,секо
моја
,
каква
и
најодличнија
приправница
из
школе
у
живот
ступи
и
постане
учитељица
,
онда
тек
види
,
како
је
насела
и
како
је
и
себе
и
друге
грозно
преварила
;
јер
ће
можда
баш
она
,
што
је
тежила
за
узурнијим
,
сад
добити
какво
село
са
триста
форината
плате
.
Варош
ће
пасти
у
део
тек
свакој
двадесетој
или
можда
и
педесетој
.
А
уз
то
ће
упасти
у
школу
са
три
до
четири
разреда
са
више
од
сто
занемарене
и
запуштене
сеоске
деце
.
Како
ће
она
ту
децу
настављати
и
васпитати
,
нећу
да
испитујем
,
но
да
ће
учитељицама
те
врсте
школа
брзо
омрзнути
,
лако
је
замислити
.
Ово
не
важи
само
за
женске
него
и
за
мушке
,
који
само
с
тога
неће
на
занат
,
кад
сврше
грађанске
или
ниже
реалне
и
гимназијске
школе
,
што
мисле
да
ће
као
учитељи
лакше
живети
и
можда
славе
стећи
...
По
мишљењу
моме
неће
боље
проћи
ни
она
,
што
се
у
учитељском
животу
мисли
прославити
.
Јер
она
знања
,
што
их
ми
овде
у
препарандији
можемо
стећи
,
и
што
ћемо
их
деци
давати
,
нису
тако
огромна
,
да
се
когод
са
њих
може
прославити
,
тако
,
да
се
то
надалеко
рашчује
,
па
кад
се
и
општина
на
добар
рад
и
успех
такве
учитељице
свикне
,
пропало
је
сво
уживање
и
сва
слава
њезина
.
Такве
ће
учитељице
услед
тога
и
нехотице
школу
запустити
,
а
како
је
женскиње
већма
оговарању
изложено
него
мушки
,
говориће
се
о
њој
свашта
;
а
многа
ће
заборавити
и
свој
понос
те
постати
улизица
оних
,
који
су
у
месту
од
уплива
а
на
рачун
мањег
рада
у
школи
или
хвале
њихове
.
А
чим
то
буде
,
пашће
учитељички
добар
глас
у
опште
доста
јако
,
а
специјално
она
изгубиће
у
доброј
околини
свој
углед
са
свим
а
у
рђавој
тешко
њој
—
то
ће
јој
донети
моралну
пропаст
.
Добро
знадем
,
да
ћеш
се
после
овога
јако
забринути
;
љути
ћеш
се
,
што
ме
ниси
од
учитељствовања
одвратила
.
Али
не
брини
се
,
секо
моја
;
ја
знам
,
шта
ме
чека
и
шта
хоћу
.
Дошла
сам
овамо
,
да
се
спремим
за
оно
,
што
ће
ми
донети
тежак
,
трудан
,
али
поштен
живот
,
који
ће
ме
спасти
од
мени
најстрашнијега
,
од
брака
без
љубави
.
Па
реци
:
зар
ми
није
то
довољна
награда
?
Поштен
опстанак
биће
ми
осигуран
,
ако
не
нађем
човека
,
кога
бих
могла
љубити
и
који
би
ме
љубио
исто
тако
,
а
нуз
то
могу
нешто
користити
и
своме
народу
и
човечанству
,
које
ми
такођер
много
задовољства
доноси
.
Па
онда
немој
ти
ове
моје
речи
сувише
црно
узимати
;
то
је
тек
моја
слутња
;
ко
зна
да
се
нећу
можда
преварити
.
Јер
кад
по
свету
погледамо
,
опажамо
и
код
мушких
при
бирању
позива
исту
појаву
.
Ретко
се
ко
лаћа
позива
каква
из
љубави
и
воље
према
њему
.
Обично
га
при
томе
руководи
:
нужда
,
родитељско
и
старатељско
наговарање
,
или
таштина
и
славољубље
.
Зар
је
један
на
пример
отишао
у
калуђере
,
не
што
воли
да
служи
Богу
,
и
што
га
срце
за
тим
усамљеним
животом
и
чином
вуче
,
већ
што
жели
да
буде
:
игуман
,
архимадрит
,
епископ
или
патријарх
,
па
да
буде
богат
и
први
?
!
Па
помисли
,
колико
њих
постају
лекари
,
адвокати
,
трговци
,
занатлије
,
свештеници
,
бележници
и
друго
,
а
све
без
праве
воље
и
способности
!
Па
опет
за
то
друштво
није
пропало
;
јер
већина
после
„
пружи
врат
“
,
па
савесно
отправља
своју
дужност
,
и
ако
често
,
врло
често
са
киселим
лицем
.
Многима
се
опет
и
тај
наметнути
позив
допадне
,
те
га
после
целог
века
вољно
и
задовољно
отправљају
.
Учитељски
позив
би
дакле
морао
бити
најтежи
на
свету
,
кад
би
се
са
тако
малих
и
обичних
погрешака
тако
јако
и
грозно
људима
светио
!
...
Дабогме
да
је
ово
двосмислено
речено
,
и
зато
нека
ти
на
утеху
служи
,
што
имаде
још
једна
врста
учитељица
,
које
ако
не
виде
,
оно
бар
назиру
,
да
учитељева
слава
,
учитељево
уживање
и
награда
није
од
овога
света
...
Јесте
,
секо
моја
,
знају
те
,
да
се
учитељева
права
заслуга
опажа
тек
у
врлинама
људи
,
који
некад
беху
ученици
његови
.
Редак
је
учитељ
,
који
дочека
,
да
својим
очима
види
зрео
плод
труда
свога
,
а
још
ређи
је
онај
,
коме
се
призна
заслуга
та
.
Једна
од
другарица
таквих
причала
ми
баш
јуче
,
како
код
њих
на
селу
свет
учитељски
заслугу
цени
.
Ако
дете
ништа
незна
и
ако
је
рђаво
,
криви
се
учитељ
,
а
ако
је
добро
,
или
ако
напредује
,
одмах
:
„
има
дете
добру
главу
“
.
Па
кад
ко
то
знаде
,
сумњам
да
је
дошао
у
учитељиште
,
да
се
после
учитељујући
наужива
и
прослави
.
Другарицу
такву
довела
је
амо
племенитија
жеља
,
довела
је
жеља
,
да
науком
себе
из
чаме
извуче
и
да
после
помаже
народу
своме
онде
,
где
највише
помоћи
треба
.
Дабогме
да
је
број
ових
за
сада
незнатан
,
но
ја
се
надам
да
ће
се
умножити
.
Броју
овом
треба
додати
и
оне
женскиње
,
што
долазе
амо
,
да
постану
самосталне
,
те
да
своје
срце
и
живот
осигурају
од
брачних
веза
,
које
се
не
свезују
из
поштовања
или
љубави
,
већ
из
шпекулације
и
рачуна
.
Те
учитељице
већином
су
и
доба
првих
девојачких
снова
,
т
.
ј
.
своју
седамнаесту
годину
у
родитељском
дому
провеле
,
па
знају
,
шта
хоће
,
а
уз
то
су
и
сувише
поносите
да
своју
дужност
пренебригну
или
да
свој
учитељски
и
девојачки
глас
окаљају
.
Јесте
,
секо
моја
,
таква
женскиња
ако
по
несрећи
доспе
у
рђаву
околину
па
падне
у
искушење
,
умеће
себе
победити
и
пре
умрети
,
него
свој
девојачки
и
учитељички
глас
оцрнити
.
С
тога
се
не
брини
за
мене
.
Ти
знаш
да
је
мени
прошло
седамнаест
година
,
па
ако
ме
нећеш
рачунати
у
прве
,
рачунај
ме
у
друге
,
а
као
благодарност
за
то
писаћу
ти
други
пут
,
кад
опет
доспем
,
и
о
свом
слагању
са
другарицама
.
Сад
немам
каде
,
посла
имам
и
сувише
;
почела
сам
неки
вез
за
испит
.
Добро
знадем
,
да
тиме
нећу
добити
бољу
оцену
из
ручног
рада
;
то
добијају
оне
,
које
умеју
по
сто
пута
дневно
да
кажу
:
„
љубим
руку
,
милостива
“
!
и
које
знају
много
варошких
новости
.
Ја
их
не
знам
,
па
с
тога
се
и
не
надам
најбољем
,
но
шта
марим
за
оцену
?
Ја
се
не
трудим
за
њу
.
Доста
ми
је
уверење
,
да
ја
знам
радити
,
ако
не
боље
оно
као
и
све
остале
...
Доста
би
јадно
изгледало
наше
знање
,
кад
би
се
ми
тек
у
препарандији
училе
домазлуку
:
кувати
,
шити
,
кројити
,
кућу
водити
и
штедети
.
Не
научи
ни
једна
у
препарандији
,
бар
не
у
оној
мери
,
која
је
ваљаној
домаћици
потребна
!
Да
се
то
научи
,
треба
не
само
ваљане
теорије
,
већ
и
праксе
,
требају
мајчини
напутци
и
мајчине
руке
.
