доле.
За
собом
чу
како
сви
,
и
отац
и
мати
,
као
одахнуше
у
општем
усклику
:
—
Нека
је
са
срећом
!
И
почеше
се
између
себе
љубити
.
Особито
је
ефенди
-
Мита
чврсто
и
јако
грлио
новога
пријатеља
,
Марка
.
До
речи
није
могао
да
дође
.
Као
да
никако
још
није
веровао
у
све
то
.
Колико
је
пута
у
потаји
дрхтао
и
тресао
се
од
страха
,
при
помисли
да
од
свега
неће
ништа
бити
;
да
Софка
,
каква
је
,
сигурно
неће
пристати
,
испустиће
се
овака
прилика
,
неће
се
доћи
до
новаца
,
и
то
оваквог
,
великог
,
многог
новца
,
какав
се
зна
да
само
он
,
тај
газда
Марко
,
има
,
него
да
ће
најзад
морати
да
наступи
оно
...
дугови
,
продаја
куће
...
А
сада
,
ето
,
хвала
Богу
,
испуни
се
!
Али
још
како
се
тек
обрадова
,
кад
Марко
,
занесавши
крајеве
од
минтана
тако
,
да
му
сасвим
изиђоше
из
појаса
и
силава
и
разлетеше
се
око
њега
,
извади
другу
кесу
,
и
,
гурнувши
лактом
са
софре
тепсије
и
тањире
,
стаклад
и
чаше
,
поче
не
да
броји
него
да
изручује
злато
.
—
Ово
је
за
спремање
.
Нека
ми
се
Софка
спреми
како
она
хоће
.
И
ништа
да
се
не
жали
!
И
једнако
,
непрестано
је
из
кесе
сипао
све
само
злато
,
дукате
,
старе
,
нове
,
као
побуђавеле
од
силног
увијања
у
крпе
,
чувања
по
влажним
местима
.
И
када
се
на
софри
читав
куп
,
рпа
од
злата
начини
,
ефенди
-
Мита
чисто
кликну
.
Као
да
се
понова
роди
и
оживе
,
тако
силно
викну
:
—
Магдо
!
Магда
,
одоздо
,
као
да
је
на
тај
глас
одавно
чекала
,
нагло
уђе
.
—
Магдо
!
—
заносећи
се
поче
Мита
—
Магдо
,
Магдице
!
(
Први
пут
што
је
тако
ослови
,
због
чега
Магди
ноге
поклецнуше
од
радости
)
.
Наша
Софка
хоће
да
нам
иде
!
Ето
,
хвала
милостивом
Богу
,
дочекасмо
и
то
.
А
сада
,
Магдо
,
капију
широм
отварај
,
на
њој
два
фењера
пали
и
донеси
ми
пушку
.
Да
огласим
!
Нека
свет
види
!
Нека
свет
чује
!
И
устаде
.
—
Нека
свет
чује
!
—
говорио
је
идући
онако
у
чарапама
,
и
понесавши
собом
паре
,
које
мати
беше
увезала
у
пешкир
,
ка
отвореном
прозору
.
Паре
баци
у
ћоше
на
миндерлук
,
међу
јастуке
.
Од
њих
се
чу
онај
тупи
,
ситан
златни
звек
.
Не
могући
да
дочека
,
док
му
Магда
пушку
донесе
,
поче
да
се
нагиње
на
прозор
,
ослања
о
пречаге
гледајући
испред
себе
ту
варош
,
покривену
покровом
од
кућних
кровова
,
изрешетаним
димњацима
и
високим
дрвећем
,
како
се
испред
њега
,
по
падини
,
у
ноћном
полумраку
у
округ
оцртава
.
Гледао
је
ту
варош
,
тај
свет
,
који
га
толико
у
потаји
као
сигурно
чекао
да
види
понижена
и
у
напред
ситећи
му
се
и
знајући
као
какав
ће
изгледати
:
ако
не
сасвим
осиротео
,
а
оно
више
за
жалење
.
А
оно
ето
,
сада
је
опет
он
,
какав
је
и
био
,
још
је
он
,
онај
стари
,
велики
ефенди
-
Мита
...
И
узимајући
од
Магде
пушку
,
бесно
,
сав
цептећи
од
радости
,
поче
да
пуца
.
И
на
изненађење
свих
,
пуцњи
пушака
у
брзо
почеше
да
се
мешају
са
свирком
свирача
,
који
су
од
једном
,
од
некуд
одозго
,
овамо
кући
почели
да
долазе
.
А
све
је
то
била
Магда
спремила
.
Одавна
знајући
за
све
,
послала
једног
слугу
и
наредила
му
да
одмах
,
чим
чује
пуцањ
пушака
,
свираче
овамо
води
.
Кућа
засија
.
Фењери
,
упаљени
на
капији
,
почеше
да
дрхте
и
да
бљеште
,
такође
и
кујна
,
подрум
и
готово
све
собе
биле
су
осветљене
.
Комшилук
се
узбуни
,
почеше
да
долазе
.
Испрва
нису
веровали
.
Али
када
видеше
толике
свираче
,
толику
светлост
,
трчкарање
,
као
при
свакој
свадби
и
прошевини
,
сви
се
изненађено
тргоше
и
уверише
се
да
је
заиста
и
са
њом
,
Софком
,
већ
једном
свршено
...
XИИ
У
зору
,
када
су
сви
били
полегали
,
да
се
одморе
,
Марко
,
сада
већ
свекар
,
коме
су
такође
били
наместали
,
неопажен
се
диже
,
и
сиђе
доле
.
Кришом
Магду
замоли
да
му
доведе
коња
.
Само
га
Софка
опази
.
Истрча
за
њим
.
—
Куда
,
тато
?
Марко
се
зарадова
услед
те
њене
пажње
а
и
уплаши
,
да
се
због
тога
други
горе
не
пробуде
.
—
Ћути
,
ћери
!
Сада
ће
тата
да
се
врати
!
Идем
,
да
наредим
код
куће
.
Морао
је
то
.
Није
смео
новога
пријатеља
да
одведе
онако
,
пошто
је
знао
,
да
код
куће
нико
не
зна
и
није
ништа
спремно
.
Зато
је
он
целе
ноћи
,
поред
свега
пића
и
весеља
,
једнако
морао
да
се
држи
,
чува
,
да
би
,
ето
као
сад
,
пре
но
што
сване
,
отишао
кући
,
спремио
и
тамо
удесио
и
после
дошао
по
пријатеља
,
да
га
води
к
себи
,
на
даљу
част
и
даље
весеље
.
Зато
и
он
,
кад
се
осети
на
алату
,
кад
изиђе
из
капије
,
дрхћући
из
све
снаге
,
пође
слободно
,
срећно
,
што
се
не
превари
,
што
се
не
испуни
његова
сумња
,
да
никада
Софка
,
и
толика
и
таква
лепота
,
неће
поћи
за
његова
сина
,
још
мање
ући
у
његову
,
сељачку
кућу
,
и
бити
његова
снаја
.
И
он
,
ни
сада
још
никако
не
верујући
у
то
,
од
среће
,
није
на
коњу
могао
да
се
смири
.
Алат
,
зачуђен
том
његовом
немиру
у
седлу
,
а
због
јако
затегнуте
узде
и
његових
грчевито
стегнутих
колена
у
слабине
,
поче
,
пропињући
се
од
бола
,
да
окреће
к
њему
своју
главу
,
као
да
га
пита
и
види
шта
му
је
газди
.
Али
Марко
само
положи
руку
на
алатово
чело
,
на
гриву
,
између
ушију
,
и
чисто
стидљиво
,
као
умиравајући
га
,
промуца
:
—
Ћути
,
алате
!
И
пусти
му
дизгин
.
Алат
појури
гризући
узду
и
измахујући
њом
,
а
пазећи
да
своје
задње
ноге
много
не
избацује
у
страну
,
да
не
би
Марка
наглим
кретањем
својих
сапи
у
седлу
дрмао
и
друскао
.
Полети
као
тица
покрај
махала
ка
њиховој
улици
Модрина
зоре
и
свеж
,
још
влажан
ваздух
поче
да
их
шиба
.
Тек
се
свањивало
.
Из
кућа
по
махалама
разлегали
су
се
на
све
стране
петли
.
Упаљене
свеће
виделе
су
се
из
појединих
соба
и
штала
.
Рубови
долина
оцртавали
су
се
на
небу
и
губили
једно
у
другом
.
Марко
улете
на
отворену
капију
,
која
је
као
увек
кад
би
он
био
у
вароши
,
а
не
био
код
куће
,
некуд
ноћу
отишао
,
морала
целе
ноћи
отворена
да
стоји
.
Арса
га
први
виде
,
и
преплашен
одјури
унутра
,
у
кујну
,
код
газдарице
,
да
је
пробуди
:
—
Газдарице
,
газда
!
