Чимстадоше
у
престоља
,
један
од
службеника
манастирских
приђе
с
великом
воштаницом
на
тасу
Радичу
и
дубоко
се
поклони
па
онда
оде
стубу
и
припаливши
свећу
намести
је
да
гори
.
За
тим
с
другом
воштаницом
приђе
Радославу
и
тако
исто
учини
.
У
том
изиђе
из
олтара
један
калуђер
са
златним
савијеним
епетрахиљем
на
рукама
и
приђе
Радичу
.
Радич
сиђе
с
престоља
,
калуђер
разви
епетрахиљ
,
пољуби
га
и
пружи
Радичу
који
га
тако
исто
пољуби
па
саже
главу
,
те
му
калуђер
обуче
епетрахиљ
.
Тада
се
Радич
опет
попе
у
престоље
,
а
по
епетрахиљу
свако
виде
,
ако
већ
није
знао
,
да
је
Радич
достојан
ктитор
овог
манастира
,
јер
то
бејаше
одлика
за
ктиторе
кад
су
у
храму
.
Радич
је
у
најлепшим
годинама
човечја
века
;
прешао
је
тридесту
и
биће
нешто
мало
старији
од
деспота
.
Дугих
плавих
власи
на
глави
,
бела
и
господска
лика
,
светлих
очију
,
подужих
бркова
и
мале
округласте
браде
,
Радич
је
својим
изгледом
у
овај
мах
био
истински
витез
чиста
срца
и
крепке
мишице
.
А
такав
је
у
истину
и
био
.
Војвода
је
Радослав
био
нешто
мало
мања
раста
,
годинама
доста
одмакао
од
Радича
,
јер
му
седина
и
у
коси
и
дугачкој
бради
с
брковима
јасно
сведочаше
о
томе
да
поодавно
туби
свакојаке
догађаје
.
Тако
одстојаше
литургију
до
краја
,
а
кад
изађоше
народ
се
ускомеша
.
Свак
грабљаше
,
излазећи
за
њима
,
да
каже
о
њима
похвалу
,
а
један
старац
рече
:
—
И
право
је
да
пред
њима
горе
воштанице
,
Бог
их
живео
!
Гледао
сам
их
где
пред
њима
некрст
бежи
на
буљуке
!
Па
се
стари
гласно
заплака
.
Војводе
одоше
у
двор
,
куда
се
за
њима
пожури
и
игуман
,
бистар
човек
осредњих
година
.
—
Благослови
,
оче
!
проговорише
му
они
машући
му
се
руке
.
—
Благословен
Господ
који
ме
јутрос
усрећи
јуначким
гостима
!
одговори
игуман
,
истински
весео
,
па
их
уведе
у
лепу
трпезарију
где
је
већ
било
спремљено
за
част
.
У
средини
је
стајала
велика
трпеза
а
око
ње
широке
растове
клупе
чисте
и
опране
.
Преко
трпезе
је
на
све
стране
до
близо
пода
падао
тежак
бео
платнени
застор
по
ивицама
украшен
широким
везом
,
а
на
окрајцима
је
целе
трпезе
стајао
са
све
четири
стране
један
за
толико
дугачак
и
мало
више
од
педља
широк
убрус
,
сав
искићен
црвеним
и
плавим
шарама
.
На
три
места
стајаху
три
плитке
зделе
калајне
па
добро
позлаћене
,
а
уза
сваку
нож
и
жлица
,
што
значи
да
је
за
тројицу
спремљено
обедовање
.
Кад
војводе
седоше
на
клупе
с
игуманом
,
уђе
један
млад
манастирски
пострижник
гологлав
,
носећи
у
лепој
земљаној
пљосци
ракије
и
једну
осредњу
чашу
стаклену
у
другој
руци
.
Пострижник
послужи
,
мало
збуњен
,
игумана
који
га
упути
војводама
.
А
кад
виде
како
они
пију
,
прекрстивши
се
прво
,
охрабри
се
и
сам
мало
па
поче
добро
одмеравати
кад
наслужује
,
те
више
не
просипаше
.
У
том
уђе
други
ђак
носећи
на
повећем
служавнику
винске
чаше
столоваче
са
широким
постољем
,
кратком
ногом
и
левкастом
средином
за
вино
.
Уз
њих
унесе
још
широко
стакло
с
високим
узаним
грлићем
;
ту
бејаше
вода
;
а
поред
тога
велики
бео
бокал
земљан
и
са
дршком
.
У
њему
је
било
чувено
вино
из
манастирских
винограда
чак
у
Грбицама
.
Кад
сво
то
поређа
по
трпези
,
изађе
брзо
па
се
одмах
врати
носећи
велике
грудве
сира
у
једној
плиткој
здели
,
а
поред
ње
у
једној
дубљој
бејаше
чорба
од
свињског
меса
а
у
другој
од
рибе
.
И
то
остави
,
па
кад
опет
уђе
с
истим
служавником
,
на
коме
бејаху
зделе
с
печеном
у
процепу
рибом
и
две
опет
печене
јаребице
лепо
намештене
на
леђа
са
устремљеним
батацима
горе
и
обе
без
шије
—
игуман
се
,
надомак
толиком
јелу
,
чисто
узнемири
наже
се
и
спази
како
један
од
братије
тачно
надгледа
око
врата
проношење
јела
и
пића
(
а
други
из
кухиње
испраћа
)
.
Више
не
могаше
чекати
,
а
није
му
ни
било
потребно
.
Устаде
и
смирено
замоли
:
—
Па
молићемо
,
заповедајте
што
је
Господ
даровао
!
Гости
седоше
с
једне
и
друге
стране
а
игуман
између
њих
,
па
,
пошто
рукама
благослови
трпезу
,
почеше
јести
.
Игуман
је
до
сад
више
запиткивао
,
а
војводе
му
одговарале
;
сад
игуман
престаде
питати
и
кратко
одговараше
на
питања
својих
гостију
,
док
се
добро
не
прихвати
.
Војводе
су
јеле
већином
мрсна
а
игуман
посна
јела
.
Сркнувши
помало
добре
и
масне
чорбе
,
војводе
се
дохватише
печена
меса
(
којим
се
трпеза
обнављаше
)
па
окушаше
помоћи
и
игуману
који
се
бораше
с
рибама
у
процепу
.
А
чешће
се
гости
враћаху
и
масном
сиру
,
режући
оштрим
ножевима
комаде
беле
погаче
.
Више
њих
стајаше
,
у
послу
извежбано
,
ђаче
,
не
остављајући
ни
тренутка
ниједну
чашу
празну
.
По
свршеном
обеду
војводе
усташе
,
прекрстивши
се
а
хитро
ђаче
које
им
је
пред
обед
било
принело
воде
за
руке
и
убрус
и
сад
не
изоста
са
својом
услугом
.
Радич
приђе
икони
,
што
је
положена
по
столу
у
углу
трпезарије
и
спусти
прилог
,
а
то
исто
учини
и
Радослав
.
Поздравивши
се
с
игуманом
који
их
испрати
кроз
све
двориште
,
војводе
уседоше
коње
,
звона
ударише
и
они
одоше
путовати
по
сјају
који
расу
сунце
,
разгонивши
маглу
.
Игуман
се
врати
у
трпезарију
и
кад
изброја
прилог
нађе
врло
задовољан
седам
златника
.
Из
дугог
разговора
с
војводама
знао
је
он
сад
већ
и
куда
ће
и
шта
ће
и
много
што
шта
;
они
су
пак
знали
,
да
су
неродице
и
да
је
манастир
посрнуо
.
Он
је
њима
с
разлогом
веровао
,
а
они
њему
—
ко
зна
.
Прелазећи
преко
источних
огранака
Рудника
,
војводе
већ
видеше
да
ће
и
по
тами
морати
путовати
ако
хоће
да
иду
право
у
Београд
,
јер
не
жељаху
друго
ноћиште
чинити
%
.
Космај
и
Авала
бејаху
још
далеко
.
Одмарајући
се
ређе
,
они
гоњаху
коње
да
за
дана
што
више
уграбе
,
и
само
на
одморку
међу
собом
променише
по
неколико
речи
.
Сутон
их
нађе
близо
шума
које
почињу
на
два
часа
пре
Авале
,
и
кад
се
тама
са
свим
спусти
они
већ
бејаху
на
путу
што
кроз
дугу
и
густу
,
тек
местимице
разређену
,
шуму
води
.
Војводе
јежђаху
један
поред
другог
,
а
како
је
пут
бивао
час
шири
час
ужи
,
тако
и
они
бејаху
кашто
са
свим
један
уз
другог
и
иђаху
онда
лакше
.
Небо
бејаше
чисто
,
месец
изгреја
а
од
јаке
се
студи
снег
на
дрвљу
и
земљи
поче
замрзавати
,
стичући
кору
посуту
ситним
,
светлим
бисером
.
На
једном
месту
где
су
се
стекле
посађене
неколике
јеле
на
једној
малој
чистини
при
савијутку
пута
наниже
засташе
путници
да
мало
дахну
коњи
на
којима
се
познаваше
да
их
је
јутрошња
снага
већ
почела
помало
остављати
.
Седећи
на
коњу
,
војвода
Радослав
показа
руком
Радичу
међу
јелама
дрвен
крст
,
без
сумње
више
нечијег
гроба
.
Сенке
се
од
јела
,
падајући
око
њега
,
тако
бејаху
укрстиле
да
изгледаху
као
какав
велики
венац
који
је
једним
крајем
о
крст
окачен
.
—
Да
на
сваких
десет
дође
по
један
крст
,
не
би
се
нашом
земљом
од
крстова
могло
проћи
!
