иви
татина
—
—
Нисам
ја
татина
!
—
Па
ондак
сте
мамина
—
—
Нисам
ја
мамина
—
—
Па
да
чији
сте
?
—
Нисам
ничија
!
—
рече
Јула
као
љутито
.
—
Баш
ничија
!
О
,
мај
!
...
И-ју
!
Фрајла-Јулијана
,
па
,
ајде
,
будите
ондак
моја
—
—
И-јуф
!
!
!
Ала
сте
безобразни
!
—
викну
запрепашћена
Јула
.
—
Срам
вас
било
!
Гледај
ти
само
унцута
једног
!
—
вели
Јула
сва
ознојена
и
зајапурена
,
па
не
може
још
да
дође
к
себи
од
чуда
,
него
се
наслонила
на
мотику
па
гледа
зачуђено
око
себе
по
дрвећу
као
да
их
призива
себи
за
сведоке
овог
грдног
безобразлука
Шациног
.
—
Ако
још
тако
усипљите
кроз
тарабу
,
одма
’
ћу
вас
овом
мотиком
!
Севајте
таки
од
тарабе
!
Мол’те
Бога
,
што
није
тата
код
куће
!
Срам
вас
било
!
Настаде
опет
пауза
.
Јула
копа
,
а
Шаца
се
ућутао
и
повукао
па
ћути
.
Тишина
.
Кају
се
обоје
,
и
једно
и
друго
;
Шаца
што
је
био
тако
дрзак
,
а
Јула
што
је
била
тако
сурова
.
Не
чује
се
ништа
из
баште
,
само
зелена
жабица
се
чује
,
како
пева
са
једног
не
знам
ког
дрвета
,
и
голубови
како
гучу
не
знам
у
чијој
авлији
.
Јули
жао
баш
озбиљно
.
Час
криви
,
час
правда
себе
,
ал
’
опет
на
крај
краја
,
кад
озбиљно
промисли
,
па
шта
је
то
тако
баш
страшно
казао
;
та
ено
и
у
песмама
,
трукованим
још
,
—
па
шта
се
све
не
каже
,
па
се
нико
не
налази
увређен
!
„
Хо
,
—
мисли
у
себи
Јула
,
—
како
сам
га
само
страшно
изгрдила
!
Сад
се
ваљда
застидио
,
па
отишао
у
други
крај
баште
,
а
уши
му
се
,
—
мисли
Јула
,
—
све
црвене
к’о
цвекла
из
комбоста
од
силна
стида
.
Сирома
’
младић
!
Можда
и
плаче
сад
од
једа
и
срамоте
!
Ал
’
баш
да
видим
!
“
рече
у
себи
Јула
па
притрча
лако
тараби
,
и
стаде
завиривати
кроз
тарабу
у
тетка-Макрину
башту
.
Гледа
по
башти
.
Не
види
никога
;
само
дрвеће
и
цвеће
,
и
високу
зелену
метлу
и
бикове
од
црна
лука
како
се
издужили
у
висину
.
Тишина
,
она
права
баштенска
тишина
пред
подне
;
само
се
чује
зујање
и
треперење
вилиних
коњица
око
оних
силних
бикова
у
лејама
и
силно
лупање
у
грудима
Јулиним
од
неког
страха
.
—
Нема
га
,
.
.
отиш’о
је
,
—
прошапута
Јула
.
—
Хунцут
један
!
...
Мисли
он
,
ја
сам
му
она
са
шора
паоруша
...
Отиш’о
је
!
—
рече
гласно
.
—
Хе
,
хе
!
Фрајла-Јуло
,
а
ви
канда
завирујете
!
Канда
мене
,
тражите
!
Баш
сте
најгириг
!
Ту
сам
,
ту
,
—
смеје
се
Шаца
демонски
.
—
Јуф
!
—
цикну
Јула
и
трже
се
као
опарена
од
тарабе
,
кад
спази
Шацу
који
јој
,
и
ако
баш
леп
момчић
беше
,
дође
сад
гадан
,
гадан
као
сам
ђаво
с
оним
његовим
смејањем
.
—
Хе
,
хе
!
Ту
сам
,
ту
,
—
понавља
Шаца
.
—
Срам
вас
било
!
—
дрекну
Јула
на
њ
склањајући
збуњена
бујну
косу
своју
под
плаву
цицану
мараму
којом
је
повезала
главу
.
—
Е
,
лепа
парада
!
Вас
треба
да
је
срам
,
а
не
мене
!
Ја
баш
ако
и
гледам
,
а
ја
сам
барем
мушкарац
,
па
ми
се
и
шикује
,
.
.
ал
’
ви
,
ви
!
...
Фрајла
,
па
још
господин-попина
ћерка
!
—
вели
Шаца
срећан
што
јој
се
осветио
за
ранију
увреду
.
—
Свештеничка
кћи
,
па
извирује
на
деру
—
—
А
откуд
је
то
дера
!
—
брани
се
Јула
не
знајући
шта
да
каже
.
—
Нема
овде
никакве
дере
...
.
Још
ћемо
и
с
вама
да
имамо
деру
!
—
Та
како
сте
то
почели
,
може
је
још
и
бити
!
Но
,
то
ми
се
допада
!
...
Још
само
треба
да
вас
чуједу
...
и
да
вас
спеваду
шором
—
—
Пробајте
само
!
—
вели
Јула
па
продужи
рад
мотичицом
,
али
шта
је
радила
и
шта
окопавала
,
то
ни
она
сама
није
знала
.
А
Шаца
узе
задовољан
тамбуру
и
запева
,
онако
ради
свога
задовољства
,
ево
ову
песму
:
„
Сека-Јуцо
,
што
гледите
?
Ала
сте
ви
смешни
!
Ако
мене
не
љубите
,
Душе
ми
сте
грешни
!
Чисто
знадем
шта
мислите
Кад
се
насмијете
;
Казали
би
,
ал
’
не
смете
,
Да
ме
милујете
.
“
—
Ју
!
Ју
!
—
цикну
Јула
и
баци
мотику
,
па
се
удари
очајно
шакама
у
главу
,
поражена
толиком
дрскошћу
Шацином
.
—
Ју
,
како
је
брезобразан
!
—
рече
и
полете
из
баште
,
која
јој
се
сва
окреташе
.
Силно
полете
да
побегне
,
тако
силно
,
да
се
удари
о
једно
дрво
,
као
зец
кад
у
страху
нагне
да
бежи
а
ништа
,
па
ни
највеће
предмете
,
не
види
пред
собом
.
Од
силне
срамоте
и
силна
бола
од
чворуге
,
која
јој
је
искочила
,
удари
у
плач
кад
се
нађе
у
авлији
.
У
том
дође
и
г
.
Пера
у
село
и
зби
се
оно
што
је
читаоцима
већ
из
ранијих
Глава
познато
.
Ни
Јула
ни
Шаца
нису
неколико
дана
долазили
у
башту
.
Прва
је
Јула
попустила
и
дошла
.
Од
тог
дана
је
опет
почела
долазити
свакога
дана
,
па
пре
подне
је
плевила
а
после
подне
заливала
башту
.
Ослушкује
,
али
не
сме
никако
да
погледа
у
комшиску
башту
.
Мало
јој
чудно
,
што
не
чује
оданде
песме
ни
тамбуре
.
„
Па
шта
је
то
баш
тако
страшно
урадио
?
—
питала
се
Јула
у
себи
.
—
Баш
ништа
страшно
!
Лепо
ме
пита
:
помаже
л
’
ми
когођ
?
Па
то
баш
није
ништа
неучтиво
!
“
Већ
се
кајала
,
што
је
тако
груба
била
кад
је
он
спочетка
онако
лепо
запитао
,
и
желела
је
,
да
се
само
још
једаред
покаже
на
плоту
,
па
да
га
лепше
дочека
.
„
Хе
,
ваљда
је
луд
да
дође
,
кад
га
тако
дочекујем
.
Тако
ми
и
треба
,
кад
сам
била
луда
!
Ал
’
канда
ће
заборавити
!
“
тешила
се
Јула
,
ал
’
Шаце
никако
нема
,
тако
да
се
Јули
учини
оно
неколико
дана
читав
век
.
Једнога
јутра
тих
дана
устаде
Јула
врло
суморна
и
расејана
.
Томе
је
био
узрок
ноћашњи
сан
,
управо
не
ноћашњи
него
сан
у
саму
зору
.
И
откуд
само
то
да
снива
!
?
Њега
да
снива
!
А
снивала
га
је
врло
лепо
;
и
као
попино
дете
,
васпитано
,
наравно
,
у
страху
Божјем
,
снивала
је
један
сан
који
је
,
може
се
рећи
,
помало
и
побожан
био
.
Снива
она
,
а
она
се
као
шета
по
башти
,
па
као
нема
више
еведре
између
њихове
и
тетка-Макрине
баште
.