Па
и
то
је
,
видиш
,
један
разлог
више
,
да
девојка
треба
тек
у
деветнаестој
или
двадесетој
години
да
ступи
у
учитељиште
.
Иначе
никад
нећемо
имати
ваљаних
учитељица
,
а
још
мање
и
домаћица
.
Младо
се
дрво
савија
,
а
којој
се
кујна
не
омили
до
деветнаесте
године
,
неће
ни
довека
.
Учити
на
против
може
увек
.
Дабогме
да
неће
бити
код
старих
приправница
оног
детињског
„
веркловања
“
,
што
неки
зову
„
лако
учење
“
,
али
оно
што
се
научи
,
биће
темељно
и
—
корисно
.
Девет
је
сати
,
па
да
ме
није
откуцај
сетио
,
да
имам
до
десет
још
штошта
да
свршим
,
ко
зна
како
бих
ти
још
отегла
.
Једина
ми
је
забава
,
кад
говорим
с
тобом
.
Друге
ме
неби
ни
разумеле
или
би
ми
речи
тумачиле
као
—
неискреност
.
Љуби
вас
ваша
Даринка
.
Мећу
тим
је
опет
доста
времена
прошло
док
је
Даринка
сестрама
,
и
то
нарочито
Босиљци
,
међу
осталим
и
ово
писала
:
Ја
се
са
свима
другарицама
добро
живим
,
и
ако
увиђам
да
ме
ретко
која
искрено
воли
.
Добро
знадем
и
зашто
је
то
;
ја
често
кажем
и
нехотице
истину
у
очи
.
После
се
кајем
,
али
—
доцне
.
Дабогме
да
то
није
грех
,
али
истина
ретко
коме
мирише
,
ласкање
је
свагда
пријатније
,
па
често
и
онима
,
којима
је
правда
и
истина
вечито
на
устих
.
Допадају
им
се
речи
те
,
као
празан
звук
али
кад
доказати
треба
да
љубе
истину
,
друкчије
се
лице
показује
.
Још
кад
се
та
истина
других
тиче
,
добро
је
,
али
ако
се
дотакнемо
њихових
дела
и
назора
,
тешко
теби
!
Неке
су
ме
крстиле
„
сањалицом
“
,
неке
„
еманципованом
“
,
а
да
се
нашла
нека
која
ме
је
код
претпостављених
чак
и
као
комунисткињу
оцрнила
,
причала
сам
ти
још
пре
.
Бог
нека
је
за
то
пита
!
А
сањалица
и
еманципована
сам
с
тога
,
што
не
тајим
своје
идеје
,
своје
жеље
и
што
сам
се
усудила
да
браним
једну
другарицу
,
која
је
имала
и
сувише
слабих
страна
,
али
опет
није
заслужила
,
да
се
неке
од
њих
каменом
на
њу
бацати
могу
.
Она
је
грешила
са
ограничености
своје
и
укорењених
навика
,
а
оне
греше
из
—
мудрости
и
лукавства
...
Још
сам
добила
назив
тај
код
неких
и
зато
,
што
сам
рекла
,
да
ја
не
учим
ради
оцене
на
папиру
,
па
да
се
и
оне
окану
злобе
и
тричавих
размирица
,
него
да
својски
уче
и
помажу
једна
другој
.
Разуме
се
,
да
ме
то
боли
,
јако
боли
,
али
шта
знам
?
Друкчије
није
.
Покушавала
сам
већ
свашта
,
па
никако
да
стечем
сталне
симпатије
код
њих
.
Док
употребљавам
„
правила
етикеције
“
те
одобравам
,
да
је
нешто
црно
,
што
видим
да
је
бело
,
пријатељских
осмеха
и
слатких
речи
доста
,
али
чим
хоћу
да
употребим
искреност
,
која
доликује
правом
пријатељству
и
свесним
женскињама
,
оде
пријатељство
у
недођин
.
Лако
је
могуће
да
је
ту
и
моје
кривице
;
можда
не
умем
да
нађем
начин
,
који
би
требало
узети
.
Али
било
шта
било
,
доста
да
је
тако
;
све
ме
поштују
—
нека
и
против
воље
,
—
што
јасно
видим
,
али
искрено
ме
не
љуби
ни
једна
.
За
то
ми
јесте
овде
несносно
живети
.
Једва
чекам
да
свршим
па
да
се
опростим
тамнице
ове
,
у
којој
ме
са
свих
страна
лед
бије
.
Но
некад
ми
је
тако
тешко
,
да
се
бојим
да
нећу
истрајати
да
ћу
се
поболети
;
особито
кад
ми
се
још
деси
каква
,
било
хотимична
,
било
нехотимична
неправда
.
Добро
се
сећам
детињства
свога
,
и
тада
ми
је
требало
,
баш
као
и
неким
биљкама
,
много
,
много
топлоте
.
Добри
наши
родитељи
увидели
су
то
,
па
сте
ми
је
сви
слали
у
обилној
мери
,
и
ја
сам
се
и
сувише
свикла
на
жарке
зраке
љубави
ваше
,
те
ми
је
сад
хладно
и
сувише
хладно
,
баш
као
оној
тропској
биљци
,
која
се
већ
одрасла
пренесе
на
хладни
север
.
Доста
пута
се
и
забринем
због
неудесне
природе
своје
;
свет
је
препун
притворности
и
неправде
;
ја
је
одмах
увидим
те
ме
то
тишти
и
боли
јаче
,
него
многе
друге
.
Па
шта
ћу
јадна
радити
,
кад
у
живот
ступим
,
кад
добијем
какво
село
,
у
ком
ће
ме
можда
осим
тих
порока
сретати
још
и
незнање
и
глупост
?
!
Још
је
срећа
,
што
се
овде
на
мене
нешто
и
сувише
изузели
те
ћу
дотле
по
свој
прилици
—
огуглати
...
Још
се
тешим
и
тиме
,
што
ће
ме
моја
школска
деца
морати
волети
.
Да
ће
тако
бити
,
стојим
ти
добра
!
Дечје
је
срце
чист
листак
.
Што
напишеш
у
то
,
то
ћеш
и
читати
.
Ја
ћу
писати
љубав
,
љубав
ће
ми
се
и
вратити
.
Док
су
деца
тако
ће
бити
,
кад
одрасту
—
Бог
им
а
душа
им
!
Ја
ћу
довека
с
љубављу
вршити
своју
дужност
,
па
шта
буде
!
Друго
се
не
сме
тражити
од
обична
погрешна
човека
.
Је
ли
,
да
је
тако
?
Да
нешто
могу
да
ми
завире
у
срце
и
душу
,
они
од
којих
зависи
сва
будућност
моја
,
како
би
друкчије
изгледало
ово
писмо
моје
,
али
они
верују
притворним
улизицама
својим
,
па
је
на
мени
„
љага
“
,
коју
у
њиховим
очима
ништа
спрати
не
може
.
Али
зашто
те
бацам
у
бригу
?
Још
се
може
све
на
добро
окренути
;
Бог
је
добар
,
а
и
људи
ваљда
нису
сасвим
слепи
.
Поздрави
старе
наше
добротворе
,
па
остајте
здраво
вашој
Даринци
.
Наскоро
по
овом
писму
Даринчином
умре
им
стари
добротвор
њихов
.
Жена
се
његова
одсели
својој
кћери
у
оближњу
варош
.
Босиљка
је
јавила
Даринци
тај
глас
,
са
додатком
,
да
се
с
тога
морале
у
своју
кућицу
уселити
те
ће
опет
мучније
живети
.
То
беше
по
Даринку
нов
ударац
,
те
у
борби
живота
заборави
она
на
све
друго
,
осим
на
своју
науку
.
Ретко
је
писала
сестрама
и
о
оном
,
што
се
тицаше
непосредно
њих
самих
.
Писма
њена
била
су
сада
утеха
њима
.
Храбрила
их
је
и
уливала
им
наде
на
бољу
заједничку
будућност
,
и
ако
је
јасно
видела
,
какав
ће
јој
бити
крај
у
учитељишту
.
Добро
је
знала
,
да
јој
сведоџба
неће
бити
сјајна
.
Ни
један
професор
није
јој
био
пријатељ
,
а
шта
то
значи
,
знаће
они
,
који
су
били
у
сличном
положају
.
Приденули
јој
онај
придев
,
који
професори
нису
трпили
.
А
она
поносита
и
осетљива
те
изгледаше
необична
.
Још
је
уз
то
мучила
брига
за
сестрама
,
напор
у
раду
,
и
неправедно
сумњичење
учитеља
њезиних
,
те
поче
побољевати
.
Постала
је
нервозна
,
па
не
могаше
више
одговарати
,
као
пре
,
особито
у
оним
студијама
,
где
је
требало
брзо
дати
одговор
.
Дешавало
се
,
да
се
по
некад
збунила
баш
и
онда
,
кад
је
мислила
да
ће
најбоље
одговорити
.
Једила
се
због
тога
и
сувише
,
а
све
то
утврђивало
је
учитеље
њезине
,
да
верују
денунцијантима
,
улизицама
и
сплеткашицама
.
