ижандарми
почну
прислушкивати
,
да
ли
девојке
спавају
,
па
,
уверив
се
,
да
је
све
мирно
,
притисну
браву
од
кујне
,
али
она
беше
затворена
.
Сада
нареди
једном
жандарму
,
да
пажљиво
закуца
на
прозор
.
Обе
девојке
брзо
скочише
из
своих
кревета
,
јер
тек
што
се
беху
вратиле
из
авлије
,
кад
је
Мара
пошла
била
да
скочи
у
Саву
.
Ко
је
то
?
упита
их
,
кад
јој
Адела
дошану
,
да
пита
,
бојећи
се
какве
ујдурме
против
себе
.
—
Ми
смо
,
власт
,
отворите
,
одговори
јој
поменути
жандарм
.
—
Шта
тражите
у
ово
доба
?
—
Имамо
нешто
да
вам
саопштимо
,
нужно
је
.
—
Изволте
доћи
сутра
,
ноћу
немате
никаква
посла
у
моме
стану
.
—
Али
у
име
закона
?
Ствар
је
хитна
,
отворите
,
нас
је
послала
већа
власт
.
—
То
ће
бити
Мићино
масло
,
шапне
јој
пријатељица
,
молећи
је
,
да
ни
пошто
не
отвара
.
—
И
ја
мислим
,
да
је
он
у
ово
умешан
,
одговори
јој
Мара
полако
,
а
извесно
је
какав
нов
нитковлук
.
Затим
се
окрене
жандармима
и
,
кроз
прозор
,
рекне
озбиљно
:
—
Молим
вас
,
да
ме
оставите
на
миру
,
има
сутра
доста
времена
,
па
можете
доћи
,
ако
имате
каква
посла
,
ја
нећу
утећи
.
—
Ствар
је
хитна
и
не
трпи
одлагања
,
рекне
јој
жандар
.
Ако
нећете
да
отворите
,
ми
ћемо
извалити
врата
,
и
онда
ће
по
вас
бити
горе
.
—
Ја
вас
молим
,
да
ме
оставите
на
миру
,
одговори
девојка
одсечно
,
јер
ћу
се
иначе
сутра
жалити
,
не
ономе
,
ко
вас
је
овамо
послао
,
већ
старијем
од
њега
.
Осим
тога
викаћу
за
помоћ
,
а
авлија
је
пуна
кирајџија
,
па
ће
ме
они
одбранити
од
напасти
.
Мића
да
знак
Кузману
и
другом
жандарму
,
да
извале
врата
,
док
је
онај
први
заваравао
девојку
.
Ови
се
навале
свом
снагом
,
па
,
како
је
шип
био
слаб
,
то
врло
брзо
иставе
врата
и
улете
у
собу
,
пре
но
што
је
Мара
могла
отворити
једно
крило
прозора
,
да
виче
за
помоћ
.
ЛXXИВ
Јадних
наших
пријатељица
!
Оне
су
оне
незнане
жртве
,
које
пате
под
ударцима
горке
судбине
,
а
ни
од
куда
помоћи
.
Па
и
што
би
им
по
неко
помогао
,
то
им
демони
покваре
,
те
све
веће
беде
и
несреће
!
Чим
је
Кузман
,
са
жандарима
,
улетео
у
собу
,
одмах
полети
на
Мару
,
која
хтеде
отворити
прозор
,
да
виче
за
помоћ
,
докопа
је
за
косу
и
снажно
тргне
назад
.
—
Нећеш
,
оца
ти
твога
!
викне
јој
.
Сад
ти
више
нико
не
поможе
!
—
Мара
посрне
и
падне
на
једно
колено
,
ударивши
главом
и
плећима
о
кревет
.
Кузман
је
још
више
притегне
за
косу
и
стегне
за
гушу
,
притиснув
јој
главу
уз
кревет
,
да
није
могла
ни
гласа
пустити
.
Она
се
отимала
,
не
би
ли
само
скинула
руку
с
гуше
,
али
немилостиви
човек
не
хте
попустити
,
но
је
само
гледао
,
шта
ће
рећи
г
.
Мића
.
Немогући
готово
да
дише
,
крв
јој
појури
у
главу
,
и
она
се
занесе
,
да
хтеде
изданути
,
али
како
се
побоја
,
да
не
умре
,
то
Кузман
мало
попусти
,
Мара
опет
удане
ваздуха
и
мало
се
поврати
.
Она
се
окрене
,
да
види
своју
верну
пријатељицу
,
али
њу
друга
двојица
беху
докопали
и
готово
премлатили
.
Чим
су
улетели
,
један
је
тргне
од
прозора
,
а
други
тако
јако
опали
песницом
по
слепом
оку
,
да
је
посрнула
неколико
корака
и
најзад
се
стропоштала
,
ударивши
главом
о
орман
.
Она
опет
брзо
скочи
и
полети
у
помоћ
Мари
,
која
беше
пре
ње
пала
и
готово
издисала
,
али
тада
је
Мића
лупи
песницом
у
главу
,
да
опет
посрте
.
Како
је
била
снажна
,
она
се
понова
отме
и
полети
на
врата
,
вичући
за
помоћ
,
али
сад
и
Мића
и
она
двојица
скоче
на
њу
и
оборе
је
на
земљу
.
Један
је
ухвати
за
косу
,
притискујући
јој
главу
о
патос
и
држећи
је
другом
руком
за
гушу
,
да
не
виче
за
помоћ
,
а
други
за
једну
руку
,
клекнув
јој
,
при
том
,
коленом
на
груди
.
Мића
,
пак
,
беше
јој
клекнуо
на
леву
руку
,
држећи
је
још
,
поред
тога
,
а
десном
удараше
је
песницом
по
глави
и
лицу
,
да
је
и
крв
беше
облила
.
Ово
Мару
ужасно
пренерази
,
да
напрегне
сву
своју
снагу
,
искобеља
се
мало
и
пође
пријатељици
у
помоћ
,
али
је
Кузман
,
како
беше
врло
јак
,
тако
лупи
песницом
у
слепо
око
,
да
се
несрећна
девојка
понова
стропошта
на
патос
.
Овај
ужасни
човек
сад
је
још
више
стегне
за
гушу
,
клекнув
јој
,
при
томе
,
на
груди
,
да
је
једва
још
мало
показивала
знаке
живота
.
ЛXXВ
Савладали
су
их
.
Видећи
Мару
сасвим
клонулу
,
готово
полумртву
,
Мића
нареди
Кузману
,
да
он
држи
Аделу
,
те
да
јој
један
веже
ноге
и
руке
,
а
он
ће
држати
Мару
.
И
тако
Кузман
довуче
Мару
до
Миће
,
те
је
овај
ухвати
за
косу
и
стегне
за
гушу
,
клекнувши
јој
,
као
и
онај
,
на
груди
,
а
Кузман
,
што
је
јаче
могао
,
ухвати
Аделу
за
руке
,
клекне
јој
такође
на
груди
,
да
се
под
његовим
теретом
гушила
.
Сада
онај
трећи
,
који
не
беше
тако
снажан
,
узме
јако
уже
,
које
беху
донели
,
те
веже
Адели
ноге
,
и
тако
је
стегне
,
да
је
готово
пуцала
кожа
.
Затим
је
претуре
на
груди
и
истим
ужетом
одостраг
вежу
и
руке
,
па
је
још
тако
обавију
и
стегну
,
да
се
више
није
могла
мицати
.
Да
не
би
понова
викала
,
туре
јој
силом
у
уста
,
од
бурмута
и
дувана
,
упацовану
,
повећу
мараму
,
да
се
готово
занесе
од
смрада
.
—
Хајд
,
сад
,
носите
је
Прокиној
кући
,
викне
им
Мића
,
а
ти
,
Живко
,
тако
се
звао
,
онај
,
што
је
везивао
Аделу
,
остани
код
ове
овде
,
па
ако
би
се
отимала
и
викала
,
држи
је
за
гушу
,
а
по
који
пут
и
одалачи
.
Кроз
један
час
,
док
ови
буду
готови
,
остави
је
и
иди
кући
.
Сада
натоваре
Аделу
Кузману
на
леђа
,
те
ју
је
овај
држао
за
уже
,
а
онај
други
пође
да
придржава
мараму
и
саму
девојку
.
Мара
је
немо
гледала
овај
ужасни
призор
,
немоћна
,
да
помогне
пријатељици
.
Очи
јој
беху
пуне
суза
,
срце
јој
се
цепало
,
да
и
ово
честито
створење
изгуби
.
Још
једном
напрегне
своју
снагу
,
да
се
искобеља
,
али
не
могаше
ништа
учинити
,
јер
је
Живко
чврсто
држао
за
косу
и
гушу
.
Кад
Аделу
понеше
,
она
баци
дуг
и
очајан
поглед
на
Мару
.
Беше
јој
жао
миле
пријатељице
,
али
,
осим
крупних
суза
,
које
се
скотрљаше
низ
лепе
образе
,
и
тужнога
погледа
,
не
могаше
јој
дати
никакав
други
знак
,
ни
казати
збогом
.
