дага
свесрдно
оплачу
!
А
шта
ради
Аница
?
XИ
.
Чика
Игња
нагло
је
умро
,
као
што
рекох
,
без
тестамента
.
Газдарици
су
нешто
исплатили
,
а
и
Аници
очи
замазали
Све
имање
су
му
продали
и
новац
метнули
у
сиротињску
касу
.
Кад
је
Васа
постао
хусар
,
нико
га
тако
није
жалио
као
Аница
.
Увек
је
о
њему
распитивала
.
Кад
је
Васа
споменутог
Преображења
овде
био
,
заборавио
је
за
Аницу
,
није
о
њој
распитивао
.
А
она
,
сирота
,
дошла
је
крадом
амо
у
кујну
,
па
кроз
прозор
Васу
гледи
,
а
сузе
брише
.
Кад
је
Васа
напоље
изишао
,
у
тој
пратњи
није
Аницу
приметио
,
а
она
се
стидела
ословити
га
.
И
ко
му
могао
то
у
оној
забуни
замерити
;
особито
Аница
је
била
још
дете
кад
је
Васа
кућу
оставио
.
Код
Анице
клице
љубави
проникле
су
још
у
детињству
наспрам
Васе
.
Из
сажаљења
израсла
је
љубав
Она
је
Васу
из
срца
љубила
,
као
што
тек
може
бити
.
После
смрти
чика
Игњине
Аница
мора
у
службу
.
Чује
да
је
Васа
у
Будиму
.
Иде
и
она
у
Будим
,
у
службу
.
Лако
јој
било
наћи
.
Висока
,
красног
стаса
плавојка
,
бело
лице
,
азурске
плаве
очи
,
златна
коса
,
умиљате
румене
усне
,
све
је
само
препоручивало
.
А
и
вредна
је
била
.
Кад
доби
службу
,
у
недељу
шета
се
,
гледи
на
солдате
хоће
ли
Васу
угледати
.
Васа
у
галами
протискује
,
али
већ
из
далека
око
драганино
примети
драгог
.
Да
,
Васа
је
њој
драги
;
међу
сузама
је
она
њега
својој
души
,
свом
срцу
приденула
.
Позна
га
,
притрчи
к
њему
.
Он
је
тек
онда
познаде
кад
му
се
исказала
.
Али
се
Васа
онда
још
са
Матилдом
поносито
шеташе
,
на
поздрав
тек
хладнокрвно
отпоздрави
,
метнув
јој
руку
на
главу
,
па
са
:
„
Анице
,
шта
радиш
?
“
даље
оде
.
Матилда
је
мрко
погледи
и
пита
Васу
ко
је
.
Он
каже
да
је
служавка
и
код
оца
отхрањена
,
и
са
тим
би
крај
.
Васа
,
не
да
је
презире
,
но
није
му
на
памет
пало
да
је
Аница
своју
негдашњу
срдачност
у
љубав
претворила
.
Аници
је
опет
жао
што
је
Васа
тако
хладно
предусрео
.
Гледи
дуго
за
њима
а
очи
јој
се
влаже
.
Кад
год
би
га
на
сокаку
видела
где
на
коњу
језди
,
увек
би
стала
и
на
њега
гледала
,
и
,
ако
би
је
приметио
,
клањала
би
се
.
У
касарну
није
хтела
ићи
;
стидела
се
,
и
толико
већма
што
се
он
од
ње
клонио
.
Није
знао
Васа
какав
бисер
љубави
и
оданости
у
њој
лежи
!
Но
није
дуго
трајало
,
и
пуче
глас
о
Васиној
несрећи
.
Чула
је
и
сирота
Аница
.
Њена
љубав
нађе
себи
пута
и
преко
тамничара
к
сужнику
,
робијашу
.
Васа
је
прави
робијаш
.
Чами
са
осталим
несрећницима
у
„
казамату
“
,
плеснивом
робијашком
лагуму
.
Какав
је
жалостан
робијашки
живот
!
Тамо
око
„
Београдске
Капије
“
,
тамо
су
ти
лагуми
.
Па
какви
су
ти
лагуми
?
Мрачне
јаметине
,
влажне
;
кроз
гвоздене
решетке
светлост
продире
тамо
.
Па
змије
,
гуштери
и
јакрепови
!
Кревет
му
је
влажна
слама
.
Видиш
робијаше
како
гмижу
;
жута
,
зелена
,
подбухла
лица
;
очи
тамне
,
угашене
;
на
ногама
вуку
им
се
ропски
ланци
.
Тако
сад
Васа
,
живостан
младић
од
двадесет
година
,
извлачи
се
из
„
казамата
“
;
на
њему
робијашко
руво
од
дебела
сукна
,
страшан
синџир
на
ногама
,
а
он
још
поносито
,
јогунасто
главу
горе
држи
.
И
стрицу
је
његова
несрећа
велики
удар
задала
.
Он
у
општем
поштовању
,
а
синовац
му
синџир
носи
,
па
још
зашто
,
због
великог
злочина
.
И
сам
није
на
чисто
је
ли
доиста
крив
,
јер
је
учин
јако
заплетен
.
У
толико
већа
жалост
,
а
срамоту
тешко
је
скинути
.
Ја
сам
онда
ишао
у
мале
латинске
школе
.
Чуо
сам
за
његову
несрећу
:
ма
је
крив
ма
није
,
мени
је
било
жао
.
Робијаши
морали
су
грубе
послове
извршивати
.
Видим
једаред
робијаша
прате
два
:
солдата
,
он
у
среди
,
путуња
на
леђи
,
иде
на
чесму
да
воду
граби
.
Кад
напуни
путуњу
,
а
они
опет
натраг
.
Ја
станем
пред
њега
и
понудим
му
десетак
што
сам
прескрбио
.
„
На
,
браца
Васо
,
узми
!
Ја
сам
твој
братац
Војко
.
“
Погледа
ме
оштро
,
пољуби
новац
,
и
тек
ми
рече
„
Буди
добар
“
,
па
даље
.
Солдати
допуштају
робијашу
милостињу
давати
.
„
Буди
добар
“
,
из
уста
једног
робијаша
који
је
због
злочина
на
дванаест
година
осуђен
—
страшно
штогод
!
Никад
те
речи
заборавити
нећу
.
Нисам
веровао
да
је
он
такво
зло
учинио
Деца
су
ми
у
школи
пребацивала
да
имам
рода
робијаша
;
ја
сам
га
из
петних
жила
бранио
,
нити
сам
га
се
онда
,
нити
после
икада
постидео
.
Свецем
робијаши
пуштени
су
да
иду
у
цркву
;
дођу
у
пратњи
у
цркву
,
ту
је
и
Васа
.
Стоји
у
синџиру
управо
као
укопан
,
висок
,
танак
;
ситних
образа
,
танки
мали
брчићи
,
црни
као
зифт
,
црна
коса
,
лице
бледо
,
очи
мрке
,
али
оштре
да
те
пресеку
,
руке
прекрштене
.
И
сад
канда
ми
је
пред
очима
.
Очију
нисам
са
њега
скидао
.
Кад
је
крај
служби
,
у
порти
стану
робијаши
у
ред
,
па
им
деле
милостињу
.
Кад
ко
пружи
милостињу
,
он
руком
руку
одбије
и
дародавца
мрко
погледи
.
Већ
га
после
знали
,
па
нико
му
није
ни
пружао
.
Само
би
од
мене
примио
;
али
му
ја
нисам
у
цркви
давао
,
него
на
сокаку
,
где
нас
нико
не
види
.
Но
и
стриц
му
слао
сваког
свеца
и
колача
и
новаца
,
и
то
само
свецем
;
иначе
није
било
дозвољено
.
Тамничар
је
строг
човек
,
али
Аница
упозна
се
са
тамничаревом
ћерком
.
Од
своје
мале
плате
,
и
што
је
још
код
куће
скуцкала
,
дарује
тамничара
,
и
он
је
пусти
Васи
на
разговор
,
и
да
му
преда
потајно
донесене
му
ђаконије
и
коју
пару
.
Сад
тек
трезни
се
Васа
.
Увиђа
какво
је
благо
имао
,
и
какво
сад
има
у
Аници
.
Сам
се
на
себе
једи
што
тако
доцне
познаде
скроз
Аницу
.
Једаред
на
само
исприча
јој
сву
своју
патњу
,
а
она
опет
своју
жалост
и
тугу
.
Каже
му
да
јој
тешко
пало
што
није
хтео
с
њом
ни
да
се
разговара
,
да
је
она
њега
још
кад
је
био
код
куће
волела
.
Васа
је
сасвим
тронут
,
седи
на
креветној
слами
,
Аница
до
њега
.
Ухвати
јој
десном
десну
руку
и
заклиње
јој
се
живим
Богом
да
ће
је
узети
ако
се
једаред
из
ропства
ослободи
.
Ропска
заклетва
,
у
тамници
много
важи
.
Аница
се
опет
њему
закуне
да
га
никад
неће
оставити
,
ма
шта
од
ње
и
њега
било
.
