иупита
промуклим
гласом
:
—
Јутрос
си
нешто
подуже
говорио
с
тамничарем
.
Шта
ти
рече
?
Има
ли
што
?
—
Не
рече
ми
ништа
одсечно
,
али
по
његовом
говору
ја
бих
све
рекао
да
ће
с
нама
још
данас
бити
свршено
.
Последње
речи
још
не
бејаху
сишле
с
усана
Драгићевих
,
а
из
даљине
зачуше
се
тешки
стражарски
кораци
и
звека
тамничких
кључева
.
Оба
сужника
стадоше
ослушкивати
.
Кораци
су
се
примицали
.
Сад
застадоше
.
Захрђала
брава
шкрипну
,
тамничка
врата
широм
се
отворише
.
—
Ту
су
!
—
рече
Драгић
и
упре
поглед
на
свога
друга
.
Кнез
Сима
устаде
.
—
Рајо
,
ако
хоћете
,
можете
се
помолити
Богу
по
своме
закону
.
То
је
милост
везирова
и
то
вам
је
допуштено
.
Свршите
то
,
ако
хоћете
,
па
ћемо
поћи
.
Дошао
је
био
тренутак
смрти
,
и
сужници
га
нису
хтели
развлачити
.
Освртоше
се
по
тамници
.
Нису
имали
шта
узети
ни
оставити
.
Прекрстише
се
и
пођоше
.
Ту
под
сводом
Сахат-куле
зауставише
их
да
им
скину
окове
.
После
их
увезаше
дебелим
конопцима
и
потераше
.
Кнез
Сима
напред
,
а
Драгић
за
њим
.
Они
су
ишли
ћутећки
,
мирно
и
достојанствено
.
Пратила
их
је
чета
јаничара
и
5—6
чиновника
везирових
,
којима
беше
поверено
да
изврше
ово
погублење
.
Сам
везир
није
хтео
излазити
ни
присуствовати
овој
сечи
.
Знао
је
да
у
овоме
нема
славе
ни
за
кога
,
па
се
није
хтео
ни
истицати
да
у
томе
тражи
какве
заслуге
за
се
.
У
осталом
,
Марашлија
је
био
човек
такве
природе
,
који
мало
мари
за
крваве
свечаности
и
пировања
,
зачињена
људском
крвљу
.
Он
је
волео
миран
,
мекушан
,
раскошан
живот
,
харемска
посела
и
дуге
ноћне
теревенке
,
зачињене
обичним
европским
угодностима
,
на
које
се
овај
Турчин
био
свикао
још
из
младости
своје
.
Осуђеници
су
корачали
полако
,
али
чврстим
поузданим
кораком
.
Овда
онда
погледали
су
око
себе
,
али
њини
погледи
су
сретали
само
туђа
,
непозната
лица
,
равнодушна
и
без
и
једнога
знака
саучешћа
.
При
изласку
из
тврђаве
,
спровод
застаде
.
Ваљало
је
уклонити
огромну
гомилу
светине
,
што
се
беше
накупила
пред
градском
капијом
.
Кад
осуђеници
изађоше
из
тврђаве
напоље
,
светина
нагрну
са
свију
страна
да
их
види
и
ваздух
се
напуни
вике
и
жагора
.
Неколико
гласова
дочекаше
осуђенике
узвицима
„
Чок
јаша
!
“
(
живели
)
.
Да
ли
су
то
били
узвици
подсмеха
или
изјава
осећаја
да
би
осуђенике
ваљало
поштедити
и
оставити
их
да
живе
!
Драгић
диже
главу
и
разгледао
је
,
неће
ли
опазити
ко
то
тако
узвикује
,
али
у
бурној
вреви
,
у
огромној
гомили
,
која
сабијена
,
изгледаше
као
какво
чудо
од
хиљаду
и
више
глава
,
ништа
се
разговетно
није
могло
разабрати
.
Од
градске
капије
па
до
губилишта
,
спровод
се
кретао
полагано
,
стопу
по
стопу
.
И
ако
су
два
реда
јаничара
опасивала
осуђенике
,
светина
се
опет
зато
утискивала
са
свију
страна
и
спровод
се
једва
силом
пробијао
напред
.
Двајестак
спахија
на
добрим
коњима
и
под
богатим
сјајним
оружјем
,
јахало
је
напред
да
просецају
пут
,
кроз
сабијене
редове
радознале
светине
.
Њини
плахи
коњи
на
махове
су
се
срдили
и
тако
подигравали
да
су
им
варнице
сипале
из
копита
.
Али
и
то
је
мало
помогло
.
Светина
се
за
тренутак
разгрне
и
уклони
,
али
одмах
затим
,
као
оно
бурни
таласи
,
опет
набуја
са
свију
страна
и
опет
се
склопи
око
јахача
пресецајући
им
пут
.
Тако
се
спровод
лагано
кретао
,
али
пут
им
није
био
далек
.
Сто
до
двеста
корака
и
већ
су
били
пред
губилиштем
.
Наједаред
турска
банда
,
са
својим
танким
инструментима
,
грмну
султанов
марш
,
а
из
хиљаде
грла
одјекну
:
—
„
Чокјаша
падиша
“
!
(
живео
падиша
)
!
Спровод
застаде
.
Већ
су
били
стигли
на
тужно
место
крвава
губилишта
.
Јањичари
брзо
разгураше
гомилу
и
отворише
пут
осуђеницима
.
Сви
погледи
били
су
управљени
на
једну
пољаницу
,
која
је
била
одређена
за
губилиште
и
на
коју
је
већ
стајао
турски
џелат
са
своја
два
помоћника
.
То
је
била
огромна
људа
с
грдном
проседом
брадом
,
која
му
је
стизала
скоро
до
појаса
.
Крупан
у
лицу
,
с
великим
закрвављеним
очима
,
с
огромним
црвеним
турбаном
на
глави
,
а
одевен
у
богато
извезено
рухо
од
танке
,
као
крв
црвене
чохе
.
Овај
човек
је
изгледао
страшан
.
Уздигнуте
главе
,
наслоњен
на
своју
огромну
голу
сабљу
џелатску
,
он
је
поносно
гледао
око
себе
,
као
да
би
хтео
рећи
:
—
Погледајте
ме
,
ја
сам
онај
што
одсецам
главе
и
казним
у
име
султаново
.
Мало
даље
од
њега
,
у
полукругу
стојали
су
везирови
великодостојници
,
одређени
да
присуствују
овоме
погубљењу
.
Сви
су
они
били
у
свечаном
руху
,
с
равнодушним
изразом
на
лицу
,
као
да
присуствују
каквој
досадној
позоришној
представи
која
их
тако
мало
занима
.
На
губилишту
је
владала
мртва
тишина
,
само
су
танки
звуци
складне
турске
музике
бурно
одјекивали
,
будећи
у
срцима
давнашње
успомене
:
из
магловите
,
избледеле
прошлости
.
Наједаред
у
гомили
наста
метеж
и
колебање
;
четири
јањичара
појавише
се
на
губилишту
,
водећи
под
руку
кнеза
Симу
и
Драгића
.
Мртва
тишина
опет
завлада
на
губилишту
,
а
у
даљини
чуло
се
само
нејасно
комешање
и
шуштање
гомиле
,
налик
на
шум
који
долази
од
каква
далека
водопада
.
Цела
калемегданска
пољана
била
је
притиснута
шареном
сабијеном
гомилом
,
где
је
било
људи
свакојаких
вера
,
свију
доба
и
узраста
,
свакога
стања
и
положаја
и
обојега
пола
.
И
све
се
то
сада
тискало
и
гурало
да
се
примакне
што
ближе
,
да
се
попење
што
више
и
да
види
што
боље
.
Све
околне
куће
биле
су
пуне
,
начичкане
света
,
по
прозорима
,
по
капијама
,
по
крововима
и
димњацима
,
по
високим
дрвљаницима
и
дрветима
—
и
све
се
то
отимало
да
види
како
ће
турска
сабља
одсећи
две
српске
главе
.
Ту
је
било
стараца
од
стотину
лета
и
деце
,
која
тек
почињу
сазнавати
за
овај
свет
,
богаташа
,
који
не
знају
броја
своме
благу
и
сиротана
,
који
по
три
дана
залогаја
не
окушају
;
људи
мека
срца
,
који
неће
мрава
згазити
и
зликовци
,
који
би
заклали
човека
као
пиле
;
мудраца
,
који
природном
памећу
схватају
најсуптилније
ствари
,
и
тупана
,
који
незнају
ништа
даље
од
носа
.
Па
ипак
сви
ови
људи
,
тако
разнолики
по
свему
,
с
једнаким
интересом
и
примамом
жуде
да
виде
,
како
ће
оштро
гвожђе
засећи
у
меко
месо
,
прерубити
кост
и
рскавицу
;
исећи
жиле
и
раставити
главу
од
трупине
;
како
ће
куљнути
крв
,
како
ће
се
одсечена
глава
откотрљати
,
и
обезглављен
труп
клонути
као
мртва
маса
.
Види
се
да
и
смрт
има
неке
примамљивости
и
да
проливање
људске
крви
изазива
некакво
чудно
дражење
живаца
,
које
деца
рузуму
тако
исто
као
и
старци
и
које
се
допада
нежном
женскињу
исто
као
и
суровим
ратницима
.