Прохујала
је
и
трећа
година
ђаковања
њезина
.
Положила
је
учитељски
испит
,
па
метнувши
у
џеп
своју
доста
осакаћену
сведоџбу
баш
у
оним
предметима
,
у
којима
је
врло
добра
била
,
вратила
се
сестрама
.
Кад
опет
угледа
своје
село
,
срце
јој
од
туге
хтеде
пући
.
Пре
три
године
,
пошла
је
у
учитељиште
,
топећи
се
од
радости
а
сад
такав
повратак
!
Потрошила
је
сав
свој
део
што
јој
је
од
оца
остао
,
па
ако
сад
не
добије
место
,
зар
да
живи
од
сестринске
милости
?
Дабогме
да
то
неће
чинити
.
Радиће
и
она
па
ће
заслуживати
.
Раду
је
вична
била
.
Али
за
што
је
онда
трошила
новац
и
мучила
себе
и
сестре
своје
?
Девет
стотина
потрошила
је
у
П
.
за
време
бављења
свога
,
па
зар
није
могла
с
том
свотом
радити
и
живети
и
без
учитељског
позива
?
После
се
умирила
.
Пало
јој
на
ум
,
да
се
она
неће
да
удаје
без
љубави
;
матору
девојку
данас
свако
презире
,
а
учитељица
ће
доцније
,
кад
остари
,
бар
у
томе
бити
боље
среће
...
После
тих
мисли
било
јој
је
лакше
,
а
ван
тога
имала
је
још
зрачак
наде
за
бољу
будућност
,
имала
је
у
џепу
своју
,
и
ако
осакаћену
и
неверну
сведоџбу
.
Код
куће
се
брзо
опоравила
.
Сестре
јој
ни
једном
речи
нису
дале
познати
,
да
им
је
неправо
,
што
није
боље
прошла
.
Чим
се
отворило
неколико
стечајева
,
искала
се
и
она
.
То
је
могла
чинити
с
тога
,
што
се
у
заводу
,
на
срећу
,
предавао
и
њен
матерњи
језик
а
имала
је
часова
и
за
веронауку
.
У
почетку
није
била
сретна
.
Свагда
су
јој
молебнице
враћане
с
додатком
:
„
Друга
је
особа
изабрана
“
.
„
Како
су
ме
неправедно
оценили
и
сведоџбу
ми
осакатили
,
зар
се
могу
другоме
и
надати
?
!
“
уздисала
је
у
тренутцима
таквим
.
И
тада
јој
се
појавиле
сузе
у
очима
а
у
срцу
клетва
,
клетва
на
оне
,
који
беху
узрок
срећи
њезиној
.
Прошла
је
година
дана
.
Пет
молбеница
беше
без
успеха
отправила
,
а
последњу
беше
послала
у
оближњу
варошицу
,
па
недељу
дана
пре
оног
бурног
вечера
,
кад
смо
њу
и
њезине
сестре
упознали
.
Дознали
смо
,
ко
су
и
шта
су
те
женскиње
,
па
де
да
се
вратимо
опет
њима
!
XXИ
.
Сунце
је
продирало
кроз
завесе
у
собу
,
кад
се
сутра
дан
Даринка
пробудила
.
Добро
се
осећала
те
с
детињском
лакошћу
скочи
са
постеље
.
Сестре
јој
не
беху
у
соби
.
„
Изишле
у
врт
“
,
мишљаше
она
па
се
брзо
обуче
и
пође
к
њима
.
Кад
је
на
поље
ступила
,
не
беше
ни
трага
од
ноћашње
буре
.
Небо
се
осмејкивало
,
као
плаве
очице
одојчета
кад
га
расплакано
мајка
узме
на
руке
своје
,
а
покидано
лишће
по
врту
и
дворишту
беше
почишћено
,
те
се
трагови
буре
видили
још
само
на
покиханом
дрвећу
и
по
гранама
.
„
Баш
као
успомене
“
!
уздахну
Даринка
па
се
упути
сестрама
,
које
пођоше
њојзи
.
У
томе
кврцнуше
врата
на
дворишту
и
унутра
уђе
чича
Сретен
,
сеоски
писмоноша
.
—
О
,
фрајле
!
—
повиче
још
с
врата
.
—
Је
л
’
устала
госпођица
?
—
Ево
ме
,
чича-
Сретене
,
рече
Даринка
,
па
се
упути
старцу
.
Знала
је
,
да
чича
Сретен
зове
све
сеоске
госпођице
„
фрајлама
“
,
а
само
њој
даје
тај
назив
на
српском
језику
.
—
Добројтро
,
госпођице
!
назове
јој
чича
Сретен
,
пруживши
јој
писмо
.
Имајте
опростити
,
још
јуче
је
стигло
,
ал
ја
се
,
као
човек
,
задржао
мало
код
грк-Совре
;
пили
тамо
алвалук
;
знате
,
он
продаје
и
ракију
,
а
кишбиров
прод’о
краву
Јоци
Пробиславићу
.
Леп
новац
—
36
форинти
!
А
у
том
ме
ухватила
и
она
олуштина
.
Имајте
опростити
!
Све
поштени
људи
.
А
ја
сам
вам
га
,
ето
,
опет
доно
.
—
Нема
замерке
,
чича
,
ал
причекај
,
да
ти
донесем
твоју
заслугу
,
рече
Даринка
,
гледећи
адресу
.
—
Фала
,
фала
,
госпођице
!
Ди
би
ја
што
од
вас
примио
?
Зар
ме
нисте
ви
доста
угледали
?
Јест
’
,
памти
чича
све
то
.
Па
с
богом
остајте
,
и
дај
боже
,
да
вас
то
писмо
обрадује
!
Леп
је
неки
рукопис
;
ал
има
и
писама
к’о
и
људи
:
на
уснама
мед
у
срцу
јед
.
Па
не
дај
боже
да
је
тако
.
Знате
,
синоћ
,
док
је
трајало
оно
чудо
,
једнако
сам
га
гледо
,
метно
сам
га
на
астал
;
торба
ми
била
покисла
,
па
шта
ми
није
падало
на
памет
!
Лепо
сам
ја
сумиро
,
само
да
оће
то
бити
.
Ал
и’те
читајте
;
ено
фрајле
не
мож
’
да
вас
дочекаду
?
Даринка
беше
међу
тим
писмо
отворила
па
сад
стаде
читати
:
Поштована
госпођице
!
Извините
,
што
вам
се
и
непознат
јављам
;
то
је
жеља
ујака
мога
,
код
кога
сам
у
гостима
.
Ви
сте
изволели
компетовати
за
место
овдашње
учитељице
,
а
уз
то
се
још
писмом
обратити
и
њему
,
председнику
црквеношколске
општене
.
И
он
ми
је
наложио
—
пошто
сам
не
може
да
доспе
—
да
вам
јавим
,
да
ће
све
могуће
учинити
,
да
избор
ваш
осигура
,
јер
се
нада
,
да
сте
ви
тога
најдостојнији
.
Допала
му
се
ваша
искреност
у
писму
и
смерна
слобода
у
молбеници
;
па
ако
вас
лично
не
познаје
,
претпоставља
,
да
ћете
ви
бити
најспособнија
за
оно
што
нашем
народу
највише
треба
и
недостаје
.
-Дакле
уздајте
се
у
увиђавност
овдашњих
грађана
и
у
мога
ујака
;
а
колико
ми
је
у
снази
,
радићу
у
корист
вашу
и
ја
!
Па
ако
срећа
и
Бог
даде
—
победићемо
!
Само
ми
је
жао
,
што
вас
нећу
лично
познати
.
Други
дан
по
избору
учитељице
,
по
избору
вашем
,
одлазим
на
своје
определење
.
С
поздравом
од
ујака
,
а
,
ако
примите
,
и
мојим
,
ваш
непознати
,
али
искрени
поштовач
.
Незнанко
Незнанковић
.
Даринка
зачуђено
,
збуњено
,
преврташе
писмо
.
Дакле
има
људи
,
који
су
јој
готови
помоћи
,
који
верују
у
праву
вредност
њезину
?
Дрхтала
је
од
узбуђења
а
образи
су
јој
пламтили
.
—
Ко
ти
пише
?
запита
Босиљка
.
—
Председник
црквено-школске
општине
из
Д
.
јавља
,
да
ће
се
заузети
за
мој
избор
.
Ја
се
радујем
,
али
једно
ми
је
нејасно
;
пише
место
њега
његов
сестрић
.
Потписао
се
Незнанко
Незнанковић
,
а
то
ми
изгледа
сумњиво
.
Лако
је
могуће
,
да
је
лакрдија
.
—
Незнанковић
!
викну
радосно
Босиљка
;
познајем
га
.
Дај
,
да
видим
шта
пише
.
—
Поштен
је
то
младић
,
рече
,
прочитавши
писмо
.
Ствар
ти
је
у
добрим
рукама
.
Него
седи
,
да
ти
приповедим
,
како
сам
га
ја
познала
.
