одсвилена
ћерећели-платна
.
Они
беху
урупчени
гроздастим
везом
,
а
овај
опет
беше
поткићен
паучинастом
чипком
,
те
све
изгледаше
као
рецкаво
виново
лишће
...
.
Кроз
ово
танано
ткиво
осмешкиваху
се
као
снег
бели
јастуци
са
својим
џамфезли
рогљевима
,
и
у
два
завојка
крмезли
јоргани
,
уоквирени
колико
прст
узачком
свијоном
чипком
.
На
оба
кревета
,
у
свакоме
углу
њихову
,
одсјајкиваху
мали
,
од
плаве
свиле
јастучићи
,
по
којима
,
заклео
бих
се
,
е
се
беху
разлетели
шарени
лептирови
.
Мара
Јелина
беше
најчувенија
везиља
у
свој
околини
...
.
С
друге
стране
,
до
прозора
,
пружао
се
скоро
дуж
целе
собе
широк
миндерлук
,
застрт
ресавим
зеленим
ћилимом
,
а
заокружен
јастуцима
од
истог
ресавог
ткива
.
Овоме
свему
беше
челенка
онај
малени
сточић
испод
слика
краљеве
породице
.
На
њему
беше
небројено
ситница
понамештано
и
да
једну
једиту
тварку
с
овога
стола
узмеш
,
чини
ти
се
,
е
би
оне
друге
заплакале
.
Сребрни
крстати
свећњаци
,
окићени
ројтицама
од
бојали
сићушних
ђинђувица
,
а
на
сваком
оглавку
,
где
се
свеће
усађују
,
беху
у
тробојци
изрецкане
од
танана
флис-папира
дињасте
крунице
.
И
у
њима
је
горело
осам
свећа
...
.
Шавољи
за
слатко
,
чаше
за
воду
,
шољице
за
каву
;
два
од
зеленкастог
порцулана
цвећњака
,
што
у
њима
,
рекао
бих
,
као
ватра
горијаху
ките
шебоја
,
каравиља
и
руже
месечарке
,
па
онда
оне
корпице
,
исплетене
од
зрелог
пшеничног
класја
,
а
у
њима
једно
преко
другог
,
наслагане
Фотографије
—
ваљда
пријатеља
и
познаника
газда
Вулових
и
Јелиних
,
а
можда
и
—
Мариних
,
—
све
је
то
,
свако
за
се
,
роморило
:
и
ја
сам
љубимче
оне
анђеоске
душе
што
њом
дишемо
,
што
њом
светлимо
,
што
њом
миришемо
,
што
њом
певушимо
песму
миља
,
песму
љубави
,
песму
хармоније
над
хармонијама
!
...
Соба
—
с
краја
у
крај
—
беше
застрта
једноставним
ћилимом
,
који
је
,
казаше
ми
,
газдарица
Јела
,
још
док
је
девојком
била
,
откала
,
исклечала
и
газда
Вулу
уз
осталу
венчану
спрему
донела
.
Диван
то
беше
размештај
шара
,
и
све
су
од
средине
потицале
.
И
чисто
ми
жао
беше
што
му
не
могох
средину
видети
.
Њу
беше
засенио
сто
за
којим
ћемо
вечерати
.
Газда
Вуле
је
раније
наговестио
,
да
ће
вечерас
имати
још
три
госта
.
Они
беху
дошли
.
С
њима
се
Мара
разговарала
—
као
са
својима
у
кући
.
Кад
у
собу
уђох
,
наши
се
погледи
један
у
други
стопише
,
а
преко
њеног
љиљан-образа
прелети
као
муња
сенка
неког
неразговетног
стида
,
што
га
невиност
девојачка
на
румен-образу
мала
...
—
Пријатељ
мога
чике
Јола
...
Он
је
пријатељ
и
бабе
мога
!
прозбори
ово
вилинско
девојче
,
и
онда
се
окрете
мени
:
—
Ово
су
пријатељи
наше
куће
—
мога
оца
и
мајке
.
Отац
Остоја
,
свештеник
суводолски
.
Он
је
крстио
моју
мајку
,
па
—
и
мене
.
Ово
је
мој
учитељ
,
г
.
Мирко
.
Сад
је
и
он
у
Суводолу
.
Чича
Стево
,
кмет
суводолски
.
Отуд
ми
је
мајка
.
То
нам
је
место
свима
драго
.
Представљање
је
страна
биљка
;
али
у
устима
Мариним
,
у
сребрном
гласу
њезину
,
оно
је
замирисало
миомиром
најлепшег
цветка
у
градини
српских
обичаја
—
Тако
,
кад
се
не
може
друкчије
,
онда
се
морало
онако
како
се
...
.
морало
,
—
рећи
ће
газда
Вуле
,
улазећи
у
собу
.
Он
ово
говораше
више
у
себи
.
Али
у
његову
гласу
беше
нечега
,
што
нам
је
наговестило
,
да
се
у
његовој
кафани
извршило
нешто
на
начин
,
који
му
није
најмилији
.
—
Добро
ми
дошли
,
пријатељи
,
окрете
он
и
стаде
се
осмешкивати
.
Ја
мало
овамо
с
мојим
гостима
...
.
позабавих
се
...
.
Седајмо
—
да
се
вечера
!
...
Маро
,
дете
моје
,
помози
мајци
својој
!
...
Кажи
побри
Јолу
—
шта
учини
?
—
До
сад
је
вечерао
и
ко
је
говеда
изгубио
!
.
.
ВИ
Конци
од
којих
су
изаткати
догађаји
,
што
у
нашу
причу
улазе
,
тако
су
изукрштани
и
извијугани
,
да
им
је
тешко
краја
наћи
.
Пођимо
само
за
једним
,
па
ћемо
се
забезекнути
,
куд
ће
нас
одвести
.
Час
свраћа
у
министарски
биро
,
и
ту
служи
,
у
место
јемственика
за
прошивање
каквог
поверљивог
президијала
;
отлен
ће
сврнути
у
какву
новинарску
експедицију
,
и
ту
ће
се
распрести
на
стотину
тањих
кончића
,
па
ухватити
све
поштанске
линије
и
станице
,
а
отуд
скренути
с
главне
џаде
и
тамо
се
изгубити
—
као
електрична
струја
,
кад
је
у
земљу
спроведемо
.
Овим
се
концем
зашивају
и
креманске
вреће
,
у
којима
се
носи
мливо
за
политичке
воденице
поточаре
;
њега
можеш
видети
,
где
се
мрси
са
свионом
косом
какве
„
нововерке
“
,
а
каткад
га
видиш
,
где
се
од
њега
сучу
познате
камџије
,
што
с
њима
по
који
политички
џамбас
шиба
какво
уштапљено
кљусе
—
да
га
нагна
да
поигра
,
не
би
л
’
га
на
сајму
протурио
под
„
здраво
.
“
За
једним
оваквим
концем
,
овога
вечера
,
беше
се
упутио
и
Јоле
кочијаш
.
Њега
је
у
заман
тражила
Мара
да
га
на
вечеру
зовне
...
.
Целина
ове
приче
захтева
,
да
и
ми
за
Јолом
пођемо
,
па
онда
—
вратићемо
се
с
њим
за
рана
—
и
опет
стићи
на
вечеру
.
Миће
Белобрка
најлепша
је
кућа
у
варошици
Б
...
.
Истина
,
ову
је
кућу
градио
покојни
Павле
Бошњак
.
То
беше
вредан
човек
.
За
неколико
година
он
је
стекао
лепу
сермију
,
па
најпосле
и
ову
кућу
сазидао
.
Жена
му
некако
умре
при
порођају
;
али
је
божја
воља
хтела
,
да
му
дете
остане
живо
.
Он
га
даде
на
дојиље
,
и
дете
је
расло
и
напредовало
,
као
да
је
на
грудима
рођене
мајке
.
У
осталом
,
Смиља
дојиља
и
беше
сиротињска
мајка
,
а
била
је
срца
милостивна
,
да
би
се
свакад
заплакала
,
кад
би
видела
какво
сироче
без
оца
и
мајке
.
Она
је
и
Злати
Павловој
била
што
и
рођена
мајка
...
.
Кад
је
рат
за
ослобођење
и
независност
букнуо
,
онда
је
Злати
било
16
година
.
Њен
отац
оде
у
војску
,
а
своје
јединче
остави
у
аманет
Смиљи
дојиљи
,
а
дућан
своме
вредноме
момку
,
Влади
Мирчићу
.
Кад
се
први
рат
свршио
и
Павле
кући
вратио
,
затекао
је
сермију
још
и
увећану
,
а
своју
Злату
још
лепшу
и
одраслију
.
И
Смиљи
дојиљи
грунуше
сузе
на
очи
,
кад
виде
,
како
се
отац
и
кћер
купају
у
сузама
.
Та
Павле
је
волео
Злату
као
своје
очи
у
глави
.
Кад
би
му
ко
приметио
што
се
не
жени
,
он
би
махнуо
главом
:
—
Кад
не
могу
Злати
наћи
мајку
;
онда
јој
нећу
ни
маћеху
тражити
...
.
Ово
што
још
живим
и
радим
—
то
је
за
моју
Злату
.
