гледаоу
друштво
око
стола
,
—
Љубицу
.
Све
друштво
запљеска
од
милине
рукама
и
поздрави
свирача
громким
ускликом
.
Но
Рајко
се
беше
толико
занео
,
да
је
чисто
причуо
тај
усклик
—
његове
очи
тражаху
беле
ручице
Љубичине
,
али
оне
се
не
мицаху
са
крила
њезина
.
Љубица
је
седела
као
нем
кип
.
У
образу
не
имађаше
ни
капи
крви
.
Тек
кад
се
Рајко
примакнуо
столу
,
кад
га
је
грк-Стеван
загрлио
и
пољубио
у
чело
—
тргла
се
»
Љубица
из
свога
милога
,
чаробнога
заноса
.
На
свирача
се
осу
хвала
као
бујица
само
она
у
коју
је
он
час
по
немо
упирао
очи
,
она
је
седела
као
да
је
занемела
.
На
њене
велике
плаве
очи
надвио
се
за
часак
танак
,
сетан
вео
.
—
Заблистао
је
,
задрхтао
је
,
кано
капља
росе
на
цветку
па
је
опет
нестао
.
Нико
га
није
видео
—
али
видело
га
је
соколово
око
Рајка
Божића
.
Та
суза
што
је
нагла
на
те
дивне
очи
па
је
опет
тргла
натраг
—
то
беше
најмилија
награда
,
најдивнији
усклик
срца
Љубичинога
вештоме
свирачу
.
Друштво
је
навалило
на
Рајка
да
им
одсвира
још
коју
лепу
песму
.
Он
се
изговараше
да
не
може
,
та
давно
није
већ
свирао
па
су
му
се
прсти
чисто
укочили
а
пада
и
вечерња
роса
па
су
му
жице
забрекле
.
На
место
да
им
свира
поче
тихим
гласом
да
пева
:
„
Тавна
ноћи
,
пуна
ти
си
хлада
.
“
Глас
му
је
час
дрхтао
и
треперио
као
лишће
на
јасици
час
се
опет
повијао
меко
као
грање
на
жалосној
врби
.
Љубица
је
наданимице
упрла
очи
у
певача
као
да
би
да
упије
сваку
трилу
са
рујних
му
усана
.
У
заносу
своме
није
ни
знала
да
гледи
у
очи
ономе
,
кога
до
сада
није
смела
људски
ни
да
погледа
.
Рајкова
песма
оживела
је
с
нова
друштво
.
Нико
није
ни
мислио
да
се
креће
.
Тек
сада
су
се
раздрагали
.
Песма
вија
песму
.
Попа
је
славан
појац
,
час
по
почне
по
коју
црквену
.
Грк-Марко
је
први
типичар
у
селу
па
не
да
попи
напред
.
Што
он
уме
да
отпоји
.
„
Преславнаја
“
то
више
нема
.
Али
кад
им
Рајко
отпојао
још
„
Волеви
персисти
царије
,
“
признао
је
и
попа
и
грк-Марко
,
да
нису
свога
века
никада
чули
лепше
појати
.
Рајко
је
био
јунак
тога
вечера
.
Грк-Стеван
га
је
све
цмакао
а
грк-Марко
у
мало
што
га
није
од
милине
удавио
.
Тако
га
је
био
незграпно
загрлио
.
Кад
је
госпођа
Ката
видела
,
да
су
се
старији
већ
добро
загрејали
рече
да
нема
више
вина
.
—
Тиме
се
учини
разлаз
.
Месец
је
већ
високо
одскочио
,
кад
се
друштво
кренуло
дома
.
Госпођа
Боса
и
домаћице
су
селе
на
кола
а
Рајко
је
уз
пут
морао
помоћи
мало
натарошу
,
јер
је
овај
имао
кокошију
слепоћу
па
се
сваки
час
спотицао
.
Милан
је
подупирао
грк-Марка
да
не
клима
ни
тамо
ни
амо
.
Девојке
су
се
узеле
под
руку
па
су
под
окриљем
госпође
поше
,
коју
је
водио
нотарошев
писар
,
измакле
мало
напред
.
Мало
па
стану
да
се
ишчекају
.
Грк-Стевану
се
прохтело
да
уз
пут
отпевају
још
једанпут
његову
песму
:
„
Сећаш
ли
се
оног
сата
.
“
Ударили
су
неким
џомбавим
стареником
па
им
и
песма
иде
сложно
неједнако
.
Кад
је
Рајко
при
растанку
стиснуо
Љубицу
за
руку
,
осетио
је
,
да
јој
је
рука
лако
задрхтала
у
његовој
,
па
је
за
часак
чисто
застала
.
Беше
му
,
као
да
га
је
у
томе
часу
прострујила
муња
.
Љубица
је
нагла
уз
басамаке
од
доксата
да
је
госпођа
Боса
једва
могла
за
њоме
.
Још
није
добро
ни
свукла
своју
добру
нану
,
а
већ
ју
је
пољубила
у
руку
и
у
чело
.
Беше
јој
тако
нешто
чудно
у
грудима
,
да
је
мислила
:
сад
ће
се
одмах
угушити
.
Улети
у
своју
одају
,
отвори
нагло
долап
,
и
трже
из
њега
песмарицу
.
Одвија
је
,
из
убруса
,
а
руке
јој
дршћу
.
Отвори
је
,
и
очи
јој
падоше
на
прву
песму
:
„
Сунце
јарко
“
.
У
истоме
тренутку
стиште
књигу
на
усне
,
а
поситним
словима
осу
се
неброј
врелих
пољубаца
.
Пун
месец
се
надвириваше
на
прозор
,
да
буде
неми
сведок
свечаноме
тренутку
,
у
коме
је
планула
и
разбуктала
се
најсветија
страст
прве
љубави
у
овоме
чистоме
девојачкоме
срцу
.
4
.
У
срцу
Љубице
Животићеве
пробудио
се
нов
свет
.
Кад
је
сутра
дан
устала
и
нехотице
је
почела
да
певуца
.
Да
је
ко
стао
па
ослушкивао
,
чуо
би
како
јој
се
на
усне
прикрада
песма
:
„
Сунце
јарко
!
“
У
белом
јутарњем
недоруву
стала
је
пред
огледало
,
расплела
је
своју
густу
косу
па
је
спустила
по
снежним
раменима
.
Смеђа
коса
пала
јој
је
готово
до
колена
.
Љубица
је
данас
први
пут
У
своме
веку
погледала
у
огледало
,
да
види
како
јој
доликује
коса
?
Упрла
је
своје
велике
плаве
очи
у
лик
,
што
јој
се
оштро
изузимаше
у
чистоме
огледалу
;
гледала
је
дуго
,
дуго
у
њега
,
јер
јој
дође
као
да
не
познаје
саму
себе
.
Час
по
махне
белим
чешљем
кроз
своју
густу
косу
,
застане
па
опет
гледи
.
Хитри
прсти
,
који
су
од
пре
умели
за
тили
часак
да
оплету
од
сте
бујне
косе
мирисне
курјуке
,
данас
кас
да
беху
сасвим
заборавили
на
свој
посао
.
Љубица
је
махнула
два
триред
танким
уплетником
па
је
опет
застала
.
Лако
полако
па
јој
се
у
душу
прикрало
синоћне
вече
,
само
што
то
не
беше
сада
више
вече
но
сјајни
дан
.
Чињаше
јој
се
да
је
негде
далеко
у
свету
.
Око
ње
се
дала
цветна
ливада
,
у
сред
ливаде
на
домак
шумици
лепа
кућица
,
иста
онаква
као
што
је
она
у
којој
се
родила
.
У
шумици
поје
тице
,
косови
и
славуји
,
али
за
часак
па
су
застанули
песмом
а
из
даљине
се
чују
они
чаробни
синоћни
звуци
.
Звуци
иду
све
ближе
и
ближе
.
На
један
пут
искочи
из
шуме
—
Рајко
и
потеже
да
је
загрли
.
Љубица
врисну
,
скочи
испред
огледала
јер
осети
да
је
у
исти
мах
неко
притиште
на
груди
.
—
Та
ја
сам
,
лудице
моја
!
—
зачу
се
у
исти
мах
Савкин
весели
глас
—
дошла
сам
да
видим
како
си
спавала
?
Да
ниси
што
ружно
сањала
,
голубице
?
—
Иди
Савка
,
како
си
ме
уплашила
!
—
плану
Љубица
чисто
љутито
на
своју
другарицу
.
Савка
стаде
пред
своју
миленицу
и
погледа
јој
оштро
у
очи
.
—
Хоћу
сада
да
ми
право
кажеш
,
куд
си
се
тако
замислила
,
кад
ниси
ни
чула
да
сам
ушла
у
собу
?
Говори
!
—
Нисам
никуда
—
рече
Љубица
ти
шије
и
обори
своје
плаве
очи
земљи
.
—
Љубице
!
Љубице
!
—
рече
Савка
и
диже
прст
претећи
—
кажи
право
,
јер
знам
шта
мислиш
.
Од
мене
се
не
ћеш
сакрити
ни
под
земљом
.
Љубица
је
на
ове
речи
сва
поруменела
.
Беше
као
да
јој
је
жарки
пламен
у
један
мах
преплануо
и
лице
и
снежна
рамена
.
У
забуни
својој
промуца
нешто
,
али
Савка
јој
не
даде
да
дође
до
речи
.
