Шабац,
распитивала
сам
се
преко
једне
болничарке
,
која
је
седела
код
нас
у
авлији
.
Чула
сам
да
је
био
у
борбама
и
да
је
добро
прошао
.
Био
је
и
храбар
.
Толико
сам
само
чула
.
Прекиде
за
мало
,
ућута
и
одмах
настави
:
—
После
,
није
прошло
много
времена
а
они
почеше
ударати
на
Шабац
.
—
Аустријанци
?
Она
потврди
али
ме
погледа
једним
погледом
,
који
је
јасно
казивао
да
су
„
они
“
Аустријанци
,
али
да
је
њој
одвратно
рећи
то
име
.
—
Почеше
најпре
гранате
да
падају
у
варош
,
па
се
онда
зачу
отуд
од
Дреновца
велика
борба
а
после
и
на
Сави
.
Они
су
били
прешли
на
нашу
страну
и
тукли
се
доле
на
обали
а
изгледало
је
као
да
се
већ
у
вароши
туку
.
Почеше
жене
и
деца
да
вриште
и
да
се
спасавају
.
Бегали
су
на
коцељевачки
друм
па
за
Ваљево
.
Други
су
се
сакрили
у
подруме
и
затворили
у
куће
.
Ја
нисам
знала
шта
да
радим
;
отац
већ
недељу
дана
није
долазио
кући
те
нисам
имала
кога
да
припитам
.
Она
болничарка
из
наше
авлије
саветовала
ме
је
да
останем
,
остаће
и
она
и
многе
друге
жене
из
нашег
комшилука
а
само
бакалин
,
близу
наше
куће
,
код
кога
смо
пазаривали
,
рече
ми
:
„
Боље
да
идеш
!
“
Забравим
кућу
па
отрчим
до
тетке
да
њу
припитам
и
,
ако
она
бега
,
да
поведе
и
мене
.
На
улици
је
било
већ
право
чудо
,
свет
је
бегао
и
јурио
је
гомилама
,
војници
су
протрчавали
,
јурили
су
и
неки
официри
на
коњима
,
а
пуцњава
је
била
већ
у
вароши
.
Једва
сам
стигла
до
теткине
куће
,
које
због
те
јурњаве
а
које
због
страха
.
Кућа
је
била
затворена
а
неке
ми
жене
рекоше
да
је
тетка
још
јутрос
рано
избегла
.
Када
сам
се
враћала
већ
сам
чула
зујање
куршума
око
главе
и
видела
сам
очима
својим
кад
удари
граната
у
кућу
Арамбашића
на
пијаци
,
па
онда
у
Доњем
Шору
,
где
смо
ми
становали
,
почеше
да
падају
кућа
до
куће
,
од
кафане
Шарана
па
редом
.
Задрхтала
сам
целим
телом
и
добих
грозницу
те
почех
трчати
.
Нисам
се
обзирала
око
себе
;
сагла
сам
главу
и
трчала
.
У
том
већ
загушише
улицу
наши
војници
,
који
су
одступали
.
Провлачила
сам
се
измеђ
њихових
редова
и
бегала
.
И
они
су
пуцали
и
са
свих
се
страна
чула
пуцњава
.
Изгледало
ми
је
да
се
туку
свуд
око
мене
и
замном
и
више
мене
и
подамном
.
Бојала
сам
се
да
која
кућа
не
падне
на
мене
,
да
ме
не
прегазе
коњи
,
да
ме
не
обори
војска
,
да
ме
...
дрхтала
сам
од
грознице
и
од
страха
.
Дотрчала
сам
кући
,
утрчала
као
без
душе
,
зариглала
врата
изнутра
,
гурнула
главу
под
покривач
у
постељи
и
лежала
сам
тако
покривене
главе
дуго
,
дуго
...
Она
застаде
тешко
дишући
,
осећајући
се
онако
исто
уморна
као
онда
кад
је
преживљавала
догађај
,
који
је
сада
причала
.
Па
кад
је
мало
прође
умор
она
опет
настави
али
неким
придушеним
гласом
,
који
је
јасно
казивао
да
јој
страх
гуши
и
сад
грло
од
онога
што
ће
казати
,
као
што
је
гушио
онога
тренутка
кад
се
ужас
десио
...
—
Не
знам
колико
сам
тако
лежала
покривене
главе
.
Ништа
нисам
чула
,
само
што
ми
је
зујало
у
ушима
и
мутило
ми
се
у
глави
.
Тргла
сам
се
и
збацила
покривач
када
сам
чула
лупу
на
вратима
.
Жива
сам
претрнула
и
дрхтавица
ме
опет
шчепа
.
Лупа
се
поновила
јаче
а
чула
сам
и
неке
мушке
гласове
.
Једва
сам
умела
да
корачам
и
једва
стигла
до
врата
да
отворим
.
Пред
вратима
су
били
они
,
четири
њихова
војника
.
Цикнула
сам
престрављена
али
један
међу
њима
,
старешина
изгледа
,
ману
ми
руком
да
се
умирим
.
Он
је
говорио
мађарски
а
један
је
за
њим
преводио
српски
.
Питали
су
ме
има
ли
мушких
у
кући
,
рекла
сам
им
да
ми
је
отац
војник
и
да
никог
другог
немам
.
Питали
су
ме
ко
станује
самном
и
имам
ли
што
да
једем
.
Рекла
сам
им
да
сам
сама
да
имам
нешто
мало
пара
и
да
ћу
изаћи
да
купим
хлеб
.
Онда
су
ми
наредили
да
нигде
из
куће
не
излазим
и
рекли
да
у
вароши
и
нема
хлеба
али
ће
се
они
постарати
да
добијем
.
И
одоше
мирно
,
те
мени
спаде
нешто
с
душе
и
прође
ме
страх
.
Мислила
сам
биће
зли
,
биће
опаки
а
они
ето
добри
,
чак
ми
и
хлеб
нуде
...
Последње
речи
изговори
са
неком
боном
иронијом
и
дубоком
одвратношћу
и
предахну
као
што
би
човек
предахнуо
на
каквој
висоравни
пењући
се
на
високу
планину
.
—
Нисам
излазила
из
собе
,
нисам
смела
и
ако
ме
је
прошао
први
страх
.
Наслонила
сам
ухо
на
врата
и
ослухивала
сам
шта
бива
напоље
.
Чула
сам
да
су
тако
исто
лупали
и
на
другим
вратима
у
нашој
авлији
и
чула
сам
неки
врисак
,
па
онда
псовку
.
Кад
сам
чула
да
цокуле
тропају
по
калдрми
,
у
близини
мојих
врата
,
ја
сам
навирила
на
кључаницу
и
видела
како
два
војника
држе
под
мишке
једног
нашег
и
одводе
га
.
То
је
неко
из
авлије
,
који
се
прикрио
,
али
нисам
могла
да
познам
ко
је
,
јер
му
кроз
кључаницу
нисам
могла
да
сагледам
лице
.
Затим
се
умирило
и
чуо
се
само
разговор
жена
у
авлији
.
Мало
затим
чу
се
опет
неко
пуцање
које
је
трајало
читавих
по
сата
.
Мора
да
је
било
близу
јер
се
лепо
чуло
.
Неколико
пута
сам
осетила
и
како
се
затресла
кућа
јер
нису
пуцале
само
пушке
него
и
бомбе
.
После
се
опет
све
ућутало
и
настала
је
тишина
,
потпуна
тишина
.
Мене
опет
поче
да
хвата
неки
страх
,
не
знам
зашто
,
не
знам
због
чега
.
Ударише
ми
сузе
на
очи
као
киша
.
Пала
сам
опет
на
кревет
и
плакала
.
Мислила
сам
на
оца
,
на
њега
,
на
тетку
,
па
опет
на
њега
.
Бар
да
сам
знала
где
је
он
?
Љутила
сам
се
на
себе
што
нисам
јутрос
,
са
осталим
светом
,
избегла
,
па
би
га
онда
тражила
.
Ишла
бих
на
фронт
,
тамо
где
се
бију
и
тражила
би
га
...
—
Држи
десно
!
—
чу
се
од
једном
позади
нас
груб
војнички
глас
и
пуцањ
бича
.
Нико
не
маче
.
—
Склањај
с
пута
,
колона
тимочке
дивизије
!
—
грми
понова
глас
и
настаје
кркљанац
.
Пешаци
се
склањају
у
јарак
,
кола
скрећу
с
пута
,
точкови
с
воловских
кола
разривају
обале
друма
и
срозавају
се
страном
у
јендек
;
вочићи
потежу
у
страну
и
преврћу
кола
,
волујар
псује
све
на
свету
,
почев
од
Бога
па
до
каплара
и
удара
немилостиво
грешне
вочиће
батином
по
чеоњачи
и
по
очима
;
товарни
коњи
збијају
се
међу
кола
и
у
ономе
гужвању
и
тискању
обарају
један
другоме
товаре
у
блато
.
Настаје
свађа
,
вика
,
дрека
,
псовка
,
гунђање
.
А
рашчишћеном
десном
страном
друма
пролази
трком
„
колона
тимочке
дивизије
“
.