Али
—
„
човек
каже
,
а
Бог
располаже
.
“
—
И
ти
,
Смиљо
,
велиш
,
да
си
то
опазила
?
упитаће
Смиљу
отац
Златин
,
а
беше
оборио
главу
преда
се
.
—
Опазила
сам
,
Пајо
.
Павле
је
ћутао
.
—
Па
она
је
већ
велика
девојка
Влада
је
кршан
момак
...
.
Док
си
ти
био
на
граници
—
на
њему
је
сва
кућа
лежала
.
Павле
оштро
погледа
у
Смиљу
.
—
Влада
је
момак
мој
.
Ја
са
Златом
друкчије
мислим
...
.
Сад
се
опет
Смиља
замисли
.
И
она
је
волела
Злату
као
своју
рођену
кћер
.
Рекла
је
колико
је
знала
и
—
смела
,
на
је
после
ућутала
...
.
Само
се
још
једном
усуди
Смиља
да
о
том
поведе
реч
с
оцем
Златиним
.
—
Док
си
ти
,
Пајо
,
био
на
граници
,
није
било
дана
,
кад
Злата
за
тобом
није
оплакала
.
То
би
и
Владу
ражалило
.
Он
једном
улети
нама
двема
у
собу
,
па
готово
задувано
,
рече
:
—
Писао
сам
газди
да
тражи
осуство
,
или
нека
изради
да
га
ја
заменим
.
Кмет
ми
баш
сад
рече
,
да
то
може
да
буде
.
Злати
заводнише
очи
од
радости
.
—
Мене
је
стид
што
сам
остао
овде
осем
људи
—
као
свака
жена
.
Бог
зна
,
хоће
ли
се
још
кад
ратовати
.
Имаћу
од
друштва
прекора
док
сам
жив
.
Да
има
ко
остати
у
дућану
—
сад
бих
отишао
,
па
шта
да
Бог
!
...
Док
је
ово
Влада
говорио
,
Злата
није
очију
с
њега
скидала
.
Она
му
,
истина
,
на
то
не
одговори
ни
беле
,
ни
црне
;
али
је
после
крила
од
њега
,
кад
је
за
тобом
туговала
...
.
Павле
упре
очи
у
Смиљу
.
Преко
његова
лица
прелети
нека
врста
срдите
румени
...
.
Могу
ли
и
оцеви
бити
суревњиви
?
...
Смиља
о
том
не
хте
више
нигда
повести
речи
.
Букну
и
други
рат
.
Отац
Златни
беше
јако
оболео
,
с
тога
му
узеше
само
комору
с
два
добра
коња
.
Он
је
желео
,
да
Влада
коње
тера
и
чува
;
али
Влада
се
уписа
сам
у
прву
класу
.
Он
се
борио
на
Белој
Паланци
и
на
Пироту
;
а
кад
му
се
батаљон
крете
Нишу
,
играо
је
од
радости
као
какво
дете
.
Његови
су
другови
ову
радост
ружно
„
протолковали
“
,
а
у
том
се
мњењу
цео
батаљон
утврди
,
кад
Владо
при
првим
јуришима
на
нишка
утврђења
погибе
од
гранате
...
.
Тога
истог
дана
издахнуо
је
на
рукама
своје
ћери
и
Павле
,
и
тако
су
умукли
они
зли
језици
по
варошици
Б
...
.
да
се
јадник
претварао
—
само
да
не
би
отишао
на
границу
.
Његове
последње
речи
беху
:
—
Кад
се
Владо
врати
...
.
Рат
се
свршио
.
Мир
се
закључио
.
Мало
по
мало
,
и
све
се
војске
повратише
.
Вратили
су
се
и
Владини
другови
;
али
Владе
нема
.
Па
и
што
-
кад
је
ретко
ко
и
питао
за
овог
младог
човека
,
што
је
свој
живот
дао
за
велику
народну
мисао
...
.
Златино
срце
беше
само
прокинуто
;
да
ли
за
оцем
?
—
Она
би
се
у
собу
затворила
,
пала
по
јастуку
и
ту
нарицала
.
Било
их
је
,
који
су
ово
нарицање
и
чули
,
и
тад
би
рекли
:
—
Сирота
Злата
!
њој
је
отац
био
и
отац
и
мајка
...
.
Сад
је
тек
самохрано
сироче
.
Само
је
Смиља
друкчије
мислила
о
Златином
нарицању
и
туговању
,
али
је
и
она
те
мисли
ускоро
у
хладни
гроб
однела
.
Већ
се
и
маса
покојном
Павлу
образовала
.
Постављени
су
и
тутори
:
Секула
Смуђ
и
Феђо
књижар
.
О
овој
се
маси
говорило
,
да
је
најбогатија
у
целом
срезу
б
...
.
али
се
вазда
додавало
,
да
је
и
Злата
најлепша
девојка
не
само
у
варошици
Б
...
.
већ
и
у
свој
околини
њеној
.
—
—
—
—
—
Ето
,
тако
,
па
ти
теци
и
ради
,
рећи
ће
једнога
дана
газда
Вуле
у
својој
гостионици
,
која
се
онда
звала
„
кафана
код
три
славине
“
...
.
Сирома
Павле
Бошњак
!
Целог
се
века
мучио
и
злопатио
,
а
данас
,
кад
је
очи
склопио
,
постављају
му
над
масом
туторе
—
Секулу
Смуђа
и
Феђу
књижара
.
Први
је
најпре
своју
очевину
уситнио
,
за
тим
своје
жене
;
а
сад
тражи
да
живи
од
туторовања
над
другим
масама
...
Феђо
већ
и
онако
јавно
говори
,
да
оно
,
што
коме
преко
смрти
претече
,
и
није
његова
тековина
,
но
отмица
од
сиротиње
!
...
За
ове
речи
од
некуд
дознаду
тутори
Павлови
.
Они
туже
газда
Вула
капетану
Неши
,
који
је
највише
с
кметом
и
радио
,
да
ова
два
човека
буду
тутори
маси
покојног
Павла
Бошњака
...
.
Ови
људи
,
рекао
је
капетан
Неша
,
нису
оптерећени
бог
зна
каквим
својим
пословима
;
а
маса
је
велика
.
Имања
на
све
стране
.
Треба
и
поранити
и
одоцнити
;
а
они
се
доста
разумеју
и
у
закону
,
те
ће
моћи
и
вересију
покупити
.
Кмет
је
био
истога
мњења
.
У
осталом
овај
је
кмет
увек
мислио
као
и
капетан
Неша
.
И
тако
газда
Вуле
за
оговарање
и
нападање
на
част
тутора
Феђе
и
Секуле
буде
кажњен
са
10
дана
затвора
,
али
му
је
ова
казна
замењена
с
талиром
на
дан
.
Среска
канцеларија
у
варошици
Б
...
.
са
свим
је
у
страни
и
готово
изван
вароши
.
Ту
је
и
стан
капетана
Неше
.
Писари
истина
седе
доле
у
вароши
,
али
и
за
њих
срез
плаћа
станове
.
Само
практиканат
Божо
седи
у
малој
собици
,
одмах
до
архиве
.
За
овога
практиканта
кажу
,
да
је
био
десна
рука
капетанова
у
—
свачему
.
Капетан
Неша
,
веле
,
за
живу
главу
не
би
ни
у
срез
изашао
без
Боже
.
У
варошици
Б
...
.
рано
се
леже
.
Не
буде
ни
девет
сахати
,
а
већ
је
сва
варош
у
дубоком
сну
,
изузимајући
кафану
код
„
три
славине
"
,
у
којој
буде
по
каткад
гостију
и
до
пред
саму
зору
.
Негда
би
се
пили
алвалуци
за
какав
пазар
,
који
је
тога
дана
био
предмет
разговору
у
свој
чаршији
;
али
би
се
увек
склопило
по
какво
друштво
за
оним
столом
што
је
до
келнераја
.
Најпре
се
почињало
са
—
теке
шале
ради
,
—
по
грош
виза
;
ама
,
како
је
ова
игра
ђав
она
и
с
грошем
врло
често
извуче
по
који
дукат
из
џепа
.
Онда
су
једни
играли
да
„
поврате
паре
“
,
а
други
—
што
им
је
„
ишла
карта
“
.
Наравно
,
и
у
варошици
Б
...
.
опажао
се
напредак
од
сваке
врсте
...
.
Једнога
вечера
од
прилике
на
три
године
пре
онога
што
се
догађало
у
гостионици
Јолова
побратима
,
—
у
варошици
Б
...
.
патролџије
већ
у
велико
беху
задремале
на
својим
клупама
.
У
целој
варошици
није
се
могла
видети
да
гори
свећа
.
Па
и
по
гостионицама
и
кафанама
беху
већ
давно
и
давно
свеће
погашене
;
на
улицама
се
није
могла
видети
ни
једна
жива
душа
.
Само
високо
горе
у
брду
,
негде
око
среске
канцеларије
,
видела
су
се
два
прозора
осветљена
,
и
кад
би
ко
кога
мештанина
упитао
,
чији
су
оно
прозори
,
он
би
одговорио
:
—
А
,
ха
,
што
ли
оно
онако
доцкан
свећа
гори
код
нашег
капетана
Неше
?