А
у
башти
ништа
није
онако
весело
као
пре
,
него
све
некако
суморно
,
као
нека
омарина
,
па
све
у
неком
сутону
;
и
тичице
спавају
,
и
шарени
лептири
се
полепили
по
дрвећу
као
мртви
,
па
све
ћути
и
куња
,
само
се
чује
неко
тихо
јецање
и
плакање
,
испрекидано
гукањем
гаврановим
,
оданде
из
оног
комшијског
јоргована
.
Кад
ближе
јорговану
,
а
оно
под
њим
неки
црн
,
велики
као
човек
гавран
,
њихов
Гага
.
Кад
мало
после
,
а
оно
није
гавран
него
Шаца
под
јоргованом
плаче
.
А
поред
њега
,
на
једној
грани
стоји
њихов
Гага
стари
гавран
онолики
колики
и
јесте
,
па
и
он
тужан
јако
опустио
крила
па
само
ћути
,
па
и
он
гледа
жалосно
на
њу
.
А
на
Шаци
као
нису
оне
његове
лепе
ирошке
хаљине
,
него
нека
као
мантија
,
и
нека
камилавка
;
а
у
њега
нека
дуга
брада
па
се
Богу
моли
.
А
она
пролази
једнако
поред
оног
јоргована
,
а
он
је
тужно
гледа
,
па
јој
вели
:
„
Јуло
,
видите
ли
како
сам
црн
као
овај
гавран
!
“
—
„
Јесте
,
—
одговара
и
гавран
.
—
До
сад
је
бријао
туђе
браде
,
а
од
сад
неће
смети
ни
своју
.
“
А
Шаца
као
опет
наставља
:
„
Јуло
!
Нека
вам
Бог
опрости
,
ви
сте
ме
до
овога
довели
;
ал
’
ја
ћу
се
опет
за
то
за
вас
Богу
молити
!
“
вели
јој
он
,
а
после
тихо
запева
,
тако
тихо
и
тужно
,
као
грана
зелена
кад
запишти
на
ватри
,
тако
запева
он
њену
милу
песму
:
„
Теби
љубав
јавит
’
не
смем
,
Јер
твој
бити
не
могу
;
А
да
с
другим
сретна
будеш
,
Молићу
се
ја
Богу
!
“
А
затим
се
заплакао
и
он
и
црни
гавран
,
а
заплакала
се
и
Јула
.
И
мора
да
је
дуго
и
гласно
плакала
,
кад
се
и
сама
мама
пробудила
и
отерала
Гагу
с
врата
,
а
њу
викнула
и
пробудила
,
и
питала
је
:
што
плаче
?
А
Јула
јој
каже
,
да
је
снивала
страшно
.
—
„
А
ти
узми
,
рано
,
мало
воде
па
попи
,
то
помаже
;
одма
’
ће
те
проћи
стра
’
,
“
вели
јој
мама
и
каже
јој
,
нек
се
прекрсти
и
нек
прекрсти
јастук
.
И
Јула
је
послушала
;
попила
је
чашу
воде
,
прекрстила
јастук
,
али
му
одмах
окрену
другу
страну
,
да
би
и
Шаца
снивао
њу
као
она
њега
.
За
то
је
у
јутру
седела
дуго
на
кревету
и
гледала
расејано
и
замишљено
у
папучице
своје
.
Дошао
јој
Шаца
много
милији
.
Није
ју
вређао
као
до
сада
,
него
јој
тужно
цвилећи
говорио
оне
слатке
речи
.
Тога
дана
јој
једнако
у
глави
;
и
тога
и
другог
и
трећег
дана
једнако
јој
је
посред
срца
,
—
али
га
у
башти
нема
!
Срела
се
с
њим
само
једном
у
шору
.
Он
прошао
па
јој
се
јавља
,
али
учтиво
,
хладно
се
јавља
,
и
пролази
.
А
Јули
дошло
чисто
чудно
што
се
Шаца
тако
чини
невешт
,
а
у
сну
јој
тако
мио
и
искрен
и
тужан
био
,
а
сад
прилично
расположен
.
То
је
заболе
јако
.
И
она
постаде
све
суморнија
,
једнако
јој
зује
у
глави
оне
речи
и
она
песма
из
сна
а
пред
очима
јој
онај
тужни
поглед
његов
!
Јако
јој
жао
,
што
је
онака
била
.
Ах
,
мислила
је
у
себи
,
само
још
једаред
ако
се
нађе
с
њим
,
неће
више
бити
така
као
до
сада
.
Ишла
је
свакога
дана
у
башту
.
Једнога
дана
ради
она
тако
у
башти
,
кад
чује
где
се
нешто
у
комшинској
башти
провлачи
,
па
шушти
лишће
.
Сва
претрну
;
срце
јој
јаче
закуца
а
образе
подиђе
мала
румен
.
—
Он
је
за
цело
!
—
мишљаше
у
себи
и
хитно
дотериваше
косу
и
одело
на
себи
.
Затим
чује
неке
кораке
,
али
се
још
никако
не
осврће
,
него
се
дала
и
као
задубила
у
посао
па
ради
,
а
сва
се
претворила
у
ухо
,
па
чека
кад
ће
је
оданде
он
нешто
запитати
.
—
Уф
,
баш
је
шмокљан
!
Баш
је
пипав
!
—
рече
у
себи
,
а
једнако
ишчекује
,
да
чује
бар
тамбуру
.
Али
свега
тога
не
би
.
Зато
стаде
сама
певуцати
тихо
кроз
зубе
неку
песму
а
нешто
јој
се
стегло
у
грлу
,
тако
јој
је
жао
и
неправо
.
Постаде
већ
и
нестрпљива
,
а
и
понос
девојачки
би
дирнут
.
—
Шта
се
само
скањује
ту
ваздан
!
?
—
рече
у
себи
,
па
,
не
могав
више
да
издржи
,
полако
прилети
плоту
,
погледа
страшљиво
око
себе
,
па
се
примаче
и
завири
у
комшиску
башту
.
Види
лепо
оно
буре
насред
баште
на
сунцу
,
а
види
и
то
,
како
се
неко
сагнуо
иза
бурета
па
се
миче
али
никако
да
се
исправи
.
—
Видиш
,
молим
те
,
како
се
крије
;
е
,
баш
је
обешењак
!
’
Оће
да
ме
уплаши
,
па
ме
вреба
!
—
вели
Јула
,
одобровољена
,
слатким
и
меким
гласом
.
—
А
јао
,
кости
моје
!
—
чу
се
оданде
иза
бурета
.
—
Ко
је
то
сад
?
—
рече
полако
Јула
па
се
издиже
на
прсте
да
боље
види
.
—
Еј
,
старости
,
старости
!
—
чу
се
глас
тетка-Макрин
,
која
је
дошла
у
башту
,
да
обиђе
буре
и
наточи
сирћета
.
Какво
непријатно
изненађење
!
—
Дакле
,
није
то
био
он
!
И
Јула
осети
нешто
тешко
у
грудима
,
као
кад
човек
прогута
врућ
мекан
хлеб
.
—
Добар
дан
,
тетка-Макро
!
—
ослови
је
Јула
.
—
Бог
ти
помог’о
,
дете
!
—
зашишти
оданде
баба
Макра
.
—
А
шта
радите
то
,
слатка
тетка-Макро
?
Ди
сте
за
толико
?
—
Ето
обилазим
,
овако
стара
,
сирће
,
синко
.
Снивала
сам
ноћаске
тако
којешта
,
а
утувила
сам
добро
,
рано
,
да
,
кад
гођ
тако
што
снивам
,
увек
ми
се
после
тога
мора
стрефити
каква
гођ
штета
у
кући
,
то
је
к’о
свето
;
па
зато
,
ето
,
дођо
’
да
видим
,
да
није
пукла
славина
,
ил
’
да
нису
прешли
ови
Ракилини
ђаволи
из
комшилука
,
па
одврнули
славину
...
А
ретко
,
дете
,
и
долазим
у
башту
.
Нешто
сам
ти
слаба
...
једва
се
вучем
.
—
Па
јесте
,
—
вели
Јула
,
—
нико
и
не
надледа
то
буре
.
—
Та
обиђе
га
покаткад
мој
Аца
.
—
Да
,
вид’ла
сам
га
канда
ту
одономадне
.
—
Јесте
,
рано
,
нема
га
већ
седам
осам
дана
.
Газда
му
најпре
иш’о
по
неким
Бачким
салашима
и
мет’о
„
купице
“
,
а
после
отиш’о
послом
у
рит
,
у
лов
на
пијавице
,
па
на
њему
оставио
дућан
...
а
сутра
долази
,
рано
.
—
Фала
Богу
,
кад
је
само
због
тога
!
—
рече
Јула
у
себи
а
после
додаде
гласно
:
—
Па
поздрав’те
га
,
слатка
тетка-Макро
,
поздрав’те
.
—
Е
,
оздравићу
ја
,
рано
,
кад
ме
пронесу
великим
сокаком
,
—
вели
тетка-Макра
одлазећи
.
—
Кад
ме
закопаду
—
После
тога
је
Јула
весело
продужила
рад
у
башти
,
и
решила
се
,
кад
опет
дође
на
плот
,
да
му
одговори
,
да
је
она
засад
татина
и
мамина
,
а
оно
одономадне
да
је
у
љутини
казала
.