Загрли
је
нежно
и
поче
да
је
љуби
по
коси
.
—
Све
знам
.
Ћути
,
не
говори
ништа
.
Милан
ми
је
још
синоћ
све
казао
...
.
—
Милан
ти
је
казао
?
А
шта
ти
је
рекао
?
—
прихвати
Љубица
нагло
и
отрже
се
из
другаричинога
загрљаја
.
—
Та
лагано
,
није
ништа
,
не
бој
се
!
—
рече
Савка
доброћудо
.
—
А
зар
он
зна
?
—
наваљиваше
Љубица
на
другарицу
.
—
Не
знам
зна
ли
од
тебе
—
али
ја
знам
из
његових
уста
,
да
би
он
био
најсрећнији
на
свету
кад
би
ти
пошла
за
њега
!
—
—
Шта
,
шта
?
—
убрза
Љубица
и
речи
јој
чисто
застадоше
на
уснама
.
—
Ти
за
њега
,
а
ја
за
Рајка
!
Па
да
виш
живота
!
—
кликну
Савка
,
спопаде
Љубицу
обема
рукама
за
рамена
и
стаде
је
вртити
око
себе
.
—
Та
пусти
ме
,
ако
Бога
знаш
,
угушићу
се
плану
Љубица
и
покуша
да
се
отргне
из
Савкиних
руку
.
Не
ћу
те
пустити
,
док
не
кажеш
да
хоћеш
—
наваљиваше
Савка
стиснувши
уздрхталу
Љубицу
још
већма
на
груди
.
Љубица
беше
се
навукла
магла
на
очи
.
Дође
јој
у
тај
мах
,
као
да
јој
је
сав
свет
пао
на
груди
.
Чула
је
из
уста
Савкиних
и
чисто
не
верује
сама
себи
.
Ноге
јој
клецаху
,
беше
јој
као
да
се
наднела
над
неку
неизмерну
дубину
.
Савка
—
њезина
једина
и
најбоља
другарица
,
обухватила
је
рукама
и
хоће
да
је
рине
у
—
понор
!
У
том
часу
јој
се
смрче
пред
очима
и
глава
јој
клону
на
Савкино
раме
.
—
Та
Љубице
,
Љубице
!
Шта
ти
је
?
—
викну
Савка
уплашено
и
потеже
из
све
снаге
да
положи
онесвеслу
другарицу
на
постељу
.
У
тај
мах
удариће
и
госпођа
Боса
на
врата
.
—
Леле
мене
а
шта
је
то
!
?
—
викну
стара
госпођа
и
потеже
уплашено
постељи
на
коју
је
Савка
већ
била
положила
Љубицу
.
—
Ништа
,
ништа
,
нано
,
не
бој
се
,
проћиће
!
—
промуца
Љубица
бледа
као
крпа
.
Савка
се
шалила
обрнула
ме
је
око
себе
па
ми
дође
мало
несвест
у
главу
.
Молим
те
чашу
воде
!
Госпођа
Боса
изиђе
нагло
из
одаје
.
—
Хвала
Богу
—
прихвати
Савка
живо
—
ја
сам
мислила
умрећеш
од
радости
.
Благо
моме
брату
Милану
,
док
му
кажем
...
.
—
Кумим
те
Богом
живим
!
—
плану
Љубица
и
скочи
с
постеље
као
да
је
муња
ошинула
—
ако
ти
је
мио
мој
живот
,
не
говори
ником
ништа
!
При
овим
речима
Љубица
је
задрхтала
као
прут
а
глас
јој
дође
чисто
молећи
.
—
Па
добро
,
не
ћу
му
рећи
.
И
боље
му
ти
то
сама
кажеш
.
Немој
се
,
душо
,
срдити
,
рече
Савка
чисто
тужно
.
И
Савка
приђе
Љубици
да
је
поново
загрли
.
Кад
јој
се
дотаче
руке
,
подиђе
Љубицу
језа
да
се
сва
стресла
.
Беше
јој
као
да
се
руком
дотакла
змије
.
—
Не
дирај
ме
молим
те
—
рече
Љубица
опоро
—
јер
...
.
У
тај
мах
уђе
госпођа
Боса
са
чашом
воде
у
руци
,
и
кад
спази
Љубицу
на
сред
собе
викну
:
—
Ид’те
,
децо
,
како
сте
ме
уплашили
!
Савка
притрча
госпођи
Боси
,
узе
јој
чашу
из
руке
и
принесе
је
Љубици
.
Љубица
натегне
нагло
чашу
хладне
воде
и
свака
кап
,
ма
да
беше
хладна
ледена
,
падаше
јој
на
срце
као
усијано
олово
.
У
тај
мах
севну
јој
чудна
мисао
кроз
главу
.
Волала
би
да
је
ово
чаша
отрова
па
да
је
попије
на
душек
,
—
само
да
заборави
синоћне
вече
и
данашње
јутро
!
Љубав
је
онај
свети
огањ
,
који
запали
девојачко
срце
—
било
да
га
прекали
било
да
га
смрви
.
5
.
Савка
истом
ако
је
стигла
до
куће
а
Љубица
се
мољаше
госпођи
Боси
да
пођу
још
данас
до
очева
гроба
.
Ноћас
је
снила
оца
па
јој
је
данас
тако
нешто
тешко
у
срцу
,
да
не
може
да
одоли
терету
,
но
мора
ићи
да
види
очев
гроб
.
Још
Љубица
није
своје
молбе
ни
довршила
а
госпођа
Боса
је
већ
брижно
упрла
очи
у
своју
поћерку
.
После
синоћњег
веселог
вечера
беше
јој
необично
да
чује
ту
жељу
из
уста
своје
миле
поћерке
.
Но
Љубица
је
мирно
издржала
поглед
своје
нане
,
ни
једна
цртица
на
лицу
јој
није
издавала
шта
је
на
срцу
тишти
.
Ни
за
пун
сахат
била
су
већ
кола
и
опремљена
што
ће
их
возити
преко
планине
.
Кад
минуше
мимо
грк-Стеванову
белу
кућу
сеђаху
Милан
и
Рајко
на
клупи
под
лиснатим
брестом
.
Дигоше
се
и
поздравише
их
.
Љубица
је
једва
климнула
главом
,
чињаше
се
као
да
гледа
на
другу
страну
.
У
тај
мах
помолила
је
и
Савка
главу
кроз
прозор
и
умало
није
од
чуда
лупила
главом
о
окно
,
кад
је
спазила
госпођу
Босу
и
Љубицу
на
колима
.
Док
се
она
прибрала
,
кола
су
већ
била
замакла
за
рогаљ
.
Милан
и
Рајко
уђоше
на
мах
у
кућу
да
чују
од
Савке
куд
ће
то
Љубица
?
Савка
им
није
знала
рећи
.
И
сама
се
замислила
била
на
њихово
питање
.
Чудновато
,
да
њојзи
Љубица
није
ни
речице
поменула
,
да
ће
данас
куда
на
пут
.
Први
пут
осетила
је
Савка
да
ју
је
нешто
текнуло
у
срце
кад
је
помислила
,
да
јој
Љубица
није
искрена
.
Та
она
је
њу
данас
тако
лепо
обрадовала
—
а
она
зар
да
јој
тако
враћа
сада
љубав
.
При
тој
помисли
у
мал
АПОСТРОФ
што
јој
нису
удариле
сузе
на
очи
.
Милан
и
Рајко
изиђоше
на
поље
и
седоше
опет
под
брест
.
Рајко
је
суморно
оборио
главу
па
је
штапићем
шарао
све
нека
срца
и
крстове
по
прашини
.
—
Та
шта
си
се
тако
снуждио
—
рећи
ће
Милан
гурнувши
лако
Рајко
—
не
бој
се
,
не
ће
ти
отићи
у
свет
!
Рајко
уздахну
тихо
и
погледа
ћутећки
у
свог
друга
.
Чисто
га
је
очима
молио
да
не
подире
тај
разговор
.
—
Е
мој
брајко
—
прихватиће
опет
Милан
—
неси
се
требао
заљубљивати
кад
знаш
шта
ти
је
још
за
вратом
.
С
тим
срцем
тешко
ћеш
ти
ригорозирати
!
—
А
ко
ти
каже
да
је
мени
тешко
у
срцу
—
прихвати
Рајко
суморно
.
—
К’о
бојаги
,
ја
сам
слеп
код
очију
—
плану
Милан
—
наш’о
си
кога
ћеш
варати
,
не
знам
ја
тебе
!
—
Ти
какав
си
—
рече
Рајко
—
у
стању
си
да
...
—
Е
није
него
још
шта
.
Знам
шта
хоћеш
да
кажеш
.
Мислиш
ја
ћу
касти
Савци
а
Савка
ће
Љубици
.
Хо
,
хо
,
чекај
синко
!
То
ће
да
буде
роман
.
Прави
роман
.
Теби
треба
још
две
године
рока
.
Е
па
добићеш
га
,
не
бој
се
.
Дотле
ћу
ја
играти
твоју
улогу
.
—
Шта
,
шта
?
прихвати
Рајко
брзо
—
шта
ти
то
рече
?
—
Нисам
само
рекао
него
сам
то
већ
и
урадио
.
Савка
,
као
што
је
брбљива
,
зацело
је
јутрос
Љубици
већ
рапортирала
да
сам
се
ја
у
њу
заљубио
!