Ајдемо
тамо
.
Ми
смо
у
„
крајњој
“
соби
капетановој
.
Он
ту
прима
дању
своје
госте
,
а
каткад
вако
и
вечером
.
Његови
спавају
у
другим
собама
,
и
овде
се
може
разговарати
до
миле
воље
,
па
да
се
у
кући
нико
не
пробуди
...
.
Капетан
сам
ода
по
соби
и
једва
се
види
од
дима
.
Јест
,
капетан
је
жесток
дуванџија
.
Мало
му
је
дневно
четири
кутије
.
Овако
одајући
,
по
некад
би
код
прозора
стао
и
ослушнуо
.
Не
може
бити
,
да
неког
није
ишчекивао
.
Али
кога
ли
то
?
—
Излишно
питање
;
власт
није
ни
ноћу
своја
.
За
њу
се
не
сме
рећи
:
—
она
сад
спава
.
И
заиста
,
после
неколико
тренутака
,
чуше
се
лаки
кораци
преко
авлије
.
Лице
се
капетаново
мало
разведри
.
Неко
закуца
на
врата
.
—
Ко
лупа
?
упита
капетан
гласом
нешто
мало
промуклим
.
—
Ја
сам
,
господине
.
—
А
ти
си
,
Божо
.
Па
што
не
улазиш
?
Врата
се
отворише
,
и
у
собу
уђе
један
дугајлија
,
оштра
и
подмукла
погледа
.
—
Штранго
једна
,
шта
си
радио
до
сад
?
!
—
упитаће
капетан
,
с
неком
срдитом
шалом
.
—
—
Није
се
,
господине
,
могло
пре
.
Чекао
сам
да
их
ухватим
на
само
,
одговори
г
.
Божа
,
а
по
лицу
му
се
просу
нека
особита
врста
задовољства
.
—
Па
?
—
Све
иде
као
подмазано
...
.
Сутра
оба
полазе
за
В
...
.
Ја
сам
им
написао
акт
за
старатељског
судију
.
—
А
,
шта
веле
они
лупежи
,
а
?
...
право
им
је
рекао
Вуле
механџија
.
—
Они
веле
50
дуката
...
.
—
Шта
?
!
.
.
од
стотине
није
им
ни
марјаша
ниже
.
Они
су
узели
више
ујма
од
воденице
,
а
да
и
не
помињем
што
су
добили
на
масеним
грмовима
,
што
су
их
продали
за
француску
дужицу
.
—
Какву
стотину
,
господине
,
бог
с
вама
?
!
Ја
нисам
хтео
оставити
ни
паре
од
150
...
.
Знам
ја
њих
.
Јесу
ли
они
прогутали
удицу
,
сад
морају
ићи
онамо
куд
ја
узицом
тргнем
.
—
Та
знао
сам
ја
,
штранго
,
да
си
ти
рођен
за
такве
ствари
...
.
Од
тих
50
дуката
вишка
што
си
израдио
,
твоји
су
25
дуката
цес
.
—
Ја
бих
волео
,
господине
...
.
—
Знам
,
знам
,
шта
би
ти
волео
;
али
то
није
у
мојој
руци
...
.
Они
тамо
,
у
Београду
не
вермају
ни
за
президијале
,
ни
за
кондуит-листе
!
...
Нема
ништа
док
се
сам
не
наканим
.
И
г
.
начелник
ми
је
обећао
—
да
ће
те
предложити
...
.
Него
збиља
,
а
како
је
с
девојком
?
—
—
Богме
,
господине
,
да
није
било
Јеце
Брицине
,
пропао
би
нам
цео
план
:
Она
је
научила
Мићу
шта
да
ради
.
А
ви
већ
знате
Белобрка
.
Он
је
превазишао
све
анатемњаке
.
Прави
роми
даба
.
Он
,
који
је
само
једном
чича
Митрову
комору
отерао
на
границу
,
начинио
се
,
као
да
је
сам
сав
Ниш
освојио
.
Сад
сва
чаршија
зна
и
прича
како
је
јадник
Владо
,
кад
га
је
граната
ударила
,
пао
на
Белобркове
руке
,
и
да
је
њему
у
наручју
издахнуо
.
Белобрк
се
већ
два
пут
састајао
са
Златом
.
Причао
јој
о
јуначкој
смрти
Владиној
.
Јеца
за
овакве
ствари
злата
вреди
.
Она
већ
не
излази
из
куће
Бошњакове
.
Срећа
је
,
што
је
Смиља
дојиља
умрла
;
а
од
овога
посла
не
би
ништа
било
.
Јецу
не
смемо
заборавити
.
—
Сад
иди
па
спавај
;
али
стан-дер
!
Отиди
арџији
и
кажи
му
,
да
ћемо
сутра
на
конак
у
В
...
!
И
ти
ћеш
поћи
са
мном
.
Ваља
бити
на
чисто
и
са
оним
угурсузом
у
В
...
.
Он
је
у
оваким
пословима
лукавији
од
сваког
лисца
,
а
прождрљивији
од
крмаче
дојаре
...
.
Ствар
се
мора
свршити
.
Оно
шкембе
нек
добије
трећину
,
на
му
је
доста
—
за
годину
;
а
за
две
му
је
мало
и
царево
благо
...
.
На
четврт
доцније
у
целој
варошици
Б
...
.
није
се
видела
ни
једна
једина
свећа
,
па
ни
она
на
прозорима
капетан
Нешине
крајње
собе
.
После
једнога
месеца
у
чаршији
Б
...
.
била
је
свадба
,
какву
ова
варош
упамтила
није
.
За
самим
ручком
пукло
је
,
кажу
,
више
од
200
прангија
.
Секула
Смуђ
био
је
кум
,
а
Феђо
књижар
старојко
;
онај
старији
мушкарац
Томе
брице
био
је
девер
...
.
Мића
Белобрк
био
је
срећни
младожења
,
а
Злата
,
ћер
покојног
Павла
Бошњака
,
била
је
злосрећна
невеста
.
У
сватове
су
звата
и
многа
господа
из
Б
...
.
а
нарочито
старатељски
судија
.
И
одиста
многи
и
дођоше
:
али
је
старатељског
судију
нешто
помело
,
те
није
дошао
,
а
баш
је
обећао
.
—
Лисац
један
!
...
Што
тај
уме
да
затура
траг
,
кад
нечији
кокошињак
опусти
,
то
нема
више
,
—
рећиће
капетан
Неша
,
кад
већ
виде
,
да
старатељски
судија
није
хтео
Белобрку
ни
депешом
од
пет
речи
да
честита
...
.
200
дуката
,
па
жали
један
динар
!
!
.
.
Прве
је
године
Мићо
отпочео
да
тргује
на
велико
.
Ади
га
срећа
није
најбоље
послужила
.
Он
банкротира
.
Учини
поравнање
.
Равнао
га
је
Секула
Смуђ
и
Феђо
књижар
;
а
за
њ
је
морала
дати
потпис
Злата
.
И
друга
година
би
рђава
.
Беше
дошло
да
му
се
све
прода
.
Али
капетан
Неша
поче
ово
извршење
да
развлачи
.
Кажу
,
да
он
то
није
чинио
из
оних
побуда
,
из
којих
је
радио
да
Белобрк
узме
ћер
пок
.
Павла
Бошњака
.
Ту
је
,
веле
,
играо
улогу
прст
политичкога
симпатисања
...
.
Капетан
је
врло
добро
живео
са
ђаконом
Млађом
,
а
ђакон
Млађа
са
Мићом
Белобрком
.
У
осталом
на
овога
се
капетана
није
жалила
ни
сама
„
Самоуправа
.
“
И
то
,
најпосле
,
није
било
ружно
.
Да
се
она
лепа
кућа
Златиног
оца
раније
за
дуг
Мићин
продала
,
можда
овога
вечера
ми
не
би
имали
прилике
,
да
у
тој
баш
кући
гледамо
догађаје
,
који
тако
тесно
у
свези
стоје
са
нашом
причом
.
ВИИ
У
малој
соби
,
на
миндерлуку
седела
је
Злата
Белобркова
.
Одмах
до
ње
играо
се
мали
Перивоје
,
дете
од
непуне
две
године
—
дете
напредно
,
нунано
—
као
златна
јабука
.
Није
му
било
ни
година
,
а
већ
је
почео
да
ода
.
Сад
већ
у
соби
не
оставља
на
миру
ни
столицу
,
ни
јастук
,
ни
огледало
,
ни
чешаљ
,
ни
маказе
...
.
Сад
је
баш
везивао
мачку
преко
трбуха
мајчину
шамију
.
Он
га
је
хтео
да
убради
,
па
је
ваљда
нашао
,
да
ће
то
лакше
ићи
ако
га
по
среди
опаше
.
У
осталом
,
мачку
је
било
свеједно
;
он
се
за
то
увек
добро
наплаћивао
.
Перивој
је
с
њим
делио
и
ручак
и
вечеру
,
и
доручак
и
ужину
—
па
,
хтео
не
хтео
.
То
је
сведочила
претурена
шоља
,
у
којој
је
морала
бити
кава
с
млеком
.
