дочепамдиктатуре
.
-
Ја
то
нигде
никоме
нисам
говорио
.
Кажите
ми
човека
пред
којим
сам
ја
то
рекао
.
Истина
је
да
сам
то
од
многих
слушао
,
као
што
је
истина
и
то
да
многи
ваши
поступци
на
то
личе
.
-
Моји
поступци
?
!
—
рече
пуковник
,
показујући
прстом
на
своје
груди
и
приближив
се
Растиславу
.
-
Јес
,
ваши
поступци
-
рече
Растислав
и
исправи
се
у
фотељи
.
—
Именујте
их
.
-
Хоћу
!
Млађи
официри
причају
да
им
ви
говорите
:
„
Ја
сам
ваш
балканиски
врховни
командант
.
У
мене
ви
гледајте
и
од
мене
се
надајте
.
Све
је
остало
дим
.
Овде
је
сила
!
“
-
О
великим
празницима
ви
нарочито
узимате
улогу
која
по
праву
само
књазу
припада
.
Целом
свету
пада
у
очи
како
ви
сваком
приликом
гледате
да
ставите
књаза
у
присенак
,
а
да
иставите
себе
.
Ви
јасно
говорите
пред
гомилом
света
:
„
наредићу
књазу
да
то
и
то
учини
“
,
„
заповедићу
књазу
да
то
и
ти
не
учини
“
.
У
цркви
старате
се
увек
да
заузмете
владалачки
престо
.
Истраге
по
унутрашњости
доказале
су
да
људи
причају
како
књаз
не
ваља
,
како
неће
да
учи
,
како
је
склон
многим
махнама
:
лакомислен
,
женкарош
,
самовољан
,
себичан
,
никога
не
воле
,
да
је
без
срца
и
осећаја
,
да
нема
ни
мало
љубави
за
ову
земљу
,
да
ће
бити
страшна
распикућа
.
Кад
је
поведена
истрага
над
кривцима
,
који
оваке
гласове
протурају
,
увек
се
на
криј
крајева
налазило
да
неко
тврди
:
„
тако
су
чули
од
намесника
Врбавца
“
.
Има
испитаних
сведока
који
су
под
заклетвом
потврдили
да
су
то
од
вас
чули
...
.
Врбавац
је
слушао
до
сад
с
разрогаченим
очима
,
а
прса
му
се
непрестано
страховито
надимала
.
Уздржавао
се
;
решен
је
био
да
саслуша
до
краја
.
Па
ипак
прште
:
—
Јес
,
то
су
извешћа
вашег
Ратка
,
онога
истог
што
у
сред
Звониграда
шаље
људима
шпијуне
у
кућу
.
То
су
његови
агенти
измислили
,
његови
агенти
испитивали
,
његови
агенти
сведочили
.
Све
је
удешено
,
све
је
ујдурисано
,
све
је
лаж
!
...
Растислав
саслуша
мирно
овај
протест
пуковников
,
а
за
тим
продужи
,
као
да
није
ништа
ни
чуо
.
—
Има
поватане
преписке
између
појединих
чиновника
и
доста
угледних
људи
.
Ти
писмени
документи
такође
носе
траг
да
из
ваше
околине
ниче
ширење
гласова
који
представљају
кнеза
у
ружној
светлости
...
Врбавац
се
грохотом
насмеја
.
Смех
је
био
усиљен
.
—
Ха
,
ха
;
ха
!
Како
мој
колега
све
то
тако
лепо
зна
.
Као
да
из
књиге
чита
!
Прави
министар
полиције
.
Ко
не
би
рекао
да
сте
ви
министар
полиције
,
само
кад
вас
чује
како
ви
то
тачно
знате
и
за
најмање
истраге
по
Србији
,
и
шта
је
где
ухваћено
,
и
шта
је
ко
на
испиту
рекао
,
и
све
!
Заиста
карактеристично
!
—
Тиче
ме
се
,
па
треба
да
знам
.
Судба
младога
кнеза
и
мени
је
поверена
.
Ја
не
могу
бити
равнодушан
спрам
ствари
,
које
тако
дубоко
засецају
у
целу
будућност
његову
,
а
преко
њега
у
будућност
ове
земље
.
Према
томе
не
само
што
није
никакво
чудо
што
ја
то
знам
,
на
против
,
било
би
чудно
па
и
грешно
да
ја
то
не
знам
—
примети
Растислав
.
—
Да
,
да
,
разумем
,
—
настави
Врбавац
подругљиво
,
то
је
све
из
превелике
љубави
спрам
кнеза
...
.
Разумем
!
После
оваких
разговора
ваших
све
знам
и
све
разумем
.
Разумем
сад
откуд
о
мени
раструбљени
свакојаки
ружни
гласови
.
Сад
разумем
откуда
и
шпијуни
по
мојој
кући
.
Све
разумем
!
—
Наравно
да
разумете
.
Ви
један
и
можете
ствар
разумети
тек
како
ваља
—
примети
Растислав
.
Врбавац
опет
узе
ходати
.
—
За
то
мени
кнез
говори
ономад
оне
загонетне
речи
!
За
то
ја
опажам
где
ме
баба
од
неко
доба
онако
чудно
погледа
.
Међер
се
то
нашли
пријатељи
који
се
труде
да
унесу
неповерење
и
интриге
у
сам
породични
круг
.