Тако
је
Васа
све
изгубио
,
али
добио
је
Аницу
,
верну
другу
,
најбољег
пријатеља
.
Она
му
је
била
све
Тамо
где
је
Васа
био
у
тамници
,
у
околини
је
диван
предео
;
али
и
тај
диван
предео
покрај
тих
тамница
постаје
смутан
.
Тако
једног
децембарског
дана
шећем
се
онуд
не
бих
ли
случајем
Васа
из
тамнице
изишао
,
да
му
дам
коју
пару
.
Пада
снег
,
чавке
,
вране
,
те
тамничарске
тице
,
над
главом
гракћу
.
Све
мутно
.
Падају
ми
на
ум
жалосне
мисли
.
Недалеко
је
одавде
пијаца
Св
.
Ђорђа
,
где
је
Матије
краља
,
брата
Сибињанин-Јанка
,
син
Владислав
погубљен
што
је
у
Београду
грофа
Цилског
Улрика
,
зета
Ђурђа
Бранковића
,
убио
с
дружином
.
Ту
су
погубљени
још
многи
други
,
све
за
слободу
,
као
хедерварски
Конт
од
краља
Жигмунда
.
Вратим
се
опет
,
али
врата
се
тамнице
не
отварају
.
Смућен
вратим
се
кући
,
и
уз
пут
дам
пару
слепој
просјакињи
,
за
ослобођење
Васино
,
и
с
тим
ми
срцу
одлакнуло
.
XИИ
.
Умре
тамничар
,
који
је
истина
био
строг
,
али
ипак
Васи
је
чинио
многа
добра
.
Много
пута
да
се
такво
што
сазнало
,
био
би
и
сам
затворен
.
Дође
нов
тамничар
,
не
строг
,
но
баш
немилостив
,
Нека
страшна
неотесана
људина
,
на
прсима
златна
и
сребрна
колајна
и
крст
„
Kanonenkreuz
“
од
Липиске
Битке
.
.
Дошла
је
строга
наредба
да
морају
робијаши
учити
занат
.
Један
робијаш
,
абаџија
по
занату
,
тај
ће
их
учити
абаџилуку
.
Васа
неће
да
учи
,
коморати
се
једе
.
Један
оптужи
,
денунцира
Васу
тамничару
.
Тај
је
обично
оптуживао
.
Јаростан
тамничар
изгрди
Васу
под
формом
укора
,
и
каже
му
да
ће
страдати
ако
се
усуди
још
од
посла
отимати
се
.
Васа
дозна
денунцијанта
робијаша
.
Нападне
на
њега
са
таком
жестином
,
и
поче
га
гњавити
да
душу
испусти
.
Остали
не
могу
да
помогну
гњављеном
робијашу
:
не
сме
нико
да
приђе
Васи
.
Он
једном
ногом
клечи
на
прсима
душманину
,
левом
га
руком
држи
за
врат
,
а
десном
прети
осталима
.
Робијаши
почну
се
код
врата
решетке
дерати
за
помоћ
,
јер
Васа
ће
камарата
да
удави
.
На
вику
дође
тамничар
са
стражом
и
спасе
робијаша
.
Да
доцније
дође
—
био
би
удављен
робијаш
.
Жестоки
тамничар
дигне
штап
,
па
поче
по
Васи
ударати
,
но
Васа
ђипи
као
рис
,
не
промишља
се
,
но
одмах
тамничара
за
прси
,
па
га
онда
с
ногу
превали
,
и
поче
давити
.
Да
не
би
страже
,
не
би
тамничар
више
жив
изишао
.
Робијаши
га
не
би
одбранили
.
Стража
поче
претити
Васи
да
ће
одмах
дешаржирати
ако
не
пусти
,
или
ће
га
бајонетом
пробости
.
Стража
је
познавала
дивљег
тамничара
,
па
није
рада
Васу
без
велике
нужде
да
утамани
,
а
толико
мање
што
је
тамничар
био
нападач
,
што
опет
није
у
реду
.
Васа
добије
каштигу
Какву
?
Нећу
ни
да
спомињем
.
Но
и
тамничар
је
добио
велики
укор
,
и
једва
те
га
није
и
што
горе
постигло
.
Васу
затворе
у
један
лагум
самцата
,
једно
да
не
удави
каквог
камарата
,
друго
за
каштигу
да
остане
самцат
.
Васа
је
забележен
у
робијашком
протоколу
што
се
тиче
владања
као
„
непоправим
“
,
„
инцорригибле
“
,
али
није
морао
абаџилук
учити
.
Махнули
су
га
.
Васа
то
и
воли
.
Васа
је
тако
задовољнији
.
Он
нема
ни
онако
друга
ни
пријатеља
,
осим
Анице
.
Али
Аницу
нови
тамничар
Васи
не
пушта
.
Кад
дође
,
отера
је
.
Она
му
тек
на
сокаку
може
што
додати
,
кад
га
стража
прати
а
тамничара
онде
нема
.
Васа
опет
жалостан
што
Аница
не
долази
.
Зна
да
је
тамничар
не
пушта
,
зарече
се
осветити
му
се
,
ма
га
шта
коштало
.
Прилика
ће
доћи
.
Васа
у
тамници
од
дуга
времена
прави
прстење
,
ланце
и
минђуше
од
коњске
гриве
.
Један
хусар
,
на
његову
молбу
,
ишчупао
му
из
репа
његовог
милог
парипа
„
Бећара
“
длаке
,
па
је
од
њих
начинио
Аници
минђуше
,
ланац
на
врат
и
прстен
.
И
мени
је
начинио
прстен
и
ланац
на
сахат
,
и
својим
негдашњим
камаратима
такође
.
Ја
сам
волео
тај
мали
поклон
.
Али
Аница
не
би
га
дала
ни
за
драго
камење
.
У
самоћи
тако
,
кад
му
се
и
то
досади
,
а
он
је
научио
једног
миша
да
му
са
длана
хлеб
једе
.
У
тамници
има
доста
мишева
и
,
кад
спава
,
трче
му
преко
образа
.
Тај
његов
миш
научио
се
баш
онда
појавити
кад
Васа
једе
;
био
је
сасвим
припитомљен
.
Па
онда
опет
имао
је
великог
паука
крсташа
који
му
је
долазио
,
и
тако
би
му
по
руци
и
прстима
трчкарао
.
На
његовој
паучини
остављао
га
на
миру
,
и
гледао
би
га
како
муве
и
бубе
хвата
.
Кад
га
паук
чешће
обилази
,
то
јест
посећује
,
боље
је
воље
:
видеће
Аницу
и
нешто
ће
му
пружити
.
То
не
фали
.
Па
опет
из
дуга
времена
наново
плете
ланце
и
прстење
.
Од
крпа
и
штранге
и
пар
клинова
начини
као
љуљашку
,
па
ту
седне
,
баш
до
решетке
куд
зраци
продиру
,
да
може
боље
видети
.
Тамничар
је
знао
и
за
миша
и
за
паука
и
за
прстење
.
Учиниће
он
да
Васи
преседну
мишеви
и
пауци
.
Тамничару
је
срамота
било
што
га
је
један
робијаш
гушао
и
гњавио
;
он
,
поседник
двеју
медаља
за
храброст
и
липиског
крста
,
јунак
од
Липиске
,
то
не
може
тако
оставити
,
но
мора
се
осветити
,
и
то
јуначки
.
У
једно
доба
отиде
у
лагум
Васи
,
сам
,
без
страже
,
у
намери
да
се
с
Васом
потуче
измеђ
четири
ока
,
или
управо
да
га
туче
.
Откључа
врата
,
уђе
,
а
Васа
баш
даје
хлеба
мишу
.
Миш
,
кад
виде
тамничара
,
побеже
.
Тамничар
пљесне
штапом
Васу
по
руци
,
покида
паучину
и
љуљашку
,
одскочи
па
штапом
ожежи
Васу
.
Васа
скочи
,
па
онда
одбије
руком
ударац
,
и
јуриш
на
тамничара
.
Сад
се
почну
борити
.
Није
имао
тамничар
времена
ни
сабљу
да
извуче
.
Једнако
се
гушају
;
тамничар
је
јача
,
храбра
људина
,
каткад
дигне
Васу
у
вис
да
га
о
земљу
тресне
као
јаје
,
а
Васа
танак
,
еластичан
,
извуче
се
,
ногу
од
земље
одбије
и
на
послетку
тамничара
свали
.
Сад
га
из
шака
више
не
пушта
;
клекне
на
њега
и
дави
га
.
Тамничар
риче
као
во
,
удавиће
га
.
Опет
дотрчи
стража
и
избави
га
.
Васа
опет
буде
кажњен
,
али
би
кажњен
и
тамничар
,
јер
се
видело
да
је
он
био
опет
нападач
.
Овог
тамничара
преместе
,
дође
други
.
Овај
је
по
Васу
био
много
бољи
.
Чуо
је
каква
чуда
праве
с
Васом
,
па
се
махнуо
тиранског
поступања
,
па
је
саветом
Васу
настављао
.
Сад
може
понекад
њему
доћи
и
Аница
.