Шоља
је
била
марљиво
олизана
.
Није
се
могла
опазити
ни
једна
мрвица
од
дробљења
.
С
тога
је
мачак
и
дозволио
Перивоју
да
и
овај
своје
учини
.
Шта
више
,
он
се
учинио
да
дрема
,
а
није
,
јер
не
би
онако
дивно
удесио
своје
предиво
,
које
је
опет
казивало
,
како
је
овога
пута
особито
добре
воље
...
.
Злата
се
беше
нешто
замислила
.
Њезини
погледи
беху
упрти
у
нешто
—
што
се
није
могло
тачно
определити
.
Тај
су
предмет
могле
видети
само
очи
Златине
уобразиље
.
Ко
зна
,
можда
је
она
гледала
у
своју
прошлост
,
а
можда
и
у
садашњост
.
—
Оне
су
обе
за
Злату
биле
једнаке
:
јер
су
се
обе
огледале
на
њеном
бледом
и
тужном
лицу
,
и
тамо
оставиле
своју
тамну
сенку
.
У
том
се
чу
пред
вратима
неки
разговор
.
Дете
погледа
у
мајку
и
радосно
викну
:
—
Дада
!
...
Мајка
га
и
не
чу
.
Он
остави
мачка
и
потрча
вратима
.
Али
у
тај
се
мах
и
врата
отворише
и
дете
се
претури
и
главом
лупи
о
пречагу
мале
столице
,
коју
је
мало
пре
сам
ту
довукао
,
мислећи
,
да
вози
своје
две
бебе
,
у
лицу
два
мала
јастучића
.
—
Ух
мени
несрећници
,
шта
учини
,
повика
она
што
у
собу
уђе
,
и
дочепа
дете
за
главицу
,
те
га
три
пут
у
вис
диже
;
и
сваки
пут
устима
цвркну
.
И
Злата
се
као
иза
сна
трже
и
полети
детету
.
Оно
се
беше
заценило
.
Она
беше
пружила
руке
да
узме
дете
,
али
није
могла
ни
речи
да
прозбори
—
тако
се
била
престравила
.
—
Не
бој
се
,
душо
дадина
...
.
није
ништа
!
...
скочио
дади
својој
...
.
хоп
,
хоп
!
!
...
викала
је
она
,
што
је
овој
недаћи
и
крива
.
Међу
тим
,
и
Злата
мало
дође
к
себи
.
Она
узе
Перивоја
и
стаде
му
тепати
материнским
тепањем
,
али
је
дете
вриштало
,
као
да
је
у
жеравицу
бачено
.
То
је
и
мачка
покренуло
из
његове
Флегме
.
Он
пође
право
Злати
.
За
њим
се
још
вукла
шамија
.
Он
издиже
реп
;
па
га
при
врху
мало
посави
,
изребри
леђа
и
стаде
се
на
побочке
трти
о
сукњу
Златину
,
непрестано
предући
своју
једноставну
песму
.
—
А
,
гле
мачка
,
сине
!
...
Убрадио
се
као
и
мама
твоја
...
.
па
ти
преде
!
!
повика
Злата
.
И
дете
заиста
ујми
плачем
;
погледа
у
мачка
,
а
на
лице
му
изби
полуплачни
осмејак
,
кога
је
,
истина
,
пратило
дубоко
јецање
и
крупне
сузе
,
које
се
састајаху
под
самим
,
као
снег
белим
,
детињим
подвољком
.
И
ко
би
му
видео
крваве
уснице
,
о
које
су
мало
пре
врата
лупила
,
па
онда
ону
,
колико
орах
велику
чворугу
,
на
потиљку
;
ко
би
му
опазио
оно
невино
полуплачно
церекање
,
кад
је
мачка
опазио
како
мамину
шамију
вуче
,
—
тај
би
га
загрлио
и
сваки
његов
осмејак
пољубио
...
.
Анђели
божји
давно
су
оставили
ову
грешну
земљу
.
Мала
су
дечица
њихове
свете
сенке
.
После
малог
ћутања
,
Злата
ће
рећи
:
—
Миће
још
нема
!
они
сигурно
имају
и
вечерас
свој
скуп
...
.
Је
ли
мој
браца
дошао
из
школе
.
Перивој
га
је
неколико
пута
помињао
.
—
Дошао
је
.
Послала
сам
га
да
види
шта
му
отац
ради
у
оној
проклетој
кафани
.
Чула
сам
да
се
и
данас
ваздуги
дан
картао
.
Све
их
је
узео
бес
:
Или
се
картају
,
или
бистре
ову
проклету
политику
...
.
Једно
ће
им
од
тога
двога
извесно
доћи
главе
!
...
Ономад
сам
ономе
моме
рекла
:
Море
,
Томо
,
тури
те
несрећне
карте
,
махни
се
те
црне
политике
!
То
није
за
тебе
...
.
Чувај
твоју
бријачицу
,
што
те
хлебом
храни
...
.
Смилуј
се
бар
на
ову
невину
дечицу
!
...
Ето
,
нек
су
жива
,
има
их
четворо
—
све
једно
другом
до
ушију
,
а
иду
боси
и
голи
.
Ово
мало
хаљиница
што
је
на
њима
,
зар
не
видиш
да
се
више
држе
на
концима
но
на
платну
...
.
И
ти
по
ваздан
не
завириш
у
дућан
?
!
...
Окапао
си
код
тога
проклетог
Вула
...
.
Карташ
се
и
тераш
политику
!
...
Кад
си
год
твоју
Јецу
послушао
,
ниси
се
кајао
...
.
Послушај
је
и
сад
—
још
није
доцкан
!
!
.
.
И
он
је
ћутао
,
као
да
нема
језика
...
.
Ето
,
ваздан
нисмо
ништа
окусили
.
Да
ми
није
тебе
—
Бог
и
душа
,
ова
би
ми
деца
скапала
од
глади
!
...
Злата
је
гледала
у
своју
помајку
;
њој
се
две
крупне
сузе
скотрљаше
низ
оно
тужно
и
бледо
лице
.
Она
погледа
и
у
свога
синчића
,
у
свога
Перивоја
.
Погледи
ови
сташе
га
материном
милоштом
грлити
и
љубити
...
.
Страшне
беху
мисли
,
које
су
ово
миловање
пратиле
.
У
том
се
опет
врата
отворише
и
у
собу
упаде
један
дечак
од
10—12
година
.
Он
се
беше
сав
задувао
.
На
лицу
му
се
виђаше
необичан
страх
.
—
Шта
је
,
сине
?
—
повика
Јеца
брижна
и
полети
детету
на
сусрет
...
.
Је
си
ли
видео
оца
?
...
—
Нисам
...
Нисам
смео
да
уђем
у
кавану
.
Завадили
су
се
.
Чуо
сам
и
оца
да
виче
;
али
се
нешто
развикао
и
газда
Вуле
.
Чуо
сам
кад
викну
и
момке
.
Ја
се
,
мајко
,
плашим
.
Бојим
се
—
побиће
се
...
.
Један
је
полетео
и
с
ножем
у
кавану
.
Ја
сам
онда
побегао
...
.
Ајдемо
кући
,
мајко
.
Плакаће
браћа
и
мала
сејка
!
...
И
наш
је
калфа
отрчао
у
кафану
газда
Вулову
.
Код
куће
никог
нема
.
У
том
се
на
сокаку
зачу
јак
жагор
Нено
ће
викнути
!
—
Ово
је
народна
кућа
!
...
Платиће
он
то
нама
!
—
И
ви
држите
да
је
он
наш
човек
?
Тешко
народу
,
кад
му
је
и
Вуле
механџија
бранилац
!
—
отањи
неко
као
женским
гласом
.
—
Нуто
оне
наше
рђе
,
Бог
га
убио
,
он
само
џабе
леб
једе
и
плату
вуче
!
Али
шта
ћеш
,
сестро
,
онај
га
мој
несрећник
чува
као
да
му
је
из
ока
испао
,
рећи
ће
Јеца
и
полети
прозору
да
боље
чује
,
шта
хоће
ти
људи
.
—
Добро
говори
мајстор
.
Ето
,
ономад
пред
вашим
очима
,
па
још
пред
оним
господином
,
што
су
нам
га
послали
они
из
Београда
,
газда
Вуле
је—и
мене
и
моје
друштво
избацио
на
поље
.
И
ви
сте
онда
ћутали
.
Не
хтесте
ни
прстом
да
макнете
;
а
кад
где
глава
иде
у
торбу
,
онда
вичете
:
Зато
је
таман
Ђиле
.
Од
сад
ћу
и
ја
памет
у
главу
!
...
Него
вратило
вам
се
!
Онда
сам
ја
испао
на
калдрму
;
сад
сте
опет
ви
...
.
Али
—
с
арџијом
ћу
се
ја
рачунати
!
-
Ћути
,
Ђиле
,
шта
си
развалио
вилице
на
чаршији
!
А
ко
те
је
гонио
да
забадаш
нож
у
Јолов
астал
—
онда
па
и
вечерас
?
!
Ти
увек
ни
за
шта
забркаш
ствар
.
—
Е
,
видиш
ти
Радака
!