Мара
тргне
главу
у
страну
и
врисне
,
изустив
Аделино
име
,
али
је
Живко
лупне
песницом
по
глави
и
понова
стегне
за
грло
,
да
јој
угуши
сваки
даљи
врисак
.
Адела
јој
с
врата
баци
захвалан
поглед
,
па
је
нестане
у
помрчини
—
изнеше
је
у
авлију
.
Мића
је
ову
тужну
и
ужасну
снену
гледао
равнодушно
,
смешећи
се
и
вадећи
фину
цигарету
из
скупоцене
кутије
.
Пошто
је
још
једном
наредио
Живку
,
да
пази
на
Мару
,
да
се
не
би
отела
,
окрене
се
њој
с
речима
:
—
Ако
се
само
усудиш
,
да
после
правиш
ларму
,
или
се
ма
коме
из
комшилука
потужиш
,
шта
је
овде
ноћас
било
,
испребијаћу
те
на
мртво
име
и
проћи
ћеш
исто
онако
,
као
и
твоја
Линка
.
Затим
се
полако
удали
,
звиждућући
лагано
неку
сокачку
арију
.
ЛXXВИ
Од
како
је
свега
и
века
,
готово
увек
бива
,
да
се
чедне
и
нежне
душе
вређају
и
гоне
.
Не
да
им
се
,
по
готову
,
ни
дана
мирно
и
безбрижно
да
проживе
,
преседа
им
сваки
залогај
,
да
им
,
најзад
,
и
сам
живот
мора
да
загорча
.
Кад
би
по
неког
непознатог
маченика
упитали
,
зашто
живи
,
био
би
чисто
у
забуни
,
шта
да
каже
.
Никаква
радост
не
везује
га
за
овај
свет
,
све
што
је
имао
,
изгубио
је
,
још
само
го
живот
што
]
е
остао
.
По
неко
долази
на
мисао
,
да
оде
у
туђ
свет
,
мислећи
,
е
је
тамо
боље
,
не
би
ли
се
уклонио
испред
својих
гонитеља
,
али
га
везују
гробови
његових
милих
,
које
са
собом
не
може
да
понесе
,
а
без
њих
не
може
да
буде
.
Сентименталне
и
нежне
душе
често
ти
гробови
једино
и
држе
у
животу
.
Оне
за
њих
живе
,
на
њих
мисле
,
с
њима
се
разговарају
.
Зато
трпе
и
ћуте
,
те
,
често
пута
,
и
најгорчију
чашу
до
дна
испију
.
Зашто
да
рђавим
људима
нема
казне
на
земљи
?
Изгледа
,
да
је
то
правило
,
или
су
,
можда
,
они
тако
препредени
,
да
је
вешто
избегавају
,
или
,
можда
,
они
који
суде
,
не
увиђају
,
да
рђави
људи
збиља
чине
неправде
,
или
им
,
најзад
,
и
сами
иду
на
руку
!
Многе
невине
жртве
теше
се
уздањем
у
Бога
,
да
ће
он
казнити
таке
покварене
и
опаке
људе
,
да
ће
,
макар
,
на
оном
свету
испаштати
за
своје
грехе
,
ну
то
је
слаба
утеха
.
Али
,
како
је
са
онима
,
који
не
налазе
утехе
у
другом
животу
,
који
нису
одгајени
у
такој
побожности
,
да
све
остављају
божијој
промисли
,
те
да
она
реши
!
Ти
живе
без
наде
,
таким
мученицима
је
на
земљи
горе
,
но
што
побожне
душе
замишљају
пакао
.
Шта
је
сад
Мара
имала
да
исчекује
,
чему
да
се
нада
,
за
кога
да
живи
?
Није
се
од
запалења
плућа
сасвим
ни
опоравила
,
а
на
њу
навалише
толики
потреси
,
који
би
и
најјачу
природу
могли
уздрмати
,
па
,
можда
,
и
сасвим
разорити
.
Целога
свог
кратког
века
била
је
пуна
врлина
,
пример
доброте
и
вредноће
,
па
какав
је
горак
живот
докекала
!
Кад
је
дошла
у
највеће
очајање
за
милом
сестром
и
већ
хтела
да
уништи
и
свој
живот
,
дође
јој
у
помоћ
анђео
чувар
,
који
јој
беше
и
душом
и
срцем
одан
.
Али
,
баш
у
тренутку
највеће
опасности
по
њен
живот
,
баш
кад
јој
је
највише
требало
помоћи
и
савета
,
тога
верног
чувара
бескарактерни
и
покварени
људи
брутално
нападају
и
одводе
,
остављајући
Мару
саму
у
чељустима
једног
немилосрдног
човека
,
без
заштите
,
без
игде
икога
.
Да
је
сам
пакао
измишљао
тешке
увреде
,
не
би
их
могао
грозније
измислити
.
Зар
су
се
,
за
једно
младо
срце
и
нежно
тело
,
могли
створити
већи
удари
судбине
,
но
што
их
ове
две
сестре
дочекаше
,
а
,
поред
њих
,
и
њихова
верна
пријатељица
Адела
?
Како
ли
јој
је
морало
бити
тешко
,
кад
јој
пријатељицу
,
испребијану
и
везану
,
однеше
,
а
она
јој
не
могаде
помоћи
?
Како
ли
јој
је
било
,
кад
је
,
онако
клонула
,
у
канџама
једнога
звера
,
погледала
у
његове
закрвављене
очи
,
да
јој
живот
и
част
од
њега
зависе
?
И
нашта
све
то
,
да
ли
је
она
то
заслужила
?
Да
ли
има
срца
,
које
би
и
оваку
ужасну
увреду
издржало
,
а
да
не
би
добило
неизлечиву
рану
?
...
ЛXXВИИ
Живко
је
држао
Мару
,
што
је
чвршће
могао
.
Последњи
призор
беше
је
тако
поразио
,
да
је
мислила
,
е
ће
померити
памећу
.
Обузе
је
нека
јака
клонулост
да
се
није
ни
мало
више
напрезала
,
да
ослободи
гушу
од
Живкове
руке
.
Она
затвори
очи
,
да
не
гледа
ужасну
јаву
,
али
тада
пролетеше
поред
ње
све
сцене
,
почињући
од
материне
смрти
до
сада
.
Она
се
трже
,
јер
сцене
беху
ужасне
,
чисто
се
бојала
о
њима
да
мисли
.
Да
ли
је
могуће
,
да
их
је
она
све
доживела
,
да
ли
је
могуће
,
да
у
свету
има
тако
ужасних
људи
,
који
тако
немилосрдно
мрцваре
своје
жртве
?
!
У
том
тренутку
осети
пољубац
на
образу
,
па
се
понова
трже
и
сва
стресе
.
Живко
је
беше
још
јаче
притегао
и
брзо
пољубио
.
И
ако
се
осећала
малаксала
,
срце
јој
сад
јаче
заигра
,
крв
јој
полети
у
главу
,
она
врисне
и
почне
се
отимати
.
Мало
је
фалило
,
па
да
се
искобеља
,
али
је
Живко
још
јаче
стегне
за
гушу
,
косу
јој
још
више
заврне
,
седнувши
јој
,
при
томе
,
на
трбух
,
да
несрећна
девојка
поче
готово
издисати
.
Бојећи
се
,
да
не
издане
,
опет
јој
мало
попусти
гушу
,
те
Мара
уздане
и
поврати
се
.
—
Ако
будеш
мирна
,
рећи
ће
јој
,
затим
,
ја
ћу
ти
још
више
попустити
,
али
,
ако
се
отимаш
,
одмах
ћу
те
удавити
,
па
ти
после
апелирај
.
Она
му
ништа
не
одговори
,
него
понова
покуша
,
да
се
искобеља
,
али
не
могаше
.
Живко
јој
тада
пусти
косу
,
па
је
истом
руком
почне
раскопчавати
и
дрпати
по
грудима
,
али
се
Мара
тако
вртила
и
махала
главом
,
да
је
понова
мораде
ухватити
за
косу
.
Она
почне
тешко
дисати
,
јер
се
беше
јако
заморила
,
ово
Живко
примети
,
па
,
мислећи
да
је
сасвим
сустала
,
понова
јој
пусти
косу
,
обрне
се
мало
и
почне
јој
загрћати
сукњу
.
Да
ли
човек
у
тренуцима
највеће
опасности
добија
ванприродну
снагу
,
или
има
нека
скривена
енергија
у
њему
,
која
се
само
тада
буди
,
тек
факт
је
,
да
тада
и
најлабавија
мускулатура
постаје
еластична
,
а
најслабија
воља
,
сила
од
енергије
.
Мара
је
била
врло
лепо
развијена
.
Тело
је
имала
правилно
и
еластично
,
витка
,
али
не
мршава
,
премда
,
услед
скорашњег
запалења
плућа
и
многих
потреса
и
бриге
,
доста
ослабила
.
Нарочито
последња
меланхолија
и
туга
утицале
су
јако
на
њу
,
те
ју
је
обузела
била
јака
клонулост
.