Васа
се
мало
опет
смирио
.
Страстан
карташ
,
нема
сад
ни
с
ким
да
се
игра
,
али
опет
увек
има
код
себе
пак
карата
,
па
их
разбацује
.
Карташу
је
лакше
тек
кад
види
карту
.
Радо
је
метао
на
„
лутрију
“
.
Колико
је
пута
добио
„
амбо
“
ни
рачуна
нема
,
а
добио
је
и
један
повећи
„
терно
“
од
шест
стотина
форината
.
Нешто
је
дао
од
тога
госпођи
тамничарци
за
њену
и
мужа
јој
доброту
као
подарје
,
нешто
себи
задржи
,
а
оно
друго
да
Аници
,
да
нешто
за
себе
употреби
,
а
оно
остало
у
сахрану
узме
.
Васа
није
био
жељан
новаца
,
још
је
он
погдекојем
робијашу
делио
,
особито
који
је
имао
деце
.
Ма
да
је
у
ланцима
,
али
је
по
улицама
ишао
слободним
лицем
;
сав
га
град
познавао
,
и
многи
би
га
сажаљевали
.
Тако
проводи
Васа
у
тамници
дане
и
године
.
Највећи
терет
лежао
је
на
срцу
,
на
имену
његова
стрица
,
чика
Јосе
.
Можда
би
му
како
год
за
руком
пошло
да
га
одавде
каквим
упливом
у
други
какав
град
преместе
,
али
онда
још
горе
:
у
случају
каквог
Васиног
изгреда
овде
може
коју
добру
реч
прословити
,
али
на
даље
,
тешко
је
.
Но
сад
да
видимо
,
док
се
Васа
тако
пати
,
шта
други
раде
.
XИИИ
.
Споменуто
је
да
је
чика
Игња
умро
.
Оплакала
га
родбина
и
Деникола
.
Био
је
,
сиромах
,
поштен
,
али
особењак
,
и
много
је
узрок
Васиној
несрећи
.
А
због
тога
и
сам
је
био
несрећан
.
У
жалости
,
без
искре
наде
,
умро
је
.
Куд
ће
горе
?
Сад
да
видимо
шта
је
са
Стевом
.
Прве
године
добро
пролазе
;
већ
има
и
двоје
деце
,
мушко
и
женско
.
Стева
и
госпа
му
нису
Игњине
форме
,
они
све
на
веће
теже
.
Узели
су
за
мустру
чика
Јосу
и
његову
госпу
.
Ништа
се
не
заслужује
,
само
се
троши
.
Па
се
више
троши
него
што
иметак
доноси
.
Све
једнако
капом
ветар
тера
,
све
у
шали
живот
проводи
.
Нико
њима
није
раван
.
Живе
као
два
голуба
.
Али
настану
рђаве
године
почну
дугове
правити
,
и
опет
ни
једно
не
ради
;
нити
он
прискрбљава
,
нити
она
чува
.
Он
цело
после
подне
у
кавани
,
а
она
по
„
визитама
“
;
још
није
хаљине
износила
,
већ
их
собарици
поклања
.
Деца
све
у
свилу
обучена
,
као
папагаји
,
на
ваздух
их
не
пуштају
.
Држе
се
као
какав
принц
и
принцеза
.
Већ
знаду
шта
ће
син
бити
и
за
кога
ће
се
кћи
удати
.
Син
ће
бити
„
владика
“
,
ако
га
срећа
послужи
и
митрополит
,
а
кћи
ће
поћи
за
капетана
млада
који
ће
сигурно
постати
ђенерал
.
Доктор
и
бабица
су
увек
онде
:
он
уђе
,
она
изиђе
.
Опет
се
праве
дугови
и
живи
се
обично
галантно
.
Но
подигне
се
један
,
други
кредитор
,
дође
се
и
до
„
егзекуције
“
.
У
оно
време
могло
се
помоћи
и
донекле
и
против
егзекуције
,
а
то
је
била
„
резистенција
“
правосуђа
,
феудалан
остатак
.
То
је
у
Мађарској
овако
ишло
.
Дође
егзекуција
да
попише
и
процени
,
на
лице
места
.
Оптужени
,
који
треба
да
плати
,
узме
судца
испод
пазуха
за
руку
,
па
га
изведе
напоље
;
али
ако
овај
неће
да
иде
,
а
он
га
избаци
заједно
са
адвокатом
тужитељевим
.
Судац
опет
јави
то
вармеђи
,
а
она
одреди
„
брацхиум
"
,
то
јест
оружану
силу
,
пандуре
или
солдате
,
па
ако
је
оптужени
јачи
,
има
много
слугу
,
он
и
ове
отера
,
па
се
опет
иште
помоћ
.
И
таква
егзекуција
каткад
трајала
је
и
по
пет
година
,
али
на
послетку
сломи
се
осовина
дужнику
,
јер
на
послетку
опет
све
мора
са
грдним
трошковима
платити
.
Наравно
,
такав
дужник
морао
је
имати
адвоката
,
свог
„
фишкала
“
.
И
Стева
је
имао
једног
таквог
фишкала
.
Звао
се
„
Бабоња
“
и
био
је
од
„
тренчинске
столице
“
.
„
Зјело
“
паметан
муж
,
латински
је
говорио
као
Цицерон
.
Како
дође
каква
егзекуција
,
а
Бабоња
је
већ
ту
па
Стеву
научи
,
а
Стева
опет
судца
под
руку
,
па
с
њим
напоље
.
Произвео
„
резистенцију
“
,
а
судац
се
после
и
сам
смеје
,
и
кад
се
састану
,
они
заједно
једу
и
пију
.
Кад
Бабоња
дође
,
онда
је
увек
трактација
.
Кад
је
какав
адвокат
из
Пеште
морао
ићи
у
Сент-Андреју
на
егзекуцију
,
тако
му
је
било
као
да
иде
у
Африку
,
и
који
се
одважи
тамо
,
тај
је
адвокат
јунак
.
И
покојни
чика
Игња
,
кад
Стева
није
хтео
да
пристане
на
то
да
он
,
то
јест
Игња
,
остане
у
наследству
веће
куће
,
извео
је
такође
судца
испод
руке
,
и
довео
је
дунђере
и
зидаре
да
тестеришу
куће
на
две
поле
,
и
тако
његова
остаде
,
јер
се
на
то
измирише
.
Стева
је
и
сам
по
нешто
продавао
,
и
,
што
’
но
кажу
,
„
рупе
запушавао
“
,
то
јест
нешто
отплаћивао
,
али
је
већ
било
доцне
.
Тако
је
то
трајало
петнаест
година
.
Лепо
се
живело
и
процеси
терали
.
Но
сад
је
ту
крај
.
Не
помажу
већ
„
резистенције
“
.
Продаје
се
једно
за
другим
;
само
је
још
остала
једна
кућа
,
у
којој
живи
.
Бар
да
хоће
она
остати
.
Дође
и
та
кућа
на
мунту
.
Стева
се
и
сад
у
Бабоњу
узда
да
ће
мунту
покварити
.
Бабоња
је
био
од
те
сорте
адвоката
којима
је
доста
два
три
процеса
те
да
могу
од
њих
живети
.
Дође
дан
мунте
.
Ту
је
и
Бабоња
.
Већ
је
друга
мунта
.
Кућа
се
мунта
и
прода
.
Бабоња
судцу
преда
писмен
протест
.
Стева
се
још
нада
да
ће
му
кућа
остати
.
Ручак
ваљан
за
Бабоњу
справљен
.
Бабоња
добро
руча
,
добро
вино
.
Стева
је
од
своје
родбине
вино
добио
.
После
ручка
дигне
се
Бабоња
да
иде
,
и
иште
мало
новаца
.
Стева
ни
сам
нема
,
па
се
извињава
.
Бабоња
,
незадовољан
,
полази
.
При
поласку
Стева
га
ухвати
за
руку
,
па
га
пита
:
шта
ће
са
том
мунтом
,
са
тим
његовим
протестом
бити
?
Бабоња
уз
пут
одлазећи
,
рече
му
:
„
Кроз
двери
си
пришел
,
кроз
облок
прођеш
“
.
То
ће
рећи
толико
:
кад
си
наследио
,
ушао
си
кроз
врата
,
кад
те
промунтали
,
бежаћеш
кроз
прозор
.
Бабоња
оде
и
не
ступи
више
у
кућу
Стеванову
,
која
већ
и
онако
није
његова
.
Дође
време
да
Стеван
из
куће
излази
.
Неће
.
Купац
га
са
„
брахијумом
“
избаци
.
Сад
Стева
нема
ништа
осим
покућанства
.
Узме
квартир
.
Родбини
досађује
,
виче
:
„
помагајте
!
“
Родбина
нешто
помаже
,
али
ко
ће
трута
хранити
?
Престане
и
то
.
Па
Стева
је
добио
за
време
процеса
још
три
девојке
,
а
син
добије
конштак
и
остане
још
у
детињству
хром
.
Има
људи
и
жена
који
међу
собом
буду
и
у
нужди
једнаки
и
једнако
стрпљиво
нужду
сносе
.