И
то
све
иде
под
фирмом
оданости
и
привржености
!
Какве
језуите
!
—
кресну
Врбавац
!
—
Заиста
,
заиста
!
—
примети
Растислав
.
Врбавац
је
продужавао
:
—
Међер
византизам
још
није
празна
реч
.
Какав
паклени
план
!
Прво
га
усамити
,
одвојити
га
од
свију
,
пробудити
у
њему
неповерење
спрам
свију
и
свакога
,
наговорити
га
да
разагна
од
себе
све
искрене
пријатеље
и
искусне
људе
,
који
му
могу
бити
истинска
потпора
,
па
кад
остане
усамљен
,
неопитан
,
невешт
—
онда
ће
већ
ићи
лако
!
Какав
паклени
план
!
—
понови
Врбавац
.
—
Кажем
ја
да
ви
сами
најбоље
можете
објаснити
целу
ствар
!
—
примети
Растислав
подругљиво
.
—
Али
неће
ствар
ићи
баш
тако
лако
,
како
се
замишља
—
рече
Врбавац
.
—
У
историји
нема
понављања
.
Јеленик
је
могао
само
једном
успети
...
У
осталом
,
узмите
се
на
ум
,
г
.
Растиславе
.
Ви
сте
ударили
сувише
уским
путањама
;
бој
се
да
ћете
се
наћи
једног
дана
у
ћорсокаку
,
из
кога
више
нема
изласка
!
Врбавац
се
опет
поче
црвенити
у
лицу
,
знак
да
му
се
срџба
опет
повраћала
.
—
Само
се
могу
чудити
,
да
се
тако
мало
користите
у
практици
тако
јасним
схватањем
ствари
у
теорији
—
рече
Растислав
.
—
Ви
се
врло
варате
,
г
.
Растиславе
,
кад
мислите
да
ће
ова
земља
,
за
љубав
неколико
недоучених
ђака
,
са
швајцарских
универзитета
,
—
скренути
са
свог
историског
пута
и
отићи
у
анархију
.
Неколико
сокачких
букача
биће
сувише
слаби
да
повуку
за
собом
читав
један
народ
,
па
ма
они
уживали
и
највишу
наклоност
слободоумног
и
либералног
намесника
.
—
Ко
вређа
,
знак
је
да
нема
бољих
разлога
—
примети
Растислав
,
загледајући
у
свој
сахат
,
а
за
тим
устаде
.
—
Зар
је
за
вас
увреда
кад
вам
се
рекне
да
сте
слободњак
!
Па
ви
нарочито
тражите
друштво
политичких
црвењака
,
а
не
само
слободњака
.
.
Садиградски
црвени
републиканци
—
то
су
ваши
најбољи
пријатељи
.
Та
то
бар
није
било
тако
давно
?
У
једном
истом
броју
,
па
често
и
у
једном
истом
чланку
,
они
су
проповедали
како
блаженопочившег
кнеза
треба
убити
и
како
сте
ви
први
муж
и
дипломата
балканиски
.
Те
ваше
везе
ни
данас
нису
покидане
.
Они
и
данас
тако
исто
мисле
о
младом
кнезу
,
као
што
су
пре
мислили
о
старом
.
Ви
сте
и
данас
у
њином
благовољењу
.
А
свакако
људи
знају
за
што
вам
у
свом
друштву
дају
тако
почасно
место
.
Кад
се
то
доведе
у
везу
с
оним
што
сам
мало
час
чуо
из
ваших
уста
о
себи
;
кад
се
узме
на
око
јасна
тежња
да
се
кнез
одвоји
од
мене
и
да
се
усами
,
тежња
да
ја
,
рођак
и
природни
заштитник
кнежев
,
будем
удаљен
од
њега
—
онда
,
г
.
Растиславе
,
онда
,
ствар
добија
веома
тежак
и
обележен
значај
.
Пазите
,
г
.
Растиславе
,
пошли
сте
низбрдицом
,
низ
коју
се
лако
може
и
глава
котрљнути
.
—
Г
.
пуковниче
,
ко
бесмислено
тумара
ловећи
туђе
главе
,
лако
може
да
изгуби
своју
рођену
.
Ви
скупљате
око
себе
људе
,
г
.
Растиславе
,
који
отворено
исповедају
да
је
за
Балканију
боља
република
но
монархија
.
—
А
ви
прибирате
око
себе
људе
,
г
.
пуковниче
,
који
отворено
говоре
да
Балканија
има
велике
историске
задаће
пред
собом
,
да
она
мора
сад
имати
владара
зрела
и
мудра
човека
,
а
не
може
чекати
док
једно
дете
подрасте
и
сазре
,
за
што
ће
требати
још
бар
десетак
година
;
скупљате
људе
,
који
се
ругају
кад
им
се
рекне
да
ће
кнез
у
18
.
години
бити
пунолетан
,
и
да
нас
од
тога
дана
дели
још
само
неколико
месеци
.
—
Из
ваше
се
околине
,
г
.
Растиславе
,
фабрикују
неистините
вести
о
издајничким
намерама
неких
виших
војених
лица
.
Тиме
се
наноси
руга
целој
балканској
војсци
.
-
Из
ваше
околине
,
г
.
пуковниче
,
шире
се
гласови
да
је
кнез
наклоњен
падавици
,
да
има
махну
у
срцу
и
да
може
на
пречац
умрети
.