Пре
две
године
,
помагала
сам
једне
недеље
стрини
кувати
ручак
.
Слушкиња
јој
беше
отишла
дома
,
на
два
дана
,
а
чика
нас
позвао
на
ручак
.
Ја
замесила
питу
,
а
стрина
чисти
јабуке
.
Ружицу
је
отправила
у
цркву
.
На
дворишту
на
једанпут
радосно
зацика
Адонис
.
Знаш
га
ти
.
Паметно
беше
псето
то
.
„
Погледај
ћерко
,
ко
је
“
,
рече
ми
стрина
и
ја
истрчим
у
ходник
.
Кад
тамо
,
оно
чика
и
још
неки
странац
.
Хтела
сам
да
побегнем
,
док
ме
није
спазио
.
Али
чика
—
знаш
,
какав
је
био
—
опазио
ме
па
виче
:
„
Не
беж
’
,
ћерко
!
Није
срамота
радити
.
Већ
смо
те
видели
,
па
која
ти
вајда
.
Хвала
богу
,
у
кошуљи
си
;
ниси
гола
.
Да
се
твоја
прабаба
утезала
у
ваше
мидере
,
тешко
да
би
ти
таква
била
“
.
Па
онда
стаде
на
врата
тако
,
да
сам
морала
остати
у
ходнику
,
а
чисто
да
пропаднем
у
земљу
;
била
сам
и
сувише
разузурена
а
да
стојим
пред
мушким
.
—
Па
што
си
радила
тако
сувише
комотна
?
рече
Даринка
.
И
у
кујни
могао
те
ма
ко
тако
наћи
.
—
Није
то
мој
обичај
;
ал
у
стрининој
кујни
као
у
паклу
,
а
она
ме
напала
,
да
се
потпуно
раскомотим
.
Да
нисам
учинила
,
рекла
би
по
своме
обичају
,
да
са
„
пуцкредла
“
или
чак
и
јогунаста
.
Стара
жена
,
без
деце
,
па
јој
тешко
удесити
.
После
је
чика
приказао
странца
као
стринина
рођака
Незнанка
Незнанковића
.
Рекао
је
,
да
је
свршио
права
,
но
да
сада
студира
медицину
.
Угледан
је
то
младић
,
тако
твога
доба
.
—
Вараш
се
упаде
Ружица
,
старији
је
бар
с
пет
година
.
—
Ја
сам
држала
,
да
је
још
млађи
од
ње
.
Најпосле
не
пише
му
на
челу
;
него
је
симпатична
појава
,
црних
очију
,
а
канда
и
црне
косе
.
—
Чини
ти
се
,
примети
опет
Ружица
.
Била
си
збуњена
,
па
га
ниси
ни
гледала
.
Сад
га
замишљаш
себи
по
вољи
.
А
он
има
плаве
очи
и
смеђу
косу
.
—
Дабогме
,
вараш
се
ти
.
Ако
му
нису
очи
црне
,
оне
су
граорасте
.
Ваљда
нисам
—
—
Све
једно
,
прекиде
Даринка
.
Шта
ми
је
стало
до
боје
очију
и
до
година
његових
.
Није
он
удавача
ни
ја
младожења
,
па
да
тражим
лепу
младу
лучицу
...
.
—
Ти
све
једно
те
једно
,
рече
Босиљка
.
—
Зар
није
тако
?
осмехну
се
Даринка
.
Пријатељство
не
разбира
за
године
и
боју
очију
.
Него
и
опет
хоћу
нешто
да
знам
.
Реците
ми
:
је
ли
му
израз
очију
лукав
и
подмукао
,
или
је
искрен
и
слободан
?
По
томе
могу
знати
,
хоћемо
ли
бити
пријатељи
.
—
По
изразу
хоћеш
ти
људе
да
познаш
,
смешила
се
Босиљка
.
Зар
не
може
и
он
бити
измајсторисан
,
као
што
ти
обично
велиш
,
па
шта
онда
?
—
Наравно
.
Али
ја
то
познајем
,
а
зацело
и
ви
.
—
Рекла
бих
,
да
му
је
израз
очију
овејано
поштење
,
баш
као
и
назори
му
.
У
многоме
су
налик
на
твоје
...
—
На
моје
?
!
—
смешила
се
и
Даринка
.
Е
,
онда
је
он
у
твојим
очима
особењак
.
Али
кад
си
му
брже
и
назоре
дознала
?
—
За
ручком
је
чика
—
као
обично
„
весео
“
—
причао
о
теби
,
о
својој
„
узор
девојци
“
и
сувише
китњасто
,
а
он
слуша
и
одобрава
,
као
да
је
еванђеље
...
—
Мани
се
шале
!
рече
замишљено
Даринка
.
Мени
је
много
стало
да
дознам
,
какав
је
то
карактер
.
Ко
зна
,
какве
себичне
цељи
хоће
да
постигну
мојим
избором
и
он
и
ујак
му
?
Хоће
можда
да
ме
обвежу
,
те
да
после
морам
играти
по
њиховом
такту
и
служити
им
као
ћуприја
за
себичне
им
намере
?
Хвала
на
таквом
избору
!
—
По
чему
судиш
?
—
Чика
је
био
напит
те
му
сувише
искрено
и
много
о
теби
причао
.
Показао
му
твоју
слику
.
Он
је
све
пажљиво
,
скоро
изненађено
слушао
,
одобравао
је
твој
одлазак
у
препарандију
и
хвалио
твоје
мишљење
,
да
тек
онај
брак
може
бити
сретан
,
који
се
не
склапа
из
рачуна
,
него
из
узајамног
поштовања
и
љубави
.
„
Да
тако
све
женскиње
чине
,
мање
би
било
несреће
на
свету
“
рекао
је
он
.
Даринку
обли
румен
.
Дакле
је
у
свету
још
мушких
,
који
тако
суде
?
-
мислила
је
.
—
Од
куда
он
знаде
,
како
ја
мислим
?
запита
за
тим
.
—
Рекао
му
чика
.
(
Причао
му
,
како
си
због
тога
одбила
многе
младожење
а
на
послетку
и
грофа
.
Дотле
нисам
знала
,
да
је
чики
и
то
познато
било
.
По
свој
прилици
је
теча
нагађао
,
па
му
причао
.
Пре
но
што
се
одселили
у
Ј
.
,
био
је
,
као
што
сам
ти
писала
,
код
нас
,
па
њих
двојица
до
поноћи
провели
у
приповедању
.
Друкчије
не
умем
ствар
да
разјасним
.
Даринка
уздахну
.
—
Лако
је
могуће
,
рече
за
тим
,
гледећи
потпис
писма
.
Зар
ме
је
грофица
штедила
;
зар
ме
је
она
умела
појмити
?
Добро
знадем
,
да
се
пронашло
свашта
.
Па
и
он
—
к’о
сви
мушки
!
—
До
сад
нисам
ништа
чула
,
примети
Босиљка
.
Бог
им
а
душа
им
!
Али
да
је
Незнанковић
поштен
човек
,
стојим
ти
добра
.
Човек
је
то
од
карактера
а
уз
то
велик
родољуб
.
И
научен
је
.
Свршио
је
права
,
по
да
би
био
,
као
што
он
вели
,
независнији
,
одао
се
пре
неколико
година
на
медицину
.
Скоро
ће
свршити
;
стрина
ми
је
то
приповедала
.
Родом
је
из
неког
села
.
Родитељи
му
нису
баш
богати
,
али
то
им
је
једино
дете
,
па
га
лепо
изучили
;
а
ужива
и
штипендију
.
Даринка
се
осмехну
.
Што
се
мислиш
?
питаше
Ружица
.
—
Пало
ми
на
ум
,
да
је
у
нас
Срба
штипендија
као
блата
.
Лако
их
је
заслужити
.
Примају
их
и
звани
и
незвани
.
Не
ћу
тиме
да
сумњичим
вашег
Незнанковића
;
још
га
не
познајем
.
Али
да
би
тај
новац
,
издан
на
друге
цељи
,
нашем
народу
више
користио
,
то
стоји
.
У
томе
кврцнуше
врата
на
дворишту
.
—
Млекарица
,
рече
Даринка
те
све
три
одоше
у
кућу
.
Две
недеље
по
овом
добила
је
Даринка
писмо
,
у
којем
јој
се
јавља
,
да
је
изабрана
за
учитељицу
у
Д
.
Преселила
се
са
сестрама
онамо
.
Д
.
јој
се
врло
допало
.
Кућицу
у
месту
свога
роћења
продала
је
а
новац
дала
у
оближњу
штедионицу
.
—
Сад
имате
свака
по
пет
стотина
,
рекла
је
сестрама
.
Ја
вам
још
дугујем
,
али
за
то
морате
још
причекати
;
плата
ми
не
износи
ни
четири
стотине
,
а
треба
нам
од
ње
живети
.
Што
ви
заслужите
,
остављајте
себи
на
страну
.
Прве
посете
,
што
их
је
учинила
„
бољим
“
мештанским
породицама
и
онима
,
од
којих
је
зависила
,
нису
у
њој
оставиле
пријатна
утиска
.