Но
има
опет
таквих
који
,
ако
су
пре
добро
живели
а
осиромаше
,
одмах
се
међу
собом
кошкају
и
кољу
.
То
су
мали
духови
,
па
их
има
доста
и
у
највећем
сталежу
,
као
год
и
у
најнижем
што
има
који
чвршћом
душом
нужду
подносе
.
Стева
није
био
од
оних
духова
који
нужду
стрпљиво
и
срчано
сносе
,
па
ни
његова
Катарина
.
Док
им
се
добро
водило
,
ту
је
једно
другом
тепкало
:
она
њега
звала
„
Штефка
“
,
он
њу
„
Катарина-материна
“
,
па
где
год
се
сусретну
у
кући
,
у
соби
,
свуд
се
гладе
,
глоцкају
.
Она
њему
намешта
косу
,
навија
му
бркове
;
он
њој
закопчава
хаљине
,
витице
јој
у
склад
удешава
,
и
то
је
све
тако
трајало
донде
док
нису
натрашке
пошли
.
Сад
се
Стева
и
Катарина
у
нужди
почну
кошкати
,
инатити
,
и
једно
другом
несрећу
пребацује
.
У
браку
,
како
видиш
да
се
кошкају
,
или
је
од
које
стране
мањкање
или
недостатак
љубави
,
или
немају
новаца
;
тако
ћеш
у
гдекојој
кући
познати
да
немају
новаца
како
чујеш
кошкање
.
Катарина
пребацује
Стеви
,
вели
:
камо
срећа
да
није
за
њега
пошла
кад
није
кадар
жену
издржавати
,
„
могла
сам
се
за
бољег
удати
“
.
А
он
опет
вели
:
камо
срећа
да
се
није
никад
женио
,
или
да
је
узео
ма
како
просту
,
само
чуварну
;
он
је
имао
имања
,
али
Катарина
није
знала
чувати
.
После
је
није
више
ни
звао
„
Катарина
“
,
већ
„
Ката
“
,
а
она
њега
не
зове
„
Штефка
“
,
већ
„
човече
“
.
Деца
расту
,
а
нужда
све
већа
.
Овако
се
дуже
живети
не
може
.
Он
би
тражио
какве
службе
,
али
није
ни
за
шта
;
и
да
нађе
,
не
може
такву
добити
да
породицу
захрани
.
Стева
почне
из
куће
ситнарије
продавати
,
па
иде
у
биртију
.
Пропио
се
.
Узајмљује
од
оних
којима
је
он
некад
бацао
,
но
и
они
га
после
одбију
.
Жена
не
да
из
куће
продавати
,
у
кући
сад
крв
и
нож
.
Жена
га
пред
светом
оговара
да
је
кукавица
,
да
је
свему
он
крив
.
Тим
је
,
мисли
се
,
она
извињена
.
Стева
долази
кући
после
по
ноћи
и
пред
зору
,
виче
,
лупа
.
Деца
се
пробуде
,
јаучу
,
моле
.
Она
се
пусти
у
коштац
,
и
потуку
се
.
Он
њој
ишчупа
витице
,
она
њега
изгребе
.
Он
оде
и
не
врати
се
кући
;
она
оде
родбини
својој
и
покаже
кроз
плач
ишчупане
витице
,
они
је
наговарају
да
не
живи
с
њиме
,
а
она
се
зарече
да
доиста
неће
више
.
Ето
лепог
Стеје
,
гласовитог
играча
,
и
лепе
Катарине
!
Све
је
сад
пропало
:
и
лепота
,
и
част
,
и
имање
!
XИВ
.
Катарина
је
била
одважна
и
отворена
женска
;
да
је
свој
природан
дар
употребила
,
не
би
пропала
кућа
.
Добије
нешто
помоћи
од
своје
родбине
,
остави
своју
варош
и
пресели
се
у
Пешту
.
Но
шта
ће
сад
са
четворо
деце
без
ичега
?
У
нужди
развио
се
њен
„
жени
“
.
Треба
лаким
послом
заслужити
и
опет
живети
.
Оде
у
грчке
куће
,
код
великокупаца
који
са
свилом
раде
.
Добије
посла
да
мота
свилу
.
То
се
на
фунту
израђује
.
Хроми
син
већ
има
двадесет
година
,
хром
,
али
добар
,
вредан
и
паметан
деран
.
Једна
кћи
,
најстарија
,
од
осамнаест
година
,
једна
од
петнаест
,
а
трећа
,
најмлађа
,
од
дванаест
година
.
Све
могу
радити
,
свилу
мотати
.
Њих
четворо
и
мати
пета
,
много
се
може
урадити
,
може
се
живети
.
Сад
сви
приону
послу
и
почеше
честито
живети
,
особито
син
као
црв
је
радио
,
један
за
двојицу
.
Деца
се
звала
:
Петар
,
Катарина
,
Милка
и
Марија
.
Тако
мотајући
свилу
,
могли
су
поштено
живети
,
само
да
није
ђаво
у
два
лица
ствар
кварио
.
Катарина
била
је
вредна
,
окретна
,
али
мало
каћиперка
.
Кад
се
удала
,
да
се
тако
окретала
од
почетка
,
боље
би
било
.
Донекле
је
све
добро
ишло
.
Када
се
опет
новац
по
руци
преметао
,
као
да
је
ђаво
у
њу
ушао
.
Није
доста
што
је
добро
на
крај
излазила
,
него
се
бацила
опет
на
неки
нобилитет
.
Била
је
поносита
својом
женском
децом
,
особито
Милком
—
Емилијом
.
Сином
Петром
била
је
иначе
задовољна
,
јер
готово
он
је
највише
радио
,
али
је
здраво
жалила
што
је
хром
.
Док
је
мањи
био
,
не
једаред
је
рекла
:
„
Да
га
хоће
Бог
примити
“
.
Таква
лепота
као
што
је
Катарина
била
,
да
добије
хрома
сина
—
то
јој
није
ишло
из
главе
.
Сад
кад
је
спала
на
њега
,
онда
је
био
добар
;
али
тек
Емилија
била
је
прва
.
Петар
или
је
свилу
мотао
,
или
је
спремао
.
Имао
је
и
мали
дућан
,
бакалницу
;
продавао
је
дуван
,
луле
,
шећер
и
друге
ситнарије
,
и
све
је
држао
у
красном
реду
,
да
је
знао
где
свака
чиода
лежи
.
Мати
кад
донесе
новац
,
Петар
планује
где
шта
треба
уложити
,
купити
,
и
не
једаред
је
матер
одвратио
да
не
купи
ову
или
ону
луксузну
ствар
;
не
једаред
је
одвратио
матер
да
какву
баклаву
питу
не
направи
,
јер
је
мати
волела
посластице
,
а
он
је
био
чуваран
.
Али
бадава
,
матери
Емилија
,
па
Емилија
!
Али
и
јесте
била
врашко
девојче
та
Емилија
.
Стас
,
мало
виши
од
средњег
,
али
фино
опругласт
,
онако
као
што
бива
код
девојчица
у
првом
периоду
младости
;
пуна
,
а
у
струку
танка
,
па
опет
пуна
,
па
опет
ужа
;
ножице
танке
и
узане
,
али
пуне
и
повисоке
,
па
витка
—
цео
стас
онаки
као
што
Арап
газелу
спева
,
а
лице
бело
,
као
у
„
пенородне
Венере
“
:
млеко
и
крв
.
Образи
полудугуљасти
,
са
две
јамице
;
усне
као
јагодице
,
а
у
куту
мале
чаробне
рупице
;
рупица
и
на
малој
брадици
;
очи
сиве
и
умиљате
;
обрвице
танке
и
нежно
завијене
;
коса
плава
у
зеленкасто
се
превија
.
Чаробно
створење
!
Додуше
,
морала
је
сваком
у
очи
пасти
.
Свако
ко
је
види
загледи
се
у
њу
,
особито
белоћа
лабудска
сваког
је
као
центом
у
срце
ударила
.
Кад
је
ишла
с
матером
,
увек
спуштене
очи
,
не
сме
у
свет
погледати
;
сваки
као
асас
на
њу
гледа
.
Емилија
није
на
матер
личила
,
већ
на
оца
,
премда
је
и
мати
угледна
женска
била
.
Сад
је
већ
прешла
славу
своју
,
очи
су
јој
већ
мало
упаднуте
,
али
њена
црна
маст
,
изазивајући
поглед
,
жешће
понашање
,
имало
је
још
нешто
примамљивог
.
Сваки
Емилију
хвали
;
била
је
и
паметна
девојка
Већ
има
и
просилаца
,
ма
и
преко
реда
,
и
то
ваљаних
људи
:
један
трговац
,
један
гвожђар
.
Петар
каже
да
је
да
,
мати
нипошто
.
Вели
,
прво
да
је
врло
млада
и
не
да
је
преко
реда
пред
старију
сестру
,
друго
,
лепа
је
,
паметна
је
:
даће
је
да
се
још
изучи
,
па
Бог
зна
какве
партије
још
може
правити
.
И
доиста
,
да
је
да
се
учи
.