Док
се
ово
море
од
људи
таласало
и
тискало
да
што
боље
види
,
упирући
зорни
поглед
на
губилиште
,
заповедник
ове
крваве
свечаности
даде
знак
руком
да
се
посао
отпочне
.
Јањичари
предадоше
заробљенике
џелатским
помоћницима
и
ови
одмах
отпочеше
припрему
.
Прво
им
раскопчаше
одећу
и
одголитише
вратове
.
После
,
док
би
ударио
длан
о
длан
,
потсекоше
им
косу
остраг
и
повисоко
подбријаше
вратове
тако
да
се
белио
скоро
сав
потиљак
.
Док
су
помоћници
џелатски
овако
спремали
саме
страдалнике
,
главни
џелат
узе
последњи
пут
да
загледа
хладно
гвожђе
,
које
ће
се
за
који
тренутак
загрејати
у
топлој
крви
људској
.
Он
диже
према
себи
широку
,
криву
дамаскињу
,
оштру
као
љута
гуја
,
а
витку
као
кајиш
,
сабљу
која
је
до
сада
одсекла
бар
50
глава
.
Загледао
ју
је
редом
,
почињући
од
петице
па
идући
горе
врху
.
Његово
оштро
око
опазило
би
да
је
игде
било
и
најмање
крзотине
.
Али
сабља
је
била
исправна
и
на
џелатовом
лицу
указа
се
израз
задовољства
и
поноса
.
Джелат
извади
из
мазалице
парче
памука
,
натопљена
зечијим
лојем
,
па
га
два
три
пута
превуче
преко
сабље
.
После
је
стиште
у
своју
снажну
,
извежбану
руку
,
потресе
је
,
два
три
пут
махну
њоме
кроз
ваздух
тако
снажно
и
окретно
,
да
љута
дамаскиња
чисто
писну
кроз
зрак
као
гуја
присојкиња
.
Сад
је
било
све
у
реду
и
готово
,
џелат
је
очекивао
само
да
му
се
даде
знак
,
па
да
отпочне
свој
крвав
посао
.
Али
тај
се
знак
не
појави
.
На
против
,
на
губилиште
ступи
млад
,
стасит
Турчин
,
држећи
у
руци
некакав
свезак
хартије
.
Прво
се
окрете
истоку
и
направи
дубок
темен
;
после
тако
исто
темениса
пред
везировим
заступником
;
најзад
диже
хартију
,
коју
је
држао
у
руци
,
пољуби
је
,
мету
је
на
чело
,
опет
је
пољуби
и
понови
тако
три
пут
узастопце
;
најзад
је
разви
и
узе
читати
.
То
је
била
као
нека
пресуда
противу
кнеза
Симе
и
Драгића
.
У
њој
се
говорило
како
су
њих
двојица
покушали
да
дигну
бунт
међу
мирном
царском
рајом
,
те
ће
им
с
тога
бити
главе
одрубљене
и
истакнуте
на
углед
,
за
страх
другима
.
Пресуда
је
била
кратка
и
читање
се
брзо
сврши
.
Тада
војна
музика
опет
засвира
прво
марш
Султанов
,
па
онда
неку
убојну
песму
турску
,
и
уз
пратњу
тих
танких
и
заносних
звукова
џелати
отпочеше
свој
посао
.
Кнеза
Симу
наместише
да
седне
.
Руке
су
му
биле
везане
и
добро
утегнуте
остраг
.
Пред
њим
је
стајао
снизак
подебео
дрвени
трупац
.
Симу
примакоше
и
наместише
тако
,
да
ногама
загрли
тај
трупац
,
па
му
онда
и
ноге
добро
везаше
.
Тада
му
један
од
помоћника
џелатових
намаче
каиш
на
главу
,
удешен
као
замка
,
која
је
спред
обухватала
грло
и
остраг
ишла
испод
ушију
па
около
преко
потиока
,
хватајући
све
ивицом
,
докле
му
је
коса
била
подбријана
.
Тако
удешена
замка
добро
је
стезала
и
везивала
главу
,
и
опет
је
врат
остављен
слободан
и
разголићен
,
како
кајиш
не
би
сметао
удару
сабље
.
Кајиш
се
напред
продужавао
у
две
струке
.
Два
снажна
помоћника
џелатова
дочепаше
,
један
за
једну
други
за
друго
струку
и
повукоше
.
Бедни
кнез
Сима
пови
се
напред
,
а
услед
тога
тегљења
врат
му
се
таман
згодно
наслони
на
дрвени
пањ
.
Положај
је
био
згодан
.
Джелат
узе
своју
криву
дамаскињу
оберучке
хитро
изману
и
снажан
ударац
паде
по
повијеном
врату
кнежевом
!
...
Крв
шикну
и
попрска
далеко
у
наоколо
,
али
на
велико
чуђење
присутних
великаша
,
глава
није
била
одрубљена
.
Шта
више
,
врат
није
био
ни
до
половине
пресечен
!
Джелат
пребледе
и
уздрхта
.
Потресен
и
срдит
он
измахну
и
удари
и
по
други
пут
.
Крв
опет
шибну
,
а
наоколо
се
чу
израз
незадовољења
и
гунђања
.
Ни
други
ударац
није
пресекао
врат
.
Сабља
није
погодила
по
првом
резу
,
већ
мало
више
,
те
је
тако
само
направила
две
дубоке
,
крваве
ране
,
које
су
зјапиле
једна
крај
друге
.
После
овога
неуспеха
,
џелат
чисто
клону
.
Навршило
се
20
година
како
се
бави
тим
крвавим
занатом
и
још
му
се
никад
није
десило
ово
што
му
се
сад
десило
.
Суревњиви
Турчин
,
веровао
је
да
је
то
неко
небесно
предсказање
,
да
његова
снажна
и
вешта
рука
,
овај
пут
тако
невешто
и
несретно
удара
.
Спопаде
га
нека
дрхтавица
и
он
није
могао
даље
.
Осакаћени
несретни
кнез
Сима
,
болно
је
стењао
и
грчевито
се
трзао
.
При
сваком
покрету
ране
су
се
још
више
отварале
и
крв
је
у
млазевимо
струјала
.
Док
се
све
ово
дешавало
,
Драгић
је
стојао
иза
кнеза
Симе
и
гледао
укочено
и
пренаражен
овај
мрски
призор
.
Сад
се
на
једаред
чисто
трже
,
доња
му
вилица
заигра
,
а
зуби
зацвокоташе
као
у
грозници
.
—
Ах
,
булу
ти
твоју
!
—
цикну
Драгић
,
стрељајући
очима
бледа
и
малаксала
џелата
.
—
Што
дрхћеш
курво
,
што
се
тресеш
,
што
не
сечеш
јуначки
,
кукавицо
,
кад
сечеш
везана
човека
!
Та
ја
сам
одсекао
80
глава
турских
,
па
никад
ми
није
рука
задрхтала
овако
како
теби
дрхће
.
Призор
је
био
ужасан
и
сви
су
збуњено
погледали
на
губилиште
.
У
тај
мах
,
остраг
у
гомили
наста
комешање
.
Некакав
човек
прогура
се
кроз
светину
и
искочи
на
губилиште
.
Он
никог
не
упита
,
никоме
се
не
обрати
,
прискочи
само
џелату
,
ненадно
му
истрже
сабљу
из
руку
,
док
је
овај
збуњено
гледао
,
он
вешто
измахну
и
једним
ударцем
одруби
главу
жртви
,
која
већ
бејаше
сва
обливена
у
крви
.
Пошто
је
то
извршио
,
овај
незнан
човек
погледа
победоносно
у
наоколо
,
погледа
и
џелата
који
је
као
окамењен
стојао
ту
пред
њим
,
климну
на
њега
главом
као
да
је
хтео
рећи
:
„
кукавицо
,
ево
овако
се
секу
главе
“
!
Затим
баци
сабљу
пред
џелата
и
штуче
у
гомилу
.
Све
је
то
било
у
тренутку
.
У
први
мах
нико
није
знао
ко
је
тај
човек
,
јер
га
управо
нису
добро
ни
видели
.
Једва
су
по
одећи
приметили
толико
,
да
је
то
неки
Турчин
.
Тек
кад
незнани
човек
нестаде
у
оној
гунгули
,
гомила
поче
мало
по
мало
долазити
к
себи
.
Изрази
похвале
и
одобравања
чуше
се
прво
у
предњим
редовима
,
најближим
губилишту
,
па
се
за
часак
,
као
бурни
таласи
,
разлише
по
целој
огромној
гомили
и
радосна
граја
,
узвици
и
пљескање
испунише
ваздух
.
Везиров
заступник
бејаше
се
заитересовао
за
вештога
главосечу
;
желео
је
да
га
обдари
те
упита
,
ко
је
и
шта
је
тај
човек
.
Шапат
оде
од
уста
до
уста
и
сретна
Турчина
брзо
нађоше
.
То
није
био
нико
други
до
наш
ранији
познаник
Ага-Джон
,
скромни
дућанџија
,
чије
је
дућанче
било
ту
на
углу
према
Калемегдану
,
човек
кога
смо
већ
једном
видели
у
великој
кави
,
где
се
са
Србима
препире
о
књазу
Милошу
.