Њу
представља
један
официр
који
води
своју
фамилију
и
ближе
и
даље
своје
рођаке
и
комшике
и
пријатеље
,
на
троја
кола
сваког
могућег
облика
.
Прво
један
фијакер
,
па
онда
таљиге
и
једне
двоколице
са
једним
коњем
.
То
је
цела
„
колона
тимочке
дивизије
“
која
ко
бајаги
жури
негде
.
Сви
почињу
гунђати
,
мрмљати
и
псовати
на
ову
злоупотребу
.
—
Није
га
ни
срамота
,
официр
па
лаже
!
—
Склањамо
се
с
пута
војсци
и
треба
да
се
склонимо
,
њено
је
прво
да
прође
—
објашњава
један
пензионер
,
који
је
навукао
беле
женске
чарапе
до
колена
а
на
леђима
носи
место
ранца
један
шарен
јастук
пун
ствари
—
Али
не
смеју
нас
господа
официри
овако
лагати
и
гурати
у
јендеке
зато
да
провуку
своје
прије
и
комшике
.
—
Није
истина
да
се
морамо
склањати
—
пламти
од
узбуђења
један
бакалин
из
Параћина
,
коме
је
због
проласка
„
колоне
тимочке
дивизије
“
самар
с
магарета
пао
у
блато
па
сад
збира
расуте
ствари
и
брише
их
.
—
Није
истина
да
се
морамо
склањати
.
И
од
сад
ћу
да
пуцам
а
нећу
да
се
склањам
никаквој
колони
.
Кад
војска
иде
на
бојиште
,
кад
жури
тамо
да
стигне
,
добро
,
склонићу
се
врло
радо
,
лећи
ћу
чак
на
друм
па
нек
ме
прегази
,
само
нек
стигне
за
времена
тамо
,
на
бојиште
.
Али
кад
бега
као
и
ја
,
онда
зашто
мора
да
стигне
пре
мене
.
Она
је
чак
дужна
последња
да
бега
а
не
прва
!
—
Ама
бар
да
је
војска
,
па
да
ми
није
криво
!
—
надовезује
пензионер
са
белим
чарапама
—
него
жене
!
Срамота
,
одиста
срамота
!
—
и
пензионер
пљуну
у
блато
.
Пролазак
такве
једне
„
колоне
тимочке
дивизије
“
или
разних
других
„
дивизијских
и
пуковских
колона
“
које
су
вукле
жене
и
кућне
намештаје
разних
официра
,
направи
увек
у
поворци
избеглица
,
која
се
у
збијеним
редовима
креће
,
читаву
брешу
и
дуг
траг
,
као
оно
кад
веслом
прођеш
кроз
воду
.
Кад
прође
„
колона
“
бреша
почиње
опет
да
се
затискује
,
збијени
се
редови
проширују
,
празнина
се
на
друму
испуњава
;
оборени
се
товари
утоварују
,
кола
која
су
посрнула
у
јендек
узносе
се
раменима
на
друм
;
они
који
су
се
погубили
опет
се
налазе
и
поворка
креће
опет
лагано
,
равномерно
,
уморно
,
гунђајући
још
увек
и
грдећи
господу
која
злоупотребљава
свој
војнички
чин
.
Ја
сам
се
овом
приликом
старао
да
се
не
изгубим
од
девојчета
,
те
смо
се
заједно
склонили
измеђ
двоја
воловска
кола
,
тако
рећи
измеђ
воловских
рогова
.
Кад
дође
на
ред
да
се
кренемо
,
ми
пођосмо
левом
страном
друма
,
на
којој
смо
колико
толико
могли
ићи
упоредно
.
Она
настави
сама
,
као
да
је
знала
да
ме
сад
већ
у
велико
занима
њена
прича
,
којој
сам
предосећао
тужан
свршетак
.
—
Седела
сам
тако
сама
у
соби
,
док
већ
и
мрак
није
почео
падати
.
Кад
се
смрачи
а
мене
опет
обузе
неки
страх
.
Паде
ми
напамет
да
упалим
кандило
али
у
кандилу
није
било
ни
зејтина
ни
фитиља
а
лампу
нисам
хтела
да
палим
,
било
би
много
светлости
.
Не
знам
зашто
,
ал
сам
волела
да
останем
у
мраку
и
ако
ме
је
било
страх
мрака
.
Док
се
још
по
мало
назирало
гледала
сам
непрестано
у
прозор
а
кад
се
сасвим
смрачи
,
ја
сам
само
жмурила
и
тресла
се
од
грознице
.
Уједанпут
ми
паде
на
памет
да
се
помолим
Богу
и
клекнула
сам
крај
кревета
а
дигла
главу
тамо
где
виси
кандило
и
икона
.
Почела
сам
оченаш
али
га
нисам
знала
до
краја
на
памет
,
па
сам
онда
говорила
онако
разне
речи
.
Молила
сам
се
за
оца
,
за
њега
и
молила
сам
се
за
себе
.
Како
сам
при
молитви
наслонила
главу
на
кревет
тако
сам
и
заспала
клечећи
на
патосу
.
Не
знам
колико
сам
спавала
,
знам
само
да
сам
сањала
нешто
страшно
.
Морала
сам
у
сну
и
плакати
јер
кад
сам
се
пробудила
био
је
кревет
влажан
,
тамо
где
сам
наслонила
образ
.
Била
је
још
већа
тишина
и
још
дубљи
мрак
кад
сам
се
пробудила
.
Упалила
сам
лампу
,
нисам
смела
више
да
седим
у
мраку
.
У
том
зачух
и
бат
тешких
ципела
пред
мојим
вратима
.
Затреперих
од
страха
и
дунух
у
лампу
да
је
угасим
али
се
она
не
угаси
.
Кораци
стадоше
пред
мојим
вратима
а
квака
шкљоцну
два
три
пута
.
Ја
се
престрављена
наслоних
на
кревет
.
„
Ко
је
то
?
“
—
шаптала
сам
,
једва
сам
сама
себе
чула
.
Споља
су
се
чуле
мађарске
речи
и
међу
њима
реч
„
хлеб
“
,
„
хлеб
“
.
Биће
послао
ми
је
онај
старешина
хлеб
,
као
што
је
обећао
.
Пођох
да
отворим
врата
,
јер
онај
је
и
даље
лупао
.
Отворила
сам
их
колико
да
може
хлеб
провући
али
онај
кроз
тај
отвор
прогура
ногу
тако
да
их
више
нисам
могла
затворити
.
Затим
гурну
врата
раменом
и
уђе
у
собу
.
Био
је
он
сам
,
онај
старешина
и
носио
је
хлеб
под
пазухом
те
ми
га
пружи
а
затвори
леђима
врата
.
Дође
ми
у
том
тренутку
да
не
примим
хлеб
и
да
вичем
за
помоћ
али
се
преплаших
његовог
погледа
.
Он
ми
једном
руком
даде
хлеб
а
другом
ме
помилова
по
образу
.
Прође
ме
зима
целим
телом
и
почех
понова
да
дршћем
од
страха
.
Говорио
ми
је
нешто
мађарски
али
га
ја
нисам
разумела
.
Није
викао
,
није
говорио
грубо
,
чак
се
и
смешио
али
је
мене
све
већи
страх
обухватао
и
нисам
ни
речи
умела
да
проговорим
.
Он
се
онда
измаче
од
врата
,
која
је
био
леђима
притиснуо
,
окрете
се
и
закључа
их
па
извади
кључ
из
браве
и
метну
га
у
џеп
.
Мене
подиђе
ладна
језа
и
осетих
како
ми
се
диже
коса
на
глави
.
—
„
Шта
хоћете
ви
,
шта
хоћете
ви
,
шта
хоћете
ви
!
“
—
шаптала
сам
и
понављала
једнако
.
Он
седе
на
кревет
и
позва
ме
руком
себи
.
Ја
потрчах
прозору
али
он
скочи
пре
мене
и
шчепа
ме
за
руку
тако
јако
као
да
ме
кљештама
стеже
.
Хтела
сам
да
вичем
за
помоћ
али
ме
је
глас
потпуно
издао
.
Покушах
да
му
се
силом
отмем
и
рвајући
се
са
њим
ударим
га
песницом
по
вилици
.
Он
се
разбеси
,
дочепа
ме
снажном
руком
за
раме
и
тресну
о
патос
.
Умукла
сам
,
претрнула
сам
и
грунуше
ми
сузе
...
Опет
је
,
као
малочас
,
савлада
умор
;
видело
се
јасно
да
је
све
те
догађаје
,
причајући
,
понова
преживљавала
.
Њено
се
лице
грчило
,
њене
се
очи
влажиле
сузама
,
њена
се
коштуњава
и
воштана
рука
грчевито
стезала
а
боне
и
усахле
очи
час
палиле
час
гасиле
,
као
жеравица
која
изумире
под
пухором
.
Код
последњих
речи
њу
савлада
читава
бујица
суза
и
застаде
немогући
даље
да
иде
.
Један
пролазник
,
трећепозивац
,
застаде
крај
нас
и
погледа
девојче
са
извесним
родитељским
саучешћем
.
—
Што
је
девојчету
,
плаче
ваљда
од
зиме
?
—
управи
мени
питање
.