Ти
си
као
и
Вуле
!
Имам
ја
мало
и
с
тобом
рачуна
!
Ти
ли
оно
тражи
,
да
се
заведу
батине
?
!
Оно
је
све
и
било
због
тебе
...
.
—
А
знате
ли
,
за
што
нас
је
истерао
газда
Вуле
?
упитаће
онај
полу-женски
глас
.
Ја
сам
чуо
,
да
он
има
вечерас
некакав
свој
скуп
,
и
то
у
молованој
соби
.
Ено
му
гори
полелеј
као
у
цркви
на
божић
...
.
Запалио
је
,
чини
ми
се
,
сто
свећа
.
Сиротиња
нема
ни
једне
.
И
ви
велите
:
газда
Вуле
је
наш
човек
?
Вечерас
сам
смотрио
и
попа
Отоју
и
ону
напредњачку
сукметицу
.
С
њима
је
,
разумео
се
,
и
учитељ
Мирко
.
Опкладио
бих
се
,
да
ће
код
Вула
бити
на
вечери
.
И
ми
му
још
верујемо
!
Он
нам
је
са
свим
окренуо
леђа
.
Видесте
ли
шта
учини
с
нашом
картом
?
!
—
Браћо
,
од
празна
разговора
нема
нам
никакве
хасне
.
Ја
сам
вас
вечерас
звао
на
договор
.
Вуле
нас
је
помео
.
И
ја
видим
да
он
од
неког
времена
иде
у
страну
.
И
оне
вечери
а
и
сад
,
све
бих
рекао
,
да
је
промолио
сувише
рогове
.
Ми
ћемо
му
их
сабити
у
главу
.
Ко
је
против
народа
и
народ
је
против
њега
.
Ама
,
браћо
,
само
мало
стрпљења
.
Пуштимо
га
нека
сам
ускочи
у
гвожђа
.
Ја
сам
већ
све
јавио
где
треба
,
и
коме
треба
.
Јавио
сам
и
то
,
да
се
онај
напредњачки
слепи
миш
још
вуцара
по
Б
...
Али
сами
сте
видели
,
он
не
сме
више
ни
жив
да
се
покаже
...
.
Пођите
са
срећом
—
сваки
на
свој
посао
...
.
Ви
знате
где
народ
пљуне
,
ту
воденица
меље
.
Скуп
је
распуштен
,
Тома
Брица
,
Секула
Смуђ
и
Феђо
књижар
нека
остану
.
Ваља
нам
вечерас
написати
више
од
20
писама
...
.
Ти
се
Ђиле
нађи
у
Зегиној
кавани
!
И
,
бога
ми
,
збор
се
растури
,
но
џагор
се
још
по
мало
чаршијом
разлегаше
:
последњи
глас
као
да
беше
Ђилов
.
Он
се
још
једнако
срдио
и
неком
претио
:
—
Угарак
ћу
ја
њему
,
па
нека
му
помогну
сејмени
...
.
Шта
мисли
он
!
...
Ово
је
четврти
дан
,
а
он
онога
шпијуна
још
држи
у
кући
;
а
мене
?
избацује
на
калдрму
.
Кад
их
видим
печене
као
раке
—
онда
ћу
их
оставити
на
миру
!
!
.
.
—
—
—
—
—
—
—
О
боже
ме
сачувај
!
повика
запрепашћено
Јеца
Брицина
...
.
Сине
,
хајдемо
кући
!
—
Кака
ти
писма
рече
да
ћемо
вечерас
писати
,
упитаће
Тома
Брица
Белобрка
,
кад
поседаше
за
сто
у
оџаклији
Мићиној
.
—
Ето
,
видиш
,
Феђо
,
да
је
овај
Брица
прави
жутокљун
у
нашим
пословима
...
.
—
Остави
га
богати
;
не
може
он
бити
од
свашта
мајстор
;
ја
се
опет
не
разумем
као
он
у
32-ве
.
И
вечерас
ме
умал
не
отера
на
четири
боје
.
Кад
стаде
засипати
некаквим
меџедијама
,
па
дукатима
,
па
златницима
,
ја
рекох
,
е
је
нечију
благајну
опљачкао
,
—
рећи
ће
Феђо
,
и
стаде
по
свом
обичају
чачкати
нос
.
Брица
погледа
у
Белобрка
;
а
Белобрк
у
Брицу
.
—
Нека
те
,
нека
Феђо
—
рећиће
Брица
нешто
збуњено
;
доћи
ћеш
и
ти
једном
под
мој
нож
.
Неће
те
ваљда
„
срећа
“
до
века
служити
.
Мој
малер
данашњи
казаће
и
теби
а
данас
,
а
сутра
,
помози
Бог
.
Умећу
се
и
ја
онда
с
тобом
пошалити
!
...
На
ово
Феђо
не
хте
ништа
да
одговори
.
Он
се
загледао
у
једног
лептира
,
што
се
беше
наканио
да
пошто
по
то
пролети
кроз
пламен
од
свеће
,
али
некако
,
својим
ваљда
небатом
,
увек
омаши
и
одлети
у
страну
.
—
Ми
зар
нећемо
овде
дремати
као
коњи
за
празним
јаслама
,
драги
куме
?
...
Деде
;
камо
—
моја
кума
!
...
Мало
винца
и
мало
мезета
.
Ладне
јагњетине
—
знам
да
још
имаш
...
.
Оно
си
јагње
јевтино
узео
.
Ја
хтедох
да
дам
још
динар
;
али
,
кум
си
ми
;
нисам
хтео
на
те
да
ударам
.
—
Знам
,
знам
,
куме
;
ти
мене
увек
чуваш
.
Да
си
ме
мало
раније
причувао
,
друкчије
би
и
мени
и
теби
данас
тице
певале
;
али
шта
ћеш
;
—
однеше
све
але
и
вране
...
.
Злато
!
...
И
Злата
се
указа
на
вратима
.
Њено
лице
беше
,
рекло
би
се
,
још
блеђе
но
мало
пре
кад
смо
је
видели
.
—
Има
ли
још
оног
печења
?
—
Злата
је
гледала
у
Мићу
и
ћутала
.
—
Па
донеси
...
.
Наточи
вина
у
бокал
из
крајњег
бурета
...
.
Де
,
душице
моја
!
—
ти
знаш
твог
кума
...
.
Злата
приклопи
врата
.
—
Лоло
једна
!
...
Овако
млада
и
лепа
жена
!
Сирота
моја
поћерка
!
Ти
мислиш
она
ништа
не
зна
.
Шта
се
вуцараш
које
куд
?
—
Пусти
колац
!
!
рећи
ће
Брицо
,
као
шалећи
се
.
—
Е
,
колац
,
ја
;
наш
ђакон
Млађо
зна
добро
да
окреће
„
Брку
"
и
„
Глас
Православља
"
,
а
коцу
ти
он
није
вичан
.
У
осталом
,
мога
кума
и
ја
бих
карао
;
ама
кад
и
сам
погледам
у
оне
ђаволасте
очи
,
бога
ми
,
право
да
кажем
,
и
мени
се
смркне
пред
очима
...
.
—
Белобрк
се
само
смешио
.
—
А
ниси
ми
ни
ти
бољи
,
прихватиће
опет
Брицо
.
Где
си
да
си
,
ти
не
избијаш
из
Зегине
кафане
...
Сиромах
Зега
!
Ти
му
хвалиш
јутром
комовицу
и
каву
кајмаклију
;
пред
по
дне
шљивовицу
;
по
по
дне
црно
вино
;
у
вече
опет
шљивовицу
;
а
по
вечери
бело
вино
;
а
он
,
лудак
један
,
само
викне
:
—
Саро
,
дај
донеси
још
једну
нашем
Секули
!
...
—
Пст
!
учини
Белобрк
и
метну
прст
на
уста
.
Врата
се
отворише
,
и
Злата
донесе
чинију
ладне
јагњетине
и
—
бокал
вина
.
—
Море
,
доста
с
тим
вином
,
приметиће
Феђо
,
и
још
једнако
чачкаше
нос
и
погледаше
на
лептирове
,
што
се
залетаху
на
свећу
;
—
дај
да
се
отпочне
зашто
смо
и
дошли
!
—
Па
,
истина
,
хоћемо
ли
писати
она
писма
,
упита
Брицо
докусурујући
једну
плећку
,
коју
је
већ
почео
и
ножем
стругуцати
.
—
Ено
,
опет
он
—
хоћемо
ли
писати
писма
,
рећи
ће
Белобрк
и
наточи
своме
куму
чашу
,
коју
је
баш
тога
часа
истресао
...
.
Ето
ти
Феђе
па
нека
ти
он
каже
.
Ја
сам
истина
председник
нашег
пододбора
;
ама
је
он
њему
глава
.
С
њим
стоји
главни
одбор
у
личној
преписци
и
договору
,
па
—
шта
се
њему
свиди
,
то
нам
и
баци
као
редуша
псима
омаму
...
.
И
ако
у
нашим
начелима
стоји
:
„
све
за
народ
а
све
с
народом
“
,
опет
има
пуно
ствари
,
што
се
морају
извршити
без
знања
народнога
.