Кад
се
кнез
Симина
глава
котрљну
,
Драгићу
потекоше
сузе
.
—
Збогом
побро
,
збогом
добро
моје
!
Ти
оде
Богу
на
истину
,
а
ево
ће
одмах
за
тобом
и
твој
верни
побро
.
Обојица
ћемо
изаћи
пред
онога
што
све
види
и
све
зна
,
и
обојица
ћемо
тужити
крвавога
Милоша
,
јер
ово
је
његова
сабља
што
нам
данас
главе
сече
.
Драгић
је
ово
изговорио
гласно
;
свет
се
бејаше
утишао
и
његове
речи
на
далеко
се
чуше
.
У
тај
мах
неко
остраг
прошапута
Драгићу
:
клекни
и
моли
за
милост
!
Можда
ће
ти
и
опростити
!
...
Да
га
је
гуја
упечила
не
би
се
Драгић
жустрије
окренуо
.
Разрогаченим
,
закрвављеним
очима
он
је
зверао
и
тражио
да
угледа
онога
који
му
то
нуди
да
клекне
и
моли
за
милост
!
—
Море
,
Турци
,
ко
ме
то
удари
?
—
Није
те
нико
ударио
...
Вала
те
није
нико
ударио
—
рече
неки
седи
Турчин
с
дугачком
белом
брадом
,
који
је
стајао
ту
иза
Драгића
,
и
коме
паде
веома
чудно
што
човек
говори
оно
што
није
.
—
Јесте
море
!
Удари
ме
неко
од
вас
,
и
то
ме
удари
блатом
посред
лица
.
Или
зар
може
бити
гора
и
стиднија
ударца
,
но
кад
ми
дошаптавате
да
молим
за
милост
онога
,
пред
чијим
се
ногама
ваља
крвава
глава
мога
најбољег
друга
,
и
најмилијег
брата
!
Да
се
Драгић
,
мој
Турчине
,
смрти
бојао
,
не
би
он
сам
добровољно
дошао
у
шаке
крвавоме
Милошу
.
Јадни
Турци
,
ви
сами
стрепите
од
смрти
,
па
мислите
и
Драгић
је
такав
!
Море
Србо
је
ово
,
Туро
,
Србо
,
хеј
!
Сеците
данас
ви
мени
главу
,
ако
Бог
да
,
сутра
ће
вама
други
.
Доћи
ће
ред
и
на
ваше
шије
.
А
не
погинете
ли
од
српска
ханџара
,
погинућете
,
што
наша
песма
вели
:
„
баш
од
Бога
од
стара
крвника
!
“
И
шта
ће
бојаги
,
ваша
смрт
бити
лепша
од
моје
!
Ваљда
за
то
што
ћете
скапати
у
меку
душеку
,
у
својој
рођеној
погани
!
Жао
ми
је
само
једно
,
што
не
погибох
где
год
у
јуначком
окршају
,
но
дочеках
да
ме
ви
овде
мрцварите
,
јер
какве
сте
рђе
,
не
умете
љуцки
посећи
чак
ни
мирна
,
везана
човека
!
...
—
Али
мрцварите
!
И
ја
сам
се
мога
века
сит
насекао
турских
тикава
.
Читаво
једно
гробље
само
сам
вам
ја
направио
!
Нисам
много
живео
,
али
не
бих
мој
живот
трампио
за
хиљаде
других
.
Насекао
сам
се
силне
турадије
,
најахао
турских
бедевија
,
наносио
руха
и
оружја
,
напио
се
руменога
вина
,
наљубио
лепих
туркињица
,
па
сад
вала
сеците
;
имате
...
Драгић
не
доврши
.
Његов
дрски
говор
вређао
је
Турке
и
заповедник
даде
знак
да
се
Драгићу
одмах
без
оклевања
одруби
глава
.
Сподбише
га
џелати
и
хтедоше
га
наместити
исто
онако
како
је
био
намештен
и
кнез
Сима
.
Али
Драгић
уграби
још
један
тренутак
.
Онако
везаних
руку
,
он
пљуну
главна
џелата
право
у
лице
и
викну
му
подругљиво
:
—
Што
ме
петљаш
и
везујеш
,
курво
и
ђидио
.
Не
можеш
да
одсечеш
ни
једну
главу
,
док
је
не
вежу
кајишима
и
не
вуку
,
а
ја
сам
у
битци
,
на
јуначком
мегдану
одсецао
по
две
три
узастопце
.
Јамачно
би
и
у
окршају
тражио
да
ти
непријатељ
прво
пружи
главу
,
да
је
вежеш
кајишом
и
да
даш
двојици
да
вуку
,
а
ти
одозго
да
сечеш
!
Ха
,
ха
,
ха
!
—
Ево
,
бре
,
жено
гола
,
ево
главе
,
а
ево
врата
.
Сеци
,
курвин
сине
,
а
не
био
ја
Драгић
,
но
пасју
веру
веровао
,
ако
ти
за
длаку
мрднем
и
ако
оком
трепнем
.
Стока
се
везана
коље
,
а
јунак
слободан
дочекује
смртни
ударац
.
Сеци
бре
,
мухамеда
ти
твога
!
Джелат
,
који
је
дотле
стајао
блед
и
збуњен
,
сад
се
наједаред
зацрвени
као
паприка
,
и
пун
јарости
шкргутну
кивно
зубима
,
он
викну
својим
помагачима
да
оставе
Драгића
,
да
га
не
везују
,
а
сам
дохвати
сабљу
,
одскочи
корак
назад
,
изману
и
сабља
се
спусти
по
разголићеном
врату
Драгићевом
.
Изгледао
је
као
да
ударац
није
био
особито
јак
,
бар
није
изгледало
да
је
џелат
много
запињао
.
Он
само
превуче
сабљу
преко
врата
,
управо
,
онако
крива
као
што
је
,
она
као
да
сама
склизну
,
али
у
исти
мах
глава
Драгићева
одскочи
и
откотрља
се
за
читав
корак
.
У
том
котрљању
глава
паде
и
стаде
онако
,
како
обично
стоји
на
раменима
,
те
је
изгледало
,
као
да
провирује
из
земље
,
као
да
је
на
живом
човеку
,
који
је
до
грла
закопан
у
земљу
.
Овако
у
овом
положају
ова
је
глава
изгледала
страшна
.
Очи
разрогачене
,
светле
,
влажне
,
још
живе
очи
;
бих
рекао
и
бих
се
заклео
,
да
ове
очи
још
гледају
,
да
још
виде
и
у
њима
као
да
заблисташе
две
сузе
,
две
последње
сузе
...
Језик
испао
,
али
још
се
грчи
,
увлачи
и
опет
се
плази
;
у
два
маха
нешто
проблебета
,
рече
нешто
—
две
последње
неразумљиве
,
загонетне
речи
,
што
их
одсечена
глава
каза
простору
и
вечности
.
Джелат
прискочи
и
дочепа
обадве
одсечене
главе
.
Једном
руком
једну
,
а
другом
другу
,
он
их
диже
високо
над
главом
и
показа
их
гомили
.
Бурни
узвици
радости
и
одобравања
разлегаше
се
на
све
стране
.
Али
у
ову
веселу
грају
и
нечујно
су
се
мешали
и
звуци
притајених
болних
уздаха
,
и
много
српско
око
ту
је
кришом
засузило
.
Важан
државни
посао
био
је
свршен
и
присутни
представници
власти
почеше
се
разилазити
.
Везиров
заступник
маши
се
руком
у
џеп
и
баци
пред
џелата
шаку
сребрних
пара
.
Услужни
сејизи
приведоше
коње
,
гомила
се
раздвоји
и
великаши
окретоше
у
тврђаву
.
Док
се
све
ово
дешавало
,
у
близини
губилишта
стојао
је
један
симпатичан
,
сиромашки
обучен
дечко
,
који
је
са
заводнелим
очима
и
с
притајенин
дисањем
нетремице
пратио
сав
овај
крвави
призор
.
Његов
нејаки
,
детињи
ум
није
потпуно
схватио
сву
тежину
крвава
догађаја
,
што
је
мало
час
овде
на
његове
очи
одигран
.
Али
он
је
добрим
и
меким
срцем
својим
накнађивао
оно
,
што
није
достизао
слабачки
ум
,
и
дете
је
појмило
,
да
се
овде
десило
нешто
грозно
и
страховито
.
Под
тим
утиском
оно
је
стајало
као
окамењено
.
Али
на
једаред
из
тога
заноса
трже
га
снажно
дрмусање
.
То
је
био
џелат
,
који
га
тресаше
својом
крвавом
снажном
руком
.
И
на
једаред
он
му
упрти
крваву
одрубљену
главу
Драгићеву
и
заповеди
му
да
је
носи
напред
.
Друга
глава
била
је
дата
другом
дечку
да
је
понесе
.
Тако
две
одрубљене
главе
двојице
јунака
српских
носила
су
у
наручју
два
малена
неодрасла
дечка
српска
.
Овај
први
дечко
био
је
потоњи
наш
Илија
Милосављевић
-Коларац
,
чије
име
данас
благосиљају
тисуће
уста
српских
.
