близуКосмаја
,
опази
на
једној
низбрдици
човека
,
који
му
се
учини
познат
.
На
глави
му
беше
велики
црвен
фес
с
дугом
кићанком
,
на
леђима
кожух
,
а
о
рамену
дуга
пушка
.
Човек
обазриво
сиђе
низ
косу
,
скрену
лево
,
дође
у
један
шумарак
и
изгуби
се
.
Бошко
пође
лагано
напред
,
дође
до
једног
грма
и
ту
застаде
.
У
том
непознати
проби
кроз
луг
и
испаде
на
друм
.
Бошко
га
умотри
и
познаде
.
—
Обраде
!
—
викну
он
.
Човек
се
обазре
и
стаде
.
То
беше
Обрад
Момировић
.
Бошко
му
полете
на
сусрет
.
Обрад
позна
сина
Ђукићева
,
стаде
као
стена
и
прекрсти
се
.
—
Зар
жив
с
коца
,
тако
ти
имена
Божјега
?
!
—
Као
што
видиш
...
Божја
воља
!
.
.
Јунаци
раширише
руке
,
загрлише
се
и
ижљубише
.
По
том
скренуше
с
друма
,
уђоше
у
шуму
и
поседаше
.
—
Ми
те
већ
упокојисмо
—
рече
Обрад
и
потапша
Бошка
по
рамену
...
Како
умаче
с
коца
,
тако
ти
Бога
?
Бошко
му
исприча
цео
догађај
.
—
Па
куд
сад
мислиш
?
—
упитаће
га
Обрад
.
—
У
хајдуке
—
одговори
Бошко
.
—
С
киме
?
—
С
ким
буде
.
.
Могу
и
с
тобом
.
—
Врло
добро
—
прихвати
Обрад
.
—
У
Милићевом
Брду
чека
нас
дружина
...
Тамо
ће
доћи
и
Жарко
.
Бошко
се
зграну
кад
чу
ово
име
.
—
Који
Жарко
?
—
упитаће
он
потмуло
.
—
Павлов
син
.
—
Зар
син
онога
изрода
?
!
—
Не
резили
га
!
...
Није
ти
тај
ни
налик
на
оца
.
Честито
момче
,
да
му
пара
треба
тражити
.
Мрзи
Турке
,
зубима
би
их
клао
.
То
рече
Обрад
,
па
исприча
догађај
у
Рудовцима
.
—
Ваља
га
се
причувати
!
—
рече
Бошко
машући
главом
.
—
Павлов
је
син
то
!
.
,
.
—
Не
познајеш
га
,
соколе
.
Нема
ти
тај
ни
оволико
очевог
!
—
рече
Обрад
и
показа
црно
испод
нокта
.
—
Боме
се
вараш
...
Гуја
је
то
,
Обраде
!
—
Не
греши
душе
!
...
Тај
ти
је
,
болан
,
спасао
матер
и
сестру
.
—
Зар
он
?
То
беше
питање
,
пуно
презрења
и
подсмеха
.
—
Он
—
одговори
Обрад
одсечно
.
—
А
Тоска
?
...
—
И
Тоска
,
али
Жарко
још
више
...
Он
их
је
примио
у
село
,
пазио
као
своје
и
притицао
им
у
помоћ
.
—
Не
могу
...
не
могу
да
му
верујем
—
рече
Бошко
гневно
и
одмахну
руком
.
—
Веруј
ми
,
но
!
.
.
Зар
ја
да
браним
уљу
?
!
Бошко
обори
главу
и
набра
чело
.
—
Био
је
са
мном
у
Радовцима
...
Заклео
се
на
крсту
и
еванђељу
...
—
Да
ће
вас
проказати
—
заврши
Бошко
и
јетко
се
насмеши
.
Обраду
се
навуче
преко
чела
мутан
облак
.
Он
оштро
погледа
у
Бошка
.
—
Где
ти
је
сад
тај
јунак
,
што
ти
тако
за
срце
прирасте
?
—
упитаће
га
Бошко
—
Ено
га
у
Самаилу
код
матере
.
За
дан-два
биће
у
Милићевом
Брду
.
—
Да
си
жив
и
здрав
!
...
Жарко
ти
је
у
граду
код
паше
—
рече
Бошко
.
Обрад
се
зграну
и
чисто
подиже
с
места
.
—
Јест
...
Ено
га
у
граду
—
потврди
Бошко
.
Обрад
скочи
као
опарен
.
—
То
не
може
бити
!
...
—
Ја
ти
рекох
...
Моје
су
га
очи
виделе
—
одговори
Бошко
и
уста
.
—
Преварио
си
се
,
соколе
!
—
Ено
ти
Тоске
.
Обраду
се
зажарише
образи
.
Он
стајаше
као
стена
и
блењаше
у
решено
лице
Бошково
.
—
Верујеш
ли
?
—
упитаће
га
Бошко
након
кратке
почивке
.
—
Баш
у
град
отишао
?
—
Баш
у
град
—
потврди
Бошко
.
—
Баш
паши
?
—
Паши
или
ком
другом
.
.
све
једно
.
.
Он
је
увода
.
—
Ово
ће
му
судити
!
—
рече
Обрад
љутито
,
па
натуче
фес
на
главу
и
удари
руком
по
сред
пушке
.
—
Биће
доцкан
—
примети
Бошко
.
—
Ма
кад
—
одговори
Обрад
,
па
обеси
пушку
о
раме
.
По
том
пружи
руку
и
рече
:
Збогом
!
—
Куда
?
—
упитаће
га
Бошко
.
—
У
гору
...
Чека
ме
дружина
.
—
Ето
и
мене
кроз
који
дан
.
Треће
ноћи
Бошко
стиже
у
Горачиће
.
Требаше
му
још
да
се
успне
на
један
брежуљак
,
па
да
види
дом
свога
ујака
.
Беше
весео
и
да
могаше
чисто
би
узлетео
на
вис
.
Кад
стиже
на
брежуљак
,
стаде
и
радосно
баци
поглед
према
себи
.
Дом
,
који
тражаше
очима
,
не
беше
на
месту
.
—
Одавде
ћу
боље
видети
—
рече
он
у
себи
и
попе
се
на
вишу
тачку
.
Каква
обмана
!
.
.
Дома
нигде
,
као
да
беше
у
земљу
пропао
.
Бошко
се
следи
.
Ноге
му
заклецаше
и
једва
сиђе
низ
брежуљак
.
Кад
прође
мимо
кућу
Глигоријевића
и
дође
до
ограде
дома
ујакова
,
сав
задрхта
.
Шта
беше
угледао
?
Пустош
!
Дом
ујака
му
беше
сравњен
са
земљом
.
Ограда
растурена
,
стаје
порушене
,
воћњак
у
корен
сатрвен
—
свуда
пустош
и
рушевине
.
Бошко
,
тресући
се
целом
снагом
,
дође
до
рушевина
,
и
кад
угледа
праг
разорена
дома
,
паде
на
студен
камен
,
обгрли
га
и
сузама
ороси
.
Оста
тако
неко
време
,
тресући
се
и
сузе
проливајући
.
По
том
се
диже
и
са
душом
пуном
бола
и
туге
зађе
по
рушевинама
.
Спотичући
се
преко
нагорелих
греда
и
баскија
,
обиђе
сва
згаришта
и
рушевине
,
и
савладан
умором
седе
на
један
камен
.
Ту
дрхташе
и
уздисаше
за
лепим
домом
свога
ујака
.
У
неко
доба
диже
се
,
уђе
у
рушевине
дома
,
дође
до
огњишта
,
одбаци
неколико
греда
и
баскија
,
разгрну
пепео
,
клече
,
извади
нож
и
поче
копати
.
Кад
ископа
рупу
,
дубоку
једну
стопу
,
затрпа
је
и
поче
копати
другу
.
Тако
ископа
три
рупе
,
и
сваку
затрпа
.
Поче
копати
и
четврту
.
Не
беше
ископао
ни
за
једну
шаку
,
а
нож
зашкрипа
.
Беше
наишао
на
камен
.
—
Ту
је
!
—
рече
он
у
себи
,
па
окопа
камен
са
свих
страна
и
извади
га
.
Под
каменом
беше
парче
сукна
.
Бошко
диже
сукно
и
спази
ибрик
с
новцима
.
То
беше
остава
његова
ујака
.
Оне
ноћи
,
када
Горачићани
потукоше
момке
Латифове
,
Манојло
,
видећи
шта
се
спрема
,
узе
сву
своју
готовину
и
закопа
под
огњиште
.
Кад
беху
у
Небош-Планини
и
кад
дође
час
да
се
растају
,
он
повери
ову
оставу
своме
нећаку
.
Нећак
се
сети
оставе
и
похита
да
је
дигне
.
Нашавши
благо
,
Бошко
извади
ибрик
,
отвори
торбу
,
сручи
новце
,
диже
се
и
оде
.
За
собом
остави
потпуну
пустош
.
Латиф
разори
дом
,
а
Бошко
огњиште
.
На
бедему
Беше
прве
недеље
часнога
поста
.
Ћаја
паша
обилажаше
градске
бедеме
.
Са
њим
иђаху
два
бега
:
Фејзул-бег
и
Јусуф-бег
,
и
још
неколико
пратилаца
.
Ћаја
обиђе
горњи
град
и
сиђе
у
доњи
.
Свита
иђаше
за
њим
узастопце
.