Тако
мора
отпочети
тај
роман
,
нека
буде
мало
интересантнији
смејаше
се
Милан
.
—
Милане
,
јеси-л
’
ти
јео
бунике
!
—
плану
Рајко
!
—
Нисам
—
рече
Милан
и
погледа
друга
оштро
у
очи
.
—
Ја
ћу
само
шале
ради
да
се
заљубим
у
Љубицу
—
ти
дотле
,
брајко
лепо
мирно
ригорозирај
.
Кад
будеш
готов
последњим
испитом
—
онда
ћу
ја
ригорозирати
.
Одљубићу
се
наједанпут
.
Она
ће
пас
из
сама
дешперата
теби
у
наруче
—
и
роман
је
свршен
,
ма
ме
после
као
девера
и
грдила
,
—
Милане
,
ти
си
лакоумно
дериште
!
викну
Рајко
тако
разјарено
,
да
се
чак
у
кући
чуло
.
—
Ја
се
одлучно
ограђујем
...
—
Шта
се
ти
то
ограђујеш
,
синовче
викну
грк-Стеван
,
који
је
у
тај
мах
стао
праг
од
дућана
да
види
шта
се
то
деречкају
?
—
Ограђује
се
отац
,
да
не
ће
да
буде
поџупан
у
Срему
!
—
викну
Милан
весело
—
а
ја
му
кажем
да
мора
кад
га
изабере
.
—
О
муку
вам
и
с
дечурлијом
,
више
што
се
ви
препирете
.
Гледајте
ви
вашу
штудију
—
а
после
ћемо
већ
лако
—
прихвати
грк-Стеван
доброћудо
.
—
Бога
ми
,
чико
,
—
рече
Рајко
усплахирено
—
ако
Милан
има
данас
памети
...
—
Та
иди
збогом
!
—
рече
Милан
—
тобом
се
није
вредно
ни
шалити
!
—
Ја
таке
шале
не
примам
—
одби
Рајко
опоро
.
—
Та
прими
,
што
не
би
примио
—
утишаваше
грк-Стеван
.
Боље
ти
него
други
!
А
сад
мир
,
јер
ено
иде
попа
па
ће
вам
одсећи
језик
...
.
.
Сунце
је
већ
нагло
на
заранке
када
су
госпођа
Боса
и
Љубица
стигле
у
ловачки
дворац
крај
Љ
.
Госпођа
Боса
је
преклињала
Љубицу
да
се
стрпи
до
сутра
док
се
мало
не
одморе
од
пута
па
ће
зором
заједно
узићи
горе
на
гроб
.
Љубица
се
сузним
очима
мољаше
својој
доброј
нани
,
да
јој
допусти
,
да
оде
сама
са
шумаром
Петром
до
гроба
,
само
да
целива
очев
крст
,
одмах
да
ће
се
вратити
па
ће
сутра
опет
ићи
и
с
њоме
.
Госпођа
Боца
не
мога
да
одоли
детињим
сузама
.
Колико
је
Љубица
журила
уз
планину
,
једва
је
могао
ПЕтар
да
је
стигне
.
Кад
је
већ
угледала
очев
гроб
,
испредњачила
је
далеко
испред
свога
пратиоца
.
Дође
до
очева
гроба
,
пада
на
њега
колико
је
дуга
а
руке
обави
грчевито
око
крста
.
Час
немим
болом
,
час
испрекиданим
јецањем
,
час
горким
сузама
изливаше
јадно
девојче
вељи
јад
,
преварени
над
срца
свога
оца
своме
.
Једини
он
,
кога
је
притиснула
црна
земља
,
он
ће
знати
како
је
сада
срцу
њезину
.
Ако
икад
,
данас
би
она
да
разгрне
земљу
,
да
легне
ту
крај
њега
-
јер
за
њу
нема
више
среће
на
овоме
свету
.
У
том
је
и
шумар
Петар
стигао
до
умке
.
Сузе
му
лију
из
очију
,
он
их
једном
руком
обрише
а
другом
диже
јединче
свога
покојнога
господара
.
-
Немој
,
ћерко
,
кад
знаш
да
нема
помоћи
!
-
јецаше
стари
шумар
.
Љубица
се
диже
полако
са
гроба
.
Поглед
јој
паде
на
прецветало
шумско
цвеће
,
са
цвећа
погледа
на
пожутели
лист
у
стари
другара
очевих
а
са
високих
круна
њихових
упре
немо
поглед
у
сунцу
,
које
се
баш
спушташе
за
планину
.
При
томе
погледу
беше
јој
као
да
је
сунце
њезиног
живота
на
заходу
,
паде
јој
једном
на
гроб
да
целива
немим
уснама
крст
-
па
онда
се
нагло
подиже
и
пође
тихим
кораком
низ
брдо
.
Беше
јој
као
да
је
крај
очева
гроба
сахранила
још
два
своја
блага
Савку
и
Рајка
!
Лаки
вечерњи
поветарац
дуну
кроз
лишће
стогодишњих
растова
и
букава
,
баш
као
да
запоји
тихо
над
тим
новим
гробовима
:
„
Со
свјатими
упокој
!
“
Сутра
дан
Савка
је
једва
дочекала
,
да
види
Љубицу
.
Кад
је
прихватила
с
кола
чисто
се
зачудила
својој
другарици
.
Нека
неписана
туга
беше
јој
разливена
по
лицу
,
али
лице
јој
беше
мирно
и
благо
а
што
још
чудноватије
-
Савци
се
чињаше
да
је
Љубица
за
ова
два
дана
постала
за
читаве
две
године
старија
.
Кад
је
то
приметила
госпођи
Боси
,
мишљаше
стара
,
да
је
то
тако
од
жалости
-
који
дан
па
ће
Љубица
опет
доћи
себи
.
Савка
је
редовно
сваки
дан
полазила
своју
другарицу
.
У
први
мах
није
била
већ
узела
на
ум
,
да
она
не
долази
њиховој
кући
као
до
сада
.
Мислила
је
Савка
да
је
то
отуда
што
се
стиди
да
пређе
прага
кући
у
коју
ће
ако
Бог
да
,
још
за
коју
годину
ући
као
снаха
-
па
јој
у
тој
милини
није
ни
замерала
.
Кад
би
је
мати
запитала
кашто
што
им
то
нема
Љубице
као
до
сада
-
Савка
би
увек
знала
да
је
изговори
.
Дан
по
дан
па
дође
и
Крстов
дан
.
По
целоме
селу
тутње
бачвари
:
обручају
бурад
,
натежу
кацама
обруче
,
квасе
расушене
каде
.
Бачке
берачице
и
берачи
већ
су
поиздолазили
.
У
свакој
авлији
стоји
спремно
све
што
је
нужно
за
бербу
.
Ту
су
ти
котарице
,
ту
путуње
,
ту
чаброви
и
чабреници
,
ту
кесе
-
о
конопцима
висе
сува
риба
а
муљала
стрше
испод
настрешница
над
лагумовима
.
Берба
ако
није
весела
није
берба
.
У
бербу
је
сваки
гост
добро
дошао
,
не
пита
се
то
је
али
дошао
зван
или
незван
,
само
ако
је
пристао
у
друштво
.
У
Фрушкој
гори
још
није
дошло
дотле
да
се
броји
свако
пуце
грожђа
.
Само
ако
су
остали
виногради
на
миру
,
ако
их
није
опалио
мраз
,
потукла
туча
,
ако
су
понели
као
што
ваља
-
онда
је
берба
највеселији
посао
.
Које
вино
не
обере
песма
и
шала
,
то
је
за
причест
и
за
болеснике
,
то
није
пред
кума
и
веселу
браћу
.
Код
толиких
јаких
газда
у
селу
увек
ће
се
наћи
бар
гдекоји
,
који
ће
славно
да
прослави
бербу
.
Ове
године
био
је
ред
на
грк-Марка
.
6
.
Берба
је
у
Ч
.
у
пуном
јеку
.
Место
је
мало
али
у
њему
је
доста
јаких
газда
који
беру
и
по
три
недеље
дана
.
Од
винограда
живи
цело
место
па
се
већином
сваки
забави
с
јесени
око
свога
да
му
не
пропадне
што
година
донела
.
Отуда
је
по
селу
гомила
туђих
берача
и
берачица
—
понајвише
из
преко
из
Бачке
.
Сваки
се
газда
састара
још
у
почетку
бербе
да
осигура
себи
бераче
.
Обично
ће
узети
по
неке
из
места
да
је
сигурнији
,
јер
они
ће
му
припазити
на
странце
.
На
сред
села
око
каменита
крста
полегала
је
читава
војска
од
берача
и
берачица
.
Девојака
је
увек
више
,
но
људи
и
момака
.
Људи
се
наимају
обично
да
газе
,
момци
да
муљају
и
да
носе
путуње
,
девојке
су
берачице
.
Девојке
су
се
сабиле
у
буљуке
.
У
сваком
буљуку
имаде
по
нека
бака
која
пази
на
млађешину
,
јер
ако
јој
и
није
својта
,
комшије
су
и
пријатељи
.
Бака
погађа
обично
с
господарем
надницу
,
прима
и
чува
новце
целој
буљуку
.
Данас
је
субота
,
а
од
недеље
почиње
берба
у
сав
мах
.