—
И
зима
и
умор
и
не
зна
где
јој
је
отап
,
све
се
сабрало
,
пријатељу
!
—
одговорих
му
,
осећајући
да
сам
му
дужан
одговора
због
саучешћа
којим
пита
.
—
Не
плачи
,
мала
!
Зар
ја
мислиш
знам
где
су
ми
деца
?
Сви
смо
се
погубили
,
наћићемо
се
ваљда
.
Ако
не
друкче
,
наћићемо
се
на
оном
свету
.
Бог
је
добар
па
ће
нас
све
сабрати
код
себе
.
Старац
је
говорио
искреним
,
потресеним
гласом
али
не
окрећући
нам
лица
,
већ
на
против
пружајући
све
већи
корак
да
би
измакао
од
друштва
где
се
воде
разговори
који
и
његову
родитељску
душу
потресају
.
Она
убриса
сузе
рукавом
влажним
од
кише
,
па
још
увек
грцајући
настави
:
—
Сутра
дан
сам
рано
побегла
од
куће
.
Где
сам
пошла
не
знам
,
само
нисам
хтела
и
нисам
смела
остати
код
куће
.
У
кући
ме
је
све
подсећало
на
мајку
,
на
оца
и
,
било
ме
је
срамота
.
Ишла
сам
улицама
онако
;
успут
сретала
пуно
њихових
и
сви
су
ми
били
гадни
и
одвратни
.
Видела
сам
обијене
дућане
,
разрушене
куће
,
ствари
из
куће
побацане
по
улици
и
поломљене
,
куће
које
су
још
гореле
,
њихове
војнике
пијане
како
вуку
пљачку
и
онда
—
мртве
људе
,
мртве
жене
,
мртву
децу
.
Окретала
сам
главу
да
не
гледам
и
журила
сам
а
ни
сама
не
знам
куда
.
Стигла
сам
ван
вароши
и
хтела
сам
поћи
друмом
.
Нисам
ни
питала
куда
води
тај
друм
,
ма
где
,
само
да
не
останем
више
код
куће
.
Кад
сам
изашла
у
поље
било
ми
је
лакше
,
али
ме
зауставише
њихове
страже
и
вратише
у
варош
.
Враћајући
се
,
сетила
сам
се
једне
старице
,
која
је
познавала
мајку
и
која
је
окупала
кад
је
умрла
.
Знала
сам
и
где
седи
,
чак
тамо
на
Камичку
,
те
пожурим
њој
.
Затекла
сам
је
,
хвала
Богу
,
код
куће
а
бојала
сам
се
успут
да
и
она
није
избегла
.
Казала
сам
јој
све
,
све
,
исповедила
сам
јој
се
као
што
би
се
мајци
исповедила
.
Она
ме
је
тешила
и
жалила
,
примила
ме
је
и
склонила
код
себе
.
Онај
ме
гад
сад
није
могао
више
наћи
.
Ту
сам
код
старице
пробавила
све
време
док
су
они
били
у
Шапцу
.
Није
ме
пуштала
да
излазим
из
куће
.
Седела
сам
крај
прозора
,
а
прозор
је
гледао
у
авлију
,
и
по
цео
дан
сам
плакала
.
Једнако
ми
је
био
пред
очима
он
и
чула
сам
оне
његове
речи
:
„
Пази
,
кад
се
вратим
да
не
чујем
што
ружно
о
теби
!
“
Са
леве
стране
друма
указа
се
низ
ливада
на
којима
се
црнила
земља
,
уквашена
дуготрајним
кишама
,
а
сасушена
трава
се
уваљала
па
се
по
њој
може
да
гази
.
Понудих
јој
да
пређемо
тамо
,
мање
ћемо
бити
узнемиравани
но
на
друму
.
Пристаде
и
помогох
јој
да
прескочи
шанац
,
који
је
раздвајао
друм
од
њиве
.
Прешло
је
још
неколико
пешака
и
сад
смо
већ
били
ван
гомиле
те
је
могла
мирно
и
без
прекида
да
настави
своје
казивање
.
—
Старица
је
излазила
по
где
кад
,
да
набави
што
и
,
кад
се
враћала
,
причала
ми
је
,
казивала
ми
је
све
што
је
видела
и
чула
.
Причала
ми
је
о
порушеним
кућама
на
пијаци
,
о
намештају
како
лежи
улицама
избачен
из
кућа
,
о
коњима
које
су
увели
у
собе
,
о
народу
који
је
затворен
у
цркви
и
много
,
много
ужаса
,
тако
да
сам
увек
дрхтала
кад
сам
је
слушала
.
Једнога
дана
,
дође
старица
кући
али
радосна
лица
,
нисам
је
чисто
могла
познати
.
Уђе
,
па
кад
затвори
врата
за
собом
а
она
мени
:
„
Чујеш
ли
?
“
Нисам
је
разумела
а
она
ошкрину
врата
па
вели
:
„
Слушај
!
“
Ја
ослушнух
и
чух
пуцање
.
Погледах
старицу
а
она
радосно
:
„
Наши
!
“
—
„
Наши
?
“
—
цикнула
сам
од
радости
.
„
Јесте
,
јесте
,
—
шапће
старица
—
али
ћути
,
да
нас
ко
не
чује
да
се
радујемо
.
Вуци
су
још
у
тору
!
“
Напрегла
сам
ухо
и
слушала
,
тако
ми
је
драг
био
тај
звук
пушака
и
топова
од
којега
сам
се
пре
толико
плашила
.
„
Где
је
борба
,
одакле
се
чује
?
“
—
питала
сам
радознало
.
„
Отуд
са
гробља
,
са
вашаришта
!
“
—
одговара
старица
.
„
Са
Думаче
?
“
—
опет
питам
ја
.
„
Јесте
,
отуд
!
“
—
одговара
старица
,
па
наслони
ухо
на
врата
а
прстом
ми
казује
да
се
умирим
.
Слушала
је
подуже
па
се
окрете
,
вели
:
„
И
отуд
се
чује
,
од
касарне
,
са
Муселинског
брда
!
“
Слушале
смо
обе
тако
нетремице
,
нисам
ни
дисала
,
да
би
само
чула
да
ли
се
пуцњава
приближава
,
да
ли
се
наши
приближавају
.
Пред
вече
је
престала
борба
а
наши
нису
ушли
у
Шабац
.
Наиђе
страх
на
нас
и
старица
узе
да
се
крсти
:
„
Боже
,
дај
нам
да
преживимо
још
само
ноћашњу
ноћ
!
“
Нисмо
казивале
једна
другој
ал
нас
је
обе
било
страх
да
се
они
гадови
,
зато
што
их
сад
наши
нападају
,
не
почну
ноћас
светити
на
нама
,
сиротињи
.
Легла
сам
и
покрила
сам
се
ћебетом
преко
главе
али
нисам
могла
заспати
.
Нисам
ваљда
спавала
целу
ноћ
,
само
се
превртала
и
мислила
и
ослухивала
готова
да
одмах
скочим
ако
би
чула
што
.
Ни
старица
није
спавала
,
чула
сам
је
како
хукће
и
шапће
једнако
,
ваљда
се
молила
Богу
.
Пред
саму
зору
мора
да
ме
је
савладао
сан
јер
нисам
ни
чула
ни
осетила
кад
се
старица
извукла
из
собе
и
отишла
негде
,
нити
сам
знала
колико
се
тамо
бавила
.
Тргла
сам
се
само
кад
је
улетела
у
собу
и
стала
ме
грлити
и
љубити
:
„
Устај
!
“
викала
је
старица
а
сузе
јој
капљу
и
квасе
ме
:
„
Устај
,
устај
!
“
викала
је
и
није
умела
да
ми
каже
ништа
но
само
ману
руком
и
ја
необувена
појурих
као
без
душе
за
њом
на
улицу
.
О
,
Боже
,
како
сам
се
радовала
,
како
сам
плакала
,
како
сам
љубила
коње
српских
војника
и
чизме
коњаника
до
којих
сам
могла
стићи
и
љубила
официрима
руке
.
„
Они
“
су
се
ноћас
,
тихо
,
мучки
,
да
их
нико
не
чује
,
извукли
из
вароши
пребегли
преко
Саве
.
Причају
људи
и
жене
,
које
су
због
страха
пробдиле
целу
ноћ
,
те
су
извиривали
,
да
су
чак
коњима
везивали
копите
крпама
да
се
не
чује
бат
,
како
би
се
само
неопажени
могли
извући
из
вароши
.
А
наши
,
извештени
,
ушли
су
рано
јутрос
.
Нисам
чисто
веровала
својим
очима
,
нисам
могла
да
верујем
да
сам
сад
слободна
,
да
могу
ићи
где
хоћу
,
да
се
смем
и
својој
кући
вратити
.
Прва
мисао
ми
је
била
да
потражим
оца
.
Он
ме
никад
није
толико
гледао
,
никад
није
толико
бринуо
о
мени
,
по
некад
је
био
чак
и
груб
,
а
ни
ја
нисам
толико
марила
за
њега
,
али
сам
осећала
да
ми
треба
отац
,
да
га
морам
наћи
.
Ишла
сам
слободно
улицама
,
није
ме
више
ничега
било
страх
.