Ретко
је
нашла
коју
породицу
у
којој
се
није
,
онако
„
случајно
“
,
хтело
казати
,
како
су
тек
они
својим
заузимањем
израдили
избор
њезин
.
Још
јој
се
хтело
наговестити
,
како
је
данас
учитељица
много
,
премного
,
те
да
је
за
њу
срећа
,
што
је
добила
њихово
место
.
Једини
председник
,
ујак
Незнанковићев
,
беше
у
томе
правилу
изузетак
,
али
он
се
још
првих
месеца
њезина
учитељевања
одселио
из
Д
.
Човек
беше
трговац
,
а
у
Д
.
Чивута
и
сувише
,
те
је
потражио
згоднију
позицију
за
своју
поштену
трговину
.
Утисак
,
што
је
у
самој
језгри
,
у
маси
народа
добила
,
био
је
бољи
и
на
рад
ју
је
одушевљавао
.
Али
се
њој
чинило
,
да
је
тај
народ
и
сувише
поводљив
,
и
сувише
запуштен
,
те
да
ће
јој
лако
данас
викати
:
„
Осана
“
!
а
сутра
„
расини
“
!
Била
је
дакле
у
своме
делању
предосторожна
.
Добро
је
пазила
,
шта
ће
радити
,
а
још
више
,
с
ким
ће
се
дружити
.
„
Право
је
имао
гроф
,
кад
је
некад
рекао
,
да
се
сирома
човек
највише
поводи
за
комадићем
бољег
хлеба
,
мислила
је
чешће
она
.
„
Да
је
тако
,
имам
већ
довољна
доказа
“
.
И
тада
је
удвојеном
снагом
радила
на
васпитању
поверене
јој
дечице
,
једине
,
као
што
је
она
мислила
,
узданице
народа
свога
.
Прохујала
је
година
дана
учитељствовања
њезина
.
За
то
време
стекла
је
у
Д
.
лепа
гласа
.
Свако
је
хвалио
,
па
и
највеће
лармаџије
и
смутљивци
,
нову
учитељицу
,
и
ако
је
многима
било
загонетно
,
па
и
неправо
,
што
с
ни
једном
породицом
не
ступа
у
интимније
познанство
.
Деца
су
је
волела
као
мајку
,
као
старију
сестру
своју
,
те
јој
чешће
доносила
и
по
неки
мањи
дарак
,
који
су
у
родитеља
измолила
,
али
она
га
је
већином
,
својим
даром
,
што
га
је
дала
детету
,
исплатила
.
Поступком
таквим
показала
је
на
брзо
становништву
,
да
не
жуди
за
туђом
милошћу
и
да
учитељ
и
поред
свог
сиромаштва
не
мора
бити
,
као
што
су
они
дотле
држали
,
чанколиза
и
просијак
.
Била
је
загонетна
многима
,
но
поштовање
,
оно
право
поштовање
,
које
се
нехотице
покреће
и
у
срцу
непријатеља
наших
,
све
је
више
крчило
себи
пута
.
—
Девојка
та
,
рекао
је
нови
председник
—
њезин
пре
тога
противник
,
—
с
тога
,
што
беше
противник
бившега
противника
—
врло
је
загонетна
.
Изгледа
слаба
и
немоћна
,
да
је
свака
неприлика
,
сваки
поветарац
сатрти
и
савити
може
,
али
покушај
,
па
ћеш
видети
;
држи
се
као
храст
;
пре
ћеш
је
сломити
но
савити
!
Да
нисам
председник
,
не
бих
веровао
.
Овако
се
чисто
застидим
сам
себе
.
Показује
се
и
одаје
ми
поштовање
,
као
да
сам
јој
пријатељ
,
а
знам
да
знаде
...
Права
је
то
загонетка
,
али
загонетка
,
коју
не
смеш
много
ни
да
решаваш
;
увек
ти
се
чини
,
да
ниси
за
то
дорастао
...
Даринка
је
међу
тим
савесно
вршила
своју
дужност
,
а
ван
школе
је
била
блага
,
учтива
,
предусретљива
у
сваком
свом
делању
.
Је
ли
само
могла
,
помогла
је
свакоме
,
било
саветом
или
иначе
,
али
нико
се
није
могао
похвалити
,
да
је
учитељицу
обвезао
,
било
поклоном
каквим
,
било
гозбом
или
другим
чиме
.
Приход
јој
је
био
мален
,
но
она
је
волела
и
оскудицу
трпити
,
него
бити
коме
обвезана
или
дужна
.
Чешће
је
ова
или
она
породица
позивала
себи
на
ручак
,
вечеру
или
ужину
,
но
она
је
увек
учтиво
такве
прилике
избећи
умела
.
Ретко
је
ко
видео
учитељицу
и
на
чијој
ужини
,
ма
да
су
те
у
последње
доба
код
женског
интелигентнијег
света
јако
у
моди
.
„
Сад
не
могу
.
Доћи
ћу
вам
други
пут
“
,
рекла
је
обично
на
позиве
те
,
и
онда
одужила
своју
посету
,
кад
није
било
доба
јелу
.
Једног
дана
карале
је
сестре
због
тога
.
Био
дан
одмора
,
па
све
три
беху
доспешне
.
—
Хајдмо
госпођи
Христићки
—
рекла
Босиљка
.
—
Данас
држи
ужину
,
а
позвала
нас
.
Добро
знадем
,
да
ће
бити
сва
интелигенција
на
окупу
.
-
Ићи
ћемо
ми
њима
други
пут
,
кад
не
буде
време
јелу
,
рече
Даринка
прихвативши
се
ручног
рада
.
—
А
за
што
не
би
сад
?
смешила
се
Ружица
.
Зар
није
лепше
бити
чашћен
него
не
почашћен
?
Ја
те
заиста
не
разумем
.
Друге
једва
чекају
да
их
ко
позове
,
а
ти
избегаваш
.
Пре
неколико
дана
разговарала
сам
се
и
с
Босиљком
.
Је
ли
Босиљка
?
И
ја
и
она
те
ту
не
појмимо
.
Помисли
само
,
колико
би
ту
могла
заштедити
!
Да
не
чујеш
,
шта
ти
пишу
твоје
колегинице
,
не
би
ми
чудо
било
;
ал
и
од
пре
ти
и
госпођица
Јана
пише
,
да
с
ти
ручкови
,
свечари
и
гозбама
уштеди
леп
новчић
.
—
На
част
јој
уштеда
!
Добро
знадем
шта
би
из
тога
потекло
;
проиграла
би
свој
углед
,
а
ја
сам
и
поносита
за
гозбе
и
позиве
тих
високих
госпођа
.
Познајем
назоре
те
врсте
женскиња
,
па
нећу
да
чујем
,
како
се
за
моји
леђи
шапуће
:
„
Драга
моја
,
шта
мислите
о
учитељици
?
Позвала
сам
и
њу
,
и
ако
не
спада
у
наш
циркл
.
Да
богме
да
је
то
голотиња
.
Да
није
тако
,
зар
би
ишла
да
учи
?
Али
баш
за
то
—
нека
се
наједе
.
А
уме
се
и
наћи
,
те
држим
да
ми
не
ћете
замерити
?
Поверавамо
јој
своју
децу
па
морамо
мало
гледати
и
кроз
прсте
...
—
Ала
си
ти
чудна
!
смејала
се
Босиљка
.
Дабогме
:
да
има
и
таквих
„
дама
“
,
као
што
ти
црташ
,
али
има
и
које
познају
праву
вредност
и
достојанство
човека
.
Зар
ми
нисмо
биле
богате
па
јесмо
ли
тако
мислиле
?
—
Допуштам
да
има
изузетака
,
рече
на
то
Даринка
,
али
ја
их
још
не
знам
.
Док
их
познам
,
„
чинићу
употребе
од
добре
воље
њихове
“
.
Па
и
онда
ћу
ретко
примати
позиве
те
.
Плата
учитељска
не
допушта
ни
гозбе
,
разумем
гозбе
,
какве
су
сад
у
моди
.
Једна
ужина
изнесе
по
два
три
дана
заслуге
.
Па
од
куда
то
.
—
А
ко
иште
да
ти
њима
враћаш
?
примети
Ружица
.
Добро
знају
оне
,
да
би
ти
онда
натезала
.
—
Зар
ти
мислиш
,
да
те
„
имућне
милостиве
“
никада
не
натежу
?
Хој
,
хој
,
бива
то
врло
често
,
смејала
се
Даринка
.
Да
можеш
само
завирити
у
„
породичне
тајне
“
у
мужевљев
џеп
и
приход
и
расход
,
видела
би
,
шта
нам
оне
кажу
...
—
Шта
те
се
тиче
?
Да
им
није
по
вољи
,
не
би
те
звале
.
—
Србин
каже
секо
моја
:
„
Кад
поједеш
туђу
коку
,
свежи
одмах
своју
“
!
Јесте
,
секо
,
то
је
лепо
и
право
;
а
ко
тако
не
ради
,
нека
се
не
срди
,
ако
га
ко
назове
чанколизом
.