Око
крста
се
ухватило
велико
коло
.
Играју
бачки
момци
коло
да
све
тресе
земља
под
њима
,
час
га
заталасају
час
га
опет
почну
да
вију
и
тамо
и
амо
баш
као
да
плету
велики
венац
од
божура
и
ружица
.
Бачванке
чисто
осећају
да
их
гледе
мере
Сремице
,
па
се
све
надмећу
која
уме
лепше
и
боље
да
цупка
.
Са
несташних
усана
чилих
момака
полеће
бербанска
поскочица
,
час
једра
и
домишљана
час
лака
и
заједљива
.
Први
стих
се
размахне
а
други
ошине
као
швигар
.
Девојке
се
смеше
,
намигују
једна
на
другу
па
оком
пале
играче
.
По
сеоској
пијаци
се
размигољили
људи
,
жене
,
деца
—
читав
мравињак
.
Неки
гледе
како
игра
бербанско
коло
,
неки
се
подсмевају
бачкоме
гајдашу
што
су
му
ситне
гајде
,
неки
замерају
играчима
да
не
умеју
да
заплећу
ситно
по
сремачки
него
лупкају
петама
као
да
клепећу
у
клепала
—
а
већи
део
час
по
изгледа
:
не
ће
ли
се
већ
кренути
она
гомила
Ч—их
„
господара
‘
‘
што
нешто
дуго
дивани
с
општинским
начелником
пред
сеоском
кућом
.
Берачки
сабор
је
већ
нестрпљив
.
То
што
долази
да
најима
бераче
,
не
узима
но
само
пропитује
,
мери
и
ценка
се
.
Мале
су
то
газде
па
чекају
да
дођу
бакоње
—
јер
они
праве
цену
надници
.
У
неко
доба
кренуће
се
и
газде
испред
сеоске
куће
.
Има
их
и
десетак
и
више
на
окупу
,
све
су
то
први
људи
.
Како
их
гледиш
,
нема
ти
ту
ни
једног
који
има
мање
од
триест
мотика
винограда
а
има
их
богме
,
који
су
лако
претурили
и
педесет
мотика
.
Чим
се
„
господари
“
помолише
на
рогљу
раскиде
се
коло
.
Момци
на
једну
страну
,
људи
на
другу
.
Бабе
довикују
своје
друштво
да
им
буде
на
окупу
.
Луче
се
.
Башка
Срби
,
башка
Словаци
и
Рушњаци
а
башка
Мађари
.
По
где
где
видиш
и
по
некога
Швабу
у
плаветним
плундрама
и
Швабицу
у
црној
сукњи
.
Нек
свако
бира
кога
му
је
воља
.
Још
„
господари
“
нису
људски
ни
стигли
,
а
већ
их
је
опколела
свакога
по
замашна
гомила
.
Стоји
зука
и
жагор
на
све
стране
као
да
је
десетак
ројева
излетело
из
кошнице
.
Ђутуричари
и
настојници
воде
велику
реч
.
Ценкају
се
,
нуде
,
побијају
цену
.
Људи
попљуцкују
,
мало
им
је
;
момци
се
живо
опиру
а
баке
све
цикућу
како
им
палаца
језик
.
Не
прође
времена
ни
за
три
оченаша
већ
се
зна
колика
је
надница
људима
,
колико
момцима
,
колика
женама
,
бакама
и
девојкама
.
Деца
,
што
ће
купити
зрна
и
носити
воду
са
извора
не
броје
много
—
на
овој
бербанској
берзи
.
Чим
се
огласише
цене
већ
је
и
погодба
готова
.
Настојници
луче
своје
на
гомиле
,
господари
гледе
,
замерају
овом
или
оној
,
па
на
послетку
повлађују
својим
млађима
.
Овога
пута
био
је
највећи
бирач
грк-Марко
,
њему
да
је
вредних
и
лепих
берачица
јер
у
њега
ће
ове
године
да
буде
и
бербе
весеља
.
Његов
се
настојник
не
ценка
толико
плаћа
грошић
два
и
више
,
али
дуго
бира
јер
је
рад
,
да
угоди
своме
господару
.
Грк-Маркова
настојника
,
Кузмана
познаје
цела
Бачка
.
Грдна
је
то
људа
,
стоји
као
планина
,
али
је
доброћуд
.
Све
се
отимљу
берачи
и
берачице
ко
ће
код
Кузмана
.
Нека
бака
га
виче
браца
,
нека
му
тепа
чико
,
нека
слади
опет
куме
—
али
Кузман
се
данас
укрутио
па
се
чисто
поневидио
.
Не
бира
ти
он
ни
по
бабу
ни
по
стричевима
;
нема
сад
у
њега
ни
род
ни
помоз
бог
,
њему
је
господарева
заповест
:
„
вредно
па
лепо
“
главна
ствар-
Дуго
се
Кузман
бирао
—
али
је
и
саставио
чопор
берачица
што
их
нико
таких
нема
у
Ч
.
Распарио
је
три
буљука
док
их
је
посастављао
.
Па
што
су
вредне
и
лепе
али
што
су
певачице
,
једна
боља
од
друге
.
Да
им
се
мили
брати
одабрао
је
Кузман
пет
путунџија
,
све
кршних
и
лепих
момака
један
већи
ђаво
од
другога
—
још
к
отоме
два
гајдаша
оба
црна
а
кокораве
косе
са
добро
удешеним
гајдама
,
којима
нема
пара
у
свој
равној
Бачкој
.
Грк-Марко
се
упутио
својој
кући
.
Лепо
га
је
видети
како
иде
лагано
,
господарским
кораком
напред
у
дугачком
црном
капуту
са
дебелом
трсконачом
у
руци
.
За
њим
је
пристао
најпре
његов
Кузман
а
за
Кузманом
најмљена
берачка
војска
.
Мило
грк-Марку
што
је
лепо
одабрао
а
опет
није
преплатио
;
иде
па
погледају
и
десно
и
лево
не
би
ли
кога
смотрио
да
л
’
му
завиди
?
Како
га
ко
сретне
сваки
му
честита
како
је
саставио
лепо
друштво
.
Грк-Марку
се
само
насмеши
леви
брк
.
Би
се
насмејао
и
десним
,
али
зна
,
да
ће
,
чим
стигне
кући
,
бити
одмах
праске
од
госпође
Марте
.
Он
сави
за
рогаљ
а
оно
госпођа
Марта
ишетала
са
Рајком
и
Миланом
далеко
пред
њега
.
Кад
је
госпођа
Марта
спазила
читав
чопор
младих
берачица
,
све
једна
лепша
од
друге
,
набра
чело
у
ситне
боре
па
рече
Марку
јетко
кроз
зубе
.
—
Јес
’
ти
при
себи
,
човече
,
бирао
си
као
да
зовеш
у
сватове
а
не
у
бербу
.
Кад
ћеш
се
једанпут
и
ти
опаметити
?
Грк-Марко
се
учини
као
да
је
пречуо
женине
речи
па
викну
гласно
да
се
чује
:
—
Ово
су
ти
,
жено
,
највредније
Бачванке
што
их
нема
више
на
свету
;
осветлаће
Кузману
образ
пред
господом
.
—
Какав
си
ти
,
онакав
ти
је
и
Кузман
рече
госпођа
Марта
јетко
.
Но
грк-Марко
се
чињаше
мало
као
и
невешто
што
му
се
жена
љути
.
Погледа
у
Милана
и
Рајка
који
се
бијаху
загледали
у
чопор
што
иђаше
за
Кузманом
па
им
довикне
весело
:
—
Здраво
,
момци
,
а
хоће
ли
ваљати
што
велите
?
Не
ћемо
бити
постидни
.
—
Сретно
,
сретно
!
викнуше
Милан
на
Рајка
као
у
један
мах
—
баш
ваља
чика-Марко
!
Госпођа
Марта
,
је
на
ове
речи
погледала
низ
сокак
да
мало
прикрије
како
се
љути
али
су
јој
се
иначе
углађени
зулови
већ
накострешили
и
по
дрхтању
долње
усне
виђаше
јој
се
да
њојзи
није
до
мужевљег
ђаволства
.
—
Тако
ћеш
се
и
подерати
,
слуто
матора
—
мумлаше
госпођа
Марта
.
У
том
дођоше
пред
кућу
.
Кузман
уведе
бераче
и
берачице
у
авлију
под
шупу
а
грк-Марко
понуди
Милана
и
Рајка
да
уђе
у
кућу
да
још
пре
вечере
углаве
:
кога
ће
све
звати
у
бербу
,
како
ли
ће
све
удесити
да
то
буде
берба
као
што
још
није
било
у
Ч
.
,
да
се
памти
и
приповеда
кад
је
грк-Марко
брао
први
пут
свој
велики
сад
.
Милан
и
Рајко
су
се
мало
као
и
опирали
,
јер
су
приметили
да
госпођи
Марти
није
баш
најправије
што
грк-Марко
прави
толику
галаму
.
Чим
су
ушли
у
кућу
домаћица
се
бајаги
нашла
у
послу
па
је
изишла
у
кухињу
.
—
Та
шта
ви
слушате
њу
—
рећи
ће
грк-Марко
весело
—
ви
сте
мене
провели
по
Пешти
,
хоћу
ја
да
вам
вратим
.
Е
виш
’
живићемо
сто
година
!