Какав
удес
!
В
ДВОБОЈ
Циљ
оправдава
средство
.
—
За
ову
изреку
веле
,
да
су
је
створиле
језуите
,
људи
који
су
данас
на
врло
ружном
гласу
,
али
у
оцени
чије
дуге
и
бурне
прошлости
непристрасна
повесница
још
није
потпуно
сложна
.
Управо
о
њима
владају
два
потпуно
супротна
мишљења
,
јер
док
их
једни
сматрају
као
оличење
свега
што
је
зло
и
неваљало
у
природи
људској
,
други
гледају
у
њима
велике
апостоле
морала
и
душевне
чистоте
људске
.
Циљ
оправдава
средство
.
Да
би
достигао
добро
,
слободно
ти
је
да
се
послужиш
и
рђавим
,
неваљалим
средством
.
Да
би
спасао
тисуће
,
слободно
ти
је
да
убијаш
појединце
.
Да
би
избавио
од
греха
и
пакла
душу
човекову
,
дозвољено
је
да
мучиш
па
и
да
убијаш
тело
човеково
.
То
су
теориска
начела
.
Примењена
у
практици
она
се
појављују
у
безброј
разноликих
облика
.
Ако
је
истина
,
да
су
изреку
„
циљ
оправдава
средство
“
,
и
измислиле
језуите
,
слободно
се
може
рећи
,
да
су
у
практичном
животу
то
исто
начело
многи
и
многи
вршили
куд
и
камо
пре
језуита
.
Језуите
су
осетиле
потребу
,
да
неке
друштвене
појаве
и
поступке
подведу
под
принцип
,
и
да
их
оправдају
начелом
.
Али
много
пре
њих
,
људи
су
вршили
таква
иста
дела
,
нагоњени
потребама
практичнога
живота
,
и
не
лупајући
главу
о
томе
,
да
све
те
појаве
генералишу
,
изједначе
и
подведу
под
један
закон
.
„
Циљ
оправдава
средство
“
—
ова
изрека
звони
прилично
научно
,
и
у
први
мах
доста
је
неразумљива
за
људе
,
несвикнуте
да
се
баве
изразима
,
који
бележе
појам
невезан
за
какву
материјалну
ствар
.
Али
се
слободно
може
рећи
да
су
од
најдавнијих
времена
и
најпростији
људи
веома
често
вршили
ово
,
што
казује
изрека
„
циљ
оправдава
средство
“
,
и
ако
за
њу
нису
никад
чули
,
нити
су
кад
о
њој
премишљали
,
а
тако
ће
бити
и
у
будуће
.
Ваљда
ће
бити
више
оних
,
који
по
овој
изреци
раде
под
притиском
друштвених
прилика
а
тек
ређи
појединци
врше
прописе
ове
изреке
свесно
,
с
планом
и
после
чистих
и
сведених
рачуна
са
својом
савешћу
.
Било
је
рано
у
пролеће
1817
.
године
.
После
дуга
путовања
по
народу
,
кнез
Милош
се
бејаше
вратио
својој
кући
у
Црнуће
,
да
се
одмори
,
да
се
погости
с
пријатељима
,
а
богме
,
и
да
се
поверљиво
разговоре
о
многим
народним
пословима
.
Времена
су
била
бурна
,
мутна
,
нестална
,
па
се
сваки
час
могло
десити
што
год
што
ће
све
пореметити
.
Сам
народ
још
од
зимус
био
је
нешто
јако
узаврео
.
Били
су
се
појавили
неки
агенти
,
који
по
народу
муте
,
просипљу
разна
обећања
и
подбадају
га
да
се
буни
.
Ту
недавно
,
у
почетку
марта
,
у
мало
што
није
планула
буна
,
која
је
већ
била
спремљена
и
раширена
у
шест
нахија
.
Од
кад
се
Милош
помешао
у
народне
послове
,
а
особито
кад
се
истакао
као
вођ
народни
,
његова
кућа
у
Црнућу
,
вазда
је
била
пуна
гостију
и
страна
света
.
Војвода
руднички
постао
је
полако
кнез
српски
.
Одношаји
у
земљи
још
нису
били
уређени
,
с
тога
се
у
његовом
дому
и
стицао
свак
,
који
је
имао
какав
крупнији
посао
,
а
често
су
му
и
за
ситнице
долазили
чак
с
другога
краја
Србије
.
Ови
људи
,
што
су
сад
пали
у
дом
кнежев
,
нису
обични
посетиоци
и
гости
.
То
су
махом
били
први
и
главни
пријатељи
кнежеви
;
угледне
старешине
,
с
којима
се
он
обично
саветовао
у
свима
тежим
и
крупнијим
пословима
народним
.
Ту
је
био
кнез
Аксентије
Миладиновић
из
Чибутковице
,
Прота
Смиљанић
,
Хаџи
Мелентије
и
многи
други
.
По
овим
људима
већ
се
мора
ценити
да
ће
кнез
с
њима
имати
важне
разговоре
.
Али
,
пре
но
што
се
почну
заједнички
онако
у
скупу
световати
,
кнез
је
желео
да
се
на
само
разговара
с
неким
од
њих
.
Већ
је
била
поноћ
.
После
обилне
и
дуге
вечере
,
кнез
се
бејаше
повукао
у
своју
спаваћу
собу
,
и
рахатлисао
се
,
али
још
се
није
спремао
да
легне
.
На
против
,
ходао
је
по
соби
крупним
корацима
и
изгледао
је
замишљен
.
Кнегиња
Љубица
уђе
и
унесе
гостару
с
вином
и
две
чаше
.
Мало
после
унесе
ибрик
с
кавом
и
два
филџана
,
па
све
то
спусти
на
кубе
.
По
тој
спреми
видело
се
да
кнез
Милош
некога
очекује
.
Кнегиња
је
улазила
и
излазила
ћутећки
.
Кад
последњи
пут
уђе
,
она
приђе
маленој
клупици
,
на
којој
је
стојао
свећњак
с
лојаном
свећом
,
и
обриса
је
.
Изгледало
је
као
да
би
хтела
нешто
рећи
Милошу
,
али
не
може
да
почне
.
Међутим
,
он
је
у
два
маха
бацао
на
њу
крадимичне
погледе
испод
ока
.
Сад
застаде
и
упита
је
:
—
Где
је
духовник
?
—
Ту
је
,
напољу
,
сад
ће
—
одговори
она
.
После
мало
поћута
па
додаде
:
—
Шта
ћеш
да
ћеш
с
овим
људима
,
молим
те
,
послушај
и
ти
коју
њину
!
Немој
све
на
своју
руку
.
Нека
је
и
најпаметнији
један
човек
,
опет
не
ваља
,
кад
све
ради
о
својој
памети
и
никога
другога
неће
ни
за
што
да
послуша
.
Како
ми
је
данас
било
кад
чух
господара
Аксентија
!
Каже
,
Милош
нас
зове
бојаги
на
договор
,
да
би
пред
светом
изгледало
као
да
и
нас
остале
кнезове
по
штогод
припитује
,
а
после
опет
ради
о
својој
глави
и
што
он
хоће
.
Она
још
не
бејаше
свршила
,
али
је
Милош
пресече
.
—
Ама
зар
то
рекла
она
дртина
!
...
Зар
...
Но
кнегиња
Љубица
прекиде
сад
њега
.
—
Ето
,
ви’ш
какав
си
ти
!
—
Какав
сам
!
Што
какав
сам
!
...
—
викну
кнез
да
сва
одаја
одјекну
.
Но
кнегиња
обиште
око
њега
и
са
склопљеним
рукама
узе
га
молити
да
се
не
љути
и
да
не
виче
.
Једва
га
је
утишала
.
Најзад
,
кнез
је
говорио
срдито
,
али
спуштеним
обичним
гласом
.
—
Ја
богме
!
Њима
ништа
не
ваља
што
Милош
уради
.
Кад
је
ствар
свршена
,
онда
су
сви
они
паметни
.
Кад
се
деси
штогод
,
па
се
учини
штета
што
није
похитано
да
се
ствар
на
време
пресече
,
онда
је
крив
Милош
,
што
није
наређивао
,
што
није
заповедао
,
свршавао
.
„
Шта
си
чекао
?
—
веле
;
—
ако
ми
често
чекамо
на
тебе
,
ти
бар
немаш
чекати
ништа
ни
од
кога
,
па
што
ниси
наређивао
и
пословао
!
“
Учиним
ли
опет
штогод
,
па
не
испадне
како
ваља
,
онда
вичу
:
„
Што
је
хитао
?
што
није
сачекао
и
припитао
и
друге
,
па
не
би
испало
наопако
!
“
Чак
им
није
право
ни
онда
кад
учиним
штогод
добро
.
Онда
се
домишљају
,
како
би
то
добро
могло
бити
још
и
боље
,
само
да
сам
њих
питао
.
А
кад
дође
каква
прпа
и
тегоба
,
па
се
вијем
као
црв
под
кором
и
не
знам
на
коју
ћу
страну
,
онда
њих
нема
да
понуде
своје
савете
;
онда
сви
они
имају
своја
преча
домаћа
посла
,
и
сваки
гледа
да
се
извуче
.