Обиђоше
сваки
кутић
и
дођоше
до
Сава-Капије
.
Одатле
скренуше
десно
,
попеше
се
на
бедем
и
ударише
у
правцу
Небојше
.
Дан
беше
ведар
,
небо
чисто
као
огледало
,
а
сунце
благо
и
пуно
љупкости
.
Ћаја
застаде
и
баци
поглед
по
околини
.
Пред
њим
беху
Сава
и
Дунаво
,
чије
воде
разлучаваше
дуга
,
коса
пруга
,
од
безбројних
сребрнастих
таласића
.
На
далеком
западу
плављаху
се
високе
планине
,
снегом
прошаране
,
а
на
истоку
пукла
непрегледна
равница
,
на
чијим
крајњим
тачкама
уздизаху
се
две
високе
горе
,
као
два
исполина
.
Тамо-амо
,
по
пространој
равници
,
бељаху
се
банатска
села
,
као
лађе
на
тихој
морској
пучини
.
Ћаја
пође
даље
бедемом
и
дође
до
једне
куће
.
Пред
кућом
сеђаху
четири
човека
.
Кад
се
Ћаја
са
свитом
појави
,
људи
устадоше
и
,
држећи
руке
на
прсима
,
смерно
га
поздравише
.
—
Ко
су
ово
?
—
упитаће
Ћаја
Фејзул-бега
.
—
Ово
је
Ђенадије
—
одговори
бег
и
показа
једног
.
—
А
ово
?
—
То
је
Стојан
,
син
старчев
.
Ћаја
одмери
старца
и
сина
му
,
па
приђе
осталој
двојици
.
—
То
су
два
брата
Јаковљевића
—
рече
Фејзул-бег
.
Ћаја
се
врати
Ђенадију
.
—
Одакле
си
,
старче
?
—
Из
Драгачева
,
честити
пашо
—
одговори
погурени
старац
и
поклони
се
.
—
Да
није
то
онај
калуђер
из
Благовештења
?
—
упитаће
Ћаја
Фејзул-бега
.
—
Јест
...
То
је
духовник
Ђенадије
—
одговори
бег
.
Старцу
се
превукоше
капци
низ
очи
,
брада
му
задрхта
и
потајни
уздах
оте
му
се
из
груди
.
—
Ово
је
Стојан
,
његов
син
...
Ово
су
два
брата
Јаковљевића
из
Левча
—
настави
бег
.
—
Аха
!
...
То
ли
су
они
што
заметоше
кавгу
?
—
рече
Ћаја
,
мерећи
их
од
главе
до
пета
.
—
Сад
су
мирни
и
послушни
—
примети
бег
,
а
усне
му
се
разведоше
.
—
Добро
,
боме
,
прођосте
!
...
Да
не
беше
Тоске
,
давно
би
били
тамо
—
рече
Ћаја
и
пружи
руку
у
правцу
Стамбол-Каније
.
Сва
четворица
стресоше
се
.
—
Како
вам
је
сад
,
старче
?
...
Јесте
ли
задовољни
?
—
Хвала
ти
,
честити
пашо
...
Добро
нам
је
—
одговори
старац
држећи
руке
на
прсима
.
—
Биће
вам
и
боље
,
ако
се
потурчите
.
Иначе
одосте
за
Пајсијем
.
Будите
само
послушни
—
рече
Ћаја
и
пође
.
Свита
се
крете
за
њим
.
Кад
Ћаја
измаче
,
један
из
свите
издвоји
се
и
приђе
Ђенадију
.
То
беше
Јусуф-бег
,
повисок
и
леп
младић
,
црних
очију
малих
брчића
,
голобрад
,
у
лепом
турском
оделу
,
с
високим
фесом
на
глави
:
—
Познајеш
ли
ме
,
оче
?
—
упитаће
он
старца
.
Старац
га
погледа
,
па
слеже
раменима
.
—
А
ти
?
—
упита
бег
Стојана
,
сина
старчева
.
Стојан
познаде
човека
и
у
маху
се
промени
.
—
Ја
сам
Жарко
—
рече
бег
.
По
том
се
наже
и
шапатом
рече
:
Не
осуђујте
ме
.
Због
вас
ово
учиних
.
Будите
спокојни
.
Из
куле
вас
изведосмо
,
а
скоро
ћемо
,
ако
Бог
да
,
и
из
града
.
То
рече
бег
,
па
се
осврте
и
живо
оде
за
свитом
.
Стојану
искрсну
пред
очи
сва
прошлост
.
Он
задрхта
и
пратећи
очима
бега
,
гневно
махаше
главом
.
Уђоше
сви
у
кућу
.
—
Ко
беше
тај
младић
,
сине
?
—
упитаће
Ђенадије
Стојана
.
—
Из
Горачића
—
одговори
Стојан
хладно
и
усиљено
.
—
Је
ли
то
син
кмета
Павла
,
о
коме
нам
причаше
?
Стојан
климну
главом
.
—
Па
се
потурчи
?
!
—
Потурчи
се
изрод
—
одговори
Стојан
јетким
гласом
.
Кључ
од
харема
У
горњем
граду
,
недалеко
од
капије
кроз
коју
се
низ
стрмне
и
вијугаве
степенице
силази
у
доњи
град
,
беше
у
ово
доба
повелика
кућа
,
ограђена
високим
зидовима
.
Кућа
личаше
на
усамљени
манастир
.
Голи
зидови
,
подигнути
од
камена
и
цигаља
,
покривени
ћерамидом
,
допираху
висином
по
више
стреје
,
тако
да
требаше
прилично
одмаћи
се
од
зида
,
да
би
се
могао
преко
њега
,
а
кроз
густо
грање
разноликог
дрвећа
,
видети
горњи
део
крова
.
До
ове
куће
беше
друга
,
мања
,
такође
ограђена
високим
зидом
.
Зидови
обе
ове
куће
описиваху
правоугаоник
,
коме
на
југоисточној
страни
недостајаше
један
квадрат
,
што
целом
овом
простору
,
зидом
ограђеном
,
даваше
изглед
Г
.
Оба
ова
дворишта
имађаху
два
улаза
:
главни
,
на
северозападној
,
и
споредни
,
на
североисточној
страни
.
На
главном
улазу
беше
велика
двокрилна
капија
,
а
на
споредном
капиџик
,
нешто
мало
нижи
од
узраста
човечјег
.
Овакав
исти
капиџик
беше
и
у
зиду
,
који
предвајаше
веће
двориште
од
мањег
.
И
главни
и
споредни
улаз
беху
готово
по
ваздан
затворени
.
Бивало
је
често
да
по
неколико
дана
протече
,
а
у
ове
скривене
домове
нити
ко
уђе
нити
изиђе
.
На
главном
и
споредном
улазу
стајаше
преко
дана
по
један
стражар
,
а
обноћ
их
беше
стално
четири
,
од
којих
двојица
беху
на
југоисточном
и
двојица
на
југозападном
углу
.
Ове
две
куће
беху
харем
Сулејман-Скопљак
паше
.
Друге
недеље
часног
поста
,
једна
жена
уђе
у
гориш
град
и
запита
за
Јусуф-бега
.
Показаше
јој
једну
кућицу
,
десно
од
сат-куле
.
Пред
кућом
сеђаше
Јусуф-бег
.
Беше
се
налактио
на
колена
,
снагу
погнуо
,
а
десном
ногом
потапкаваше
прашину
на
земљи
Кад
угледа
жену
,
устаде
и
живо
јој
пође
на
сусрет
.
То
беше
Милица
,
коју
Бошко
беше
некада
на
друму
спасао
.
—
Стиже
ли
,
снахо
?
упитаће
је
бег
радосно
и
пружи
јој
РУКУ-
—
Једва
ме
пустише
.
Да
не
беше
Тоске
,
морала
бих
се
вратити
.
Бег
уведе
жену
у
одају
.
—
Очекујем
те
као
озебао
сунце
.
По
том
ће
је
упитати
:
—
Где
су
ти
деца
?
—
У
Трнави
,
код
рођаке
—
одговори
Милица
.
—
Имају
ли
све
што
им
треба
.
—
Имају
,
хвала
Богу
!
—
Јеси
ли
примила
новац
?
—
Послао
ми
је
Тоска
.
—
Е
,
лепо
—
рече
бег
,
па
се
диже
и
дође
до
прозора
.
Жена
пође
за
њим
.
—
Видиш
ли
оне
две
куће
,
ограђене
зидом
?
—
рече
бег
и
показа
руком
.
—
Видим
—
одговори
Милица
,
гледајући
у
правцу
његове
руке
.
—
Оно
је
харем
Скопљак
паше
...
У
оној
већој
кући
борави
Спасенија
с
Аном
.
Жену
обузе
радост
и
лице
јој
чисто
заигра
.
—
У
оној
мањој
живи
Петрија
с
децом
—
настави
бег
.
—
А
Ђенадије
?
—
упитаће
жена
живо
,
не
одвајајући
ока
са
прозора
.
—
У
доњем
граду
,
заједно
са
сином
.
Жена
се
подиже
на
прсте
,
тражећи
оком
обиталиште
духовниково
.
—
Но
види
се
—
примети
бег
и
удали
се
од
прозора
.
Поседаше
поново
.
—
Ти
знаш
зашто
си
амо
дошла
?
—
рећи
ће
бег
.
—
Знам
.
—
Оне
сиротице
треба
спасавати
.