—
Нека
ње
,
нек
’
прогунђа
,
па
кад
види
да
ја
то
не
вермам
ни
у
што
,
а
она
ће
ћуткац
,
па
ће
бити
опет
онако
како
ми
наредимо
.
Госпођа
Марта
баш
као
да
је
чула
последње
речи
свога
мужа
јер
се
зачу
како
се
накашљује
у
кухињи
.
—
Хеј
млада
!
на
кашљи
ми
по
кући
,
него
дед
мало
шљивовице
!
викну
грк-Марко
и
намигну
гостима
.
—
Ено
ти
тамо
у
орману
,
знаш
,
хвала
Богу
,
где
стоји
па
се
послужи
и
сам
—
чу
се
једак
и
загушљив
одговор
госпођа-Мартин
из
кујне
.
Милан
и
Рајко
се
тргоше
јер
истом
сад
тек
спазише
да
су
врата
била
само
притворена
,
но
грк-Марку
ни
бриге
.
Зна
он
своју
Марту
,
није
то
њему
данас
првина
.
Поседаше
па
се
обређаше
сваки
по
једном
чашицом
.
Замириса
соба
од
старе
шљивовице
што
је
још
грк-Марков
отац
испекао
.
Изређаше
редом
све
званице
из
места
—
и
наређаше
богме
близу
њих
тридесет
.
Што
је
број
већма
растао
то
се
госпођа
Марта
све
то
чешће
накашљивала
у
кухињи
—
али
грк-Марко
се
чини
да
то
и
не
узима
ни
на
ум
.
Кад
су
већ
дотерали
до
краја
,
присети
се
грк-Марко
па
ће
рећи
:
—
Та
стојте
,
децо
,
за
калуђере
из
Б
.
смо
и
заборавили
.
Да
зовемо
барем
оца
намесника
то
су
ми
комшије
,
браздаши
смо
а
пазим
се
лепо
—
Та
маните
,
чика-Марко
,
калуђере
опираше
се
Рајко
.
—
Не
знаш
ти
то
,
синко
,
само
ти
пиши
—
не
ћете
ви
с
њима
имати
посла
,
гледајте
ви
само
око
женскадије
,
а
треба
и
нама
старијима
друштва
.
—
А
је
л
’
те
,
чико
,
хоћемо
ли
пећи
јаре
?
Баш
сам
га
се
зажелио
онако
,
на
ражњу
печена
.
Нисам
га
јео
и
не
памтим
—
рече
Милан
—
па
тек
ћевапа
!
—
Е
,
кад
си
се
,
синко
,
тако
зажелио
учинићу
ти
баш
по
вољи
.
Послаћу
по
мог
пришу
Максу
у
Ш
.
,
он
је
у
Срему
„
директор
ћевапа
и
иншпектор
јарећег
печења
.
“
Кад
га
он
испече
,
знам
да
ћеш
све
лизати
прсте
.
И
онако
га
већ
давно
нисам
видио
,
треба
да
рекнемо
коју
и
да
се
насмејемо
с
њиме
.
—
Баш
вам
хвала
,
чико
—
рече
Милан
радосно
.
—
А
шта
велите
хоћемо
ли
мало
жабица
и
ракетла
?
—
Вама
што
драго
,
то
је
ваша
брига
—
ја
знам
да
ћу
запалити
ону
коровину
крај
оскоруше
да
нам
светли
кад
станемо
вечерати
—
а
ви
праскајте
и
пуцкајте
тим
вашим
варошким
ђаволством
колико
год
хоћете
!
Већ
се
вече
у
велико
било
спустило
кад
су
се
Милан
и
Рајко
опростили
и
пошли
кући
.
Како
су
се
били
мало
заговорили
,
још
се
не
би
кренули
,
да
нису
од
куће
слали
по
њих
да
се
журе
на
вечеру
.
Кад
су
се
грк-Марко
и
госпођа
Марта
вратили
у
кућу
,
подбочи
се
домаћица
и
рече
опоро
:
—
Кажи
ти
мени
човече
,
шта
ти
мислиш
?
Та
ти
си
брајко
,
на
чисто
полудио
!
Шта
ће
ти
толика
галама
,
да
од
Бога
нађеш
?
Јеси
ли
ти
,
човече
пуст
?
—
Та
нисам
жено
пуст
—
рече
грк-Марко
доброћудо
—
већ
ми
је
тако
дош’о
ћеф
,
ди
прославим
прву
бербу
нашега
сада
!
—
А
знаш
ли
ти
море
,
шта
то
кошта
наранити
толики
свет
?
—
плану
госпођа
Марта
.
—
Мање
,
много
мање
него
да
си
ме
пре
три
године
са’ранила
,
кад
сам
га
оно
садио
на
назебао
и
у
мал
’
што
га
нисам
главом
платио
.
Знаш
како
си
она
ти
говорила
:
„
само
ми
ти
оздрави
,
па
ако
да
Бог
,
те
доживимо
да
га
први
пут
беремо
,
знаће
нас
сав
Срем
и
Бачка
!
“
—
па
шта
ми
сада
зановеташ
.
Чудна
ми
купуса
,
па
нек
пукне
стотинарка
!
Коме
течемо
!
Зар
ћемо
понети
на
онај
свет
?
Море
хвали
Бога
,
што
можемо
.
И
онако
нећемо
триста
година
!
Грк-Марко
приђе
при
овим
последњим
речима
госпођи
Марти
,
погледа
јој
нежно
у
очи
,
поглади
је
мало
по
глави
и
пољуби
је
у
чело
.
—
Та
ма’ни
,
ма’ни
ме
!
—
рече
госпођа
Марта
опирући
се
али
лице
јој
у
мах
засја
доброј
вољи
—
та
већ
умеш
ти
то
увек
тако
да
наместиш
,
да
је
твоја
увек
старија
.
—
За
то
је
твоја
увек
паметнија
—
прихватиће
грк-Марко
чистећи
чишцем
свој
дугачки
камиш
.
—
Него
гледај
ти
за
чим
сме
.
Ја
сам
ти
гладан
као
курјак
.
Госпођа-Марта
изиђе
у
кухињу
да
успе
јело
.
Грк-Марко
нађе
и
метну
свој
фес
на
главу
.
—
Стаде
пред
огледало
да
види
како
му
доликује
кад
повлади
мало
и
жени
?
—
Est
mobus
in
rebus
!
што
рек’о
наш
шокачки
поп
—
рече
Марко
накривљујући
свој
фес
—
знам
ја
,
рано
моја
,
који
те
зуб
боли
.
Мало
га
погладим
—
па
опет
добро
А
то
бобић
и
’
оће
!
У
том
је
госпођа
Марта
већ
унела
вечеру
.
7
.
Грк-Марко
је
за
три
дана
обрао
обадва
своја
стара
винограда
,
у
понедеоник
је
почео
у
среду
је
свршио
.
Како
је
код
других
код
њега
је
још
добро
,
набрао
је
три
бурета
више
него
лане
.
Он
је
задовољан
,
многи
је
суше
па
ће
вино
бити
добро
,
особито
му
је
црно
понело
—
а
то
се
сада
најбоље
плаћа
.
За
бело
слабо
ко
и
пита
.
И
госпођа
Марта
се
одмах
одобровољила
кад
је
видела
како
се
лепо
пуне
каце
.
Није
да
кажеш
добра
година
,
али
може
поднети
.
Биће
пуни
подруми
а
овамо
још
ни
лањски
нису
све
продали
.
Моћи
ће
се
живети
—
а
њих
двоје
не
требају
баш
бог
те
пита
колико
.
Деца
немају
,
кућа
је
пуна
свега
а
на
оно
мало
што
се
купи
нешто
на
пијаци
и
из
дућана
,
није
вредно
ни
помишљати
.
Толико
узме
госпођа
Марта
за
млеко
од
својих
музичара
.
У
четвртак
ће
брати
свој
велики
сад
,
само
ако
буде
лепо
,
јер
од
јуче
се
опет
нешто
мути
време
,
баш
као
да
ће
се
променити
но
ваљда
ће
још
подржавати
до
мене
.
Званице
су
све
позване
и
обрекле
су
да
ће
доћи
.
Госпођа
Боса
се
била
нешто
опирала
,
вели
,
да
јој
од
неко
доба
Љубица
баш
није
као
што
треба
.
Дете
је
нешто
без
воље
.
Али
кад
су
синоћ
грк-Марко
и
госпођа
Марта
отишли
после
вечере
да
лично
понове
позив
—
није
им
госпођа
Боса
могла
да
одбије
.
У
среду
се
госпођа
Марта
није
видела
од
посла
;
бадава
су
дошле
и
Љубица
и
Савка
да
помогну
што
могу
,
ипак
није
то
шала
угостити
толики
свет
—
мал
те
их
неће
бити
и
педесет
—
за
ручком
и
вечером
.
Све
што
се
може
ваљало
је
спремити
још
код
куће
.
Сутра
ће
се
готовити
у
винограду
истом
оно
што
мора
доћи
с
ватре
па
пред
госте
.
Грк-Марко
је
посао
да
се
састара
за
пиће
,
за
судове
,
и
све
остало
како
ће
понамештати
толике
госте
.
У
том
послу
помажу
му
Милан
и
Рајко
.
Браће
се
тек
да
се
зове
,
јер
и
шта
мо’ж
набрати
прве
године
у
саду
ма
да
је
колика
заплава
—
част
и
весеље
то
је
сутра
главни
посао
.