-
Ви
,
г
.
Растиславе
,
новцем
из
државне
касе
плаћате
којекаква
шкрабала
европска
да
пишу
о
вама
читаве
књиге
,
да
вас
преузносе
као
највећег
и
јединог
пријатеља
кнежева
,
а
да
све
друге
људе
пањкају
.
-
Ви
пуштате
да
се
државним
новцем
,
г
.
пуковниче
,
плаћа
израђивање
ваших
рођених
слика
,
и
старате
се
да
на
место
кнежеве
слике
свуда
дође
ваша
.
-
Г
.
Растиславе
,
пазите
куда
сте
ударили
!
Куда
год
задрете
,
памтите
,
да
ћете
мене
наћи
на
путу
!
—
Г
.
пуковниче
,
пазите
шта
радите
,
јер
што
год
урадите
,
прати
вас
моје
буду
око
.
Овим
узајамним
уједањем
обојица
бејаху
пали
у
крајње
огорчење
...
—
Али
ја
ћу
ископати
то
око
,
г
.
Растиславе
,
што
се
као
ухода
завлачи
чак
у
туђе
породице
.
—
Пазите
,
г
.
пуковниче
,
да
копајући
очи
овој
земљи
не
ископате
своје
рођене
...
У
тај
мах
на
вратима
се
зачу
куцање
.
Уђе
начелник
мин
.
спољ
.
послова
.
—
Њ
.
Височанство
јако
жали
што
данас
не
може
доћи
на
састав
Светли
књаз
је
нешто
мало
слаб
.
Моли
господу
намеснике
да
га
извине
и
да
изволе
вечерас
око
8
час
.
свратити
к
њему
.
Њ
.
Светлост
примиће
господу
намеснике
у
свом
кабинету
.
Г
.
начелник
се
дубоко
поклони
,
изговорив
ове
речи
.
-
Долазите
ли
лично
од
господара
?
—
упита
Врбавац
.
Реч
„
господара
“
чудно
је
звонила
у
његовим
устима
.
Он
је
обично
никад
није
изговарао
.
У
обичном
разговору
,
пред
друговима
,
звао
га
је
„
Кнез
.
“
У
разговору
с
њим
избегавао
је
у
опште
да
не
спомиње
ту
титулу
,
и
старао
се
да
је
замени
са
„
ви
“
,
„
вас
“
и
т
.
д
.
Кнез
Мутимир
није
волео
да
му
се
говори
„
Кнез
“
.
Обично
би
љутито
приметио
да
је
кнез
у
селу
,
да
је
кнез
што
и
кмет
,
а
он
је
владалац
,
он
је
„
књаз
“
.
-
На
служби
—
одговори
начелник
учтиво
.
—
Шта
је
господару
?
...
После
оштрих
препирака
с
Растиславом
,
Врбавац
као
да
је
навлаш
једнако
потезао
реч
„
господар
“
.
—
Мала
главобоља
,
као
што
ми
сам
господар
изволе
рећи
.
—
Али
господар
није
у
кревету
,
није
?
...
Врбавац
и
по
трећи
пут
понови
реч
господар
,
и
то
с
нагласком
.
—
О
,
не
—
прихвати
начелник
.
—
Не
бих
хтео
да
га
узнемиравам
—
примети
Врбавац
као
за
себе
.
Не
говорећи
ни
речи
,
Растислав
узе
капу
,
поклони
се
Врбавцу
хладно
и
учтиво
и
пође
.
На
начелников
поклон
одговори
му
тихо
—
„
збогом
“
и
изађе
.
Врбавац
га
испрати
дугим
,
значајним
погледом
,
тако
,
да
и
начелнику
паде
у
очи
,
да
је
између
ове
двојице
било
нешто
.
—
Заповеда
ли
што
г
.
намесник
?
—
упита
начелник
услужно
,
после
кратка
ћутања
.
-
Има
ли
ко
поуздан
који
би
могао
однети
кнезу
једно
писмо
?
—
Ако
је
по
вољи
...
могу
ја
отићи
!
—
О
,
молим
—
рече
Врбавац
,
који
већ
беше
почео
писати
.
ГЛАВА
X
.
Стручно
мишљење
Било
је
већ
два
часа
по
поноћи
,
а
пуковник
Врбавац
још
је
седео
за
својим
писаћим
столом
.
Сад
,
кад
га
ми
ту
затичемо
,
он
нити
чита
,
нити
пише
,
већ
седи
мирно
,
заваљен
у
столицу
.
Ноге
испружио
,
прса
истурио
,
руке
прекрстио
на
прсима
,
а
загледао
се
у
једну
тачку
на
зиду
,
на
тако
седи
и
мисли
.
Тако
је
провео
ваљда
читаво
по
сахата
,
не
мичући
се
.
За
тим
протрља
лице
шакама
и
опет
се
наже
над
некакву
хартију
,
што
је
стојала
разврнута
пред
њим
на
столу
.
То
је
био
обичан
табак
велике
,
четвртасте
хартије
за
писма
,
а
био
је
сав
исписан
лепим
,
читким
али
ванредно
ситним
рукописом
.
Поједина
места
била
су
исподвлачена
или
закрштена
црвеним
мастилом
.
Врбавац
узе
понова
читати
поједина
места
из
овога
писма
.