Ти
ћеш
ми
бити
.
.
—
А
оца
Ђенадија
?
прекиде
га
жена
.
—
Са
њима
ми
је
лако
...
Овамо
ми
је
тешко
.
Жепа
га
посматраше
пажљиво
.
—
Али
се
уздам
у
Бога
и
у
тебе
—
настави
бег
.
—
Ти
ћеш
ми
бити
кључ
од
харема
.
—
За
Спасенију
бићу
све
што
хоћеш
.
.
И
Богу
није
право
да
кћи
српског
војводе
буде
турска
робиња
.
—
Тако
је
,
снахо
.
Само
морамо
похитати
.
—
Реци
само
.
.
Ја
сам
на
све
готова
.
—
Лепо
—
рече
бег
.
—
Пристајеш
ли
да
служиш
у
харему
?
—
Само
ако
ме
приме
.
—
Примиће
те
.
—
Зар
+
+
паша
?
—
Не
брини
...
О
томе
он
и
не
води
бригу
,
а
и
да
води
није
му
сад
до
харема
.
—
Што
?
—
упита
жена
радознало
.
—
Болестан
је
.
—
Од
кад
?
—
Већ
неколико
недеља
.
—
А
ко
прима
послугу
у
харему
?
—
Домаћица
Фејзул-бегова
.
Она
је
надзорница
.
—
Да
ли
ће
ме
примити
?
—
Сигурно
.
.
Обећао
ми
је
бег
.
—
Зар
прима
и
ђаурке
?
—
Прима
—
одговори
бег
,
па
се
диже
и
поче
ходати
по
соби
.
Жена
га
немо
праћаше
очима
.
Јусуф
пређе
неколико
пута
собу
,
па
стаде
,
осврну
се
жени
рече
:
—
Где
су
ти
ствари
?
—
Код
Тоске
,
одговори
жена
.
—
Наредићу
да
се
донесу
...
А
сад
да
ти
покажем
кућу
бегову
.
Жена
се
диже
и
пође
за
њим
.
Јусуф
јој
показа
кућу
и
при
растанку
рече
:
—
Пријавићеш
се
беговици
.
Пристаћеш
на
све
што
буде
захтевала
.
Реци
јој
да
немаш
нигде
никога
од
свога
.
О
Спасенији
и
осталима
ни
речи
.
Чини
се
као
да
их
и
не
познајеш
...
Јеси
ли
разумела
?
—
Јесам
—
одговори
Милица
и
оде
право
у
кућу
бегову
.
Ајша
.
У
пространој
соби
харемској
,
застрвеној
богатим
персиским
ћилимом
,
на
свиленом
миндерлуку
сеђаше
Ајша
и
плакаше
.
Главу
беше
наслонила
на
јастук
,
и
док
једну
руку
држаше
под
главом
,
другом
грчевито
дохваташе
мараму
са
крила
и
сузе
брисаше
.
Дуге
,
црне
косе
,
посувраћене
с
леђа
,
пале
јој
на
прса
,
те
их
она
кад
и
кад
руком
немарно
отискиваше
.
...
...
Несрећна
судбо
моја
!
—
туговаше
Ајша
,
јецајући
и
и
сузе
бришући
...
У
хладној
каменој
пећини
,
у
оној
мрачној
стени
,
бејах
спокојнија
и
срећнија
.
Тамо
ме
мајка
миљем
загреваше
;
и
свака
реч
њена
беше
мелем
срцу
моме
.
Ево
ме
сада
у
свили
и
злату
;
у
сваком
богатству
и
изобиљу
!
Сви
ми
се
клањају
,
сви
ми
служе
,
па
опет
несрећна
,
никад
несрећнија
!
.
.
На
што
ми
је
ово
свилено
рухо
,
на
што
све
ово
богатство
,
кад
ја
чезнем
у
самоћи
,
лишена
материнског
загрљаја
и
умиљатог
погледа
њеног
?
!
.
.
Тако
Ајша
па
се
диже
и
пође
по
ћилиму
.
Не
беше
то
људска
прилика
,
већ
вила
,
која
беше
присвојила
све
лепоте
овог
света
.
Лице
,
бело
као
снег
,
обрве
танке
густе
и
црне
,
очи
крупне
и
пуне
чара
.
Нос
танак
,
нежан
гребеном
повијен
,
а
уста
малена
,
и
руменом
обасута
.
Дуге
,
црне
косе
,
пале
јој
на
плећа
па
се
лепршају
по
свиленом
јелечету
,
златом
извезеном
.
Лако
као
срна
корачаше
она
у
злаћеним
папучама
и
белим
чарапама
до
колена
,
по
више
којих
свилене
шалваре
шуштаху
као
лишће
,
кад
га
лаки
поветарац
крене
.
Пређе
неколико
пута
преко
собе
,
па
се
поново
спусти
на
миндерлук
и
завали
главу
међу
јастуке
.
...
.
Тужим
се
на
судбу
своју
,
а
можда
Бога
вређам
!
—
настави
Ајша
.
Зар
не
рекох
сама
:
Идем
да
спасем
брата
свога
?
...
Па
што
тужим
сада
?
Лишена
сам
материног
загрљаја
за
добро
брата
свога
.
Шта
би
мати
без
сина
свога
,
без
заштите
и
одбране
своје
?
.
.
У
том
као
да
се
присети
нечем
,
и
трже
се
.
Коса
јој
беше
пала
на
чело
,
и
она
је
подиже
.
За
тим
се
налакти
на
јастук
,
па
гледајући
у
под
и
тужно
машући
главом
,
настави
:
...
Море
је
међу
нама
,
драги
Стојане
!
...
Заверисмо
се
један
другом
,
али
гле
,
како
је
ништавна
реч
човека
у
зверским
чељустима
!
.
.
,
.
Душманска
рука
отрже
нас
једно
другом
из
наручја
,
отрже
нас
на
свагда
!
...
.
Ти
тужиш
и
трунеш
у
мемљивој
тамници
,
а
ја
чамим
и
копним
у
сваком
изобиљу
!
.
.
Ово
свилено
и
златом
везено
рухо
,
ови
богати
персијски
ћилими
и
јастуци
,
—
све
су
то
окови
,
што
ми
стежу
и
срце
и
душу
!
...
.
...
.
О
драги
Стојане
!
...
Ако
кад
год
стечеш
крила
и
прнеш
у
слободу
,
сети
се
своје
Спасеније
!
Ти
још
и
незнаш
каква
је
црна
судба
беше
потерала
.
Злотвори
са
свих
страна
,
па
нигде
мира
ни
покоја
.
Потуцасмо
се
од
немила
до
не
драга
.
Бошка
чекаше
колац
,
а
мене
гадне
чељусти
Латифове
.
И
шта
ми
беше
прече
у
овој
невољи
,
до
да
сачувам
себи
брата
,
а
матери
сина
,
бранитеља
и
хранитеља
?
...
.
Ајша
би
и
даље
,
да
се
врата
не
отворише
.
Млада
и
лепа
женска
,
у
богату
руху
,
уђе
у
собу
и
хитро
приступи
Ајши
.
То
беше
Ана
,
снаха
Михаила
Глигоријевића
.
—
Што
си
ми
тако
тужна
,
мила
моја
Спасенија
?
—
рече
Ана
и
загрли
Ајшу
.
Ајши
задрхташе
мишићи
око
усана
.
У
место
одговора
,
она
обема
рукама
стиште
главу
Анину
и
пољуби
је
неколико
пута
.
—
Чуј
мила
моја
!
—
рече
Ана
и
посади
се
поред
ње
на
миндерлук
...
.
Немој
да
тужиш
.
Бог
је
добар
.
Он
ће
нам
послати
ангела
избавитеља
.
—
Е
...
драга
моја
!
—
рече
Ајша
и
уздахну
.
.
И
њему
додијаше
молбе
наше
.
—
Не
греши
,
мила
моја
!
...
.
Радосну
ти
вест
носим
.
—
Вест
!
.
.
Радосну
вест
!
рече
Ајша
узбуђено
и
зграби
обе
руке
Анине
.
—
Јест
,
мила
моја
!
.
.
Радосну
ти
вест
носим
.
—
Говори
,
драга
моја
...
говори
!
—
Стојан
...
—
Стојан
!
...
мој
Стојан
...
Говори
,
мила
моја
!
прекиде
је
Ајша
.
—
Слободан
је
!
Ајша
задрхта
од
радости
,
поскочи
с
миндерлука
,
паде
Ани
око
врата
и
стаде
је
обасипати
пољупцима
.
—
Слободан
!
...
Стојан
слободан
!
—
Реци
ми
мила
моја
...
реци
!
—
говораше
она
раздрагана
,
не
престајући
грлити
и
љубити
своју
милу
Ану
.
—
Јест
,
драга
Спасенија
!
...
Слободан
је
и
он
и
отац
му
—
одговори
Ана
,
враћајући
јој
пољупце
.
Ајша
раздрагана
овом
вешћу
,
спусти
се
поред
своје
миле
другарице
,
припи
јој
се
уз
раме
,
и
играјући
се
рукама
њеним
испитиваше
јој
сваку
цртицу
на
лицу
.
—
Од
кога
си
чула
,
мила
моја
?
—
упитаће
она
Ану
пошто
се
мало
утиша
.
—
Од
Фејзул
беговице
...
.
Мало
час
је
била
код
Петрије
.