Зора
свиће
а
грк-Марко
се
креће
својим
побочницима
и
берачима
у
сад
.
Оно
боље
би
било
да
је
још
синоћ
изишао
,
али
данас
бере
он
свој
,
сад
први
пут
па
хоће
да
му
берачице
пробуде
песмом
зору
и
да
извијају
из
постеље
све
лене
спаваче
.
Кад
је
госпођа
Марта
видела
како
јој
се
човек
с
Миланом
и
Рајком
закитио
и
укипио
на
челу
своје
на
чеду
своје
берачке
војске
,
рећиће
му
шале
:
—
Иди
,
човече
,
баш
си
се
подетио
!
—
Та
пусти
ме
жено
,
да
по
вољи
живим
данас
сам
се
изнова
подмладио
!
Него
дед
’
те
гледај
седај
на
таљиге
,
те
одмах
за
нама
,
не
кољем
ја
копунове
.
—
Путуј
игумане
,
не
старај
се
за
манастир
—
одби
му
госпођа
Марта
.
—
Свирајте
ми
тамбураши
!
кликну
грк-Марко
—
а
берачице
вриснуше
као
из
једног
грла
:
ијујују
!
Вуковарски
тамбураши
ударише
у
ситно
тамбурице
песму
:
„
Радо
иде
Србин
у
војнике
“
—
Кузман
груну
на
кућњем
прагу
из
пиштоља
и
за
часак
па
се
начини
читава
галама
на
улици
.
Стоји
цика
ситних
тамбурица
,
стоји
вриска
младих
берачица
а
грк-Марко
пред
њима
поцупкује
,
чисто
расте
од
милице
.
Они
долњом
дунавском
улицом
,
а
прозори
се
отварају
на
свакој
кући
.
Свако
ђипа
од
постеље
па
онако
још
дремован
дрљав
промаља
главу
кроз
прозор
да
види
какво
је
то
чудо
пре
зоре
?
Грк-Марко
није
нег
ужива
што
је
пола
Ч
.
извијао
из
душека
.
Кад
су
спавачи
видели
ко
се
то
тако
бебуче
,
гунђали
су
па
су
се
опет
враћали
у
постељу
,
да
откину
ако
могу
још
по
један
сан
.
До
винограда
било
је
још
поћи
—
али
иако
се
то
иде
кад
се
иде
на
весеље
.
Зора
свиће
а
берачице
певају
да
је
милина
ићи
росним
путем
.
Грк-Марко
кад
је
крчио
онај
матори
виноград
што
га
је
још
његов
деда
посадио
,
положио
га
је
лепо
баш
на
челопеку
.
Повадио
је
из
њега
све
воћке
,
јер
на
што
да
му
чине
бадава
хлада
по
чокоћу
.
Та
шљивик
му
је
одмах
иза
куће
—
а
иза
њега
шума
није
ни
за
пушкомет
далеко
.
Само
је
оставио
онај
грдни
орах
у
долу
што
му
има
лако
више
од
сто
година
а
у
врх
винограда
ону
стару
оскорушу
што
је
ни
његов
отац
не
памти
кад
је
посађена
.
Крај
ораха
назидао
је
грк-Марко
оном
лане
нову
кућицу
,
—
а
у
њојзи
собу
и
кухињу
за
себе
а
исто
то
и
за
свога
ђутуричара
Кузмана
.
Орах
је
једном
страном
чисто
поклопио
ту
малу
белу
кућицу
па
јој
чини
хлада
и
у
сред
подне
.
Истом
што
се
грк-Марко
с
Миланом
и
Рајком
разузурио
па
премишљају
куд
ће
све
да
ударају
ноге
за
клупе
и
столове
,
још
није
сунце
да
кажеш
људски
ни
одскочило
кад
ал
’
ето
ти
им
на
таљигама
првога
госта
—
чика
Максе
из
Ш
.
Грк-Марко
га
је
већ
издалека
угледао
па
ће
рећи
:
Баш
ми
је
мило
што
ми
мој
пришо
први
долаѕи
.
Данас
ће
били
весело
.
Но
,
семе
му
адутско
!
Мора
да
је
још
синоћ
дошао
до
манастира
и
мал
те
није
тамо
,
Бог
молећи
и
освануо
.
Уме
он
то
,
знам
ја
њега
.
Кад
почне
да
приклапа
,
не
зна
шта
је
доста
,
и
док
длан
о
длан
а
оно
већ
и
свануло
.
Он
у
тој
речи
а
чика
Макса
допаде
пред
кућу
.
—
Добро
јутро
,
пришо
!
—
викну
чика
Макса
силазећи
с
кола
и
утирући
своје
росе
метласте
бркове
.
—
Добро
ми
дошао
,
пришо
!
—
Баш
су
ми
се
ноге
уштапиле
ко
у
роде
.
И
прише
се
цмокнуше
тако
слатко
и
својски
да
си
их
могао
чути
чак
с
оне
стране
брега
.
—
Па
како
,
пришо
?
—
запитаће
чика
Макса
пуштајући
кроз
прсте
свој
дебели
брк
—
а
ко
су
ти
ова
господа
?
Немам
чести
познавати
.
Милан
и
Рајко
се
приказаше
и
сами
.
—
А
ми
вас
,
чика
Максо
,
познајемо
одавно
по
чувењу
.
—
То
је
могуће
,
јер
од
како
је
изашла
ова
нова
мера
стекао
сам
и
ја
велики
литерарни
глас
у
српској
књижевности
.
—
Ех
,
не
могу
ти
казати
пришо
,
како
ми
је
мило
што
си
ми
данас
први
дошао
.
То
је
добар
знак
.
Биће
русваја
.
—
То
ми
је
драго
,
то
бобић
и
хоће
прихвати
чика
Макса
.
—
А
како
не
би
уранио
кад
сам
од
јутрос
клепао
у
манастиру
на
будилник
.
—
Е
кажем
вам
ја
,
децо
,
да
је
он
још
синоћни
.
—
Та
како
синоћни
?
Кад
нисам
ни
легао
,
онда
сам
данашњи
.
—
Та
батали
ту
реч
него
кажи
је
јеси
ли
за
ракију
?
—
упитаће
грк-Марко
.
—
Ко
пита
,
тај
радо
не
даје
—
одбиће
му
чика-Макса
—
него
дед
да
се
мало
најпре
умијем
,
коље
ме
прашина
.
Уђоше
у
кућу
.
Док
си
тренуо
чика-Макса
се
већ
био
дотерао
.
Леп
човек
,
висок
па
прав
као
бор
.
Глава
појача
,
кости
око
очију
крупне
па
мало
искочиле
,
бркови
јаки
,
образи
забријани
па
једри
а
на
усна
му
лебди
неки
осмех
.
Кицош
није
,
јер
хаљине
стоје
на
њему
као
да
су
вилама
набачене
.
Но
то
му
добро
доликује
,
тим
је
оригиналнији
.
—
Па
хоћемо
ли
господине
директоре
данас
пећи
јаре
,
или
ћемо
ћевапа
?
—
упитаће
грк-Марко
чика
Максу
.
—
Шта
питаш
кад
знаш
да
и
Власи
почињу
са
:
јаре
ши
јаре
!
—
рече
чика
Макса
и
извади
из
џепа
своју
оштру
брицу
,
у
знак
да
је
он
готов
.
Но
има
томе
још
добрим
каде
.
Јаре
је
зором
заклано
и
одерано
,
ено
га
у
кухињи
,
већ
је
и
на
ражањ
набодено
.
Прво
ваља
наћи
место
,
где
ће
се
пећи
,
па
наложити
добру
ватру
па
га
приставити
тек
тако
око
десет
сати
,
па
ће
онда
бити
за
подне
како
ваља
.
И
дотле
ваљало
је
још
много
што
шта
уредити
,
док
гости
нису
навалили
.
Госпођа
Марта
је
већ
била
дошла
и
давно
заузела
своје
место
у
кухињи
.
Још
није
било
десет
сати
ни
избило
а
совра
је
била
већ
у
реду
.
Да
није
било
чика
Максе
не
би
још
били
готови
;
он
је
човек
практичан
позна
све
шта
и
где
треба
,
баш
као
да
је
био
манастирски
ђак
.
Гости
су
почели
већ
долазити
.
Чика
Макса
је
заузео
своју
позицију
крај
ватре
где
се
пече
јаре
.
Ђутуричарев
син
га
полако
окреће
на
ражњу
а
чика
Макса
час
па
га
прочарака
својим
дугачким
штапом
по
жару
,
пипне
кожуру
у
јарета
брицом
,
наслони
се
мало
на
штап
па
гледа
ко
све
долази
?
Како
се
која
кола
помоле
,
Кузман
груне
у
шљивику
из
прангије
а
тамбураши
ударе
у
тамбуру
.
Рајко
је
био
ужасно
узбуђен
,
како
која
кола
долазе
упре
очи
нетренимице
у
њих
да
види
долази
ли
госпођа
Боса
с
Љубицом
.
Синоћ
није
било
извесно
да
ли
ће
доћи
,
бар
је
Савка
тако
нешто
рекла
.
Нема
сумње
,
да
је
Милан
својом
лудом
шалом
увредио
Љубицу
,
па
ће
га
сада
избегавати
.