И
на
шта
је
дала
?
Дала
је
код
„
машамоде
“
,
да
се
приправи
за
„
модистку
“
,
ако
до
нужде
дође
да
може
живети
.
Хајде
нека
.
Па
онда
је
дала
да
учи
играти
.
Нека
и
то
.
Али
дала
је
да
учи
одједаред
и
гитар
,
и
хегеде
,
и
певати
.
То
је
већ
много
и
излишно
.
Емилија
је
имала
леп
таленат
,
и
за
годину
дана
све
је
научила
.
И
док
је
све
то
учила
,
мати
је
правила
познанства
,
само
да
Емилију
што
боље
на
углед
стави
.
Мати
води
већ
Емилију
на
бал
,
са
другом
сестром
.
Бадава
је
.
Петар
одговара
да
то
не
чини
,
да
је
то
за
Емилију
рано
,
и
да
јој
с
тиме
сујету
улива
.
Мати
га
не
слуша
.
Сад
настаде
Емилијино
златно
доба
.
Први
пут
дође
на
један
редутски
бал
.
Може
се
рећи
да
су
се
баш
за
њом
отимали
.
Дође
на
други
бал
,
већ
је
припозната
лепота
и
играчица
.
Дође
јуристански
бал
,
Емилија
не
сме
фалити
.
До
тога
је
дотерала
да
је
већ
и
„
соло
“
играла
.
Свуд
јој
пљескају
на
игри
,
јуристе
да
се
помаме
за
њом
,
прате
је
из
почасти
с
бала
кући
.
Емилији
није
више
требало
,
она
је
у
седмим
небесима
.
Мати
је
сад
не
би
дала
ни
за
каквог
трговца
ако
тек
није
мали
милионар
.
И
доиста
,
Емилија
била
је
на
врхунцу
срећног
изгледа
,
али
сујета
,
та
кога
захвати
,
мори
га
као
куга
.
Сад
јој
већ
не
требају
ни
трговци
,
ни
јуристе
:
њене
очи
бацају
се
на
кавалере
,
на
богатство
и
високо
племе
.
Петар
са
сестрама
једнако
ради
и
лепо
заслужује
;
и
чика
шаље
девојкама
новчану
припомоћ
.
Могу
се
лепо
,
елегантно
носити
.
Шта
више
треба
једној
младој
и
лепој
девојци
?
Онда
је
њен
цео
свет
.
Кад
се
улицом
шеће
,
кад
покаже
свој
вилински
створ
,
на
бела
рамена
спуштене
бурмасте
косе
,
стане
и
онај
па
је
гледи
који
иначе
за
годину
дана
поглед
на
женску
не
баци
.
На
променади
свако
око
на
њој
почива
,
сваки
распитује
чија
је
,
а
мати
од
милине
све
расте
,
смеши
се
кад
од
пола
увета
чује
лепу
реч
за
Емилију
,
и
шетајући
се
сажаљив
поглед
баца
на
ружније
и
скромне
девојке
.
Већ
је
бољи
кругови
друштва
познају
.
И
у
позоришту
је
звезда
Даница
—
Емилија
.
Наравно
да
иде
у
позориште
.
Већ
знаду
и
чија
је
кћи
,
зна
се
да
је
сирота
девојка
.
То
је
Емилији
јако
шкодило
.
Не
би
јој
шкодило
да
је
мати
није
тако
на
високо
дизала
,
али
то
је
на
њу
сенку
бацало
.
И
јест
,
чудна
је
то
ствар
кад
свет
види
једну
младу
лепотицу
да
се
носи
као
прва
дама
,
а
дозна
се
да
је
сирота
;
тим
много
губи
.
И
свака
таква
лепотица
дође
до
свог
врхунца
,
па
онда
—
или
лево
,
или
десно
,
или
стрмоглав
!
Чика
Јоси
није
се
допадало
што
је
мати
Емилију
тако
подигла
,
а
и
онако
за
матер
није
много
марио
.
Жао
му
је
било
сироте
девојке
,
а
толико
више
што
је
на
себи
носила
сасвим
оригиналан
тип
његове
породице
.
Хоће
да
је
уда
,
долазе
к
њему
ваљани
људи
и
препоручују
се
за
Емилију
.
И
ону
двојицу
је
чика
послао
,
но
матери
је
то
све
мало
.
Чика
види
да
то
неће
на
добро
изићи
,
па
једаред
за
свагда
поручи
да
је
мати
за
честита
човека
ког
је
он
препоручио
уда
,
или
неће
више
за
њих
да
зна
.
Мати
не
попушта
.
Чика
укине
сваку
припомоћ
.
Матери
ни
бриге
.
Мати
,
кад
откуд
кући
дође
,
ништа
друго
не
приповеда
него
како
Емилију
хвале
.
Емилија
је
код
куће
ослобођена
од
кућевних
послова
.
Обуче
се
,
па
гитар
или
хегеде
у
руке
,
па
свира
.
Па
онда
опет
гледи
кроз
прозор
;
какав
познати
кавалер
на
коњу
пројезди
,
па
је
поздрави
.
Било
је
и
непознатих
,
па
су
је
поздрављали
,
само
да
се
могу
упознати
.
Нема
опасније
за
младу
девојку
него
кад
је
извичу
да
је
лепа
.
Онда
је
све
код
огледала
,
једнако
се
намешта
и
сама
себи
се
највише
допада
.
И
никад
јој
не
падне
на
памет
да
лепота
пролази
,
дође
болест
,
дођу
године
,
и
набори
се
лице
.
И
већ
то
у
природи
лежи
да
доцније
доба
не
пада
на
ум
,
јер
би
иначе
још
пре
остареле
.
Емилија
је
готово
сваки
дан
у
свили
и
кадифи
обучена
;
ако
није
у
свили
и
кадифи
,
ипак
је
на
њој
каква
скупља
материја
,
него
обична
.
Чика
Јоса
пошље
опет
једног
ђувегију
за
Катарину
.
Мати
Катарину
,
премда
је
њено
име
носила
,
није
волела
као
Емилију
.
Да
Катарину
за
једног
малог
трговца
.
Чика
јој
нешто
у
име
мираза
поклони
.
Сад
чика
,
још
последњи
пут
своју
доброту
да
покаже
,
заиште
Емилију
к
себи
,
да
је
он
чува
и
уда
.
Мати
се
не
да
осолити
.
Каже
:
ко
ће
Емилију
,
тај
мора
и
матер
к
себи
узети
,
па
и
Петра
и
Марију
.
Све
,
све
,
али
ко
би
матер
узео
кад
је
бурне
нарави
;
особито
чика
,
који
је
научио
са
дипломатским
,
углађеним
људма
живети
.
Сад
се
њих
чика
сасвим
махне
.
Он
је
баш
то
и
хтео
,
да
из
материних
руку
девојку
извуче
.
Како
се
Катарина
удала
,
већ
је
у
кући
теже
ишло
.
У
почетку
сви
су
радили
,
њих
петоро
.
После
је
престала
Милева
радити
,
сад
опет
Катарине
нема
.
Мати
опет
слабо
ради
,
иде
по
кућама
познанства
правити
,
и
да
чује
шта
се
о
Емилији
говори
.
Дакле
раде
само
Петар
и
Марија
.
Четири
руке
да
издржавају
пет
душа
,
много
је
!
Чика
ништа
не
шаље
.
Већ
почну
у
кући
натезати
.
Петар
каже
матери
да
понуде
Марију
чики
,
можда
ће
је
примити
,
па
би
се
ваљда
и
на
остале
смиловао
.
Мати
неће
;
пркоси
.
Шта
више
једнако
грди
чику
и
стрину
како
неће
да
је
потпомажу
,
да
је
то
срамота
.
Не
само
код
куће
,
него
и
изван
грди
их
.
Све
то
стрина
чује
.
Мати
Катарина
била
је
,
као
што
је
споменуто
,
одважна
,
решителна
,
и
знала
је
ствар
покренути
.
Кад
су
пропали
,
то
је
лепо
било
од
ње
да
се
у
нужди
са
толиком
децом
знала
наћи
;
али
бадава
,
код
ње
је
била
та
погрешка
као
код
многих
других
по
свету
:
како
се
мало
опорави
,
како
боље
пође
,
одмах
почне
,
што
’
но
кажу
,
„
беснети
“
,
па
се
опет
замрсе
конци
живота
.
Петар
и
Марија
не
стају
с
послом
,
у
кући
све
на
мањак
иде
,
нужда
се
већ
почиње
осећати
.
Да
упрегну
и
Емилију
у
посао
,
опет
би
боље
ишло
,
али
од
тог
нема
ни
разговора
.
Треба
Емилији
„
по
сезони
“
нових
хаљина
;
не
може
се
.
Мати
жива
да
се
изеде
.
Мати
купи
излишне
ствари
,
и
сиромах
Петар
да
свој
нов
капут
матери
,
а
она
с
тим
„
потајно
“
у
заложну
кућу
,
па
донесе
новаца
.
Емилија
мора
имати
опет
нове
хаљине
по
најновијој
моди
.