Ова
,
пак
,
последња
брутална
увреда
,
тако
је
разјари
,
тако
узбуди
,
да
доби
неку
чудну
снагу
,
те
снажно
одгурне
руку
свога
мучитеља
,
брзо
се
окрене
на
страну
,
и
,
за
тренут
ока
,
подигне
се
на
колена
и
руке
,
збаци
га
са
себе
и
,
као
муња
,
излети
из
собе
.
Ово
Живка
тако
збуни
,
видећи
се
на
патосу
,
да
стаде
викати
:
„
држ
је
“
,
али
се
брзо
присети
,
да
је
у
туђој
кући
,
као
разбојник
,
те
ућути
и
брзо
,
али
пажљиво
,
изађе
у
авлију
.
Мара
излети
на
улицу
и
одмах
окрене
десно
,
ка
Батал-Джамији
.
Трчала
је
,
што
је
брже
могла
.
Као
да
беше
понова
оживела
,
те
изгледаше
,
као
да
лети
.
Одмах
јој
је
сенула
мисао
кроз
главу
,
да
спасе
Аделу
,
која
се
за
њу
и
Линку
тако
много
жртвовала
.
Та
помисао
даде
јој
још
више
снаге
,
и
за
тренут
ока
дође
до
угла
.
Ту
стане
,
обазре
се
на
све
стране
,
па
се
онда
спусти
десно
,
идући
старом
гробљу
.
Дошав
близу
капије
,
застане
и
хтеде
да
загледа
кроз
решетку
,
али
у
том
тренутку
чује
на
пољани
неко
гушање
.
Одмах
полети
тамо
,
мислећи
непрестано
на
Аделу
,
—
и
није
се
преварила
.
Она
два
зликовца
беху
пошли
преко
пољане
,
па
,
кад
су
измакли
подаље
од
пута
,
спусте
Аделу
на
траву
и
почну
је
љубити
и
дрпати
.
Она
се
вртила
и
отимала
,
колико
је
могла
,
али
због
мараме
у
устима
није
могла
викати
.
Сад
јој
Кузман
почне
дрешити
ноге
,
али
уже
беше
све
упетљано
,
а
у
мраку
се
није
добро
видело
.
Зато
ножем
испресеца
уже
око
ногу
и
хтеде
јој
задићи
хаљину
,
али
она
се
тако
вртила
и
копрцала
,
да
су
је
морали
псовати
и
тући
.
Тада
баш
беше
наишла
Мара
и
то
комешање
и
потмуле
псовке
чула
.
Чим
је
стигла
на
лице
места
,
одмах
викне
на
зликовце
и
гурне
Кузмана
,
који
мало
посрне
.
Затим
очас
исчупа
мараму
из
уста
Аделиних
и
викне
за
помоћ
.
Брзо
је
почне
дрешити
,
обасипљући
је
,
при
том
,
пољупцима
.
Али
Кузман
се
брзо
окрене
,
дође
до
ње
и
лупи
је
тако
јако
песницом
у
слепо
око
,
да
несрећна
девојка
одмах
,
онесвесла
,
падне
у
траву
.
Адела
сад
викне
:
„
у
помоћ
!
убице
!
“
али
један
шамар
преко
уста
угуши
јој
речи
.
Одмах
јој
оба
зликовца
запуше
уста
марамом
,
понова
вежу
ноге
и
олабављене
руке
,
натоваре
је
на
Кузманова
леђа
и
што
су
брже
могли
,
нагну
према
поштанској
улици
,
право
Прокиној
кући
,
јер
су
се
бојали
,
да
не
наиђе
који
грађанин
.
Кроз
десетак
минута
стигну
у
Видинску
улицу
и
пред
Прокин
завод
,
где
зазвоне
и
одмах
унесу
несрећну
девојку
.
Прокиница
их
добро
почасти
и
да
бакшиш
,
па
се
,
затим
,
обојица
удале
.
ЛXXВИИИ
Несрећна
девојка
!
Мари
,
канда
,
беше
суђено
коначно
да
пропадне
,
па
је
за
то
падала
из
несреће
у
несрећу
.
Зар
сасвим
да
се
одрекне
своје
сестрице
,
за
коју
је
живела
,
јер
јој
сада
и
последњи
зрачак
наде
исчезе
,
да
ће
је
икада
моћи
наћи
!
Отеше
јој
верну
пријатељицу
,
која
јој
хтеде
помоћи
,
да
је
траже
,
а
она
јој
бејаше
још
једина
нада
.
После
непуних
пола
часа
,
услед
ладне
траве
,
на
којој
лежаше
,
и
ладна
ваздуха
,
Мара
се
беше
освестила
,
па
јој
,
као
у
неком
полу
сну
,
дођоше
ове
мисли
.
Још
није
устајала
,
чисто
се
бојала
,
да
позна
праву
,
ужасну
јаву
,
у
којој
се
налазила
,
не
верујући
чисто
свему
ономе
,
што
се
досад
с
њоме
збило
.
Има
ли
ма
ко
душе
и
срца
,
да
види
ово
лепо
,
невино
девојче
,
које
људска
обест
хоће
да
отера
у
смрт
?
Зар
никога
,
да
јој
притекне
у
помоћ
,
да
је
избави
њеног
очајања
,
да
јој
,
макар
мало
,
да
наде
,
јер
без
наде
не
може
нико
да
живи
!
Несрећа
је
за
многе
невине
жртве
,
што
им
,
у
отсудном
часу
,
неће
да
падну
спасоносне
мисли
,
да
се
обрате
коме
енергичном
и
поштеном
човеку
,
коме
би
исказале
своју
велику
несрећу
,
те
да
им
овај
да
савета
и
наде
,
па
да
и
друге
у
помоћ
покрене
.
Мара
се
сети
доктора
Жарка
,
али
он
беше
још
на
путу
.
Мајстор
Јова
беше
пуки
сиромах
и
стар
,
шта
би
јој
он
још
могао
помоћи
?
Не
дође
јој
тада
спасоносна
мисао
,
да
се
пожали
каквом
поштеном
листу
,
који
би
ово
беспримерно
и
неморално
разбојништво
изнео
на
јавност
и
апеловао
на
грађанство
,
да
се
злочинци
казне
и
овим
жртвама
помогне
.
И
ако
се
пређе
жалила
„
Малом
Журналу
"
,
и
овај
се
био
својски
заузео
,
те
зликовци
,
ако
нису
били
кажњени
,
бар
су
мало
стукнули
,
сада
,
у
отсудном
тренутку
,
кад
се
над
њом
беше
наднела
авет
смрти
,
не
дође
јој
опет
ова
мисао
.
Она
беше
у
очајању
,
готово
не
знаде
,
шта
више
да
мисли
и
како
да
се
помогне
,
те
,
за
часак
,
затвори
очи
,
не
би
ли
јој
тако
пала
каква
спасоносна
мисао
на
памет
.
Али
опет
све
црно
и
крваво
!
Ужаси
и
несреће
у
прошлости
,
празнина
и
живот
без
наде
у
будућности
!
Опет
отвори
очи
и
погледа
у
околину
.
Мрак
.
Небо
беше
облачно
,
али
су
се
овде
онде
,
пролетањем
облака
,
виделе
поједине
сјајније
звезде
.
Ваздух
беше
миран
,
никакав
поветарац
није
кварио
мртву
тишину
,
у
којој
се
налазила
пространа
пољана
Батал-Джамије
.
Нигде
живе
душе
,
нити
се
ма
где
примећивао
или
чуо
какав
задоцњени
кафански
гост
или
ноћни
стражар
.
На
овој
пољани
,
у
сред
Београда
,
могао
је
неко
бити
и
угушен
,
убијен
,
или
бити
извршен
какав
било
злочин
,
помоћи
ни
од
куда
.
На
то
никад
нико
не
помишља
.
Па
и
било
је
пређе
неколико
злочина
,
који
се
не
могаху
никад
пронаћи
.
Мара
се
није
ничега
страшила
.
Шта
би
имала
и
да
изгуби
?
Живот
.
Та
он
је
за
њу
постао
већ
без
вредности
,
нељуди
су
је
већ
толико
кињили
и
вређали
,
да
је
сад
осећала
неку
неодољиву
потребу
,
да
се
једном
смири
.
Али
одкуда
мир
,
кад
јој
беше
све
црно
и
крваво
пред
очима
,
зар
и
она
да
има
мира
у
животу
?
Да
је
бар
зрачак
наде
у
будућности
,
па
да
се
човек
хвата
за
живот
,
али
наде
ни
од
куда
.
Опет
се
сети
несрећне
мајке
.
Ах
,
да
је
она
жива
,
била
би
заштићена
,
и
ако
мати
беше
болна
,
преболна
,
јер
материно
срце
уме
да
улије
наду
,
да
охрабри
.
Оно
и
на
последњем
откуцају
само
на
милу
децу
мисли
,
оно
се
не
брине
за
се
,
што
га
већ
нестаје
,
него
за
своје
миле
,
с
тога
је
његова
моћ
тако
велика
.
Неколико
крупних
суза
скотрљаше
јој
се
низ
бледе
образе
,
она
уздану
горко
и
подиже
се
.