Рајко
је
мислио
да
је
већ
у
пола
достигао
своју
жуђену
цел
,
док
Милан
није
стао
међу
њих
.
Али
шта
ће
бити
ако
то
није
сасвим
шала
као
што
Милан
мисли
да
је
.
При
тој
помисли
ударила
би
Рајку
крв
у
главу
,
и
он
би
онога
тренутка
био
кадар
да
сможди
свога
друга
.
Само
би
га
умирила
мисао
,
да
ће
у
данашњој
вреви
и
великој
гунгули
увардати
који
тренутак
—
те
излити
своје
срце
пред
Љубицом
.
Ево
десет
дана
какога
то
мучи
;
ако
то
тако
устраје
још
дуже
,
не
може
поднети
,
свиснуће
ако
јој
се
не
исповеди
.
Па
куд
пукло
да
пукло
.
У
том
ће
стићи
и
последња
кола
;
на
њима
је
госпођа
Боса
и
Љубица
а
с
њима
и
Савка
.
Милан
и
Рајко
притрчаше
колима
да
прихвате
госте
.
Рајку
је
срце
силовито
куцало
у
грудима
—
али
кад
приђе
да
помогне
Љубици
да
сиђе
с
кола
,
скочи
она
и
сама
са
потеге
доле
и
једва
што
му
је
људски
прихватила
добродошлицу
.
Са
тога
хладнога
поздрава
у
коме
лежаше
неки
тајни
прекор
,
следило
се
срце
у
грудима
Рајковим
.
Још
кад
га
у
исти
мах
погледи
и
Милан
лукавим
осмехом
,
у
мал
што
није
онога
тренутка
кидисао
на
свога
такмаца
.
Бербански
се
ручак
зна
:
кисела
чорба
,
слатки
купус
са
овчијим
месом
,
пржени
пилићи
,
печена
гуска
и
млада
ћурка
па
погачице
,
пите
,
и
воће
.
За
часак
па
се
око
стола
осу
бујно
весеље
.
Здравице
се
почеше
одмах
иза
чорбе
.
Чика
Макса
није
дао
домаћину
мира
,
вели
да
је
то
сада
тако
нова
мода
.
Гости
су
контени
.
До
печења
се
половина
већ
раздрагала
.
Грк-Стеван
све
везе
,
попа
је
усхићен
,
бележник
је
при
ћефу
—
све
иде
да
не
може
бити
боље
.
Млађи
свет
се
такођер
рашћеретао
.
Милан
је
већ
чисто
раскалашан
што
је
весео
.
Учитељ
и
писар
иду
на
поредо
с
њиме
.
„
Многаја
љета
“
,
весела
песма
,
грување
прангија
,
тамбураши
—
све
се
то
измешало
па
се
начинила
читава
граја
као
у
велики
господски
сватови
.
Само
су
два
срца
којих
се
не
лепи
весели
бербански
расположај
гостију
,
Љубица
седи
у
сред
друштва
свога
па
чисто
и
не
узимље
на
ум
што
се
збива
око
ње
.
Душу
јој
притиснуо
тежак
сумор
а
у
срцу
је
тишти
нека
чудна
чежња
помешана
са
мучним
болом
.
Кад
јој
случајно
падне
поглед
на
Рајка
погледи
онога
часа
одмах
и
у
зрачно
лице
Савкино
и
у
тај
мах
попадне
је
тако
неизмерно
туга
,
да
би
чисто
ту
свисла
од
јада
.
У
Рајковим
срцу
вија
један
бес
другог
.
Очај
,
и
тешка
љубомора
зарили
су
своје
канџе
у
срце
његово
па
чисто
осећа
како
му
трују
и
кидају
комад
по
комад
.
Што
Милан
све
веселији
,
то
бешње
бесни
бура
у
срце
друга
му
.
Ручак
је
прошао
,
гости
су
се
дигли
од
совре
па
су
се
измешали
.
Неко
пије
,
неко
дивани
,
неко
слуша
чика
Максу
,
па
се
држе
за
трбух
од
смеја
.
Млађи
уговарају
да
играју
уз
тамбурашку
свирку
.
Љубица
се
приближила
уза
своју
нану
те
се
не
миче
од
ње
никуда
.
Госпођа
је
Боса
пита
брижно
шта
јој
је
,
ако
је
зло
,
да
иду
одмах
кући
,
но
Љубица
вели
,
да
није
ништа
да
је
већ
пролази
.
Није
вољна
то
је
све
.
Да
је
што
горе
казала
би
и
сама
.
У
том
ће
доћи
и
отац
намесник
из
манастире
Б
.
с
неким
новим
гостима
.
С
њим
дођоше
др
.
Станоје
Лазић
варошки
физику
у
В
.
и
Стеван
Васић
адвокат
.
Обојица
млади
високи
,
лепи
људи
.
Све
се
друштве
обрадова
тако
одличним
ненадним
гостима
.
Домаћин
не
зна
од
радости
где
да
им
нађе
место
.
Сто
пута
захваљује
оцу
намеснику
што
их
је
довео
.
Дотадањи
јунаци
овога
дана
—
Милан
и
Рајко
дођоше
сада
у
присенак
.
Рајко
се
повукао
из
друштва
.
Отишао
је
у
шљивик
,
наслонио
се
на
једну
стару
рашљасту
трновачу
па
је
отуда
немо
зверао
у
друштво
.
По
живота
да
би
да
се
Љубица
осврне
,
да
га
потражи
очима
.
Али
њојзи
као
да
није
било
ни
у
крај
памети
да
њега
нема
у
друштву
.
Седела
је
тихо
уза
своју
нану
па
је
слушала
шта
се
разговара
при
столу
.
Рајко
није
ни
приметио
да
се
вече
спушта
.
У
један
мах
осети
неку
тешку
руку
на
своме
рамену
,
—
А
шта
је
то
јуначе
?
зачу
се
неки
глас
—
та
ти
баш
као
да
будан
сањаш
.
Ајд’ајд
’
има
и
тој
бољи
лека
.
—
Каквој
бољи
?
пречасни
оче
!
—
одговори
Рајко
сав
усплахирен
.
—
Та
ћути
,
био
сам
и
ја
некад
млад
.
Но
ту
болест
не
лечи
доктор
но
песма
.
—
Та
каква
песма
,
пречасни
оче
?
—
упитаће
Рајко
брзо
.
—
Е
ви’ш
,
синовче
,
сад
си
се
издао
.
Моја
песма
:
„
Исаије
ликуј
!
“
—
рече
попа
доброћудно-
Рајко
је
стајао
као
окамењен
,
јер
је
у
тај
мах
пришао
Милан
Љубици
па
је
с
њоме
нешто
разговарао
.
—
Та
није
ни
то
тако
далеко
—
продужи
попа
—
Савчица
је
красно
девојче
не
верујем
да
би
и
грк-Стеванови
били
противни
,
само
док
свршиш
школе
.
Рајко
се
морао
јаче
наслонити
на
шљиву
јер
су
му
ноге
задрхтале
.
Глава
му
се
тад
занела
,
да
у
мал
’
што
није
пао
.
—
Махните
ме
господине
—
мољаше
Рајко
чисто
детињским
гласом
.
—
Е
гле
!
А
да
ја
нисам
погрешио
.
Да
не
ће
бити
она
друга
?
Е
,
то
је
још
боље
.
Честитам
!
Срећно
!
—
продужи
попа
.
Рајко
погледа
немо
у
попу
и
не
мога
да
се
разабере
.
Неки
неописани
бол
му
је
дао
срце
на
комаде
.
Но
у
том
дотрча
Кузман
.
—
Хајд’те
господине
Рајко
—
ено
већ
седају
за
вечеру
,
а
ми
још
нисмо
удесили
кад
ћемо
платити
ону
багљу
?
Где
су
вам
ракетле
?
У
тај
мах
би
Рајко
запалио
сав
свет
,
да
изгоре
у
пепео
,
а
у
свету
томе
и
себе
,
је
тако
неизмерно
несретан
.
Мрак
се
већ
спустио
на
земљу
.
Гости
поново
поседаше
око
трпезе
;
крај
оскоруше
плану
багља
коровине
,
те
озари
сву
долину
.
За
њоме
посукти
читав
сноп
жарких
растала
у
вис
.
Рајко
их
је
пустио
све
у
један
мах
.
Беше
му
као
да
ја
отворио
срце
своје
па
је
пустио
муње
и
громе
што
тутње
у
њему
да
се
праскају
и
да
јадом
и
болом
његовим
затавни
,
небесни
свод
.
Непомичино
је
гледао
за
оном
плавом
ждраком
што
се
била
дигла
у
вис
изнад
свију
као
да
ће
у
небо
.
—
Застала
је
за
часак
у
своме
лету
па
се
расула
баш
изнад
трпезе
у
сићушне
звезде
—
које
су
полако
падале
као
да
се
круне
с
неба
.
Тако
су
падале
све
наде
Рајкове
и
гаснуле
су
у
тешкоме
мраку
,
што
је
попао
душу
његову
.
Свако
се
то
дивио
лепоме
ватромету
али
се
многи
и
забринуо
,
јер
су
се
из
бабинога
буџака
наднели
тешки
облаци
.
Киша
тек
што
није
грунула
.
Бадава
устављају
домаћин
и
домаћиница
,
кола
су
већ
упрегнута
.