Виђала
сам
сад
њихове
мртве
војнике
као
оно
пре
наше
.
Пре
сам
,
сећам
се
,
окретала
главу
,
бојала
сам
се
да
видим
мртва
човека
а
сад
—
загледала
сам
,
где
год
сам
видела
њихова
мртва
војника
,
загледала
сам
да
га
добро
видим
.
Ох
,
како
сам
желела
да
међу
мртвима
видим
оно
неваљало
лице
које
се
,
чини
ми
се
још
и
сад
увек
,
кад
год
говорим
или
мислим
о
томе
,
кези
на
мене
.
Нисам
га
нашла
.
А
ишла
сам
кроз
многе
,
врло
многе
улице
,
слазила
сам
и
на
Бајир
,
ишла
и
до
гробља
и
чак
до
Думаче
преким
шором
све
до
иза
касарне
.
Кући
нисам
отишла
,
није
ми
се
ишло
.
Нисам
волела
ни
крај
капије
да
прођем
,
избегавала
сам
.
Нисам
нашла
оца
.
Нашла
сам
неке
из
по-последње
одбране
али
ми
нису
ништа
знали
да
кажу
.
Један
чак
слеже
раменима
па
додаде
:
„
Ко
зна
,
дете
,
да
л
’
је
изнео
главу
,
многи
су
изгинули
!
“
Ја
нисам
даље
распитивала
,
сузе
на
очима
и
нешто
тешко
у
души
казивало
ми
је
да
је
отац
погинуо
.
Сад
сам
се
тек
осећала
сама
,
потпуно
сама
...
једино
он
?
А
како
ћу
њему
на
очи
?
Нисам
знала
шта
ћу
,
па
ипак
нисам
имала
шта
друго
.
Поћи
ћу
да
га
тражим
,
ићи
ћу
на
крај
света
,
тражићу
га
и
наћи
ћу
га
.
А
кад
га
нађем
,
исповедићу
му
се
и
он
ће
ми
опростити
.
Ја
нисам
крива
,
он
ће
ми
опростити
!
Пошла
сам
за
нашом
војском
и
ишла
сам
од
логора
до
логора
,
где
год
сам
ватру
видела
и
наше
војнике
око
ватре
.
Нико
ми
ни
злу
реч
није
рекао
,
одвајали
су
од
свог
дела
и
хранили
ме
а
ноћу
,
кад
је
требало
лећи
,
уступали
су
ми
место
крај
ватре
и
своје
ћебе
.
Кад
би
настајала
борба
,
сами
су
ме
војници
уклањали
,
бојећи
се
да
ми
се
што
не
деси
.
Тако
сам
провела
петнаест
дана
и
све
сам
даље
ишла
и
свуд
питала
али
ништа
нисам
могла
чути
.
Неко
ми
рече
да
би
се
најбоље
могла
распитати
у
којој
окружној
болници
,
ту
долазе
рањеници
и
болесници
из
свих
пукова
,
те
они
једни
за
друге
знају
и
казују
.
Кренула
сам
у
Ваљево
и
стигла
сам
тамо
онда
када
су
колима
износили
из
вароши
наше
мртве
војнике
набацане
једне
на
друге
као
вреће
.
Срела
сам
неколико
таквих
кола
пуних
мртваца
.
Рекоше
ми
у
Ваљеву
помор
,
умире
се
по
болницама
,
по
кућама
,
по
улицама
.
Није
ме
то
преплашило
мене
ради
али
њега
ради
.
Прође
ми
кроз
главу
мрачна
мисао
,
да
није
и
он
у
неким
колима
,
да
није
и
он
међу
онима
што
се
гомилама
износе
из
вароши
и
заједнички
сахрањују
у
велике
кречне
рупе
?
Отишла
сам
у
највећу
болницу
и
молила
да
ме
пусте
да
обиђем
све
собе
,
све
рањенике
и
све
болеснике
.
Истерали
су
ме
;
рекли
су
ми
да
је
болница
пуна
заразе
,
да
се
нико
не
пушта
и
истерали
су
ме
.
Спавала
сам
ту
ноћ
у
кафани
,
на
једној
клупи
,
међу
многим
војницима
који
су
спавали
по
патосу
и
по
клупама
.
И
међу
њима
је
било
болесних
;
један
је
целу
ноћ
јаукао
а
једнога
су
,
кад
је
свануло
,
изнели
мртвог
.
Питала
сам
и
те
војнике
али
ни
они
нису
знали
ништа
да
ми
кажу
.
Један
ме
само
научи
да
одем
у
болницу
и
да
се
понудим
за
болничарку
.
Вели
:
примиће
те
јер
им
требају
;
болничарке
су
им
се
разбегле
.
Тако
сам
и
радила
сутра
дан
и
примили
су
ме
.
Рекли
су
ми
најпре
да
није
за
мене
,
да
је
тешко
,
да
је
зараза
опасна
,
да
сам
сувише
млада
али
кад
сам
ја
остала
при
своме
,
примили
су
ме
.
Најпре
нисам
умела
,
а
после
ме
научише
раду
.
Радила
сам
и
дању
и
ноћу
,
нисам
се
ничег
плашила
,
обилазила
сам
и
најтеже
болеснике
и
саме
самртнике
.
И
распитивала
сам
увек
и
једино
за
њега
али
нисам
могла
ништа
сазнати
.
Многи
нису
знали
а
многи
нису
ни
могли
разговарати
,
сви
су
били
тешки
болесници
и
није
им
било
до
разговора
,
нису
хтели
ни
да
одговарају
кад
сам
их
питала
.
Једнога
дана
донеше
једнога
младића
,
опет
болнога
од
тифуса
али
ведрије
му
мало
очи
и
говори
,
разговара
.
Кад
сам
му
мењала
облоге
и
реко
ми
:
„
хвала
сестро
!
“
припитала
сам
га
и
знао
је
.
Рекао
ми
је
да
је
рањен
.
—
Рањен
?
претрнух
ја
—
Је
ли
тешко
?
—
Не
знам
,
сестро
,
видо
сам
га
у
пољској
болници
.
—
Где
,
у
којој
болници
?
—
У
пољској
,
у
Лазаревцу
.
—
Је
л
’
тамо
и
сад
?
—
Не
,
не
може
бити
,
морали
су
га
однети
где
у
сталну
болницу
.
—
У
сталну
болницу
?
Где
је
то
?
—
А
ко
ће
га
знати
,
зар
их
је
мало
.
Редом
дуж
железнице
па
готово
у
свакој
вароши
.
И
ја
сам
пошла
редом
дуж
железнице
.
Била
сам
у
Крушевцу
и
у
Крагујевцу
,
ишла
сам
у
Јагодину
и
у
Ниш
.
Обијала
сам
прагове
свих
болница
,
спавала
сам
по
кафанским
клупама
,
гладовала
сам
или
су
ми
војници
додавали
по
комад
хлеба
.
Негде
сам
ступала
у
службу
,
негде
сам
добила
помоћ
од
општине
а
у
Нишу
сам
опет
ушла
у
једну
болницу
.
Пет
месеца
сам
се
тако
потуцала
и
једнако
распитивала
али
га
нигде
нисам
могла
наћи
.
Најзад
сам
увртила
себи
у
главу
да
пођем
у
Скопље
.
Видим
многе
рањенике
тамо
испраћају
,
чула
сам
да
тамо
има
неколико
великих
болница
а
и
вукло
ме
је
нешто
тамо
.
Све
ми
се
казивало
као
да
ћу
га
тамо
наћи
.
Девојче
се
дугим
казивањем
уморило
било
и
застаде
мало
.
Спусти
бошчу
на
земљу
и
узе
је
затезати
јер
се
везе
биле
опустиле
.
Ја
сам
припалио
цигарету
и
очекивао
сам
је
.
Сад
ме
је
увелико
интересовао
њен
мали
роман
,
који
је
она
умела
тако
просто
а
ипак
тако
лепо
да
казује
.
Мало
час
,
пошто
је
утврдила
везе
на
бошчи
,
она
је
понесе
понова
,
пође
и
настави
своје
казивање
.
—
Отишла
сам
у
Скопље
и
као
и
свуд
у
другим
местима
,
зашла
сам
од
болнице
до
болнице
.
Сад
већ
нисам
тражила
да
служим
,
нисам
молила
да
ме
приме
за
болничарку
,
нисам
распитивала
рањенике
ни
залазила
по
собама
,
но
сам
рекла
да
сам
му
сестра
и
обраћала
сам
се
самој
управи
,
казивала
његово
име
и
презиме
и
питала
налази
ли
се
у
тој
болници
или
бар
,
је
ли
био
у
тој
болници
?
Томе
сам
се
научила
у
ранијим
болницама
.
Прошла
сам
већ
две
болнице
,
на
што
ми
је
требало
скоро
недељу
дана
док
сам
умолила
,
док
су
прегледали
спискове
.
У
обема
оно
исто
што
сам
виђала
и
у
свима
досадашњим
болницама
:
рањеници
шетају
по
башти
у
дугим
болничким
капутима
и
папучама
,
повезане
главе
,
ноге
,
руке
или
седе
и
разговарају
или
читају
новине
.