рече
Радослав
Радичу
.
—
Истина
је
!
одговори
Радич
.
А
својим
костима
засејасмо
још
и
туђе
крајеве
.
—
Ми
среће
немамо
и
ако
нам
снага
поред
свих
јада
далеко
досеже
,
опет
рече
Радослав
.
Пријатељу
и
брате
мој
!
И
по
други
пут
нас
Косово
коље
!
—
Деспот
ме
је
оставио
у
Цариграду
,
да
будем
тамо
док
и
последњи
наш
ратник
из
Азије
овамо
пређе
.
Слушајући
њега
доживех
да
у
томе
граду
чујем
како
се
лукави
Грци
после
новог
Косова
отресају
наше
дружбе
.
Душа
ме
је
заболела
%
.
—
—
Ја
сам
са
превисоком
Оливером
тада
путовао
за
ове
стране
.
Јер
ме
деспот
закле
,
да
се
без
ње
лако
не
вратим
.
Бог
ми
је
помагао
и
ја
је
ишчупах
из
чељусти
беснога
змаја
,
Демира
татарског
,
који
и
њу
после
боја
код
Ангоре
уз
цара
Бајазита
зароби
.
Радич
оборене
главе
пажљиво
слушаше
речи
Радослављеве
,
па
као
да
би
избегао
неке
мисли
,
попусти
коњу
узде
,
те
лагано
пође
а
уз
њега
се
крете
Радослав
.
Подалеко
за
њима
ишли
су
Радичеви
копљаници
и
Радослављев
пратилац
штитоноша
.
На
Радича
навалише
мисли
,
и
он
им
се
не
могаше
отети
.
Под
утиском
сјајне
али
студене
месечине
,
звездане
ноћи
,
ињем
и
снежним
свећицама
окићене
светлуцаве
шуме
,
крста
и
јела
,
речи
Радослављевих
—
Радича
осећаји
чудно
занеше
.
Он
у
два
маха
погледа
Радослава
са
засталим
на
уснама
речима
,
а
кад
му
се
трећи
пут
очи
сукобише
с
погледом
Радослављевим
,
он
проговори
:
—
Видиш
,
брате
.
Оливера
је
зле
судбине
.
Нико
не
зна
ал
’
ја
ти
се
братски
исповедам
.
Мој
отац
,
стари
Милутин
Поступовић
,
кнез
гружански
,
бејаше
у
особитој
милости
у
блаженога
кнеза
Лазара
па
кад
је
одлазио
у
Крушевац
и
мене
је
јединца
свог
,
са
собом
водио
,
а
добро
се
сећам
и
кнежевег
доласка
у
наш
Борач
.
Ја
сам
био
окрутан
дечко
који
мало
мари
за
питоми
сјај
господског
живота
.
Лов
и
хајке
бејаху
ми
најмилија
забава
.
Кад
сам
као
младић
од
осамнаест
лета
био
у
кнежеву
двору
,
заиште
ме
кнез
од
оца
и
отац
ме
радо
остави
да
се
на
двору
кнежеву
научим
и
друкчијем
животу
.
Већ
ми
не
бејаше
то
сад
толико
мрско
.
Ја
бејах
добар
ученик
.
На
што
дуги
разговор
?
Најмлађа
кнежева
кћи
и
мезимица
Оливера
учила
ме
је
.
Лепо
девојче
од
тринаестину
лета
постаде
ми
драго
.
„
Ти
нас
нећеш
више
остављати
?
“
рече
ми
једном
пред
узвишеном
мајком
кнегињом
.
Ја
се
збуних
.
„
Не
,
одговори
у
место
мене
кнегиња
,
отац
га
твој
неће
пустити
.
“
Од
тога
доба
и
ја
мишљах
само
о
томе
,
како
ћу
ту
вазда
остати
,
а
кад
једном
дође
дан
да
пођем
у
Борач
,
да
ће
са
мном
ићи
и
Оливера
.
Можда
се
варам
-
али
ко
зна
—
није
ли
тако
мислио
и
сам
кнез
.
Али
,
рекох
,
на
што
дуги
разговор
.
Била
је
кратка
али
лепа
приповест
.
Освануло
је
Косово
и
са
њим
Видов
дан
.
И
кнез
и
отац
ми
осташе
на
Косову
,
блажене
душе
њихове
!
Мене
је
Обрад
Драгојлић
,
уморена
и
сломљена
,
примио
с
разбојишта
под
свој
кров
.
Па
где
је
и
он
сад
?
И
сам
даље
знаш
.
На
срамоту
наших
мачева
морала
је
она
,
последња
милошта
Лазарева
,
да
својим
животом
искупљује
мир
несрећној
отаџбини
нашој
!
Говоре
ми
да
свијем
гнездо
своје
!
А
оно
је
разорено
пре
но
што
је
у
њ
пао
листак
маслинове
гранчице
!
Жедан
сам
,
и
вечно
жедан
,
крви
азијатске
!
Хвала
Богу
,
што
и
деспот
раскида
са
њима
!
Војвода
Радослав
бејаше
изненађен
Радичевим
говором
.
Тешко
му
би
наћи
речи
и
он
само
прозбори
:
—
Бог
ће
нам
помоћи
!
За
тим
обојица
ободоше
коње
,
разумевајући
се
и
без
речи
.
У
неко
доба
ноћи
засветлеше
се
пред
њима
куле
града
београдског
у
који
мало
после
ујездише
.
ПЕТО
ПОГЛАВЉЕ
Београд
.
Стародревни
се
Београд
сада
за
владе
Стевана
Лазаревића
подмлади
и
обнови
,
јер
постаде
престоница
српског
владара
и
средиште
снаге
његове
,
а
име
се
овога
града
поново
пронесе
светом
уз
необичну
хвалу
.
Приближујући
се
Београду
од
Авале
,
путник
је
имао
да
прође
по
врху
косе
што
се
од
ње
спушта
до
самога
града
,
обрасла
ситном
шумом
која
се
на
Врачару
разређује
и
свршује
да
уступи
место
високој
трсци
и
рогозу
,
расутима
до
близо
пространог
градског
поља
.
А
у
средини
овог
краја
мало
наднесено
истоку
разливало
се
плитко
језерце
,
станиште
лакој
пернатој
дивљачи
.
Прелазећи
градским
пољем
које
се
лагано
виси
да
се
припоји
с
градом
путник
је
бивао
у
недоумици
куда
и
на
коју
страну
пре
да
погледа
.
Десно
се
,
почињући
испод
града
као
да
из
њега
истиче
,
разливао
силни
Дунав
ударајући
о
бреговиту
обалу
српског
деспотства
па
одбијен
плавећи
недогледну
равницу
која
се
с
левог
бока
његовог
протеже
.
У
даљини
се
губио
Дунав
и
залазио
за
плаве
брегове
,
а
на
њему
су
се
љуљушкали
небројени
чамци
лепршала
једрила
и
пловили
богато
натоварени
корабљи
Београду
или
из
њега
.
Лево
се
из
даљине
вијугала
Сава
,
сливајући
се
ка
Дунаву
с
водама
босанских
гора
и
славонских
равница
.
Иза
дугачких
шумовитих
острва
која
она
на
%
доглед
оку
с
града
грли
и
кваси
појављивали
су
се
тешки
сплавови
,
носећи
на
себи
и
у
себи
читав
свет
вредних
горосеча
.
Рибари
су
се
с
обале
отискивали
и
пуштали
мреже
грабећи
за
богатим
ловом
,
а
с
лаких
чамаца
донео
би
кашто
ветар
и
звуке
веселе
песме
и
припева
.
На
обали
се
пред
колибом
дизао
дим
од
ватре
која
је
имала
да
утруђеном
рибару
спреми
слатке
хране
.
А
пред
путником
с
лица
дизао
се
високо
са
својим
бедемима
иза
којих
су
се
у
облаке
висили
врхови
цркава
,
кула
и
дворова
,
град
%
,
тврди
чувени
град
,
који
са
три
стране
његове
запљускују
и
бране
верни
му
Дунав
и
Сава
.
Ако
је
путник
,
или
гласник
који
је
имао
да
донесе
важних
порука
господару
и
деспоту
српском
,
желео
у
град
,
морао
је
застати
пред
опкопом
и
одговорити
стражару
који
је
бдио
на
гвозденим
вратима
првога
бедема
.
Тек
кад
би
у
великој
кованој
брави
стала
шкрипа
челичнога
кључа
па
кад
се
скинуле
полуге
којима
су
врата
замандаљена
могло
се
кроз
њих
проћи
,
да
се
опет
одмах
склопе
и
тако
исто
затворе
.
Још
је
требало
проћи
двоја
велика
двокрилна
врата
на
почетку
и
свршетку
мрачног
свода
којим
се
испод
широког
бедема
пролази
,
па
се
онда
стизало
на
поглед
главних
великих
врата
под
бедемом
на
коме
се
виси
звоник
храма
светога
чудотворца
Николе
.
Али
се
на
њих
може
закуцати
тек
ако
се
на
крупним
гвозденим
вратима
спусти
дугачак
и
тежак
мост
преко
кога
се
само
може
проћи
велики
преров
,
страховит
,
дубок
и
пун
воде
.
Тако
се
излазило
у
град
који
је
са
два
велика
рова
,
нешто
нижа
од
градских
бедема
,
био
подељен
у
два
главна
дела
.
У
западни
се
део
улази
преко
каменог
моста
на
коме
се
с
једне
и
друге
стране
на
завршетку
стубова
одмарају
два
камена
лава
што
право
гледају
истоку
.