Али
и
то
дуго
не
траје
,
а
сиротиња
се
не
може
притајити
,
као
год
ни
кашаљ
.
-
У
кућу
слабо
је
ко
долазио
,
мати
је
на
то
врло
пазила
,
и
кад
би
ко
у
кућу
долазио
од
њене
воље
,
тај
би
морао
бити
„
кавалер
“
.
Из
трговине
откуд
су
свилу
за
мотање
добивали
,
покушали
су
гдекоји
момци
да
праве
познанство
.
Ко
зна
,
може
бити
да
би
ко
срећу
донео
.
Мати
је
сама
ишла
са
девојком
у
дућан
по
еспап
,
Емилија
никада
;
мати
јој
не
да
,
а
ни
она
не
би
ишла
по
еспап
који
све
њих
храни
.
Емилија
неће
ни
за
„
калфе
“
ништа
да
зна
.
Дођу
трговачки
момци
на
„
визиту
“
и
незвати
,
кушају
срећу
,
Емилија
их
хладно
прими
.
Они
се
морају
са
Петром
задовољити
,
који
их
усрдно
прима
.
Још
дођу
једаред
дваред
на
визиту
,
а
Емилија
је
у
својој
соби
затворена
,
чује
их
а
не
јавља
се
;
мора
свирати
,
виолину
штудирати
.
Један
од
њих
клопне
да
уђе
,
а
Емилија
извињава
се
да
не
може
.
Фумигира
их
.
Овима
више
не
треба
,
отиду
,
али
више
никад
се
не
сете
да
дођу
.
И
то
је
целој
породици
јако
шкодило
.
Они
се
сад
сасвим
друкче
према
њима
понашају
.
Кад
мати
дође
у
дућан
по
еспап
,
или
исти
прерађен
натраг
донесе
,
сви
хладни
према
њој
.
На
мери
не
сме
ни
једна
длака
фалити
,
а
пре
по
који
лот
—
и
кроз
прсте
се
гледало
.
И
то
је
било
на
штету
.
Па
онда
почеше
их
мало
и
претресивати
:
какав
је
то
нобилитет
?
Каква
је
та
фрајла
Емилија
„
дама
“
да
не
прима
момке
из
„
велике
трговине
“
који
ће
такође
временом
„
велики
“
трговци
бити
?
Па
онда
још
и
то
се
знало
да
их
чика
више
не
потпомаже
,
и
тим
им
је
кредит
смањен
.
Емилија
већ
стекла
непријатеља
.
Емилијино
понашање
истина
није
било
лепо
спрам
тих
момака
,
али
у
положају
на
жалост
њеном
доследно
.
Питаћете
,
како
то
?
Мати
је
Емилију
навикла
на
ту
мисао
да
она
мора
какву
„
већу
“
партију
постићи
од
трговаца
који
су
још
„
калфе
“
.
По
томе
морала
је
избегавати
и
сенку
,
а
да
се
са
„
калфама
“
не
разговара
,
да
се
такво
што
не
прочује
.
И
у
томе
сама
себи
доследна
,
није
волела
када
су
је
калфе
на
јавним
местима
,
као
променади
,
позоришту
,
поздрављале
.
Отпоздрављала
се
тако
као
да
се
то
ње
и
не
тиче
.
Наравно
,
таква
девојка
,
да
је
ма
како
лепа
,
морала
је
стећи
непријатеље
.
Мати
је
још
и
јавно
говорила
да
она
под
небом
ни
за
каквог
калфу
њену
Емилију
не
би
дала
.
Свему
је
томе
мати
крива
била
.
Но
још
један
их
ђаво
гонио
.
Отац
,
Стева
,
као
што
је
већ
био
сасвим
пропао
,
казато
је
како
је
својима
био
на
терету
,
и
како
се
њега
сваки
отресао
.
Ко
ће
лењивца
хранити
који
није
ништа
научио
радити
!
Док
је
шта
било
,
док
је
шта
добивао
,
трошио
је
,
и
све
утукао
.
Дошли
му
каткад
баш
тако
црни
дани
да
га
баш
и
глад
поче
напастовати
.
Код
брата
,
чика
Јосе
,
не
сме
се
ни
показати
.
Шта
ће
сад
да
ради
?
Чуо
је
да
се
Катарини
и
деци
добро
води
,
и
да
нешто
помоћи
од
чике
добијају
.
Нужда
закон
мења
.
Он
ће
к
њима
у
походе
.
Био
је
угледан
човек
још
и
сад
,
лице
нежно
скоро
као
у
Емилије
:
она
је
сасвим
на
њега
личила
;
само
су
образи
већ
мало
спали
,
очи
упале
и
зверовито
стрељају
,
онако
као
што
се
то
код
дешператних
људи
показује
.
Хаљине
отрцане
,
чизме
закрпљене
,
бледе
,
шешир-цилиндар
оклепан
,
на
врату
масна
марама
.
Тако
као
блудни
син
дође
породици
.
Мати
ларма
,
тера
га
,
деца
не
даду
и
умире
је
.
Даду
му
најпре
јести
,
па
онда
Пера
нађе
још
који
форинт
,
оде
с
њим
на
јеврејску
пијацу
,
на
„
тандлморк
“
,
и
купи
му
,
ако
баш
и
не
нове
,
а
оно
опет
такве
хаљине
да
их
и
уредан
човек
носити
може
.
Кад
се
врате
,
он
му
приправи
и
беле
хаљине
,
мало
„
веша
“
.
Мати
се
уклонила
некуд
пријатељици
,
мислила
је
да
ће
добри
супруг
што
пре
даље
ићи
.
Али
се
убезекнула
кад
га
је
код
куће
нашла
.
Што
би
код
куће
појео
,
то
још
не
би
кућу
утукло
,
особито
кад
би
сам
Стева
хтео
свилу
мотати
.
Почну
се
опет
грдити
,
и
једва
Петар
ствар
утиша
.
Отац
плаче
,
љуби
Перу
,
и
Емилију
и
Марију
,
пружа
руку
и
жени
.
Ова
неће
ништа
да
зна
.
Тера
га
само
да
иде
даље
.
Стева
је
био
мекушац
,
па
у
својој
одвисности
и
слабости
капитулирао
је
,
клекао
је
пред
сином
,
па
га
моли
да
га
не
упусти
.
Петар
је
добар
и
матер
обрлати
,
премда
је
она
приметила
да
од
тога
неће
ништа
бити
,
јер
ће
Стева
опет
своје
терати
.
Приме
га
,
он
зада
реч
да
ће
и
свилу
мотати
.
И
доиста
,
неколико
дана
је
мотао
,
ћутећи
једнако
.
Сви
су
мислили
да
ће
добро
бити
,
особито
Петар
се
радовао
.
Но
после
неколико
дана
,
када
је
Стеви
нужда
из
главе
излетела
,
почео
се
мешати
у
ствари
унутрашње
,
поче
критиковати
Емилијине
тоалете
.
Мати
се
на
то
ражљути
;
опет
инат
,
кавга
,
док
се
опет
мало
не
смири
.
Већ
му
је
дуго
време
било
и
жели
се
напоље
.
Петар
му
да
два
три
форинта
да
купи
ситнарије
за
кућу
.
То
је
била
проба
.
Стева
оде
и
више
се
не
врати
.
Мати
је
мислила
да
више
неће
доћи
—
али
преварила
се
.
Стева
два
три
дана
није
дошао
,
али
после
их
је
опет
посетио
.
Он
је
држао
:
кад
је
он
,
док
је
имао
,
жену
и
породицу
хранио
,
сад
кад
нема
мора
породица
њега
издржавати
.
Дакле
,
држао
је
да
има
неко
право
.
Кад
опет
дође
,
онда
крв
и
нож
међу
њом
и
Стевом
.
Стева
руши
по
собама
,
и
што
дочепа
,
однесе
и
прода
,
па
га
опет
донекле
нема
.
Тако
је
он
периодично
те
ћефове
или
шкандале
истеривао
,
не
знаду
шта
да
раде
с
њим
.
Катарина
тужи
га
у
полицију
,
али
јој
ништа
не
помаже
—
шта
му
могу
чинити
?
тући
и
затворити
га
не
могу
,
а
човек
је
иначе
од
реда
,
а
никако
злочино
дело
учинио
није
.
То
је
сад
белај
.
Шкандал
за
шкандалом
тера
,
а
овамо
Катарина
чека
„
кавалера
“
за
зета
.
И
то
је
Емилији
и
целој
породици
за
много
шкодило
.
Тако
је
Стева
живео
,
и
по
Пешти
тамо
и
амо
тумарао
.
Стана
није
нигде
имао
,
а
несигуран
и
ручак
и
вечера
.
У
Пешти
,
као
год
и
у
свакој
већој
вароши
,
има
малих
кавана
,
или
боље
рећи
дућанаца
где
само
каву
продају
:
„
кафешанк
“
зову
их
Немци
.
Удовице
са
једном
или
две
кћери
дају
се
на
то
кад
другог
имања
немају
,
и
могу
поштено
живети
.