Изгледало
је
као
да
их
нарочито
проучава
и
цени
.
Ево
,
каква
је
била
садржина
тога
акта
,
који
је
толико
привукао
пажњу
пуковникову
.
„
Отров
је
стар
као
и
род
људски
;
било
га
је
од
кад
је
људи
на
земљи
.
Имамо
необоривих
података
и
несумњивих
доказа
да
су
за
отрове
знали
најстарији
народи
,
који
се
спомињу
у
историји
.
„
Бивала
су
понекад
времена
и
налазили
се
такви
људи
,
који
су
проучавању
отрова
посветили
цео
живот
свој
.
Такви
људи
,
нарочито
ако
су
иначе
били
колико
толико
развијени
—
непрестаним
бављењем
тим
једним
предметом
успевали
су
по
некад
да
открију
и
пронађу
у
томе
велике
тајне
,
које
су
понајвише
после
односили
са
собом
у
гроб
.
„
Данас
постоји
читава
наука
о
отровима
—
Токсикологија
.
—
Ту
су
описани
сви
отрови
за
које
се
данас
зна
,
па
ипак
ту
нећете
наћи
оне
страховите
отрове
,
којима
су
се
служили
чувени
историски
тровачи
,
отрове
,
који
су
имали
тако
чудна
и
необична
дејства
,
која
ћу
споменути
мало
даље
.
„
Тако
,
на
прилику
,
ми
ни
данас
не
знамо
каквим
су
се
отровима
служиле
чувене
тровачице
из
владалачке
породице
Медичи
,
или
злогласни
Цезар
Борџија
,
који
најпосле
отрова
и
рођенога
оца
свога
,
папу
Александра
ВИ
.
(
Истина
нехотице
и
случајно
,
јер
су
на
гозби
били
измењани
пехари
,
те
они
с
отровом
,
спремљени
за
госте
,
дођу
случајно
баш
папи
Александру
и
његовом
сину
,
страшном
Цезару
Борџији
.
Веома
снажан
телесно
,
Цезар
преболе
ово
тровање
,
а
отац
му
умре
)
.
„
Још
мање
су
познати
страховити
отрови
Лукреције
Борџије
,
отрови
од
којих
је
за
једну
ноћ
седила
коса
у
младића
,
а
снажни
људи
у
најкраћем
року
претварали
се
у
немоћне
старце
.
„
Ова
страшна
жена
знала
је
такве
тајне
у
вештини
тровања
,
које
ни
пре
ни
после
ње
још
нико
није
постигао
.
„
Ти
отрови
имали
су
чудна
дејства
,
каква
нема
ни
један
од
данашњих
,
у
науци
познатих
отрова
.
„
Има
поузданих
казивања
од
сувременика
да
су
ти
отрови
производили
читава
чудеса
,
какве
данас
не
би
могао
извршити
ни
највештији
токсиколог
.
„
Ја
ћу
овде
споменути
само
неколике
примере
.
„
Тако
,
на
прилику
,
ти
су
отрови
имали
особину
да
не
дејствују
одмах
на
пречац
,
при
чему
је
увек
лако
познати
да
је
човек
отрован
.
Данас
,
на
прилику
,
скоро
је
немогуће
извршити
тровање
,
а
да
се
то
одмах
не
позна
по
брзом
наступу
смрти
и
по
начину
,
где
се
и
како
јављају
болови
.
„
Међу
тим
отрови
Борџије
имали
су
ту
особину
,
да
дејствују
тек
поступно
и
после
много
времена
,
и
да
дејствују
тако
да
никоме
и
не
пада
на
ум
да
је
то
од
отрова
.
„
Тако
су
Борџије
знали
за
један
отров
с
оваким
дејством
.
„
Помешају
отров
у
вино
и
даду
га
госту
.
Гост
попије
,
и
не
само
што
у
тај
мах
не
осећа
никакве
болове
но
,
на
против
,
баш
услед
узета
отрова
,
он
се
осећа
веома
добро
расположен
.
„
Гост
одлази
са
забаве
и
носи
са
собом
најлепше
успомене
о
дражесном
Цезару
Борџији
,
или
о
дивотној
Лукрецији
Борџији
.
„
Тек
после
десетак
дана
отровани
жалосник
почне
осећати
да
га
ноћу
спопадају
као
неке
грознице
,
да
ноћ
дочекује
с
неком
ужасном
ватруштином
,
која
као
да
му
је
упалила
сваку
капљу
крви
,
а
у
јутру
устаје
из
постеље
сав
окупан
у
зној
с
тешким
задахом
.
„
Мало
по
мало
отрована
жртва
почне
осећати
да
малаксава
,
да
губи
снагу
,
да
стари
.
„
Младић
од
својих
25—6
година
,
он
на
један
пут
с
ужасом
опажа
да
његова
,
до
јуче
још
црна
коса
,
сад
на
један
пут
почиње
нагло
белити
,
а
после
и
опадати
.
С
његових
образа
губи
се
руменило
;
његове
рујне
усне
постају
сваки
дан
све
блеђе
и
блеђе
.
Његове
до
скора
сјајне
очи
сваки
дан
све
више
и
више
застире
нека
тама
,
те
све
више
почињу
личити
на
посукнуло
стакло
.
Бајна
младост
нагло
се
губи
са
свежа
,
лепа
лица
младићскога
,
на
коме
изумире
све
што
је
младо
и
лепо
,
а
место
њега
долази
ругобна
,
превремена
,
неприродна
старост
.