У
то
Марко
дојаха
до
прага
кујнског
.
Стана
,
његова
жена
,
изиђе
и
придржа
му
коња
.
Он
још
с
коња
,
скидајући
се
,
пружи
јој
руку
.
—
Целивај
!
Она
га
целива
,
али
се
трже
уплашено
и
поче
да
блене
.
—
Кажи
,
драгичка
!
—
Па
...
драгичка
,
—
поче
Стана
,
снебивајући
се
и
чудећи
се
.
—
Снаху
имаш
!
...
—
Али
,
као
да
му
то
не
беше
довољно
,
застаде
и
гледајући
је
одозго
,
светло
,
настави
:
—
Снаху
имаш
,
што
цео
свет
нема
,
Софку
,
хаџи-Трифунову
унуку
.
Али
не
знаш
ти
,
—
окрену
се
он
љутито
,
кад
виде
да
она
не
само
што
се
не
зарадова
,
већ
се
и
уплаши
.
Брзо
уђе
у
ону
велику
собу
и
отуда
чу
се
како
виче
:
—
Да
се
намести
!
Што
год
има
,
све
да
се
донесе
.
Све
да
се
скине
с
тавана
.
Арса
поче
као
без
душе
,
од
страха
,
да
доноси
и
уз
помоћ
Станину
да
намешта
.
Марко
је
стајао
,
гледао
и
сам
наређивао
Арси
шта
ће
где
да
се
намести
и
како
.
—
Ту
...
Тако
...
Још
...
—И
онако
у
чизмама
,
појасима
,
са
силавом
и
гуњом
,
сагињао
се
и
,
за
чудо
,
сам
својом
руком
,
а
не
ногом
,
намештао
је
и
дотеривао
асуре
,
покровце
,
говорећи
:
—
Тако
...
То
овде
...
Тако
...
Дај
још
...
Све
донеси
!
...
Пошто
наместише
собу
и
пошто
је
Марко
још
једном
прегледа
,
чизмама
утапка
,
нарочито
крајеве
,
око
зидова
,
да
не
штрчи
испод
ћилимова
слама
нових
рогожа
.
И
пошто
још
једном
запрети
Арси
,
да
све
уреди
а
особито
да
се
она
,
газдарица
његова
,
одмах
обуче
као
што
треба
,
и
спреме
све
за
дочек
,
брзо
и
то
пешке
оде
,
врати
се
код
Софкиних
,
да
отуда
доведе
пријатеља
,
ефенди
-
Миту
.
Стана
,
тек
када
он
оде
,
кад
остаде
сама
,
увиде
да
је
заиста
све
то
истина
.
И
онда
се
сасвим
уплаши
.
Али
Арса
јој
не
даде
.
Силом
,
доносећи
јој
хаљине
,
гонио
ју
је
да
се
облачи
.
Нарочито
је
пазио
да
по
обичају
свом
,
не
веже
и
обеси
о
појас
онај
сељачки
ножић
са
неким
старим
,
зарђалим
кључићима
.
Она
се
облачила
,
али
никако
није
могла
још
себи
да
дође
и
никако
није
веровала
у
све
ово
.
Али
,
када
доцније
,
пошто
се
сасвим
раздани
,
пошто
сунце
у
велико
огреја
,
одозго
почеше
да
се
чују
свирачи
,
и
већ
овамо
код
њих
да
се
виђају
махалска
деца
како
испред
свирача
јуре
,
и
кад
,
сигурно
на
тај
глас
свирке
,
из
комшилука
,
тобож
због
воде
са
њиховог
бунара
,
почеше
да
долазе
жене
,
она
,
као
да
се
сакрије
,
побеже
,
уђе
у
кућу
.
И
тамо
у
кујни
,
да
ли
од
радости
,
среће
,
или
ко
зна
због
чега
,
бризну
у
плач
.
Арса
међутим
истрча
,
да
широм
отвори
капију
и
да
тамо
на
њој
дочека
новог
пријатеља
.
Стана
их
,
једва
се
држећи
на
ногама
,
бришући
сузе
,
а
једнако
осврћући
се
и
кријући
се
,
да
је
толики
свет
,
који
одједном
испуни
двориште
,
не
види
и
спази
како
плаче
—
дочека
у
кујни
.
Марко
,
када
је
виде
такву
смушену
,
не
само
што
се
,
по
обичају
,
не
наљути
и
не
зграну
на
њу
,
него
смејући
јој
се
,
као
да
је
изведе
из
забуне
,
поче
је
дирати
:
—
Не
плачи
,
бабо
!
Да
те
није
жао
,
што
си
постала
баба
?
И
ефенди
-
Мита
јој
приђе
,
пољуби
се
са
њом
.
—Како
си
пријатељице
?
Јеси
рада
пријатељима
?
Она
је
само
муцала
:
—
Како
да
не
,
како
да
не
!
И
док
су
њих
двојица
тамо
у
соби
на
покровцима
седели
,
Арса
им
износио
од
сваке
сорте
ракије
,
да
пробају
,
која
ће
им
се
допасти
,
па
да
им
после
ту
точи
и
доноси
,
она
овамо
,
у
кујни
,
није
могла
од
огњишта
да
се
макне
.
Још
више
је
збуњивала
свирка
испред
куће
а
највише
навала
света
:
комшилука
,
деце
,
и
старих
жена
,
што
почеше
,
као
на
свакој
прошевини
,
да
пуне
кућу
честитајући
:
—
Срећно
,
срећно
,
тетка-
Стано
!
Од
Цигана
,
који
би
јој
потражио
да
штогод
пије
,
свакоме
је
по
пуну
оканицу
,
онако
како
би
дохватила
,
давала
са
тепсије
,
по
којој
их
је
Арса
био
наређао
.
А
међутим
,
ма
да
је
знала
да
то
треба
,
и
баш
је
то
највише
и
плашило
,
осећала
је
како
никако
не
може
да
се
сагне
,
да
кафу
на
огњишту
пристави
и
скува
,
још
мање
да
слатко
изнесе
и
послужи
,
или
бар
да
уђе
тамо
к
њима
,
у
собу
,
и
,
као
што
је
ред
,
са
новим
пријатељем
се
разговара
:
пита
за
здравље
снахе
и
нове
пријатељице
,
које
истина
није
још
познавала
,
али
које
су
јој
сад
толико
миле
и
драге
,
као
да
су
јој
рођене
.
А
Марко
,
као
да
је
знао
каква
је
она
сада
,
поново
изиђе
,
да
је
охрабри
.
—
Де
,
шта
ти
је
?
И
,
што
никада
,
помиловао
је
по
њеној
уској
,
готово
седој
глави
.
Њу
то
још
више
потресе
:
—
Ох
,
не
могу
,
бре
,
Марко
!
И
то
рече
таквим
гласом
,
са
таквим
сјајем
у
очима
,
као
ко
зна
пре
колико
година
,
ваљда
целог
живота
један
пут
,
ваљда
још
у
почетку
брака
,
прве
брачне
ноћи
,
ако
јој
је
тако
мило
и
потресено
излетело
то
:
„
ох
,
бре
,
Марко
“
,
па
ето
тек
сада
,
после
толиких
година
.
И
од
среће
дохвати
Маркову
руку
,
принесе
је
своме
лицу
и
поче
је
љубити
,
осећајући
како
је
прсти
његови
милују
.
—
Де
,
де
...
—
И
самога
Марка
то
текну
и
раздрага
.
—
Па
држи
се
,
не
подај
се
...
—
храбрећи
је
врати
се
у
собу
.
XИИИ
После
прошевине
,
све
се
до
ситница
дознало
о
њима
:
нарочито
о
њему
,
газда
Марку
.
Од
скора
су
се
били
доселили
из
Турске
.
Али
,
као
да
нису
ни
живели
,
тако
се
за
њих
овамо
горе
,
око
цркве
и
у
правој
вароши
,
мало
знало
,
као
и
за
цео
тај
њихов
крај
доле
.
Знало
се
само
да
је
испод
цркве
,
да
води
на
друм
,
и
да
поред
текије
и
преко
винограда
излази
на
границу
.
Њихово
село
било
тамо
у
Турској
,
одмах
иза
манастира
Светог
Оца
.
Куће
све
од
камена
,
чак
и
кровови
од
камених
плоча
.
А
њихова
кућа
највећа
,
у
средини
села
,
готово
као
нека
кула
,
пошто
је
и
цело
село
произишло
из
те
њихове
куће
.
Говорило
се
да
је
сама
њихова
кућа
читав
спрат
у
манастиру
подигла
,
чесме
поправљала
и
све
што
требало
давала
манастиру
,
а
нарочито
своје
људе
из
браства
,
села
,
да
заједно
са
калуђерима
бране
манастир
.
Јер
су
на
далеко
били
чувени
,
нарочито
претци
Маркови
,
као
„
качаци
“
.