Камо
га
,
где
је
био
тај
мудри
кнез
Аксентије
,
онда
кад
оно
полане
бејаху
стисли
Турци
са
свију
страна
,
кад
Марашлија
бејаше
пао
на
Мораву
,
а
Куршид
на
Дрину
,
и
сваки
води
по
једну
голему
војску
.
Што
онда
није
дошао
Аксентије
да
понуди
свој
савет
,
већ
се
крије
у
мишије
рупе
и
хвата
побратимство
с
турским
зулумћарима
?
Кад
је
требало
,
Милош
је
у
три
дана
по
два
пута
летео
са
Дрине
на
Мораву
и
с
Мораве
на
Дрину
.
Кад
је
ваљало
метути
главу
у
торбу
,
па
отићи
љутоме
Куршиду
,
онда
је
Милош
био
добар
а
сад
,
кад
се
нешто
закопитило
,
сад
су
сви
они
мудраци
и
паметници
,
и
сви
би
хтели
да
су
на
Милошевом
месту
.
И
зар
ти
не
видиш
,
бога
ти
,
за
чим
њима
око
запиње
.
Маре
ти
они
за
народне
послове
као
за
лањски
снег
!
Да
је
њима
да
су
сви
кнезови
и
на
моме
месту
—
ето
ту
је
њима
мука
!
Кнез
је
говорио
срдито
.
Кнегиња
га
је
слушала
пажљиво
.
Кад
он
за
тренутак
застаде
,
она
уграби
и
рече
:
—
Завиде
!
Па
тешто
,
нека
завиде
,
Богу
хвала
,
имају
и
на
чему
!
Али
ти
то
и
не
узимај
на
ум
и
примај
њине
замерке
баш
као
да
ти
долазе
од
рођенога
брата
,
ја
ли
од
најбоља
пријатеља
народна
.
Хвала
Богу
на
његову
дару
,
он
је
нама
до
сад
лепо
дао
.
Истина
то
је
твоја
заслуга
,
али
ту
има
много
и
народне
муке
и
запињања
.
За
тебе
не
може
бити
зазорно
да
то
признаш
и
да
рекнеш
народу
срдачно
хвала
.
Јер
нека
је
и
највећи
,
најачи
и
најмудрији
,
један
човек
,
опет
не
може
ништа
сам
без
друштва
и
народа
.
Бог
је
свемогућан
,
па
,
Боже
прости
,
без
људи
,
народа
,
ни
бог
не
био
бог
,
нити
би
могао
боговати
,
нити
би
имао
ко
славити
свето
име
његово
!
Кнегиња
је
још
говорила
кад
се
собња
врата
тихо
и
нечујно
отворише
.
У
одају
уђе
висок
,
просед
,
достојанствен
калуђер
,
коме
кнегиња
одмах
понуди
јастук
да
седне
.
Духовник
се
спусти
и
узе
се
вајкати
што
се
до
сад
задржао
.
—
Узели
се
нешто
у
разговор
с
кнезом
Аксентијем
,
о
господару
Ђорђу
,
па
све
до
сад
—
рече
он
смерно
,
а
глас
му
је
био
јасан
и
пријатан
.
Кнегиња
изађе
,
а
духовник
и
кнез
одмах
загазише
у
жив
разговор
.
—
Духовниче
,
да
те
нешто
право
питам
,
ама
право
да
ми
кажеш
—
поче
кнез
Милош
.
—
Господару
,
као
вазда
и
до
сада
.
—
Ваља
ли
ми
духовниче
,
ово
овако
како
сада
радим
и
кабулиш
ли
ти
то
?
—
Бога
ми
,
господару
,
има
много
што
не
ваља
,
а
да
ти
ја
сам
и
кабулим
,
која
вајда
,
кад
други
свет
не
кабули
.
Милош
се
намршти
:
—
Ја
не
питам
свет
но
тебе
—
рече
он
брзо
и
прилично
осорно
.
Мелентије
се
притаја
и
слеже
раменима
—
мучно
је
,
господару
мени
бити
судија
твојим
пословима
.
—
А
што
оче
духовниче
?
—
рече
Милош
омекшавајући
глас
.
—
За
то
господару
,
што
сам
ја
калуђер
,
а
ти
кнез
и
господар
;
ја
послујем
књигом
,
а
ти
сабљом
.
Милош
је
до
сада
ходао
.
Сад
застаде
,
диже
обрве
и
ћутећки
погледа
духовника
зорно
и
нетремице
.
Отац
Мелентије
осети
,
како
га
од
тога
погледа
прође
језа
.
—
Духовниче
,
мени
се
чини
да
ти
ја
разговетно
рекох
:
право
те
питам
и
хоћу
право
да
ми
кажеш
!
—
Па
право
,
господару
!
—
рече
духовник
с
очевидном
забуном
.
—
Толико
могу
рећи
са
сигурношћу
—
људи
негодују
,
вајкају
се
,
замерају
!
—
А
као
шта
ми
највише
замерају
?
—
рече
кнез
нестрпљиво
.
—
Па
јамачно
си
и
сам
слушао
,
господару
!
...
Ова
оволика
убиства
!
Кажу
,
тек
је
две
године
како
је
узео
власт
у
руке
,
а
поби
толике
људе
.
Уби
Молера
,
па
владику
Мелентија
,
па
сад
ову
тројицу
.
Ја
сам
правдао
.
Велим
,
немирни
људи
,
буне
народ
,
а
Турци
не
знају
за
другога
но
за
господара
Милоша
,
и
да
што
буде
,
они
би
њега
за
врат
,
па
мора
да
пази
.
Али
људи
као
људи
!
Сваки
има
нешто
друго
у
глави
.
Није
то
,
веле
,
но
он
се
боји
да
му
они
не
преотму
славу
и
господство
.
—
Па
јес
,
јес
!
И
не
дам
да
ми
преотму
.
Него
шта
!
Да
пустим
да
ми
калуђер
отпаше
кнежевску
сабљу
,
као
што
је
онога
Црног
—
преварио
и
украо
му
преко
10
хиљада
дуката
.
Ја
га
пратио
у
Цариград
,
да
гледа
народне
послове
,
а
он
се
упустио
с
Турцима
у
трговину
,
пошто
би
му
продали
да
он
постане
господар
у
Србији
,
као
оно
што
су
владике
у
Црној
Гори
.
Море
,
Мелентије
да
има
сто
глава
,
па
не
би
платио
све
што
га
је
којекаквих
несрећа
он
починио
.
У
осталом
,
ја
њега
нисам
ни
био
ни
убио
.
Убили
га
хајдуци
за
паре
.
Наста
кратко
ћутање
.
Милош
опет
проговори
.
—
Паметан
си
човек
духовниче
,
па
дед
ми
кажи
ти
,
онако
слободно
и
по
души
,
сме
ли
се
упустити
ово
мало
рахатлука
што
га
сад
имамо
и
што
се
тако
тешко
и
крваво
стекло
,
а
за
љубав
нечега
што
се
још
не
зна
шта
је
?
Шта
би
било
да
ја
,
да
Бог
сачува
,
нисам
за
времена
дознао
за
ову
ватру
што
су
је
Цукић
и
остали
спремали
,
но
да
је
букнула
и
народ
се
побунио
у
читавих
5—6
нахија
.
Турци
не
би
мени
веровали
да
нисам
за
то
ништа
знао
,
па
да
им
се
жив
на
жеравици
печем
.
Марашлија
би
грунуо
с
војском
у
народ
,
попалио
би
села
,
покупио
робље
и
учинио
триста
јада
,
особито
како
су
Турци
сад
кивни
и
срдити
на
све
нас
,
што
смо
се
за
ове
две
године
мало
отргли
и
отресли
.
Ако
би
то
војске
било
мало
,
за
3—4
дана
скрхало
би
се
у
Србију
трипут
толико
пошто
је
у
Нишу
,
у
Видину
и
Зворнику
скупљена
многа
војска
.
Мене
би
окривили
да
сам
се
удружио
с
бунтовницима
,
а
пали
би
под
сумњу
и
сви
други
угледни
људи
.
Све
ово
што
се
с
толико
муке
и
јада
накрпљало
за
ове
две
последње
године
,
било
би
слишћено
за
неколико
дана
,
и
Србија
и
Срби
понова
би
пали
у
голему
немилост
код
султана
.
Зар
сам
смео
ја
узети
на
душу
толику
сиротињу
и
пустити
да
се
учини
та
несрећа
,
која
се
више
никад
не
би
могла
повратити
?
Ко
би
смео
узети
на
се
толику
одговорност
?
Зар
није
било
боље
,
да
падну
три
махните
главе
,
но
да
се
баци
на
ризик
толики
народ
.
Хајд
,
ето
реци
да
си
ти
био
на
моме
месту
,
па
би
ли
смео
и
би
ли
могао
друкчије
чинити
но
што
сам
ја
чинио
?
Ако
се
хоће
право
да
говори
,
ово
што
је
било
морало
је
тако
бити
,
и
ово
је
најбоље
што
је
могло
бити
.
Разлози
Милошеви
били
су
тешки
.
Мелентије
рече
да
би
и
сам
тако
морао
чинити
и
ово
је
сад
рекао
искрено
и
од
срца
.
