
боји
за
самога
њега
,
за
Карађорђа
.
Турци
су
се
ујазбили
,
презају
од
свачега
и
готови
су
на
крвопролиће
;
народ
се
комеша
;
кнез
Милош
гори
на
две
ватре
и
нико
не
зна
шта
ће
донети
сутрашњи
дан
.
Мало
по
мало
утиша
се
и
Карађорђе
;
још
једном
је
прекорео
Вујицу
а
затим
пређоше
на
присан
пријатељски
разговор
.
—
Шта
ће
рећи
Милош
кад
чује
за
мој
долазак
?
—
рече
Карађорђе
.
Вујица
слеже
раменима
.
—
Бог
га
свети
знао
!
Али
,
шта
мислити
?
Па
ја
велим
добро
.
Не
сме
ни
он
против
воље
царева
.
А
ја
рачунам
,
ниси
ни
ти
господару
дошао
о
својој
глави
.
После
ових
речи
Вујица
се
загледа
у
Карађорђа
,
очекујући
шта
ће
рећи
на
ово
последње
питање
.
Ђорђе
је
ћутао
,
грицкао
нокте
и
гледао
у
земљу
.
После
наједаред
као
да
се
трже
,
рече
.
—
Спомињете
вољу
царева
,
а
где
је
ваша
рођена
воља
?
Разбирате
шта
ли
би
хтели
цареви
из
света
,
а
не
знате
шта
хоћете
ви
сами
.
Хоћете
да
будете
слободан
народ
,
да
имате
своју
државу
,
своје
управљаче
,
а
једнако
се
обзирете
лево
и
десно
да
ли
ће
вам
когод
све
то
донети
на
пешкеш
!
—
рече
Карађорђе
прекорно
,
а
затим
додаде
:
—
Нема
пешкеша
,
мој
кнеже
,
већ
ваља
сам
запети
и
подупрети
својом
рођеном
грбачом
!
Ово
што
је
данас
не
долази
сваке
године
.
Много
ће
воде
протећи
Савом
и
Дунавом
док
се
опет
стеку
оваке
прилике
какве
су
сад
,
да
се
сви
балкански
народи
сложе
на
једно
опште
заједничко
дело
,
како
су
се
сад
сложили
.
И
ако
се
ова
прилика
упусти
,
онда
је
свему
крај
;
онда
бог
да
прости
сва
надања
наша
.
Усамљени
ми
нећемо
моћи
ништа
велико
да
учинимо
,
а
баш
да
се
што
и
почне
свршиће
се
с
неуспехом
.
Вујица
је
одобравао
говор
Ђорђев
и
мало
по
мало
онај
први
лед
међу
њима
сад
се
све
више
кравио
.
Како
се
већ
хватао
сутон
,
Вујица
позва
Карађорђа
да
сврате
ту
на
једно
трло
некога
познаника
његова
,
где
су
провели
близу
до
пола
ноћи
и
овде
је
Карађорђе
и
преноћио
с
Наумом
.
Ту
у
разговору
Карађорђе
је
открио
Вујици
цео
план
и
намеру
свога
доласка
,
само
је
прећутао
да
се
то
не
ради
са
знањем
и
вољи
рускога
двора
;
напротив
,
кад
је
Вујица
баш
о
томе
запиткивао
,
Карађорђе
му
је
одговорио
тако
,
да
је
Вујица
утврдо
мислио
како
се
све
ово
ради
и
спрема
са
знањем
царева
.
То
је
била
политика
Карађорђева
.
Таким
представљањем
он
је
хтео
ослободити
духове
,
да
с
већим
поуздањем
уђу
у
покрет
,
а
већ
доцније
ствар
би
се
обелоданила
сама
по
себи
.
То
је
била
она
иста
политика
,
као
оно
што
су
у
почетку
устанка
1804
.
год
.
говорили
да
они
не
војују
против
султана
,
већ
против
бунтовних
јаничара
.
У
даљем
разговору
Вујица
је
наваљивао
да
одмах
јаве
Милошу
за
његов
—
Ђорђев
—
долазак
,
али
Ђорђе
је
то
одбио
.