Велика
дрвена
па
гвозденом
мрежом
оплетена
врата
стоје
обично
отворена
,
и
већ
кроз
њих
се
види
велики
двор
деспотов
који
је
на
осеци
што
стрмо
пада
северно
и
западно
.
Двор
је
са
истока
и
југа
ограђен
дубоким
ровом
на
коме
се
с
јужне
стране
љуља
на
гвозденим
веригама
мост
.
Од
великих
врата
на
главном
рову
води
пут
право
поред
дубоке
римске
вододрже
испод
бедема
на
коме
су
станови
за
стражу
деспотову
ка
малим
вратима
на
западној
страни
,
одакле
стрмо
пада
мост
нижем
градском
платну
где
се
излази
на
пут
што
пада
ка
Сави
и
одатле
уз
њу
иде
.
Измећу
главног
рова
и
бедема
деспотове
страже
,
лево
од
правога
пута
диже
се
све
до
првог
унутарњег
јужног
платна
шумарак
са
слободним
зверињком
деспотовим
.
У
источни
се
градски
део
иде
преко
великог
рова
сталним
широким
мостом
јаке
дрвене
ограде
и
кроз
врата
улази
у
велики
врт
на
лик
мале
горе
.
У
њему
се
,
право
истоку
идући
,
врстају
с
обе
стране
низови
обитељи
у
којима
бораве
смирене
слуге
велике
саборне
цркве
и
митрополита
београдског
и
егзарха
све
српске
земље
Никона
.
Он
пак
станује
у
пространој
двоспратној
митрополији
ограђеној
шимширом
и
зимзеленом
што
се
наизменце
подижу
од
једног
до
другог
дрвета
.
Напослетку
према
самом
истоку
све
надвишава
саборна
црква
посвећена
Усенију
Пречисте
Богородице
.
Лево
је
од
цркве
каменом
озидано
врело
од
кога
се
издваја
читава
речица
те
стрмо
пада
кроз
отворе
под
бедемом
напоље
,
да
се
после
малог
пенушења
утопи
у
Дунав
.
Велики
се
врт
на
источној
и
северној
страни
свршује
бедемима
над
високом
осеком
,
а
с
јужне
га
стране
међи
прав
зид
за
којим
је
пут
што
од
великих
источних
врата
,
пред
којима
је
опет
преко
рова
мост
на
јаким
веригама
,
води
у
средњи
део
града
где
се
стичу
путови
са
севера
и
запада
.
Преко
пута
од
црквене
порте
а
на
јужноисточном
крају
града
у
великој
градини
,
засађеној
родним
воћкама
,
бели
се
велика
странопријемница
за
болне
и
невољне
.
Њој
припада
и
поменута
раније
црква
на
првом
главном
јужном
платну
градском
изнутра
.
То
је
горњи
град
,
подигнут
на
ивици
косе
што
се
као
гребен
још
од
Авале
пружа
северу
.
Под
њим
се
доле
са
северне
стране
шири
доњи
град
чије
крајње
бедеме
са
три
стране
вечито
квасе
и
Дунав
и
Сава
.
Ударајући
на
мала
и
четврта
крајна
врата
са
северне
стране
,
излази
се
из
горњег
и
почиње
силазити
доњем
граду
.
Пут
води
с
прва
мало
у
десно
а
за
тим
се
исправља
и
врло
мало
савијајући
у
лево
нада
у
равницу
доњега
града
.
Чим
се
наиђе
тим
правцем
почињу
се
с
десне
стране
низати
с
омањим
вртовима
повисоки
од
дрвета
срезани
и
танким
дашчицама
по
којима
је
утврђев
лим
покривени
домови
за
које
би
гледалац
са
дунавских
бедема
рекао
да
један
на
другоме
стоје
.
То
су
већином
домови
велике
властеле
српског
деспотства
,
људи
који
ту
остављају
породице
своје
,
кад
са
њима
уздолазе
у
Београд
.
Ови
лепи
домови
иначе
стоје
празни
и
тек
у
неком
се
нађе
по
какав
настојник
.
Кад
се
сиђе
доле
прво
што
ће
око
за
собом
повести
јесте
дугачак
зид
који
се
пружа
право
Дунаву
и
који
дели
доњи
град
на
двоје
.
На
два
места
у
томе
зиду
урезана
су
врата
од
којих
прва
воде
у
део
у
коме
станују
грађани
сокаљници
,
слободне
занатлије
и
радници
,
а
друга
пропуштају
за
високу
и
округлу
деспотову
кулу
на
Дунаву
,
око
које
је
из
града
са
све
три
стране
ров
с
малим
покретним
мостом
.
Источно
од
ње
стоји
сакровиште
,
оружница
деспотова
и
просторије
за
његове
оставе
,
а
још
даље
на
истом
крају
стоји
над
Дунавом
кула
стражара
.
На
средини
оног
главног
зида
у
коме
су
многобројни
станови
војинства
деспотовог
извисио
се
као
црквени
звоник
стуб
на
коме
је
звоно
што
грађанима
огласује
подне
и
поноћ
и
по
коме
се
вас
зид
зове
стубом
.
Пут
од
силаска
из
горњег
града
доле
води
право
ка
Дунаву
,
поред
стуба
%
,
па
,
пролазећи
кроз
врата
на
бедемима
,
излази
на
пристаниште
деспотових
корабља
.
Пристаниште
је
уза
само
градско
платно
на
коме
су
велика
врата
што
воде
на
трг
,
широко
и
велико
поље
које
се
протеже
између
бедема
и
рова
што
са
северне
стране
међи
трећи
деспотов
двор
.
Овај
је
двор
највиши
у
доњем
граду
,
и
са
осталих
је
страна
слободан
и
окружен
пуним
вртом
.
Излаз
му
води
источно
на
главни
пут
.
Излазећи
из
пространог
врта
на
јужној
се
страни
његовој
удара
на
врло
дугачак
ров
који
дужином
својом
иде
од
стуба
па
право
на
запад
до
градских
бедема
на
Сави
.
Том
дужином
поређане
су
у
два
права
реда
продавнице
онога
што
је
у
граду
увек
потребно
те
се
на
главном
тргу
и
не
држи
.
Ту
су
и
домови
трговаца
из
близа
и
далека
.
При
уласку
од
стуба
у
улицу
која
се
протеже
између
тих
зграда
стоје
поширока
врата
а
лево
и
десно
од
њих
ровови
који
упућују
да
се
само
кроз
врата
може
у
тај
део
града
ући
и
изићи
.
Више
тога
грађанског
и
трговачког
места
настаје
стрменита
осека
над
којом
је
високо
горе
горњи
град
.
У
тој
осеци
,
обраслој
прилично
ниским
дрвљем
и
ретком
дугачком
травом
,
налазе
се
у
неколиким
стенама
омање
пећине
у
које
слабо
ко
залази
,
јер
се
држе
за
места
дарована
само
неким
испосницима
,
ништим
и
невољним
.
На
крајњем
западном
делу
доњега
града
обла
је
кула
стражара
,
а
на
крајњем
источном
делу
пружа
се
попреко
широк
и
дубок
ров
,
пун
воде
за
коју
се
мисли
да
у
град
улази
испод
градског
платна
из
Дунава
и
да
с
тога
град
никад
не
може
без
воде
остати
.
Оба
пак
,
и
доњи
и
горњи
град
,
обгрљени
су
на
ивицама
једним
градским
платнима
,
те
су
тако
и
по
свему
једна
целина
.
Одредивши
за
своју
столицу
Београд
на
место
,
славног
и
тужног
спомена
,
Крушевца
,
деспот
је
Стеван
настао
да
се
нова
престоница
његова
развије
и
насели
.
—
На
тргу
одмах
више
пристаништа
бејаше
једног
јутра
око
половине
месеца
јануара
године
кад
се
збијају
ови
догађаји
живо
и
разговорно
,
као
и
других
тржних
дана
.
Плаћајући
тржнику
који
на
великим
вратима
што
спајају
пристаниште
и
трг
стоји
и
бележи
шта
се
на
трг
унесе
,
трговци
и
продавци
доношаху
оно
што
бејаху
спремили
или
добили
за
продају
.
На
једној
се
страни
развијају
огромне
трубе
платна
и
уз
гласно
погађање
скида
,
везује
и
товари
.
До
њега
је
дубровачки
трговац
развио
своју
купљу
свиле
и
чохе
,
окупивши
око
себе
гомиле
купаца
и
радознала
света
.
Још
даље
се
хвали
вешто
уваљано
на
чувеним
ваљалицама
са
Градца
код
Колубаре
сукно
,
красно
за
срезивање
лепога
одела
.
Скадарске
кујунџије
разасуле
прстење
и
украсе
а
ножари
ножеве
и
сечива
%
,
жељкујући
купце
и
трговце
.
Мостарско
се
вино
надмеће
са
жупским
,
стекавши
и
једно
и
друго
ватрене
хвалиоце
.
Далеко
тамо
на
другом
крају
у
своме
лепом
пазару
развио
је
богати
трговац
самуровину
,
лисичину
и
друге
лепе
робе
,
а
поред
њега
је
,
ради
украса
,
велика
купља
срме
,
златног
и
сребрног
ткива
и
предива
.
А
још
даље
је
добрим
треницама
покривено
соно
тржиште
,
на
коме
се
стонски
трговци
боје
можда
само
ердељских
такмаца
.
Продаја
је
жива
,
брза
,
весела
,
а
кад
се
тржнику
учини
да
из
одвећ
живог
говора
може
лако
да
изиђе
жеравица
свађе
и
боја
,
његов
се
пристав
попне
на
узвишени
камен
стуб
што
је
на
средини
трга
поред
високог
крста
,
па
гласно
,
што
игда
може
,
повиче
:
—
О
,
људи
,
и
опет
не
заборавите
где
сте
,
да
се
ко
не
обезуми
и
не
обрука
после
!