Ово
одобравање
духовниково
одобровољи
кнеза
и
још
му
више
одреши
језик
.
—
Попо
—
рече
кнез
Милош
срдачно
и
стаде
пред
духовника
скрстив
руке
на
појасу
.
Духовник
се
приметно
разгали
и
чисто
се
обрадова
кад
чу
реч
„
попо
“
којом
га
је
кнез
Милош
обично
звао
кад
је
истински
и
срдачно
расположен
према
њему
,
и
кад
му
више
не
говори
као
господар
,
већ
као
брат
и
пријатељ
.
—
Попо
мој
,
ти
најбоље
знаш
колико
нас
је
муке
стало
,
док
смо
скунаторили
ово
мало
народне
надстрешнице
над
главом
,
и
тако
да
кажем
,
заклонили
се
да
нас
турски
кијамет
не
шиба
са
сваке
стране
,
и
да
нам
не
засипље
за
врат
.
Ако
су
сад
други
заборавили
,
ти
још
добро
памтиш
,
у
каквом
је
стању
и
јаду
остао
народ
,
кад
Црни
стругну
у
Немачку
и
остави
обезглављену
сиротињу
.
Памтиш
ли
?
...
А
,
јабогме
да
памтиш
онај
страшни
и
крвави
тренутак
на
Љубићу
кад
оно
полете
ти
и
диже
Ракетин
разбијени
добош
,
и
узе
у
њега
добовати
да
охрабриш
и
прикупиш
нашу
разбијену
војску
.
Подсети
се
како
је
онда
о
концу
висило
цело
велико
дело
наше
и
како
нам
сам
Бог
поможе
,
те
укаписмо
Ђаја
пашу
,
и
онако
сретно
разбисмо
његову
већ
победоносну
војску
.
Чиниш
’
волико
,
мој
попо
,
пређи
сад
у
памети
све
оне
големе
муке
и
тегобе
наше
,
што
се
од
тога
доба
па
до
данас
претурило
преко
главе
и
од
Турака
и
од
својих
.
Па
кад
све
то
тако
лепо
промислиш
,
онда
хајде
да
се
разговоримо
озбиљно
и
пријатељски
о
једном
послу
.
Милош
мало
застаде
,
па
онда
опет
продужи
.
—
Да
манемо
ово
што
је
до
сад
било
.
Ако
има
греха
за
ово
досадање
,
ја
га
слободно
узимам
на
своју
душу
,
и
ако
смо
криви
пред
Богом
,
нека
моја
душа
у
паклу
испашта
за
све
.
Да
манемо
дакле
,
целу
досадашњицу
—
за
њу
сам
ја
увек
готов
да
одговарам
и
дајем
рачуна
и
Богу
и
људима
—
јер
сам
уверен
да
сам
радио
за
добро
народа
—
но
да
погледамо
у
будућност
и
да
те
ту
нешто
запитам
као
духовника
и
као
рођенога
брата
мога
.
Али
пре
но
што
ти
и
једну
прословим
о
томе
,
хоћу
да
ми
се
закунеш
часним
крстом
,
и
очним
видом
,
и
српском
вером
твојом
,
да
никад
нигде
и
никоме
нећеш
ни
једне
казати
од
свега
што
ти
ја
сад
овде
поверим
...
Заклињеш
ли
се
?
...
Духовник
се
маши
за
велики
,
лепо
изрезани
и
у
сребро
оковани
дрвени
крст
,
који
му
је
висио
о
врату
,
подиже
га
према
себи
,
прекрсти
се
и
пољуби
га
и
рече
јасно
:
„
заклињем
се
“
.
Милош
се
и
сам
прекрсти
,
маши
се
за
крст
и
пољуби
га
.
Затим
обриса
зној
,
који
га
беше
пробио
,
прокашља
се
и
рече
:
—
На
аманет
ми
је
казано
,
па
на
аманет
и
ја
теби
казујем
.
Црни
се
спрема
да
се
амо
врати
.
Он
скупља
чету
да
с
њом
бахне
у
Србију
...
Духовник
га
пресече
:
—
Ама
који
Црни
?
Је
ли
господар
Ђорђе
?
—
запита
он
зачуђено
и
чисто
пренеражено
.
Кнез
Милош
настави
живо
:
—
Јес
,
он
главом
,
Црни
Ђорђе
,
спрема
се
да
упадне
амо
ненадно
,
и
да
опет
упали
целу
земљу
.
Мени
је
пратио
људе
,
да
ми
у
највећем
поверењу
,
и
на
божији
аманет
то
кажу
и
да
ме
позову
да
се
за
то
спремим
и
да
Црнога
дочекам
,
па
да
заједнички
грунемо
на
Турке
.
Тражио
је
да
му
одговорим
црно
или
бело
,
хоћу
ли
или
нећу
.
Ако
пристанем
вели
,
моје
заслуге
биће
ми
признате
и
колико
сам
сада
виђен
и
прослављен
,
још
десет
пута
више
бићу
кад
то
учиним
.
Не
хтеднем
ли
,
он
ми
,
као
прети
,
да
то
народ
неће
ништа
омести
,
он
ће
учинити
што
је
наумио
,
и
на
мене
ће
,
вели
,
пасти
проклетство
,
као
на
новог
Бранковића
,
који
је
род
свој
душманину
издао
.
Чиниш
'
волико
,
попо
,
тако
та
ствар
стоји
,
па
ми
реци
сад
,
шта
ти
мислиш
о
томе
?
Духовник
се
дубоко
замисли
,
пониче
и
Милош
и
подуже
су
обојица
тако
ћутали
.
—
А
,
шта
велиш
,
попо
?
—
рече
Милош
најзад
.
—
По
Богу
,
господару
,
да
ли
то
Црни
Ђорђе
ради
са
знањем
царева
и
по
њином
упутству
,
или
је
то
преломио
онако
по
својој
глави
?
—
Не
знам
,
—
одруби
Милош
.
—
Ето
,
то
је
оно
што
и
мени
руке
сече
!
—
Па
зар
ти
ништа
за
то
не
јавља
?
—
Ништа
!
Питао
сам
га
,
поручивао
му
,
и
он
све
некако
врдака
и
на
то
не
одговара
;
све
одгађа
и
вели
:
„
кад
дођем
тамо
знаћеш
све
!
“
Изговара
се
како
су
то
ствари
крупне
,
те
се
по
другоме
не
поручују
,
но
иде
из
уста
у
уста
.
Нукао
сам
му
да
ми
завијено
у
писму
каже
,
па
то
још
горе
није
хтео
.
—
Онда
ће
,
бога
ми
,
бити
да
он
то
нешто
сам
кува
,
кад
тако
неће
ништа
да
каже
.
—
Не
знам
!
То
је
и
мени
долазило
на
ум
.
Но
после
рачунам
,
да
он
то
не
би
смео
сам
.
Особито
,
док
је
још
тамо
у
Русији
.
Јер
,
ти
знаш
како
је
то
код
Руса
јевтино
.
Ко
мало
врда
,
шикну
они
њега
у
Сибир
,
па
му
после
,
Боже
прости
,
ни
бог
не
поможе
!
А
после
,
мислим
и
то
,
како
је
он
пре
Русе
за
свашта
слушао
.
По
њином
је
наговору
и
из
Србије
отишао
,
и
оставио
овај
народ
да
га
Турци
муче
и
убијају
.
Тешко
је
веровати
,
да
би
се
сад
одважио
на
нешто
без
њина
знања
.
—
Јес
,
јес
!
То
право
велиш
.
Слушао
их
док
је
још
био
овде
,
у
својој
кући
,
а
да
без
њинога
знања
и
питања
ради
сад
кад
је
њин
гост
.
Ба
,
није
прилика
!
...
Него
,
како
би
било
господару
,
да
кога
пратиш
одавде
да
ту
ствар
извиди
?
—
Поручивао
сам
Герману
у
Букурешт
.
Али
нисам
се
смео
ни
њему
поверити
да
му
све
кажем
,
но
сам
тражио
,
онако
као
поиздаље
,
да
разабере
и
да
ме
извести
где
је
сад
Црни
,
ко
је
с
њим
,
састаје
ли
се
често
с
руским
важним
људима
,
и
да
ли
се
што
спремају
,
и
шта
ли
хоће
?
Герман
ми
је
много
ствари
јавио
,
али
за
тај
главни
пункт
,
опет
нема
ништа
јасно
.
То
толико
,
што
сад
знам
,
да
Рус
сам
не
мисли
скоро
на
Турчина
.
Но
то
опет
не
значи
,
да
он
не
би
радо
потпустио
другога
кога
.
—
Онда
би
,
преко
поверљивих
људи
,
ваљало
учинити
питање
код
самога
двора
руског
.
Ако
не
би
и
казали
одлучно
,
опет
би
се
по
њиним
одговорима
могло
колико
толико
прозрети
.
—
А
ја
сам
опет
мислио
да
пођем
с
друге
стране
,
да
као
тужим
Црнога
код
Руса
—
рече
кнез
.
Милош
је
сад
узео
објашњавати
како
мисли
извести
тај
свој
план
.