Истина
,
Милош
га
је
сам
звао
да
дође
и
он
му
је
исто
тако
кум
као
и
Вујица
,
али
опет
...
опет
!
...
—
Око
њега
(
Милоша
)
има
свакојаких
људи
.
А
после
,
ко
зна
шта
и
њему
може
наједаред
лупити
у
главу
.
С
тога
ће
боље
бити
да
с
тим
јављањем
причека
,
док
он
(
Карађорђе
)
развиди
мало
како
стоји
ствар
;
док
се
с
људима
састане
и
поразговори
шта
би
и
како
би
ваљало
предузети
,
па
после
може
и
Милошу
јавити
.
Тако
је
мислио
Карађорђе
.
Вујица
опет
био
је
сасвим
другог
мишљења
.
Он
је
налазио
да
би
баш
то
било
опасно
,
кад
би
се
од
Милоша
крило
да
је
Карађорђе
дошао
.
Он
то
може
дочути
с
друге
које
стране
,
те
би
одмах
помислио
да
је
Карађорђе
дошао
да
њега
обори
и
да
против
њега
ради
,
кад
се
ето
крије
и
није
хтео
одмах
сам
да
јави
за
свој
долазак
.
Тада
,
у
љутини
и
страху
за
свој
положај
,
Милош
би
био
кадар
да
учини
све
.
Овако
,
кад
му
се
Ђорђе
сам
јави
и
позове
га
,
да
се
споразуму
и
договоре
шта
може
,
а
шта
не
може
бити
,
ту
онда
Милош
нема
куд
и
мора
пристати
да
се
састану
и
разговоре
.
Док
се
све
то
удеси
и
Карађорђе
ће
имати
времена
да
се
састане
и
са
другим
људима
,
па
ће
после
видети
.
Ако
могне
с
Милошем
да
се
споразуме
,
добро
;
не
могне
ли
,
он
ће
онда
гледати
шта
би
се
друго
могло
.
Карађорђе
се
мучио
.
Познавао
је
Милоша
,
сећао
се
шта
је
овај
починио
за
2—3
последње
године
и
бојао
се
да
му
се
повери
.
С
друге
стране
опет
,
Вујица
је
с
разлогом
излазио
,
како
ће
опасност
тек
онда
бити
највећа
,
кад
Милош
разбере
да
се
Ђорђе
крије
од
њега
.
„
Да
није
дошао
да
о
моме
злу
ради
,
што
би
се
од
мене
крио
!
Да
је
дошао
по
вољи
царева
,
да
заједнички
удесимо
рад
против
Турака
,
он
би
се
мени
прво
обратио
и
са
мном
би
споразум
градио
!
“
—
Тако
ће
мислити
Милош
и
друге
није
,
но
да
му
се
одмах
јави
,
да
не
би
дочуо
с
друге
које
стране
—
наваљивао
је
Вујица
.
Поноћ
је
већ
била
превалила
,
а
њих
двојица
још
се
не
бејаху
сложили
шта
управо
да
раде
.
Најзад
ће
рећи
Карађорђе
.
—
Куме
Вујица
!
Једна
је
глава
,
и
ја
сам
моју
теби
поверио
.
Да
сам
хтео
веровати
Милошу
,
ја
бих
њему
отишао
,
а
не
бих
тебе
тражио
.
Ја
сам
сад
ето
,
на
твоме
аманету
,
а
ти
чини
шта
знаш
.
Да
јављаш
Милошу
—
ја
ти
то
не
бих
саветовао
.
Ти
добро
знаш
шта
је
Милош
учинио
с
Молером
,
с
владиком
,
с
Цукићем
и
с
толико
другим
.
Он
је
дубоко
загазио
с
Турцима
и
не
верујем
да
може
више
назад
.
Њега
Марашлија
зове
својим
посинком
,
и
кад
му
Турци
потраже
моју
главу
,
бога
ми
ће
је
он
дати
.
Ја
ти
ето
толико
велим
куме
,
а
ти
сад
,
којекуде
,
како
знаш
!