Жагор
се
као
мало
стиша
,
да
наскоро
опет
ојача
и
поново
забрине
пристава
и
тржника
.
И
на
пристаништу
је
,
као
и
на
тргу
,
доста
беспослених
гледалаца
.
Сад
их
је
скупила
пажња
на
један
велики
корабаљ
који
је
вукући
неколико
мањих
корабљица
,
јутрос
стигао
Савом
и
снео
многе
купље
приморскога
рада
.
Баш
у
тај
мах
зајеча
с
источних
градских
врата
рог
који
објављиваше
да
у
град
улазе
неки
важни
гости
.
Беспослена
гомила
полете
унутра
,
и
кад
би
поред
стуба
виде
како
кроз
велика
врата
замаче
за
ров
дружина
неког
сад
стиглог
војводе
.
Они
одоше
нагађати
:
—
Ко
је
то
?
—
Бог
један
зна
!
Зар
је
један
ових
дана
дошао
!
—
А
јеси
ли
их
бројао
?
—
Нисам
.
Ту
нема
броја
.
Пун
је
вас
град
великаша
и
њихових
људи
.
—
Ама
зашто
се
окупљају
?
—
Не
знам
,
богме
,
ни
ја
.
Кажу
да
их
деспот
зове
да
им
каже
да
више
нема
војне
.
—
Не
уврача
,
богме
!
Зове
их
да
сад
тек
почне
војну
.
—
Ене
—
—
А
рашта
би
сваки
од
њих
доводио
своје
чете
.
Има
их
препуно
.
Све
су
заузели
па
им
је
деспот
дао
и
свој
овај
високи
двор
и
кулу
с
ону
страну
стуба
,
а
он
је
горе
у
двору
.
—
И
митрополит
је
,
кажу
,
сазвао
много
своје
браће
.
—
Ту
је
и
деспотов
брат
,
кнез
Вук
.
—
А
веле
да
је
дошла
и
стара
кнегиња
,
мајка
деспотова
,
кира
Јевгенија
.
—
Дошла
,
дабогме
!
Нешто
ће
бити
,
тако
је
баш
казао
један
испосник
.
И
каже
биће
добро
.
Гомила
се
,
радознала
,
разиђе
,
да
се
још
што
дозна
и
докучи
.
Тако
Београд
очекиваше
сабор
који
деспот
сазва
и
на
који
већ
стигоше
сви
позвани
великодостојници
деспотства
српског
.
А
баш
у
очи
сутрашњег
дана
,
када
ће
се
саборисати
стиже
и
ћесар
Угљеша
са
својим
сином
Јанком
и
јаком
четом
.
Угљеша
је
имао
сестру
која
је
била
удата
за
колубарског
војводу
Николу
.
Жена
војводе
Николе
живела
је
за
последњих
догађаја
у
Београду
,
куда
је
Угљеша
,
да
би
био
боље
безбедан
,
пред
полазак
на
војну
која
ће
бити
последња
султану
Бајазиту
,
склонио
и
своју
кћер
Злату
која
је
била
рано
без
мајке
остала
.
Још
исте
ноћи
у
дому
где
је
одсео
Угљеша
било
је
мало
веће
оне
властеле
која
се
противила
новим
смеровима
деспота
Стевана
.
Ту
је
био
голубачки
војвода
Јеремија
,
Стеван
Лобојевић
,
властелин
соколачки
,
па
онда
војвода
бовански
Нихаило
Ђурђевић
,
и
даље
војвода
жупски
Тодор
,
војвода
ваљевски
Озрен
и
домаћин
војвода
Никола
.
Ћесар
Угљеша
не
сазва
овај
мали
збор
,
али
већнике
прими
кад
му
они
изјавише
да
се
,
ради
заједничког
добра
,
желе
са
њим
посаветовати
.
У
дому
Николину
,
ограђеном
тврдим
и
високим
зидом
на
путу
који
из
горњег
града
води
у
доњи
,
почеше
доцне
у
недоба
веће
у
осамљеној
једној
одаји
.
Војводе
су
седеле
поред
зидова
на
великим
столицама
,
а
ћесар
је
био
према
њима
с
друге
стране
,
седећи
замишљен
и
,
рекло
би
се
,
још
неодлучан
.
Говорило
се
о
томе
,
како
је
деспот
толико
времена
зидао
па
сад
хоће
да
руши
;
како
се
вара
кад
мисли
,
да
је
дошло
време
раскинути
с
Турцима
;
како
се
мисли
наслонити
на
Угре
који
за
то
мирно
гледају
како
он
подиже
велелепни
град
београдски
и
ако
би
у
другој
прилици
они
томе
највише
сметали
;
како
ће
се
тако
земља
увући
у
нове
невоље
;
како
ни
брат
деспотов
не
мисли
боље
о
деспотову
раду
и
да
ваља
сутра
јуначки
покварити
његову
намеру
ради
земље
и
ради
њега
самога
.
Још
војвода
Јеремија
рече
,
да
има
света
који
му
је
и
од
Турака
мрзнији
,
а
то
су
Угри
;
Лобојевић
напомену
да
ће
понајпре
страдати
баштине
њихове
,
ако
Турци
осете
шта
се
овде
у
Београду
мисли
;
Озрен
додаде
да
он
као
сусед
угарски
добро
њих
познаје
%
;
а
бовански
војвода
не
заборави
казати
да
сјај
и
богаство
Београда
казује
где
се
дева
благо
њихово
и
рашта
деспот
тежи
Угрима
.
Ћесар
Угљеша
пажљиво
слушаше
шта
се
све
наводи
,
па
онда
запита
:
—
Па
шта
хоћете
од
мене
?
Први
се
истаче
Лобојевић
:
—
Велеможни
и
славни
ћесаре
!
Кад
недавно
с
Косова
осванух
с
кнезом
Вуком
у
твоме
Прешеву
,
рекосмо
ти
онда
да
се
с
деспотом
овако
више
не
може
.
Ти
захте
од
нас
мир
и
покорност
,
и
да
се
ствар
на
сабору
расправи
.
Ми
те
послушасмо
.
Деспот
се
из
Новог
Брда
пожурио
у
Београд
,
а
кнегиња
Милица
,
сада
кира
Јевгенија
,
хиташе
султану
Мусулману
.
Она
изради
мир
,
а
деспот
сјајно
уђе
у
нову
престоницу
своју
.
Њему
се
сада
хоће
славе
,
мир
му
не
годи
већ
дражи
змаја
орканскога
,
уговарајући
с
Угрима
.
Хоћемо
да
то
не
чини
.
Хоћемо
да
му
сутрашњи
сабор
каже
гласно
:
престани
!
Ми
ћемо
то
учинити
,
али
нам
ти
мораш
предњачити
.
Ето
,
шта
хоћемо
!
—
Не
!
одговори
ћесар
и
уста
.
Тако
ми
живога
Бога
,
то
не
бива
тако
!
И
ја
мислим
да
је
време
кидати
с
Турцима
.
Моја
је
државина
прва
на
ударцу
њима
.
Нек
буде
!
Али
ће
се
бар
знати
,
да
се
имамо
стрељати
где
се
сукобимо
!
Устаде
и
Лобојевић
,
а
за
њим
и
други
.
—
Нека
је
све
тако
,
опет
мене
нико
неће
видети
да
стужим
размаженоме
гружанском
господару
Радичу
!
рече
Лобојевић
и
пажљиво
гледаше
у
лице
Угљешино
.
Угљеша
се
прену
:
—
О
њему
не
бејаше
речи
.
—
Не
сад
,
али
ће
је
сутра
прву
Радич
водити
.
Угљеша
се
намршти
,
а
Лобојевић
похита
:
—
Не
позва
нас
деспот
већ
Радич
.
Он
је
деспот
.
Не
дође
ли
Радич
толико
пре
свих
нас
овамо
,
и
није
ли
вазда
уз
колено
деспоту
?
Војвода
Никола
главом
махаше
за
знак
потврђивања
.
—
Не
плету
се
мреже
другом
,
ћесаре
,
већ
теби
и
твоме
дому
,
мени
и
свима
нама
који
главу
свијамо
пред
твојим
мудрим
речима
.
Хоће
се
,
да
се
покаје
Обрад
Драгојлић
кога
некада
брањаше
Радич
Поступовић
,
и
да
се
каже
вазда
с
колена
на
колено
,
како
ћесар
Угљеша
неправо
прими
и
недостојно
држа
земљу
једног
часног
слуге
кнежевог
.
Кад
Лобојевић
стаде
,
Угљеша
опет
проговори
:
—
И
Бог
и
људи
знају
шта
је
било
.
Ћесар
се
Угљеша
тога
нема
срамити
.
Али
се
неће
дати
ни
да
га
други
посраме
.
Ви
сте
,
браћо
,
честити
јунаци
.
Здраво
,
до
сутра
!
Руковаше
се
и
почеше
лагано
излазити
.
ШЕСТО
ПОГЛАВЉЕ
Мило
виђење
.
Осванула
је
недеља
,
дан
кад
је
деспот
имао
да
отвори
сабор
на
који
се
искупише
властела
и
већници
свега
деспотства
српског
.
Рано
је
јутро
наглашавало
леп
и
сунчан
зимски
дан
,
а
сунце
живо
разгони
јутарњу
маглу
па
као
да
са
њом
оде
и
прва
студен
.
Светло
се
обасјаше
врхови
храмова
и
дворова
,
бедема
и
опкопа
у
пространом
граду
.