Турчин
,
који
би
запао
међ
њих
,
у
њихов
атар
,
село
,
више
се
не
би
видео
жив
.
Аскер
,
ма
колики
био
,
ретко
да
се
отуда
враћао
,
а
да
није
бивао
или
преполовљен
или
готово
сав
уништен
.
А
већ
кајмакам
или
спахија
за
какав
данак
,
десетак
,
није
смео
ни
да
привири
.
Једино
што
се
око
тога
њиховог
,
као
градића
а
не
села
,
била
у
наоколо
удаљена
неколика
арнаутска
села
.
А
то
богаство
њиховог
села
и
њихове
куће
умножио
је
највише
исти
овај
газда
Марко
,
када
је
,
после
оца
,
предузео
старешинство
.
Он
је
био
и
писмен
.
Отац
га
као
ожењеног
(
а
оженио
га
,
по
обичају
,
рано
,
дечком
)
дао
у
манастир
,
да
учи
.
Али
га
дуго
није
задржао
:
бојао
се
да
много
не
„
преучи
“
,
разнежи
се
и
оде
у
варош
.
У
том
отац
убрзо
умро
,
те
он
предузео
кућу
водити
.
Поче
јаче
да
се
дружи
са
Арнаутима
и
да
продаје
стоку
за
турску
војску
.
Али
једно
све
поквари
.
Марко
и
неки
чувени
Ахмет
,
Арнаутин
,
поглавица
највећег
и
најјачег
фиса
,
поред
интереса
што
су
имали
да
њихове
куће
и
фисови
буду
у
љубави
,
јер
нико
онда
није
био
у
стању
да
на
њих
удари
,
и
лично
су
се
њих
двојица
волели
.
И
то
се
волели
толико
,
да
су
се
он
и
Ахмет
,
и
ако
овај
Арнаутин
,
туђе
вере
,
у
манастиру
пред
калуђером
побратимили
и
то
пијући
из
расечених
руку
крв
један
од
другог
.
Од
тада
за
њих
двојицу
није
било
вере
,
ничега
.
Маркова
кућа
за
Ахмета
је
била
слађа
,
пријатнија
него
његова
рођена
;
као
што
опет
за
Марка
у
Ахметовој
кући
није
имао
ни
харема
ни
ичега
скривеног
.
А
обојица
су
били
лични
,
наочити
и
силни
.
Када
би
остали
на
само
,
гледајући
се
,
осећали
би
како
од
задовољства
и
среће
затрепере
.
И
увек
су
били
заједно
,
по
трговини
,
по
саборима
,
чак
и
по
манастирима
и
весељима
.
Цео
крај
,
целу
чувену
Пчињу
њих
двојица
су
носили
и
имали
у
својим
рукама
.
Колико
би
пута
Марко
,
бавећи
се
по
годину
дана
на
путу
,
кад
би
дошао
,
прво
свраћао
тамо
,
код
Ахмета
,
побратима
,
и
код
њега
преседео
,
одморио
се
и
тек
онда
дошао
кући
.
А
знало
се
да
ниједан
Ахметов
барјам
,
весеље
,
радост
његове
куће
и
његова
браства
не
може
бити
без
њега
,
каогод
и
овамо
код
Марка
опет
без
Ахмета
,
или
кога
од
његових
укућана
.
Ахметов
синовац
,
Јусуф
,
готово
одрасте
у
Марковој
кући
.
За
њега
се
знало
да
га
Ахмет
,
пошто
није
имао
деце
,
највише
воли
и
да
њега
спрема
себи
за
заменика
.
А
да
га
је
највише
волео
,
видело
се
по
томе
,
што
га
код
„
побратима
“
остављао
,
нешто
стога
што
је
ближе
био
манастир
,
да
би
могао
чешће
ићи
и
тамо
учити
,
а
највише
да
се
код
Марка
и
његових
,
као
куд
и
камо
питомијих
,
светскијих
,
што
више
прилагоди
,
научи
,
упитоми
и
спреми
за
старешинство
и
вођство
браства
.
И
нико
није
био
пажен
и
вољен
као
тај
већ
„
њихов
Јусуф
“
,
„
Јусуфче
“
како
су
га
сви
звали
.
За
све
Маркове
браственике
био
је
он
као
неко
вуче
,
неко
дивље
младунче
,
које
они
треба
што
више
да
припитоме
,
што
више
да
му
угоде
.
И
сваки
му
је
чинио
,
угађао
,
више
него
својему
.
Али
после
се
видело
шта
је
.
Марко
је
имао
сестру
,
и
то
једину
,
коју
је
,
хотећи
да
је
поштеди
,
да
се
не
би
удала
за
каквог
њиховога
сељака
и
била
изложена
тешком
сељачком
и
планинском
животу
,
одвојио
и
оставио
код
куће
.
И
чак
послао
је
,
да
и
она
учи
у
манастиру
.
Доцније
,
није
је
тако
брзо
удавао
,
једнако
меркајући
какву
за
њу
згодну
прилику
.
И
она
је
после
,
као
једина
женска
,
која
је
вечито
била
код
куће
,
чак
и
за
време
највећих
пољских
радова
,
највише
се
са
тим
Јусуфчетом
и
забављала
.
Она
га
поучавала
свему
:
и
читању
,
облачењу
и
говору
.
И
могли
су
наочиглед
,
пред
свима
,
да
се
љубе
,
па
ипак
никоме
не
би
могла
да
падне
рђава
мисао
.
Прво
што
је
она
од
њега
била
старија
,
а
и
што
је
то
била
Маркова
,
„
батина
“
сестра
,
која
им
је
,
у
осуству
његовом
,
била
старешина
.
А
друго
што
се
знало
да
сама
она
врло
добро
зна
какав
би
због
тога
лом
и
несреће
настале
.
Али
једне
године
,
када
се
Марко
вратио
,
она
је
толико
била
бременита
,
да
није
смела
да
се
појави
.
Марко
,
кад
чуо
,
једва
,
на
молбу
и
плач
свих
,
на
комаде
својом
руком
што
је
не
исече
.
И
не
смири
се
,
догод
му
не
јавише
да
су
је
на
коњима
—
а
све
кришом
ноћу
—
у
неки
женски
манастир
одвели
,
и
не
показаше
прамен
њене
осечене
косе
и
парче
од
црне
јој
калуђерске
ризе
.
Али
на
ужас
и
трепет
браственика
,
видело
се
како
он
,
бата
им
,
Марко
,
чисто
жали
.
И
то
не
толико
себе
,
колико
Ахмета
побратима
,
јер
за
Јусуфчића
зна
се
да
мора
бити
мртав
;
али
,
дај
Боже
,
да
се
на
томе
заустави
,
а
да
ови
његови
и
самога
Ахмета
са
кућом
не
униште
.
Узалуд
Ахмет
,
пренеражен
,
цео
фис
довукао
к
себи
,
да
му
Јусуфчића
дан
и
ноћ
чувају
и
пазе
.
Кришом
га
ноћу
одводили
у
друга
племена
,
само
да
Маркови
не
дознаду
где
је
.
Али
то
ништа
није
помогло
.
Најмлађи
из
браства
Маркова
,
још
неогарена
,
детиња
лица
,
као
да
је
испод
земље
ишао
,
тако
неопажен
прошао
сва
арнаутска
села
,
нашао
село
и
кућу
,
у
коју
су
били
одвели
Јусуфчића
.
Не
зна
се
како
се
попео
на
кров
,
како
је
цео
дан
преседео
скривен
у
баџи
,
трпећи
да
га
дави
и
гуши
дим
са
огњишта
.
Само
,
кад
ови
у
вече
са
Јусуфчићем
засели
око
огњишта
,
да
вечерају
,
наоружани
,
са
пушкама
преко
крила
,
и
са
стражом
испред
куће
,
овај
одозго
,
кроз
баџу
,
упао
посред
огњишта
.
У
мраку
и
запрепашћености
свих
одсекао
Јусуфчићу
главу
.
И
онда
дочекан
од
својих
,
праћен
њима
,
халакајући
,
дојурили
сви
овамо
и
горе
,
на
кући
побили
мртву
Јусуфчићеву
главу
,
те
њоме
опрали
грех
и
срамоту
са
кућног
старог
и
каменог
слемена
.
Одмах
Марко
,
не
себе
ради
,
него
да
сачува
јединца
сина
а
и
браству
будућег
вођу
и
старешину
,
—
жену
и
сина
превео
овамо
.
Купио
ову
кућу
.
Навукао
отуда
са
села
све
оно
богаство
,
истина
сирово
али
велико
:
грдне
дењкове
ћилимова
и
поњава
,
брашна
,
вуне
,
вина
,
а
од
стоке
само
кућне
краве
,
кућне
коње
,
са
којима
су
се
били
,
нарочито
жена
му
и
син
,
као
сродили
.