Писаће
Герману
да
га
обавести
о
последњим
догађајима
у
народу
и
да
му
каже
како
се
то
десило
те
су
неки
кнезови
недавно
изгинули
.
Испричаће
му
како
у
последње
време
кроз
народ
почешће
муте
некакви
сумњиви
страни
људи
,
који
махом
долазе
отуда
с
тих
страна
,
из
Бесарабије
,
Влашке
и
Молдавије
,
те
проносе
кроз
нахије
свакојаке
,
бунтовне
и
тајанствене
гласове
,
који
се
лако
примају
и
брзо
шире
.
Ту
се
прича
о
скором
ратовању
,
о
доласку
руских
царских
људи
амо
у
народ
,
и
како
ће
ти
људи
донети
голема
,
небројена
блага
,
и
довести
учене
официре
,
и
донети
много
оружја
да
се
народ
диже
на
буну
...
Ови
страни
људи
нађу
овде
по
кога
лаковерног
народног
старешину
и
по
кога
простијег
кнеза
народног
,
па
или
га
обрлате
те
им
истински
поверује
,
или
му
подмакну
по
штогод
,
те
се
гради
да
верује
.
Те
домаће
људе
ови
страни
употребљавају
после
као
своје
сензале
и
калаузе
,
ови
им
служе
као
агенти
и
шире
по
народу
горње
гласове
,
јер
њима
свет
као
домаћим
више
верује
,
и
лакше
се
за
њима
поводи
.
Због
тога
у
народу
настаје
узрујаност
,
људи
се
отпађују
од
посла
,
трговци
не
смеју
да
улазе
у
веће
куповине
,
многи
се
испод
руке
потајно
почињу
оружати
и
дошаптавати
.
У
опште
,
кроз
народ
прохуји
нека
усталасалост
,
која
цео
свет
усплахири
,
те
се
на
свакоме
може
познати
да
је
нешто
узнемирен
,
забринут
и
нешто
очекује
.
Све
ово
не
може
да
се
сакрије
од
Турака
,
они
брзо
сазнаду
и
опазе
да
у
народу
има
некаква
комешања
,
те
се
и
сами
усплахире
и
забрину
.
Код
њих
онда
настаје
опште
неповерење
према
Србима
,
не
верују
њему
,
не
верују
нашим
властима
,
не
верују
кнезовима
,
не
верују
народу
,
не
верују
никоме
.
Узме
их
страх
и
сумња
да
се
против
њих
нешто
у
потаји
спрема
,
и
онда
се
прозле
и
испизме
;
насрћу
на
људе
и
њихов
мал
и
чине
грдне
штете
и
незгоде
,
са
којих
народ
много
страда
и
штетује
.
Лако
је
увидети
да
овакав
рад
и
овако
стање
не
може
бити
корисно
по
народ
,
по
мир
,
напредак
,
рад
и
трговину
.
С
тога
је
дужност
свакога
доброг
Србина
да
сузбија
оваке
гласове
и
смутње
,
а
особито
он
,
кнез
,
принуђен
је
да
оштро
гони
таке
људе
,
јер
од
њега
Турци
прво
и
траже
рачун
,
а
београдски
везир
одмах
га
почне
гледати
попреко
,
сумњичати
и
уцењивати
.
Много
и
муке
и
трошка
кошта
народ
,
док
сузбије
ове
смутње
и
Турке
мало
одобровољи
и
охрабри
.
Тако
у
последње
време
,
услед
ових
смутња
,
свет
је
био
узаврео
у
читавих
шест
нахија
и
мало
је
фалило
,
па
да
дође
до
отвореног
бунта
,
коме
су
се
били
истакли
на
чело
неки
кнезови
.
Турци
су
то
омирисали
и
узели
се
спремати
,
да
испадну
у
народ
.
Од
њега
(
Милоша
)
тражили
су
или
главе
бунтовних
кнезова
,
или
његову
.
Кад
народ
то
виде
препадне
се
од
Турака
,
сам
похвата
немирне
кнезове
и
преда
их
београдском
везиру
,
те
их
овај
побије
.
Он
,
Милош
,
једном
је
већ
спасавао
исте
кнезове
,
кад
су
се
лањске
године
исто
тако
били
умешали
у
што
не
треба
.
Надао
се
,
даће
се
тргнути
и
освестити
,
али
они
су
ове
године
потерали
још
и
црње
.
Помоћи
им
није
више
било
и
они
су
ове
године
платили
главом
.
Тако
је
текла
та
ствар
.
Ако
би
се
тамо
у
Русији
чуло
другчије
,
то
Герман
да
извести
горе
где
треба
,
како
је
било
у
истини
.
Што
се
тиче
оних
смутљиваца
,
што
долазе
са
стране
,
отуда
од
Влашке
и
Русије
,
то
су
махом
праћеници
,
које
амо
шаљу
бивше
српске
војводе
и
народне
старешине
,
које
су
одовуд
избегле
,
и
сад
се
баве
тамо
по
Русији
,
где
имају
помоћ
и
издржавање
од
руске
владе
.
На
те
бивше
народне
старешине
овде
је
велика
повика
и
проклетство
,
њих
народ
куне
,
што
су
га
са
Турцима
завадили
,
па
га
напустили
и
у
свет
утекли
.
С
тога
само
за
њима
нити
би
ко
пошао
,
нити
би
њима
веровао
.
Али
овде
се
зна
,
да
су
они
каваљери
руског
ордена
и
да
примају
од
Русије
пензију
.
По
томе
штогод
они
поруче
отуда
,
свет
сматра
као
да
је
порука
од
рускога
двора
и
за
то
јој
верују
.
А
тако
прима
ту
ствар
не
само
прост
свет
,
но
и
људи
озбиљнији
то
прихватају
;
све
рачунају
не
би
ваљда
они
то
смели
чинити
сами
на
своју
руку
,
кад
се
зна
да
ће
се
то
раније
или
доцније
прокљувити
.
Но
и
ако
свет
тако
махом
узима
ту
ствар
,
он
,
Милош
,
вазда
је
био
покоран
цару
,
те
не
може
веровати
,
да
би
руска
влада
њега
обишла
,
ако
има
каквих
планова
и
намера
по
овој
ствари
.
Да
се
не
би
,
дакле
,
и
у
будуће
дешавале
такве
неприлике
,
он
,
Милош
,
моли
да
се
над
бившим
старешинама
српским
води
строжији
надзор
и
да
им
се
не
допушта
да
преко
својих
изасланика
уносе
ватру
у
народ
.
По
његовом
мишљењу
најбоље
би
било
,
да
се
те
бивше
старешине
српске
тргну
кудгод
дубље
у
Русију
,
где
би
надзор
над
њима
био
лакши
и
откуда
не
би
могли
тако
лако
потајно
изашиљати
своје
агенте
у
Србију
.
А
ако
би
Руски
двор
истински
што
планирао
и
спремао
,
Милош
моли
,
да
му
се
то
благовремено
нагласи
,
и
он
ће
већ
умети
да
спреми
и
изведе
све
што
треба
.
Најзад
,
додаће
и
то
,
како
се
овуда
поговара
да
пређашњи
врховни
вожд
намерава
сам
лично
доћи
и
упасти
у
Србију
,
што
би
изазвало
грдан
метеж
и
неред
.
Он
,
Милош
,
нада
се
да
то
Русија
неће
допустити
,
но
ако
би
се
ипак
тако
што
десило
,
он
,
Милош
,
скида
са
себе
сваку
одговорност
,
нити
ће
се
у
што
мешати
.
Духовник
је
пажљиво
слушао
Милоша
.
План
је
био
умесан
и
практичан
.
По
одговору
какав
даду
Руси
свакако
ће
се
знати
бар
то
:
раде
ли
бивше
српске
старешине
сами
на
своју
руку
или
по
руском
упутству
.
С
друге
стране
,
Руси
ће
из
овога
видети
да
немају
нужде
обилазити
Милоша
,
и
ако
што
озбиљно
мисле
,
с
њим
то
могу
боље
извести
но
ма
с
ким
другим
.
—
Мене
пањкају
у
Русији
наше
старе
војводе
,
да
сам
ја
кулиза
турска
и
да
тргујем
с
правима
народа
,
да
би
за
себе
што
извукао
.
Хтео
бих
да
их
видим
шта
би
они
радили
да
су
овде
на
моме
месту
.
Да
ми
је
Душанова
сила
,
умео
бих
и
ја
с
Турцима
друкчије
разговарати
.
Али
шта
да
се
ради
,
кад
се
све
силом
не
може
?
Добро
је
те
нас
се
Турци
и
оволико
прибојавају
—
рече
Милош
.
Духовник
је
замишљено
ћутао
.
—
Што
си
се
замислио
,
попо
?
—
Нешто
мислим
,
да
ли
истина
Црни
Ђорђе
помишља
да
се
опет
кадгод
врати
амо
,
и
шта
ли
би
било
да
он
понова
дође
.
—
Како
да
не
мисли
!
Он
ни
о
чему
другом
и
не
мисли
до
о
томе
.
Причају
ми
људи
,
који
су
код
њега
били
,
како
је
пред
њима
плакао
и
говорио
:
огреших
се
,
веле
,
о
тај
народ
!
Боље
да
сам
врат
сломио
,
но
што
сам
амо
дошао
.