—
О
,
Боже
мој
!
...
А
где
је
сад
?
—
У
доњем
граду
...
Шта
!
?
—
прекиде
је
Ајша
изненађена
овим
одговором
.
Зар
се
нису
опростили
града
?
—
Опростили
су
се
тамнице
и
главу
сачували
мила
моја
!
—
Не
разумем
те
,
драга
Ана
—
рече
Ајша
,
чудно
посматрајући
сво
]
у
пријатељицу
.
—
Е
...
мила
моја
!
...
колац
им
беше
намењен
!
Ајша
со
трже
и
диже
руке
с
крила
Аниног
.
—
Морају
се
потурчити
.
Ана
не
доврши
Спасенија
скочи
и
као
гујом
ошинута
цикну
:
—
Шта
рече
!
?
Потурчили
се
!
—
Нису
,
мила
моја
,
али
ће
морати
.
Ајша
се
поведе
,
спусти
на
миндерлук
и
завали
главу
међу
јастуке
.
—
Шта
ти
је
,
мила
моја
?
—
потресеним
гласом
рече
Ана
па
приђе
и
загрли
је
.
Ајша
не
диже
главе
нити
што
прозбори
.
Само
јецаше
и
сузе
пролеваше
.
—
Не
тужи
,
мила
моја
Спасенија
...
не
тужи
!
.
,
.
Божја
је
воља
да
тако
буде
...
Неће
Стојан
тебе
заборавити
...
Бог
је
милостив
...
Он
ће
избавити
невољнике
...
Опет
ће
Стојан
твој
бити
...
Утеши
се
,
мила
моја
,
утеши
!
...
Ана
хтеде
и
даље
да
теши
своју
драгу
пријатељицу
,
али
не
могаше
.
Сузе
јој
грунуше
на
очи
и
угушише
јој
речи
у
грлу
.
У
том
се
отворише
врата
и
у
собу
уђоше
две
женске
.
То
беху
Фејзул-беговица
и
Милица
.
Спрема
Истог
дана
,
пред
вече
,
ето
Милице
Јусуф-бегу
.
—
Примише
ме
!
—
рече
она
радосно
ушавши
у
одају
.
—
Нек
је
са
срећом
!
—
одврати
Јусуф
,
па
приђе
и
затвори
врата
.
—
А
,
гле
!
...
Ствари
су
ми
овде
—
рече
Милица
,
спазивши
дењак
у
једноме
углу
.
Јусуф
приђе
миндерлуку
,
саже
се
,
извуче
један
празан
сандук
,
отвори
долап
и
извади
један
повелики
завежљај
.
—
Чуј
!
—
рече
он
пошто
се
обазре
.
—
У
овом
завежљају
има
четири
пара
одела
.
—
Женског
?
—
Мушког
.
.
војничког
,
одговори
бег
.
Жена
га
с
чуђењем
посматраше
.
—
Добро
да
пазиш
!
—
рече
бег
,
па
отвори
празан
сандук
и
мету
одело
на
дно
.
По
том
одреши
дењак
,
извади
ствари
Миличине
и
поређа
их
озго
.
Жена
стајаше
и
немо
га
посматраше
.
—
Ово
је
одело
за
тебе
,
Спасенију
,
Ану
и
Петрију
.
Чувај
га
као
очи
у
глави
.
Ником
ништа
не
говори
...
Јеси
ли
разумела
?
Жена
климну
главом
.
Јусуф
се
саже
,
закључа
сандук
и
предаде
кључ
жени
.
—
Данас
је
субота
...
сутра
недеља
...
.
понедеоник
...
уторак
,
среда
,
у
среду
,
а
најдаље
у
четвртак
да
будеш
овде
.
Дотле
ће
све
бити
спремљено
.
Тада
ћеш
чути
шта
треба
да
радиш
...
За
сад
не
говори
ником
ништа
.
—
Зар
ни
Спасенији
?
Јусуф
обори
главу
,
и
као
мало
се
промисли
.
По
том
ће
рећи
више
кроза
зубе
:
—
А
шта
ради
Спасенија
?
—
Тужи
и
јадикује
—
одговори
Милица
и
пусти
из
груди
дубок
уздах
.
—
Затекох
и
њу
и
Ану
сузама
обливене
.
—
Да
им
ниси
што
говорила
?
Жена
се
снебиваше
.
—
Немој
крити
!
—
Јесам
!
—
Шта
?
—
Да
се
уздају
у
Бога
и
да
му
се
моле
.
.
Он
ће
им
у
скоро
послати
избавитеља
.
—
Ништа
више
.
—
Ништа
.
—
Мене
ниси
спомињала
?
—
Не
...
рекох
им
само
да
ће
их
огрејати
сунце
одакле
се
нису
надале
.
—
Јесу
ли
се
зачудиле
твоме
доласку
!
—
Зачудиле
и
зарадовале
као
да
у
мени
и
матер
видеше
.
—
Сигурно
им
ниси
ништа
говорила
зашто
си
дошла
?
—
упитаће
бег
,
строго
испитујући
лице
Миличино
.
—
Ништа
,
одговори
жена
одсечно
.
—
Добро
...
Немој
им
ништа
ни
говорити
док
не
буде
време
.
То
рече
бег
,
па
изиђе
,
дозва
момка
и
предаде
му
сандук
са
стварима
да
однесе
до
харема
.
Сутра
дан
Јусуф-бег
рано
изиђе
из
града
и
упути
се
право
Рустемову
хану
.
—
Где
је
Тоска
?
—
упитаће
он
Рустема
,
који
стајаше
код
камина
и
каву
куваше
.
Рустем
му
показа
.
Јусуф
прође
кроз
хан
,
изиђе
у
двориште
и
затече
агу
у
ходнику
.
Ага
сеђаше
у
једном
углу
,
с
чибуком
у
руци
.
Пред
њим
,
на
доксату
,
стајаше
ибриче
с
филџаном
.
—
Ене
де
!
...
Од
куд
ти
тако
сабајле
?
упитаће
га
ага
.
Јусуф
приђе
и
поздрави
га
.
—
Добро
си
дошао
,
сине
!
...
Дај
амо
онај
филџан
с
рафа
.
Јусуф
се
обазре
,
спази
уза
зид
један
стари
раф
,
приђе
,
узе
филџан
,
донесе
га
и
посади
се
према
аги
.
—
Дед
једну
—
рече
ага
,
па
узе
филџан
и
насу
из
ибричета
.
Бег
сркну
два-три
пута
,
па
остави
филџан
,
наже
се
према
аги
и
пошто
се
обазре
и
на
једну
и
на
другу
страну
,
рече
ниским
гласом
:
—
Милица
је
примљена
...
—
Е
!
...
Кад
је
примише
?
—
Још
јуче
.
—
Врло
добро
!
—
рече
ага
,
па
тргну
два-три
дима
...
Шта
учини
с
оделом
?
—
Ено
га
у
харему
.
—
Само
памет
у
главу
!
...
С
тим
се
не
шали
.
—
Не
брини
...
учињено
је
све
како
ваља
.
Остаје
сад
још
једно
,
и
то
најглавније
.
—
Шта
?
—
Чамац
.
—
За
колико
?
Јусуф
узе
филџан
,
сркну
неколико
пута
,
остави
га
,
диже
главу
и
поче
бројати
.
—
За
дванаест
—
би
одговор
.
—
За
дванаест
?
...
Много
!
—
Толико
их
је
—
рече
бег
и
стаде
их
ређати
:
Спасенија
...
Ана
.
.
Петрија
и
њено
троје
деце
...
то
су
шест
;
отац
Ђенадије
и
Стојан
...
осам
;
два
брата
Јаковљевића
...
десет
;
ја
и
Милица
...
дванаест
...
свега
дванаест
.
—
И
пет-шест
веслача
најмање
?
—
примети
ага
.
—
Доста
су
двојица
...
Нек
буде
повише
весала
.
—
Умете
ли
веслати
?
—
Постараћемо
се
.
—
Кад
треба
чамац
?
—
У
четвртак
.
—
У
које
доба
?
—
Око
поноћи
.
—
На
коме
месту
?
—
Код
Небојше
.
Ага
се
мало
промисли
,
па
ће
рећи
:
—
Добро
...
.
Све
ће
бити
удешено
.
Бег
сркну
и
остатак
из
филџана
.
—
Могу
ли
сигурно
рачунати
?
—
рече
он
дижући
се
.
—
Хм
!
...
А
кад
још
код
Тоске
није
било
сигурно
?
—
На
један
сат
пре
поноћи
.
—
Не
брини
.
.
Учини
ти
само
што
треба
.
Бег
се
диже
и
оде
.
Наредба
Среда
би
и
прође
,
а
Милице
никако
из
харема
.
Ово
Јусуфа
баци
у
бригу
,
и
с
нестрпљењем
очекиваше
сутрашњи
дан
.
Освану
и
четвртак
.
Бег
још
више
узнемирен
.
Не
могаше
да
се
скраси
на
једном
месту
.
Час
би
излазио
и
с
нестрпљењем
изгледао
Милицу
,
час
би
се
упутио
харему
,
па
се
по
том
враћао
у
одају
и
немарно
по
њој
ходао
.
Већ
дође
и
подне
,
а
Милице
никако
.
Јусуф
да
се
згране
.
Изгуби
већ
свако
стрпљење
.
Што
више
дан
одмицаше
,
њему
све
теже
.