И
Вујица
је
био
замишљен
,
али
после
кратка
ћутања
он
се
преломи
на
једно
:
—
Господару
!
Уздам
се
у
бога
,
да
ће
све
бити
добро
,
а
ти
се
ништа
не
брини
.
Ти
ћеш
се
сутра
склонити
на
Драгићевом
трлу
а
ја
ћу
наредити
што
је
нужно
и
све
ће
бити
добро
и
срећно
.
Буди
безбрижан
,
одмори
се
ноћас
и
лака
ти
ноћ
!
На
тим
речима
Вујица
и
Ђорђе
растали
су
се
после
прва
њина
састанка
.
Карађорђе
је
остао
да
ту
преноћи
с
Наумом
,
а
Вујица
је
још
те
ноћи
отпутовао
за
Паланку
.
Брижан
и
замишљен
јахао
је
те
ноћи
Вујица
за
Паланку
,
пошто
се
растао
с
Карађорђем
.
Целог
пута
мориле
су
га
свакојаке
слутње
и
двоумице
.
У
Паланку
је
стигао
кад
је
почело
свитати
.
Сврати
у
Хасан
-пашин
хан
до
камене
ћуприје
,
и
одмах
посла
арџију
да
му
викне
Станимира
Батавељића
.
Тај
Станимир
био
је
већ
стар
човек
,
претурио
педесет
,
али
је
још
био
крепак
и
држећ
,
нарочито
је
био
познат
као
изврстан
ходац
.
За
младости
Станимир
је
био
хајдук
.
Пре
устанка
,
неко
време
хајдуковао
је
заједно
с
Главашем
,
но
после
се
преда
,
смири
,
ожени
и
изроди
децу
.
Најстарији
син
Станимиров
служио
је
сад
као
момак
код
кнеза
Вујице
.
Али
и
њега
,
Станимира
,
кнез
је
почешће
употребљавао
,
особито
кад
је
требало
однети
кудгод
брзо
и
поуздано
какав
абер
.
Станимир
је
знао
целу
Србију
унакрст
и
преким
путем
увек
је
пре
стизао
пешке
кад
се
куда
пошље
,
но
што
би
могао
стићи
најбољи
коњаник
.
С
тога
је
Вујица
сад
њега
тражио
и
посла
га
да
иде
у
Смедерево
и
да
однесе
поруку
секретару
Анти
Протићу
да
одмах
незадржано
похита
у
Паланку
.
Тога
дана
у
подне
Анта
је
већ
био
у
Паланци
.
Вујица
га
одмах
узме
на
страну
,
изађу
испред
коњушнице
до
Јасенице
,
и
ту
му
Вујица
каже
да
је
дошао
Карађорђе
.
Анта
је
лично
волео
Карађорђа
и
веома
се
обрадује
његовом
доласку
,
али
кад
му
Вујица
каза
како
стоји
ствар
,
да
Карађорђе
много
преза
од
Милоша
,
и
Анта
се
забрину
и
био
је
готов
све
да
чини
,
само
да
се
Карађорђе
заклони
од
опасности
.
Ту
се
мало
посаветују
и
реше
да
Анта
одмах
оде
у
Београд
Милошу
.
—
Иди
господару
Милошу
у
Београд
,
закуни
га
да
ником
живом
не
казује
што
ћеш
му
рећи
,
па
му
онда
од
моје
стране
кажи
,
да
је
вожд
амо
дошао
по
заповести
рускога
двора
и
да
му
је
план
да
поново
дигне
народ
на
Турке
,
а
за
њим
ће
одмах
устати
и
друге
хришћанске
поглавице
на
Балкану
.
Него
вожд
је
рад
да
се
разговори
и
споразуме
с
њим
—
Милошем
,
па
,
ако
не
може
бити
,
онда
да
протуримо
господара
Ђорђа
,
нека
се
склони
у
Црну
Гору
до
бољих
прилика
.
Зато
нека
господар
Милош
узме
изун
од
везира
да
може
доћи
до
Паланке
или
до
Пожаревца
.
Но
,
ако
га
везир
не
би
пуштао
од
себе
,
онда
нека
дође
бар
до
Раковице
да
се
туна
састану
,
а
господар
Ђорђе
доћи
ће
му
ту
на
разговор
.