А
сам
он
,
као
не
могући
да
се
одвоји
сасвим
отуда
,
а
и
с
тога
,
што
би
без
њега
сва
родбина
била
потучена
и
упропашћена
од
Ахметовог
браства
,
закупио
неколико
ханова
,
који
су
били
по
граници
,
који
су
више
служила
за
шверц
,
крађе
и
пушкарање
између
Арнаута
,
него
за
трговину
,
да
би
из
тих
ханова
држао
Арнауте
у
шкрипцу
,
страху
.
Овамо
кући
,
у
варош
,
ретко
би
долазио
.
Ако
би
дошао
у
години
три
,
четири
пута
.
Чак
и
преобука
слала
му
се
од
куће
,
па
и
то
не
често
.
Обично
суботом
,
када
би
долазиле
рабаџије
,
да
на
својим
тешким
,
воловским
колима
,
за
ханове
пренесу
еспап
,
као
:
велики
грумен
соли
,
каце
пуне
зејтина
,
гаса
,
али
увек
највише
барута
и
олова
и
оружја
.
Овде
је
једнако
седела
његова
жена
,
Стана
,
са
оним
слугом
,
Арсом
,
који
се
већ
није
сматрао
као
слуга
,
јер
је
код
њих
био
и
одрастао
.
А
Стана
,
како
први
пут
дошла
овамо
,
у
кућу
,
таква
и
остала
.
Већ
је
била
стара
.
Сува
,
висока
,
са
уским
лицем
,
мирним
,
готово
белим
очима
и
устима
.
Ма
да
је
имала
чиме
целу
кућу
да
намести
,
ипак
ништа
није
чинила
.
Још
су
стајали
дењкови
везаних
ствари
:
ћилимова
,
јастука
,
покроваца
.
Требало
је
само
један
дан
,
па
да
се
кућа
сва
испуни
.
Али
она
,
увек
тобож
као
од
великог
посла
,
није
могла
.
Све
се
као
канила
.
Сваки
дан
се
брижно
питала
:
кад
ће
већ
по
кући
да
размести
,
а
опет
би
остављала
и
одуговлачила
.
Све
се
као
нечем
надала
.
А
изгледало
је
да
се
највише
надала
,
да
ће
се
опет
вратити
у
село
,
ма
да
је
била
сама
уверена
да
је
то
немогућно
.
И
зато
никако
се
није
могла
да
„
повароши
“
,
да
се
помири
и
уживи
у
кућу
.
Вечито
је
била
сама
,
и
као
одбачена
од
нечега
.
Долазиле
би
јој
комшике
,
од
њих
неке
,
исто
тако
као
и
она
,
досељенице
из
Турске
.
И
она
би
ишла
к
њима
,
али
само
то
и
више
ништа
.
Ни
с
једном
да
се
истински
спријатељи
.
А
од
целог
одела
,
по
коме
би
се
могло
да
суди
да
је
у
вароши
,
само
што
је
носила
антерију
и
то
скупоцену
,
свилену
,
али
опет
је
испод
ње
вирио
крај
њене
дугачке
,
дебеле
сељачке
кошуље
.
Једнако
се
још
забрађивала
жутом
,
простом
и
јаком
шамијом
,
једнако
опасивала
футом
,
о
којој
је
висило
ношче
са
неколико
кључића
од
разних
сандука
.
И
једино
што
је
,
место
у
опанцима
и
боса
,
ишла
у
папучама
и
вуненим
белим
чарапама
.
Па
и
то
,
колико
се
пута
заборави
и
почне
да
везује
опанке
,
док
не
би
,
смејући
јој
се
,
Арса
подвикнуо
:
—
Е
,
еј
,
газдарице
,
нисмо
у
Пчињи
.
И
да
јој
није
било
још
тога
Арсе
,
ко
зна
шта
би
било
од
ње
,
онако
саме
.
Он
јој
је
био
све
,
и
село
и
варош
.
Он
је
ишао
по
вароши
,
по
чаршији
,
и
онда
све
њој
овамо
до
ситница
причао
.
Она
је
од
њега
сазнавала
каква
је
чаршија
,
какви
дућани
,
еспапи
,
механе
,
нарочито
Шарени
Хан
,
где
долазе
из
Турске
Турци
и
њихни
сељани
.
Свакога
од
њих
Арса
би
редовно
доводио
овамо
код
ње
,
и
они
би
се
после
с
муком
,
гошћени
и
чашћени
,
могли
од
ње
да
одвоје
,
и
да
јој
наодговарају
на
њена
силна
запиткивања
о
свему
.
И
бар
да
јој
сина
Томчу
,
када
овај
поче
расти
,
Марко
остављао
код
ње
,
можда
би
јој
било
друкчије
.
Али
,
чим
Томча
одрастао
мало
,
прешао
десету
годину
,
он
га
—
као
бојећи
се
опет
да
чак
овамо
,
у
варош
,
Ахметови
по
његову
главу
не
пређу
—
почео
водити
са
собом
и
после
га
готово
никако
од
себе
и
не
пуштао
.
Само
на
Божић
или
Ускрс
долазио
би
с
њиме
.
И
тако
она
никада
сина
да
се
нагледа
,
никад
да
може
макар
ноћу
,
у
спавању
,
да
га
ижљуби
.
А
и
он
,
дечко
,
па
већ
као
отац
.
Нема
још
дванаест
година
,
а
већ
почео
нож
да
носи
и
са
два
појаса
да
се
опасује
,
и
да
се
на
њу
издире
,
заповеда
јој
и
никако
јој
не
да
да
га
много
љуби
и
милује
.
Једино
што
би
јој
покаткад
сам
долазио
,
то
би
било
којом
суботом
,
када
би
,
место
оца
,
дошао
са
рабаџијама
,
да
еспап
узму
.
Па
и
то
би
морао
одмах
сутра
рано
да
се
враћа
.
Колико
пута
,
када
јој
га
по
толико
месеци
он
никако
не
пошље
нити
јој
ко
други
—
а
то
је
највише
плашило
—донесе
какву
вест
о
њима
,
она
,
не
могући
да
издржи
,
почне
Арсу
,
као
да
је
он
крив
,
да
пита
и
да
га
као
кори
:
—
Ох
,
што
не
шаље
то
дете
?
Што
га
толико
држи
код
себе
?
Мало
се
он
крви
са
том
проклетијом
(
Арнаутима
)
,
него
и
оно
дете
.
Арса
би
почео
да
се
као
буни
,
љути
,
што
она
њега
пита
.
—
Па
шта
знам
ја
,
газдарице
?
Знаш
ти
газду
.
Али
одмах
би
окренуо
да
је
храбри
:
како
ће
га
сигурно
послати
ове
суботе
,
јер
откада
нису
ништа
пазаривали
.
А
да
је
то
сигурно
,
да
ће
ове
суботе
ко
од
њих
доћи
,
зна
и
по
томе
,
што
је
он
тобож
чуо
,
како
су
ових
дана
имали
тамо
много
посла
,
многе
муштерије
,
и
све
су
истрошили
од
еспапа
.
Али
би
тада
,
сигурно
осећајући
колико
лаже
,
и
Арса
прекидао
,
остављао
је
и
као
бежао
од
ње
.
Она
и
не
слушајући
га
,
јер
је
увек
од
њега
такве
одговоре
и
добивала
,
враћала
би
се
пресамићена
у
кућу
хукћући
:
—
Ох
,
шта
га
не
шаље
?
.
.
Па
бар
да
јаве
...
Изедоше
ме
!
XИВ
На
глас
да
се
Софка
испроси
,
цела
варош
,
ситећи
јој
се
,
одахну
.
Дакле
једном
већ
и
то
се
и
са
њом
сврши
,
и
да
су
они
сами
Бога
молили
,
па
не
би
им
тако
испало
за
руком
,
да
се
она
овако
уда
,
у
такву
сељачку
кућу
и
за
таквог
младожењу
,
још
дечка
,
кога
ће
морати
да
учи
како
да
се
опасује
и
умива
.
И
пошто
никог
није
гледала
,
нико
њој
није
био
раван
и
достојан
ње
,
на
послетку
и
право
је
да
тако
и
сврши
.
Бар
да
се
зна
!
Нека
се
види
,
да
и
она
није
баш
онаква
и
толика
,
за
какву
се
издавала
.
Затим
,
по
обичају
,
и
поред
тога
,
почеше
у
потаји
разна
причања
,
оговарања
.
Али
у
колико
су
оговарања
,
приче
ишле
и
шириле
се
,
у
толико
је
овамо
код
Софке
једнако
била
широм
отворена
капија
,
двориште
навек
почишћено
,
и
горе
намештене
собе
нису
могле
да
се
напримају
истог
тог
ужурбаног
и
радозналог
света
,
особито
женскиња
.
Али
Софка
је
све
то
знала
унапред
и
јуначки
издржавала
.