И
ако
нисам
научен
,
као
Феђо
,
опет
,
чини
ми
се
,
да
сам
то
опазио
,
од
кад
сам
вам
председник
.
Има
послова
и
у
нас
,
који
се
не
смеју
изнети
на
вашар
.
Ја
вам
вечерас
рекох
:
„
Тома
Брицо
,
Секула
Смуђ
,
Феђо
књижар
нека
остану
.
Ваља
нам
написати
преко
20
писама
.
“
Да
то
нисам
оној
светини
казао
,
она
би
рекла
:
А
што
су
нас
овде
звали
,
кад
они
сами
имају
нешто
што
од
нас
крију
?
!
.
.
Разумеш
ли
ме
,
драги
Брицо
,
сад
?
...
Де
пиј
то
вино
!
...
Брица
се
не
даде
нуткати
.
Море
,
добро
ти
је
ово
вино
,
посинче
;
ти
нама
све
подваљујеш
!
—
Јес
;
право
велиш
,
поочиме
;
ја
све
вама
овако
подваљујем
.
Што
ми
се
не
осветите
?
—
Осветили
би
се
ми
—
да
смо
од
некуд
узели
ћер
Бошњакову
као
ти
,
—
рећи
ће
Брицо
.
—
Ја
сам
узео
ћер
Бошњакову
,
а
друга
су
браћа
узела
имање
његово
,
па
ја
опет
подваљујем
!
одговори
као
из
рукава
Белобрк
,
и
погледа
у
кума
,
који
претураше
по
чинији
јагњетину
,
не
би
ли
нашао
какво
печеније
парче
.
—
Томе
ти
је
најмање
крив
кум
и
поочим
.
Да
си
узео
другу
девојку
,
данас
не
би
ни
ове
куће
имао
.
А
што
се
пара
тиче
боље
би
ти
било
да
о
томе
упиташ
—-
капетана
Нешу
и
старатељског
судију
.
Они
су
онда
били
воденичари
што
су
ујам
узимали
.
—
Нити
ти
је
крив
кум
ни
поочим
,
ни
капетан
Неша
ни
старатељски
судија
;
томе
је
крива
друштвена
основа
,
сам
друштвени
склоп
.
Ту
основу
ваља
скрхати
,
па
онда
неће
бити
ни
воденичара
,
што
ујам
без
мере
узима
,
ни
кума
,
ни
поочима
,
рећи
ће
Феђо
књижар
,
још
непрестано
чачкајући
нос
и
пратећи
лептирове
како
се
један
по
један
залећу
на
свећу
,
спале
тамо
своја
крила
и
после
падну
на
сто
и
стану
се
улудо
млатати
,
не
би
ли
опет
полетели
.
Ето
и
теби
је
доста
остало
;
али
која
вајда
.
Ти
си
банкротирао
.
И
ћивте
не
хтедоше
те
из
својих
канаџа
пустити
,
док
Злата
не
даде
свој
потпис
...
.
Збиља
,
је
ли
твоја
жепа
била
пунолетна
онда
кад
си
се
равнао
с
повериоцима
и
кад
је
дала
потпис
за
те
?
—
Белобрку
синуше
очи
неком
врашком
радошћу
.
—
Не
знам
.
На
то
баш
нико
није
ни
помишљао
.
-—
Јесам
ја
,
прихвати
Смуђ
;
—
али
нисам
хтео
помињати
,
јер
од
поравнања
не
би
могло
ништа
бити
.
Моја
кума
Злата
навршила
је
21
годину
тек
пре
два
месеца
,
и
ми
као
тутори
њено
задужење
нисмо
судски
одобрили
,
а
тога
се
,
срећом
,
није
нико
ни
сетио
.
Брицо
је
бленуо
час
у
једног
,
час
у
другог
.
Видело
се
да
он
смер
овоме
разговору
није
могао
да
појми
.
—
Онда
нека
добију
твоји
повериоци
!
—
овако
исто
као
и
овај
лудак
што
је
хтео
да
својим
крилима
усекне
свећу
,
па
се
сад
спаљен
овде
копрца
.
Него
доста
о
томе
!
Сад
на
посао
,
рећи
ће
Феђо
,
мало
озбиљнијим
тоном
,
и
онда
извуче
једно
писмо
из
џепа
—
—
—
—
—
—
—
—
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
—
Ово
сам
писмо
вечерас
добио
—
наравно
не
преко
поште
,
већ
по
нарочитом
нашем
човеку
...
.
Колико
ми
је
наложено
да
вам
кажем
—
толико
ћу
вам
и
казати
.
Више
не
тражите
.
Право
је
рекао
Белобрк
.
Не
сме
знати
сва
она
гомила
шта
ми
овде
знамо
;
не
смемо
ни
ми
све
знати
шта
они
горе
раде
.
Они
имају
своје
планове
—
шта
се
према
приликама
има
радити
,
а
по
томе
шта
се
сме
знати
а
шта
не
сме
.
И
ми
морамо
имати
своје
тајне
,
своју
политику
...
.
—
Кад
бих
ја
знао
,
да
се
ма
шта
од
нас
крије
,
а
ми
да
за
њих
вадимо
живу
жеравицу
,
—
ја
бих
сад
шњима
раскрстио
,
рећи
ће
Секула
Смуђ
.
—
Богме
и
ја
,
додаће
Томо
Брицо
.
Белобрк
је
ћутао
и
нешто
мислио
.
—
Јесте
;
она
је
заиста
била
малолетна
,
прошапта
он
,
и
преко
усана
му
прелети
пакостан
осмејак
.
—
А
би
ли
ви
све
казали
,
шта
радите
и
мислите
нашем
Радаку
,
што
тражи
да
се
поврате
батине
и
да
се
укипе
општинска
самоуправа
?
упита
Феђо
,
и
завуче
у
нос
мали
прст
од
прилике
до
првог
зглавка
.
Брицо
и
Смуђ
се
погледаше
,
баш
као
да
су
један
другог
хтели
упитати
:
а
шта
ти
велиш
?
—
—
Али
оставимо
Радака
;
он
је
једна
простачина
:
пристао
је
уз
нас
,
а
ни
сам
не
зна
зашто
...
.
У
осталом
ваља
знати
,
да
ми
много
имамо
Радака
.
Него
би
ли
ми
њима
све
казали
шта
радимо
и
говоримо
овде
у
нашем
ужем
кругу
—
и
то
не
Радацима
,
већ
и
ђакону
Млађи
;
би
ли
казали
ономе
лукавоме
Јолу
кочијашу
,
а
већ
да
и
не
говорим
за
газда
Вула
,
што
је
узео
радикалску
карту
једино
за
то
да
му
кафану
оставимо
на
миру
и
да
му
троше
наши
људи
?
—
—
Бога
ми
не
би
,
рећи
ће
Секула
.
—
Не
би
ни
ја
,
прихвати
Брицо
;
—
газда
Вулу
нарочито
...
.
Можеш
мислити
,
Феђо
,
цела
наша
чаршија
зна
,
да
је
оно
напредњачка
шпијунчина
,
што
је
ономад
дошла
са
изаслаником
нашег
главног
одбора
,
а
он
га
још
држи
у
својој
механи
!
...
После
,
ја
сумњам
одавно
на
газда
Вула
.
Он
непрестано
неког
врага
петља
с
оном
попетином
,
и
оном
сукметицом
.
Казао
сам
вам
:
вечерас
су
сви
на
вечери
у
молованој
соби
!
...
То
ваља
телеграфом
јавити
у
Београд
.
—
То
је
већ
јављено
,
одговори
Феђо
.
—
Шта
има
у
томе
писму
?
упитаће
Секула
Смуђ
.
—
Прочитај
ово
одавде
—
па
на
доле
!
шануће
му
Феђо
,
а
погледа
по
дружини
с
пуно
неког
тајанственог
израза
.
Секула
чита
...
.
кад
је
свршио
,
он
погледа
у
Брицу
,
па
у
Белобрка
,
па
у
Феђу
.
—
Читај
и
ти
!
Брицо
чита
.
Кад
је
при
крају
писма
био
,
он
мало
застаде
,
те
погледа
у
Секулу
.
—
Читај
до
краја
!
Сад
се
већ
и
Белобрк
трже
из
својих
мисли
.
И
он
постаде
радознао
.
Морало
је
бити
нешто
врло
важно
.
Он
већ
није
ни
чекао
да
му
Феђа
рекне
:
Читај
!
...
Кад
је
прочитао
,
он
се
чисто
исправи
.
—
То
,
то
,
ја
како
!
Или
,
или
!
!
Полутанство
нам
не
треба
...
.
И
зар
ви
тражите
,
да
и
за
ове
ствари
знају
они
безјаци
,
што
по
каткад
блеје
у
нас
као
и
остала
марва
?
...
За
овакве
ствари
болан
...
.
Белобрк
се
трже
.
Он
полети
прозору
.
Завесу
беху
заборавили
да
навуку
.
У
осталом
то
и
није
био
њихов
посао
већ
Златни
.
—
Шта
гледаш
?
прошапташе
сви
као
из
једног
грла
.
—
Мени
се
учини
као
да
смотрих
човечију
сенку
на
прозору
.