Кроз
дугачке
ходнике
журе
болничари
и
госпе
у
чистим
белим
кецељама
и
све
то
испуњава
мирис
карбола
.
Свуд
то
исто
где
год
сам
прошла
.
Најзад
сам
отишла
у
трећу
болницу
,
ону
више
града
.
И
ту
сам
чекала
два
дана
али
—
он
је
био
ту
,
нађоше
га
у
списку
.
Срце
ми
је
на
једанпут
залупало
кад
ми
рекоше
и
у
том
часу
место
да
се
зарадујем
,
мене
обузе
неки
страх
.
Рекоше
ми
број
собе
и
постеље
и
ја
сам
је
лако
нашла
јер
сам
то
научила
већ
у
болницама
.
Кад
сам
пришла
његовој
постељи
,
он
је
спавао
.
Нисам
га
хтела
будити
,
села
сам
на
столицу
крај
постеље
и
чекала
,
стрпељиво
чекала
,
гледајући
га
како
слатко
спава
покривен
ћебетом
и
повијене
половине
главе
завојем
.
Од
једне
госпође
,
која
га
је
обишла
и
коју
сам
запитала
како
је
рањен
,
чула
сам
да
је
изгубио
једно
око
и
да
му
је
вилица
размрскана
те
не
може
још
да
говори
.
Хтела
сам
да
вриснем
али
сам
се
бојала
да
га
не
пробудим
и
уздржала
сам
се
,
али
су
ме
сузе
облиле
.
Госпођа
ме
је
тешила
,
рекла
ми
је
да
опасности
за
живот
нема
,
да
ће
истина
остати
онакажен
и
без
ока
али
ће
остати
жив
.
Госпа
затим
измаче
и
пође
да
обилази
дуги
низ
кревета
,
у
којима
су
рањеници
лежали
и
седели
,
разговарали
или
јаукали
,
читали
новине
или
играли
карте
и
све
то
тихо
и
шапућући
.
Ја
сам
седела
крај
његове
постеље
,
гледала
га
дуго
,
дуго
,
и
размишљала
.
Жалила
сам
га
,
тешко
сам
га
жалила
:
како
је
био
леп
онда
кад
смо
се
растајали
,
кад
ми
је
оно
казао
а
сад
,
без
ока
и
пребијене
вилице
.
Нисам
умела
да
га
представим
себи
таквог
,
ја
сам
га
видела
само
онаквог
какав
је
био
кад
смо
се
растали
.
Да
ли
ћу
га
волети
тако
исто
као
и
пре
,
кад
га
будем
видела
онакаженог
;
да
ли
он
још
мене
воле
,
да
ме
није
заборавио
?
Да
ли
ће
се
обрадовати
кад
се
пробуди
и
спази
ме
крај
постеље
своје
?
Како
ће
примити
све
што
му
будем
казала
?
Како
ћу
,
којим
речима
да
му
кажем
,
како
да
почнем
?
Једнога
тренутка
дође
ми
жеља
да
се
не
буди
још
,
да
спава
још
дуго
.
Чинило
ми
се
као
да
још
нисам
спремна
како
ћу
му
казати
,
изгледало
ми
је
да
се
нисам
још
прибрала
.
Затим
ми
дође
жеља
да
створим
пред
очима
његову
слику
какав
сад
изгледа
.
Погледах
га
и
под
оним
завојем
,
који
му
је
покривао
леву
половину
главе
,
ја
видех
једну
празну
очну
дупљу
,
где
је
пре
сјало
његово
црно
око
;
видех
и
преломлену
вилицу
која
му
је
унакажавала
лице
...
Видела
сам
га
лепо
,
потпуно
,
онако
унакаженог
и
ја
не
знам
ни
сад
зашто
,
али
то
ми
је
учинило
неко
задовољство
,
дало
ми
је
храбрости
.
Ја
сам
се
чак
у
души
зарадовала
што
је
унакажен
те
смо
сад
равни
,
те
смо
подједнаки
,
те
ћу
смети
да
му
кажем
:
Ето
,
и
ти
си
унакажен
,
па
те
ја
ипак
волем
!
Та
ме
је
мисао
тако
обрадовала
,
тако
утешила
,
тако
охрабрила
,
да
сам
сад
већ
једва
чекала
да
се
пробуди
.
Нестрпљиво
сам
се
вртела
на
столици
,
надносила
сам
се
над
њим
,
покривала
сам
га
понова
ћебетом
и
ако
је
био
покривен
,
и
брисала
сам
му
ознојену
слепоочњачу
марамом
која
је
вирила
под
његовим
јастуком
.
Најзад
,
поче
да
се
тегли
,
испружи
руке
и
отвори
оно
једно
око
.
Ћутала
сам
и
гледала
га
и
он
ме
гледао
и
ни
речи
није
проговорио
.
Ја
сам
заборавила
у
томе
тренутку
да
он
због
пребијене
вилице
и
није
могао
говорити
и
чинило
ми
се
да
је
нарочито
ћутао
.
Али
оно
његово
око
,
које
ме
је
тако
оштро
гледало
,
питало
ме
је
:
Од
куд
ти
овде
,
шта
ћеш
ти
овде
?
Ја
сам
га
разумела
,
узела
сам
његову
руку
,
наслонила
је
на
образ
и
облила
је
сузама
.
—
Све
ћу
ти
казати
,
све
по
реду
.
Реци
ми
само
како
ти
је
,
како
је
теби
?
Дигла
сам
главу
да
сазнам
његов
одговор
,
погледала
сам
га
у
око
али
оно
није
одговорило
на
моје
питање
,
оно
ме
је
и
даље
питало
:
Од
куд
ти
овде
,
шта
ћеш
ти
овде
?
Почела
сам
све
по
реду
да
му
казујем
,
све
од
онога
тренутка
када
смо
се
растали
,
као
што
вама
сада
казујем
.
Казала
сам
му
све
,
све
,
све
...
Нисам
дизала
очи
,
да
се
не
би
срела
са
његовим
погледом
,
већ
сам
говорила
оборене
главе
држећи
његову
руку
у
својој
.
Нисам
још
ни
завршила
све
а
осетих
како
он
извлачи
своју
руку
из
мојих
.
Ја
је
стегох
,
да
је
задржим
али
је
он
грубо
трже
.
Тада
дигох
главу
и
погледах
га
право
у
око
.
Поглед
му
је
био
миран
али
је
казивао
пуно
,
пуно
пребацивања
и
—
презирања
.
Ја
сам
то
осетила
и
шчепала
сам
га
понова
за
руку
,
обасула
је
понова
пољупцима
и
шаптала
сам
кроз
сузе
:
—
Па
зар
сам
ја
крива
,
зар
сам
ја
крива
?
Он
ме
је
и
даље
гледао
са
презрењем
и
понова
је
тргао
руку
коју
сам
љубила
.
—
Ти
ме
не
волеш
,
је
ли
,
ти
ме
не
волеш
више
?
И
даље
ме
је
гледао
истим
погледом
и
ни
једна
се
црта
на
његовом
лицу
не
измени
нити
се
у
оку
појави
сажаљење
према
мени
.
Тад
ја
добих
нове
снаге
,
коју
дотле
нисам
никад
осетила
у
себи
,
пресушише
ми
сузе
у
очима
,
задрхта
ми
реч
у
грлу
али
је
ипак
изговорих
онако
како
сам
је
смислила
,
док
је
он
спавао
:
—
Ето
,
и
ти
си
онакажен
па
те
ја
ипак
волим
!
Његово
око
сену
гневом
и
мржњом
,
он
диже
руку
и
—
показа
ми
врата
.
Цикнула
сам
тако
да
се
цела
соба
рањеника
узнемири
:
поједини
дигоше
главу
испод
ћебета
,
други
прогунђаше
нешто
а
мене
обли
тежак
стид
.
Погледах
га
још
једном
,
али
се
израз
његова
ока
није
мењао
и
руком
ми
је
још
увек
показивао
врата
.
Дигла
сам
се
,
као
најурена
неваљалица
,
нисам
ни
дигла
очи
да
га
још
један
пут
погледам
,
нисам
ни
дигла
главу
да
погледам
остале
по
соби
,
већ
сам
кроз
дуги
низ
болничких
кревета
ишла
као
пијана
и
ударала
сам
се
час
о
један
час
о
други
кревет
.
Кад
сам
се
дочепала
врата
,
изјурила
сам
напоље
као
ветром
потиснута
;
трчала
сам
кроз
оне
дуге
ходнике
као
да
се
спасавам
ватре
која
је
здање
захватила
,
слетела
сам
низ
басамаке
као
да
ме
је
ко
гурнуо
озго
и
тек
кад
сам
се
дочепала
улице
,
ја
сам
се
зауставила
.
Наслонила
сам
се
на
зид
болничке
зграде
да
се
одморим
,
покрила
сам
лице
рукама
и
горко
,
горко
сам
плакала
.
Пролазници
,
видећи
ме
да
плачем
пред
болничким
вратима
,
посматрали
су
ме
са
саучешћем
,
мислећи
ваљда
да
ми
је
тога
часа
у
болници
неко
од
ближих
умро
.