С
таком
поруком
Анта
полети
у
Београд
и
изађе
пред
Милоша
.
Погодио
је
био
баш
у
тренутку
,
кад
су
код
Милоша
биле
и
многе
друге
старешине
,
које
он
беше
сазвао
ради
некога
саветовања
.
Анта
је
с
нестрпљењем
очекивао
да
се
људи
разиђу
,
па
чим
остаде
сам
с
кнезом
Милошем
,
он
устаде
,
закључа
врата
и
мету
кључ
у
џеп
.
Престрављен
,
Милош
упита
:
—
Шта
је
то
,
море
?
Шта
то
учини
?
—
Не
бојте
се
ништа
,
господару
,
није
никаква
зла
намера
,
но
имам
да
ти
кажем
важну
једну
ствар
,
а
бојим
се
,
јер
знаш
како
се
вели
,
да
и
дувар
има
уши
.
—
Па
шта
је
то
,
јадан
!
...
Шта
то
може
бити
?
—
рече
Милош
радознало
.
—
Казаћу
ти
,
господару
,
али
те
прво
заклињем
живим
богом
и
св
.
Јованом
да
тајну
чуваш
само
за
себе
,
и
да
је
ником
не
издајеш
,
бар
за
неко
време
.
Милош
се
бејаше
узневерио
.
—
Ама
шта
је
,
море
!
Говори
једном
шта
је
!
...
—
Закун
ми
се
,
господару
,
да
ћеш
ћутати
!
—
Е
,
ето
,
заклињем
се
,
ћутаћу
,
како
не
бих
ћутао
ако
је
ствар
таква
већ
!
Но
казуј
један
пут
шта
је
!
—
Овде
је
вожд
господару
!
—
рече
Анта
.
Милош
пребледе
као
крпа
и
ухвати
се
за
огњиште
од
оџаклије
да
не
падне
.
Анта
је
зорно
гледао
Милоша
и
не
би
му
мило
што
се
он
толико
узбуни
.
Али
опет
се
тешио
да
је
то
можда
само
големо
изненађење
.
У
томе
се
Милош
поврати
.
—
Црни
ту
!
Чух
ли
ја
добро
,
Анто
?
—
Јес
,
господару
,
„
вожд
“
је
ту
,
и
мене
је
амо
пратио
господар
Вујица
да
ти
све
то
јавим
.
—
Па
шта
вели
господар
Вујица
?
—
пресече
га
Милош
.
—
Он
,
ако
бог
да
,
господару
,
добро
вели
!
...
И
ту
сад
Анта
каза
кнезу
целу
поруку
Вујичину
.
Милош
га
је
слушао
пажљиво
;
хватао
је
сваку
реч
његову
.
Кад
Анта
сврши
Милош
прихвати
живо
.
—
Па
тако
,
тако
!
Добро
вели
господар
Вујица
.
Тако
и
да
чиним
како
је
он
наредио
.
Него
да
пошљем
ја
одмах
мога
Димитрија
(
писара
)
везиру
да
узме
изун
за
излазак
,
па
да
се
ствар
одмах
свршава
и
да
се
не
дангуби
—
рече
кнез
Милош
журно
.
Анти
се
разведри
,
видећи
ову
предусретљивост
кнежеву
.
—
Хвали
ти
,
господару
!
До
неба
ти
хвала
за
то
!
—
рече
Анта
са
сузним
очима
и
пољуби
кнеза
у
руку
.
—
А
ја
сам
се
прибојавао
.
Какви
ми
јади
нису
долазили
на
ум
.
Свачега
сам
се
бојао
.
Али
ко
ће
као
бог
и
господар
!
...
—
додаде
Анта
.
—
Ама
ја
,
болан
ја
!
Он
је
свима
нама
био
господар
;
он
је
близу
десет
година
заповедао
целом
овом
земљом
,
па
је
наша
дужност
да
га
сад
по
могућству
прихватимо
и
склонимо
.
Њему
не
сме
бити
ружно
међу
нама
.