И
,
доиста
,
сутра
дан
,
чим
је
чула
тамбуру
,
одмах
је
понела
кантицу
за
поливање
и
нашла
се
у
послу
у
башти
.
Еле
,
да
не
будем
дугачак
и
досадан
,
толико
могу
рећи
,
да
се
опет
разговор
отпочео
.
Шаца
је
питао
,
а
Јула
је
одговарала
,
али
сад
како
меко
и
како
нежно
!
И
на
послетку
свршило
се
тим
,
да
је
Шаца
био
послужен
дудом
,
оним
крупним
„
шпанским
“
дудом
,
каквог
надалеко
није
било
,
а
набрала
га
је
Јула
сама
својом
руком
;
бирала
га
к’о
голуб
зрно
,
и
наслагала
лепо
на
широко
виново
лишће
,
па
му
дала
кроз
деру
која
се
тога
дана
први
пут
појавила
на
огради
баштенској
.
А
Шаца
је
опет
из
благодарности
изрезао
на
једном
дрвету
у
њиховој
башти
једно
срце
и
два
писмена
у
њему
,
писмо
Ю
И
А
.
—
Ао
,
фрајла-Јуло
,
—
рене
јој
Шаца
сав
блажен
,
—
кад
ћу
бити
тако
срећан
да
ја
сам
,
својом
сопственом
руком
,
могу
брати
у
тој
башћи
и
ја
вас
понудити
!
А
затим
јој
је
приповедао
,
држећи
је
за
руку
,
како
је
он
од
велике
и
богате
породице
,
и
како
неће
дуго
остати
у
селу
.
Ићи
ће
у
Пешту
или
Беч
,
да
изучи
хирургију
.
А
његова
је
породица
велика
;
све
сами
нотароши
и
вармеђаши
,
а
има
и
два
архимандрита
у
породици
.
И
шта
ти
све
нису
разговарали
!
И
кад
једно
говори
оно
друго
и
не
дише
и
не
трепће
од
силне
пажње
и
милоште
.
Разишли
су
се
задовољни
.
Шаца
је
отишао
блажен
.
Био
је
поетски
расположен
.
Целога
дана
је
преписивао
неку
Песмарицу
и
из
ње
преписивао
све
песме
које
су
годиле
расположењу
његовом
.
После
овога
састанка
врло
су
се
често
састајали
и
разговарали
.
Колико
је
само
пута
пречула
Јула
кад
је
мама
зове
.
—
„
Ти
кад
се
на
штогођ
наканиш
,
не
знаш
шта
је
доста
!
“
—
кара
је
гђа
Сида
и
прети
јој
,
да
ће
издати
башту
под
аренду
ако
се
буде
једнако
у
њој
бавила
.
Али
и
јесте
била
башта
уређена
;
све
окопано
,
оплевљено
,
увек
заливено
,
као
каква
променада
!
И
нико
их
жив
није
знао
и
затицао
сем
баба-Макре
,
а
и
она
је
,
сирота
,
била
и
слабих
очију
и
мало
наглува
од
старости
.
„
Боже
,
а
да
л
’
су
се
који
пут
пољубили
,
онако
стојећи
и
разговарајући
се
на
огради
?
“
запитаће
можда
која
радознала
читатељка
,
која
би
—
кад
се
већ
жртвује
да
ћути
и
накани
да
чита
—
хтела
одмах
,
да
све
у
једној
књизи
нађе
.
—
А
ко
ће
их
знати
;
и
ко
им
је
,
што
кажу
,
светлио
!
—
одговара
писац
.
Шаца
није
био
баш
тако
шмокљан
,
а
ограда
није
била
тако
честа
—
по
свој
прилици
да
јесу
.
И
какав
би
то
опет
роман
био
без
пољубаца
чак
и
у
десетој
својој
Глави
!
!
!
Ето
тако
се
отпочео
и
заплетао
један
роман
у
поп-Спириној
кући
на
месец
и
више
дана
пре
и
неколико
дана
после
господин-Перина
доласка
.
Долазак
г
.
Пере
није
изменио
битно
ништа
,
—
а
могао
је
врло
лако
.
Да
је
г
.
Пера
обратио
довољно
пажње
;
да
је
отворио
очи
за
чисто
злато
а
затворио
уши
сиренским
гласима
—
било
би
све
друкчије
.
Стари
наши
веле
:
да
је
дечије
срце
као
восак
—
можеш
правити
од
њега
шта
хоћеш
—
;
а
ја
велим
,
да
је
и
у
младих
девојака
срце
као
восак
.
Тако
је
и
с
Јулом
!
Јер
Јула
је
г
.
Перу
само
једаред
боље
посматрала
,
кад
је
,
то
јест
,
пила
из
велике
чаше
воду
,
па
га
онако
,
како
већ
то
смерне
девојке
чине
,
преко
чаше
посматрала
пијући
полако
,
и
допао
јој
се
.
И
да
је
г
.
Пера
само
имао
вешто
око
,
да
разазна
чисто
злато
од
лажна
варка
и
да
је
био
мало
мало
обазривији
—
ишчезла
би
слика
Шацина
из
Јулина
срца
,
као
да
је
никад
ни
било
није
!
А
овако
,
Јула
се
осети
мало
потиснута
од
другарице
своје
.
И
она
одмах
поносно
уступи
сасвим
;
и
одмах
нађе
утехе
поразу
у
самоћи
,
у
мислима
на
Шацу
,
и
у
мислима
којима
се
тако
радо
баве
младе
,
први
пут
заљубљене
девојке
,
а
то
је
:
у
мислима
о
својој
смрти
.
Најрадије
је
мислила
о
томе
:
кад
би
умрла
,
ко
би
је
све
жалио
,
и
како
би
је
Шаца
тек
жалио
!
И
да
л
’
би
се
од
тешке
жалости
за
њом
из
пиштоља
убио
,
или
би
у
Тису
скочио
?
Па
како
би
их
једно
до
другога
укопали
и
сви
ожалили
и
цвећем
им
гробове
засадили
,
а
њих
спевале
паорске
девојке
:
како
су
се
волели
и
како
једно
без
другог
није
могло
да
живи
на
овом
свету
.
А
тек
онај
сан
о
Шаци
,
како
јој
је
живо
остао
у
памети
!
Тек
после
тога
сна
Шаца
јој
је
дошао
много
милији
,
јер
је
тек
у
сну
видела
,
колико
би
јој
тешко
било
кад
би
га
изгубила
.
Ни
она
не
би
могла
преживети
такав
губитак
,
сањала
је
Јула
будна
;
и
она
би
се
убила
,
мислила
је
у
себи
;
убила
из
пиштоља
или
би
у
Тису
с
брега
.
После
тога
сна
никако
да
јој
из
главе
изађе
Шаца
!
За
то
овај
и
није
имао
право
кад
је
опет
једнога
дана
напао
Јулу
,
што
јој
је
г
.
Пера
донео
обећану
књигу
Преодницу
.
Шаца
је
био
љубоморан
и
љут
;
Јула
му
се
исповедила
све
како
је
било
.
Али
јој
он
није
веровао
;
пребацивао
јој
је
тако
немилосрдно
,
да
је
сирота
Јула
сва
уплакана
изашла
тога
дана
из
баште
.
—
Но
,
шта
ти
је
...
шта
слиниш
ту
?
!
Шта
плачеш
?
—
пита
је
гђа
Сида
.
—
Па
кад
вам
нисам
добра
!
—
одговара
Јула
јецајући
.
—
Боље
да
ме
нема
;
да
се
нисам
ни
родила
.
—
Но
,
но
!
Не
мораш
ти
баш
тако
на
крај
срца
бити
!
...
Рано
моја
!
Гле
,
какве
су
јој
само
очи
!
—
умирује
је
гђа
Сида
и
љуби
је
.
—
Иди
одма
’
на
бунар
,
па
се
уми
’
ладном
водом
.
Јула
је
пољуби
у
руку
и
оде
.
—
Како
је
сирота
хаглих
и
осетљива
!
Пре
толико
дана
сам
је
карала
,
а
она
,
видиш
ти
то
чудо
,
још
ни
сад
да
се
утјеши
!
!
—
вели
гђа
Сида
а
очи
јој
пуне
суза
.
—
Ал
’
са
свим
на
моју
фамилију
!
ГЛАВА
ЈЕДАНАЕСТА
У
којој
је
исприповедано
све
што
је
била
природна
последица
Јулиних
честих
одлажења
и
састанака
у
башти
на
огради
,
а
што
је
још
више
заплело
ствар
и
довело
до
сукоба
за
који
се
чак
у
Темишвару
чуло
.
У
кратко
,
цела
је
Глава
пуна
врло
интересантних
ствари
;
између
осталих
,
завршује
се
подужим
монологом
и
једним
чаробним
лукративним
сном
Ниће
боктера
Давно
су
стигле
из
поља
краве
у
село
и
свака
ушла
у
своју
авлију
са
вименом
пуним
млека
;
давно
су
већ
и
помужене
биле
и
домаћице
се
једна
другој
хвалиле
невероватном
количином
млека
,
тако
невероватном
да
ни
једна
није
већ
ни
веровала
.