А
тако
је
и
било
,
изгубила
сам
њега
и
сад
више
никога
блиског
немам
,
сад
сам
сама
самцита
у
свету
...
И
ту
девојче
заврши
причу
,
заврши
и
ућута
гледајући
предасе
и
увијајући
се
понова
у
ћебе
,
које
јој
је
било
готово
спало
са
рамена
за
време
живога
причања
,
осећајући
ваљда
у
том
тренутку
зиму
у
души
,
коју
осећање
осамљености
у
свету
изазива
увек
у
душама
оних
који
пате
.
Морам
признати
да
сам
и
сам
био
под
утиском
овога
малога
романа
који
је
девојче
тако
искрено
а
тако
лепо
причало
.
Бунило
ми
се
нешто
у
души
;
осећао
сам
да
смо
сви
такви
,
сви
подједнако
себични
,
сви
подједнако
одвратни
.
Онакажени
сами
,
ми
с
презирањем
сретамо
онакажене
и
,
место
топла
саучешћа
,
ми
немилостиво
пружамо
руку
вратима
казнећи
тешко
оне
које
је
судбина
већ
казнила
.
Девојче
је
ућутало
,
јер
није
имало
више
шта
да
казује
,
ја
сам
ућутао
јер
сам
јој
хтео
дати
времена
да
се
одмори
.
Њу
је
прича
толико
исто
заморила
као
и
пут
којим
идемо
,
заморила
је
јер
је
казивала
из
душе
,
јер
јој
је
свака
реч
била
осећај
,
сваки
осећај
бол
а
сваки
бол
позледа
још
свеже
и
незасушене
ране
.
Дуго
смо
ишли
и
дуго
смо
ћутали
.
Најзад
,
доста
неодважно
и
више
шапћући
запитах
је
:
—
Па
сад
?
Она
диже
главу
и
погледа
ме
изненађено
.
Она
се
била
упустила
у
дубока
размишљања
и
можда
вођена
мислима
,
и
сама
је
себи
постављала
питање
:
па
сад
?
С
тога
је
моје
питање
,
које
се
укрстило
са
њеним
мислима
,
толико
изненадило
.
Или
је
можда
,
под
утицајем
болова
,
које
је
озледила
својом
исповешћу
,
и
мисли
,
које
су
је
одвеле
далеко
негде
,
сасвим
и
заборавила
да
сам
ја
крај
ње
,
те
је
моје
питање
пробудило
.
Ја
понових
:
—
Па
сад
?
—
Сад
?
—
учини
она
збуњено
,
неспремна
ваљда
да
одговори
на
то
питање
и
погледа
ме
својим
тихим
и
угаслим
погледом
,
па
онда
живо
настави
,
тачно
отуда
где
је
стала
.
И
ја
сам
је
слушао
као
кад
би
наставио
читати
књигу
од
места
где
сам
обележио
знаком
да
сам
прекинуо
.
—
Дуго
сам
плакала
пред
болницом
.
Многи
су
ме
пролазници
и
питали
шта
ми
је
али
ја
нисам
дизала
главу
и
нисам
одговарала
.
Кад
су
ми
пресушиле
сузе
,
кад
више
нисам
могла
плакати
,
ја
сам
се
упутила
низ
улицу
.
Нисам
знала
куда
ћу
,
али
сам
пошла
.
Дошла
сам
на
велики
камени
мост
који
води
преко
Вардара
и
ту
сам
застала
.
Наслонила
сам
се
на
ограду
и
гледала
сам
дуго
доле
у
воду
.
Носила
сам
се
мишљу
да
скочим
доле
и
већ
сам
се
била
прекрстила
и
чекала
само
да
се
мало
разиђе
свет
,
који
је
гомилама
ишао
мостом
.
У
једанпут
дође
ми
воља
да
се
опет
вратим
у
болницу
,
зашто
не
знам
.
Не
морам
улазити
у
његову
собу
,
стајаћу
пред
вратима
.
Кад
сам
већ
кренула
,
паде
ми
на
памет
да
будем
болничарка
у
тој
болници
.
Не
морам
радити
у
његовој
соби
,
радићу
у
другој
,
не
морам
га
ни
видети
,
ни
он
мене
,
али
ћу
бити
ту
где
је
и
он
,
бићемо
под
истим
кровом
.
Та
ми
се
мисао
поче
све
више
допадати
и
сад
сам
већ
журила
да
што
пре
стигнем
.
Ушла
сам
опет
на
иста
врата
и
попела
се
истим
степеницама
.
Један
старији
господин
—
не
знам
шта
је
био
—
кад
ме
спази
у
ходнику
,
запита
ме
шта
ћу
.
Одговорила
сам
да
бих
желела
бити
болничарка
.
Он
се
избрецну
и
рече
да
није
потребно
.
Отишла
сам
опет
али
ми
се
то
сад
увртило
у
главу
да
будем
болничарка
.
Шта
би
могла
друго
,
два
дана
нисам
јела
а
срамота
ме
је
било
да
просим
.
Отишла
сам
и
у
ону
велику
болницу
,
у
парку
.
Нису
ме
ни
тамо
примили
.
Чула
сам
за
једну
болницу
доле
,
на
Вардару
,
отишла
сам
и
тамо
.
Молила
сам
и
преклињала
и
најзад
су
ме
примили
.
То
је
била
заразна
болница
и
ја
нисам
у
њој
пробавила
ни
пуну
недељу
дана
па
сам
се
разболела
.
Разболела
сам
се
од
тифуса
и
шест
недеља
сам
тешко
боловала
.
Два
пута
сам
умирала
па
ипак
сам
ево
остала
.
Кад
сам
се
придигла
,
кад
сам
пошла
ногом
,
прво
ми
је
било
да
идем
у
горњу
болницу
,
више
града
,
да
се
распитам
о
њему
.
Месец
и
по
дана
сам
лежала
и
нисам
ништа
знала
шта
је
с
њиме
,
је
ли
још
ту
,
у
Скопљу
.
Журила
сам
улицама
али
ми
је
овом
приликом
нешто
чудновато
изгледала
варош
.
Ужурбали
се
људи
,
улице
закрчила
кола
натоварена
стварима
а
дућани
затворени
.
Ја
нисам
ништа
знала
за
време
моје
болести
шта
се
дешавало
напољу
,
те
зато
ми
је
све
то
било
чудно
.
Па
и
пред
болницом
било
је
тако
исто
.
Износе
рањенике
и
ствари
као
да
се
селе
.
Запитала
сам
и
рекоше
да
су
рањеници
из
ове
болнице
однети
јуче
у
Приштину
.
И
он
је
однет
у
Приштину
.
Одмах
сам
се
решила
да
и
ја
идем
у
Приштину
и
сишла
сам
на
станицу
али
није
било
воза
,
јутрос
рано
је
отишао
.
Преседела
сам
целу
ноћ
на
станици
,
на
оној
киши
,
и
сутра
дан
тек
ушла
сам
у
воз
.
Девојче
опет
заћута
,
па
се
затим
окрете
мени
и
додаде
:
—
Ви
сте
ми
помогли
!
—
Јесте
,
сећам
се
!
—
одговорих
и
изађе
ми
пред
очи
слика
оног
бедног
девојчета
са
црном
бошчом
,
под
оним
оголелим
дрветом
,
на
скопљанском
железничком
перону
.
—
У
Приштини
сам
служила
у
једне
госпође
,
опет
избеглице
—
настави
она
—
колико
за
кору
хлеба
,
само
да
се
исхраним
.
Распитивала
сам
о
њему
и
сазнала
сам
.
Био
је
у
оној
болници
одмах
иза
начелства
.
После
,
поче
свет
из
Приштине
да
бега
,
однеше
и
рањенике
у
Призрен
,
па
ето
,
и
ја
идем
за
њим
.
—
Али
кад
вас
презире
,
кад
вас
је
отерао
?
—
То
јесте
,
али
ја
ћу
ићи
за
њим
.
Ићи
ћу
овако
непрестано
.
Ко
зна
...
може
му
затребати
моја
нега
,
може
ми
...
Дубоко
уздану
и
ућута
и
ја
је
нисам
више
хтео
питањима
да
узнемиравам
.
XИX
Госпа
у
црнини
Већ
је
био
пао
први
сумрак
,
када
смо
далеко
испред
нас
,
у
једној
дубокој
долини
,
опазили
ватре
те
нам
рекоше
да
је
то
Суха
Река
где
вечерас
морамо
заноћити
.
Небо
,
које
се
цео
дан
мучило
и
грчило
,
с
вечера
се
проли
те
у
два
маха
промаче
кроз
сутон
ситна
али
оштра
и
студена
киша
.
И
ако
разговор
и
жагор
тако
с
вечери
малаксава
,
нису
нас
ипак
напуштали
разнолики
гласови
који
су
се
свакога
дана
путовања
провлачили
кроз
гомилу
,
нит
знаш
како
нити
од
куда
.