По
схваћању
после
таке
су
чанколизе
паразити
оних
животиња
,
које
неће
да
се
почешу
и
отребе
тога
гада
,
само
с
тога
,
што
хоће
бајаги
да
покажу
своју
снагу
и
издржљивост
.
Све
се
и
на
то
смејале
те
онда
отпочеше
другу
тему
.
Другом
приликом
почела
је
опет
Босиљка
:
—
Данас
те
троје
звали
на
светац
,
па
кад
нећеш
да
имаш
посла
с
господом
и
дамама
,
а
ти
иди
више
занатлијским
и
ратарским
породицама
.
Првима
би
то
било
уживање
а
другима
част
.
—
Ја
их
никад
нисам
избегавала
.
Похађали
смо
већ
толике
;
само
нећу
да
идем
по
свечарих
и
сватових
,
а
нећу
ни
иначе
праг
да
им
обијам
.
Свака
породица
,
особито
женски
чланови
,
имају
у
својој
кући
посла
,
доста
пута
онаква
,
који
се
нерадо
обавља
у
присуству
других
,
па
те
честе
посете
морају
бити
досадне
.
Учитељица
то
увек
треба
да
има
на
уму
,
да
не
крстари
много
по
месту
.
Разуме
се
,
да
и
за
такве
поступке
има
извине
.
Зажели
се
разговора
с
одраслима
,
вечито
је
са
децом
;
но
ретки
су
,
који
ће
то
умети
схватити
и
разумети
.
На
учитељици
се
свака
пегица
јасније
види
,
него
на
другом
женскињу
.
С
тога
ја
и
нећу
да
се
прихватим
правца
,
који
узеше
неке
моје
друге
.
—
Али
мени
се
чини
,
да
је
ближи
додир
с
људима
,
баш
учитељичка
дужност
,
протествовала
је
Босиљка
.
У
нашем
народу
је
много
заблуде
,
много
незнања
,
па
ко
ће
исправљати
,
кад
учиетљица
не
ће
.
—
Зар
ја
кажем
да
скрстимо
руке
?
рече
Даринка
.
Рђаво
ме
разумеш
ако
то
мислиш
.
Ја
само
хоћу
да
речем
,
да
се
сувише
не
истичемо
поуком
својом
.
Још
смо
ми
новина
у
народу
нашем
.
Још
ми
нисмо
стекле
довољно
поверења
,
довољно
популарности
,
па
пре
свега
треба
да
чувамо
свој
девојачки
глас
,
свој
учитељски
углед
,
који
истицањем
поуке
ван
школе
и
деце
лако
можемо
изгубити
.
Поука
ван
школе
за
сад
је
приступачна
само
мушком
учитељству
,
а
нама
ће
бити
тек
можда
после
две
или
три
десетине
година
.
Да
вам
ово
докажем
,
требало
би
више
говорити
,
а
ја
сад
немам
ни
воље
ни
времена
.
Доста
,
да
вам
кажем
,
да
је
то
за
нас
убитачно
,
а
за
народ
штетно
,
ма
да
нам
неки
баш
то
препоручују
.
Поље
је
наше
,
за
сад
школа
,
пример
и
—
перо
.
Даном
приликом
можемо
и
у
породици
живом
речи
поучити
,
али
узети
на
се
облик
неке
мисионарке
па
се
истицати
,
нема
смисла
.
Наш
народ
,
а
богме
ни
многи
други
,
још
није
дорастао
за
промену
ту
,
а
преврати
су
у
опште
штетни
а
овде
двојином
.
Па
сад
,
драге
моје
,
немојте
се
срдити
на
мене
нити
ме
наговарати
,
да
одступим
од
уверења
свог
.
Сву
своју
снагу
,
сав
свој
живот
жртвоваћу
позиву
свом
;
дужност
ми
је
то
,
али
у
лудо
,
детињасто
трошити
речи
и
свој
глас
излагати
опасности
а
на
штету
своју
и
народа
свог
нећу
никада
.
Сестре
су
заћутале
те
је
на
томе
и
остало
.
XXИИ
.
Једног
празничног
дана
оде
Даринка
с
Босиљком
у
цркву
.
Кад
су
изашли
из
ње
,
пође
с
њима
неколико
жена
из
краја
тог
.
Мећу
њима
беше
једна
прија
,
већ
постара
жена
из
неког
банатског
повећег
села
.
Приказаше
је
одмах
по
своме
начину
,
те
Даринка
мишљаше
,
да
је
у
реду
,
да
рекне
коју
с
њом
.
—
Имате
ли
и
ви
,
мамо
,
женску
школу
?
—
Имамо
.
Па
имамо
и
учитељицу
,
госпођицу
,
тако
младу
,
к’о
ви
;
само
је
већма
у
месу
.
Једра
је
баш
здраво
.
Далеко
смо
од
школе
,
чак
на
другом
крају
,
ал
она
дође
,
чим
пусти
децу
.
Иде
она
свуда
.
А
ми
имали
нике
дгуње
.
Боже
,
крупне
,
па
жуте
,
к’о
смиљ
,
а
њој
се
допале
,
па
мало
који
дан
ето
ти
је
!
Па
нам
ту
приповеда
,
приповеда
,
како
треба
ово
,
како
оно
.
Другдаш
се
и
смркне
,
понда
ту
и
вечера
.
Е
,
добро
она
код
нас
,
добро
богме
.
Извештила
се
па
ретко
кад
вечера
код
куће
а
већ
о
свечарих
,
то
се
зна
,
сви
је
зову
.
Понда
јој
и
жене
шиљу
.
Дође
ти
,
па
фали
ово
,
приповеда
оно
;
а
није
ти
образ
к’о
опанак
,
да
не
видиш
куд
навија
и
да
јој
не
пошљеш
.
Но
није
ништа
криво
;
ал
већ
не
ваља
ни
што
она
ради
.
Знате
,
по
кад
и
кад
и
замркне
,
понда
морамо
да
је
пратимо
;
а
ми
паори
кажемо
:
момку
је
срамота
за
петом
а
девојки
на
челу
.
Па
би
требало
да
боље
пази
,
ма
да
није
ништа
за
криво
.
У
том
ће
упасти
једна
мештанка
:
—
Ју
,
Боже
!
па
тако
приповеда
и
моја
Лела
,
кад
је
била
,
о
светом
Игњатији
.
Каже
и
њина
тако
.
Добро
учи
децу
,
ал
’
чим
пусти
децу
:
хајд
у
село
!
Добра
девојка
;
и
насмију
се
с
њоме
.
Дође
,
па
ондак
све
учи
и
показује
,
већ
им
досади
.
А
већ
знаду
за
што
.
Прико
пута
варошка
кућа
,
па
само
да
прође
,
да
је
виду
писари
и
натарош
.
Пондак
знаш
,
друго
,
имају
,
к’о
свака
газдачка
кућа
,
по
две
краве
на
ведрици
.
Добре
млекоше
,
чудо
добре
;
млека
к’о
воде
.
Још
кад
их
ране
с
цвеклом
,
а
имају
,
како
не
би
имали
!
Пондак
млеко
,
не
треба
слађе
.
Послали
и
њој
николко
пута
;
иде
им
девојчица
у
школу
.
А
њој
се
допало
,
пондак
све
их
учи
,
како
се
музе
крава
у
накрст
а
не
успоредо
,
к’о
да
они
то
не
знају
.
После
јој
пошљу
и
сира
и
другог
белог
смока
.
Сиромашна
је
,
па
је
жале
.
Душа
ваља
,
сад
је
одевена
.
Прави
сваки
час
нову
хаљину
.
Добија
од
људи
много
поклона
па
јој
је
лако
,
каже
Лела
;
луди
људи
,
па
шиљу
.
Што
јесте
јесте
,
много
се
и
мучи
;
но
,
нема
приговора
,
ал
,
каже
Лела
,
пре
није
имала
.
Па
за
то
јој
и
чудо
на
наше
девојке
.
Довек
су
јој
лепо
одевене
,
довек
јој
чудо
,
што
носе
свилу
и
атлаз
,
а
,
каже
,
сиромашке
су
.
Дабогме
,
каже
Лела
,
да
су
сиромашке
,
ал
није
њој
то
,
већер
што
нема
она
тако
руво
.
Ди
се
она
може
држати
с
паоркињама
,
па
још
с
газдачким
,
кад
је
они
плаћају
?
!
Пре
баш
,
каже
Лела
,
изврз’о
се
ништо
председник
на
њу
.
Паор
човек
и
газда
,
ал
имају
две
пртаје
у
селу
,
једна
једног
попе
,
а
друга
другог
.
Понак
,
све
им
се
чини
,
да
не
држи
шњима
,
већер
с
оном
другом
пртајом
;
па
садекана
,
чим
она
једној
пртаји
назове
лепо
„
помоз
бог
“
!
,
оман
режи
на
њу
она
друга
.
Па
,
каже
Лела
,
не
зна
сирота
ди
ће
;
а
придседник
се
за
то
извр’зо
на
њу
,
па
јој
не
да
плаћу
;
каже
:
немају
новца
.