Млада
,
глатка
,
фина
кожа
огруби
и
орапави
;
једре
,
румене
образе
избраздају
наказне
старачке
боре
,
а
рапава
,
набрчкана
,
смежурана
кожа
добије
црно
жуту
,
скоро
пепељаву
боју
.
Зуби
се
прво
почну
клатити
,
па
после
један
по
један
остаје
у
комаду
хлеба
,
у
парчету
меса
,
у
крушци
или
јабуци
коју
несретник
загризе
.
Вид
тако
ослаби
,
да
паћеник
све
предмете
види
само
као
кроз
неку
замаглицу
.
Изда
и
слух
,
па
чак
и
моћ
мирисања
ослаби
—
паћеник
већ
више
не
може
лако
да
распознаје
мирис
од
смрада
.
Руке
,
ноге
сви
удови
претворе
се
у
сухе
штапове
,
а
кичмењача
се
повије
и
искриви
.
„
Од
снажна
,
млада
човека
,
кога
је
милина
било
погледати
,
за
5—6
месеци
постаје
ругобна
старачка
наказа
,
коју
је
страшно
и
у
сну
снити
.
„
Тако
ужасно
онакажена
,
бедна
жртва
вуче
се
још
неко
време
,
а
сваким
даном
све
се
више
губи
,
управо
сажиже
се
на
живоме
огњу
,
који
јој
је
страшни
отров
запалио
у
крви
.
По
жилама
више
не
тече
топла
,
млада
крв
,
но
растопљено
,
усијано
гвожђе
,
које
све
сажиже
.
„
Најпосле
сви
органи
редом
отказују
даљу
услугу
.
Стомак
више
не
вари
,
црева
више
не
раде
,
плућа
више
не
дишу
,
све
се
умртви
и
бедна
жртва
гаси
се
као
догорео
пламичак
.
Страшна
смрт
!
„
Ето
за
те
отрове
,
којима
су
убијани
људи
тако
поступно
и
на
тако
грозан
и
ужасан
начин
—
не
зна
данашња
наука
о
отровима
,
ма
да
је
несумњиво
да
их
је
било
и
да
их
и
сад
има
.
„
На
истоку
има
и
дан
дањи
много
тајних
отрова
,
с
чудним
дејством
,
за
које
цивилизован
свет
не
зна
ни
шта
су
ни
како
се
спремају
.
Међу
тим
на
Истоку
се
тиме
јако
баве
;
ту
је
развијено
врачање
,
лечење
травама
,
па
се
негује
јако
и
справљање
отрова
,
који
се
понекад
и
као
лек
употребљавају
.
„
Тако
исто
знају
за
многе
чудне
отрове
и
дивљачка
племена
у
средњој
Африци
,
као
и
америчка
индијанска
племена
,
код
којих
је
особито
на
гласу
чувени
отров
куруру
(
„
кураре
“
)
у
који
они
умачу
своје
стреле
и
трују
њиме
врхове
својих
копаља
,
како
би
непријатељу
нанели
што
сигурнију
смрт
.
„
Овај
страшни
отров
дејствује
на
нервну
систему
тако
да
у
маху
наступа
укрућеност
(
парализа
)
у
свима
деловима
тела
;
мишићи
као
да
се
окамене
и
човек
на
једанпут
постаје
потпуно
узет
.
„
За
овај
отров
једва
се
у
новије
доба
дознало
само
толико
,
да
га
дивљаци
справљају
од
сока
једне
биљке
америчке
,
мешајући
у
њега
и
отров
од
змије
.
Али
како
се
све
то
спрема
,
т
ј
.
како
то
дивљаци
спремају
—
није
се
могло
тачно
сазнати
,
пошто
они
све
то
крију
као
своју
племенску
тајну
,
коју
нико
не
сме
издати
.
(
Кураре
—
познат
у
медецини
није
исто
што
и
индиски
куруру
)
.
„
Дакле
онаквих
отрова
,
за
које
се
ви
нарочито
интересујете
,
поглавито
с
особином
да
дејствују
тек
доцније
и
да
не
пада
у
очи
да
је
болест
морала
доћи
услед
тровања
—
таквих
је
отрова
било
и
јамачно
их
на
Истоку
има
и
данас
,
но
наша
модерна
наука
не
зна
за
њих
.
„
Истина
,
и
код
нас
има
данас
пуно
отрова
који
дејствује
полако
,
поступно
,
али
ту
стално
,
полако
и
поступно
треба
човек
и
да
узима
те
отрове
,
па
тек
да
покажу
тако
дејство
(
хронично
тровање
)
.
„
Такав
један
случај
имали
смо
баш
ово
дана
.
Једна
постарија
госпођа
на
један
пут
се
разболе
.
Зове
једног
лекара
,
другог
,
трећег
—
сви
се
буне
.
По
свима
знацима
као
рекло
би
се
да
је
код
госпође
било
неког
тровања
,
али
кад
се
све
околности
испитају
,
не
може
да
се
ухвати
откуда
би
могло
доћи
то
тровање
.