Човек
не
може
да
протумачи
себи
како
ти
гласови
постају
;
како
се
и
зашто
рађају
,
који
су
то
подземни
путеви
којима
они
пролазе
и
који
су
то
начини
којима
они
освајају
читаву
једну
поворку
неорганизовану
,
неповезану
;
поворку
,
која
сем
заједнице
невоље
,
не
представља
никакву
другу
заједницу
и
која
се
простире
неколико
сати
дужине
или
још
боље
,
која
је
непрекидна
од
места
одакле
смо
јутрос
кренули
до
места
где
ћемо
ноћас
заноћити
.
Ти
гласови
чак
иду
разним
путевима
и
укрштају
се
;
једни
долазе
отуд
,
далеко
из
позадине
и
напредују
кроз
редове
бегунаца
правцем
којим
и
они
крећу
,
све
док
не
допру
до
првих
редова
;
други
полазе
отуд
где
су
први
редови
већ
стигли
,
иду
у
сусрет
бегунцима
и
простиру
се
све
до
задњих
редова
,
оних
који
су
вечерас
тек
кренули
отуда
одакле
смо
ми
јутрос
.
Тамо
,
у
позадини
,
стигао
је
редове
бегунаца
какав
рањеник
са
Косовскога
бојишта
,
казао
је
какво
је
стање
оставио
кад
је
напустио
борбу
и
та
је
вест
пошла
из
задњих
редова
,
пошла
можда
још
јутрос
и
стигла
међу
нас
на
замаку
дана
,
не
увек
онаква
каква
је
првобитна
била
већ
увеличана
а
где
кад
и
ублажена
.
У
Суху
Реку
је
јутрос
стигао
не
знам
који
пуковник
из
не
знам
које
команде
.
Он
хитно
путује
аутомобилом
за
Призрен
и
застао
је
само
толико
,
колико
да
испружи
ноге
и
да
дане
душом
и
,
том
приликом
,
он
је
казао
да
је
Румунија
објавила
рат
а
Французи
заузели
Зелениково
и
Катлановску
Бању
и
да
Бугари
због
тога
нагло
одступају
са
Качаничкога
фронта
.
—
Јесте
,
јесте
—
тврди
један
предамном
,
кога
у
мраку
не
могу
довољно
да
видим
—
Јутрос
,
кад
сам
кренуо
из
Штимње
,
ја
сам
срео
неке
железничаре
,
добили
су
наредбу
да
се
врате
у
Феризовић
.
—
Шта
ће
у
Феризовић
?
—
Значи
,
да
Бугари
одиста
одступају
па
је
железничка
линија
можда
ослобођена
те
их
враћају
да
је
приме
.
Можда
је
до
сад
већ
и
Скопље
ослобођено
.
—
Дај
,
Боже
милостиви
!
—
кликну
његов
саговорник
,
скиде
капу
,
погледа
у
небо
и
прекрсти
се
.
—
Море
какав
Феризовић
;
то
је
нека
пометња
ако
је
ко
вратио
те
железничаре
.
Ево
рањеник
стигао
отуда
,
видео
својим
очима
да
је
Феризовић
пао
.
А
и
у
Липљану
наши
су
већ
бацили
у
ваздух
железничку
станицу
и
напустили
га
.
—
Ух
!
учини
онај
што
се
мало
пре
обрати
небу
и
Богу
.
Значи
да
се
тачно
на
месту
,
где
сам
овога
тренутка
био
,
укрстиле
две
вести
у
своме
путовању
у
супротним
правцима
;
укрстиле
су
се
,
сукобиле
и
потрле
.
Али
њима
тај
сукоб
ништа
неће
сметати
да
опет
даље
пођу
;
свака
својим
правцем
,
сем
ако
не
утону
у
мраку
и
у
ноћи
која
све
наглије
обавија
гомилу
.
Кад
мрак
обгрли
гомилу
,
која
се
ваља
друмом
,
тада
она
губи
од
оне
своје
тужне
живописности
.
Губе
се
детаљи
,
губе
се
разноликости
,
ишчезавају
ти
пред
очима
они
престрављени
погледи
,
они
изрази
бола
и
патње
и
све
се
сједињава
у
једну
црну
,
живу
масу
,
која
се
креће
друмом
као
црн
облак
.
И
мање
је
разговора
тада
;
да
ли
што
човек
мање
види
око
себе
те
мање
налази
и
разлога
да
поведе
разговор
или
што
се
човек
у
мраку
лакше
одваја
од
спољнег
,
те
више
повлачи
у
себе
и
мисли
о
себи
и
својима
?
Ја
сам
се
још
био
и
преморио
дужином
пута
и
тежином
утисака
,
који
су
данас
били
и
многобројни
и
разнолики
,
те
мрак
који
је
све
више
освајао
био
ми
је
добро
дошао
.
Желео
сам
да
ништа
око
себе
не
видим
и
да
више
ништа
не
чујем
.
Напустио
сам
страну
друма
,
којом
смо
ми
пешаци
обично
ишли
и
,
да
би
се
што
више
одвојио
,
утурио
сам
се
измеђ
двоја
кола
.
То
је
био
једини
начин
да
се
колико
толико
осамим
.
Предамном
су
биле
једне
кочије
добро
покривене
и
затворене
са
свих
страна
арњевима
а
замном
једна
воловска
кола
претоварена
стварима
,
поврх
којих
је
полегао
волујар
и
,
под
кишом
која
га
је
квасила
,
спавао
тврдим
сном
.
Из
кола
,
која
су
ишла
предамном
,
допирао
је
ипак
жив
разговор
жена
.
Нисам
обраћао
пажњу
на
тај
разговор
јер
сам
знао
да
се
односи
на
оно
о
чему
смо
сви
на
овоме
путу
једино
разговарали
;
тиче
са
нашега
јада
и
наше
невоље
а
тога
су
ми
биле
препуне
уши
,
пресите
очи
и
претоварена
душа
.
Па
ипак
,
кад
женски
гласови
из
кола
цикнуше
јаче
у
разговору
и
нехотице
ми
допреше
њихове
речи
до
уха
.
—
Али
верујте
,
да
није
био
рањен
ја
не
бих
ни
речи
рекла
—
говори
један
пискав
и
прозебли
глас
.
—
Ал
немојте
тако
,
госпа
Јело
,
—
одговара
јасан
,
пун
женски
глас
—
и
други
су
рањени
и
по
два
пута
и
по
три
пута
.
—
То
је
све
једно
,
може
се
погинути
и
од
једне
ране
као
и
од
две
и
три
.
—
Па
добро
,
где
је
ваш
муж
рањен
?
—
Он
је
био
контузован
а
то
је
много
горе
него
да
је
био
рањен
.
—
Ју
,
госпа
Јело
,
шта
говорите
.
Мој
Мића
је
имао
три
ране
од
једанпут
;
једну
овде
у
грудима
,
једну
у
куку
и
једну
у
врату
;
пропљувао
је
крв
,
на
ногу
не
може
ни
сад
да
стане
чврсто
и
ви
кажете
то
је
све
једно
и
још
кажете
,
лакше
је
бити
рањен
него
контузован
.
—
Па
добро
,
нека
није
лакше
,
нека
је
све
једно
.
Али
,
питам
ја
вас
:
може
ли
да
буде
контузован
неко
који
није
храбар
?
Ето
,
то
питам
ја
?
—
Па
то
јесте
...
—
Е
,
а
„
Карађорђева
Звезда
“
се
даје
за
храброст
ја
мислим
.
—
Па
јесте
!
—
Па
кад
се
даје
за
храброст
,
онда
зашто
,
молим
вас
,
њему
да
даду
медаљу
за
храброст
а
не
„
Карађорђеву
Звезду
“
?
А
нек
Бог
да
само
здравља
,
неће
то
мој
Никола
оставити
тако
.
Ако
и
не
буде
Србије
,
новина
ће
бити
па
ћемо
се
разрачунати
!
Обузе
ме
тешко
осећање
одвратности
и
узбуђен
измакох
опет
у
страну
,
у
гомилу
коју
сам
хтео
избећи
.
Лакше
је
ипак
слушати
она
горка
јадања
о
невољи
но
ове
ругобне
разговоре
себичних
жена
чија
је
лична
сујета
јача
и
од
несреће
читавог
једног
народа
.
Не
знам
ко
је
био
у
колима
и
волем
што
не
знам
.
Што
ће
ми
њихова
имена
која
нити
би
их
могла
оправдати
нити
ублажити
ругобу
појаве
.
Паде
ми
само
,
у
томе
тренутку
,
на
памет
да
ми
је
да
у
овој
гомили
сретнем
оног
трећепозивца
што
нам
је
ноћас
у
Штимњу
донео
пуну
торбу
Карађорђевих
Звезда
са
липљанске
станице
;
да
ми
је
да
га
нађем
,
да
му
узмем
једну
килу
тога
ордења
да
је
сручим
у
кола
,
у
крило
ненасите
и
одвратне
сујете
.
Ноћ
је
већ
увелико
овладала
када
смо
се
спустили
у
дубоку
долину
у
којој
лежи
Суха
Река
.
Очајно
смо
погледали
око
себе
на
оно
неколико
кућа
које
чине
село
а
нас
се
десетине
хиљада
спуштамо
друмом
да
ту
потражимо
преноћиште
.
И
све
те
куће
већ
поседнуте
,
поседнути
и
сви
путеви
и
сва
дворишта
и
све
баште
и
све
њиве
.