Пође
напред
,
према
Теразијама
,
и
не
знајући
зашто
,
ни
куда
ће
.
Њен
бол
био
је
превелики
,
она
беше
тако
уморна
,
али
и
растројена
,
да
већ
није
ни
тражила
олакшања
своме
срцу
,
не
знађаше
,
управо
,
шта
да
ради
,
шта
да
мисли
.
Сирота
Линка
,
шта
ли
је
сад
са
њом
,
да
ли
знаде
,
како
је
сад
Мари
,
да
ли
бар
слути
,
како
пати
и
како
је
бескрајно
несрећна
?
!
Али
,
и
она
је
исто
тако
несрећна
,
и
ако
још
не
уме
да
одмери
бескрајну
пучину
,
пред
којом
се
налази
,
и
ако
је
отргнута
од
једине
сестре
и
верне
пријатељице
.
Пут
је
опет
одведе
на
Калимегдан
.
Како
је
тамо
дошла
,
којим
је
улицама
прошла
,
не
би
умела
себи
објаснити
,
јер
њене
мисли
бејаху
у
прошлости
,
кад
је
била
још
срећно
,
безазлено
девојче
,
када
још
не
познаваше
сву
горчину
живота
.
Како
се
осећала
срећном
,
кад
је
дан
ноћ
радила
,
да
васпита
и
школује
своју
сестру
!
Ни
лоша
храна
,
ни
заморан
посао
нису
јој
кварили
добру
вољу
и
енергију
за
радом
.
Све
јој
се
милило
,
будућност
јој
изгледаше
ружичаста
,
јер
је
нада
на
боље
дане
није
никако
остављала
.
А
сад
?
Помисао
на
минуле
догађаје
и
на
садашњост
чисто
је
стресе
.
Она
се
трже
и
виде
себе
,
да
стоји
на
ивици
велике
терасе
калимегданског
парка
.
Када
диже
главу
и
угледа
Саву
и
Дунав
,
задркта
јако
,
срце
јој
се
стеже
,
а
из
бледог
лица
неста
јој
и
оно
мало
крви
.
Да
се
није
уплашила
?
Да
јој
се
,
у
ноћној
тишини
,
није
што
причинило
,
те
се
тргла
из
својих
сањарија
?
Не
!
Она
је
,
у
глуво
доба
,
по
самом
гробљу
ходала
,
па
се
није
плашила
,
и
ако
је
тада
не
баше
оставила
нада
.
Она
се
само
беше
сетила
пређашње
посете
овога
места
,
као
и
тадањих
мисли
.
Чак
је
и
онда
помишљала
,
да
Сава
и
Дунав
,
у
својој
утроби
,
носе
,
можда
,
многу
увређену
душу
,
са
раном
на
срцу
.
И
тада
јој
беше
пала
у
очи
она
достојанствена
тишина
,
с
којом
ове
две
дивне
реке
тецијаху
поред
бедема
београдских
!
Брзо
се
прибрала
и
првом
потресу
следова
неко
чудно
душевно
расположење
,
које
само
очајне
душе
осећају
,
кад
пред
собом
виде
авет
смрти
,
од
које
се
надају
,
да
ће
их
ослободити
горка
живота
и
ужасне
борбе
,
која
и
најчвршћа
срца
нагони
на
очајне
кораке
.
ЛXXИX
Осећала
је
велики
умор
.
Како
и
не
,
кад
је
,
онако
ломна
и
клонула
духом
и
телом
,
претурила
толике
потресе
и
,
поред
тога
,
дошла
сада
брзо
на
Калимегдан
.
С
тога
приђе
једној
липи
и
наслони
се
на
њу
.
Последња
душевна
и
телесна
напрезања
,
док
још
имађаше
наде
,
сада
показаше
своје
дејство
,
јер
је
обузе
така
малаксалост
,
да
се
једва
држала
на
ногама
.
И
глава
јој
се
учини
тешка
,
те
метне
руку
на
чело
и
тако
је
прислони
на
дебло
од
липе
.
Опет
се
сети
своје
прошлости
и
скорашњих
догађаја
.
Бејаху
то
горки
часови
,
што
их
је
претурила
,
и
сад
осећаше
бескрајну
празнину
у
срцу
.
Сестру
је
за
навек
изгубила
,
то
је
увиђала
,
а
та
помисао
беше
тешка
,
претешка
.
Оно
љупко
девојче
,
које
је
она
тако
волела
и
гајила
,
које
јој
толико
пута
сеђаше
на
крилу
,
обавивши
је
ручицама
око
врата
и
ћеретајући
о
својим
играма
,
сада
је
била
у
рукама
немилосрдних
људи
,
који
је
,
можда
,
мрцваре
и
бију
,
као
и
Прока
.
Она
је
неће
никад
више
видети
!
Како
то
страшно
боле
,
како
оставља
ужасну
рану
на
срцу
!
—
Моја
Линка
,
моја
Линка
!
уздануће
,
затим
,
горко
,
климнувши
полако
лепом
главом
,
а
низ
бледе
образе
скотрљаше
се
неколико
крупних
суза
.
Мара
осећаше
,
да
је
излишна
на
овоме
свету
.
Једни
је
гоне
,
а
други
то
мирно
гледају
.
Шта
још
има
да
тражи
,
чему
да
се
нада
?
Једину
верну
пријатељицу
изгубила
је
такође
.
Можда
ће
је
њени
мучиоци
и
премлатити
,
а
она
је
не
може
да
спасе
.
Адела
!
...
.
Какво
честито
сворење
,
а
шта
су
рђави
људи
од
ње
учинили
!
Како
се
њен
чисти
карактер
овде
показао
,
да
би
могла
служити
за
узор
морала
и
пожртвовања
према
ближњима
.
Па
како
се
бездушни
људи
према
њој
понашају
,
мрцваре
је
и
вређају
,
горе
,
но
дивљаци
своје
заробљенике
.
Њу
је
Мара
заволела
,
као
да
јој
је
рођена
сестра
.
Она
јој
улеваше
наду
на
живот
,
она
је
,
онако
свежа
и
лепа
,
за
њу
и
Линку
ужасно
патила
,
просто
се
жртвовала
.
Мара
је
осећала
њену
безграничну
,
чисту
љубав
,
и
то
јој
испуњаваше
душу
и
срце
надом
на
срећније
дане
,
па
јој
нељуди
и
то
мило
створење
сада
отеше
!
.
.
Сад
је
сасвим
усамљена
.
Око
ње
сама
пустош
.
Ни
једнога
предмета
на
свету
,
где
би
јој
се
уморни
поглед
,
са
неком
надом
,
зауставио
!
...
Она
подигне
главу
,
погледа
око
себе
-
мртва
тишина
.
Пође
неколико
корака
и
прислони
се
на
ограду
од
бодљикаве
жице
.
Сава
и
Дунав
пролажаху
тако
мирно
,
тако
достојанствено
поред
Београда
,
чисто
је
мамећи
,
да
у
њиховој
утроби
потражи
мира
,
који
међу
људима
није
могла
наћи
.
Да
,
да
,
тамо
је
извесно
прави
,
вечити
мир
,
никакав
развратник
неће
је
нападати
и
вређати
,
нико
је
неће
,
ни
криву
ни
дужну
,
давити
,
нити
ће
морати
гледати
,
како
јој
мрцваре
једину
сестру
и
верну
пријатељицу
.
Можда
ће
тамо
наћи
још
које
увређено
створење
,
које
је
исто
тако
патило
,
као
и
она
.
Опет
се
обазре
,
као
да
би
хтела
да
види
које
створење
,
које
би
јој
казало
,
да
треба
и
даље
да
живи
,
да
још
може
имати
наде
,
али
тишина
беше
нема
,
све
је
спавало
мирно
.
Она
пође
неколико
корака
,
водећи
оној
стази
,
која
иде
поред
пећине
,
ка
Сави
,
па
опет
застане
.
Осећала
је
,
да
јој
срце
поче
јаче
куцати
,
чак
је
чула
и
његов
звук
,
па
се
бојала
,
да
је
не
изда
.
С
тога
притисне
руком
груди
,
да
би
се
срце
умирило
,
али
оно
је
и
даље
јако
куцало
.
Да
то
не
беше
страх
или
,
можда
,
глас
,
да
се
врати
с
последњега
пута
,
јер
је
била
млада
као
роса
,
а
лепа
као
најлепши
цвет
?
Можда
јој
судба
не
би
више
била
тако
црна
,
можда
би
опет
нашла
Линку
и
Аделу
.
Не
,
не
,
то
не
беше
ни
страх
,
ни
какав
узвик
,
да
не
иде
у
смрт
,
то
беше
узбуђење
,
које
се
јавља
пред
сваким
одсуднијим
кораком
.
Неки
унутрашњи
глас
непрестано
јој
говораше
,
да
више
не
чека
,
јер
је
увреда
било
и
сувише
,
за
њу
више
нема
наде
,
нема
живота
.
Преко
лепог
и
бледог
лица
несрећне
девојке
пролете
тужан
осмејак
,
она
механички
погледа
на
црквени
сат
,
али
не
могаше
видети
,
колико
је
часова
,
јер
је
била
прилична
тама
.