Гости
се
праштају
,
журе
се
да
што
пре
стигну
кући
,
јер
до
села
има
ипак
добра
по
сата
.
Кола
су
се
наврстала
,
али
само
у
двоје
,
троје
што
има
светилника
.
Нико
није
мислио
да
ће
се
тако
одоцнити
па
није
ни
понео
фењера
.
Госпођа
Боса
је
позвала
Милана
,
да
седне
са
Савком
у
њихова
кола
;
страх
јој
је
што
је
тако
мрак
па
да
им
се
што
не
догоди
уз
пут
.
Рајко
је
мрким
погледом
пресекао
свога
друга
када
га
је
видео
где
је
сео
уз
Љубицу
на
дољне
седиште
.
Он
је
сео
у
последња
кола
с
домаћином
.
Близо
села
баш
на
једној
окуки
,
где
је
сеоски
јендек
мало
дубљи
,
застадоше
наједанпут
предњаци
.
Нешто
се
било
пореметило
—
па
су
сва
кола
застала
.
Рајко
је
узео
светњак
у
руку
па
је
полако
сишао
с
кола
.
Нека
неодољива
чежња
вукла
га
је
се
примакне
колима
у
којима
су
Љубица
и
Милан
.
Кад
им
се
приближио
,
учини
му
се
као
да
чује
неко
тихо
шапуање
.
Баш
као
да
је
то
Љубичин
и
Миланов
глас
.
Рајка
спопадне
ужасни
бес
.
Трже
светњак
горе
,
да
им
засветли
у
лице
.
У
тај
мах
удари
зрака
од
светњака
,
коњима
управо
у
очи
.
Коњи
зазреше
,
скочише
у
страну
и
за
тили
часак
бејаху
госпођа
Босина
кола
у
јендеку
.
У
лому
том
Рајко
је
чуо
само
врисак
из
Љубичиних
уста
:
—
Несретниче
!
Шта
учини
!
Пођипаше
са
свију
кола
,
да
виде
да
се
није
догодила
каква
несрећа
.
Једва
утишаше
коње
.
Кола
се
беху
наврнула
,
покрхала
.
Испод
њих
је
лежала
госпођа
Боса
онесвесла
.
Љубица
,
Милан
,
Савка
беху
се
љуто
изгрували
.
—
Доктора
,
зовите
брзо
доктора
!
—
Зло
је
!
—
зачу
се
као
из
једнога
грла
.
У
тај
мах
већ
је
био
доктор
Станоје
прискочио
.
Пажљиво
диже
онесвеслу
госпођу
Босу
са
земље
и
рече
тихо
:
—
Зло
је
!
Није
добро
!
Госпођа
се
љут
осакатила
!
Доктор
уведе
мало
црна
вина
и
протрља
госпођу
Босу
по
слепим
очима
.
Раскопча
јој
хаљину
и
пође
да
је
гњечи
по
слабинама
.
Љубица
се
окаменила
од
чуда
.
Нит
чује
,
нит
види
шта
се
збива
око
ње
.
Госпођа
Боса
поче
да
јечи
и
за
тренутак
два
па
дође
к
себи
.
Али
десно
руком
не
могаше
ни
да
макне
—
а
испод
ребара
осећаше
неки
тежак
бол
.
Доктору
помогоше
да
дигне
госпођу
Босу
на
друга
кола
;
намести
је
како
би
је
боље
могао
држати
с
’
Љубицом
више
на
рукама
.
Ма
да
су
кола
милила
,
госпођа
Боса
јечаше
непрестано
од
љутих
болова
.
—
Шта
то
би
?
Ко
то
учини
?
питаху
је
сви
с
ужасом
.
—
А
ко
би
то
учинио
?
Није
ту
нико
крив
.
Несрећа
је
тако
хтели
.
Коњи
су
се
поплашили
—
утишаваше
грк-Марко
.
Но
ако
нико
није
знао
—
знала
је
Љубица
.
Знао
је
и
Рајко
ко
је
крив
тој
ужасној
несрећи
.
Е
тако
,
свако
каже
:
берба
весела
,
весела
!
—
а
ето
како
је
сада
свима
пресела
.
Кукавна
госпођа
Боса
!
8
.
Јесен
је
.
На
пољу
сипи
хладна
киша
.
Дрва
су
оћелавила
,
лишће
им
је
здувао
ветар
па
им
сад
повија
голо
грање
,
да
вране
и
чавке
сазиру
и
не
сме
да
седну
на
њега
.
Ласте
су
већ
отишле
,
по
кашто
само
чују
се
гакање
дивљих
гусака
у
висини
,
које
лете
на
југ
да
траже
топлија
зимништа
.
Врапци
се
нарогушили
па
се
луњају
око
куће
и
дворишта
,
час
по
њискају
главом
баш
као
да
су
добили
уњкавицу
од
јесење
магле
,
но
ипак
погледају
крадом
на
дугачке
евенке
што
висе
у
сваком
ходнику
по
Ч
.
па
чекају
кад
ће
вредне
ручице
очупати
с
њих
сушака
за
самоток
.
Виногради
су
већ
давно
загрнути
погдекоји
вреднији
газда
дао
се
на
посао
те
вози
већ
ђубре
.
По
селу
је
сада
далеко
тишије
.
Истина
да
подунавке
клепећу
много
живље
,
да
мељу
оно
мало
брашна
што
треба
за
зимовник
,
али
лађе
су
већ
ређе
.
Кола
чешће
пролазе
селом
,
јер
путнички
пароброди
пристану
истом
сваки
трећи
дан
уз
обалу
.
Има
већ
две
недеље
како
сваком
лађом
из
вароши
долази
доктор
Станоје
Лазић
у
Ч
.
Кажу
да
је
госпођа
Боса
озбиљно
и
јако
болесна
.
Грк-Марко
би
редовно
дочекао
доктора
на
станици
па
би
шњиме
одмах
отишао
госпођи
Боси
.
Данас
је
био
грк-Марко
нестрпељивији
но
икада
,
јер
није
то
шала
,
ево
већ
трећа
недеља
,
како
жена
лежи
па
никако
да
окрене
болест
на
боље
.
—
Бога
вам
докторе
,
кажите
ми
по
души
шта
вам
се
свиди
,
хоће
ли
преболети
?
—
наваљиваше
грк-Марко
на
доктора
,
док
је
овај
изишао
из
госпођа
Босине
собе
.
—
Ако
овако
потраје
и
даље
као
што
је
било
до
сада
—
рећи
ће
доктор
Станоје
замишљено
,
бришући
своје
знојавно
чело
—
а
држим
да
хоће
.
—
Али
,
јесте
ли
ви
на
чисто
,
да
ли
је
сломила
руку
или
је
само
ишчашила
?
упитиваше
грк-Марко
даље
.
—
Сломила
је
да
како
,
само
је
то
срећа
што
кост
није
нигде
провалила
кожу
,
па
нарав
већ
учинити
своје
.
То
ми
је
најмања
брига
—
одговори
доктор
мирно
.
—
А
да
чега
се
ви
још
бојите
,
драги
докторе
?
—
наставиће
опет
грк-Марко
.
—
Бојим
се
да
није
оно
сломијено
ребро
озледило
плуће
,
јер
је
цело
лево
крило
плућа
јако
запаљено
,
—
додаде
доктор
полако
.
—
О
људи
,
да
,
чудне
несреће
!
Сирота
жена
.
Знате
докторе
,
да
ја
и
она
моја
не
можемо
чисто
да
спавамо
од
муке
и
од
бриге
,
где
ми
да
натентамо
жену
да
дође
у
бербу
и
против
њене
воље
.
Моја
додуше
увек
говори
да
није
никад
добро
наваљивати
ни
на
кога
—
е
ал
’
шта
ћеш
.
Своји
смо
,
па
смо
је
окупили
баш
као
да
нам
је
било
о
главу
.
Е
,
е
,
—
продужи
грк-Марко
чешкајући
се
—
свега
тога
не
би
било
да
није
било
оне
несташне
дерлади
,
ал
’
сад
није
вајде
мудровати
.
Кажу
људи
једна
штета
сто
грехова
.
Гледајте
докторе
,
молим
вас
!
Боле
ме
као
да
ми
је
најрођеније
.
—
Ја
се
надам
,
жена
је
још
држећа
,
ту
је
главно
нарав
,
трајаће
још
коју
недељу
али
ће
извући
—
рече
доктор
с
поуздањем
.
—
Та
нек
траје
ако
ће
и
до
Божића
,
само
да
остане
жива
глава
.
Шта
би
та
сирота
девојка
без
игде
икога
свога
на
свету
.
При
тим
речима
уђе
Љубица
и
запита
доктора
:
да
ли
сме
болесници
дати
лимунаде
,
иште
,
вели
,
жедна
је
.
Доктор
уђе
с
Љубицом
болесници
а
грк-Марко
остаде
у
одаји
сам
.
—
Срећа
,
богме
права
срећа
,
што
се
нађе
овај
човек
,
по
нашем
фелчеру
би
јадна
жена
већ
давно
отишла
боги
—
мумлаше
грк-Марко
ко
чисто
за
себе
и
изиђе
за
тим
из
куће
.
Доктор
Станоје
Лазић
је
био
најчуднији
лечник
не
само
у
вароши
,
него
у
целој
околини
.
Био
је
то
човек
у