—
Трчи
те
види
да
нас
ко
није
прислушкивао
.
—
Иди
,
Брицо
!
...
—
Нека
,
Секула
ће
...
.
—
А
што
не
би
ти
изашао
;
ово
је
твоја
кућа
,
рећи
ће
Феђо
.
—
Ама
ја
сам
сто
пута
рекао
,
да
револвер
не
треба
остављати
ни
кад
човек
легне
да
спава
...
.
Чекајдер
,
досети
се
нешто
Мићо
.
Он
се
окрете
вратима
;
замисли
се
мало
;
али
—
најпосле
,
као
да
се
реши
.
Он
повика
:
—
Злато
!
...
После
неколико
тренутака
,
врата
се
отворише
и
указа
се
још
једнако
бледо
и
сетно
лице
Златино
.
—
Беше
ли
ти
оно
ту
на
прозору
,
душице
моја
?
Мени
се
учини
да
те
смотрих
...
.
Злата
га
погледа
зачуђено
.
Она
се
и
нехотично
окрете
,
те
погледа
тремом
,
на
који
су
прозори
окренути
.
Њу
је
Мићо
разумео
.
—
Јес
,
јес
,
баш
сам
смотрио
,
где
неко
сину
туда
—
испред
самих
прозора
...
.
Него
,
душице
моја
,
погледајдер
по
авлији
—
изађи
и
на
капију
.
Он
није
још
стигао
до
кафане
Јолове
.
Знам
већ
и
ко
је
.
Ако
не
буде
његов
арџија
,
овде
сам
најтањи
.
Шпијуни
нас
не
остављају
на
миру
ни
у
светињи
домова
наших
.
Злата
притвори
врата
и
оде
.
Мало
за
тим
чу
се
кад
се
и
капија
прилупи
...
.
—
У
авлији
никога
нема
,
рећи
ће
Злата
,
пошто
се
врати
.
Излазила
сам
и
на
сокак
.
Један
човек
оде
право
кафани
Зегиној
.
Видох
га
,
кад
уђе
у
кафану
...
.
—
Лудак
један
!
повика
Белобрк
и
чисто
одахну
.
То
је
био
Ђиле
.
Чули
сте
кад
сам
му
казао
да
ме
тамо
причека
.
И
он
није
могао
да
стрпи
.
Знам
ја
шта
и
њега
копка
.
Али
једна
политичка
партија
треба
и
онаквих
чланова
,
нарочито
у
земљи
као
што
је
наша
.
Ђиле
подмирује
своје
рачуне
,
а
ми
наше
...
.
Он
је
био
зацело
.
Море
,
људи
,
што
моје
око
види
—
то
је
виђено
,
хеј
!
...
—
Доста
о
томе
!
рећи
ће
Феђо
књижар
с
неком
срдњом
...
.
Кога
ћемо
послати
још
ноћас
у
општину
с
...
?
Кмет
је
овде
—
на
вечери
је
код
газда
Вула
.
Кад
се
сутра
врати
,
нека
затече
свога
одмењеника
у
судници
.
Јесу
ли
наши
људи
сигурни
у
томе
селу
?
Ти
то
боље
знаш
,
Секула
.
—
Сви
су
као
запета
пушка
.
Млади
је
попа
кремен
...
.
Штета
је
само
што
има
обичај
да
коју
више
повуче
.
—
То
није
никаква
штета
,
приметиће
Белобрк
.
Нека
је
он
вредан
усталац
у
народним
пословима
,
а
што
он
пије
—сваки
човек
мора
имати
и
своју
слабост
,
који
је
без
мана
—
може
бити
друг
Назредин
оџином
магарцу
.
—
Море
та
нам
је
његова
мана
скинула
с
врата
једног
опасног
противника
,
приметиће
Томо
Брицо
,
и
осмехну
се
ђаволасто
...
.
Јесте
ли
чули
да
отац
Остоја
иде
у
манастир
Р
...
.
?
Осудио
га
је
преосвештени
на
месец
дана
епитимије
,
што
је
своме
капелану
забранио
да
служи
у
цркви
на
сам
дан
црквене
славе
.
—
Ја
сам
о
томе
већ
телеграфисао
„
Самоуправи
.
“
Смејаћете
се
,
кад
станете
читати
депешу
.
Нека
виде
напредњаци
,
какви
су
њихни
људи
,
додаће
Феђо
књижар
...
.
Дакле
смо
са
општином
С
...
сигурни
.
Кога
ћемо
тамо
послати
?
—
Ја
мислим
Ђила
,
одговори
Белобрк
.
—
Таман
—
бар
ће
узгред
још
коме
напредњаку
понудити
нашу
карту
,
осмехну
се
опет
Брицо
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Која
је
сад
општина
на
реду
?
упитаће
Феђо
,
а
беше
се
окренуо
наребарке
,
и
отпочео
да
добује
свој
познати
марш
,
што
га
је
и
сам
Брицо
,
толико
пута
покушавао
да
научи
,
па
некако
није
могао
да
оварише
,
али
то
га
није
помело
,
да
у
извесној
прилици
подражава
Феђи
.
—
Општина
Д
...
.
одговори
Белобрк
.
—
Ту
ће
већ
ићи
мучније
,
примети
Секула
Смуђ
.
Где
нема
попа
и
учитеља
—
одмах
је
теже
.
А
ту
је
напредњачки
двогласац
и
кмет
и
ћата
.
—
Онда
да
и
њему
пошаљемо
Ђила
—
па
коме
се
пре
досади
!
зацерека
се
Томо
Брицо
,
и
поче
и
он
добовати
.
—
Море
тога
не
мош
порадикалити
ни
угарком
,
ни
...
.
Него
нека
и
напредњаци
добију
бар
кога
повереника
!
...
Колико
ли
долази
њих
на
ту
општину
?
упитаће
Секула
Смуђ
.
—
Четири
,
одговори
Феђо
,
а
још
му
једнако
добовање
праћаше
некакве
мисли
,
које
,
на
сву
прилику
,
нису
!
улазиле
у
програм
вечерашњега
већања
.
—
Онда
смо
ми
сигурни
с
нашим
избором
,
рећи
ће
Мићо
;
—
нека
учине
и
остали
колико
ми
овде
у
нашем
срезу
,
па
нам
је
већина
у
скупштини
осигурана
—
макар
са
два
гласа
;
а
ова
два
гласа
уништиће
све
нама
противно
избране
...
.
Феђо
поче
живље
добовати
.
Он
скочи
.
Његово
се
чело
натушти
,
е
бих
рекао
,
сад
ће
му
из
очију
муље
севнути
.
Он
повика
:
—
Јест
,
и
ја
видим
да
нам
је
победа
сигурна
;
ама
шта
ће
после
те
победе
бити
?
Наши
су
радови
пуни
беара
.
Хоће
ли
бити
рода
?
----
То
је
оно
,
чему
не
видим
излаза
!
...
Срећа
је
што
имамо
у
целој
земљи
људи
,
који
су
на
све
готови
;
али
је
опет
велика
несрећа
што
се
ни
деветом
не
сме
казати
крајња
тачка
наших
намера
.
—
Прођи
се
,
човече
,
нека
о
томе
разбијају
главу
они
у
Београду
.
Наше
је
да
слушамо
па
—
квит
,
приметиће
Секула
Смуђ
.
—
Није
то
тако
,
мој
драги
Секула
.
Ко
меће
главу
у
торбу
,
тај
се
не
сме
ослонити
на
туђу
памет
.
Јеси
ли
опазио
ономад
,
како
се
на
ме
испречи
наш
изасланик
Среја
—
још
њега
рачунају
међу
најпромућурније
...
.
—
Е
,
вала
,
Феђо
,
упашће
у
реч
Мићо
Белобрк
,
оно
и
јеси
покрупно
одвалио
...
.
Како
оно
рече
,
Бога
ти
?
—
„
Тунели
се
из
темеља
љуљају
,
и
како
једног
дана
можемо
чути
да
је
толики
народ
затрпан
!
...
“
—
Није
него
ћу
му
доказивати
,
како
су
несолидно
саграђени
вештачки
објекти
;
како
су
падови
несразмерно
велики
;
како
су
кривине
јаке
да
њима
нигда
не
могу
ићи
брзи
возови
...
.
осече
се
доста
јетко
Феђо
књижар
.
—
Феђо
има
право
,
прихвати
ће
реч
Томо
Брицо
...
А
зар
си
ти
,
Мићо
,
мање
одвалио
у
прошлу
недељу
на
нашој
скупштини
кад
си
народу
објашњавао
наш
програм
?
Сећаш
ли
се
да
о
програму
ниси
проговорио
ни
речи
,
већ
си
нам
свима
пробијао
главу
Бонтуом
...
.
Него
знаш
шта
,
алал
ти
вера
,
оно
ти
је
добро
испало
кад
си
деда
Радосаву
Пурићу
викнуо
:
„
Газда
Радосаве
!
...
Ти
си
војевао
с
књазом
Милошем
и
ову
земљу
од
Турака
ослободио
,
па
ниси
земљу
задужио
;
а
ови
напредњаци
нису
ни
пушке
избацили
а
задужили
су
и
твога
пра-праунука
...