На
село
се
почела
спуштати
блага
летња
ноћ
и
,
како
се
то
песници
лепо
изражавају
,
почела
је
умотавати
у
своју
мрачну
копрену
сво
село
са
кућама
и
баштама
,
амбарима
и
авлијама
,
само
високи
ђермови
као
да
пробише
врховима
својим
ту
копрену
и
дизаху
се
право
тамо
звездама
.
Давно
су
прошла
и
последња
кола
попиним
сокаком
,
и
прашина
,
која
се
била
дигла
високо
изнад
кућа
,
спуштала
се
полако
и
слагала
мирно
два
педља
дебело
а
на
јесен
ће
од
ње
једно
славно
блато
да
буде
.
Ко
је
шта
имао
да
сврши
и
купи
у
болти
код
грка
,
свршио
је
и
купио
;
и
грк
је
већ
унео
све
што
му
је
стајало
испред
дућана
;
унео
и
крупице
соли
и
кењечу
,
и
луле
и
камише
,
и
бичаља
и
дренове
буџе
,
и
оцила
и
кремења
и
труд
у
свежњићима
и
бардак
сирћета
и
грдно
стакло
киселих
паприка
и
прекјучерање
земичке
и
читаву
четврт
сланине
,
који
је
висила
на
завидној
висини
и
око
које
су
поваздан
обилазиле
,
гледале
,
шклоцале
зубима
и
тужно
маукале
комшинске
мачке
све
дотле
док
не
изгубе
глас
и
очи
им
не
избеле
.
Нико
живи
не
иде
више
сокаком
.
Изумире
полако
и
бахат
људи
и
топот
коња
и
тандрк
кола
и
торокање
жена
.
Једна
по
једна
клупа
испред
куће
под
багрењем
остаје
празна
.
Укућани
седели
испред
куће
после
вечере
и
разговарали
се
о
многим
разним
стварима
.
Разговарали
се
о
колери
;
о
великим
ратовима
и
топовским
куглама
колике
су
у
старо
доба
велике
биле
а
колике
су
сад
;
о
месечарима
како
иду
уз
високу
двокатницу
к’о
по
патосу
,
па
том
приликом
споменули
и
о
Глиши
,
који
је
био
дванаест
година
у
солдатима
далеко
тамо
у
Буковини
чак
,
како
је
и
он
или
месечар
или
лопов
,
тако
нешто
,
јер
иде
и
онда
по
сокацима
и
којекуда
кад
никако
и
нема
месечине
;
разговарали
о
гладним
годинама
кад
се
шапурика
млела
и
јела
и
од
шапурикина
брашна
чесница
и
василица
правила
;
о
скакавцима
и
пацовима
и
о
Талијанима
мајсторима
што
имају
некакву
свирајку
па
умеју
њоме
да
их
извабе
из
свију
кућа
и
амбарова
,
па
их
изведу
за
собом
а
пацови
трче
к’о
на
даћу
за
њима
,
а
мајстори
једнако
свирају
па
их
изведу
чак
иза
вароши
до
велике
баре
или
на
Тису
,
а
пацови
све
један
преко
другог
па
к’о
људи
скачу
у
бару
или
у
Тису
.
Пред
другом
кућом
опет
приповедали
о
Русима
.
Један
приповеда
:
како
су
Руси
највеће
царство
,
и
како
са
сваким
ратују
и
свакога
туку
у
рату
;
а
Бог
им
помаже
,
јер
држе
све
посте
,
па
посте
и
на
сами
други
дан
Божића
,
ако
се
,
то
јест
,
стрефи
,
да
падне
у
Среду
или
у
Петак
.
Док
је
лето
,
они
хоће
нешто
и
да
отрпе
,
па
ћуте
али
туве
све
,
и
чекају
зиму
јер
су
,
кажу
,
лети
млитави
,
а
кад
засвира
северац
и
заокупи
мећава
,
а
њима
тек
онда
дође
права
њихова
снага
,
па
се
онда
њихов
цар
само
прекрсти
са
три
прста
к’о
и
ми
,
па
баци
капу
од
себе
,
па
запита
друге
цареве
од
друге
вере
(
јер
он
је
српске
вере
)
:
„
Ко
’
оће
да
се
бијемо
?
Ево
,
ту
сам
;
нек
ми
изађе
!
“
А
они
ћуте
к’о
мишеви
.
Пред
трећом
кућом
опет
седела
баба
Савка
,
кочоперна
баба
,
па
приповедала
својој
комшиници
,
другој
једној
баби
,
како
јој
се
јуче
на
ноћ
приснио
њен
покојни
Лала
.
—
Дош’о
па
стао
прид
мене
,
—
приповеда
Савка
,
—
али
ни
налик
на
онога
живог
Лалу
.
А
кере
залајале
из
целог
комшилука
,
па
лају
,
лају
,
а
ја
и
’
растерујем
жарачем
и
браним
покојног
мог
.
А
он
ослабио
,
Боже
,
па
поцрнио
у
лицу
а
на
глави
му
неки
стари
подеран
шешир
к’о
да
га
је
са
страшила
скин’о
,
а
дорац
му
сав
искрпљен
,
па
стао
па
ме
гледа
и
жалостиво
маше
главом
.
А
ја
не
могу
к’о
одма
’
да
га
познам
.
А
он
се
заплак’о
па
каже
:
„
Хе
,
ко
је
оданде
,
одакле
ја
долазим
,
тог
тешко
познаду
.
Ето
,
каже
,
и
мене
,
па
моји
ме
не
познају
.
“
—
„
Та
јеси
ли
ти
то
,
Лало
?
реко
’
ја
.
О
Лало
мој
,
а
откуд
ти
?
“
А
он
ми
каже
:
„
Е
,
моја
Савка
,
моја
Савка
!
Не
питај
ме
,
вели
,
одакле
сам
дош’о
!
Ја
сам
ти
издалека
,
од
туђе
земље
из
туђа
света
,
ди
петли
не
поју
,
ди
звона
не
звоне
да
се
оџаци
не
пуше
;
ја
сам
ти
,
моја
Савка
,
са
онога
света
,
каже
ми
он
,
ди
нема
рода
за
мене
.
“
А
ја
га
питам
:
„
Па
шта
би
’
тео
,
роде
;
што
не
седнеш
?
“
А
он
ми
каже
:
„
Није
ми
до
седења
ни
дивањења
,
кратко
је
време
,
бојим
се
,
каже
,
петлова
,
него
сам
дош’о
да
тебе
видим
и
да
те
надгледам
и
да
ти
кажем
,
Савка
,
добро
да
утубиш
ово
:
Тражи
друга
,
тражи
стубац
кући
;
а
већ
мени
тамо
како
је
да
је
,
него
се
бар
ти
не
мучи
и
не
злопати
на
тим
вашим
свету
,
каже
!
А
ја
ћу
се
,
каже
,
стрпити
и
причекати
тебе
!
“
А
ја
га
питам
:
„
Је
си
ли
гладан
,
старатељу
и
један
туторе
мој
;
да
ти
спремим
,
роде
,
голубића
у
расолу
,
то
си
ти
увек
радо
јево
?
“
А
он
ми
одговори
:
„
Прошло
је
то
мене
,
снаго
моја
,
него
ти
уради
к’о
што
сам
ти
каз’о
;
слушај
ти
само
менека
,
ја
сам
ти
,
каже
,
увек
добра
желио
!
“
А
ја
све
једнако
к’о
не
знам
да
је
он
умро
,
па
кажем
:
„
А
ко
ће
тебе
,
роде
,
неговати
и
по
табанима
те
чешкати
,
ако
се
ја
,
не
дај
Боже
,
и
по
трећи
пут
удам
,
к’о
што
ми
ти
,
ето
садакана
,
советујеш
?
“
А
он
каже
:
„
Е
,
моја
Савка
,
није
мени
до
жене
!
Тамо
ја
и
не
знам
,
каже
,
је
л
’
сам
мушко
ил
’
нисам
!
Удај
се
ти
само
,
та
можда
ми
,
каже
,
нећеш
више
ни
требати
!
“
А
после
га
као
уједаред
нестало
,
а
место
њега
ост’о
само
неки
дороц
,
па
раширио
рукаве
па
као
иде
мени
,
а
ја
се
у
том
тргнем
.
И
сад
,
никако
да
ми
изађе
из
главе
то
што
ми
је
говорио
.
Па
сам
ти
садакана
,
друго
,
на
муки
великој
.
Једно
ми
замерање
пристоји
;
ако
послушам
њега
,
касти
,
један
тестамент
његов
,
—
замерићу
се
свету
,
а
око
послушам
свет
,
замерићу
се
њемукана
!
А
увек
сам
га
за
живота
слушала
,
рођена
моја
,
па
зар
сад
да
га
не
послушам
!
?
Еј
Лало
,
Лало
!
Како
је
меникана
брез
тебе
,
брез
свога
,
касти
,
друга
!
...