Знала
је
каква
ће
запиткивања
,
задиркивања
бити
,
а
све
из
потаје
да
се
дозна
и
види
да
ли
је
заиста
она
срећна
,
да
ли
га
заиста
воли
,
таквога
мужа
,
још
дете
!
Знала
је
да
ће
најмаснија
и
најдрскија
пецкања
бити
од
њених
тобож
интимних
некадањих
другарица
и
вршњакиња
.
И
зато
је
била
обучена
у
раскошно
одело
,
у
тешке
,
црвене
као
крв
шалваре
,
са
великим
жутим
колутима
од
срме
око
џепова
и
ногавица
.
На
прсима
јој
је
увек
била
она
низа
дуката
,
поклон
од
Марка
,
које
јој
цела
прса
покривала
и
која
је
,
као
што
је
Софка
и
знала
,
свакога
највише
и
запрепашћивала
.
Дочекивала
их
је
све
са
ужагреним
очима
и
као
крв
руменим
устима
,
чак
и
навлаш
обојеним
,
јер
је
знала
да
ће
те
њене
ужагрене
очи
и
румена
уста
тумачити
се
да
су
сигурно
,
као
код
сваке
веренице
,
од
љубави
и
среће
.
У
вече
Софка
,
заморена
тим
доласцима
,
испружила
би
се
по
миндерлуку
,
који
је
био
у
исто
време
и
кревет
.
Магда
у
синији
,
готово
клечећи
испред
ње
,
служила
би
је
јелом
,
да
би
Софка
због
тога
морала
ма
штогод
да
једе
,
јер
иначе
није
ништа
од
јела
узимала
.
После
вечере
целе
ноћи
Магда
би
код
ње
предремала
,
тобож
да
јој
је
на
услузи
,
а
у
ствари
чувајући
је
.
Јер
Софка
,
поред
свега
што
се
упињала
,
не
подавала
,
ипак
,
ипак
,
сваке
ноћи
као
да
је
била
у
грозници
.
Не
зна
које
је
већ
доба
,
тек
осећала
би
себе
како
је
сва
врела
.
Из
уста
почео
би
да
је
пали
дах
.
Окретала
би
главу
прозору
,
и
тамо
на
небу
,
међ
облацима
,
одмах
би
тако
јасно
и
истински
видела
како
се
оцртава
и
издиже
он
.
Јак
,
висок
,
са
јаким
рукама
.
И
онда
он
почиње
к
њој
да
долази
.
Узима
је
на
своје
руке
,
и
,
не
сагибајући
се
,
толико
је
снажан
,
приноси
је
себи
,
и
љуби
је
,
тако
да
би
му
чак
и
врх
од
носа
осећала
.
Тада
би
ђипила
.
Унезверена
,
изван
себе
од
страха
,
хватала
би
Магду
за
руку
и
показивала
јој
на
прозор
и
на
небо
.
—
Магдо
,
видиш
ли
?
Магда
,
као
све
то
унапред
знајући
,
да
ли
из
искуства
или
из
веровања
,
враџбина
,
одмах
би
јој
квасила
чело
водом
и
мокрим
пешкиром
влажила
усне
.
Софка
би
се
брзо
освешћавала
,
и
да
би
од
Магде
то
сакрила
,
као
од
стида
,
окретала
би
се
ничке
и
наређивала
јој
:
—
Магдо
,
покри
ме
.
Хоћу
да
спавам
!
А
сутра
,
дању
,
Софка
већ
није
жалила
себе
,
јер
би
гледала
како
је
собом
,
својом
жртвом
и
оним
својим
ноћним
мукама
,
бар
остале
усрећила
.
Кућа
се
повратила
и
добила
онај
њен
некадањи
,
стари
,
сјајни
,
толико
чувени
изглед
:
утишана
,
умирена
и
свечана
.
Отац
јој
у
пола
новом
оделу
,
а
није
хтео
сасвим
ново
да
начини
,
да
се
не
би
казало
да
је
то
од
Софкиних
пара
,
што
је
од
свекра
добила
.
По
цео
дан
би
био
код
куће
.
Или
се
шета
,
или
обилази
око
куће
,
по
башти
и
све
надгледа
,
дотерује
.
Највише
се
задржава
у
подруму
,
у
коме
су
већ
лежала
разна
бурад
од
пића
,
што
му
пријатељ
Марко
послао
и
што
он
свакога
дана
поново
тражи
,
кад
би
му
се
које
пиће
допало
.
Око
ручка
он
већ
постаје
нестрпљив
,
што
ручак
није
готов
.
Сам
иде
у
кујну
,
обилази
око
огњишта
,
проба
од
јела
и
наређује
Магди
или
матери
,
како
ће
се
које
јело
запржити
,
које
парче
меса
за
њега
оставити
и
боље
се
испећи
...
Мати
опет
,
једнако
обучена
у
свечано
,
главе
не
диже
од
спремања
колача
,
туцања
шећера
,
пржења
кафе
:
по
кујни
не
може
се
проћи
,
а
да
се
не
нагази
на
које
зрно
шећера
или
кафе
.
Од
преосталих
татлија
,
колача
и
локума
,
што
се
није
могло
да
поједе
,
долапи
,
рафови
и
прозори
доње
собе
претрпани
.
А
то
све
због
њега
,
оца
.
Њему
се
увек
допадну
ти
колачи
,
а
не
могући
све
да
их
поједе
,
наређује
да
се
остали
оставе
,
па
ће
их
он
сутра
појести
.
А
то
опет
никада
није
чинио
.
Пошто
му
се
сутра
неки
нови
колачи
и
пите
допадну
,
то
онда
опет
наређује
да
од
њих
оставе
за
њега
за
сутра
.
И
то
се
толико
дана
гомилало
,
да
ускоро
почела
цела
кућа
,
особито
доле
,
кујна
и
она
велика
соба
,
да
заударају
на
онај
тежак
,
масан
задах
,
пун
загушљивости
,
тешкоће
,
али
некако
сладак
,
раздражљив
.
А
опет
целог
дана
не
може
Софка
да
се
одбрани
од
дарова
и
поклона
што
јој
отуда
свекар
Марко
једнако
шаље
.
Он
после
прошевине
престао
да
иде
од
куће
у
хан
и
село
.
Сигурно
сада
кућу
и
све
журно
спрема
за
свадбу
.
И
онда
целог
дана
овамо
шаље
дарове
и
слаткише
за
њу
.
И
свако
вече
,
у
мрак
,
чисто
кријући
се
,
и
сам
као
осећајући
да
није
у
реду
,
али
ипак
сваког
би
дана
долазио
.
Одоздо
са
капије
чуо
би
се
његов
пун
глас
:
—
Где
је
моја
Софка
?
И
силином
,
пуноћом
и
раздраганошћу
тог
свог
гласа
испунио
би
целу
кућу
,
чак
овамо
горе
,
до
Софке
.
Она
,
задижући
шалваре
,
да
јој
не
би
сметале
,
а
и
косу
склањајући
иза
врата
,
потрчала
би
одозго
к
њему
.
—
Ево
ме
,
тато
.
И
љубила
би
га
у
руку
.
Он
би
јој
давао
дар
изговарајући
се
како
тобож
ишао
тако
по
чаршији
,
па
му
случајно
пало
у
очи
,
а
особито
какве
минђуше
,
и
ето
купио
за
њу
.
И
после
чашћења
и
гошћења
са
оцем
,
чак
и
вечере
и
после
ње
дубоког
у
ноћ
седења
,
он
,
одлазећи
и
праћен
Софком
са
свећом
до
капије
,
увек
у
потаји
,
кришом
,
да
га
не
би
ко
чуо
,
питао
би
је
:
—
Да
ти
не
треба
пара
?
Да
ти
да
тата
.
—
Имамо
,
имамо
,
тато
.
—
Ама
не
то
.
Него
за
тебе
,
да
своје
паре
имаш
,
па
ако
ти
што
треба
,
што
зажелиш
,
да
купиш
себи
.
Даље
је
не
би
ни
питао
,
и
Софка
би
,
љубећи
га
на
растанку
у
руку
,
осетила
у
шаци
дукат
.
XВ
И
за
све
време
од
како
се
испроси
,
па
ни
на
сам
испит
,
кад
први
пут
виде
младожењу
свог
,
Томчу
,
кога
и
не
запамти
,
јер
јој
је
једва
допирао
испод
пазуха
,
никако
се
Софка
не
заплака
.
И
тек
у
очи
свадбе
,
у
суботу
,
када
по
обичају
са
свима
девојкама
и
младим
женама
из
родбине
и
комшилука
оде
у
амам
,
да
се
искупа
и
спреми
за
сутрашњи
дан
,
за
венчање
,
први
пут
што
се
тамо
заплака
.
Цео
амам
био
је
закупљен
.
Мати
и
друге
јој
тетке
и
старе
жене
остале
су
код
куће
.
Једино
што
је
пошла
баба
Симка
,
чувена
трљачица
,
која
ће
тамо
Софку
купати
.