Као
да
беше
у
грозничавом
стању
.
Час
би
сео
,
час
устао
и
ходао
,
час
прозору
прилазио
,
по
том
опет
седао
,
ходао
и
тако
без
престанка
.
Дође
и
вечерње
,
а
Милице
ни
с
које
стране
.
Јусуф-бег
изгуби
сваку
наду
.
Умор
га
савлада
,
он
се
спусти
на
миндерлук
,
обори
главу
на
јастук
,
покри
рукама
очи
и
као
да
заспа
.
Протече
тако
неко
време
,
а
бег
нити
диже
главе
,
нити
руке
с
очију
.
У
неки
час
врата
се
отворише
и
у
одају
уђе
Фејзул-бег
.
Јусуф
се
прену
,
подскочи
с
миндерлука
и
протрља
очи
.
—
Добро
те
нађох
...
Има
једна
хитна
наредба
—
рече
Фејзул-бег
и
приђе
му
живо
.
—
Од
кога
?
—
—
Од
Ћаје
...
За
оне
твоје
земљаке
.
Јусуфа
у
пола
нестаде
.
—
За
које
земљаке
?
—
За
Ђенадија
,
Стојана
и
оне
остале
.
—
Шта
је
наређено
?
—
Да
се
иселе
из
оне
куће
.
Јусуфа
погоди
нож
у
срце
.
Соба
му
се
окрену
.
Он
се
једва
држаше
на
ногама
.
—
А
куда
?
—
упитаће
он
,
упињући
се
да
прикрије
узбуђеност
.
—
У
горњи
град
—
одговори
Фејзул
.
—
Куда
?
—
У
горњи
град
...
Она
кућа
мора
се
још
данас
испразнити
.
—
Јусуф
занеме
.
Он
виде
,
како
се
све
наврзло
да
му
осујети
планове
То
га
баци
у
очајање
и
сву
му
снагу
одузе
.
Фејзул
примети
промену
на
његову
лицу
,
па
ће
га
упитати
:
—
Као
да
ти
се
не
допада
ова
наредба
?
—
У
млађега
нема
поговора
—
одговори
Јусуф
.
—
Само
не
знам
куда
ћемо
их
?
Фејзул-бег
слеже
раменима
.
—
Знаш
ли
какву
кућу
?
Фејзул
поново
слеже
раменима
.
—
Каква
је
она
кућа
у
доњем
граду
?
—
Где
?
—
Код
куле
.
—
Хм
!
...
Могло
би
и
тамо
,
но
наредба
је
на
горњи
град
.
Јусуф-бег
изгуби
сваку
наду
.
Он
не
знађаше
како
даље
да
почне
.
—
Је
ли
то
она
кућица
...
тамо
код
Небојше
?
—
упитаће
га
Фејзул
након
дуже
почивке
.
—
Јесте
—
би
одговор
.
—
Да
упитам
Ћају
—
рече
Фејзул
па
се
окрете
и
оде
.
Јусуф
оста
поражен
.
Језа
га
свега
обузе
.
Он
стаде
ходати
по
соби
,
хучући
и
прсте
кршећи
.
Не
прође
ни
добра
четврт
,
а
ето
Фејзула
натраг
.
—
Шта
би
?
—
упита
га
Јусуф
нестрпељиво
.
—
Ма
где
...
Само
она
кућа
да
се
одмах
испразни
—
беше
одговор
.
Јусуфу
мало
лакну
на
души
.
—
Наредба
се
мора
одмах
извршити
.
Ћаји
је
потребна
кућа
—
додаде
Фејзул
.
—
Ко
ће
је
извршити
?
—
Ти
.
—
Ја
?
—
упита
Јусуф
.
—
Јест
...
.
ти
—
рече
Фејзул
,
па
онда
додаде
:
И
још
нешто
.
—
Шта
?
—
Наредба
је
,
да
се
они
потурче
.
—
Који
?
—
рече
Јусуф
пренеражено
.
—
Ђенадије
,
Стојан
и
она
двојица
.
—
Кад
?
—
Сутра
зором
.
Јусуфу
се
окрете
соба
.
Он
замуча
као
стена
.
—
Одвешћемо
их
зором
у
џамију
.
Тамо
ће
и
Ћаја
бити
.
То
рече
Фејзул
и
оде
.
Тек
што
Јусуф
беше
испратио
Фејзула
и
сео
да
мало
одахне
после
овог
узбуђења
,
а
врата
на
одаји
поново
се
отворише
.
То
беше
Милица
.
—
Где
си
,
ако
Бога
знаш
?
!
—
рече
Јусуф
и
полети
јој
на
сусрет
.
—
Једва
улучих
прилику
—
одговори
жена
сва
задувана
.
—
Шта
је
с
оделом
?
—
Ено
га
у
сандуку
.
—
Зар
га
нису
претресали
?
—
Нису
.
.
Стоји
све
онако
како
си
оставио
.
—
Нека
нам
Бог
буде
у
помоћи
!
рече
Јусуф
,
па
скиде
фес
и
прекрсти
се
.
По
том
приђе
жени
и
ниским
гласом
рече
:
—
У
име
Божје
,
све
је
спремљено
.
.
Чамац
ће
бити
на
свом
месту
.
Целу
ствар
испричаћеш
Спасенији
,
Ани
и
Петрији
.
Кад
се
све
смири
,
обући
ћете
одело
,
отићи
ћете
код
Петрије
и
тамо
чекати
.
Непрестано
ћете
бити
на
опрези
.
Чим
чујете
да
упадне
камен
у
двориште
одмах
ћете
изаћи
на
капиџик
.
—
А
кључ
?
—
Ево
—
рече
бег
,
па
отвори
долап
,
извади
кључ
и
предаде
јој
.
—
А
стража
?
—
рече
жена
узнемирено
.
—
Не
брини
!
Ја
сам
јој
данас
господар
.
—
А
деца
?
шта
ћемо
с
њом
?
—
С
децом
заједно
...
.
Само
их
залажите
,
да
не
би
плакала
...
.
Ви
пак
не
смете
ништа
говорити
.
Понашаћете
се
као
прави
војници
.
Морате
бити
слободне
и
отресите
.
Што
вам
будем
казао
,
радићете
без
поговора
...
.
Јеси
ли
разумела
?
—
Јесам
—
одговори
жена
,
а
срце
јој
јаче
закуца
.
Јусуф
испрати
Милицу
,
па
се
упути
право
на
бедем
к
оној
кућици
,
у
којој
борављаше
Ђенадије
са
осталима
.
Кад
дође
до
куће
,
изазва
старца
,
поведе
га
на
страну
и
рече
:
—
Оче
,
веруј
ми
као
сину
своме
!
...
Све
моје
добро
оставио
сам
и
потурчио
се
за
спас
ваш
.
Старцу
заигра
лице
од
радости
,
али
се
у
мах
промени
.
Као
да
му
нека
црна
мисао
пројури
кроз
душу
.
—
Ти
као
да
сумњаш
,
оче
?
Старац
немо
посматраше
бега
.
—
Бог
ми
је
сведок
—
рече
бег
и
подиже
очи
пут
неба
.
—
Сине
,
ваљ
’
да
ниси
Бога
заборавио
?
—
изусти
старац
дирнут
речима
беговим
.
—
Његовом
вољом
и
чиним
ово
,
оче
—
одговори
бег
.
—
Он
ће
ти
по
заслузи
платити
,
сине
.
—
Нека
ме
порази
овде
пред
тобом
,
ако
што
рђаво
мислим
—
рече
бег
и
метну
руку
на
срце
.
Старцу
се
разведри
лице
,
па
ће
рећи
потресеним
гласом
:
—
А
чему
се
можемо
надати
,
сине
,
у
овој
гробници
,
зидинама
ограђеној
и
стражом
поседнутој
?
—
Слободи
,
оче
!
—
одговори
бег
с
неким
поуздањем
,
од
кога
старцу
заигра
срце
.
—
Сине
!
.
.
Вера
нас
једном
сачува
коца
,
више
заиста
неће
.
—
Бог
све
може
,
оче
!
Ове
речи
као
да
подсетише
старца
на
једну
од
најсветијих
дужности
његових
.
Он
обори
главу
и
погледа
у
земљу
.
—
Овде
ћете
бити
до
поноћи
,
па
онда
...
.
у
име
Божје
!
—
рече
бег
и
ману
руком
у
правцу
Саве
.
Старац
подиже
главу
,
метну
десну
руку
у
леву
,
отисну
их
од
себе
и
рече
:
—
Бог
нека
ти
буде
у
помоћ
,
сине
!
—
Да
Бог
да
,
оче
!
—
одговори
бег
.
По
том
приђе
ближе
старцу
,
обазре
се
око
себе
и
рече
:
—
Наредба
је
да
вас
иселим
из
ове
куће
.
То
нека
вас
ништа
не
страши
.
Бићете
пресељени
ближе
слободи
.
Тамо
,
код
Небојше
,
има
једна
кућица
.
У
њој
ћете
боравити
до
поноћи
,
а
после
...
у
име
Божје
!
Погрбљени
старац
гуташе
сваку
реч
бегову
.
—
Припремљено
је
све
што
треба
—
настави
бег
.
—
Целу
ноћ
морате
бити
на
опрези
.
Чим
чујете
куцањ
на
вратима
,
одмах
ћете
изаћи
—
А
стража
,
сине
?