Бадава
је
ту
Арса
...
и
пуна
кућа
!
Шта
је
мени
тај
Арса
?
Шогор
!
Шогор
што
кажу
,
туђа
форинта
!
Еј
,
Лало
,
Лало
!
Фурт
ми
твоје
речи
и
твој
тестамент
зуји
у
глави
и
у
ушима
.
А
пред
четвртом
кућом
приповедају
о
некој
свекрви
како
је
вештица
,
па
се
ископистила
на
своју
снаху
,
завадила
је
с
мужем
па
долази
сваку
ноћ
;
докле
је
ту
,
све
се
чују
издалека
шијачке
гајде
како
танко
свирају
,
а
она
је
дави
и
виче
јој
једнако
:
„
Ти
си
ме
,
вели
,
у
ове
нечисте
силе
отерала
и
ја
душу
моју
изгубила
!
“
па
се
све
затрчава
од
врата
кревету
,
седа
јој
на
груди
па
се
чешља
гребеном
и
дави
је
.
И
тако
то
сваку
ноћ
ради
,
и
тако
то
траје
док
петли
не
запевају
,
а
онда
одједаред
као
да
у
земљу
пропадне
.
Пред
петом
се
кућом
опет
скупили
око
једнога
који
се
одономадне
вратио
из
Бечкерека
—
камо
је
одвезао
био
неке
Чивуте
,
грошићаре
житарске
—
и
који
им
је
приповедао
много
нових
и
чудноватих
ствари
.
Приповедао
им
је
:
како
је
у
Бечкереку
слушао
и
чуо
од
једнога
господара
који
је
многе
књиге
прочитао
а
и
сад
још
једнако
,
по
ваздан
чита
све
новине
,
како
су
се
ту
скоро
,
лане
или
ономлане
,
неки
људи
,
чак
тамо
преко
мора
у
Америци
,
спремали
,
да
пуцају
из
топа
на
месец
.
Па
већ
и
израчунали
лепо
све
кредом
:
колики
треба
да
је
топ
,
колико
тане
и
колико
барута
и
до
ког
термина
треба
да
стигне
тамо
тане
и
да
тресне
о
месец
.
Па
баш
таман
кад
су
већ
хтели
да
припале
топ
,
сети
се
један
Банаћанин
,
баш
ће
бити
да
је
био
из
Иђоша
,
који
се
ту
стрефио
,
па
скине
шешир
и
мане
руком
и
каже
:
„
Молим
лепо
,
—
каже
,
—
господари
!
Сад
ви
’
оћете
,
наприлику
,
касти
,
онако
,
к’о
људи
,
да
опалите
на
онај
месец
горе
.
То
је
све
лепо
и
красно
и
фајн
,
—
вели
Иђошанин
,
—
али
је
л
’
вам
пало
на
ум
,
шта
ће
бити
ондакана
од
наши
’
ушију
,
кад
овај
топ
рикне
к’о
сто
магараца
;
та
неће
ту
остати
читава
увета
одавде
све
до
Иђоша
!
Ај
,
јесте
л
’
то
промислили
?
!
А
после
,
нека
—
вели
,
—
ђаво
носи
и
наше
уши
...
ни
магарац
се
,
каже
,
није
прославио
са
оноликим
његовим
...
ал
’
шта
ћемо
брез
месечине
?
Шта
га
ће
ту
шталога
пробивени
и
коња
покрађени
бити
,
кад
и
поред
месесечине
,
па
једва
да
сачуваш
вранца
од
рђави
’
људи
!
Ај
,
то
ја
вас
питам
?
“
—
А
они
се
,
вели
,
ухватили
сваки
за
своје
уши
,
па
зинули
па
се
замислили
а
после
га
питали
:
„
А
одакле
си
ти
,
пријатељу
?
“
—
А
он
каже
:
„
Ја
сам
из
Иђоша
!
“
—
„
Из
Иђоша
?
“
питају
они
.
—
„
Баш
из
Иђоша
!
“
—
„
А
ди
је
то
?
“
—
„
Та
Иђош
,
—
каже
он
,
—
„
зар
Иђош
не
знате
?
!
Та
измеђ
Сајана
и
Кикинде
,
ал
’
ја
нисам
дишкрећанин
!
“
—
„
Е
,
фала
ти
,
—
кажу
му
они
,
—
„
и
за
наше
уши
а
и
за
месечину
.
Нећемо
пуцати
;
само
штета
,
што
смо
се
толико
истрошили
!
...
А
добро
си
каз’о
;
откуд
ти
само
паде
на
памет
то
?
А
чули
смо
,
—
кажу
они
,
—
да
су
сви
Иђошани
на
твоју
ворму
паметни
!
А
,
баш
ти
фала
!
“
—
И
тако
од
ото
доба
,
—
приповеда
онај
даље
,
—
кад
си
тамо
само
кажи
,
да
с
’
из
Иђоша
,
па
не
бери
бриге
;
јербо
су
Банаћани
спасли
свету
месечину
и
месец
остао
на
старом
свом
месту
.
И
тако
одонда
је
сваки
Иђошанин
фрај
на
скели
и
на
ћуприји
и
свуд
,
и
не
мора
имати
пасош
кад
купује
барут
за
чворке
и
зечеве
,
и
не
мора
да
пуши
трафику
,
нити
му
ико
тражи
пасош
кад
продаје
коње
.
То
је
Иђошко
право
одондак
.
“
—
Тако
онај
приповеда
,
а
они
око
њега
зинули
па
слушају
;
по
неки
још
четврт
сахата
остао
са
ражјапљеним
устима
од
чуда
све
док
му
нису
казали
да
заклопи
уста
и
да
иде
спавати
.
Тако
се
ето
,
један
наш
Банаћанин
у
далеком
свету
прочуо
,
а
Иђошанима
обећано
једно
звоно
од
онога
топа
.
Тако
се
ето
разговарало
о
свачему
испред
кућа
по
клупама
.
Разговарали
се
најпре
живље
,
па
све
лакше
и
лакше
,
па
кад
се
уморио
и
приповедало
и
слушаоци
,
и
свима
се
већ
почеле
крпити
очи
,
настаде
зевање
и
насташе
чешће
паузе
.
Изумире
разговор
дуж
целог
шора
и
замењује
се
лавежом
паса
и
концертом
жаба
из
свију
јендека
испред
кућа
.
Тек
чујеш
овде
онде
где
неко
зева
и
вели
:
„
Ха-а-ај
,
хај
,
ајде
да
се
то
мало
поспава
;
биће
и
сутра
дана
за
разговор
!
“
—
„
Лаку
ноћ
!
“
вичу
с
једне
стране
.
„
Лаку
и
благу
!
“
одговарају
с
друге
.
—
„
Зар
тако
рано
?
А
штета
овако
фајн
ноћ
!
“
—
„
Та
било
је
разговора
па
и
сувише
.
И
тако
сутра
ваља
подранити
;
до’ће
нам
наполичари
,
“
вели
опет
неко
.
—
„
А
шта
знате
!
Готово
и
ми
ћемо
скоро
.
Треба
и
нама
да
подранимо
,
“
—
чује
се
опет
неки
глас
из
прека
;
—
„
ваља
у
рит
,
да
насечемо
трске
,
да
покрпимо
кров
,
јербо
је
већ
срамота
какав
је
.
Изгледа
чупав
и
одрпан
к’о
бојтарова
капа
.
Лаку
ноћ
!
“
Док
мало
после
и
то
не
умукне
заједно
са
нестанком
оних
силуета
испред
куће
.
Још
мало
живота
има
по
авлијама
,
одакле
чујеш
како
се
ракоље
и
ћућоре
кокошке
на
дрвету
или
како
шкрипи
ђерам
;
то
вуку
воду
да
баба
опере
ноге
,
и
док
пере
он
грди
и
издаје
наредбе
за
сутра
.
За
тим
још
чујеш
како
се
затварају
авлијска
врата
и
како
чупави
зељов
вуче
ланац
по
авлији
и
лане
по
некад
обичаја
ради
,
док
и
тога
не
нестане
напослетку
.
Мрак
је
притиснуо
и
омотао
све
.
Нема
месечине
.
А
и
што
ће
је
вечерас
,
кад
се
Шаца
спрема
на
нешто
велико
и
одважно
;
а
за
то
су
таман
довољне
и
оне
ситне
звездице
које
светле
и
швалерски
жмиркају
с
неба
амо
доле
на
заспало
село
и
буднога
Шацу
у
њему
,
који
се
журно
упутио
па
на
једаред
застао
.
Чуо
је
неке
кораке
из
даљине
,
па
се
склонио
у
хлад
испод
неког
багрења
.
То
беху
кораци
сеоског
боктера
ча-Ниће
који
је
јављао
селу
које
је
доба
и
чувао
село
од
лопова
поред
све
клевете
којом
су
га
бедили
да
је
и
сам
с
њима
по
некад
бивао
у
ортаклуку
.