Њој
је
то
био
занат
.
Била
се
испрва
потурчила
,
побегавши
за
Турчином
.
Доцније
,
када
је
овај
напустио
,
служила
је
по
харемима
,
а
кад
остарела
,
вратила
се
овамо
.
И
од
тада
једнако
сваку
удавачу
она
тамо
у
амаму
купа
и
„
трља
“
.
Говорило
се
како
она
зна
мађије
:
како
купајући
удаваче
она
их
и
учи
,
даје
им
као
неке
чини
,
како
ће
се
сутра
,
на
дан
венчања
,
и
после
венчања
,
мужевима
што
више
допасти
и
ући
им
у
вољу
.
Зато
је
Софка
са
том
баба
Симком
и
пошла
.
Мати
јој
је
имала
само
што
више
јела
,
пита
и
колача
да
испошље
у
амам
,
чиме
ће
се
оне
тамо
частити
и
гостити
.
И
заиста
је
све
то
одавно
,
још
пре
ручка
,
по
слушкињама
,
заједно
са
преобукама
,
било
однесено
.
А
Софка
кад
пође
,
онда
се
само
понеше
дарови
:
пешкири
,
чарапе
,
чиме
ће
се
амамџика
и
остало
особље
даривати
.
То
,
увијено
у
бошчи
,
понесе
собом
баба
Симка
.
Испраћене
и
одгледане
са
њихне
капије
чак
до
на
крај
улице
,
ушле
су
у
ону
уску
,
криву
улицу
,
која
је
,
водом
излокана
,
била
навек
пуна
камења
,
те
се
није
могло
да
иде
у
гомили
,
скупа
,
већ
у
реду
,
једно
за
другим
.
На
капијама
жене
,
девојке
устајале
су
и
,
знајући
да
то
она
,
Софка
ефенди
-Митина
,
иде
у
амам
,
радознало
су
ишчекивале
да
је
виде
.
Симка
,
срећна
,
као
да
јој
је
ово
најбоља
препорука
за
њен
занат
,
јер
ето
и
они
,
ефенди
-Митини
,
позвали
је
да
им
Софку
купа
,
а
камо
ли
неће
други
,
нижи
,
сиротнији
од
њих
.
Са
сваком
се
старијом
женом
здравила
,
разговарала
и
застајкивала
.
А
и
ове
саме
су
је
заустављале
,
као
да
је
то
њена
радост
,
слава
,
што
се
Софка
удаје
.
Свака
ју
је
предусретала
:
—
О
срећно
,
срећно
,
баба
Симка
!
Она
,
радосна
,
одговарала
је
:
—
Хвала
,
хвала
,
да
Бог
да
ускоро
и
убрзо
и
ваша
девојка
!
Софка
,
огрнута
у
нову
,
скупоцену
,
невестинску
колију
,
дар
од
свекра
,
ишла
је
у
средини
.
Било
јој
је
пријатно
.
Знала
је
да
све
у
њу
гледају
.
Нова
чохана
колија
,
ма
да
је
топло
заогртавала
и
грејала
је
,
ипак
ју
је
стезала
у
плећима
и
око
кукова
.
Знала
је
да
јој
се
сигурно
сада
снага
зато
јаче
испољава
,
види
.
Око
врата
уздигнута
јака
нежно
и
меко
миловала
јој
је
врат
.
Пењући
се
том
уском
улицом
и
приближавајући
се
амаму
и
оном
ћошку
за
који
су
морале
да
зађу
и
одатле
право
чаршијом
на
више
да
оду
у
амам
,
Софка
је
знала
да
ће
,
као
увек
,
на
том
ћошку
око
дућана
бити
скупљених
момака
,
нежењених
,
и
другог
света
.
Нарочито
их
је
ту
у
дане
,
суботом
,
када
се
знало
да
женске
иду
на
купање
.
А
све
морају
ту
да
наиђу
.
Знала
је
да
ће
их
сада
сигурно
бити
и
више
.
Јер
још
и
пре
,
као
девојка
,
када
би
она
и
мати
идући
на
купање
ту
наишле
,
одмах
би
се
осетио
међ
њима
покрет
,
јер
њих
две
биле
су
обучене
у
најлепше
,
најскупоценије
одело
.
И
није
се
знало
коме
више
да
се
диве
,
која
је
лепша
,
да
ли
мати
или
она
,
Софка
.
А
сада
,
кад
иде
као
удавача
,
била
је
уверена
да
ће
се
што
више
скупити
,
да
би
је
што
боље
гледали
,
подсмехујући
се
и
сажаљевајући
је
,
што
ето
и
она
већ
мора
де
се
уда
,
истина
за
најбогатијег
газду
али
још
сељака
,
тек
што
се
доселио
,
и
то
за
мужа
,
кога
није
ни
знала
и
који
је
био
још
дете
.
И
то
она
,
она
!
Зато
Софка
,
приближујући
се
са
осталима
,
није
се
,
као
друге
удаваче
,
плашила
од
тог
гледања
,
већ
је
,
не
гледајући
ни
у
кога
,
ишла
мирно
,
полако
.
Остале
су
,
нарочито
младе
девојке
,
шипарице
,
црвенећи
од
радозналих
,
чисто
зазорних
погледа
,
као
кроз
шибу
пролазиле
и
бежале
на
више
ка
мосту
и
амаму
,
тако
да
је
баба
Симка
,
кад
је
видела
да
ће
са
Софком
готово
сама
остати
,
морала
да
их
гласно
зове
.
—
Море
,
шта
се
растурате
?
—
Заустављала
их
да
би
,
као
што
је
ред
,
обичај
,
све
заједно
стигле
пред
амам
,
који
се
одмах
више
моста
видео
.
Он
је
био
округао
,
са
старим
каменовима
а
при
дну
,
около
,
сав
мемљив
и
влажан
.
Горе
,
испод
самог
крова
,
прозори
са
решетком
да
се
не
би
могло
кроз
њих
из
чаршије
тамо
унутра
гледати
.
Кров
полегао
,
широк
и
сав
црн
.
Једино
у
средини
горе
,
где
су
била
стакла
кроз
која
је
у
амам
долазила
светлост
,
видео
се
креч
,
малтер
.
Око
амама
свуда
вода
,
нарочито
од
оне
амамске
чесме
,
из
које
се
амам
водом
пуни
а
која
се
после
овамо
у
чаршији
и
око
амама
разлевала
.
Више
амама
опет
је
настајала
чаршија
и
чувена
циганска
махала
,
са
високом
,
старом
сахат
кулом
.
Отуда
су
већ
допирали
звуци
ћеманета
,
дахира
и
бубњева
које
су
тамо
Цигани
,
свирачи
,
по
својим
колебама
пробали
и
дотеривали
,
да
буду
готови
и
,
чим
падне
мрак
,
почну
отуда
да
се
растурају
овамо
по
вароши
.
Испред
амама
дочека
их
сама
амамџика
.
И
пошто
је
Софка
пољуби
у
руку
и
дарова
је
кошуљом
,
она
прво
њу
уведе
унутра
и
одведе
је
у
чело
,
на
најлепше
место
,
где
је
био
прострт
душек
,
док
су
свуда
около
по
миндерлуку
биле
асуре
.
Под
је
патосан
плочама
.
У
средини
горела
је
обешена
лампа
,
јер
је
од
високих
ограђених
прозора
било
мало
светлости
.
Једино
што
је
било
још
светлости
,
то
је
долазила
од
оног
великог
купа
жара
,
који
се
црвенећи
жарио
и
светлео
и
око
кога
су
се
сушили
пиштимаљи
.
За
Софком
уђоше
и
остале
.
И
чим
се
за
њима
затворише
и
закључаше
амамска
врата
,
све
,
осетивши
се
затворене
,
сасвим
се
ослободивши
,
брзо
,
весело
почеше
да
се
пењу
по
миндерлуку
и
да
се
свлаче
.
Убрзо
се
амам
зашарени
свученим
хаљинама
,
испуни
се
разговором
,
кикотањем
,
радосним
узвицима
од
журбе
.
И
поче
и
пре
купања
:
голицање
,
смех
,
набацивање
хаљина
једне
на
другу
,
силом
свлачење
и
откопчавање
неких
,
које
су
се
стиделе
,
јер
су
тек
сада
први
пут
долазиле
у
амам
.
Нарочито
од
младих
жена
,
скоро
удатих
,
није
се
могло
опстати
.
Оне
су
прве
биле
свучене
,
прве
готове
.
Сваку
девојку
су
јуриле
,
задиркивале
.
У
брзо
па
лупа
нанула
Циганки
,
које
су
ишле
и
распремале
,
лупа
врата
амамских
и
њихних
токмака
,
обешених
дрвених
ћутука
,
који
су
по
вратима
,
приликом
затварања
,
падали
одозго
ударајући
их
и
притискујући
их
,
да
што
боље
стоје
затворена
—
све
се
то
измеша
и
поче
да
бруји
...