А
она
,
он’ак
шта
ће
,
не
мож
’
жива
у
гроб
,
а
тужила
је
већер
и
тужила
,
па
ништа
.
Дође
тамо
ники
господин
,
не
знам
,
како
каже
Лела
,
да
га
зову
,
момак
:
браћо
,
ово
,
браћо
оно
!
јопет
ништа
.
Ди
ће
и
он
да
изиђе
шњима
на
крај
,
кад
они
оман
:
не
треба
нам
ни
црква
ни
школа
.
Јако
изишла
та
врашка
мода
,
с
том
новом
вером
,
а
тешка
времена
,
и
људи
амишни
,
па
оман
прете
да
ће
у
нововерце
;
само
да
им
не
спомињу
плаћу
.
Данас
волеш
дати
крајцару
у
бирц
,
него
у
цркву
,
отимају
се
само
за
цркву
,
кад
се
бирају
тутори
,
а
за
друго
,
маре
они
!
...
Јако
је
дошло
тако
време
.
Дације
млого
,
па
не
мариш
ни
за
што
,
каже
Лела
.
—
Придикује
њима
по
кад
и
кад
попа
,
да
ће
им
нестати
цркве
и
школе
,
ако
ћеду
се
увек
протеривати
,
већ
да
буду
сложни
на
свако
добро
,
па
да
се
брину
за
своју
децу
,
цркву
и
школу
,
а
људи
се
само
гуркају
и
смеју
;
кажу
:
„
што
се
господари
протеривају
“
!
...
Понак
,
изиђи
шњима
на
крај
!
Јако
не
мож
’
,
каже
Лела
,
тамо
код
њих
с
паором
.
Људи
су
,
каже
Лела
,
здраво
велике
пркосџије
;
но
,
већ
к’о
и
код
нас
,
сваки
би
тео
да
је
први
.
Па
каже
Лела
,
неће
да
плаћају
ни
на
школу
.
Довек
морају
учитељи
најпре
да
ишту
по
сто
пута
.
Да
им
начине
тако
какву
школу
,
за
коју
се
ништа
не
плаћа
,
добро
би
им
пало
.
Па
зато
једни
и
волу
,
што
ће
,
каже
,
да
будну
код
њих
нике
школе
,
па
да
царство
плаћа
.
Њина
учитељка
,
већер
,
та
госпођица
,
каже
,
да
то
није
истина
ал
људи
јој
не
верују
.
Њој
,
каже
,
чудо
то
;
боји
се
да
неће
после
царство
њу
изабрати
,
већ
ће
им
послати
другу
,
бољу
;
да
царство
бира
,
дабоме
,
да
неће
бирати
,
к’о
ми
прости
људи
.
Другачија
ће
та
бити
,
каже
Лела
.
Даринка
хтеде
нешто
приметити
,
но
Босиљка
јој
неприметно
шану
:
—
Ћути
!
Друкчије
им
нећеш
дознати
право
мишљење
.
Даринка
се
осмехну
,
као
да
се
нечем
досетила
,
па
ће
онда
упитати
:
—
А
шта
вели
сека
Лела
,
хоће
ли
њихова
учитељица
да
иде
тако
по
свечарих
?
—
Иде
,
још
здраво
,
и
по
свечарих
и
свадбама
,
и
дигод
је
зову
.
Па
ђаволска
Лела
,
смије
се
,
па
каже
:
боље
би
било
да
не
иде
.
Док
су
људи
трезни
,
њој
чест
и
поштење
,
а
после
,
ко
ће
им
метнути
копчу
на
уста
?
Избаце
свашта
.
Па
кад
се
једанпут
пијани
придњом
окураже
,
после
трезни
одма
нису
к’о
пре
;
брљају
јој
под
нос
и
оно
што
није
.
Па
,
каже
Лела
,
нађе
се
по
ди
који
враголан
,
па
у
очи
мислиш
:
Бог
зна
како
је
слушају
и
чествују
,
а
гуркају
се
и
намигивају
.
Ди
ћеш
ти
да
добро
прођеш
,
кад
се
помешаш
с
твојом
неприликом
?
Но
,
и
ми
паори
смо
људи
.
Други
уме
лепо
и
да
ти
да
чест
,
ал
тек
,
тек
,
госпођа
треба
да
је
госпођа
,
а
не
с
тобом
,
к’а
са
својом
другом
.
Ионак
,
она
је
још
девојка
,
а
ни
наше
девојке
не
иду
на
светац
.
А
ђаволски
момци
,
баш
кад
је
она
на
свадби
,
онак
ћаскају
.
Домаћин
дабогме
чува
да
је
не
увреди
,
ал
ди
ћеш
ти
с
момци
?
!
Па
,
каже
Лела
,
онак
боље
,
да
седи
кући
,
и
да
чува
њену
децу
и
школу
.
Да
је
звезда
Даница
,
јопет
ће
,
да
простите
,
за
њом
сваки
по
што
год
да
рекне
.
Па
како
ће
онак
и
деца
да
је
чествују
?
Почели
је
и
певати
.
Ја
кажем
,
то
је
ружно
;
није
ни
она
калуђерица
.
Девојка
је
и
она
.
Досади
јој
се
и
код
куће
.
Пре
,
каже
Лела
,
ишла
увек
код
попадије
.
После
рекла
попадија
,
—
зато
,
што
је
више
ишла
код
натарошевице
—
да
само
дође
код
ње
,
да
се
наједе
.
Њој
то
било
здраво
чудо
,
па
рекла
прија-Јули
,
свекрви
моје
Леле
,
попадија
ти
казала
,
да
идем
код
ње
да
заштедим
ручак
и
вечеру
а
није
ти
казала
,
кол’ко
сам
ја
њој
ишла
и
везла
?
!
После
,
каже
Лела
,
био
још
већи
ђаво
;
попа
уз’о
на
њу
зуб
па
јако
каже
и
он
,
да
им
госпођица
не
ваља
.
Па
и
натарошевица
почела
ништо
ружно
с
њом
—
сад
се
тек
удала
одскоро
—
па
каже
,
да
она
долази
због
натароша
.
Добио
,
вели
,
на
њу
вољу
,
што
је
учена
,
а
она
сваки
час
ту
.
Понак
,
каже
Лела
,
имају
нико
певачко
друштво
.
Док
она
није
дошла
,
нису
имали
.
Па
и
гркиња
Сара
нема
је
у
вољи
,
каже
оће
да
залуди
њеног
сина
а
она
је
неће
.
Добија
девојку
с
десет
иљада
.
Понак
има
ту
и
момака
И
девојака
,
па
и
паорских
.
Једнима
је
још
чудо
,
што
и
њих
нису
примили
,
него
тек
николко
њих
,
понак
износе
за
њом
свашта
.
Дабогме
да
лажу
,
ал
једна
лаж
данас
више
вреди
нег
десет
истина
.
Па
каже
Лела
,
боље
би
било
да
седи
с
миром
.
Другачије
би
је
онак
чествовали
.
Душа
ваља
,
каже
Лела
,
доста
може
да
уштеди
зато
,
што
свуд
иде
и
што
јој
људи
шиљу
,
ал
шта
јој
асне
,
кад
је
,
да
простите
,
ни
у
шта
не
зарезују
.
Па
јако
,
каже
,
људи
кажу
,
боље
да
су
бирали
учитеља
него
госпођицу
,
учитељку
,
како
ли
тамо
зову
.
Ја
опет
кажем
оним
матерама
:
па
ни
учитељи
нису
свеци
.
А
ето
,
ко
може
за
нашом
шта
казати
?
А
он
мени
:
јо
,
наша
ваљда
неће
да
се
удаје
.
Другачије
неби
се
ни
она
ваљда
затукла
у
собу
.
Добро
је
кад
може
.
Ја
другдаш
тако
станем
па
гледим
за
њом
,
кад
узме
књигу
па
иде
у
шетњу
на
излаз
.
Другдаш
ми
је
и
жао
,
па
ми
чисто
чудо
,
што
тако
паметна
девојка
оће
да
будне
калуђерка
.
Другојачије
није
,
каже
он
,
ето
,
кад
је
ко
болестан
у
кући
,
онак
ти
дође
јел
поручи
,
шта
ћеш
да
радиш
,
а
на
светац
и
у
сватове
ретко
,
врло
ретко
.
Ја
га
онак
пцујем
,
а
он
каже
није
за
зло
;
само
би
вас
већма
волели
људи
,
кад
би
се
мало
шњима
и
нашалили
.
А
ја
њему
каза
:
јест
’
,
понак
да
прође
,
к’о
и
она
што
је
код
Леле
!
Добро
је
,
само
кад
може
тако
!
Знаш
,
има
људи
безобразних
,
док
им
пружиш
прст
,
оћеду
одмах
сву
шаку
.
Него
,
рано
,
оћете
л
’
се
ви
удати
?
Знаш
’
не
би
?
Лепа
сте
и
паметна
девојка
а
ваљда
вас
и
ишту
?