Изискује
се
наравно
углађено
понашање
и
уредна
послуга
.
Стевина
Катарина
,
и
она
је
могла
каву
продавати
и
покрај
тога
свилу
мотати
,
али
је
Катарина
поносита
,
неће
госте
да
служи
,
а
богме
ту
мора
и
сиромашне
служити
,
јер
ти
понајвише
тамо
иду
:
кава
је
у
пола
цене
јевтинија
него
у
правим
каванама
.
У
такве
каване
дању
иде
Стева
,
па
је
добро
познат
;
јевтина
кава
,
а
даду
му
и
на
вересију
,
где
где
и
бадава
.
Пре
годину
две
дана
умрла
је
млада
кћи
надвојводе
Палатина
Јосифа
и
публика
из
сажаљења
према
њеној
младости
и
доброти
спевала
је
у
лепој
немачкој
песми
.
Ту
је
песму
знао
Стева
на
памет
врло
лепо
певати
.
Још
се
опомињем
,
као
да
ми
још
и
сад
звони
у
ушима
та
песма
;
почетак
је
:
„
Хермине
liegt
in
Zugen
"
.
И
кад
је
Стева
тим
малим
кавеџиницама
и
њиховим
кћерима
певао
прежалосним
тоном
,
а
њима
сузе
роне
,
и
у
том
магновењу
добије
Стева
каве
без
крајцаре
.
И
добро
му
је
стајало
кад
је
певао
,
ишао
је
певајући
горе
и
доле
по
дућану
,
а
руком
,
највећим
жалосним
патосом
,
маше
,
управља
смисао
.
Стева
је
добро
знао
да
оне
то
радо
слушају
,
и
та
песма
у
тој
борби
за
опстанак
била
му
је
као
мали
капитал
,
а
кава
као
интерес
.
Јер
бадава
,
не
може
се
казати
да
је
ту
био
мухтарош
,
него
баш
заслужио
је
.
Ноћу
је
опет
ишао
у
кавану
„
код
Зрињија
“
на
друму
.
Та
кавана
никад
се
не
затвара
,
ту
су
фалични
картароши
,
„
козаци
“
,
блудни
изгубљени
синови
свих
друштвених
слојева
,
и
женскиње
без
опредељеног
занимања
,
и
несигурног
стана
.
Стева
је
био
истина
у
правом
смислу
речи
„
пропалица
“
,
али
ипак
неодвисан
човек
,
јер
каву
је
себи
отпевао
или
,
боље
рећи
,
допевао
;
какав
стари
познаник
или
пријатељ
платио
му
ручак
или
вечеру
(
иначе
није
много
јео
)
,
а
кад
се
све
жице
покидају
,
онда
рупи
к
својима
,
руши
,
ваља
,
разбија
,
узме
ма
шта
па
прода
.
Са
ђацима
је
био
такође
добро
познат
,
и
они
су
му
по
некад
добра
чинили
,
јер
су
се
с
њиме
шалили
,
и
морао
им
„
Херминину
песму
“
отпевати
.
И
к
мени
је
долазио
.
Тако
каткад
дође
ујутру
у
пет
сахати
од
„
Зрињија
“
и
пробуди
ме
,
узме
четку
,
очисти
себи
капут
и
ципеле
,
исприча
ми
како
је
ноћ
провео
,
какве
су
шкандале
„
код
Зрињија
“
починили
,
још
отпева
песму
,
па
тако
оде
—
у
малу
кавану
.
И
то
његово
чишћење
није
било
свакидашње
:
некад
му
сасвим
побеле
ципеле
,
и
то
уз
пут
.
Стева
је
својим
животом
својој
породици
шкодио
,
особито
Емилији
.
Овамо
рачуна
мати
на
„
кавалера
“
,
а
овамо
отац
прави
шкандале
.
Таквог
оца
имати
,
од
мотања
свиле
живети
,
чекати
кавалера
—
не
иде
.
Мати
сваки
дан
тај
терет
све
већма
осећа
,
и
сиромах
хроми
Петар
и
Марија
страшно
се
усиљавају
,
само
да
заслуже
што
је
нужно
.
Дању
и
ноћу
раде
.
Петар
добије
врућицу
,
доктори
не
могу
да
му
помогну
,
умре
.
Сиромах
Петар
,
већ
је
од
детињства
богаљ
,
према
другој
деци
као
жалосна
„
прида
“
од
родитеља
држат
,
презрен
;
смрт
му
се
од
матере
желела
,
и
ако
је
доцније
кућевно
слеме
,
одржавалац
породице
.
Укоп
је
леп
био
;
чика
га
дао
о
свом
трошку
сахранити
.
Сви
су
у
црнини
,
плачу
,
јецају
.
Емилија
у
црним
хаљинама
могла
се
узети
као
узор
лепоте
„
дувнах
“
,
тако
јој
на
бело
бледо
лице
црно
добро
стајало
.
И
као
да
зна
за
то
,
јер
кад
плаче
,
у
једном
магновењу
јаче
развучене
усне
,
црта
искреног
плача
,
у
другом
магновењу
скупљене
усне
,
црта
којом
се
она
прва
поправља
.
Бадава
,
лепа
женска
и
у
жалости
кокетује
!
Марија
у
црнини
,
жалосна
,
као
пупољак
вирећи
из
гусеничине
чауре
.
Мати
чупа
косу
,
осећа
шта
је
изгубила
.
Ту
је
и
Стева
,
плаче
;
кроз
сузе
околним
приповеда
како
је
Петар
био
добар
и
вредан
,
слеме
породице
.
Није
му
добро
стојало
:
такве
речи
из
уста
једног
оца
који
је
све
прошћердао
!
После
укопа
врате
се
на
даћу
;
биће
вечера
.
Мати
и
девојке
послужују
и
плачу
,
један
дебели
попа
председава
.
Стева
седи
до
њега
,
једе
,
па
кроз
плач
приповеда
попи
своје
врлине
,
но
попа
покрај
свега
тога
с
добрим
апетитом
једе
.
Петрове
врлине
ни
најмање
не
сметају
му
,
а
то
је
све
наука
,
обичај
:
мирис
лешине
,
иначе
већ
окађене
,
није
му
несносан
,
као
год
касапину
крв
који
сваки
дан
коље
.
Особито
кад
је
за
душу
,
ту
се
и
јело
мора
идеализирати
.
И
ја
сам
био
на
укопу
и
на
даћи
,
али
слабо
сам
могао
јести
;
чинило
ми
се
као
да
једем
залогај
од
лешине
умрлога
.
После
даће
Емилија
покупила
је
по
налогу
матере
по
нешто
од
Вериних
ствари
,
хаљина
,
и
дала
је
оцу
.
Стева
је
од
тих
ствари
нешто
продао
,
а
нешто
за
себе
задржао
.
Сад
тек
иде
по
малим
каванама
и
пева
познату
жалосну
„
Херминину
“
песму
,
само
с
разликом
.
Сад
не
пева
више
:
„
Хермине
liegt
in
Zügen
“
,
но
:
„
Петер
liegt
in
Zügen
“
,
и
то
нешто
кроз
плач
се
пева
,
али
опет
каткад
,
по
жељи
какве
кавеџијске
фрајле
,
онако
на
прво
пева
.
Сад
се
у
кући
поче
нужда
осећати
.
Емилија
не
мота
свилу
,
мати
мора
овамо
онамо
трчкарати
,
сав
терет
је
на
Марији
,
девојчици
од
једва
четрнаест
година
.
Дуго
то
не
може
трајати
.
Емилија
пише
,
моли
чику
да
помогне
:
ни
одговора
не
добије
.
Шта
ће
сад
?
Није
на
ино
,
мора
и
Емилија
свилу
мотати
,
не
може
се
иначе
живети
.
Велики
је
то
ударац
за
Емилију
.
Затвори
се
у
другу
собу
да
је
нико
стран
не
види
кад
мота
,
па
кад
мота
,
по
гдекоја
суза
јој
на
свилу
кане
.
Још
мати
да
прионе
,
па
њих
три
женске
опет
би
могле
живети
,
али
матери
је
мука
већ
и
што
Емилија
мора
да
ради
,
но
ипак
и
она
помаже
.
Али
сад
им
Стева
још
већма
смета
.
Док
је
Петар
жив
био
,
њега
је
Стева
колико
толико
слушао
,
али
куда
ће
женска
с
њиме
!
Сваке
недеље
по
двапут
долази
,
и
,
ако
не
даду
му
што
иште
,
зло
.
Кад
долази
,
девојке
га
већ
по
ходу
познаду
,
па
страх
и
трепет
!
Разбија
,
отима
и
побегне
.
Већ
се
мати
по
полицији
због
тога
повлачи
,
али
ништа
не
помаже
.
Катарина
је
свог
мужа
Стеву
за
луду
извикала
,
не
би
ли
се
како
тим
помогла
.
Стева
није
био
луд
,
више
пуст
и
бесан
послу
ненавикнут
као
и
Катарина
,
па
док
је
шта
имао
,
није
се
на
њега
тужила
;
сад
он
опет
држи
да
она
њега
баш
мора
хранити
.