Неке
,
већ
готове
,
свучене
,
не
могући
чекати
,
са
нанулама
у
рукама
,
трчале
су
босе
по
плочама
,
да
што
пре
уђу
унутра
,
а
отуда
се
враћале
вриштећи
,
прскане
хладном
водом
од
других
које
су
пре
њих
ушле
.
И
све
,
као
да
им
је
баба
Симка
била
све
и
сва
,
отац
,
мати
,
њој
су
се
обраћале
,
тужиле
једна
на
другу
.
По
која
тек
вриштећи
отуда
истрчи
.
—
Тето
,
мори
,
види
ове
!
Не
може
од
њих
да
се
прође
!
За
њом
,
готово
посрћући
,
узверена
,
зајапурена
излеће
друга
и
виче
:
—
Баба
-
Симка
,
стрина
Паса
сву
ме
модрицом
начини
!
Сву
ме
изуједа
.
Из
амама
опет
допире
стрина-Пасин
грлени
глас
,
глас
младе
,
мале
,
пуне
жене
и
тек
сада
,
после
удадбе
,
сасвим
развијене
:
—
Сама
је
кучка
.
Не
може
да
издржи
,
кад
се
види
како
је
лепа
,
па
се
сама
уједа
и
штипа
.
Софка
,
са
баба-
Симком
до
себе
,
онако
одвојена
,
на
најлепшем
месту
на
душеку
који
је
покривен
белим
новим
чаршавом
,
свлачила
се
.
Али
некако
споро
.
Она
је
одавна
за
све
ово
знала
.
И
онда
,
чим
се
испросила
,
унапред
је
знала
да
ће
све
ово
бити
:
цела
њена
свадба
,
и
оне
прошевине
,
и
китке
,
и
дарови
,
и
оно
скупљање
мушких
на
ћошку
,
гледање
и
сада
ово
у
амаму
.
Знала
је
како
ће
и
сада
,
као
и
некада
,
исто
овако
кроз
високе
прозоре
једва
допирати
светлост
,
тамо
у
дну
трептати
онај
велики
куп
жара
,
испод
миндерлука
бити
хладноћа
од
влажних
плоча
,
тамо
на
улазу
стајати
тестије
хладне
воде
,
поређани
редови
нанула
и
Циганке
у
мокрим
хаљинама
,
суве
,
црне
са
светлим
очима
и
белим
зубима
.
А
из
правог
амама
ће
допирати
топлота
,
пара
и
она
загушљива
амамска
устајалост
...
Знала
је
и
то
да
је
сада
,
када
уђе
,
неће
више
гледати
као
пре
,
када
је
са
матером
долазила
,
још
била
неиспрошена
(
онда
је
све
из
далека
чисто
заобилазе
,
дивећи
се
њеној
лепоти
)
,
већ
да
ће
је
сад
сасвим
друкчије
гледати
.
Као
да
је
никада
нису
виделе
.
Сада
ће
све
,
када
почне
да
се
свлачи
,
кришом
,
једва
,
из
потаје
,
ишчекивати
да
се
сасвим
свуче
,
те
да
је
што
више
могу
гледати
,
мотрити
јој
сваки
део
тела
,
сваки
њен
покрет
.
А
све
то
стога
,
што
се
сутра
удаје
,
иде
мужу
.
За
све
то
Софка
је
знала
и
била
према
томе
унапред
одавно
равнодушна
.
Али
када
виде
да
се
све
свукле
,
готово
све
отишле
у
амам
,
а
до
њених
ногу
једина
остала
баба
Симка
,
па
и
она
већ
готова
,
опасана
пиштимаљем
и
са
великим
нанулама
на
сувим
ногама
,
и
чисто
заклањајући
својим
усахлим
телом
бакарне
боје
Софку
од
радозналих
погледа
,
пушећи
разговарала
са
амамџиком
и
,
са
неком
насладом
,
мешала
турске
речи
,
—
Софка
чисто
претрну
,
јер
се
није
надала
да
ће
јој
сада
све
то
оволико
и
овако
доћи
.
И
из
страха
да
то
ко
не
опази
,
да
се
зато
она
тако
споро
свлачи
,
што
се
боји
,
и
онда
као
сажаљевајући
је
,
да
не
почну
долазити
по
њу
,
да
је
охрабре
,
она
брзо
,
одједном
,
баци
са
себе
и
остало
одело
и
ужурбано
позва
Симку
.
—
Хајде
,
тето
!
Циганка
,
којој
амамџика
брзо
намигну
и
која
је
нарочито
зато
стајала
и
чекала
,
брзо
Софки
донесе
лепе
,
шарене
,
„
седевске
“
нануле
и
понизно
их
навуче
на
њене
мале
,
румене
ноге
.
Затим
пође
испред
Софке
,
да
јој
отвори
врата
.
Софка
,
као
тресући
се
од
језе
,
главом
забаци
косу
.
Осети
како
јој
се
она
по
леђима
и
дужином
тела
заталаса
,
и
нежно
је
помилова
.
Ножним
прстима
јаче
држећи
нануле
,
да
јој
се
случајно
не
исклизну
,
упути
се
вратима
.
Прва
врата
,
тешка
,
пуна
влаге
,
стара
,
при
дну
сва
иструлела
,
отвори
јој
Циганка
.
Она
са
Симком
уђе
.
И
када
чу
како
велики
„
токмак
“
по
вратима
лупну
,
затварајући
их
за
њом
,
кад
осети
пару
,
влагу
од
воде
и
сапунице
а
из
амама
урнебесне
клике
,
кикотање
,
звечање
тасова
,
запљускивање
воде
,
она
опет
претрну
,
опет
,
као
што
се
није
надала
,
дође
јој
тешко
,
тужно
.
Али
се
трже
и
сама
отвори
друга
врата
и
уђе
у
амам
.
Испрва
се
није
могло
од
паре
ништа
да
види
.
Једино
је
одозго
кроз
зракаста
стакла
долазила
светлост
и
осветљавала
средину
,
„
тершене
“
,
а
около
по
сводовима
,
по
„
курнама
“
,
где
је
био
потпун
мрак
,
горела
су
кандила
и
мрко
црвено
осветљавала
.
Из
чепова
шуштала
је
вода
падајући
у
камена
,
мраморна
,
четвртаста
корита
.
На
средини
тершена
једва
се
назирала
изваљена
тела
и
око
њих
или
по
њима
већ
слепљени
праменови
,
влажних
,
дугих
,
црних
коса
.
Чврсто
,
високо
,
упути
се
она
својој
курни
,
која
се
познавала
и
по
двама
кандилима
и
по
црвеном
застору
на
улазу
,
али
је
баба
Симка
задржа
и
шану
јој
:
—
Софке
,
прво
на
тершену
да
се
изнојиш
и
испариш
.
Она
скрену
.
Све
које
су
лежале
радосно
,
дирајући
је
,
дочекаше
је
и
начинише
јој
у
средини
места
.
Она
се
попе
,
леже
.
Али
не
као
остале
,
на
леђа
,
комотно
,
већ
ничке
,
сакривши
прса
и
подбочивши
чело
на
преокренут
тас
.
Угрејана
плоча
пекла
ју
је
.
Али
њој
је
било
хладно
.
У
прстима
стиснутих
руку
,
у
грлу
,
осећала
је
јед
,
горчину
,
и
то
на
саму
себе
.
Што
да
јој
је
сада
овако
?
Што
,
када
је
све
знала
,
ипак
да
јој
сада
дође
оволико
тешко
?
Што
да
је
виде
и
гледају
како
њој
није
мило
,
не
радује
се
.
И
још
када
Симка
седе
до
ње
прекрстивши
ноге
и
једнако
пушећи
и
пијући
ракије
,
што
јој
амамџика
беше
послала
,
и
то
не
,
да
и
она
,
као
остале
,
лежи
,
да
се
пари
,
већ
да
чека
када
ће
Софка
бити
готова
,
па
да
је
купа
,
трља
.
И
та
близина
баба-Симкина
дође
јој
још
теже
.
А
знала
је
да
сада
настаје
и
теже
и
горе
.
Јер
сада
ће
понова
настати
весеље
,
певање
.
И
то
,
као
увек
,
све
ће
песме
бити
о
љубави
,
чежњи
,
месечини
...
И
заиста
,
ускоро
то
и
би
.
Жене
су
око
ње
још
лежале
и
париле
се
,
али
девојке
већ
почеше
.
Не
могу
више
да
издрже
лежање
,
топлоту
.
Почеше
опет
по
курнама
,
око
чепова
,
и
тамо
по
плочама
изваљујући
се
једна
другој
у
крило
,
да
се
пљускају
.
А
из
крајњих
тамних
кутова
,
где
се
од
паре
нису
могле
да
виде
,
почеше
гласно
да
певају
тад
нову
песму
:
„
Жали
,
дико
,
и
ја
ћу
жалити
.