Шаца
је
чуо
Нићу
како
иде
,
како
се
лено
вуче
кроз
сокак
,
како
зева
и
после
креше
оцилом
у
труд
,
пали
лулу
и
псује
Чивутина
,
што
му
је
дао
ситну
трафику
;
а
после
грди
неког
газду
што
држи
зла
гарова
који
гризе
капију
кад
год
он
прође
и
лаје
на
власт
.
И
боктер
је
прошао
попиним
шором
,
отишао
у
други
,
и
из
овога
у
трећи
сокак
и
ту
је
дунуо
равно
дванаест
пути
у
свој
боктерски
рог
,
а
после
четврт
сата
још
једанпут
,
и
укравши
тако
читав
један
сат
,
легао
је
,
као
сваки
уморан
човек
коме
је
благи
Творац
одредио
ноћ
за
одмор
и
спавање
,
и
захркао
је
и
није
приметио
кад
је
Шаца
савио
у
попин
сокак
.
Шаца
је
ишао
полако
све
испод
багрења
док
није
дошао
близу
поп-Спирине
куће
.
Тад
му
је
јаче
залупало
срце
као
сваком
,
ма
како
смео
човек
да
је
,
што
закуца
пред
дрским
предузећем
.
И
он
узе
тамбуру
и
поче
још
издалека
полако
ударати
у
њу
ону
већ
добро
познату
песму
:
„
Ти
већ
спаваш
,
злато
моје
“
,
тако
тихо
,
да
је
гласе
њене
могло
чути
само
Јулино
заљубљено
ухо
.
Шаца
се
пре
три
дана
споречкао
с
Јулом
на
дери
у
башти
,
као
што
је
читаоцима
већ
познато
из
завршетка
прошле
Главе
,
и
опет
није
долазно
три
дана
,
и
зарекао
се
,
да
неће
никад
више
доћи
,
ни
Бога
јој
назвати
,
него
ће
отићи
у
свет
.
Па
као
што
је
рекао
,
тако
је
и
порекао
.
Није
могао
да
продужи
бар
још
три
дана
,
и
ако
је
рад
био
,
него
се
кренуо
да
се
јави
Јули
.
Чуо
је
од
тетке
да
је
питала
за
њега
и
мило
му
било
што
је
намучио
мало
својом
љубоморношћу
.
После
мало
кавге
најлепше
је
да
дође
једна
серенада
,
а
тако
захтева
и
логика
догађаја
.
А
Јула
ће
га
чути
једина
у
кући
,
јер
тата
јој
спава
чак
у
авлији
испод
комарника
,
а
она
с
мамом
у
соби
са
сокака
где
обично
све
удаваче
најрадије
спавају
.
Ни
мама
у
соби
није
могла
чути
тамбуру
.
Али
Јула
је
чула
и
одмах
је
скочила
из
кревета
к
прозору
па
кроз
разређене
шалукатре
видела
неку
прилику
и
одмах
у
њој
познала
Шацу
;
чула
ситну
тамбуру
и
разумела
речи
добро
познате
јој
песме
,
и
ако
је
Шаца
као
обазрив
и
мирољубив
берберски
асистенат
и
није
смео
запевати
.
Он
је
само
тихо
ударао
у
тамбуру
,
тихо
као
зујање
пчела
у
пролеће
,
а
она
је
,
у
себи
наравно
,
пратила
речима
:
„
Ти
већ
спаваш
,
злато
моје
(
говори
Јула
у
себи
песму
)
,
тебе
грли
слатки
сан
;
спавај
,
спавај
,
лаку
ноћ
,
о
Јуло
,
Бог
ти
у
помоћ
!
“
Јест
,
то
каже
драган
кроз
јасне
жице
и
кроз
суво
дрво
тамбурово
.
Ех
!
Шта
би
казала
сада
Јула
,
да
сме
од
маме
,
да
се
,
то
јест
,
не
боји
да
је
пробуди
.
Зар
би
мање
поезије
било
у
речима
Јулиним
него
у
овим
готовим
стиховима
,
сад
после
поноћи
кад
све
село
па
и
сам
Нића
боктер
спава
,
кад
је
ноћ
тако
лепа
,
звезде
тако
лепо
жмиркају
с
тамно-плавога
неба
и
крв
кључа
и
кипи
у
ова
два
будна
заљубљена
створа
?
!
Зар
би
њен
одговор
на
песму
био
слабија
песма
,
само
да
је
смела
дати
од
себе
гласа
.
Срце
јој
је
ударало
у
грудима
,
као
пијан
домаћин
кад
грува
на
авлијска
врата
,
ударало
да
искочи
!
Ваљда
је
за
то
и
притисла
левом
руком
груди
а
десном
дигла
полако
завесу
и
стала
и
слушала
песму
и
кроз
шалукатре
рекла
му
:
—
Лаку
ноћ
,
лаку
ноћ
!
—
Јуцо
!
—
чу
се
глас
гђа-Сидин
.
—
О
,
Јуцо
!
—
Јао
,
та
мама
је
будна
!
—
прошапута
Јула
.
—
Јуцо
!
...
Је
си
ли
ти
то
?
—
Ја
сам
,
мамо
!
—
одговара
плашљиво
Јула
.
—
Шта
радиш
тамо
у
то
доба
?
—
пита
је
гђа
Сида
коју
је
комарац
пецнуо
и
кашаљ
пробудио
.
—
Па
...
ето
...
врућина
ми
—
—
Шта
је
то
тамо
напољу
?
—
Та
онај
њихов
мачак
дош’о
ту
под
наш
пенџер
,
па
све
ларма
!
Тако
је
брезобразан
—
—
Какви
су
они
,
—
вели
гђа
Сида
зевајући
,
—
таки
им
је
и
мачак
.
Настаде
мала
пауза
.
—
Јуцо
...
јеси
л
’
још
на
пенџеру
?
—
Јесам
,
мамо
!
—
Отвори
мало
те
шалукатре
!
...
У
соби
је
к’о
у
рерну
...
врућина
ми
је
.
Па
запали
мало
омана
...
ено
на’ћеш
тамо
на
орману
...
поред
штрикераја
,
па
запали
...
Ови
проклети
комарци
уједају
к’о
кере
...
мора
да
су
они
прави
ритски
.
Један
ме
отоич
уј’о
баш
испод
ока
,
тако
,
да
ме
је
из
најтврђег
сна
пробудио
,
обешењак
један
!
У
том
заурла
поп-Ћирин
пас
не
трпећи
као
и
сви
у
његовом
роду
музику
.
—
За
газдом
!
—
прошапта
гђа
Спириница
.
Јула
радо
и
весело
послуша
маму
и
отвори
широм
прозор
,
а
Шаца
се
привуче
полако
,
а
Јула
му
пружи
своје
беле
пуне
ручице
,
које
је
овај
(
немојте
мислити
да
писац
претерује
и
ако
се
све
ово
догађа
у
једном
селу
)
галантно
и
обилно
обасипао
пољупцима
.
—
Лаку
ноћ
...
доста
је
,
укебаће
нас
!
—
шапуће
Јула
и
отима
руке
за
које
се
Шаца
као
дављеник
ухватио
,
и
не
пушта
их
,
него
јој
шапатом
одговара
,
па
се
тако
тихо
разговарају
.
—
А
шта
ти
ту
стојиш
?
—
рећи
ће
гђа
Сида
која
се
доцније
опет
пробудила
кад
је
Јула
кинула
.
—
Па
ви
сте
ми
казали
,
да
отворим
мало
пенџер
!
—
О
часни
те
,
дете
!
Па
што
га
ниси
одма
’
затворила
?
—
Па
чекала
сам
,
да
ми
ви
опет
кажете
.
—
Па
зар
ти
одондак
фурт
ту
стојиш
?
!
!
О
дете
,
дете
!
Ајд
’
затвори
...
доста
је
...
накупиће
се
комарци
опет
.
—
’
Оћу
,
мамо
.
—
Да
ниси
озебла
,
рано
?
’
Оћеш
да
ти
дам
моју
„
шлофкапу
“
?
—
Фала
,
мамо
!
Топло
ми
је
здраво
,
—
рече
Јула
па
затвори
прозор
и
леже
у
кревет
,
али
не
склопи
ока
и
не
заспа
целе
те
ноћи
.
А
и
што
ће
јој
спавање
и
сан
,
кад
овако
будна
лепше
сања
.
А
и
Шаца
се
брзо
нађе
код
куће
.
Летео
је
сав
блажен
на
крилима
срећне
и
утешне
љубави
тако
лако
,
да
чисто
није
осећао
да
табанима
додирује
земљу
.
Успут
није
срећом
никога
срео
до
ча-Мићу
боктера
.
Брзо
натуче
шешир
на
очи
па
убрза
поред
њега
,
али
га
оштро
око
ча-Нићино
ипак
познаде
.
—
’
Бројтро
,
брицо
!
—
викну
му
мало
лолински
ча-Нића
,
па
се
искашља
онако
у
српском
смислу
.
—
Лаку
ноћ
,
ча-Нићо
!
—
одговара
му
брзо
и
тихо
Шаца
,
па
гура
тамбуру
под
капутић
и
све
брже
перја
.