Тако
је
намештао
Милош
,
и
Анта
је
пливао
у
радости
,
надајући
се
да
је
сад
сва
брига
збринута
и
све
како
ваља
уређено
,
кад
је
само
кнез
Милош
примио
ту
ствар
у
своје
руке
и
узео
да
се
о
њој
брине
.
А
оно
је
тако
и
било
—
само
у
другом
правцу
.
Милош
је
још
два
три
пута
запиткивао
Анту
и
о
Карађорђу
и
о
Вујици
и
кад
је
сазнао
све
што
му
је
Анта
умео
казати
,
он
нагло
изађе
из
оџаклије
.
Анти
рече
само
то
толико
:
—
Сад
ћу
ја
наредити
све
што
треба
;
очекни
ти
—
па
оде
.
Анта
је
чекао
и
у
мислима
радовао
се
како
ће
овеселити
и
Вујицу
и
Карађорђа
,
кад
им
донесе
овако
веселе
гласе
од
Милоша
.
Али
тек
он
бејаше
у
тој
мисли
,
кад
у
оџаклију
бану
Никола
Новаковић
,
момак
Милошев
.
Он
се
испречи
на
Анту
,
гурну
нека
побочна
вратаоца
,
што
су
кроз
подугачак
узан
ходник
водила
у
некакав
мрачан
,
тесан
собичак
и
показујући
руком
на
тај
ћумез
,
викну
Анти
:
—
Вуци
се
унутра
!
Анта
се
пренерази
и
хтеде
нешто
рећи
.
—
Унутра
се
вуци
!
—
викну
Никола
хватајући
се
за
пиштољ
—
да
ти
сад
не
сручим
ово
у
те
пасје
груди
!
Анта
виде
шта
је
.
Он
слеже
раменима
и
уђе
у
мрачни
преградак
,
у
коме
се
једва
назирало
.
Новаковић
прилупи
врата
,
намаче
резу
и
удари
катанац
,
па
оде
.
Овај
Никола
Новаковић
био
је
пре
момак
Вујичин
,
али
га
од
неко
време
бејаше
узео
кнез
Милош
у
своју
службу
,
јер
га
је
познавао
као
верна
и
послушна
.
На
Карађорђа
је
Никола
имао
пизму
,
што
му
је
осудио
брата
на
смрт
,
који
се
био
одметнуо
и
чинио
разна
недела
.
Милош
је
знао
да
му
је
он
поуздан
,
с
тога
прво
њега
и
посла
,
да
склони
Анту
,
а
њему
је
одмах
и
наменио
главну
улогу
у
овој
ствари
.
Анта
није
требао
да
чује
шта
се
спрема
и
да
зна
шта
се
ради
.
С
тога
је
Милошево
прво
и
било
да
њега
склони
.
Растав
се
с
Антом
,
Милош
је
одмах
био
позвао
Николу
,
наредио
му
да
Анту
затвори
,
па
је
с
места
скупио
око
себе
пријатеље
,
који
су
се
ту
десили
,
да
их
упита
шта
да
се
ради
и
како
да
се
почне
.
И
ако
је
сам
био
начисто
шта
му
ваља
чинити
,
кнез
Милош
позва
своје
доглавнике
да
чује
шта
они
мисле
о
тој
ствари
.
Сви
су
били
потресени
,
кад
чуше
да
је
Карађорђе
дошао
и
сваки
се
утркивао
да
каже
своју
осуду
.
Међу
доглавницима
Милошевим
било
је
људи
који
су
мрзили
Карађорђа
,
али
је
било
и
таких
који
су
га
високо
ценили
и
поштовали
.
Али
ни
један
од
њих
није
сад
говорио
оно
што
мисли
,
већ
је
сваки
удешавао
како
ће
се
кнезу
Милошу
допасти
.
Сећали
су
се
шта
је
недавно
Милош
починио
с
другим
својим
противницима
,
те
се
свак
бојао
да
рекне
добру
реч
за
Карађорђа
.
Кад
су
Н
.
Ичка
упитали
шта
да
чине
с
Карађорђем
,
кажу
да
је
он
рекао
:
„
Чините
с
њим
то
,
што
се
чини
с
прасетом
о
Божићу
.