Искључив
дакле
могућност
тровања
,
лекари
ставе
другу
дијагнозу
и
дуго
су
лечили
госпођу
без
икаква
успеха
,
док
најпосле
једном
лекару
не
паде
на
ум
да
је
госпа
много
година
употребљавала
белило
,
(
сублимат
живин
)
—
а
тиме
се
,
наравно
,
све
по
мало
тровала
,
док
то
најпосле
није
прешло
у
тешку
болест
.
„
Дејство
каквог
отрова
зависи
од
дозе
у
којој
се
узме
.
„
У
врло
малим
дозама
човек
се
може
поступно
навикнути
да
узима
какав
отров
па
да
му
од
тога
ништа
не
буде
.
„
Један
исти
отров
у
већој
дози
може
донети
одмах
,
тако
рећи
тренутну
смрт
-
док
у
мањим
дозама
може
имати
за
последицу
хронично
тровање
—
т
.
ј
.
може
се
човек
њиме
тровати
све
више
и
више
,
док
једног
дана
не
наступе
зле
последице
тровања
,
смрт
или
тешка
болест
.
„
Дакле
,
кад
је
питање
како
се
и
којим
се
отровом
може
данас
отровати
човек
,
па
да
не
умре
одмах
и
да
му
се
одмах
не
позна
да
је
отрован
,
но
да
последице
тровања
наступе
тек
доцније
—
на
то
питање
одговор
би
гласио
овако
:
„
То
дејство
може
се
постићи
многим
отровима
,
свима
тако
званим
отровима
алкалоидима
—
но
за
то
је
потребно
да
се
отров
узима
стално
у
омањим
дозама
,
а
у
подужем
року
.
„
Тако
се
данас
често
врши
нехотично
тровање
;
на
прилику
кад
човек
једе
накисела
јела
из
некалаисаних
судова
;
или
као
што
је
споменути
случај
од
употребе
белила
(
сириџика
)
,
спремљена
од
живе
.
„
За
поступно
тровање
поступним
узимањем
може
се
употребити
од
обичних
познатих
ствари
жива
,
сичан
,
татула
,
велебиље
(
беладона
)
и
много
што
шта
друго
.
„
Као
јаки
отрови
,
који
,
узети
у
потребној
дози
,
производе
тако
рећи
тренутну
смрт
—
то
су
цијан-калијум
,
стрихнин
,
плава
киселина
и
друге
.
У
јаке
отрове
спада
и
морфијум
.
„
По
дејству
своме
отрови
се
могу
поделити
на
отрове
који
дејствују
кроз
стомак
,
и
отрове
који
дејствују
кроз
крв
,
унети
убодом
или
уштрцавањем
.
Већина
отрова
има
и
једно
и
друго
дејство
,
но
има
их
и
који
дејствују
само
на
један
начин
.
„
Тако
,
на
прилику
,
змијин
отров
(
виперин
)
дејствује
само
убодом
кроз
крв
.
Човек
,
кога
уједе
змија
,
може
слободно
исисати
устима
тај
отров
и
сасвим
га
прогутати
,
па
да
му
стомаку
апсолутно
ништа
не
буде
.
„
Има
најпосле
и
таквих
отрова
,
који
дејствују
удисањем
.
То
су
гасови
или
испарења
од
разних
боја
и
других
препарата
.
Има
минералних
боја
:
црвена
(
цинобер
)
,
зелена
,
плава
и
друге
,
чија
испарења
врло
убитачно
дејствују
на
здравље
,
а
човек
,
дуже
затворен
у
одају
,
скоро
премазану
таком
бојом
,
може
формално
да
буде
отрован
.
„
Од
гасова
веома
је
опасан
угљени
диоксид
,
који
се
развија
при
сагоревању
угља
.
„
Овим
гасом
често
се
људи
убијају
сами
—
поглавито
женске
,
којима
досади
живот
,
а
страше
се
да
задају
себи
смрт
на
други
начин
.
„
Ту
је
довољно
да
се
добро
запуше
сви
отвори
на
одаји
,
па
се
онда
у
соби
,
тако
затвореној
,
упали
мангал
дрвена
или
камена
угља
.
Тај
опасан
гас
уљуљка
човека
те
се
занесе
и
заспи
,
па
ако
тако
дуже
остане
,
онда
се
више
и
не
пробуди
.
„
Ово
су
укратко
летимичне
напомене
о
отровима
.
„
Пошто
је
већ
реч
о
свему
томе
,
вредно
је
поменути
и
отрове
,
који
се
пренашају
у
облику
прилепчивих
болести
.
Такви
су
на
прилику
сифилис
,
богиње
и
друго
.
„
Недавно
сам
дознао
од
једног
пријатеља
за
једну
ствар
о
којој
данас
мучно
да
има
ишта
писано
,
а
која
је
веома
интересна
као
штудија
до
чега
може
да
дотера
човек
у
смишљању
зала
,
кад
се
већ
једном
ода
на
тај
пут
и
занат
.
„
Познато
је
да
у
Русији
постоје
завереничке
нихилистичке
дружине
,
које
раде
на
буни
и
преврату
.
У
својој
борби
против
власти
ти
су
се
људи
до
сад
служили
револвером
,
ножем
,
бомбом
,
пожаром
и
другим
обичним
и
познатим
средствима
.
Но
сад
на
један
пут
као
да
су
им
та
средства
постала
недовољна
.
„
Много
праве
ларму
“
—
веле
они
.