—
А
ди
смо
то
били
ноћоске
,
синовче
,
ај
?
Ко
се
то
ноћом
у
глуво
доба
брије
,
ај
?
—
Нико
!
—
одговара
Шаца
издалека
већ
.
—
Хе-хе
!
—
смеје
се
Нића
.
—
„
Све
по
’
ладу
,
да
га
не
познаду
!
“
.
Ааа
!
Синовче
,
не
ваља
ти
пос’о
!
—
Ајде
не
лармај
ту
,
него
дувај
сате
,
кад
си
за
то
плаћен
!
—
чу
се
још
издаље
Шацин
глас
.
—
Ајд-ајд
,
—
продужи
Нића
више
за
себе
.
—
Носи
те
ђаво
,
а
и
тражиш
ђавола
!
Само
немој
после
дрекати
,
кад
те
тако
дигођ
у
бријању
укебају
,
па
ти
вилама
натрукују
на
леђи
’
слово
„
шча
“
!
Хе-хе
!
—
продужује
Нића
намештајући
се
на
једној
клупи
пред
кућом
,
—
немој
само
после
дрекати
,
то
ја
велим
,
кад
те
стану
левчом
иди
тако
чимгођ
поливати
.
Тражите
ђавола
ноћом
,
—
наставља
Нића
,
пошто
се
добро
наместио
на
клупи
,
—
а
после
вам
ча-Нића
крив
,
кад
стану
виле
да
играју
по
леђи
;
крив
вам
ча-Нића
,
што
не
чува
варош
,
к’о
да
ја
имам
солгину
плаћу
!
Чудна
ми
плаћа
,
ал
’
су
се
и
прикинули
!
Не
стиже
ни
за
травику
!
Још
да
нема
онако
по
мало
,
кад
неко
западне
у
шкрипац
,
па
помагај
ча-Нићо
,
...
мор’о
би
’
багов
да
пушим
к’о
последњи
павор
!
Да
сам
се
којом
срећом
погодио
за
пудара
или
бојтара
,
уха
!
Ди
би
мој
крај
био
садакана
!
...
Него
’
оћу
ја
државу
да
служим
;
’
оће
Нића
да
је
и
он
неки
мајкин
„
беамтер
“
,
кад
му
ни
његов
чукундека
а
ни
ико
у
вамилији
није
тај
’
лебац
јево
ни
то
био
!
Ал
’
како
сам
радио
,
тако
сам
лепо
и
прош’о
;
тако
ми
и
треба
!
Једва
за
дуван
и
сланину
!
А
затим
стаде
зевати
.
—
Ха-а-ај
,
хај-хај
!
—
зева
и
вели
:
—
Дај
да
се
то
задимани
једна
!
—
рече
па
напуни
и
запали
лулу
и
стаде
пућкати
и
пљуцкати
онако
по
банацки
,
па
се
да
у
дубоке
мисли
.
Дуго
је
пућкао
и
мислио
а
после
опет
отпоче
монолог
свој
.
—
Ди
ли
је
то
,
да
ми
је
само
знати
,
било
ноћоске
ово
берберче
?
!
То
ја
фурт
штудирам
,
па
ево
никако
не
могу
да
искумстирам
!
Ди
је
то
само
,
лола
једна
,
до
ово
доба
мог’о
бити
?
!
...
Ако
не
бидне
код
Аћимови
’
?
!
...
Аћим
је
јуче
у
јутру
пре
света
,
одвез’о
нике
Джиде
у
Темишвар
;
тек
ако
приксутра
дође
натраг
.
А
његова
Криста
,
...
ђаво
од
жене
!
А
лепо
сам
ја
њега
учио
и
диванио
му
:
„
Аћиме
,
море
,
Аћиме
,
слушај
ти
мене
!
Нисам
старији
,
ал
’
сам
паметнији
од
тебе
!
Све
сам
ја
то
,
ви’ш
,
протер’о
и
проживио
и
више
,
што
кажу
,
света
видио
од
тебе
.
Аћиме
,
Аћиме
!
Не
узимај
младу
жену
,
не
узимај
себи
беду
на
врат
,
Аћиме
,
магарче
Аћиме
,
није
то
за
тебекана
,
та
кадашњи
си
ти
човек
!
Биће
на
ворму
што
пева
Гига
Бачванин
свирац
:
Седам
дера
,
четрнајст
швалера
!
Аја
,
неће
он
да
слуша
мене
,
’
оће
он
да
је
паметнији
од
мене
.
Е
мој
Аћиме
,
мој
Аћиме
!
Боље
да
седиш
код
куће
,
па
да
чуваш
кућу
,
кад
ти
је
Бог
дао
доста
од
чега
ћеш
да
живиш
,
него
што
кочијашиш
које
куд
по
белим
свету
.
Тако
заврши
Нића
свој
монолог
,
па
опет
продужи
да
мисли
;
набије
понова
лулу
,
укреше
и
запали
је
.
И
опет
пуши
,
пљуцка
и
мисли
,
а
од
силних
мисли
заболела
га
већ
глава
.
—
Ил
’
ако
није
био
баш
код
самог
господин
...
хе-хе
,
а
он
и
није
ту
,
него
на
путу
,
—
вели
Нића
па
врти
главом
.
—
А
шта
ја
ту
лупам
главу
,
—
вели
Нића
.
—
А
каква
је
фајн
ова
ноћ
,
није
ни
чудо
!
Та
чудо
би
било
да
нисам
баш
никога
срео
.
Еј
да
нисам
само
на
дужности
,
дошло
ми
је
,
да
се
и
ја
овако
матор
кеша
прођаволим
мало
...
Хе
,
хе
!
А
шта
би
к’о
фалило
!
?
Не
да
се
баш
ни
Нића
свакој
шуши
!
Него
убила
ме
ова
моја
сиротиња
,
па
ми
није
ни
до
чега
!
А
да
ви’ш
да
натучем
свилен
шешир
прико
десног
ока
,
па
чизме
на
боре
на
ноге
,
па
стиву
лулу
пустим
на
дугачак
камиш
нуз
трбу
,
да
ви’ш
ондак
ђаволства
!
Него
овако
у
овом
масном
шеширу
и
дороцу
,
па
и
не
мили
ми
се
ни
да
погледам
кудгођ
...
Ето
,
па
и
овако
какав
сам
,
да
сам
,
...
па
опет
се
стрефи
па
по
некој
замакнем
за
око
...
Ено
баш
у
Татићевом
шору
,
она
Арсина
пуница
,
к’о
рек’о
би
,
да
ме
је
бегенисала
;
јербо
кадгод
прођем
поред
ње
а
она
се
увек
ондак
сети
па
намешћа
мараму
и
зулове
,
па
намешћа
уста
и
погледа
ме
,
а
кад
већ
прођем
,
а
она
се
увек
ондак
искашље
мало
,
па
ме
пита
:
„
Како
ти
је
,
Нићо
!
брез
жене
?
“
А
ја
јој
кажем
:
„
Баш
к’о
и
тебикана
брез
човека
.
“
А
она
се
опет
накашље
,
а
ја
к’о
велим
:
кад
баш
’
оћеш
и
биће
ти
!
...
Фајн
жена
,
што
јест
;
жустра
баба
!
А
штета
што
није
у
мојој
„
парокији
“
!
Па
через
тога
баш
и
мислим
,
да
се
променим
сас
оним
мојим
пајташом
и
колегом
,
оним
Мићом
,
јербо
то
је
његова
парокија
,
његов
кварт
,
—
па
да
ви’ш
ондак
весеља
!
А
шта
сам
ја
тунакара
стао
да
лупам
главу
через
Шаце
брице
!
Е
,
чудо
ми
нико
!
Та
кад
сад
неће
,
а
да
кад
ће
ђавола
!
А
зар
сам
ја
опет
био
бољи
,
кад
сам
био
његови
’
година
?
!
Тане
му
госино
!
Та
да
нисам
и
ја
прико
јего
тер’о
брез
фењера
кера
,
зар
би
’
данас
стао
да
биднем
боктер
,
па
да
к’о
ники
шаров
режим
и
лајем
через
туђег
имања
а
за
туђу
асну
?
Ди
би
мој
газдашаг
био
!
Ал
’
прошло
!
—
одмахну
Нића
руком
.
—
А
да
је
остало
оно
старо
,
та
не
би
’
му
био
боктер
ни
у
самом
Бечу
око
цареве
палате
,
а
камо
л
’
у
овим
кавоним
селу
!
Али
,
шта
је
ту
је
;
фала
Богу
,
кад
није
и
горе
!
—
Ха
аааа
!
—
зева
и
наставља
;
—
Чисто
ме
већ
заболела
глава
од
ови
’
силни
’
мисли
.
Дај
да
се
то
мало
прилегне
и
продрема
,
ево
већ
и
петли
!
—
рече
Нића
па
узе
рог
и
дуну
три
пут
—
и
ако
је
тек
два
сата
по
поноћи
било
,
—
а
лулу
задену
за
кајиш
од
десног
опанка
па
леже
на
клупу
и
наслони
се
на
десну
руку
,
склопи
своје
вазда
будне
очи
и
заспа
по
други
пут
.