Понова
пође
на
ниже
,
па
,
оном
стрмом
путањом
,
поред
пећине
,
упути
се
право
Сави
.
ЛXXX
Каква
коб
!
Где
су
оне
моралисте
и
проповедници
,
који
за
горке
часове
живота
улевају
утеху
,
да
је
то
воља
божија
?
Да
ли
је
воља
божија
и
то
,
да
се
једно
невино
,
једно
лепо
и
племенито
створење
тера
у
смрт
?
Не
,
то
би
било
ужасно
!
Тако
причање
узбунило
би
и
најпобожнију
душу
.
Камо
,
где
је
то
провиђење
,
да
казни
неваљалце
,
да
их
задржи
,
те
да
не
упропашћују
невина
створења
,
која
су
настала
тек
да
живе
?
Камо
то
провиђење
,
камо
та
рука
,
тај
анђео
чувар
,
који
нас
прати
,
да
не
паднемо
у
амбис
?
Што
се
не
нађе
сад
,
да
задржи
тужну
Мару
од
кобнога
корака
,
да
јој
пошље
кога
у
сусрет
,
ко
би
јој
могао
улити
наде
,
да
се
неће
више
овако
горко
патити
,
да
ће
наћи
милу
сестру
и
верну
пријатељицу
?
!
Како
су
варљиве
те
бајке
о
добром
анђелу
чувару
,
а
како
би
његово
присуство
било
сада
потребно
!
Како
ли
су
ово
горки
тренуци
за
оне
честите
душе
,
које
су
,
од
самога
детињства
,
запајане
надом
на
анђела
чувара
,
на
заштиту
неба
,
које
казни
рђаве
,
а
награђује
добре
људе
!
Сањалице
тек
тада
увиђају
тешку
заблуду
,
а
то
ужасно
боле
!
Који
нису
имали
таке
наде
,
њима
је
,
у
оваким
тренутцима
,
канда
,
лакше
,
јер
се
разочарење
најтеже
подноси
.
Мара
се
борила
до
последњег
тренутка
.
И
ако
,
после
болести
,
малаксала
,
она
је
сву
своју
снагу
напрезала
,
да
отклони
немилосрдне
и
самртне
ударе
судбине
,
али
ова
јој
не
беше
наклоњена
,
зао
дух
њен
и
њених
милих
није
их
никако
остављао
.
Он
се
башкарио
и
проводио
веселе
дане
,
гледао
по
свету
,
као
да
ничега
нема
на
души
,
а
његове
жртве
,
увређене
и
премлаћене
,
са
разореним
надама
и
раном
на
срцу
,
дошле
до
самога
амбиса
,
одакле
се
слабо
ко
враћа
!
Каква
коб
!
ЛXXXИ
Дошла
је
до
саме
обале
.
Вода
је
била
мирна
,
те
се
,
у
њеном
огледалу
,
и
ако
не
беше
месечина
,
могаху
видети
облаци
,
како
,
небом
,
промичу
и
поједине
сјајне
звезде
,
како
,
кроз
размакнуте
облаке
,
провирују
.
Мара
се
окрене
на
све
стране
,
бојећи
се
,
чисто
,
да
је
ко
не
види
,
а
затим
пође
на
ниже
,
према
солари
.
Дошав
до
обале
,
пође
на
више
и
дође
до
једног
повећег
чамца
.
Ту
застане
и
притисне
руку
на
груди
,
јер
јој
срце
лупаше
,
да
искочи
.
Била
је
врло
бледа
,
али
тако
лепа
,
да
је
изгледала
као
прави
анђео
.
Њен
елегантни
,
витки
стас
,
који
се
огледао
у
Сави
,
изгледаше
сада
још
виткији
и
лепши
.
Бујна
,
црна
госа
,
услед
борбе
и
гушања
са
Мићиним
жандарима
,
беше
мало
расчупана
и
падаше
јој
по
лицу
,
што
ју
је
чинило
још
лепшом
.
Је
ли
могуће
,
да
се
над
тако
красном
девојком
,
над
тим
пупољком
,
наднела
ужасна
смрт
и
гони
је
,
да
скочи
у
хладну
Саву
,
и
ако
треба
још
да
живи
!
?
...
Али
коб
не
пита
,
је
ли
што
право
или
не
,
она
хоће
своје
жртве
,
па
ма
и
невине
.
Мара
уђе
у
чамац
и
дође
на
други
крај
,
даље
од
обале
.
Око
ње
било
је
све
мирно
,
све
је
спавало
слатким
сном
,
ни
на
једној
лађи
и
околним
зградама
не
беше
никога
будног
,
ко
би
ово
чедно
створење
одвратио
од
последњег
,
очајног
корака
.
Несрећна
девојка
опет
се
обазре
и
погледа
околину
.
Поглед
јој
падне
на
терасу
од
Калимегдана
,
где
јој
се
,
кроз
таму
,
учини
,
као
да
неко
стоји
и
посматра
је
с
брда
.
Тамо
ће
сутра
бити
све
живо
,
задовољан
и
срећан
свет
шетаће
се
и
ћаскати
о
животу
,
о
љубави
,
о
свему
,
што
је
лепо
,
а
Мара
—
она
ће
бити
на
на
дну
Саве
,
јер
за
њу
и
њену
сестру
нема
живота
,
нема
среће
,
оне
немају
права
ни
да
мисле
на
то
...
У
том
се
облаци
мало
проредише
,
сјајне
звезде
разагнаше
мало
таму
,
те
јој
се
на
дугим
,
црним
трепавицама
могаху
видети
крупне
сузе
.
Она
подиже
руку
и
притиште
чело
,
као
да
би
хтела
да
одагна
црне
мисли
,
али
неизмерна
туга
на
бледоме
лину
показиваше
,
да
више
нема
шта
да
очекује
од
живота
.
Опет
се
сети
сестре
и
пријатељице
,
па
погледа
у
небо
,
не
би
ли
тамо
видела
какав
знак
наде
,
али
оно
је
ћутало
,
као
да
га
се
није
нимало
тицало
ово
увређено
девојче
.
Дубок
и
тужан
уздах
оте
јој
се
из
груди
,
још
једном
притиште
своје
рањено
срце
,
попе
се
на
ивицу
од
чамца
и
скочи
у
Саву
.
Таласи
се
склопише
више
њене
главе
,
ширећи
своје
кругове
и
губећи
се
у
даљини
.
После
неколико
тренутака
,
несрећна
девојка
још
једном
појави
се
на
површини
,
ни
мало
се
не
отимљући
од
смрти
,
а
одмах
,
за
тим
,
потону
за
навек
.
Опет
настаде
мртва
тишина
.
Сава
и
Дунав
и
даље
мирно
и
достојанствено
протицаху
,
поневши
собом
још
једно
увређено
и
рањено
срце
,
које
у
животу
не
имађаше
нимало
мира
и
среће
...
ЛXXXИИ
Свршило
се
.
Наша
лепа
патница
једва
нађе
мира
у
ладној
утроби
реке
Саве
.
Њено
уморно
и
рањено
срце
сада
ће
се
одморити
,
неће
бити
више
никога
,
ко
ће
га
вређати
.
Неће
се
више
морати
обраћати
немилостивом
небу
за
помоћ
,
нити
ће
је
морити
неизмерна
туга
за
сестром
,
коју
бездушни
људи
одведоше
у
пропаст
,
ужаснију
,
но
хладни
гроб
Марин
.
Неће
јој
бол
раздирати
груди
ни
за
верном
пријатељицом
,
за
племенитом
Аделом
,
која
се
тако
много
због
њих
напати
.
Сада
је
све
свршено
,
она
се
растала
са
животом
,
који
јој
беше
тако
горак
,
и
са
светом
,
у
коме
немађаше
заштите
.
Да
ли
ће
јој
душа
,
бар
,
наћи
мајку
,
те
да
јој
се
потужи
,
како
су
јој
деца
горко
патила
и
како
жалосно
свршила
?
Ах
,
како
би
то
била
велика
утеха
за
напаћена
и
увређена
створења
!
Каква
дивна
,
идеална
бајка
о
другом
животу
,
а
каква
прозаична
и
жалосна
суштина
!
...
Услед
потмулог
праска
,
који
беше
причињен
Мариним
падом
у
воду
,
тргне
се
иза
сна
један
матроз
на
оближњем
шлепу
.
Он
је
спавао
близу
думена
,
испод
трема
оне
мале
колебице
,
какве
се
налазе
на
свима
лађама
,
па
]
е
чуо
потмуо
прасак
и
запљускивање
таласа
око
оног
чамца
,
крај
обале
,
те
одмах
скочи
.
Брже
се
нагне
,
па
,
по
кретању
таласа
,
види
,
да
је
неко
скочио
у
воду
или
је
што
крупно
бачено
код
самога
чамца
.
Одмах
викне
корманоша
из
доње
кабине
,
овај
излети
горе
,
где
му
матроз
каже
,
шта
је
чуо
,
па
и
корманош
,
по
таласима
,
којих
већ
нестајаше
,
позна
,
да
је
нешто
пало
у
Саву
.