Снег
се
преливаше
а
смрзнута
се
земља
рано
у
зору
помете
од
горњег
деспотовог
двора
па
кроз
сва
врата
редом
до
саме
велике
саборне
цркве
пречисте
Богородице
.
Град
се
ускомеша
и
све
се
живо
пожури
да
,
на
пролазу
за
цркву
,
види
деспота
окружена
снагом
српског
деспотства
,
и
да
се
нагледа
јунака
о
којима
се
многе
приче
већ
у
велике
стадоше
плести
.
На
пристаништу
не
бејаше
скоро
никога
,
на
тргу
је
све
тихо
и
мирно
,
у
градским
продавницама
и
грађанском
делу
града
затворише
се
врата
,
а
занатлије
оставише
своје
алате
не
мислећи
да
данас
работају
.
Једно
бејаше
све
то
са
празника
,
свете
недеље
,
а
друго
са
светковине
,
сабора
властеоског
.
Свет
се
покупи
,
и
сам
свечана
изгледа
и
празнично
одевен
,
иза
стуба
код
куле
деспотове
,
испред
стуба
код
високог
двора
деспотовог
,
на
путу
који
из
доњег
града
води
у
горњи
јер
се
знало
колико
властеле
има
на
станишту
по
тим
домовима
,
нанизаним
један
врх
другога
.
Из
куле
почеше
излазити
у
гомили
војводе
и
властела
,
за
којима
њихови
часници
и
стотници
поведоше
војинство
и
путничку
пратњу
њихову
.
Свет
се
жураше
да
не
изостане
далеко
,
хвалећи
сјајно
држање
појединих
.
Из
високог
се
двора
појави
други
део
већника
,
који
се
тако
исто
праћен
својим
четицама
и
народом
упути
горе
куда
већ
бејаху
отишли
други
што
су
на
станишту
у
својим
или
својих
знанаца
домовима
.
Све
се
окупи
у
горњем
двору
деспотову
,
и
свет
већ
знађаше
да
се
неће
још
дуго
чекати
.
Пред
самим
двором
стајаше
деспотово
војинство
у
два
размакнута
реда
.
На
,
већином
младим
,
људима
,
одевеним
у
црвене
душанке
,
свиленим
златалим
гајтанима
искићене
по
грудима
и
мрким
доколеницама
с
осредњим
калпацима
на
глави
,
бејаше
исписано
осећање
непоколебљиве
верности
према
њиховом
господару
.
На
челу
им
стајаше
стегоноша
с
пером
за
калпаком
а
доњега
часник
са
%
челенком
,
а
стег
на
копљу
падаше
доле
од
тежине
злата
што
је
на
њему
.
Врх
њега
се
пак
блистао
од
самога
злата
сакован
крст
,
усађен
на
златну
јабуку
,
а
на
све
четири
се
стране
спуштаху
од
њега
китке
које
стег
са
свих
страна
чисто
заклањаху
.
За
деспотовим
војинством
низале
су
се
све
до
саме
цркве
с
обе
стране
четице
које
поједине
војводе
доведоше
колико
ради
почасти
деспоту
толико
и
са
неизвесности
збора
и
зборисања
.
Кроз
ту
лесу
од
копаља
очекиваху
сваког
тренутка
да
прође
деспот
у
свечаном
походу
у
цркву
.
Деспот
се
одиста
и
појави
у
најсвечанијем
оделу
које
је
све
покривао
скерлетни
плашт
,
а
на
глави
се
блистала
круна
на
којој
се
са
све
четири
стране
низови
златних
украса
стицала
у
четири
крупна
алема
,
а
врх
свега
се
дизао
крстић
којим
се
круна
завршавала
.
Деспот
је
с
десне
стране
водио
лагано
и
брижно
своју
мајку
,
кнегињу
Милицу
Лазареву
а
од
скора
калуђерицу
киру
Јевгенију
.
Стара
кнегиња
,
слаба
и
повисока
раста
и
лица
на
коме
поједине
црте
живо
наликују
најдрагоценијим
остацима
сјајног
двора
који
је
бура
разрушила
,
у
скупоценом
дугом
црном
манторосу
са
круном
,
ониском
и
без
горњих
делова
,
на
глави
—
ишла
је
помажући
се
палицом
чији
је
врх
украшен
ситним
бисерним
зрнима
и
златним
крстом
.
Поред
ње
,
само
корак
позади
,
ишао
је
млађи
јој
син
кнез
Вук
,
а
на
три
корака
за
њима
корачао
је
њихов
рођак
и
палатин
краљевства
угарског
Никола
Горански
,
чијем
крупном
изгледу
и
богату
оделу
одговараху
десно
и
лево
од
њега
први
великаши
српског
деспотства
ћесар
Угљеша
и
Радич
Поступовић
.
Устопце
за
њима
иђаху
остали
достојници
српски
:
војвода
Радослав
,
новобрдски
војвода
,
колубарски
Никола
,
војвода
ваљевски
Озрен
,
војвода
голубачки
Јеремија
,
војвода
жупски
Тодор
,
војвода
нишки
Јанко
Угљешић
%
,
војвода
бовански
Михаило
Ђурђевић
,
сталаћки
Пријезда
,
војвода
ресавски
белички
,
ибарски
,
расински
,
соколачки
Лобојевић
,
топлички
,
рамски
и
војводе
у
војинстну
деспотовом
.
Прешавши
преко
верижног
моста
,
деспот
се
с
мајком
упути
кроз
врата
на
главном
рову
,
па
лагано
пређоше
међупростор
,
препун
одушевљеног
света
,
до
моста
другог
рова
где
почиње
митрополија
.
Прођоше
кроз
редове
домова
митрополиских
и
поред
саме
митрополије
и
дођоше
до
саме
велике
цркве
са
високим
кубетима
и
оловним
кровом
.
На
десним
побочним
вратима
,
широм
отвореним
,
пружала
се
дебела
кадивена
простирка
водећи
унутра
до
владалачких
столова
.
Туда
уђе
деспот
с
мајком
дочекани
у
свечаном
входу
архиепископом
Никоном
који
с
три
епископа
и
дванаест
других
служитеља
призиваше
милост
Божју
.
Кад
кнегиња
и
деспот
стадоше
у
столове
и
кад
се
остали
великодостојници
разврсташе
у
храму
који
се
испуни
,
престадоше
и
звона
са
звоника
и
отпоче
се
велика
служба
с
молепствијем
.
У
храму
бејаше
свечана
тишина
коју
су
прекидали
само
гласови
слугу
Божјих
и
громогласни
одговори
на
јектенија
.
Народом
у
храму
облада
радост
и
појача
се
вера
у
срцима
његовим
,
и
све
утону
у
усрдну
молитву
Господу
.
Мушка
и
женска
лица
грађана
и
становника
београдскога
града
и
властеоских
обитељи
,
што
се
затекоше
или
сада
намерно
стекоше
у
овај
град
озари
светлост
,
и
све
би
готово
да
клекне
пред
оне
,
који
ће
за
мало
час
одлучивати
важне
одлуке
,
и
да
моли
за
слогу
.
У
многолетствију
старом
главару
црквеном
дркташе
глас
и
он
се
мољаше
Богу
за
многаја
лета
кнегињи
и
деспоту
тако
да
многима
од
окрутних
ратника
душа
осети
опет
силу
свете
речи
.
Кад
се
све
сврши
,
поведе
деспот
,
јако
узбуђен
,
своју
мајку
и
сва
се
пратња
крену
кроз
цркву
на
главна
врата
а
на
челу
се
њеном
сада
налажаше
уз
деспота
архиепископ
и
епископи
.
Племство
пређе
и
последњи
бедем
и
уђе
у
двор
деспотов
на
саборисање
.
—
Из
последњих
редова
деспотове
пратње
млад
један
војвода
,
витка
раста
,
црне
масти
у
лицу
,
живих
очију
и
подуже
косе
,
пролазећи
кроз
раздвојен
свет
који
се
ради
побожне
молитве
стекао
у
цркву
,
заста
за
тренутак
%
.
кад
му
поглед
оде
на
леву
страну
препрате
у
којој
се
женске
мољаху
Богу
,
и
паде
на
једну
младу
властеоку
.
Војвода
се
силно
изненади
,
радост
и
забуна
помеше
га
за
тренутак
,
образи
му
се
прелише
лаком
румени
,
а
срце
се
прену
и
стаде
ударати
као
да
би
оклоп
прсију
хтело
разбити
.
Али
свита
излажаше
из
цркве
,
и
он
само
што
баци
још
један
поглед
брз
и
кратак
,
па
похита
своме
јату
.
То
бејаше
деспотов
војвода
Синиша
,
а
владика
која
тако
изненади
њега
—
Злата
,
кћи
ћесара
Угљеше
.
Било
је
то
поодавно
кад
је
деспот
,
онда
кнез
,
ишао
у
Зету
важним
пословима
своме
зету
,
господару
Ђурђу
Срацимировићу
.
У
Скадру
можда
нико
тако
свесрдно
не
дочека
госте
као
Ђурђев
крајишник
,
младо
једно
момче
које
је
имало
да
на
граници
дочека
и
до
Скадра
допрати
господара
Србима
и
Подунављу
.
Младом
се
кнезу
допадаше
готовост
с
којом
још
млађи
од
њега
крајишник
стаде
на
услугу
госту
свога
господара
.
Кад
је
Стеван
ступио
ногом
на
зетско
земљиште
,
дочекао
га
је
и
поздравио
млади
крајишник
подневши
му
со
и
хлеб
.