Камо
моје
лепе
среће
,
да
сам
у
својој
земљи
,
међу
својом
браћом
,
кости
оставио
,
бар
би
ми
душа
била
мирна
.
Каје
се
он
сада
шта
је
учинио
.
Али
доцне
!
—
Баш
истина
,
господару
,
мора
да
му
је
веома
тешко
.
Туђа
земља
,
туђи
људи
,
туђи
обичаји
!
Девет
година
био
овде
господар
земље
,
па
сад
ништа
.
Ко
ти
тамо
њега
верма
.
Велика
Русија
,
царевина
,
толики
књажеви
,
великаши
,
господа
;
он
прост
и
сиромашан
—
њега
нико
и
не
види
међу
оним
великашима
.
Мора
да
му
је
тешко
!
Милош
се
намршти
.
—
Тешко
!
Јакако
,
да
је
тешко
!
А
он
,
чиниш
'
волико
,
био
седети
у
својој
земљи
!
Зар
је
мени
било
ласно
кад
сви
утекоше
,
а
ја
остадох
овде
скоро
сам
да
горим
на
сто
ватра
!
...
Ја
!
Онда
је
требало
мислити
како
ће
бити
до
послетка
.
Сад
је
узалуд
балавити
.
Милошев
је
глас
дрхтао
.
Духовник
познаде
да
се
он
почиње
љутити
.
—
Све
је
тако
господару
!
Но
ја
само
то
кажем
,
мора
да
му
је
тешко
!
А
можда
ће
моћи
кадгод
и
да
се
врати
!
Милош
плану
и
пресече
га
.
—
Никад
!
—
викну
он
потресеним
гласом
.
—
Он
је
све
своје
прокоцкао
!
Он
нема
куд
више
овамо
!
...
Пошто
је
мало
поћутао
он
додаде
блажије
:
—
Мањ
ако
га
нешто
цареви
силом
натуре
!
Али
и
онда
не
знам
како
би
прошао
од
народа
!
Не
зна
народ
за
велике
политике
,
већ
ко
њега
једном
превари
и
упропасти
,
он
хоће
да
убије
.
И
ако
се
усиљавао
да
прикрије
љутину
,
на
Милошу
се
видело
да
је
љуто
гњеван
.
Јабучица
му
је
играла
,
и
то
је
код
њега
вазда
био
знак
преке
срџбе
.
—
Никада
!
—
понови
он
после
кратка
ћутања
—
Док
су
Турци
господари
не
сме
се
чути
овде
ни
име
његово
,
а
камо
ли
да
сам
дође
.
Одерали
би
га
као
јарца
,
жива
би
га
на
колац
набили
,
чим
би
им
пао
шака
.
А
ако
Бог
да
,
те
овај
народ
кадгод
прогледа
очима
и
добије
власт
у
своје
руке
,
онда
ће
ваљда
имати
ко
други
паметнији
да
управља
овом
земљом
,
те
неће
баш
спасти
на
лудога
Циган
Ђорђа
!
Милош
је
узбуђено
и
усиљено
дисао
;
ноздрве
му
се
широко
отварале
,
а
реч
му
је
рапаво
запињала
у
гуши
.
Духовник
виде
да
је
и
нехотице
пробудио
срџбу
код
Милоша
и
у
себи
се
већ
вајкао
што
се
тако
десило
.
Али
последње
речи
Милошеве
биле
су
тако
грубе
,
да
отац
Мелентије
не
могаде
сакрити
,
да
га
је
такав
говор
о
бившем
господару
српском
дубоко
ожалостио
.
На
његовом
отвореном
,
ведром
лицу
појавише
се
јасни
знаци
бола
и
тешке
жалости
.
—
Шта
,
жао
ти
га
!
—
рече
Милош
јетко
и
подругљиво
.
Отац
Мелентије
одговори
снуждено
,
али
разговетно
и
одсечено
.
—
Мало
му
вајде
,
господару
,
од
мога
жаљења
.
Жалим
несретну
судбину
српску
,
а
не
њега
.
Милош
га
присече
:
—
Несретну
судбину
!
А
што
духовниче
,
несретну
судбину
!
Зар
је
несретна
судбина
с
тога
,
што
овај
народ
неће
више
да
зна
за
пангалозе
,
који
су
га
једном
тако
лолски
преварили
и
упропастили
!
Зар
они
утекли
,
па
сад
они
добри
,
а
ми
који
смо
остали
овде
и
све
издржали
и
очували
душу
овоме
народу
,
ми
сад
неваљамо
!
И
сад
ми
да
се
уклонимо
а
они
да
заседну
и
да
агују
онако
на
готовом
!
...
—
Не
мислим
ја
то
,
господару
.
Ти
то
добро
знаш
да
ја
нисам
од
оних
којима
ништа
није
право
што
се
ради
од
ове
две-три
године
на
овоме
.
Ја
бих
хулио
донекле
своје
рођено
дело
,
кад
бих
осуђивао
ово
што
је
до
сад
учињено
,
зашто
ту
има
макар
мало
и
моје
мучице
.
Не
уздишем
ја
за
оним
што
је
било
и
прошло
,
и
што
се
никад
више
повратити
не
може
.
Друго
је
што
мене
боли
.
Зашто
да
смо
баш
ми
Срби
тако
несретни
,
да
код
нас
вечито
мора
бити
завере
,
гложења
и
претеривања
,
чим
се
мало
неки
успех
постигне
и
до
неке
тековине
дође
!
...
Ето
,
слободно
ме
карај
,
господару
,
можда
и
заслужујем
да
ме
изружиш
,
али
ја
не
могу
да
оћутим
и
не
могу
да
сакријем
,
да
ме
само
срце
боли
кад
чујем
таке
речи
,
као
мало
час
она
твоја
„
луди
циганин-
Ђорђе
!
“
Ја
тако
не
бих
могао
рећи
о
човеку
,
који
је
9
година
био
господар
ове
земље
,
па
баш
да
је
он
од
истине
црни
Циганин
!
Што
да
у
другом
свету
,
и
код
других
народа
може
бити
пуна
земља
и
кнежева
и
великаша
и
барона
,
па
се
опет
сви
то
слажу
и
помажу
и
живе
људи
пријатељски
један
уз
другога
,
а
код
нас
свега
на
свега
истакло
се
десетак
угледнијих
људи
и
првака
народних
,
па
и
то
крв
и
нож
,
да
се
искољу
међу
собом
и
да
један
другом
очи
поваде
.
—
Зашто
вас
двојица
,
ти
господару
и
господар
Ђорђе
,
не
би
могли
бити
заједно
у
својој
отаџбини
,
па
да
јој
обојица
будете
од
вајде
,
да
јој
обојица
послужите
и
да
јој
се
нађете
на
невољи
,
кад
,
да
Бог
сачува
,
до
невоље
дође
.
Шта
?
Зар
је
ова
земња
тако
мала
да
не
би
могла
обојици
дати
све
што
вам
треба
?
Зар
би
вама
било
тесно
да
сте
овде
заједно
,
па
да
не
мора
ни
један
лутати
по
туђем
свету
,
да
не
мора
један
лити
горке
сузе
у
леденој
туђини
,
а
други
код
куће
презати
сваки
час
,
као
зверка
у
гори
,
да
откудгод
не
пукне
осветничка
пушка
!
...
И
зар
може
бити
среће
и
благослова
где
се
тако
ради
.
Оцу
Мелентију
заводнише
очи
.
Псуј
ме
,
господару
,
можда
је
и
лудо
што
ја
говорим
,
али
мени
то
иде
из
срца
.
—
Јес
,
и
ја
видим
да
ти
иде
из
срца
,
а
не
из
главе
.
Штета
само
,
што
се
оваке
ствари
не
решавају
како
би
то
човек
по
срцу
желео
,
већ
како
по
памети
мора
бити
—
речи
Милош
,
старајући
се
да
прикрије
своју
срџбу
,
јер
је
и
сам
осећао
да
се
изрекао
више
но
што
би
требало
.
—
Тешко
сваком
послу
,
господару
,
где
се
срце
ништа
не
пита
—
рече
Мелентије
тужно
.
Обојица
заћуташе
.
Милошу
није
био
обичај
да
казује
шта
мисли
.
Донекле
,
он
је
био
већ
по
самој
нарави
покривен
и
ћутљив
.
И
ако
је
у
добром
друштву
умео
и
да
се
развесели
,
да
се
нашали
,
и
слатко
да
ћерета
,
у
те
шале
и
у
таке
разговоре
он
никад
није
мешао
своје
озбиљне
и
крупне
послове
.
У
друштву
се
ћеретало
о
женама
,
о
пићу
,
о
смешним
пригодама
,
што
су
се
којекад
десиле
,
и
Милош
је
умео
боље
но
ико
да
се
нашали
,
да
човека
задене
и
да
изазове
општи
смех
.
Тако
је
терана
шала
,
али
о
својим
пословима
он
је
најволео
да
ћути
,
да
мисли
сам
,
и
једва
изретка
ако
би
с
најбољим
пријатељем
по
штогод
о
томе
проговорио
и
то
околишно
,
не
казујући
никад
целу
мисао
своју
.
У
колико