Кад
Стева
чује
да
га
жена
за
луду
прогласила
,
онда
тек
поче
рушити
и
отимати
,
шта
више
и
чупати
.
Имао
сам
доброг
пријатеља
ђака
,
Милана
Наранџића
.
Велики
је
ђаво
тај
Наранџић
.
Ја
сам
одлазио
у
кућу
код
Катарине
као
сродник
и
ђак
,
и
тако
би
са
Емилијом
којешта
преклапао
.
Рекао
бих
јој
како
је
хвале
да
је
лепа
,
како
кавалери
на
њен
прозор
гледају
,
и
подобна
,
што
је
њој
мило
било
.
Много
пута
био
сам
им
на
руци
кад
је
Стева
шкандале
правио
,
и
не
једаред
сам
га
умирио
.
До
душе
,
те
њихове
комендије
и
тужбе
нису
ми
по
вољи
биле
.
И
Наранџић
је
са
мном
к
њима
долазио
.
Увек
је
нешто
с
матером
шушкао
,
био
је
мало
муфлиз
.
Дође
к
мени
,
баш
је
био
четвртак
,
реграција
.
Дође
и
Стева
;
баш
га
Наранџић
код
мене
и
тражио
.
И
зове
Стеву
напоље
,
и
нешто
с
њим
шушка
.
Врате
се
,
Стева
им
рече
збогом
и
оде
.
Наранџића
лице
развлачи
се
подсмешљиво
,
а
ништа
не
говори
.
Зове
ме
да
идемо
после
подне
у
Кајзербад
,
и
каже
ми
да
се
нећу
кајати
ако
пођем
:
нешто
особито
ћу
видети
,
но
таји
шта
.
Красан
летњи
дан
;
дам
реч
да
ћу
ићи
.
После
подне
у
три
сахата
састанемо
се
и
на
пароброду
одемо
у
Кајзербад
.
Дођемо
у
кавану
,
станемо
биљарити
се
и
пити
пиво
.
Није
по
сата
трајало
,
а
Стева
дође
.
Зачудим
се
откуд
он
ту
.
Наранџић
понуди
га
пивом
.
Стева
пије
чашу
,
две
,
кад
Наранџић
после
свршене
партије
шушне
да
га
мало
почекам
,
сад
ће
се
он
вратити
.
Добро
,
да
Стеви
знак
и
оду
.
Ја
их
чекам
,
али
богме
прође
и
сахат
док
се
Наранџић
врати
,
и
то
без
Стеве
,
и
питам
шта
је
са
Стевом
радио
тако
дуго
,
и
где
је
он
.
Наранџић
исприча
шта
је
са
Стевом
било
.
Што
је
с
њим
учињено
,
учињено
је
по
договору
склопљеном
између
Наранџића
и
Стевине
жене
Катарине
.
Наранџић
је
Стеву
домамио
у
Кајзербад
на
пиво
,
и
обрекао
му
да
ће
га
водити
у
болницу
отаца
„
мизерикордијанаца
“
близу
Кајзербада
;
они
требају
једног
рачуновођа
,
имаће
„
кост
“
и
плату
.
Већ
се
са
патром
управитељем
о
томе
разговарао
,
и
сад
га
већ
чека
.
Стева
радостан
брза
кораке
,
свети
се
жени
;
само
да
му
Бог
помогне
,
даће
он
њој
ветра
.
Дођу
до
врата
управитељевих
,
клопне
Наранџић
;
одзове
се
,
код
куће
је
.
Уђу
.
Патер
директор
седи
на
дивану
,
поглед
му
ишчекивајући
,
понуди
госте
сести
после
преставке
.
Стева
прави
„
дубочајше
“
комплименте
.
Седну
.
Почну
се
разговарати
о
рачуноводству
,
како
је
један
за
ту
ствар
потребан
.
Стева
радосно
каже
да
је
добар
рачунџија
;
приповеда
колико
је
он
имао
имања
,
и
срећно
израчунао
.
Управитељ
намигне
на
Наранџића
,
овај
устане
,
каже
Стеви
да
се
са
директором
разговара
док
се
он
не
врати
,
и
оде
.
Директор
разговара
се
са
Стевом
,
једнако
га
мери
,
и
препоручи
му
мало
стрпљења
:
мора
ићи
напоље
,
нешто
је
заборавио
.
Директор
изиђе
,
а
Стева
остаде
сам
;
но
није
трајало
неколико
минута
,
али
дође
један
мизерикордијанац
,
са
два
јака
момка
,
и
јави
Стеви
да
мора
њему
следовати
,
да
је
болестан
и
мора
се
лечити
.
Стева
протестује
да
он
није
болестан
,
нити
је
дошао
тамо
да
се
лечи
,
и
хоће
напоље
,
али
му
не
даду
како
он
хоће
,
него
га
ухвате
испод
руке
да
га
воде
у
његову
ћелију
,
где
је
унапред
све
преправљено
.
Он
се
отима
,
али
бадава
Савладају
га
;
виче
као
бесан
.
Помаже
и
патер
,
те
га
силом
одвуку
у
његову
ћелију
и
затворе
га
.
Он
је
у
протоколу
већ
записан
као
под
сумњом
да
је
„
луд
“
,
и
метаће
га
на
пробу
свакојако
је
ли
баш
доиста
луд
.
Тај
је
план
Катарина
сковала
,
а
Наранџић
извршио
.
Стева
је
сад
под
затвором
,
а
Катарина
мирна
;
плаћаће
онде
месечно
за
њега
.
Катарина
је
сада
до
душе
мирна
,
али
с
тим
није
престала
њена
нужда
.
Мора
за
Стеву
месечно
плаћати
,
а
помоћи
ни
откуд
.
Тек
једва
могу
да
живе
:
залаже
једнако
ствари
да
сиротињу
покрије
.
Треба
Емилији
новац
за
позориште
;
не
може
се
.
Још
мало
па
ће
настати
очајно
стање
.
И
што
је
најгоре
,
у
јавном
мнењу
,
познате
публике
на
правди
страдају
.
Почну
већ
не
најлепше
примедбе
о
њима
правити
.
Знало
се
да
су
од
чике
остављени
,
па
онда
Стевине
шкандале
,
вуцарање
по
полицији
,
па
опет
укућани
знаду
да
носи
ствари
у
заложну
кућу
—
а
шта
неће
укућани
дознати
?
—
а
овамо
ради
би
били
неко
господство
да
проводе
.
Публика
је
сасвим
друго
шта
о
њима
држала
него
што
Катарина
мисли
,
ма
да
и
неправо
.
И
тешко
оном
о
коме
се
у
публици
рђаво
мнење
поведе
,
па
ма
и
неправедно
.
Пред
кућом
кавалери
различите
феле
шетају
се
,
све
на
прозор
гледају
,
но
до
душе
још
није
никог
у
кућу
пуштала
.
Мати
је
хтела
да
уда
Емилију
за
каквог
богаташа
,
па
покрај
ње
да
живи
,
—
ето
то
је
био
њен
план
.
Но
ствар
се
сасвим
друкчије
развија
.
Емилија
не
сме
сама
да
иде
улицом
од
насртљивих
пратилаца
.
Сваком
пада
у
очи
,
сваки
је
рад
био
знати
чија
је
,
како
живи
.
Кад
су
чули
да
има
чику
који
за
њу
не
брине
,
и
то
јој
шкодило
,
јер
сваки
се
питао
како
може
бити
да
богат
чика
,
без
деце
,
па
да
за
таквог
анђела
не
брине
.
Пролазе
покрај
ње
,
завиркују
јој
у
лице
,
нуде
је
да
је
до
куће
прате
.
То
је
за
њу
понижавање
Већ
пре
тога
су
јој
писма
у
свакојакој
форми
слали
,
но
она
све
то
преда
матери
,
а
мати
после
заљубљенике
одбија
;
али
сад
писмима
нема
краја
,
и
гдекоја
су
писана
продрзљивим
тоном
.
Срећнија
би
била
да
није
лепа
,
бар
би
могла
радити
у
миру
и
без
зазора
;
и
већ
наново
раду
се
навикла
.
Глава
трговачке
фирме
откуда
су
свилу
доносили
био
је
ожењен
човек
,
врло
богат
.
Његова
је
госпођа
Емилију
познавала
,
и
ова
јој
се
врло
допадала
.
И
трговцу
се
врло
допала
;
а
особито
уверен
је
био
о
Емилијиној
ваљаности
.
Договори
се
са
госпођом
да
Емилију
од
матере
заиште
да
је
честито
издржавају
,
да
јој
добро
плате
,
а
да
буде
госпи
побочна
господична
.
Трговац
посети
матер
и
саопшти
јој
ту
намеру
.
Мати
нађе
се
увређена
.
Како
би
она
Емилију
дала
у
службу
;
то
је
на
форму
службе
!
Стара
сујета
још
је
у
њој
тињала
.
Већ
само
то
што
је
држе
за
такву
сироту
,
већ
је
за
њу
увреда
.
Већ
је
пре
тога
једна
бароница
удова
затражила
,
па