“
А
Павле
Сретеновић
(
Лисовић
)
узвикнуо
је
љутито
—
Каменом
у
главу
треба
стуцати
ту
змију
,
јер
је
то
зверка
,
побуниће
народ
,
па
ће
нам
свима
доћи
хака
.
А
и
овога
Анту
и
Вујицу
треба
упљескати
,
јер
ево
и
они
нешто
с
њим
шурују
.
Милош
је
стајао
у
средини
сакупљених
доглавника
својих
и
стрељајући
очима
час
једног
,
час
другог
,
слушао
је
шта
ко
говори
.
Његова
глатко
избријана
брада
на
махове
је
поигравала
,
и
когод
је
познавао
Милоша
,
лако
је
могао
опазити
како
је
сад
врло
узбуђен
.
Али
видећи
,
да
сви
скупљени
говоре
онако
,
како
је
њему
најмилије
,
Милош
мало
по
мало
осети
неко
олакшање
.
—
Говорите
,
браћо
,
сад
што
ко
има
;
немојте
се
после
вајкати
:
„
е
,
да
бејасмо
ово
,
да
бејасмо
оно
.
“
Тако
исто
нећу
после
да
се
изговарате
да
сам
ја
наваљивао
,
већ
ето
вас
па
како
наредите
онако
нека
и
буде
.
Тако
је
сад
говорио
Милош
.
Али
људи
су
га
погледали
испод
очију
и
нико
није
озбиљно
узимао
ове
речи
његове
.
А
и
шта
су
могле
ту
речи
вредити
,
кад
је
свак
прозирао
шта
је
у
души
Милошевој
.
Више
од
сахата
водио
се
разговор
шта
и
како
да
се
чини
.
Реч
„
да
се
убије
“
почешће
се
чула
,
но
Милош
се
на
то
чинио
невешт
,
пуштајући
људе
да
се
сви
изговоре
.
Видећи
да
сви
нагињу
за
оштре
мере
,
Милош
се
чисто
вајкао
:
—
Море
људи
,
тешко
је
ту
бити
паметан
.
До
јуче
је
то
био
господар
!
Па
,
чиниш
волико
,
како
сад
да
га
уклониш
!
Али
услужни
доглавници
одмах
су
дизали
грају
,
просипајући
против
„
вожда
“
свакојаке
повике
па
и
саме
псовке
.
Тада
се
најзад
као
и
Милош
склони
.
Шта
ће
кад
нема
друга
изласка
,
а
ствар
је
требало
вршити
брзо
,
да
што
Турци
не
осете
.
Но
сад
је
настајало
питање
:
ко
и
како
да
уклони
Карађорђа
?
Милош
је
за
све
време
мало
говорио
.
Понајвише
је
пуштао
да
други
кажу
шта
мисле
,
а
он
је
само
одобравао
тај
говор
,
или
се
мрштио
и
дизао
у
вис
леву
обрву
,
кад
му
се
каква
реч
не
би
допадала
.
У
целом
разговору
Милош
ни
један
пут
није
споменуо
реч
„
убије
“
или
„
убиство
“
,
он
је
говорио
само
о
томе
,
како
да
се
Карађорђе
уклони
.
Али
сви
су
они
знали
прави
смисао
те
речи
.
Но
ко
ће
да
пође
и
како
и
где
да
изврши
смишљено
дело
?
Шта
да
се
каже
Вујици
;
хоће
ли
се
ствар
крити
од
њега
или
да
му
се
све
повери
?
Како
ли
ће
он
то
примити
?
Да
се
не
одметне
и
он
с
Карађорђем
?
Ко
да
води
надзор
да
се
цео
тај
посао
брзо
и
паметно
изврши
,
без
ларме
и
узбуне
,
која
би
могла
узрујати
свет
?
...
Дуго
су
се
мучили
и
стало
их
је
крвава
зноја
,
док
су
све
те
појединости
утврдили
и
уговорили
.
Најтеже
је
било
то
,
што
се
на
Карађорђа
није
смело
напасти
јавно
.