С
тога
се
обојица
брзо
обуку
,
откаче
свој
чамац
,
понесу
и
чакљу
,
па
скоче
у
њега
и
довезу
се
до
места
,
одакле
су
полазили
таласи
.
Корманош
је
управљао
чамцем
,
а
матроз
почне
чакљом
тражити
по
води
.
Кад
на
самоме
месту
ништа
не
нађоше
,
они
се
спусте
полако
низ
воду
,
тражећи
непрестано
чакљом
,
не
би
ли
наишли
на
какав
предмет
.
Мичили
су
се
тако
више
од
два
часа
,
али
ништа
не
нађоше
.
Хтедоше
се
већ
вратити
,
кад
се
корманош
сети
,
да
једну
омању
,
стару
лађицу
и
с
друге
стране
прегледају
.
Он
заобиђе
чамцем
око
думена
,
те
матроз
почне
пипати
пажљиво
чакљом
испод
лађе
и
,
збиља
,
наиђе
на
некакав
предмет
,
за
који
се
чакља
одмах
закачи
.
То
беше
несрећна
Мара
...
Како
ју
је
вода
понела
,
нанела
је
беше
на
предњи
део
мале
лађице
,
која
је
била
празна
и
зато
плитко
пловила
.
Вода
је
пронела
испод
целе
лађе
,
али
,
близу
краја
,
закачи
јој
се
хаљина
о
један
јексер
и
ту
је
застала
.
Корманош
притера
још
ближе
чамац
,
матроз
се
брзо
свуче
,
загњури
се
под
лађицу
,
откачи
несрећну
девојку
и
извуче
из
воде
.
Корманош
је
пажљиво
ухвати
за
руке
,
подигне
из
воде
и
метне
у
чамац
.
Кад
се
и
матроз
попео
,
брзо
се
одвезу
до
свога
шлепа
,
матроз
се
успуже
горе
,
а
корманош
му
дода
девојку
.
Сад
се
и
он
попне
на
шлеп
и
настану
обоје
,
да
оживе
несрећну
жртву
.
И
корманош
и
матроз
употребили
су
све
,
што
се
у
оваким
несрећним
случајевима
употребљава
,
али
нису
могли
успети
.
Они
су
Мару
трљали
,
изазивали
вештачко
дисање
,
подизали
и
спуштали
главу
,
али
им
труд
беше
узалуд
,
они
,
с
уздахом
,
рекоше
,
да
нема
помоћи
.
На
њима
се
могло
видети
велико
саучешће
,
али
не
беху
те
среће
,
да
поврате
у
живот
ову
красну
утопљеницу
.
Најзад
корманош
рекне
матрозу
,
да
отрчи
до
оближњег
лекара
,
и
да
јави
полицији
,
а
он
настави
и
даље
,
не
би
ли
је
повратио
у
живот
.
За
то
викне
из
доње
кабине
и
своју
жену
,
објасни
јој
,
шта
се
десило
,
те
и
она
прионе
око
несрећне
Маре
,
не
би
ли
је
спасли
,
али
све
узалуд
.
После
пола
часа
оближњи
лекар
већ
је
био
на
лицу
места
.
Собом
беше
донео
неке
течности
,
те
јој
је
метао
под
нос
,
трљао
и
изазивао
вештачко
дисање
,
али
Мара
беше
мртва
,
њено
увређено
и
рањено
срце
не
хтеде
више
да
куца
,
патњи
је
било
и
сувише
.
—
Нема
помоћи
,
рећи
ће
лекар
с
пуно
саучешћа
,
а
штета
велика
,
како
је
то
красна
и
млада
девојка
.
У
очима
корманоша
и
његове
жене
могаху
се
видети
сузне
очи
,
јер
велика
туга
,
која
се
на
лепим
цртама
Маринога
лица
огледала
,
морала
их
је
ганути
,
а
они
јој
не
могоше
помоћи
.
У
том
стиже
и
један
полициски
писар
са
два
жандарма
.
Он
учини
извиђај
,
састави
протокол
по
причању
корманоша
и
матроза
,
причека
још
мало
,
док
не
стигоше
и
једне
поручене
таљиге
,
те
Мару
метну
у
празна
кола
,
у
којима
беше
ситног
иверја
и
коре
од
ношених
дрва
.
Одмах
је
одвезу
право
у
Велику
Болницу
и
тамо
оставе
у
капели
,
где
се
врше
секције
.
Један
жандар
уврати
се
уз
пут
,
у
палилулски
кварт
и
тамо
исприча
овај
догађај
.
Ту
је
био
и
Лака
,
јер
беше
дежурни
,
те
потанко
испита
жандарма
,
како
изгледа
девојка
,
па
,
кад
је
сазнао
цео
опис
,
одмах
помисли
на
Мару
.
Брже
се
обуче
и
оде
Мићиној
кући
.
Овај
није
био
тамо
.
Он
се
сврати
у
његов
кварт
,
где
од
Кузмана
сазна
,
да
је
Мића
отишао
код
тетка
Митре
.
Отрчи
тамо
и
нађе
га
у
највећем
расположењу
.
Пио
је
и
веселио
се
с
питомицама
ове
старе
пезе
,
јер
с
вечери
беше
„
уловио
Аделу
и
вратио
је
Проки
,
а
Мари
је
заврнуо
чуперке
,
“
како
се
хвалио
,
те
се
неће
више
усуђивати
,
да
против
њега
што
ради
.
Видевши
Лаку
,
скочи
,
загрли
га
и
понуди
му
пуну
чашу
.
Овај
попије
,
али
га
изазове
у
страну
и
каже
му
,
шта
се
десило
.
И
ако
прилично
накресан
,
Мића
одмах
узме
капу
,
и
с
Лаком
,
одјури
у
Велику
Болницу
.
ЛXXXИИИ
Мара
је
лежала
на
столу
за
сецирање
.
Њена
бујна
коса
била
је
расплетена
,
те
јој
падала
по
телу
и
висила
преко
стола
.
Струк
јој
беше
откопчан
,
а
кошуља
на
грудима
поцепана
,
како
су
је
на
шлепу
трљали
,
да
је
поврате
,
те
се
,
до
пола
могаху
видети
прекрасне
девојачке
груди
,
као
два
најлепша
снежна
брежуљка
.
И
коса
и
хаљине
на
неколико
места
беху
каљаве
,
како
ју
је
носила
вода
испод
каљавог
пода
од
лађе
.
У
лицу
се
није
била
готово
ни
мало
променила
,
јер
се
није
отимала
,
ни
страшила
,
те
да
је
самртна
борба
унакази
.
Лице
бледо
,
као
и
пређе
,
очи
мало
упале
,
нос
сад
пупчастији
,
а
усне
стиснуте
,
те
,
у
оној
мртвој
тишини
и
при
слабој
светлости
,
изгледаше
као
неко
надземаљско
биће
.
Нико
од
особља
није
долазио
,
да
је
обиђе
или
покуша
,
не
би
ли
је
повратио
.
Нико
није
питао
,
која
је
та
девојка
,
кад
се
удавила
,
да
ли
одавно
или
скоро
,
те
да
се
ма
шта
покуша
.
Чак
капела
није
ни
закључавана
.
Пси
су
се
туда
довлачили
и
,
често
,
јели
џигерицу
или
друге
комадове
меса
,
кад
је
била
већа
секција
.
Столови
беху
крвави
,
прљави
,
са
пуно
цркнутих
мува
.
Прозори
нечисти
,
од
мува
тако
испрљани
,
да
се
нису
провидели
.
Зидови
при
дну
крвави
,
а
са
стране
и
по
тавану
,
од
мува
,
тако
упрљани
,
да
се
ни
сантиметар
чистог
,
окреченог
дувара
није
могао
видети
.
Шафољ
пун
крви
и
ђубрета
,
а
сунђери
сви
крвави
и
искецани
.
Био
је
таки
смрад
,
да
најздравији
човек
не
би
могао
два
три
часа
пробавити
,
а
да
се
не
разболе
или
,
чак
,
и
угуши
.
—
Кад
су
Мића
и
Лака
стигли
у
болницу
,
поноћ
је
била
давно
превалила
.
Они
прођу
поред
стражара
,
који
је
спавао
на
клупи
,
пред
капијом
,
наслонив
пушку
на
раме
,
уђу
у
авлију
,
у
којој
је
чкиљила
једна
прљава
лампа
,
у
још
прљавијем
фењеру
,
да
се
ништа
не
би
видело
,
да
облаци
не
беху
мало
разређени
.
У
болници
је
све
спавало
,
само
се
по
где
чуо
јаук
каквог
болесника
.
Они
се
упуте
право
у
капелу
,
где
,
на
столу
,
угледају
мртву
Мару
и
одмах
јој
приђу
.
ЛXXXИВ
—
Ала
је
дивна
!
викнуће
Мића
,
чим
јој
приђе
ближе
.
Пази
лако
,
каква
јој
је
само
коса
,
па
очи
,
па
ови
дивни
образи
и
уста
!