А
кад
се
пред
деспотом
поклонио
па
онда
стао
право
са
витешком
преданошћу
очекујући
заповести
,
Стеван
му
пружи
руку
и
назва
га
јунаком
.
Деспот
се
мало
бавио
у
Скадру
,
али
му
ипак
би
доста
времена
да
позна
душу
младога
крајишника
.
А
кад
једном
помену
зету
да
би
рад
повести
одатле
кога
на
свој
двор
,
као
што
је
силни
цар
Стеван
водио
племениту
властелу
дубровачку
,
Ђурађ
му
понуди
крајишника
кога
деспот
у
вољи
имађаше
.
Младић
радо
приста
и
са
деспотом
дође
у
Крушевац
.
Од
тога
доба
бејаше
у
двору
деспотову
,
а
кад
се
деспот
на
војну
кретао
нигда
не
изостајаше
ни
он
.
Својим
јуначким
држањем
у
бојевима
,
разборитошћу
у
збору
и
договору
,
веселошћу
и
чистим
срцем
,
кад
се
за
то
питало
омили
брзо
свакоме
и
наскоро
се
заборави
да
је
дошљак
на
каквог
се
обично
нерадо
гледа
.
Битка
никопољска
донела
му
је
сан
војводски
,
али
—
не
само
то
.
Деспот
је
по
задатој
речи
био
у
табору
султана
Бајазита
,
а
уз
њега
и
млади
зетски
крајишник
.
У
самој
борби
паде
,
копљем
погођен
,
коњ
деспотов
баш
кад
на
деспота
навалише
неколики
ритери
.
У
тај
се
мах
заповедник
стотине
најбољих
деспотових
копљаника
,
личних
чувара
његових
,
сломи
с
остатком
својих
људи
на
крило
ритерско
пред
којим
се
деспот
налазио
,
даде
деспоту
свога
коња
а
сам
скочив
на
коња
с
кога
мртав
паде
један
копљаник
снажно
одби
својим
мачем
ударац
намењен
деспоту
па
се
сломи
,
погођен
и
у
крви
огрезао
,
под
копите
коња
на
којима
борци
продужише
крвав
мегдан
.
Деспот
је
био
победилац
,
али
ни
тренутка
не
смете
с
ума
своје
дужности
и
обавезе
према
ономе
коме
за
свој
живот
дугује
.
У
његовоме
чадору
видар
заустави
крв
из
груди
рањенику
а
стави
му
завој
и
на
лакши
засек
више
десне
обрве
.
Деспот
се
с
војском
кретао
даље
,
а
поуздани
људи
његови
отпратише
рањеника
у
,
онда
чувено
,
лечиште
и
гостопријемницу
храма
Светог
Прохора
Пшињског
куда
се
надаше
и
деспот
скоро
ударити
.
Рањеник
дуго
одлежа
и
тешко
одболова
,
али
му
ране
опет
не
бејаху
без
пребола
.
Вешти
послу
видари
које
манастир
обилато
награђује
и
ради
болних
и
невољних
држи
извидаше
и
ране
његове
.
Али
за
тим
јадима
дођоше
други
.
Љуте
грознице
хтедоше
уморити
и
онако
ослабела
боника
,
нити
њима
могаху
видари
дати
така
поуздана
лека
.
Тако
бејаше
код
њега
и
једнога
дана
када
манастиру
дође
са
својом
чуварком
кћи
ћесара
Угљеше
,
господара
овим
крајевима
,
Злата
.
Ћесара
Угљешу
бејаху
крвави
дани
опет
одазвали
далеко
од
прешевске
државине
његове
.
За
то
сама
његова
кћи
изиђе
,
по
обичају
,
тога
дана
на
гроб
своје
мајке
која
је
погребена
у
манастиру
Светог
Прохора
.
Злата
је
тада
била
девојче
од
шеснаест
лета
,
бела
и
пуна
лика
,
блага
и
мирна
,
готово
успорена
,
погледа
црних
очију
и
брижљиво
неговане
косе
кестењасте
боје
.
Свршивши
помен
на
гробу
,
девојче
зађе
да
дели
својом
руком
милостињу
многим
убогим
који
се
ту
и
у
околини
прехрањују
.
С
њом
иђаше
њена
пратиља
и
стари
слуга
дома
Угљешина
.
Кад
обреди
све
што
бејаху
на
пољу
,
Злата
се
попе
уз
дрвене
степени
на
горњи
бој
дугачког
двора
који
бејаше
одавна
намењен
болници
и
гостопријемници
за
тужне
и
невољне
,
тражећи
и
тамо
коме
ваља
уделити
за
покој
душе
добре
њене
мајке
.
Али
она
не
тражаше
дуго
.
Пролазећи
поред
првих
врата
,
Злати
се
учини
да
неко
јечи
и
вапије
у
помоћ
.
Она
ту
заста
.
Из
одаје
се
понови
неколико
пута
тешко
загушено
јечање
.
Злата
се
нађе
у
недоумици
,
али
јека
јасно
казиваше
да
је
неко
у
великој
невољи
и
да
се
не
треба
много
премишљати
.
Злата
ухвати
руком
браву
и
отвори
врата
па
на
њима
заста
.
У
ћелији
је
лежао
на
узвишеној
и
лепо
застрвеној
постељи
обучен
некакав
ратник
са
заваљеном
главом
преко
ниског
узглавља
и
рукама
прекрштеним
преко
груди
које
се
јако
надимаху
тако
да
се
руке
на
њима
с
њиховим
покретом
растављаху
и
опет
састављаху
.
—
Воде
,
кап
!
јекну
опет
боник
.
—
За
Бога
!
овде
мученик
умире
!
викну
Злата
.
За
тим
,
збуњена
и
нешто
престрављена
,
Злата
се
трже
натраг
,
па
кад
виде
да
су
њени
пратиоци
застали
доле
подалеко
,
она
опет
пође
у
одају
у
којој
боник
јечаше
:
—
Воде
!
кап
воде
!
—
Воде
!
понови
Злата
као
сама
себи
заповедајући
.
Боже
,
подржи
га
!
Брзо
стрча
низ
степене
ка
бистром
студенцу
што
је
пред
самим
двором
,
дограби
велики
бакарни
суд
на
лик
жлице
,
којим
се
вода
црпе
,
напуни
га
и
пожури
се
са
њим
горе
.
Болесник
јечаше
али
му
се
речи
слабо
могаху
разабрати
.
Приближивши
му
се
,
Злата
виде
како
је
његово
младо
и
изнемогло
лице
зажарено
те
чисто
гори
,
очи
му
склопљене
а
коса
у
нереду
расута
.
Она
спусти
воду
на
под
,
узе
свој
чисти
бели
рубац
,
натопи
га
у
воду
и
донесе
устима
болесниковим
,
стеже
убрус
и
хладном
водом
овлажи
и
запоји
његова
уста
.
Болесник
ућута
,
а
Злата
му
повуче
узглавље
навише
те
исправи
главу
,
па
онда
опет
натопи
рубац
и
стави
га
на
зажарено
чело
болеснику
.
Оп
мало
дође
себи
,
отвори
очи
,
опет
их
склопи
и
отвори
па
се
загледа
у
Злату
.
—
Воде
!
лагано
прозбори
.
Злата
му
принесе
устима
суд
с
водом
,
придржавајући
другом
руком
узглавље
.
Болесник
се
напи
,
па
спусти
главу
,
и
мирније
дихаше
.
—
Хвала
Богу
!
рече
Злата
радосно
,
и
у
том
чу
да
неко
долази
.
То
бејаху
њени
пратиоци
на
које
она
руком
махну
да
не
говоре
.
Они
засташе
на
вратима
.
Болесник
лагано
прозбори
:
—
Сестро
,
хвала
ти
!
—
Хвала
Богу
!
весело
одговори
Злата
.
Сад
ти
је
,
је
ли
,
добро
?
—
Добро
!
О
,
ал
’
ми
је
било
зло
!
на
махове
,
одмарајући
се
,
говораше
болесник
.
Хтео
сам
мало
изићи
,
спремио
сам
се
,
ал
’
осетих
да
ми
је
тешко
.
Вратих
се
постељи
.
О
,
ал
’
је
било
зло
!
—
Сад
је
минуло
!
Минуло
.
Тебе
је
Бог
послао
...
Видар
уђе
у
ћелију
.
Он
чу
од
Злате
шта
је
било
,
а
Злата
од
њега
ко
је
то
и
правдање
да
су
се
свети
оци
већином
разишли
послом
и
радом
.
—
Чувај
овог
витеза
и
негуј
!
Мој
ће
ти
бабо
стоструко
платити
труд
!
рече
Злата
видару
.
Слуга
помену
да
би
ваљало
већ
полазити
,
јер
сунце
преваљује
.
—
Добра
девојко
,
владико
!
Ти
идеш
,
а
ја
остајем
.
Кажи
ми
како
да
ти
вратим
добро
.
Како
да
тубим
твоје
име
?
—
Ја
сам
Злата
кћи
ћесара
прешевског
Угљеше
.
А
ти
си
,
чух
сад
,
деспотов
војвода
Синиша
Војводић
.
—
Хвала
ти
!
Ти
ми
Божјом
помоћу
врати
живот
...
Реци
ми
још
,
како
ћу
доћи
да
твоме
оцу
пољубим
јуначку
десницу
његову
?
—
Прешево
није
далеко
.
Наше
је
знамење
:
ружа
.
По
томе
ћеш
познати
људе
мога
оца
и
све
наше
.
Ево
и
на
моме
венцу
руже
.
У
сребрном
венчићу
што
је
красио
власи
Златине
главе
били
су
исковани
напред
сребрни
листови
расцветале
руже
.