Милош
никако
није
хтео
да
јавно
,
пред
народом
,
на
њега
падне
крв
Карађорђева
и
да
се
он
обележи
као
убица
овога
великога
човека
.
Пред
Портом
и
Турцима
он
ће
већ
смрт
Карађорђеву
изнети
као
своју
заслугу
,
али
пред
народом
српским
с
тим
се
није
смело
излазити
.
Ваљало
је
дакле
целу
ствар
извести
потајно
,
а
то
је
ишло
тешко
.
Па
и
ту
прва
мисао
опет
је
дошла
од
Милоша
.
—
Вујица
га
је
примио
,
Вујица
нека
за
њега
и
одговара
—
рече
Милош
онако
као
узгред
.
То
одмах
прихватише
и
сви
остали
.
—
Тако
и
јесте
.
Од
Вујице
треба
тражити
или
да
пошље
главу
онога
црнога
пса
,
или
да
идем
ја
да
донесем
његову
рођену
—
рекао
је
срдито
Лисовић
.
—
Тако
и
да
се
чини
—
прихватише
сви
—
Вујица
је
с
Црним
и
онако
шуровао
.
Они
су
један
другом
слали
поруке
и
аманете
;
Вујица
је
Црнога
зивкао
,
па
је
право
да
сад
он
с
њим
и
сврши
.
Или
Ђорђева
или
његова
глава
!
То
је
била
општа
лозинка
.
Сви
су
били
сложни
у
томе
и
сад
је
остајало
само
да
Милош
нареди
што
је
потребно
за
извршење
.
Милош
је
једнако
хукао
,
као
човек
кад
га
снађе
нека
голема
беда
.
А
није
му
ни
било
лако
.
И
ако
је
имао
око
себе
све
саме
покорне
слуге
и
послушнике
своје
,
ипак
он
,
чак
ни
пред
њима
,
није
хтео
сад
истицати
своју
вољу
и
своју
заповест
.
Напротив
,
све
је
угађао
тако
да
изгледа
како
су
целу
ову
ствар
други
прекинули
,
а
он
је
само
пристао
на
готово
,
кад
већ
није
било
другог
излаза
.
Хућући
и
уздишући
,
Милош
се
растаде
са
својим
доглавницима
и
рече
да
се
нађу
на
мети
,
ако
би
му
ускоро
опет
што
затребали
,
а
сам
оде
да
нареди
даље
што
треба
.
Тек
кад
се
нађе
насамо
,
Милош
осети
како
га
Карађорђев
долазак
у
Србију
притискује
као
каква
,
страшна
мора
.
Он
сад
више
није
хукао
и
уздисао
,
али
зато
су
његове
суре
очи
сијале
као
жива
жеравица
.
Пролазећи
кроз
намештену
одају
,
он
застаде
пред
огледалом
на
зиду
.
Погледа
се
и
чисто
да
себе
не
позна
.
У
образу
је
изгледао
црн
као
земља
,
а
црте
на
лицу
бејаху
му
се
некако
развукле
и
искривиле
тако
,
да
је
цело
лице
изгледало
поремећено
и
онакажено
.
Милош
шкрипну
зубима
,
окрете
главу
од
огледала
и
оде
даље
.
Викну
Лисовића
и
нареди
му
да
пробере
најпоузданије
момке
а
повешће
и
Николу
Новаковића
.
И
сам
да
се
спреми
за
полазак
,
а
о
целој
ствари
да
ћути
као
заливен
.
После
Лисовића
,
Милош
позове
свога
писара
да
му
у
перо
каже
какво
писмо
да
напише
Вујици
.
Писар
Димитрије
седео
је
прекрштених
ногу
и
на
колену
писао
,
а
Милош
је
киван
ходао
по
соби
и
срдито
одсецао
:
—
Пиши
,
море
,
и
пази
добро
што
говорим
.
Овде
свака
реч
главе
вреди
...
Пиши
Вујици
!
Овако
му
пиши
:
„
Куме
Вујица
!