—
упита
га
старац
.
—
Не
брини
,
оче
...
Ја
сам
јој
данас
господар
.
—
Нека
те
Бог
умудри
,
сине
!
—
Да
Бог
да
,
оче
—
одговори
бег
.
По
том
додаде
:
—
О
свему
овоме
не
говори
ни
сину
ни
осталима
.
Кад
вас
будем
преселио
,
тад
ћеш
им
све
испричати
...
.
Сад
иди
,
оче
,
и
спреми
се
за
сеобу
.
То
рече
бег
,
па
продужи
пут
бедема
.
Пожар
Поноћ
је
...
У
граду
београдском
мртва
тишина
.
Кад
и
кад
само
по
који
стражар
викне
са
бедема
и
јави
се
оном
до
себе
.
Испрекидани
облаци
,
растурени
по
целом
небу
,
готово
се
и
не
мицаху
.
Тама
притисла
све
бедеме
и
обавила
куле
градске
.
Дође
време
смени
.
Омања
одељења
војничка
сташе
крстарити
по
граду
.
Једна
група
од
пет
војника
прође
доњи
град
,
попе
се
уз
камене
степенице
,
прође
кроз
капију
и
дође
пред
харем
.
То
беше
стража
,
коју
предвођаше
Јусуф-бег
.
Бег
приђе
стражару
на
главном
улазу
и
смени
га
.
По
том
смени
оне
на
југозападном
и
југоисточном
углу
,
и
крену
се
капиџику
да
смени
и
последњег
.
Кад
стиже
близу
капиџика
,
један
од
његових
војника
спази
светлост
на
источној
страни
и
викну
:
Пожар
!
—
Стој
!
—
рече
бег
.
Стража
стаде
.
Јусуф
смени
и
четвртог
стражара
.
—
Оставите
пушке
!
рече
он
оној
четворици
што
беху
смењени
.
Војници
приђоше
зиду
и
оставише
пушке
.
—
Вас
двојица
идите
на
Видин
,
а
ви
други
на
Зиндан-Капију
.
Разберите
шта
гори
,
па
ми
јавите
.
Војници
се
окретоше
и
живо
одоше
.
—
Арслане
!
—
рећи
ће
бег
ономе
што
оста
на
стражи
.
—
Иди
Фејзул
бегу
и
реци
му
да
је
пожар
испод
Зиндан-Капије
.
Арслан
оде
.
Бег
се
саже
,
дохвати
са
земље
повелики
камен
и
убаци
у
двориште
.
Не
потраја
дуго
,
а
капиџик
зашкрипа
и
отвори
се
.
Четири
женске
,
прерушене
у
војничко
одело
,
изиђоше
.
Једна
од
њих
вођаше
за
руку
троје
деце
.
—
Узмите
пушке
!
—
рече
бег
.
Женскиње
узеше
.
—
Метните
их
на
лево
раме
!
Метнуше
их
.
—
Дед
сад
две
и
две
!
Постројише
се
.
Бег
се
саже
,
узе
најмање
дете
,
подиже
га
и
метну
на
руку
.
По
том
узе
за
руке
остало
двоје
деце
и
рече
:
—
Напред
!
Пожар
узимаше
све
више
маха
.
За
час
се
диже
узбуна
.
Старешине
и
војници
изјурише
из
домова
,
а
војници
из
касарне
,
потекоше
Зиндан-Капији
.
Један
од
Турака
познаде
бега
и
упита
:
—
Каква
је
то
узбуна
,
беже
?
—
Пожар
.
—
Где
?
—
Код
Зиндан-Капије
.
—
Шта
гори
?
—
Сено
!
—
Чија
су
ти
то
деца
?
—
Бећир-бегова
...
.
Побегоше
од
пожара
—
одговори
бег
,
па
прође
кроз
капију
,
сиђе
низ
степенице
,
пројури
кроз
доњи
град
удари
полудесно
,
по
том
сави
лево
,
сиђе
у
један
шанац
,
прође
кроз
једну
мрачну
подземну
капију
,
дође
до
једне
кућице
,
приђе
вратима
и
закуца
.
Неколико
тренутака
по
том
,
врата
се
отворише
и
четири
човека
изађоше
.
—
За
мном
!
—
рече
бег
и
живо
пође
напред
.
—
Овде
је
стража
!
—
приметиће
неко
из
гомиле
.
—
Ноћас
је
нема
—
одговори
бег
.
Дођоше
до
последњег
бедема
,
о
који
се
ломљаху
таласи
Дунава
.
У
бедему
беше
отвор
налик
на
прозор
.
Јусуф
помоли
главу
кроз
отвор
,
обазре
се
лево
и
десно
,
па
се
исправи
,
и
рече
женскињама
:
—
Баците
пушке
!
Оружје
би
бачено
.
Бег
узе
најмање
дете
и
провуче
кроз
отвор
.
Детета
нестаде
.
Тако
учини
и
са
остало
двоје
деце
.
—
Сад
ви
!
—
рећи
ће
он
женскињама
.
Четири
женскиње
приђоше
зиду
,
и
једне
по
једне
нестаде
.
За
тим
се
провукоше
и
остали
.
Најзад
се
провуче
и
бег
и
нађе
их
све
у
чамцу
.
Осам
весала
заграбише
воде
из
Дунава
и
чамац
се
отисну
од
бедема
.
КЊИГА
СЕДМА
ТАКОВО
Жарко
Тек
што
пролетње
сунце
беше
грануло
и
гора
се
заодела
првим
листом
,
Рудник
се
замагли
и
кроз
маглу
сину
муња
.
Ломо
опали
пиштољ
и
даде
абер
на
све
четири
стране
.
Обрад
и
Бошко
чуше
глас
са
Рудника
,
прикупише
дружину
и
похиташе
у
помоћ
.
Дођоше
у
Букуљу
,
и
ту
затекоше
Капетан-Божа
,
са
доста
другова
.
—
Водиш
ли
још
кога
потурицу
!
—
беше
прва
реч
,
којом
Божо
поздрави
Обрада
.
Ово
не
беше
поздрав
већ
оштар
нож
,
који
згоди
Обрада
по
сред
срца
.
Он
набра
повије
,
натушти
чело
и
мрко
погледа
јунака
.
—
Камо
ти
Жарка
?
—
упитаће
га
Божо
и
лукаво
се
насмеши
.
Обрад
задрхта
и
прострели
га
очима
.
—
Шта
се
мргодиш
?
...
Камо
ти
Жарка
?
—
Ево
га
!
...
плану
Обрад
и
напери
пушку
на
Божа
.
Мало
требаше
,
па
да
легне
крв
.
За
тренут
ока
момци
се
слегоше
са
свих
страна
,
раздвојише
завађене
,
одузеше
им
оружје
и
сташе
их
умиривати
.
Обрад
дрхташе
.
Неколико
пута
покушаваше
да
се
отме
из
руку
пријатеља
и
да
сукне
на
Божа
као
муња
.
—
Шта
вам
би
?
!
—
чу
се
са
свих
страна
.
—
Зар
се
тако
поздравља
?
!
—
цикну
Обрад
,
а
усне
му
задрхташе
.
—
Умири
се
,
умири
,
побратиме
—
поче
га
Бошко
благо
тешити
.
—
Море
,
шала
је
—
повика
неко
из
дружине
.
—
Каква
шала
?
!
—
загрме
Обрад
.
.
Што
ми
непрестано
натиче
издајицу
на
нос
?
—
Пошалих
се
као
с
пријатељем
—
утаче
се
Божо
са
другог
краја
.
—
Зар
се
тако
шали
?
...
Ножем
по
сред
срца
?
—
Измирите
се
—
рећи
ће
Бошко
и
потапша
Обрада
по
рамену
.
Обрад
ћуташе
и
у
земљу
гледаше
.
Уснице
му
модре
,
а
образи
још
зажарени
од
прве
ватре
.
—
Измирите
се
,
измирите
!
—
салетише
и
с
лева
и
с
десна
.
Протече
прилично
времена
док
се
Обрад
утиша
.
Другови
га
ухватише
испод
мишке
и
приведоше
Божу
.
Завађени
се
погледаше
,
насмешише
,
потом
загрлише
и
пољубише
.
—
Срећно
!
Живели
!
—
повика
дружина
и
слеже
се
око
њих
.
Тек
што
ови
радосни
усклици
ишчезоше
,
а
из
даљине
чу
се
песма
.
За
тренут
ока
све
се
утиша
.
Присутни
погледаше
у
правцу
одакле
глас
допираше
.
У
даљини
од
500
метара
опазише
човека
како
излази
из
луга
.
Човек
скрену
десно
и
упути
се
право
потоку
.
Бошко
изиђе
из
дружине
,
крочи
неколико
пута
,
стаде
и
наткрили
чело
руком
.
Колко
за
тренут
ока
,
он
се
врати
и
сав
усплахирен
рече
:
—
Море
,
то
је
он
!
—
Ко
?
—
упита
Божо
.
—
Она
потурица
...
Жарко
.
—
Шта
?
!
...
Зар
он
?
.
.
цикну
Обрад
,
па
као
муња
зажди
за
један
грм
и
напери
пушку
.
Човек
иђаше
слободно
и
певаше
.
Беше
већ
дошао
до
потока
.
У
који
мах
појми
да
прескочи
поток
,
Обрадова
пушка
плану
и
пуцањ
се
разлеже
по
гори
.