Није
потрајало
дуго
а
ча-Нића
се
стаде
у
сну
смешити
.
Блажени
осмејак
му
лебдијаше
на
уснама
испод
бркова
који
су
били
онако
по
банацки
поткресани
па
изгледали
над
уснама
као
ивица
или
стреја
добро
збијеног
и
управљеног
крова
од
трске
.
Беше
то
осмех
праведника
који
спава
и
снива
како
получује
награду
.
И
сан
стаде
плести
своје
танко
ткиво
око
Ниће
боктера
који
хркаше
и
брзо
огради
око
њега
дивну
кућу
од
тврда
материјала
,
а
без
интабулације
и
крајцаре
дуга
,
огради
га
кућом
великом
,
пространом
и
пуном
свега
и
свачега
.
И
Нића
сниваше
диван
јутарњи
сан
.
Снива
,
а
он
као
већ
ожењен
баш
оном
истом
Арсином
пуницом
,
оном
Савком
,
па
су
сад
к’о
муж
и
жена
.
Ушао
Нића
у
газдашаг
па
га
сви
у
кући
поштују
и
раде
,
а
њему
не
даду
ништа
да
ради
,
него
веле
:
„
Нека
,
ча-Нићо
,
не
трудите
се
,
ми
ћемо
све
то
већ
и
сами
брез
вас
!
“
А
он
се
баш
и
не
отима
много
,
него
се
тако
поваздан
одмара
.
Не
мора
чак
ни
чизме
ујутру
да
навлачи
,
него
се
само
ујутру
премести
из
кревета
на
креветац
(
одмах
ту
до
кревета
)
па
лежи
тако
цели
целцати
дан
босоног
потрбушке
на
кревецу
,
а
овај
мало
потврд
.
Осећа
лепо
ча-Нића
како
лежи
на
тврдој
дасци
,
па
му
само
по
мало
чудно
,
како
то
тако
газдачка
кућа
,
а
тако
тврд
креветац
.
Али
се
ипак
добро
осећа
.
Лежи
тако
потрбушке
па
пуши
и
пљуцка
преко
свог
кратког
камиша
(
јер
ча-Нића
и
ако
је
ушао
у
газдашаг
и
могао
сад
запалити
к’о
онај
солгабиров
стиву
лулу
,
ипак
се
није
поневидио
,
него
је
и
после
пушио
на
свој
кратак
камиш
од
крајцаре
)
.
Пуши
тако
и
само
изволева
.
А
Савка
,
садашња
његова
баба
,
као
меси
у
наћвама
хлеб
па
му
окренула
леђа
.
Мало
мало
па
се
тек
окрене
на
њ
па
га
лепо
погледа
,
а
једнако
меси
живо
и
жустро
а
све
се
на
њој
тресе
,
а
Нића
је
задовољно
гледа
како
је
вредна
.
А
она
се
као
окренула
,
па
га
онако
лепо
гледа
и
пита
:
„
’
Оћеш
ли
,
снаго
,
да
та
Савка
направи
лепише
?
“
А
он
јој
вели
:
„
Та
баш
нисам
с
раскида
,
само
је
онако
подебело
намажи
с
машћом
;
метни
на
њу
двапут
онолико
масти
кол’ко
мећеш
у
жижак
...
Па
и
мало
сланине
,
кад
би
испекла
на
ватри
,
не
би
ми
шкодило
због
кашља
проклетог
...
А
и
мало
кожурице
...
знаш
да
сви
у
мојој
фамилији
радо
једемо
кожурице
с
ватре
.
“
—
„
Па
кол’ко
да
испечем
кожурице
,
перзекуторе
мој
?
“
—
пита
га
као
Савка
.
—
„
Па
,
онако
...
кол’ко
за
један
добар
опанак
“
,
вели
јој
Нића
.
„
Не
шкоди
ако
бидне
и
више
...
Ако
штогођ
и
претекне
;
није
згорег
да
увек
има
у
кући
пржене
кожурице
...
А
требаће
и
через
мишева
;
накотила
се
поган
,
нос
да
одгризе
...
ја
ћу
натакнути
на
мишоловку
,
а
знаш
да
је
миш
попашан
на
печену
кожурицу
к’о
Вла
’
на
рибу
,
“
вели
јој
Нића
па
па
се
окрене
мало
на
леђа
да
се
мало
одмори
,
а
она
га
погледа
сваки
час
,
па
му
одговара
:
„
Биће
све
к’о
што
си
рек’о
и
изволев’о
,
солгабирове
мој
!
’
Оћу
,
снаго
моја
,
а
да
коме
ћу
ако
теби
нећу
дебело
мазати
,
та
да
што
смо
се
узели
?
!
Газдачка
је
ово
кућа
,
роде
,
ти
само
изволевај
!
Та
стек’о
је
мој
покојни
Лала
,
радио
од
јутра
до
мрака
и
стек’о
доста
,
да
ти
сада
не
мораш
радити
,
него
ти
само
,
Нићо
,
изволевај
!
Та
биће
тебикана
,
макар
ни
Арси
не
дотегло
,
јербо
си
ми
ти
ближе
род
!
“
А
Нићи
мило
,
Боже
,
кад
је
гледа
како
меси
;
како
се
брине
за
њега
и
како
се
наднела
над
наћве
па
меси
хлеб
,
па
се
све
на
њој
тресе
.
Мило
му
,
па
је
гледа
једнако
,
и
једнако
се
смеши
!
Ах
,
јутарњи
снови
,
врашки
,
несташни
снови
!
Какве
дивне
и
заношљиве
,
шарене
и
миле
слике
изаткивате
ви
зором
и
варате
њима
човека
,
слабо
то
створење
!
—
Гледајте
само
срећнога
и
задовољнога
Нићу
,
како
је
заваран
и
очаран
њима
;
како
му
се
смеши
брк
очекујући
врућу
,
посољену
и
машћу
дебело
премазану
лепињу
,
и
печену
сланину
и
кожурицу
с
ватре
(
што
сви
у
његовој
фамилији
радо
једу
)
и
гледећи
с
леђа
једру
и
округлу
своју
Савку
,
како
живо
меси
и
како
се
сва
тресе
.
И
све
ће
те
красне
слике
до
мало
,
за
тренут
један
,
нестати
и
ишчезнут
и
!
Нестаће
их
као
дима
или
пепела
од
трафике
,
кад
га
ча-Нића
духне
са
луле
;
продераће
се
наскоро
лепа
и
шарена
слика
та
,
као
танка
паучина
што
се
продере
кад
бумбар
пролети
кроз
њу
—
чим
само
први
паор
јутрос
прође
крај
спаваћива
Ниће
и
викне
му
:
„
’
Бројтро
,
ча-Нићо
!
“
ГЛАВА
ДВАНАЕСТА
У
којој
ће
,
што
кажу
,
прснути
тиква
и
догодити
се
оно
чему
се
нико
није
надао
и
што
би
се
замерило
и
самим
простим
парохијанима
кад
ураде
Ово
неколико
дана
,
док
су
обе
попадије
меховима
мрзости
и
пакости
једнако
потпиривале
и
све
више
распаљивале
огањ
кавге
и
свађе
,
ни
један
од
оба
попа
није
био
у
селу
код
куће
,
него
обојица
негде
на
путу
.
Да
нису
тих
дана
одсуствовали
,
Бог
зна
да
ли
би
било
свега
тога
па
наравно
и
саме
ове
приповетке
.
Не
би
се
,
можда
,
ствари
до
тога
степена
,
тако
несретно
развиле
.
Али
,
овако
...
.
Али
узалуд
сва
декламација
;
опучило
се
низ
брдо
,
—
и
ко
ће
сад
пред
то
стати
и
зауставити
?
!
И
једна
и
друга
попадија
једва
је
чекала
да
јој
се
попа
врати
,
да
се
сита
најада
и
потужи
на
,
тако
рећи
,
дојучерању
своју
најбољу
другу
и
пријатељицу
.
Најпре
се
вратио
поп
Спира
,
а
дан
после
и
поп
Ћира
.
Гђа
Сида
је
већ
добро
спремила
поп-Спиру
и
напунила
му
уши
,
остало
је
само
још
да
и
гђа
Перса
не
изостане
иза
своје
комшинице
.
—
Ержа
,
о
Ержа
!
—
викну
гђа
Перса
кад
чу
да
стадоше
кола
пред
капију
,
—
остави
то
пиле
,
ја
ћу
га
очупати
,
па
стрчи
и
отвори
капију
,
ето
нам
милостивог
господина
с
пута
.
Затутњила
Ержа
онако
босонога
и
отвори
капију
кроз
која
улазе
кола
а
у
њима
поп
Ћира
сав
прашан
у
неком
старом
шеширу
који
је
још
ђаконом
купио
.
—
Добро
дошли
!
—
Боље
вас
наш’о
,
—
рече
поп
Ћира
скидајући
се
с
кола
.
—
Ја
сам
се
мало
подуже
задрж’о
на
путу
.
Хе
,
ал
’
шта
му
знаш