“
Али
кад
ону
трудну
жену
устави
па
народу
викну
:
„
Браћо
!
Ето
,
ово
дете
у
материну
трбуху
још
није
ни
света
угледало
,
а
напредњачки
му
министри
задужише
и
косу
на
глави
...
“
е
,
то
је
упалило
како
ваља
!
На
ове
се
речи
поче
и
сам
Белобрк
смејати
,
па
ће
рећи
:
—
Истина
је
,
људи
,
с
овим
се
народом
све
може
.
Ви
и
не
знате
шта
ми
се
тога
дана
догодило
.
По
нашој
одлуци
ваљало
ми
је
још
онога
вечера
бити
у
селу
Г
.
...
да
онога
издајника
са
кметства
збацимо
.
Мој
се
вранац
беше
разиграо
до
миле
воље
.
Кад
сам
био
на
домак
Реџеповом
белегу
,
ја
му
мало
попритегнем
дизгине
,
мислећи
,
да
га
под
Великим
Грмом
зауставим
да
се
мало
издува
.
Тако
полако
идући
,
дођем
до
савијутка
према
Джеврином
мосту
,
кад
ти
преда
ме
испаде
једна
жена
.
Закрвавила
очима
,
а
завргла
се
будаком
.
Стаде
пред
вранца
и
повика
:
„
Стани
де
мало
,
рођо
!
“
„
Шта
хоћеш
,
снашо
?
“
упитам
је
и
машим
се
за
револвер
.
„
—Хоћу
да
ту
пушчицу
метнеш
своме
коњу
под
реп
,
па
онда
да
пољубиш
у
ово
овде
!
“
повика
она
и
показа
ми
ушице
од
будака
,
а
полако
зажмури
као
матора
сова
кад
је
у
по
дне
прстом
дирнемо
.
—
Право
да
вам
кажем
мене
свега
подиђоше
мравци
.
Требала
је
само
да
спусти
будак
,
па
да
ме
као
свећу
укапи
,
док
ће
на
срећу
рећи
:
„
—Хоћу
да
ми
кажеш
да
ниси
и
ти
од
некуд
онај
...
.
Како
их
оно
зову
,
котило
им
њихово
?
...
Имаш
ли
нашу
карту
?
!
.
.
“
Мени
свану
.
„
Бог
с
тобом
,
снахо
,
како
немам
,
“
рекнем
јој
,
и
извадим
карту
што
је
бејах
спремио
за
Живана
Срндаћева
.
Она
погледа
у
карту
,
спусти
будак
,
а
по
лицу
јој
се
развуче
неко
лудо
задовољство
.
„
—
Бог
вас
све
живео
,
“
повика
,
и
стаде
се
заносити
те
се
у
мал
не
свали
у
шанац
.
А
кад
се
мало
давраниса
она
ми
рече
:
„
—
Не
д’о
ти
Бог
да
си
којом
недаћом
онај
знаш
,
а
више
га
не
би
мајци
овуда
по
народу
прозврктао
...
.
“
Сад
сам
тек
опазио
да
је
сирота
морала
негде
коју
више
повући
.
Ошинем
коња
и
одем
.
Нисам
се
хтео
заустављати
ни
код
Великог
Грма
.
Уз
пут
сам
мислио
:
„
Боже
,
кад
куцне
жељени
час
—
кад
дође
до
великога
народнога
суда
—
куд
се
онда
мисле
девати
јадни
напредњаци
?
...
За
њима
ће
летети
и
будаци
и
виле
и
метле
и
женске
преслице
!
...
Мало
ће
им
бити
чамаца
и
на
Сави
и
на
Дунаву
;
тесна
ће
им
бити
Карабурма
а
пространа
и
мишија
рупа
,
да
се
у
њој
склоне
од
гнева
народнога
!
!
...
—
Море
,
остави
ти
напредњаке
!
Они
су
девета
рупа
на
свирајци
.
Кад
дотле
дође
знаће
се
с
ким
ћемо
се
најпре
и
најпре
разрачунати
,
“
додаће
Феђо
књижар
неким
особитим
нагласком
,
који
је
после
пропратио
свирукањем
марсељезе
и
доста
вештим
ритмом
свога
добовања
.
ВИИИ
Ништа
ћудљивије
од
једне
приче
,
а
нарочито
оне
,
којој
смо
ради
да
похватамо
све
конце
.
Ето
,
сад
би
ред
био
да
се
вратимо
Јолову
побратиму
та
тамо
нас
чека
постављен
сто
и
добра
вечера
.
Па
и
опет
би
веома
погрешили
,
кад
не
би
отишли
путем
,
који
нам
она
својим
прстом
показује
;
а
пођемо
ли
тим
путем
,
он
ће
нас
одвести
у
чувени
са
свога
богаства
манастир
Р
...
.
На
дан
пре
но
што
се
Јоле
кочијаш
са
свога
пута
вратио
,
у
овом
се
манастиру
опазило
необично
кретање
.
Пречасни
игуман
Партеније
задао
је
посла
своме
братству
,
слугама
па
и
самој
„
куварици
“
Јули
;
а
кад
се
год
и
њој
овакви
послови
на
врат
натуре
,
онда
се
могло
унапред
знати
,
да
ће
тога
дана
пречасни
отац
игуман
имати
гостију
и
то
гостију
,
који
су
њему
мили
,
а
манастирском
подруму
добро
дошли
.
Тако
су
бар
између
себе
говорила
два
по
Христу
брата
самца
:
отац
Теофан
и
отац
Ђунисије
,
У
манастирском
дворишту
,
под
Великим
Брестом
,
наложена
је
велика
ватра
још
око
заранка
.
У
то
баш
некако
доба
тужно
зацича
једно
прасе
далеко
испод
манастирске
порте
,
где
су
биле
свињске
кочине
,
и
чу
се
гроктање
једне
крмаче
,
а
мало
за
тим
и
осталих
свиња
што
се
беху
разишле
по
манастирском
забрану
.
Овој
малој
узбуни
међу
свињама
дао
је
повода
момак
Гавра
,
а
Средоје
се
у
то
није
хтео
мешати
,
сигурно
за
то
,
што
је
журно
,
али
и
необично
вешто
дерао
пред
самим
мутваком
једно
,
као
угљен
црно
,
а
као
дулек
наливено
,
јагње
сугаре
.
У
мутваку
је
опет
живо
радила
куварица
Јула
.
Она
одвајаше
ситнеж
—
крила
,
бубала
,
вратове
,
главе
,
ноге
,
џигерице
—
у
један
лонац
,
а
троје
очишћених
пилића
већ
се
у
великој
шерпи
на
огњишту
пржило
,
да
им
је
горња
покожица
овде
онде
почела
да
румени
,
што
је
био
знак
да
их
је
Јула
до
сад
најмање
два
пут
окренула
да
не
прегору
.
Мало
за
тим
,
указа
се
и
отац
Ђунисије
,
најмлађи
сабрат
у
манастиру
.
Он
је
носио
у
једној
руци
четири
сошице
,
а
у
другој
малу
сикирицу
.
Већ
нам
сами
ови
предмети
кажу
куд
је
пошао
.
И
,
заиста
,
он
се
упути
Великом
бресту
.
Ватра
се
беше
разјаглила
.
Сувом
буковом
грању
,
што
није
дебље
од
женске
руке
с
обе
стране
лакта
,
мало
треба
,
па
да
се
претвори
у
живу
жеравицу
,
превучену
беличастим
пухором
,
таман
да
задржи
истијашну
ватру
за
онај
посао
,
који
су
нам
наговештавале
оне
четири
сошице
,
што
их
је
дуја
у
руци
носио
.
Отац
Ђунисије
стаде
у
дну
ватре
која
беше
некако
на
дуж
наложена
,
па
поче
својим
вичним
погледом
да
одмерава
извесно
одстојање
.
Одмах
се
могло
видети
да
се
овај
калуђер
и
поред
требника
и
молитвеника
по
кадшто
одавао
и
другим
студијама
.
Он
пободе
најпре
две
сошице
—
наравно
у
дну
ватре
;
за
тим
прође
те
стаде
у
врх
ватре
.
Размери
очима
,
па
пободе
и
друге
две
сошице
.
Исправи
се
,
пронишани
мало
;
саже
се
опет
те
једну
сошицу
мало
окрену
.
То
исто
учини
и
с
оном
другом
али
нешто
мање
.
За
тим
оном
сикирицом
сваку
закуца
у
земљу
до
белеге
што
је
испод
рачвица
на
извесном
одстојању
једним
малим
затеском
означена
...
.
После
једнога
сата
већ
је
седео
с
десне
стране
ватре
момак
Гавра
и
окретао
као
пришт
пунано
прасе
—
одојче
,
тако
од
две-три
недеље
;
а
с
лева
седео
је
Средоје
и
окретао
своје
јагње
,
док
је
отац
Ђунисије
једним
подугачким
буковим
жарачем
,
овда
онда
помало
изгртао
жар
,
пригуркујући
га
више
предњим
и
стражњим
деловима
,
добро
мотрећи
,
да
жар
не
пређе
извесну
зону
на
местима
што
су
према
слабинама
овога
одиста