Човек
стаде
као
укопан
.
—
Бољи
сам
ловац
!
—
кликну
Божо
,
па
се
измаче
,
подбаци
пушку
и
узе
човека
на
око
.
У
тај
мах
чу
се
глас
из
даљине
:
—
Обраде
!
...
Бошко
!
.
.
О
Бошко
!
Бошко
познаде
глас
,
па
као
муња
сукну
на
Божа
и
одби
му
пушку
.
—
Остави
ми
лов
!
—
осече
се
Божо
и
понова
узе
човека
на
око
.
—
Доле
пушку
!
...
Ено
Стојана
Ђенадића
!
—
повика
Бошко
и
поново
одби
наперену
пушку
.
—
Не
бијте
ми
побратима
!
—
зачу
се
глас
из
даљине
.
Присутни
видеше
другог
човека
како
истрча
из
луга
.
То
беше
Стојан
,
син
Оца-Ђенадија
.
Обрад
га
познаде
,
остави
бусију
и
врати
се
дружини
са
погнутом
главом
.
Присутни
ником
поникоше
.
Ово
им
беше
загонетка
,
коју
не
могаху
одгоненути
.
У
том
Стојан
беше
већ
стигао
до
потока
,
и
како
стиже
,
загрли
Жарка
,
те
с
њим
право
дружини
.
—
Помози
вам
Бог
!
—
повикаше
они
кад
стигоше
пред
дружину
.
Јунаци
се
згледаше
и
чудно
их
отпоздравише
.
Стојан
ступи
напред
и
поче
причати
историју
своју
и
Жаркову
.
Сва
дружина
претвори
се
у
ухо
.
Обрад
стајаше
као
стена
и
гуташе
сваку
реч
Стојанову
.
Стојан
сврши
.
—
Праштај
,
соколе
!
—
кликну
Обрад
,
па
хитро
приђе
Жарку
и
загрли
га
.
Овај
призор
трону
Бошка
.
Образи
му
се
зажарише
,
а
у
грлу
га
нешто
тако
силно
стеже
,
да
једва
дихаше
.
У
тај
мах
погледи
његови
и
Жаркови
сукобише
се
.
—
Жарко
!
...
Праштај
увреду
!
—
рече
Бошко
тронутим
гласом
.
—
Бог
нека
нам
свима
опрости
!
—
одговори
Жарко
и
приђе
Бошку
.
Загрлише
се
и
ватрено
пољубише
.
—
Живели
!
—
кликну
Обрад
.
По
том
се
осврте
Божу
:
—
А
?
...
Шта
сад
велиш
?
—
Питај
Бошка
!
—
одговори
овај
јетко
и
окрете
главу
.
Побратими
Жарко
осветла
себи
образ
.
Он
искупи
грехове
оца
свога
и
скиде
терет
са
душе
своје
.
Непријатељи
беху
побеђени
.
Они
положише
оружје
,
приђоше
и
пружише
руку
пријатељства
.
Жарко
беше
мртав
,
и
оживе
;
беше
изгубљен
,
и
нађе
се
.
Он
беше
она
изгубљена
овца
,
што
поста
милија
од
свих
деведесет
и
девет
.
Он
се
приближи
Стојану
,
и
овај
нађе
у
њему
другога
себе
.
Они
се
упознаше
,
један
другом
омилише
и
побратимише
.
Бављење
у
Купинову
беше
им
врло
пријатно
.
Добри
Купиновљани
примише
браћу
своју
и
гостољубљем
ублажаваху
невоље
њихне
.
Свештеник
купиновљански
,
Василије
Протић
,
стараше
се
о
бегунцима
као
добар
пастир
о
стаду
своме
.
Његовим
заузимањем
беше
образован
одбор
од
имућних
и
милостивих
домаћина
.
Не
беше
ни
једног
имућнијег
српског
дома
,
а
да
милосрђем
и
гостопримством
не
утираше
сузе
нејачи
српској
.
Поп
Василије
беше
први
и
даваше
пример
свима
.
У
његовом
дому
нађоше
склоништа
удовица
и
кћи
војводе
жупског
;
у
дому
брата
његова
:
Ана
и
Милица
.
Остали
бегунци
беху
размештени
по
домовима
њиних
сродника
и
пријатеља
.
Стојан
беше
веома
расположен
.
Ово
му
беху
први
срећнији
дани
после
оне
поруке
,
што
је
изврши
у
Горачићима
.
Беше
изгубио
сваку
наду
,
да
ће
икад
више
видети
злато
своје
.
И
гле
!
како
се
срећа
насмеши
после
толико
бурних
и
злокобних
дана
!
Кућа
свештеника
купиновљанског
поста
му
тако
мила
и
драга
,
да
се
с
муком
од
ње
растајаше
.
У
њој
му
беше
све
благо
,
сва
нада
и
сва
утеха
.
Спасенија
га
дочекиваше
и
испраћаше
као
мати
најмилије
чедо
своје
.
Њени
погледи
,
пуни
дражи
;
њени
осмејци
,
пуни
љупкости
;
њено
срце
,
пуно
нежности
,
—
све
то
беху
ђаконије
,
којима
се
Стојан
слатко
опијаше
.
Стојан
и
Жарко
готово
се
не
раздвајаху
.
Што
би
један
рекао
,
прихватио
би
радо
и
други
.
Они
се
слагаху
у
свему
;
па
мож’да
и
више
него
што
и
требаше
за
праве
пријатеље
.
Има
нешто
у
чему
се
добри
пријатељи
не
смеју
сложити
.
То
је
предмет
љубави
.
Пријатељ
може
пријатељу
све
уступити
,
само
не
ону
коју
љуби
.
Стојан
и
Жарко
имађаху
једну
препону
,
која
сметаше
да
међу
њима
буду
са
свим
чисти
рачуни
.
То
беше
Спасенија
.
Она
беше
међу
њима
узрок
тајног
сукоба
,
који
обојица
јасно
опажаху
,
али
га
један
од
другог
тајаху
.
Стојан
сматраше
да
је
у
праву
,
па
с
тога
редовно
посећиваше
Спасенију
.
Жарко
нагонски
осећаше
,
да
би
требало
то
исто
да
ради
,
али
не
могаше
никако
да
се
одважи
.
Покушаваше
готово
свакога
дана
,
па
никако
да
до
краја
изведе
своју
намеру
.
Долазио
би
до
капије
свештеникове
куће
,
ту
мало
прочепао
,
неколико
се
пута
осврнуо
,
па
се
увек
напразно
враћао
.
За
особиту
срећу
сматраше
кад
би
по
који
пут
,
пролазећи
мимо
кућу
свештеникову
,
спазио
у
дворишту
Спасенију
,
са
поповом
ћерком
.
Још
кад
би
се
десило
,
да
га
Спасенија
умиљато
погледа
,
по
цео
би
дан
весело
певуцкао
и
са
особитим
задовољством
самог
себе
разговарао
.
Овај
умиљати
поглед
улеваше
му
уверење
,
да
га
Спасенија
милује
и
да
јако
греши
што
је
избегава
.
Али
шта
је
знао
да
ради
?
Зар
да
ступи
у
отворен
сукоб
са
својим
побратимом
?
Зар
поново
да
навуче
на
се
мржњу
,
коју
тако
тешко
скиде
и
у
заборав
баци
?
И
после
,
ко
зна
шта
је
у
ствари
?
Мож’да
га
умиљати
поглед
Спасенијин
вара
,
мож’да
је
то
само
знак
признања
и
захвалности
,
и
ништа
више
.
Тако
мишљаше
Жарко
,
и
то
не
беше
безразложно
.
Колико
ли
је
пута
очекивао
да
га
побратим
позове
свештениковој
кући
,
па
никад
ни
да
се
пошали
!
Једном
приликом
,
мало
му
к’о
нагласи
,
да
би
то
желео
,
али
се
Стојан
чињаше
и
невешт
.
И
колико
више
Жарко
истицаше
своју
жељу
,
у
толико
се
Стојан
невештији
показиваше
.
Околишење
Жарково
на
све
могуће
начине
,
оста
без
успеха
.
Да
јавно
изиђе
са
својом
жељом
,
није
смео
ни
помислити
.
Истина
,
Стојан
беше
у
свему
искрен
према
њему
,
али
у
овој
ствари
никако
да
се
погоде
.
Често
су
излазили
у
шетњу
,
и
кад
год
би
Стојан
зажелео
да
види
Спасенију
,
увек
би
се
вешто
извукао
и
оставио
Жарка
мало
подаље
од
свештеникове
куће
.
Дани
су
пролазили
,
а
Жарко
никако
да
се
реши
.
До
капије
дође
,
па
ни
корака
даље
.
Чудио
се
самом
себи
.
Код
куће
беше
једно
,
код
капије
друго
.
Корео
је
самог
себе
што
је
тако
слаботиња
,
и
кад
год
би
се
вратио
,
тврдо
би
се
зарицао
да
ће
сутра
јуначки
,
па
шта
Бог
да
!
Одлука
увек
беше
једна
до
суда
,
а
друга
од
суда
.
Жарко
постајаше
већ
и
зловољан
.
Побратим
му
беше
грдна
препона
,
преко
које
не
могаше
никако
.
Стотину
разлога
налажаше
,
како
не
би
био
никакав
грех
,
да
буде
поред
оне
,
коју
тако
силно
љуби
.