Е
,
штета
велика
,
што
се
удавила
,
а
да
је
не
могосмо
никако
уловити
!
—
Заиста
прекрасна
девојка
!
додаће
Лака
,
пипајући
јој
косу
,
од
које
један
део
додириваше
земљу
.
Чим
сам
је
први
пут
видео
,
тако
ми
се
допала
,
да
сам
био
и
силу
употребио
,
само
да
је
одвучем
у
подрум
или
коју
засебну
собу
,
али
ми
се
оте
,
не
даде
се
ни
помиловати
.
—
Е
,
баш
смо
магарци
,
да
се
нисмо
раније
договорили
и
,
под
каквим
год
изговором
,
домамили
код
мене
,
где
сам
и
малу
Линку
ухватио
.
Али
је
била
јака
,
да
је
три
човека
не
би
олако
савладали
...
И
мени
се
била
отела
.
—
Него
погледај
,
де
ове
дивне
груди
,
дода
после
мале
почивке
,
отварајући
јој
струк
и
кошуљу
,
и
милујући
је
по
њима
.
Нечувено
!
Та
ово
је
за
приповест
,
како
су
свеже
и
беле
!
Е
,
штета
заиста
,
што
је
скочила
у
воду
.
И
ја
,
магарац
,
да
то
нисам
видео
,
кад
сам
вечерас
био
код
ње
,
да
одведем
Аделу
,
него
оставио
једног
шмокљана
,
да
је
чува
.
—
Дабоме
,
да
си
магарац
,
смејао
му
се
Лака
.
Па
ти
ми
и
не
кажеш
,
да
си
био
у
стану
код
ове
девојке
!
Море
,
ако
се
то
сазна
,
можеш
још
и
на
робију
отићи
.
Значи
,
да
си
ти
био
узрок
,
што
је
скочила
у
воду
,
а
могло
би
се
помислити
,
да
си
је
ти
и
бацио
.
—
Па
ваљда
ме
нећеш
издати
,
одговори
Мића
набусито
.
И
ти
имаш
на
души
повише
мањих
и
већих
злочина
,
па
ја
ћутим
.
—
Но
,
но
,
не
бој
се
,
стари
смо
ми
пријатељи
.
Него
,
шта
сад
да
радимо
?
—
Ја
мислим
,
да
удесимо
,
те
да
се
пре
зоре
сахрани
.
—
То
ће
ићи
тешко
.
Мора
се
прво
секцирати
.
—
Добро
,
онда
ти
пошљи
каквог
поверљивог
човека
,
да
сутра
за
време
секције
никога
не
пушта
,
ко
није
из
болнице
,
те
да
се
ствар
што
пре
заборави
.
—
Онда
и
ти
сутра
рано
реци
твојим
људима
,
с
којима
си
однео
Аделу
,
ником
о
овом
ни
речи
.
—
Не
брини
за
то
.
Пријатељи
још
неко
време
посматраху
несрећну
жртву
,
загледајући
јој
прекрасно
тело
и
правећи
масне
примедбе
,
па
се
онда
пажљиво
удале
и
оду
сваки
својој
кући
.
ЛXXXВ
Сутра
цан
Мара
је
сахрањена
у
највећој
тишини
.
Секција
њенога
тела
извршена
је
врло
рано
.
Нађено
је
,
да
се
сама
удавила
,
да
,
дакле
није
била
насилна
смрт
.
Нико
није
покушавао
,
да
види
,
да
ли
би
се
могла
повратити
,
да
то
нпр
.
није
привидна
смрт
,
него
је
хирург
одмах
запарао
ножем
преко
белих
груди
несрећне
жртве
.
Чим
је
свршена
секција
и
прљавим
сунђером
обрисана
секцирана
места
тела
,
донет
је
један
сандук
од
лоших
прљавих
дасака
,
склепан
без
форме
и
несастављен
.
Ту
је
,
на
голе
даске
,
положена
несрећна
девојка
,
гола
голцата
,
само
ординаран
чаршав
преко
ње
,
да
се
кроз
несастављене
даске
цело
тело
могло
видети
.
На
доњој
страни
ноге
и
лактови
беху
донекле
испали
,
а
и
сва
леђа
могаху
се
кроз
даске
видети
.
Нити
ју
је
ко
окупао
,
ни
очешљао
,
као
што
то
сав
народ
чини
,
нити
беше
кога
,
да
макар
један
цветак
или
увео
лист
метне
поред
њене
лепе
главе
.
Таман
је
око
десет
часова
хтедоше
изнети
из
капеле
,
кад
стигоше
мајстор
Јова
са
још
двојицом
комшија
и
две
комшике
.
Те
исте
ноћи
,
кад
је
Мића
,
са
друговима
,
напао
на
Марин
стан
,
одневши
собом
везану
Аделу
,
видела
је
једна
старија
жена
,
кад
су
изашли
људи
од
Маре
,
носећи
нешто
на
леђима
,
али
је
мислила
да
је
лекар
са
људима
,
да
,
можда
,
помогне
болној
девојци
,
па
није
хтела
никога
да
буди
.
Кад
је
то
сутра
рано
казала
својим
укућанима
,
а
ови
осталим
комшијама
,
мајстор
Јова
и
остали
уђу
у
отворен
девојчин
стан
и
тамо
виде
читав
вашар
.
То
одмах
јаве
,
где
треба
,
али
кад
видоше
да
нико
не
долази
,
пођу
је
тражити
по
вароши
.
У
том
чују
,
да
се
некаква
девојка
удавила
у
Сави
и
да
је
донета
у
болницу
,
те
дођу
тамо
,
баш
кад
су
је
хтели
изнети
и
метнути
у
кола
.
Постављени
момак
не
хтеде
их
пустити
,
те
у
мало
не
дође
до
битке
.
Мајстор
Јова
и
остали
,
најзад
,
продру
силом
у
капелу
,
открију
мртвачки
сандук
,
и
,
на
своје
велико
запрепашћење
,
виде
у
њему
несретну
Мару
,
лепу
као
анђео
,
како
јој
на
уснама
лебди
горак
осмејак
,
као
да
би
хтела
рећи
им
,
да
је
све
доцкан
,
и
да
још
само
једну
жељу
има
,
да
једном
сиђе
у
ладни
гроб
,
те
да
се
за
навек
смири
и
ослободи
толиких
увреда
и
патњи
.
У
очима
свију
комшија
и
комшика
могаху
су
видити
сузе
саучешћа
,
беше
им
жао
овог
честитог
,
овог
благог
створења
,
које
проживи
тако
горко
.
Мајстор
Јова
и
остали
пренесу
је
у
кола
,
па
се
одмах
крене
спровод
,
за
колима
само
њих
пет
комшија
,
погнуте
главе
и
са
сузама
у
очима
.
Сахранили
су
је
у
једном
буџаку
,
у
врх
гробља
,
а
надгробни
споменик
била
је
само
једна
лоша
крстача
са
знаком
М
.
3
.
245
.
Бацивши
по
бусен
у
ладни
гроб
,
мајстор
Јова
и
остали
опросте
се
од
несрећне
девојке
,
и
,
погружени
,
оду
кући
,
где
и
осталима
испричају
,
како
је
прошла
честита
Мара
Зорићева
.
ЛXXXВИ
Тако
је
завршен
један
горак
живот
.
Бездушници
су
могли
да
ликују
,
своје
жртве
упропастили
су
,
не
бојећи
се
,
да
ће
их
постићи
заслужена
казна
.
Па
ко
је
крив
?
Крив
је
цео
свет
,
криво
је
људско
друштво
,
што
је
,
у
својој
средини
,
одгајило
таке
бездушнике
,
што
у
његовој
средини
могу
да
опстану
и
,
чак
,
напредују
шакали
,
који
живе
на
поругу
човечанства
.
Људско
друштво
одавно
болује
,
њему
треба
лека
,
и
то
правога
лека
те
да
се
једном
из
основа
преобрази
.
Тек
тада
,
кад
се
основна
права
свакога
човека
буду
брижљиво
заштићавала
и
поштовала
,
када
сасвим
престане
право
јачега
и
моћ
новца
,
тек
ће
се
тада
моћи
приступити
друштвеном
преображају
,
где
ће
се
знати
свачија
права
и
дужности
.
Тада
се
неће
догађати
оваки
злочини
,
а
ако
би
се
,
ипак
,
поједине
индивидуе
срозале
до
животиња
,
оне
ће
бивати
тако
кажњене
,
да
ће
постати
безопасне
за
људско
друштво
.
Њима
ће
се
морати
одредити
друга
средина
,
где
ће
живети
,
а
не
међу
свесним
људима
,
које
би
могле
окужити
.
-
Зар
је
један
човек
сазнао
за
Мићин
злочин
,
па
је
овај
остао
не
само
не
кажњен
,
него
је
још
и
унапређен
!
Тако
то
бива
у
сваку
друштву
,
где
новац
игра
велику
улогу
и
где
се
помоћу
протекције
може
много
да
постигне
.
Али
апостоли
нове
друштвене
организације
,
апостоли
науке
о
братству
и
једнакости
,
мораће
се
још
подуже
претрпети
,
док
им
се
не
испуне
снови
.