„
С
тога
су
се
сад
бацили
на
проучавање
нових
убилачких
средстава
,
која
би
дејствовала
исто
тако
поуздано
,
али
без
ларме
,
а
била
би
уједно
и
грознија
по
последицама
од
свију
досадашњих
.
„
Тако
на
прилику
они
раде
да
склопе
(
конструишу
)
малу
металну
справицу
,
која
би
се
згодно
дала
носити
у
џепу
,
и
коју
је
згодно
држати
у
шаки
и
склонити
је
у
рукав
,
тако
,
да
се
можеш
њоме
послужити
и
на
сред
улице
,
поред
толиког
света
,
а
опет
да
те
вико
не
опази
.
„
Та
би
справица
избацивала
на
даљину
од
10—15
корака
малу
,
шупљу
,
челичну
иглу
,
налик
на
игле
код
штрцаљке
за
упрскавање
морфијума
.
„
Та
би
иглица
стајала
у
вези
с
маленим
мехурићем
,
који
је
тако
удешен
да
се
кроз
иглу
излије
,
кад
она
у
што
удари
и
забоде
се
.
„
Тако
би
ова
справица
избацивала
те
иглице
као
стрелице
,
а
оне
би
биле
удешене
тако
да
рахат
могу
пробити
и
кроз
одећу
,
и
забости
се
у
тело
човеку
кога
гађају
.
Све
то
вршило
би
се
без
пуцња
,
без
ларме
—
тихо
;
човек
би
могао
добити
такав
удар
на
сред
улице
,
па
никад
да
не
дозна
откуда
је
дошао
.
„
Но
тек
сад
настаје
оно
што
је
најважније
и
што
нас
овде
интересује
.
То
је
,
какав
отров
ови
опасни
људи
мисле
метати
у
мехуриће
на
тим
својим
стрелицама
!
„
Наравно
,
ту
би
се
могао
употребити
сваки
течан
отров
.
Но
њима
је
то
мало
.
Садашњим
отровима
махнишу
што
се
лако
растварају
и
брзо
ветре
.
Хтели
би
какав
отров
који
се
годинама
може
носити
сакривен
,
а
да
не
изгуби
снагу
.
Даље
,
хтели
би
отрове
који
производе
тако
страшна
дејства
,
да
се
човек
ужасава
од
саме
помисли
на
таку
смрт
.
Тражећи
то
,
њима
је
пало
на
ум
да
чине
опите
с
отровом
псећа
беснила
,
с
отровом
од
трулих
лешева
,
као
и
с
отровима
од
разних
најужаснијих
и
најгаднијих
болести
.
Ими
једна
ужасна
болест
,
позната
под
именом
Lupus
(
вук
,
курјак
)
-
Та
се
болест
јавља
обично
на
лицу
.
Прво
поједе
кожу
,
те
остане
голо
,
црвено
месо
,
па
онда
редом
једе
и
месо
све
слој
по
слој
,
док
најпосле
не
почну
избијати
голе
кости
.
Ужасно
!
Набављали
су
из
болница
мају
(
гној
и
воду
што
једнако
слизи
с
разједена
лица
)
чак
и
од
те
ужасне
болести
те
чак
и
тиме
правили
опите
како
дејствује
и
како
се
држи
.
„
Слали
су
изасланике
чак
дубоко
у
Азију
да
набаве
мају
од
мртваца
умрлих
од
чуме
(
куге
)
—
да
и
то
окушају
.
„
Какве
ће
ресултате
дати
ти
грозни
опити
—
још
се
не
зна
.
Али
ако
злочинци
успеју
да
те
отрове
примењују
,
замислите
каквих
ће
ужасних
случајева
бити
!
Ништа
друго
,
но
замислите
само
несретника
који
од
тајнога
нихилистичког
одбора
добије
пресуду
да
је
осуђен
да
буде
убијен
отровом
псећа
беснила
и
једног
дана
доиста
добија
на
сред
улице
стрелицу
у
леђа
.
Знати
да
ћеш
кроз
недељу
две
побеснити
,
да
ћеш
прво
пролајати
и
поднети
све
страхоте
беснила
,
па
тек
онда
умрети
—
то
је
нешто
преужасно
.
Ту
човека
страва
хвата
при
самој
помисли
.
Нихилисте
веле
да
ће
тим
страхотама
казнити
само
поједине
тешке
случајеве
кривица
кад
они
процене
да
је
неко
ванредно
што
скривио
пред
правдом
револуционара
.
“
Писмо
је
било
још
дуже
;
но
ми
смо
овде
навели
само
она
места
,
која
су
г
.
Врбавца
нарочито
интересовала
.
Пошто
је
дуго
и
дуго
пиљио
у
ову
ситно
исписану
хартију
,
пуковник
устаде
и
узе
ходати
.
Изгледао
је
уморан
и
замишљен
.
На
његовом
лицу
беше
се
скупила
и
савила
једна
једина
мисао
,
мисао
мутна
,
мисао
мрачна
,
мисао
тешка
и
пуна
двоумица
.
Видело
се
да
овај
човек
носи
у
грудима
некакву
неисказано
тешку
борбу
,
што
је
ствара
сама
са
собом
завађена
савест
.
ГЛАВА
XИ
.
„
Chercher
la
Famme
“
Кад
ђаво
не
може
да
сврши
неки
посао
он
шаље
бабу
да
га
она
сврши
—
вели
народна
мудрост
.