И
тек
да
се
реши
,
а
једна
једина
мисао
искрсне
и
све
разлоге
разгони
.
Једног
дана
упитаће
самог
себе
:
Не
би
ли
мудро
било
да
се
испита
срце
Спасенијино
,
да
се
сазнају
тајне
њене
?
И
ова
мисао
овлада
њиме
.
Он
се
реши
,
и
оде
Милици
.
После
обичног
разговора
упитаће
је
он
:
—
Састајеш
ли
се
са
Ђукићевима
?
—
Врло
често
...
Баш
јуче
сам
била
код
њих
—
одговори
Милица
.
—
А
долазе
ли
оне
к
теби
?
—
Долазе
.
Биле
су
пре
2
—
3
дана
.
—
Жарко
подави
уснице
и
задуби
се
.
—
А
што
питаш
?
—
упитаће
га
жена
после
кратке
почивке
.
—
Жарко
се
насмеши
и
баци
детињасти
поглед
на
жену
.
—
Да
није
због
Спасеније
...
а
?
Жарко
порумени
и
кришом
погледа
у
Милицу
.
—
Море
,
рекла
бих
;
да
ти
је
јако
замакла
за
око
?
Жарка
прође
струја
.
Он
обори
главу
и
погледа
преда
се
.
—
Коме
ће
пре
?
—
настави
Милица
смешећи
се
.
—
Хоће
Стојан
,
хоћеш
ти
!
.
Ватајте
се
у
штап
,
па
чија
буде
!
...
—
Е
...
уздахну
Жарко
.
.
далеко
је
она
од
мене
!
—
А
ко
то
зна
?
—
приметиће
Милица
и
ђаволасто
се
насмеши
.
—
Зна
Жарко
.
.
зна
да
јој
узалуд
отвара
срце
своје
.
—
Неће
баш
тако
бити
...
Да
се
ти
не
вараш
?
Жарка
обли
румен
.
—
О
теби
смо
често
разговарали
—
рећи
ће
жена
...
Не
може
да
се
нахвали
твога
јунаштва
.
Свака
јој
реч
из
срца
потиче
.
—
Не
верујем
,
Милице
!
Пре
ће
бити
да
сам
јој
сав
црн
.
—
Вараш
се
,
младићу
.
Никад
прекорне
не
чух
из
њених
уста
.
Један
једини
прекор
беше
,
и
то
праведан
.
—
Јест
,
Милице
.
.
праведан
прекор
!
Ја
сам
грешник
.
.
—
Грешник
,
да
како
—
потврди
жена
.
Ево
већ
две
недеље
како
смо
у
туђини
,
а
ти
никако
да
их
се
сетиш
.
Жарко
задрхта
.
—
Милице
!
...
Бог
ми
је
сведок
—
рече
он
и
зграби
обе
руке
њено
...
Сећам
их
се
и
дан
и
ноћ
...
Не
могу
мирно
ни
да
спавам
.
—
Па
камо
те
,
кад
толико
о
њима
мислиш
?
—
Е
...
Милице
!
.
.
Ти
не
знаш
каква
ме
невоља
мори
.
—
Каква
невоља
?
!
—
Има
неког
,
кога
би
увредио
мој
долазак
Ђукићевима
.
—
А
ко
је
то
?
Жарко
оћута
.
—
Да
није
Стојан
?
Жарко
климну
главом
.
—
Баш
си
право
дете
!
—
рече
Милица
и
слатко
се
насмеја
...
.
Зар
би
он
смео
посумњати
у
чистоту
срца
Спасенијиног
?
!
Жарко
прикупи
снагу
да
нешто
одговори
,
али
баш
у
тај
мах
неко
закуца
на
врата
.
Станица
и
Спасенија
уђоше
.
Жарко
се
упрепасти
кад
сагледа
њихова
лица
,
и
у
земљу
да
пропадне
.
Узврда
се
и
узврпољи
,
као
да
га
мрави
спопадоше
.
Хтеде
на
врата
,
али
га
Милица
шчепа
за
рамена
,
догура
до
миндерлука
и
слатко
смејући
се
рече
:
—
Ево
онога
што
се
не
да
видети
!
—
Где
си
,
сине
?
—
упитаће
га
старица
материнским
гласом
.
Жарко
,
постиђен
као
девојка
,
диже
се
,
приђе
старици
и
пољуби
је
у
руку
.
Она
њега
у
чело
.
—
Нема
те
,
сине
,
баш
никако
да
дођеш
!
—
рече
—
и
погледа
га
благо
.
Жарко
промуца
нешто
,
али
то
беше
тако
нејасно
,
да
је
тешко
и
сам
разумео
.
По
том
,
збуњен
к’о
никада
дотле
,
с
обореном
главом
и
успламтелим
образима
,
приђе
Спасенији
и
пружи
јој
руку
.
Девојка
се
диже
,
погледа
га
слободно
и
даде
му
руку
.
Жарко
се
изгуби
.
С
тешком
муком
врати
се
миндерлуку
и
седе
.
Стаде
се
врпољити
као
да
на
клинцима
сеђаше
.
Главу
би
кад
и
кад
подигао
,
али
поглед
му
вечито
тумараше
по
поду
и
собним
кутовима
.
Разговор
поче
,
али
Жарко
никако
да
се
смири
.
На
свако
питање
одговараше
збуњено
,
готово
за
себе
.
Још
кад
би
се
десило
,
да
му
се
поглед
случајно
сукоби
са
девојачким
,
толико
би
се
збунио
,
да
не
би
чуо
ни
питање
,
које
би
се
на
њ
управило
.
Овај
незгодан
положај
беше
га
толико
заморио
,
да
једва
чекаше
згодну
прилику
да
га
избегне
.
И
прилика
му
се
указа
.
Он
се
у
један
мах
диже
,
рече
збогом
и
штуче
на
врата
.
Беше
отпраћен
веселим
смехом
.
Жарко
дође
кући
,
и
покаја
се
.
Осуђиваше
своју
малодушност
и
зарицаше
се
да
ће
у
будуће
бити
одлучнији
.
Нешто
га
поче
уверавати
,
да
је
његово
отуђивање
права
бесмислица
,
и
да
се
не
би
ни
у
колико
огрешио
о
свог
побратима
,
ако
би
кад
и
кад
посетио
ове
добре
душе
.
Шта
више
,
увиђаше
сада
,
да
му
је
то
и
дужност
,
и
да
јако
греши
што
јој
се
не
одазива
.
И
размишљајући
тако
,
дође
до
закључка
,
да
треба
и
да
мора
бити
одлучнији
.
Истог
дана
у
вече
тврдо
се
реши
да
сутра
но
подне
посети
Ђукићеве
.
И
доиста
,
сутра
дан
,
у
намишљено
време
,
диже
се
и
одлучно
пође
свештениковој
кући
.
У
глави
му
беше
само
мисао
о
чистој
дужности
,
и
с
тога
иђаше
право
и
слободно
куда
беше
наумио
.
Али
,
што
се
више
примицаше
кући
свештениковој
,
ова
мисао
некако
слабљаше
,
и
у
колико
она
више
слабљаше
,
у
толико
он
јаче
успораваше
кораке
.
Једва
баше
превалио
пола
пута
,
а
кроз
мисао
дужности
сијну
му
она
о
тајној
љубави
,
и
овлада
њиме
.
Он
стаде
и
сукоби
се
са
верношћу
,
коју
дуговаше
своме
побратиму
.
У
тренутку
отвори
се
читава
борба
у
његовој
души
.
Једна
једина
мисао
окоми
се
снажно
против
свих
разлога
о
дужности
...
Он
стајаше
,
а
време
промицаше
.
Мисаоне
теразије
гибаху
се
непрестано
,
и
како
се
оне
гибаху
,
тако
он
иђаше
час
напред
час
назад
.
Дуго
се
тако
колебаше
младић
,
док
у
неко
доба
не
изусти
:
„
Доцкан
је
сад
!
”
и
врати
се
.
Сутра
дан
у
исто
време
,
покуша
понова
срећу
.
Овог
пута
беше
много
одлучнији
.
Иђаше
слободно
и
беше
већ
у
велико
превалио
пола
пута
.
Истина
,
срце
му
заигра
кад
угледа
свештеникову
кућу
,
али
ипак
иђаше
смело
напред
.
Требаше
му
још
једну
кућу
да
пређе
,
па
да
уђе
у
капију
.
Кураж
беше
ту
,
али
срећа
умаче
.
Беше
доцкан
!
У
тај
мах
од
некуда
искрсну
Стојан
,
те
право
преда
њ
.
—
Куда
,
побратиме
?
—
упитаће
га
он
.
Жарко
,
као
громом
поражен
,
стаде
и
убезекнуто
погледа
побратима
.
—
Да
не
тражиш
мене
?
—
Јест
...
с
тешком
муком
претури
Жарко
преко
језика
.
—
Боме
и
ја
тебе
!
.
,
.
имам
писмо
из
Србије
.
—
Од
кога
?
—
Од
Обрада
.
—
Е
?
—
Ваља
нам
се
враћати
.
—
Што
?
—
Ломо
диг’о
крајину
...
Ваља
заклетву
одржати
.
Жарку
запламтише
уши
.
Учини
му
се
да
чује
неку
писку
,
неко
бучање
и
звонење
у
даљини
.
—
Сутра
морамо
на
пут
!
—
настави
Стојан
.
—
Сутра
?