Даринка
се
с
тешком
муком
одржала
да
у
смех
не
прсне
;
све
бабе
беху
чисто
зинуле
да
чују
њезин
одговор
.
—
Док
удам
сестре
,
биће
и
то
,
рекла
је
,
да
им
још
боље
радозналост
надражи
.
—
Дабогме
,
док
вам
дође
суђени
—
рече
баба
;
чисто
се
извињавајући
;
приметила
је
Даринчин
осмех
,
па
се
застидила
.
Дођоше
у
томе
до
школе
те
се
растадоше
.
Дошавши
до
вратница
својих
,
обрте
се
Даринка
,
па
кад
виде
,
да
су
бабе
одмакле
,
рече
значајно
својој
сестри
:
—
Држим
,
да
си
довољно
чула
,
из
уста
самога
народа
?
Па
сад
суди
:
да
ли
сам
имала
право
?
Босиљка
не
рече
ништа
.
При
ручку
је
Босиљка
мало
говорила
,
док
у
један
пут
не
спусти
виљушку
,
па
уздахнувши
погледа
у
старију
сестру
и
рече
:
Богме
је
учитељички
положај
врло
тежак
!
—
Као
у
опште
сваке
ваљане
,
али
сиромашне
девојке
,
рече
тихо
Даринка
,
па
и
опет
заћута
.
После
ручка
оде
Даринка
одмах
у
малени
свој
вртић
и
не
помогавши
сестрама
спремити
смо
,
као
што
је
дотле
чинила
.
Села
је
у
хлад
једне
воћке
,
па
се
замислила
.
Био
је
то
тежак
тренутак
учитељичког
јој
живота
.
Народу
,
узданици
народа
нужније
је
васпитање
од
саме
науке
,
а
руке
свезане
!
Уз
то
беше
дан
пре
добила
циркулар
од
више
школске
власти
,
у
којем
се
учитељима
налаже
,
да
се
строго
имају
придржавати
наредбе
,
по
којој
деца
свршетком
трећег
разреда
морају
знати
и
мађарски
говорити
.
Па
поред
сеоског
нередовног
похађања
школе
,
поред
домаће
запуштености
дечије
и
поред
осталих
прописаних
предмета
,
ко
ће
то
да
свлада
?
!
Да
образује
папагаје
?
Да
напусти
васпитање
?
Не
,
то
не
може
!
Али
—
шта
да
ради
?
Дуго
се
мислила
.
Дуго
је
тражила
згодна
начина
,
док
је
није
и
вече
ухватило
при
том
ребусу
...
XXИИИ
.
Прошло
је
две
године
Даринчина
учитељевања
у
Д
.
Једнога
дана
дође
јој
посета
из
места
роћења
њезина
.
Дођоше
јој
два
млада
човека
.
Једноме
беше
име
Љубинко
Вернић
,
а
другоме
Јован
Добрић
;
први
беше
трговац
а
други
учитељ
.
Даринка
их
је
знала
врло
мало
.
Дошли
су
и
настанили
се
у
оно
место
за
време
ђаковања
њезина
.
Босиљка
и
Ружица
су
их
добро
познавале
;
Вернић
беше
неки
рођак
старом
„
чики
“
њиховом
,
а
Добрић
син
неке
пријатељице
„
стринине
“
још
из
времена
девојаштва
њезина
.
И
један
и
други
долазили
су
у
кућу
старим
добротворима
,
те
се
и
с
девојкама
поближе
познали
.
Сад
је
после
неког
околишења
просио
од
Даринке
,
као
старије
сестре
,
Вернић
Ружицу
,
а
Добрић
Босиљку
.
Даринка
им
рече
,
да
ће
им
дати
одговора
,
док
се
са
сестрама
разговори
.
Сад
нису
дома
;
отишле
беху
у
оближњу
варошицу
„
стрини
“
у
походе
.
Младићи
одоше
задовољни
.
Добро
су
знали
,
да
их
девојке
неће
одбити
.
Поштени
и
уважени
беху
то
младићи
,
а
наклоност
се
не
да
лако
сакрити
.
Кад
сестре
приспеше
дома
,
рече
им
Даринка
,
ко
их
проси
.
Сестре
се
загледаше
.
—
Јесам
ли
ти
казала
?
примети
најивно
Ружица
гледећи
у
Босиљку
.
Добро
сам
ја
знала
,
да
они
то
мисле
.
Добро
сам
ја
знала
,
да
један
воле
тебе
а
други
мене
.
Да
,
они
су
баш
долазили
због
чикиних
кошница
!
Ал
’
ти
кажеш
,
не
треба
мушкима
веровати
!
...
Кад
је
то
изговорила
,
тргла
се
чисто
и
поруменила
до
ушију
.
—
Другого
ми
коментара
не
треба
,
осмехну
се
Даринка
;
Ружица
је
са
собом
на
чисто
!
А
шта
велиш
ти
,
Босиљка
?
—
Ја
?
Ја
немам
ништа
против
тога
.
Добрић
је
добар
човек
,
добар
и
поштен
.
Но
шта
ћеш
после
ти
сама
?
Пала
је
сестри
око
врата
па
стала
плакати
.
Даринци
грунуше
дотле
задржане
сузе
,
али
их
брзо
убриса
.
—
Један
пут
мора
бити
,
рече
са
усиљеном
мирноћом
.
До
века
не
можете
код
мене
остати
.
Па
кад
осећате
наклоности
,
нећу
срећи
да
вам
сметам
.
Писаћу
им
још
вечерас
.
Држим
,
да
ћете
бити
сретне
.
Добри
су
,
као
што
чујем
,
људи
,
добри
,
образовани
и
честити
.
Дабогме
да
нису
обгати
,
али
онда
би
морали
сви
учитељи
и
сиромашнији
људи
остати
нежењени
.
Доста
је
кад
се
узајмно
поштујете
и
волете
.
Друго
није
за
брак
ни
потребно
;
јад
,
сиромаштво
и
свака
несрећа
лакше
се
сноси
у
пријатељском
друштву
.
Дуже
није
могла
издржати
;
сузе
јој
грунуле
,
те
брзо
изиде
из
собе
.
До
сада
је
била
сретна
у
друштву
својих
сестара
,
а
сад
јој
је
ваљало
окушати
и
самоћу
.
Дерала
је
табак
за
табаком
,
док
је
будућим
шогорима
написала
одговор
;
увек
је
био
сузама
орошен
и
измрчен
.
Једва
на
послетку
би
и
писмо
готово
.
Хтела
га
је
прочитати
,
али
место
својих
сопствених
мисли
,
играше
јој
пред
очима
тек
само
грозна
реч
:
сама
!
Послала
је
одговор
и
трудила
се
,
да
сестре
опреми
према
могућству
и
потреби
њиховој
.
Посао
тај
разагнао
јој
је
црне
мисли
и
тугу
њезину
.
Привидно
је
изгледала
мирна
и
весела
,
али
у
души
беше
друкчије
.
Да
се
уда
и
она
?
Доста
њих
је
искали
још
и
сад
.
Добри
и
ваљани
људи
су
то
,
али
—
зар
без
наклоности
,
без
љубави
?
...
Да
умем
бар
да
замислим
живот
такав
!
Да
то
умем
,
па
—
«
Почела
је
о
томе
да
мисли
,
но
је
већ
после
неколико
тренутака
закључила
:
„
Не
могу
;
боље
и
самоћа
,
него
то
“
!
Падало
јој
на
памет
,
да
је
то
можда
с
тога
,
што
љуби
,
што
је
можда
љубила
Ненада
?
„
Љубила
“
?
Хм
!
И
ту
се
смејала
сопственој
мисли
.
„
Да
сам
га
љубила
,
љубила
бих
га
и
сад
.
Он
још
живи
,
још
је
онај
исти
.
А
ја
?
Чини
ми
се
све
као
сан
,
као
магла
,
кроз
коју
нисам
могла
добро
видети
.
Поштовала
сам
у
њему
оно
,
чега
он
никад
имао
није
.
Да
га
је
имао
,
зар
би
се
тако
брзо
разуверила
?
Дете
сам
била
,
и
то
је
све
.
Да
,
дете
“
!
Дешавало
се
да
су
је
сестре
нашле
плачну
.
—
Па
ако
ћеш
ти
тако
,
шалила
се
Босиљка
,
онда
морам
рећи
Добрићу
,
да
нађе
и
теби
младожењу
,
па
нека
буду
троструки
сватови
.
Двоструки
су
већ
и
тако
.
Даринка
се
зловољно
насмешила
,
трудећи
се
,
да
буде
весела
,
да
својом
тугом
не
квари
добру
вељу
и
срећу
сестрама
.
По
некад
се
опет
уз
сестре
развеселила
,
па
и
нехотице
почела
себи
да
ствара
нов
идејал
.
И
тада
јој
се
показала
сјајна
,
симпатична
и
узвишена
слика
;
блистала
јој
се
као
нека
звезда
,
али
је
ишчезнула
брзо
,
као
метеор
,
те
није
имала
јасна
појма