—
Теби
ће
Бог
помоћи
!
Злата
се
опрости
са
Синишом
,
и
блажена
оде
у
Прешево
.
Не
прође
ни
три
дана
а
стиже
ћесар
Угљеша
,
и
,
знајући
да
ће
тек
сад
наступити
војна
,
узе
Злату
и
одведе
у
Београд
својој
сестри
.
Кад
се
Синиша
придигао
,
наиђе
кнез
Стеван
с
пет
хиљада
коњаника
с
којима
иђаше
Бајазиту
који
ће
се
тада
код
Ангоре
сахранити
.
Синиша
,
поставши
сад
војвода
,
залуд
походи
Прешево
.
Придружи
се
кнежевој
војсци
,
а
по
свршетку
похода
доби
заповест
да
са
војводом
Радославом
учини
што
се
може
за
спас
Оливерин
.
А
кад
их
у
томе
срећа
послужи
,
Синиша
отпрати
Оливеру
старијој
њеној
сестри
Мари
,
удови
Вука
Бранковића
,
у
Дреницу
на
Косову
.
Тек
у
очи
саборисања
стиже
у
Београд
...
Синишин
поглед
у
цркви
заста
на
Злати
и
ружи
,
а
Злата
познаде
,
по
ожиљку
више
десног
ока
,
Синишу
.
СЕДМО
ПОГЛАВЉЕ
Сабор
.
Деспот
Стеван
устаде
са
свог
престоља
у
великој
дворани
и
,
поздрављајући
властелу
и
снагу
своју
,
рече
да
их
је
по
старом
обичају
и
праву
позвао
да
се
о
важним
пословима
договоре
и
посаветују
,
и
да
им
важне
ствари
има
изнети
.
Архиепископ
Никон
благослови
сабор
и
прекрсти
,
па
онда
деспот
стаде
говорити
.
—
Моји
верни
и
племенити
!
рече
деспот
.
Ко
се
Бога
држи
тога
Бог
никада
не
оставља
.
То
сам
увек
мислио
и
молио
се
,
да
дође
дан
кад
ћу
вам
моћи
рећи
ово
што
ми
је
сад
на
срцу
и
на
уснама
.
Још
од
Косова
бих
порабоћен
турскоме
народу
,
докле
не
дође
цар
Персијанцима
и
Татарима
,
те
их
не
разби
,
и
мене
од
њихових
руку
милошћу
својом
Бог
не
ослободи
.
Слава
буди
имену
његовоме
!
Јер
,
верни
моји
,
пала
је
мора
што
ми
је
пуних
десет
година
душу
притискивала
.
Завет
,
учињен
са
царем
османским
Бајазитом
,
пао
је
.
Мене
сада
не
веже
ништа
више
.
Ми
смо
витешки
искупили
своју
реч
.
А
кад
је
на
азиским
странама
нестало
Бајазита
с
њиме
је
нестало
и
нашег
завета
.
Наше
су
руке
слободне
.
Ми
их
морамо
сада
употребити
у
борби
против
оних
које
смо
до
јуче
подржавали
.
Ми
ћемо
да
наставимо
онде
где
је
мученичка
смрт
блаженом
родитељу
нашем
претргла
дело
!
Двораном
одјекну
:
—
Живео
деспот
!
На
то
се
диже
Никола
Горански
:
—
Племенита
господо
!
И
да
нису
очи
ваше
упрте
данас
у
мене
,
и
да
вам
из
погледа
не
читам
питање
:
шта
ћу
ја
овде
?
опет
бих
устао
да
зборим
.
Племенити
и
верни
узвишенога
деспота
!
Ја
ћу
вам
одмах
рећи
.
Дошао
сам
у
име
снаге
и
славе
суседа
вашег
,
угарског
народа
,
да
се
с
вама
данас
овде
забринем
,
шта
нам
свима
ваља
радити
против
проклетства
које
Бог
у
срџби
својој
пусти
на
народ
хришћански
.
И
Угарска
је
осетила
Турке
.
Они
су
нам
заједнички
непријатељи
.
Данас
вам
народ
угарски
пружа
,
преко
мене
,
руку
и
тражи
вашу
десницу
%
,
да
удружене
до
краја
униште
турску
силу
коју
,
очевидно
,
Бог
оставља
.
У
дворани
наста
нема
тишина
,
а
баш
то
не
бејаше
мио
знак
деспоту
.
Али
се
диже
с
краја
млад
један
војвода
коме
очи
севаху
гневом
и
љутином
:
—
Ко
ми
год
помогне
у
борби
против
Турчина
,
брат
ми
је
,
ма
ми
и
око
извадио
!
Нека
ми
остави
друго
око
и
десницу
само
,
па
нека
се
бори
против
најљуће
казне
којом
Бог
казни
нас
,
против
силе
агаранске
—
брат
ми
је
,
велим
,
тај
!
—
Истину
збориш
,
војводо
сталаћки
!
одазваше
се
с
више
страна
,
а
војвода
се
Пријезда
поклони
деспоту
па
се
повуче
у
дно
на
своје
седиште
.
У
дворани
наста
жагор
,
док
га
соколачки
Лобојевић
не
прекиде
:
—
Узвишени
деспоте
и
браћо
!
Чујте
па
онда
судите
.
Ако
је
била
света
воља
Божја
,
а
без
ње
ништа
не
бива
,
да
страдамо
и
порабаћени
будемо
досада
,
гледајмо
да
олако
не
кршимо
његову
свету
вољу
.
Је
ли
време
,
да
станемо
на
своје
ноге
?
Душа
ме
боли
кад
помислим
колико
се
наше
крви
досада
пролило
на
толиким
разбојиштима
.
Гледао
сам
на
Ровинама
како
цвет
народа
нашег
гине
,
да
смрћу
искупи
опроштаје
грехова
наших
.
Али
ми
их
не
добисмо
.
Заман
је
кнез
наш
кликтао
као
орао
када
поведе
првом
орлиће
у
плен
.
Ми
му
следовасмо
,
па
шта
би
?
Проли
се
уз
нас
море
крви
турске
,
али
ње
оста
још
много
,
толико
много
да
бисмо
се
у
њој
могли
подавити
.
Идосмо
даље
с
разбојишта
на
разбојиште
.
Зар
се
на
Никопољу
турска
сила
показа
мањом
?
Не
,
снага
је
њихова
била
само
раздражена
те
је
јаче
набујала
.
Крст
се
не
могаше
одржати
.
Идосмо
даље
,
да
будемо
сведоци
и
других
крвавих
дана
.
Походисмо
Босну
и
гонисмо
заморене
коње
своје
преко
потока
,
набујалих
од
силне
проливене
крви
турске
.
Али
она
што
остаде
опет
бејаше
страшна
и
велика
.
Освануо
је
дан
крваве
ангорске
битке
.
Цар
је
Бајазит
пао
и
војска
се
његова
расула
.
Ми
смо
рекли
:
хвала
Господу
!
Али
се
,
чини
ми
се
,
сувише
пожурисмо
да
за
то
хвалимо
Бога
.
Занела
нас
је
победа
татарског
цара
Демира
.
Он
је
надјачао
,
славно
надјачао
,
скршио
али
не
и
уништио
силу
турску
.
Причају
стари
наши
иноци
о
змији
којој
је
нова
глава
расла
кад
јој
се
стара
одсекла
.
А
то
може
бити
,
недогледно
је
и
недостижно
оно
што
је
Бог
створио
под
капом
небеском
.
Таква
је
змија
турска
снага
.
Она
није
на
азиским
странама
умртвљена
.
Одсечене
су
јој
три
главе
али
јој
је
никла
четврта
.
Хоћемо
ли
веровати
?
Сетите
се
шта
је
пре
два
месеца
било
на
Косову
.
Турска
сила
није
на
умору
.
Рано
смо
,
бојим
се
,
поумили
да
са
њом
раскрстимо
.
—
Јунак
и
неће
да
се
бори
с
мртвом
телесином
!
прекиде
војвода
ибарски
Лобојевића
,
који
му
хтеде
одговорити
,
али
се
сви
с
пажњом
обратише
престољу
,
те
и
Лобојевић
ућута
.
Стара
кнегиња
,
придржавана
деспотом
,
мало
се
подиже
и
слабим
гласом
проговори
:
—
Умирих
турског
дара
Мусулмана
.
Мољах
се
Господу
да
нашој
земљи
да
само
толико
мира
,
колико
је
потребно
да
се
деца
њена
могу
сабрати
овде
да
чују
што
видех
:
турска
сила
није
сада
оно
што
је
била
;
њу
не
само
подгриза
већ
и
разорава
црв
неслоге
,
с
кога
и
ми
изгибосмо
.
Дренопољски
је
цар
сада
Мусулман
,
а
у
азиским
се
странама
боре
Муса
,
Мехмед
и
други
.
Сви
су
они
синови
Бајазитови
.
Мољах
Господа
,
да
вам
то
могу
овако
на
збору
рећи
,
и
Господ
ми
,
ето
,
услиша
молитву
.
Ја
рекох
,
ви
чусте
—
љубите
земљу
и
деспота
,
не
било
вам
просто
!
Њен
слаби
глас
као
да
много
разори
од
онога
што
Лобојевић
бејаше
својим
говором
сазидао
,
те
деспот
,
кад
она
седе
,
одмах
предузе
:
—
Оптужен
сам
био
раније
Бајазиту
да
смерам
ово
што
сада
пред
вас
износим
.
Ја
нађох
да
ћу
земљу
спасти
ако
себе
жртвујем
и
одем
њему
на
двор
,
да
му
сумњу
разбијем
.