Са
согласијем
свих
дванајест
кнезова
закључили
смо
ови
час
да
Карађорђа
уклониш
и
с
њиме
свршиш
брзо
и
неодложно
и
његову
главу
амо
да
пратиш
нама
,
ако
си
рад
да
останеш
у
господству
и
поверенију
које
од
мене
и
од
народа
имаш
.
У
противном
најстрожија
заповест
издата
је
тебе
истога
усјекованијем
главе
каштиговати
за
невјерство
и
издају
рода
.
И
тако
,
куме
Вујица
,
добро
разуми
и
знај
:
Карађорђева
глава
или
твоја
;
и
на
то
ти
се
кунем
живим
Богом
и
светим
Јованом
и
кумством
нашим
,
те
да
знаш
да
никаквога
опроштенија
ни
милости
не
може
ти
бити
.
А
за
грех
какови
ако
се
сумњаш
и
бојиш
,
ја
слободно
на
се
примам
сваки
грех
зато
,
и
одговорност
пред
Богом
примам
на
се
и
на
потомке
своје
,
зашто
се
овде
ради
о
миру
и
срећи
целога
народа
овога
,
па
је
боље
да
погине
један
Карађорђе
но
да
гину
невина
деца
и
одојчад
и
сва
ова
сиротиња
,
коју
је
Бог
на
аманет
нама
старешинама
предао
.
Него
,
куме
Вујица
,
да
совршиш
све
исправно
каконо
ти
се
овде
строго
и
најстрожије
препоручује
и
заповеда
,
те
да
главом
и
малом
својим
останеш
као
што
си
и
био
,
а
ја
и
народ
још
ћемо
ти
и
признателност
нашу
указати
.
Твоје
је
да
дјело
свршиш
,
а
за
све
друго
наша
је
брига
и
одговорност
и
пред
Богом
и
пред
народом
.
“
Тако
је
гласило
писмо
Милошево
.
Чим
је
било
готово
,
он
позва
к
себи
Павла
Сретеновића
—
Лисовића
—
и
заповеди
писару
да
му
писмо
прочита
.
—
Ово
ћеш
,
колико
ноћас
,
однети
Вујици
—
рече
Милош
.
—
Спремај
момке
као
што
сам
ти
рекао
,
а
и
све
друго
што
ти
треба
за
пут
,
па
ћеш
се
одмах
кренути
.
Писмо
ово
прочитаћеш
Вујици
и
показаћеш
му
га
,
али
га
давати
нећеш
.
Само
ће
се
овде
на
крају
потписати
,
да
га
је
прочитао
и
да
знаде
шта
му
се
у
писму
наређује
.
Тога
истога
дана
у
сумрак
,
из
Београда
је
отишло
смедеревским
друмом
12
коњаника
,
на
добрим
хатовима
,
оружани
од
главе
до
пете
.
То
су
били
најпоузданији
момци
Милошеви
,
а
водио
их
је
Лисовић
,
човек
решен
на
свашто
и
кнезу
Милошу
безгранично
одан
.
Пред
полазак
Милош
је
Лисовића
поново
звао
к
себи
.
Остали
су
заједно
скоро
пуна
пола
сахата
.
Ту
је
Милош
разложио
Лисовићу
све
потанко
шта
му
и
како
му
ваља
чинити
и
најстрожије
му
заповедио
да
се
без
главе
Црнога
Ђорђа
нипошто
не
враћа
.
Поред
савета
и
строгих
наредаба
Лисовић
је
добио
и
новаца
,
да
се
и
тим
послужи
,
у
колико
му
устреба
.
На
растанку
Милош
му
пружи
некакво
мало
црно
стакленце
,
повезано
белом
кожицом
и
чврсто
запушено
.
Јако
је
мирисало
и
Лисовић
га
,
и
нехотице
,
пренесе
носу
.
—
Не
,
несрећниче
,
не
мириши
то
...
То
је
најљући
отров
.
Пет
капљица
од
њега
доста
је
да
убију
најјача
човека
.
Ово
ти
дајем
нека
ти
се
и
то
нађе
;
за
сваки
случај
није
згорега
и
то
имати
.
Пошто
је
тако
све
било
спремљено
и
отправљено
,
Милош