“
Одмах
све
прихватише
.
И
жене
око
Софке
дигоше
се
.
И
оне
одоше
тамо
,
измешаше
се
са
девојкама
.
И
оне
почеше
да
се
умивају
,
поливају
водом
,
певајући
заједно
са
њима
.
Жене
су
се
познавале
по
јачини
и
ширини
гласова
.
Вода
отуда
из
курни
,
од
многог
поливања
,
поче
у
млазевима
да
се
разлева
овамо
око
Софке
и
око
тершена
.
А
песма
све
јача
,
страснија
.
И
то
као
навлаш
све
око
онога
:
како
није
благо
ни
сребро
ни
злато
,
и
како
као
да
је
она
тобож
имала
драгог
,
волела
се
са
њим
,
па
сада
не
полази
за
њега
,
—
и
оне
,
видећи
како
јој
је
тешко
,
сажаљевају
је
,
и
даби
је
утешиле
,
певају
те
песме
о
растанку
.
Хоће
да
јој
покажу
како
она
није
сама
,
како
ето
и
међ
њима
има
које
су
исто
тако
несрећне
,
туже
,
вену
.
А
Софка
је
знала
да
то
код
ње
није
.
И
зато
јој
теже
падало
.
Готово
сама
,
поклопљена
ничке
,
опкољена
паром
,
водом
,
песмом
,
осећала
је
како
је
пара
гуши
,
како
заједно
са
паром
гута
речи
тих
песама
.
А
они
ударци
токмака
на
вратима
од
Циганки
,
које
су
,
послужујући
,
сваки
час
излазиле
и
улазиле
,
као
маљеви
је
лупају
по
глави
и
у
мозгу
јој
остају
.
А
песма
,
звук
тасова
све
јачи
,
све
бешњи
.
Док
једна
,
а
то
баш
она
која
се
тужила
како
је
стрина
Паса
уједа
,
витка
,
црнпураста
и
бежећи
од
другарица
,
које
су
је
јуриле
,
поливале
водом
,
да
јој
се
сва
коса
била
слепила
по
њеном
красном
витком
телу
,
дотрча
овамо
на
тершене
код
Софке
и
дигнувши
руке
,
затуривши
главу
,
запева
тако
силно
,
да
амам
као
звоно
одјекну
:
„
Да
знаш
,
дико
,
да
знаш
,
дико
,
„
Како
венем
за
те
.
“
Па
одједном
прекину
,
и
,
као
да
се
она
сутра
удаје
,
поче
да
жали
,
нариче
:
„
Јао
,
јао
,
јел’те
,
дико
,
жао
,
„
Јел
’
те
жао
,
што
се
растајемо
.
—
Тето
,
хајде
!
Софка
се
диже
.
Осећала
је
да
неће
моћи
издржати
,
да
ће
пући
.
И
,
када
уђе
у
ону
своју
одељену
курну
и
кад
осети
да
се
иза
ње
спусти
застор
,
она
,
држећи
се
за
главу
,
чисто
паде
до
чесме
и
груну
у
плач
.
Симка
,
када
то
виде
,
брзо
се
окрете
и
не
давајући
Циганки
да
и
она
уђе
,
види
,
пресрете
је
и
нареди
јој
да
стоји
с
поља
и
јако
,
добро
да
држи
застирач
,
како
се
не
би
ништа
видело
.
Циганка
остаде
споља
држећи
чврсто
застор
,
да
се
не
лелуја
,
тајанствено
смешећи
се
,
мислећи
да
се
зато
крију
,
што
ће
Симка
сада
Софки
,
трљајући
је
и
купајући
је
,
давати
мађије
,
чари
за
мужа
.
А
међутим
,
Софкиним
одласком
,
жене
и
девојке
као
да
се
сасвим
ослободиле
.
Од
паре
,
топлоте
,
распарене
и
омекшане
до
костију
,
да
излуде
од
беса
,
певале
су
.
Амам
бруји
.
Чак
и
амамџика
ушла
.
И
онако
обучена
,
са
плетивом
о
врату
,
загледала
се
.
А
све
надвисује
и
води
она
иста
девојка
.
Стоји
на
среди
,
дигла
тас
више
главе
и
једнако
пева
.
Пева
заносно
из
свег
грла
.
Амам
звечи
:
Јао
,
јао
,
јел’те
,
дико
,
жао
?
Јел
’
те
жао
,
што
се
растајемо
Растајемо
,
а
...
И
немогући
више
од
севдаха
,
баци
тас
од
себе
.
Тас
звекну
,
одскочи
и
звечећи
откотрља
се
.
Све
се
пренуше
уплашено
,
да
их
амамџика
за
то
ломљење
посуђа
не
грди
.
Али
се
и
она
,
стојећи
онако
на
улазу
,
беше
занела
,
гледајући
у
ону
.
Међутим
овамо
Софка
је
грцала
,
као
никада
у
животу
.
У
мало
што
није
на
глас
јаукала
,
тако
је
плакала
.
Пуче
јој
све
пред
очима
.
Би
јој
све
јасно
:
да
ово
,
што
јој
сада
толико
тешко
,
оволики
јад
и
бол
;
да
ово
што
она
ето
сада
плаче
као
никада
,
јер
је
ни
рођена
мати
не
виде
да
се
пред
њом
икада
заплака
а
камо
оволико
,
као
што
сад
плаче
,
да
чисто
осећа
како
јој
се
срце
чупа
и
снага
распада
—
да
све
то
није
због
тога
,
што
полази
за
недрагог
,
већ
да
је
због
другог
нечег
,
што
је
веће
,
горе
.
Сада
се
све
свршава
.
Оно
,
што
је
знала
,
слутила
да
ће
доћи
али
ипак
до
сада
још
било
далеко
,
ето
сада
већ
је
ту
,
дошло
је
.
До
сада
бар
,
и
ако
није
кога
волела
,
а
оно
бар
се
коме
надала
,
чекала
га
,
сневала
и
у
сну
га
љубила
.
А
сутра
,
после
венчања
,
све
престаје
.
Више
нема
коме
ни
да
се
нада
,
ни
о
коме
да
мисли
,
још
мање
да
сања
.
Све
што
је
душа
волела
,
за
чим
је
жеднела
,
и
ако
не
на
јави
оно
бар
у
потаји
неговала
,
све
сутра
иде
,
одваја
се
,
откида
...
.
Кида
саму
себе
.
—
Ух
,
ух
,
тето
,
тето
!
Грчећи
се
,
угуривајући
се
у
Симкино
крило
,
у
њена
спарушкана
недра
,
плакала
је
,
вила
се
Софка
обезумљена
.
Њено
сасвим
развијено
,
као
од
мрамора
резано
,
раскошно
тело
,
изнојено
,
окупано
,
бљештало
је
и
преливало
се
у
лепоти
и
пуноћи
.
Баба
Симка
ју
је
купала
.
Полако
,
зналачки
,
својом
руком
са
већ
као
пергаменат
отврдлом
кожом
прелазила
је
по
њој
,
по
њеним
леђима
,
плећима
,
око
прсију
,
да
боље
истрља
,
те
да
сутра
ти
делови
на
венчању
јаче
,
истакнутије
,
лепше
јој
стоје
.
А
на
Софкин
оволики
плач
,
грцање
,
није
обраћала
пажње
.
Била
се
сама
занела
толиком
Софкином
лепотом
,
какву
одавна
није
имала
прилике
да
види
,
те
је
чисто
као
тешећи
себе
,
што
и
њој
бива
сада
тешко
,
и
гледајући
Софку
како
плаче
,
сама
себи
говорила
и
саму
себе
као
храбрила
:
—
Ех
,
сигурно
ми
је
ово
првина
.
Као
што
јој
заиста
није
била
првина
,
нарочито
сада
,
у
последња
времена
.
Ниједна
није
била
срећна
.
Ниједна
да
је
полазила
за
драго
.
Готово
све
су
овако
као
Софка
плакале
,
јадале
се
,
рониле
сузе
...
Али
која
вајда
!
И
бојећи
се
да
ће
се
сада
,
када
се
амам
смирује
,
јаук
и
плач
Софкин
сигурно
чути
,
па
да
би
га
као
заглушила
,
она
се
гласно
са
свима
испред
њихне
курне
разговарала
,
задиркивала
,
шалила
.
И
када
се
Софка
,
сасвим
прибрана
,
умирена
,
диже
на
послетку
и
изиђе
из
курне
,
Симка
јој
ништа
не
рече
.
Чинила
се
да
ништа
не
зна
.
На
Софкино
:
—
Хајдемо
,
тето
!
—
она
само
што
одговори
:
—
Хајде
,
Софке
!
И
то
њено
„
хајде
Софке
“
тако
се
слагало
са
Софкиним
гласом
.
Било
је