А
он
ми
,
кад
ме
саслуша
,
рече
:
„
Па
и
шта
би
могао
успети
с
Угрима
,
драги
мој
!
Јер
ја
сам
земљу
хтео
узети
као
своју
.
А
шта
би
ти
чинио
тамо
с
Угрима
?
Који
је
од
господара
што
су
приклонили
главу
Угрима
одржао
господство
своје
?
И
помену
по
имену
бугарске
цареве
и
остале
.
А
ти
пошто
си
са
мном
,
ако
не
идеш
куд
идем
ја
,
доиста
сам
себе
збуњујеш
;
ако
ли
идеш
куд
идем
и
ја
,
немаш
се
зашта
збуњивати
.
Јер
ми
смо
господари
,
и
ако
ми
не
кренемо
на
друге
,
они
на
нас
неће
,
зато
што
се
најсилнија
царства
одржавају
и
распрострањавају
војском
.
Ја
тебе
држим
као
старијега
и
милога
ми
сина
и
то
не
кријем
ни
од
кога
,
ни
од
ових
што
су
овде
,
ни
од
оних
што
су
даље
на
истоку
.
И
ко
је
у
мене
у
части
толико
колико
ти
?
А
ја
већ
улазим
у
старост
.
Па
или
ћу
погинути
у
рату
,
или
ћу
од
болести
умрети
.
А
ти
ако
са
мном
тако
узаживиш
,
добићеш
тада
прилику
.
У
мене
је
много
синова
,
и
они
ће
устати
један
на
другога
,
и
један
ће
по
један
слати
к
теби
људе
или
да
траже
од
тебе
помоћ
,
или
да
те
моле
да
останеш
на
миру
и
да
не
будеш
непријатељ
.
Кад
ти
то
време
дође
,
ти
ћеш
не
само
одржати
своје
земље
,
него
ћеш
присајединити
и
друге
земље
унаоколо
,
и
назваћеш
се
велики
и
славан
владалац
.
А
сада
држи
земљу
колико
ти
је
у
области
.
Али
ме
послушај
,
а
ја
ћу
ти
казати
шта
ти
ваља
чинити
.
Подижи
уза
се
нове
људе
,
и
сиромахе
и
племиће
,
и
чини
да
се
прославе
и
да
деле
управу
с
тобом
,
а
обарај
клеветнике
и
све
који
су
на
њих
налик
“
.
—
И
то
се
све
,
Богу
хвала
,
и
испунило
.
Не
исповедих
вам
,
верни
моји
,
ово
с
тога
што
хоћу
да
вам
се
понесем
милошћу
Бајазитовом
.
Ту
сам
милост
добијао
крвавим
сузама
које
сам
у
осами
лио
пред
распетијем
Свемогућега
.
Већ
вам
рекох
за
то
да
видите
,
како
је
дошло
оно
време
кога
се
највише
бојао
силни
Бајазит
.
Његови
синови
раскомадаше
његову
пространу
земљу
и
већ
су
почели
да
се
кољу
међу
собом
.
Мој
верни
војвода
Радослав
донео
ми
је
већ
глас
%
.
не
глас
него
молбу
трећег
Бајазитовог
сина
Мусе
који
је
у
азиским
странама
,
да
му
помогнем
прогонити
дренопољског
султана
Мусулмана
.
Ми
ћемо
се
умешати
у
њихове
послове
и
из
тих
ће
потреса
васкрснути
нова
земља
наша
коју
ће
старци
познавати
јер
ће
то
бити
земља
,
она
велика
и
снажна
благословена
земља
,
у
којој
су
они
детињство
своје
провели
.
За
то
нам
ваља
наслонити
се
другом
руком
на
моћног
суседа
нашег
.
Голубачки
војвода
Јеремија
устаде
:
—
Заповеди
ми
,
узвишени
деспоте
,
да
крв
своју
источим
до
последње
капи
,
и
ја
ћу
ти
срце
%
своје
на
ножу
пружити
и
пред
тобом
душу
испустити
!
Заповеди
ми
да
чиним
што
није
у
власти
једнога
човека
,
ја
ти
нећу
жив
доћи
и
рећи
:
не
могу
!
Нека
су
благословене
стопе
твоје
кад
се
кренеш
на
душмана
,
али
да
руку
своју
пружим
Угрима
—
никада
!
И
ако
на
концу
живота
мога
дође
час
,
да
немоћан
видим
како
у
мој
Голубац
улази
војска
туђинска
,
да
ми
граду
обесвети
траг
,
нека
тај
туђин
Боже
опрости
,
буде
и
Турчин
,
али
Угрин
—
никада
!
У
дворани
поче
јачи
говор
,
који
се
претвори
у
грају
,
што
се
једва
стиша
кад
се
стари
архиепископ
Никон
смерно
диже
и
отпоче
кротко
говорити
:
—
У
плаховитој
мржњи
и
срџби
против
нашег
непријатеља
,
Турчина
,
и
против
нашег
суседа
,
народа
угарског
,
заборавише
синови
свете
цркве
наше
,
стубови
земље
наше
,
да
смерно
дигну
глас
свој
и
грешни
захвале
Господу
Богу
топлом
молитвом
што
у
крвавим
валима
земља
наша
са
господарем
својим
не
само
не
утону
већ
у
њих
заплива
као
кнежевина
а
изиђе
као
деспотство
.
Сам
цар
цариградски
даде
му
венац
достојанствени
,
који
је
деспот
био
исплео
сам
себи
својим
јунаштвима
и
својим
благострадалним
делима
.
Заслепише
се
очи
наше
те
не
видесмо
каква
је
благодат
Божја
на
овом
месту
на
коме
сада
грешни
стојимо
;
где
се
јутрос
Богу
молисмо
;
где
се
дижу
пресвете
цркве
и
храмови
;
где
се
у
велелепним
дворовима
негује
врлина
и
страх
господњи
;
где
се
обнавља
слава
Јерусалима
и
Сиона
;
где
и
убоги
и
невољни
могу
осетити
милост
Божју
и
познати
славу
његову
.
То
су
дарови
Божји
и
његовом
вољом
тековине
христољубивога
господара
деспота
Стевана
.
И
ако
међу
владарима
света
и
земље
има
кога
који
се
вечним
мислима
и
паштењем
о
добру
стада
свога
додворио
да
се
назове
слуга
Свемогућега
,
то
је
благоверни
господар
.
Послушајмо
исцелне
речи
његове
и
облагоразумимо
се
!
—
Живео
деспот
!
одјекну
двораном
.
Живи
говор
поче
,
да
се
опет
утиша
кад
се
диже
ћесар
Угљеша
.
Сви
управише
поглед
на
њега
.
Зебња
нека
завлада
од
неизвесности
на
коју
ће
страну
превагнути
један
од
најмоћнијих
.
Његовој
часности
вероваху
,
његово
добро
познавање
прилика
у
Турака
цењаху
,
а
његове
се
одлучне
речи
бојаху
.
—
Живео
деспот
!
поче
Угљеша
.
Нека
то
буду
прве
речи
којима
се
савест
моја
одазива
.
Али
овде
не
бејаше
збора
о
нашим
жељама
за
узвишенога
поглавара
српске
земље
.
Чуо
сам
речи
што
су
овде
речене
,
и
дубоко
ценим
племените
разлоге
свих
јунака
.
Али
станимо
.
Пита
се
,
је
ли
снага
наша
дорасла
да
се
с
Турском
мери
?
Кам
’
те
лепе
среће
!
Је
ли
дошло
доба
да
се
прожене
турска
сила
?
Камо
да
је
!
Иступих
мач
свој
,
тек
следујући
жељи
да
доживим
тај
час
.
Њему
се
иде
,
али
он
још
није
куцнуо
.
А
ако
га
будемо
преухитрили
,
изгубићемо
све
.
Јунаци
!
Нека
би
Бог
анђеоском
трубом
објавио
то
време
,
па
нека
цена
за
то
буде
мој
живот
.
Да
блажене
смрти
!
Видео
сам
угарско
оружје
.
Видео
га
је
и
—
Никопољ
.
Чекајмо
,
у
гневној
мржњи
оштримо
мачеве
своје
.
Једном
ћемо
их
још
потргнути
,
ал
’
нека
сину
у
срећан
час
.
А
дотле
—
не
!
Живео
деспот
!
—
Живео
ћесар
Угљеша
!
викнуше
они
којима
на
души
лакну
кад
Угљеша
рече
своју
одлучну
реч
.
Још
је
двораном
одјекивао
усклик
,
а
већ
велики
војвода
Радич
бејаше
на
ногама
.
—
Светли
деспоте
,
племенита
властело
!
Ни
ја
нећу
дуго
зборити
.
Ако
има
кога
ко
би
рад
чути
моје
мисли
,
чуће
их
.
Али
су
оне
и
без
тога
знане
.
Било
је
пред
летње
вече
око
заранака
.
Прелазио
сам
преко
речице
и
хтео
сам
се
помолити
Богу
у
храму
испод
Острвице
,
кад
сам
се
ту
затекао
у
часу
кад
је
звоно
огласило
вечерње
.
Пред
црквом
се
крстио
и
у
њу
спремао
да
уђе
један
калуђер
са
четири
монахиње
.
Запазих
га
.
То
је
био
негдашњи
војвода
Никола
Зојић
који
је
омео
кнеза
у
часу
кад
је
хтео
учинити
ово
што
данас
за
срећу
земље
наше
хоће
да
учини
.
Војводи
је
главу
спасла
риза
самостанска
,
коју
је
за
времена
навукао
са
свом
обитељи
својом
.
Бог
прашта
.
Али
њему
не
бејаше
опростио
издају
.
То
сам