Шта
више
,
многи
ће
од
њих
попити
повише
горких
чаша
и
још
дуго
испаштати
,
јер
се
свако
друштво
грчевито
држи
за
своје
уређење
,
оно
је
конзервативно
и
не
прима
радо
нове
идеје
.
—
О
Марином
самоубиству
подуго
се
говорило
у
комшилуку
,
али
се
,
најзад
,
и
то
заборавило
,
јер
није
било
никога
,
ко
ће
да
трага
.
Па
да
је
и
било
,
каква
вајда
,
кад
су
злочинци
имали
јаке
везе
и
сваку
потеру
у
самом
почетку
угушивали
.
Мајстор
Јова
ишао
је
чак
и
једном
адвокату
,
па
му
је
овај
казао
,
да
неће
моћи
ништа
учинити
,
јер
Мића
има
јаку
протекцију
,
а
ко
то
има
,
може
бити
и
разбојник
,
па
да
га
ни
глава
не
заболе
.
Кад
је
овај
доцније
чуо
,
шта
је
против
њега
предузимао
мајстор
Јова
,
у
мало
га
није
у
топ
стрпао
,
хтео
је
,
са
својим
људима
,
чак
да
га
испребија
,
ухапси
и
протера
.
Зато
се
сиромашни
обућар
морао
,
најзад
,
повући
и
ћутати
,
да
га
не
би
сасвим
упропастили
.
ЛXXXВИИ
Одмах
,
тога
истог
дана
,
тек
што
се
над
несрећном
Маром
затворио
ладни
гроб
,
Мића
и
два
пратиоца
дођоше
у
Марин
стан
,
да
изврше
попис
и
„
учине
извиђај
.
“
Све
комшије
дођоше
да
виде
,
шта
се
ради
,
а
ту
дође
и
мајстор
Јова
.
Она
стара
жена
,
што
је
те
ноћи
видела
,
како
однеше
на
себи
неку
женску
,
пришапне
мајстор
Јови
,
да
је
у
тој
групи
видела
и
тога
писара
,
кога
је
познала
по
стасу
и
дрском
кретању
.
—
Па
то
су
они
морали
однети
или
Мару
или
Аделу
,
приметиће
стари
обућар
.
Мара
се
удавила
сама
,
бар
тако
вели
секција
,
онда
мора
бити
,
да
су
однели
Аделу
.
Али
куда
?
Ха
,
биће
,
да
су
је
понова
вратили
оном
лупежу
Проки
,
јер
је
сама
она
причала
,
да
су
је
једном
везану
тамо
однели
.
—
И
ја
сам
ту
девојку
видела
.
Кад
је
сад
нема
,
могуће
,
да
су
њу
однели
.
Мајстор
Јова
уђе
у
собу
и
упита
Мићу
,
где
је
г-ђица
Адела
,
која
је
ноћас
била
заједно
с
Маром
.
Мара
се
,
вели
,
удавила
,
а
шта
је
с
њом
.
—
Шта
се
то
тебе
тиче
?
одговори
му
Мића
осорљиво
.
—
Па
,
тиче
ме
се
,
ја
сам
је
овде
видео
,
сад
је
нема
,
а
комшилук
вели
,
да
су
је
ноћас
однели
на
леђима
и
вели
да
сте
и
ви
ту
били
.
—
Марш
,
на
поље
,
викне
Мића
,
лупив
ногом
о
патос
,
или
ћу
те
сад
везана
отерати
у
затвор
!
—
Е
,
нећемо
тако
,
г
.
Мићо
,
примети
му
оштро
стари
обућар
,
ви
мислите
,
да
вама
нема
суда
?
Јавићемо
ми
,
где
треба
,
па
ће
изаћи
дело
на
видело
.
Ви
сте
и
Марину
сестру
упропастили
,
Мару
сте
довели
до
очајања
,
те
је
скочила
у
Саву
,
а
можда
сте
смрсили
конце
и
тој
несрећној
девојци
,
која
се
тако
много
жртвовала
за
своје
пријатељице
.
Мића
га
само
погледа
зликовачки
.
—
Добро
,
добро
,
платићеш
ти
то
мени
,
промрмља
затим
.
После
кратког
времена
Мића
сврши
попис
и
оде
у
канцеларију
,
а
мајстор
Јова
врати
се
у
своју
собу
,
где
је
дуго
размишљао
,
шта
да
ради
и
како
да
пронађе
,
где
је
Адела
,
од
које
би
,
можда
,
могао
сазнати
праву
истину
о
Мариној
смрти
...
—
Сад
знам
,
рећи
ће
стари
обућар
,
после
дугог
размишљања
,
ударив
се
прстима
по
челу
.
Потражићу
калфа
Лазу
,
који
је
пређе
донео
оно
писмо
од
Аделе
,
он
је
њу
видео
,
те
ће
је
умети
наћи
...
Али
,
како
да
доспе
до
ње
,
премишљаше
даље
,
ако
каже
,
да
је
за
њу
писмо
,
узеће
га
онај
зликовац
,
па
га
Адела
неће
ни
видети
.
Ха
,
ипак
ће
моћи
.
Нека
иде
вечерас
код
Проке
,
да
се
тамо
,
ђоја
,
проведе
,
па
ће
или
видети
Аделу
или
о
њој
што
дознати
.
Мајстор
Јова
седне
за
сто
,
па
је
писао
пуна
два
часа
.
Морао
је
слова
скоро
да
црта
,
све
једно
по
једно
низао
је
полако
,
често
пута
бришући
зној
с
чела
,
али
га
је
ипак
написао
и
то
доста
јасно
,
да
се
из
њега
могло
видети
,
шта
хоће
.
У
писму
јој
јављаше
о
Марином
самоубиству
,
како
су
је
ноћас
извадили
матрози
из
Саве
,
како
је
сецирана
,
како
сиромашки
сахрањена
,
ко
је
ишао
за
сандуком
и
где
је
сахрањена
,
као
и
какав
је
знак
на
крсту
.
Знајући
,
вели
,
да
ју
је
Мара
волела
,
а
и
она
Мару
,
пише
јој
ово
,
као
њихов
пријатељ
,
и
моли
је
,
ако
што
више
зна
о
њеној
смрти
,
да
му
јави
,
те
да
се
даље
трага
.
Писмо
савије
,
нађе
једно
парче
црвена
воска
и
лојану
свећу
са
свога
панкла
,
где
му
чешће
треба
,
притисне
петпарац
као
печат
и
оде
да
потражи
Лазу
Н
.
,
кројачког
калфу
.
Овај
је
био
у
радионици
са
још
једним
млађим
калфом
и
два
шегрта
.
Чим
је
угледао
мајстор
Јову
,
одмах
је
устао
и
упитао
га
шта
има
ново
,
и
да
ли
су
што
успели
због
мале
Линке
.
Он
још
не
беше
сазнао
за
Марино
самоубиство
,
јер
је
седео
подалеко
,
па
,
кад
је
то
чуо
од
старог
обућара
,
сав
пребледи
,
дркћући
од
узбуђења
.
—
То
је
ужасно
!
узвикнуће
,
пошто
се
прибрао
.
Та
то
нису
људи
,
то
су
разбојници
,
то
је
грех
над
греховима
,
шта
су
све
ти
људи
са
својим
жртвама
чинили
!
—
Тако
је
,
синко
,
одговори
му
стари
обућар
,
сила
Бога
не
моли
,
слаб
човек
мора
сваку
неправду
да
отрпи
.
Него
,
донео
сам
ти
ово
писмо
,
да
га
однесеш
г-ђици
Адели
,
знаш
,
оној
девојци
,
што
ти
је
у
Видинској
улици
предала
писмо
за
Мару
.
Она
још
не
зна
за
смрт
своје
пријатељице
,
а
сам
знаш
како
ју
је
волела
и
због
ње
се
и
напатила
.
Овде
је
све
описано
што
треба
.
—
Хоћу
с
драге
воље
.
Него
,
како
да
јој
дам
?
—
Иди
вечерас
још
с
ким
код
оног
зликовца
Проке
,
да
се
,
ђоја
,
проведете
,
па
ћеш
је
тамо
или
видети
или
о
њој
што
сазнати
.
—
Врло
добро
,
тако
ће
бити
најбоље
.
Мајстор
Јова
преда
му
писмо
и
опрости
се
с
њиме
,
рекав
му
при
поласку
.
—
Бога
ти
,
гледај
,
да
ми
сутра
порано
јавиш
,
да
ли
си
је
видео
и
предао
писмо
.
Поздрави
је
и
од
моје
стране
,
то
је
добра
девојка
,
она
заслужује
свако
поштовање
.
ЛXXXВИИИ
Око
9
часова
калфа
Лаза
,
са
једним
својим
пријатељем
,
био
је
већ
у
Прокином
заводу
.
Не
беше
још
никога
од
гостију
.
Келнерка
им
приђе
и
понуди
што
да
пију
.
Ови
поруче
две
кафе
и
запале
по
једну
цигарету
.
Не
потраја
дуго
,
дођоше
две