Пао
уморан
народ
као
облак
скакаваца
на
земљу
,
посео
сваку
стопу
,
сваки
педаљ
,
па
се
земља
црни
и
букћу
ватре
на
све
стране
.
Сат
и
два
стајали
смо
на
друму
под
кишом
,
не
знајући
у
ономе
мраку
ни
где
ћемо
.
Стајало
је
тако
хиљадама
душа
и
сва
запрега
,
све
што
је
наишло
а
што
се
све
више
и
више
згушњавало
онима
који
наилазе
.
Напред
се
ни
корака
није
могло
јер
је
доле
у
селу
загушило
,
те
почесмо
да
се
миримо
с
тим
да
свак
остане
на
месту
где
је
и
ту
на
друму
да
заноћи
.
Они
,
који
су
имали
кола
,
решише
некако
лакше
то
питање
;
распрегоше
кола
ту
на
сред
друма
,
онако
у
реду
како
су
стигли
или
одјармише
волове
,
почистише
колико
се
могло
блато
под
колима
,
посуше
мало
сламе
или
сена
и
завукоше
се
колико
да
склоне
главу
да
не
кисну
.
Букнуше
очас
ватре
крај
кола
и
измеђ
кола
,
те
се
упали
друм
далеко
за
нама
,
хеј
тамо
чак
до
висина
Дуље-Хана
,
те
друм
доби
облик
пламене
змије
која
се
репом
ослонила
на
планину
а
главу
спустила
у
долину
.
Шта
смо
могли
до
,
као
оно
у
Липљану
,
да
кренемо
од
ватре
до
ватре
,
спуштајући
се
ка
селу
и
тешко
се
провлачећи
измеђ
кола
која
су
закрчила
друм
и
људи
који
су
полегали
у
сред
блата
по
друму
и
по
странама
.
Крај
ватара
је
владала
мртва
тишина
,
клонуло
и
са
самоодрицањем
свако
се
предао
судбини
без
роптања
.
Што
смо
дуже
газили
у
невоље
то
самоодрицање
било
је
све
општија
појава
и
јасно
се
опажало
на
људима
како
се
предају
без
заваравања
и
како
се
све
више
мире
са
најгором
могућношћу
исто
тако
лако
као
и
са
најсретнијим
излазом
из
ове
невоље
.
Крај
једне
од
тих
многобројних
ватара
,
полегао
војник
ужетом
везаних
руку
на
леђима
а
крај
њега
друг
му
са
пушком
и
још
неколико
оружаних
војника
.
Они
разговарају
са
њим
,
говоре
му
тихо
,
благо
,
као
што
се
са
самртником
говори
а
он
их
гледа
укочена
,
безизразна
погледа
и
гризе
стиснуте
усне
,
крваво
их
загриза
а
не
одговара
никоме
ни
речи
.
Његово
је
лице
земљане
боје
а
очи
му
извирују
дубоко
испод
чела
.
Он
лежи
сломљен
и
прати
облачак
дима
из
туђе
цигарете
,
иде
погледом
за
њим
и
кад
се
овај
у
тамнини
развеје
и
његов
се
поглед
изгуби
и
неодређено
лута
.
Застао
сам
крај
ове
ватре
,
дуго
сам
стајао
.
—
А
и
да
те
нису
ухватили
,
куда
би
бего
?
—
говори
благо
један
од
оних
што
несретнику
везаних
руку
додаје
у
уста
своју
цигарету
.
—
Нема
данас
на
целоме
свету
ни
једнога
месташца
где
би
се
могао
склонити
.
Видиш
да
је
ова
несрећа
све
обухватила
,
као
пламен
кад
ухвати
целу
шуму
па
хајде
,
нађи
ти
сад
дрво
на
које
би
се
могао
попети
и
склонити
од
пожара
.
Везани
војник
и
даље
ћути
,
гризе
усне
,
прелази
погледом
по
свима
око
ватре
,
па
га
опет
управља
безизразно
негде
у
даљину
.
—
Да
се
вратиш
—
прихвата
други
—
на
шта
да
се
вратиш
?
Да
је
тамо
добро
,
вратили
би
се
сви
ми
а
не
би
оволико
патили
.
Зар
би
оволики
народ
бего
да
је
добро
тамо
одакле
се
бега
.
Зло
је
тамо
,
веруј
ми
.
И
да
си
се
вратио
кући
својој
,
мислиш
оставили
би
те
они
крај
деце
да
их
гледаш
и
да
их
храниш
.
Не
би
боме
,
него
би
ти
опет
дали
пушку
и
повели
ко
зна
где
,
у
туђе
земље
и
у
туђу
војску
.
Не
би
могао
ни
здрав
хлеба
,
ни
болан
лека
потражити
међу
туђинима
.
Гинуо
би
тамо
не
знаш
за
кога
;
бацили
би
те
у
раку
а
не
би
знао
чија
те
земља
покрива
.
Овде
је
друго
,
наше
је
;
ако
је
и
тешко
,
наше
је
!
Везани
војник
опет
ћути
,
те
ни
погледом
више
не
прати
разговоре
.
Он
их
чак
и
не
чује
.
Он
зна
да
ће
ноћас
,
кад
све
ове
што
му
сад
говоре
буде
савладао
уморан
сан
,
или
можда
у
рану
зору
док
још
све
спи
,
њега
повести
одавде
,
извести
га
негде
далеко
ван
друма
и
сасути
му
шест
пушака
у
груди
.
Он
то
зна
,
њему
је
то
саопштено
и
све
ово
што
му
говоре
другови
,
не
тиче
се
њега
јер
он
више
не
постоји
.
Његово
око
колута
,
његов
поглед
не
обухвата
предмете
,
не
преноси
их
у
душу
но
се
задржавају
само
на
зеници
и
ту
одмах
и
ишчезавају
.
Душа
му
већ
нема
везе
са
телом
,
она
је
ван
њега
;
мисао
и
тело
су
се
растали
.
Тело
је
заробљено
,
везано
,
предало
се
судбини
,
закону
,
сили
;
мисао
је
слободна
,
њу
ужад
нису
могла
везати
и
она
се
издвојила
и
отишла
тамо
,
тамо
преко
Копаоника
,
где
се
крај
топле
ватре
прибрала
дечица
око
колена
мајчина
а
она
их
теши
и
прича
им
приче
,
лепе
и
заносне
,
не
би
ли
их
њима
успавала
,
како
их
у
сну
не
би
морио
страх
од
крваве
буре
која
је
и
кроз
њихово
село
провалила
и
коју
су
дечица
својим
очима
гледала
.
Он
је
тамо
,
међ
њима
:
он
прихвата
мезимче
у
снажне
руке
;
узноси
га
високо
више
главе
и
спушта
га
на
груди
;
па
онда
меће
на
колена
девојче
које
га
обасипа
гомилом
питања
и
које
га
слатким
,
детињим
гласићем
,
моли
да
их
више
не
оставља
саме
,
да
остане
крај
њих
,
да
се
више
не
одвајају
.
Тамо
је
он
,
тамо
,
међ
својом
дечицом
,
тамо
он
проводи
своју
последњу
ноћ
.
Одмакао
сам
дубоко
тронут
од
ове
ватре
,
избегавајући
да
се
сретнем
са
погледом
несретниковим
,
и
пошао
сам
даље
лутати
тражећи
где
би
се
ма
мало
заклонио
са
породицом
,
да
проведем
ову
ноћ
.
На
послетку
,
неко
испред
мене
рече
да
је
доле
,
у
селу
,
једна
капија
отворена
,
да
је
двориште
пуно
кола
,
стоке
и
народа
али
да
се
ипак
може
наћи
крајичак
под
кровом
који
је
истурен
далеко
у
поље
,
те
се
ту
може
заклонити
од
кише
и
наложити
ватра
.
Пошли
смо
тамо
и
нашли
прибежишта
.
Наредник
један
,
београђанин
иначе
,
навукао
је
однекуд
силна
дрва
,
разбуктао
ватру
и
сам
је
посео
,
спремајући
крај
ње
вечеру
себи
.
Примио
нас
је
те
смо
се
и
огрејали
и
окусили
мало
топла
јела
и
обезбедили
од
кише
под
широким
турским
кровом
.
Била
је
већ
касна
ноћ
кад
у
исто
двориште
уђе
она
госпа
у
црнини
,
коју
сам
срео
данас
,
горе
на
друму
,
када
је
тужна
,
материнским
погледом
пратила
оних
четрдесет
хиљада
које
су
пролазиле
мимо
нас
путујући
у
смрт
.
Још
од
првог
сусрета
,
на
скопљанској
станици
,
у
мени
се
почело
будити
неко
побожно
поштовање
према
овој
појави
и
у
колико
сам
је
више
сретао
успут
,
у
толико
је
више
тај
осећај
растао
у
мени
.
Увек
ми
се
чинило
да
ова
госпа
не
бега
као
ми
остали
,
да
не
одступа
,
већ
као
да
нас
прати
,
како
би
успут
сабрала
све
наше
болове
у
своју
душу
и
како
би
сабрала
све
наше
сузе
на
своје
очи
.
Када
се
сада