Треба
да
су
старе
жене
починиле
голема
зла
и
пороке
да
се
створи
овака
ружна
изрека
о
њима
.
Обично
са
старошћу
иде
мудрост
,
човек
бива
све
искуснији
,
све
разумнији
и
по
томе
све
бољи
.
Код
жена
као
да
све
то
иде
наопако
.
Пакост
старих
жена
ушла
је
већ
у
причу
.
„
Стара
вештица
“
као
да
постаје
обичан
назив
за
жене
,
пошто
пређу
неки
број
година
.
Опаке
пунице
—
постале
су
пословичке
.
Најпосле
,
оно
мишљење
народно
,
да
је
баба
гора
и
од
ђавола
,
да
она
може
чак
и
оно
што
ни
ђаво
не
може
,
довршује
ружан
суд
и
рђаву
оцену
старих
жена
.
Зле
духове
,
разне
опаке
бољке
,
а
по
некад
и
саму
смрт
сликају
у
облику
бабе
.
Чума
,
гвоздензуба
,
вештица
,
баба-Јага
,
—
и
друге
ругобне
прилике
људске
фантазије
—
замишљају
се
и
представљају
у
облику
бабе
.
А
међу
тим
шта
има
лепше
,
узвишеније
и
светије
од
старе
жене
,
окружене
породом
својим
и
породом
порода
свога
,
децом
својом
и
унучићима
и
праунучићима
својим
.
Зар
може
бити
лепше
и
дирљивије
слике
од
бабе
,
окружене
низом
покољења
којима
је
она
дала
живот
.
Она
је
у
средини
на
старачкој
столици
својој
.
Све
друге
главе
надмаша
њена
седа
глава
,
украшена
чистом
седином
,
белом
као
најбељи
снег
на
планини
.
А
око
ње
пуно
плавушастих
и
црномањастих
округлих
главица
—
и
све
су
то
огранци
њена
моћна
стабла
.
Неки
се
још
играју
по
патосу
,
други
седе
наслоњени
око
бабине
столице
;
трећи
стоје
у
наоколо
и
пажљиво
слушају
мудре
речи
,
или
лепе
,
заносне
приче
,
које
„
стара
мајка
“
тако
складно
и
тако
лепо
прича
.
А
из
њених
светитељских
уста
лију
се
слатке
речи
од
милоште
,
или
мудре
речи
од
поуке
.
Она
је
добра
као
добар
дан
у
години
;
она
је
блага
као
сама
благост
;
она
је
оличено
доброчинство
,
богата
свима
врлинама
.
Али
оно
чиме
је
она
истински
велика
,
узвишена
,
недостижна
то
је
она
неисцрпна
,
она
безмерна
љубав
њена
.
Она
је
сва
љубав
,
љубав
и
жртва
.
Она
је
дала
живот
целом
једном
свету
и
она
осећа
да
сва
,
душом
и
срцем
припада
томе
свету
.
Она
за
њега
живи
,
она
би
за
њега
сутра
тако
лако
и
тако
радо
умрла
.
И
за
њу
је
то
тако
просто
и
природно
!
Она
не
може
себи
ни
да
представи
да
би
то
и
могло
бити
друкчије
.
О
слатка
,
мила
слико
,
—
драга
сенко
из
далеке
,
минуле
прошлости
,
како
се
полако
помаљаш
из
сива
заборава
,
и
како
постајеш
све
јаснија
и
живља
,
и
како
је
одмах
ведрије
на
души
,
чим
се
осети
анђелска
близина
твоја
—
срце
живље
куца
,
груди
слободније
дишу
,
крв
топлије
тече
.
Ако
има
светитељака
,
или
ако
их
је
икада
било
,
оне
су
морале
бити
оваке
,
као
ова
слика
како
је
ја
сад
представљам
.
Па
и
ово
је
била
једна
жена
и
ово
је
била
једна
баба
.
Али
их
има
и
друкчијих
.
—
Госпођа
Јованка
!
пријави
момак
пуковнику
Врбавцу
некакву
жену
,
која
је
,
сва
у
црнини
,
чекала
у
предсобљу
.
Пуковник
је
у
тај
мах
нешто
писао
.
Кад
чу
име
„
г-ђа
Јованка
“
—
он
баци
перо
и
чисто
скочи
.
После
као
да
се
покаја
што
је
тако
учинио
пред
момком
,
те
се
опет
поврати
и
седе
за
сто
,
а
момку
рече
немарно
:
—
Каква
је
то
г-ђа
Јованка
?
Је
ли
долазила
још
који
пут
?
-
Не
знам
;
од
кад
сам
ја
овде
чини
ми
се
да
није
...
.
А
и
забунђала
се
по
глави
,
па
не
могу
добро
ни
да
је
видим
—
одговори
момак
.
—
Уведи
је
у
салу
и
реци
да
ћу
ја
сад
;
нека
ме
малко
причека
.
Момак
оде
.
Пуковник
опет
одмах
скочи
иза
стола
.
Могло
му
се
познати
,
ко
би
га
добро
загледао
,
да
га
је
долазак
ове
женске
узбудио
.
Стаде
пред
огледало
и
поправи
огрлицу
од
кошуље
,
махну
дланом
преко
браде
да
види
да
ли
је
добро
избријан
;
усука
обадва
своја
пуна
брка
,
а
левом
ногом
непрестано
је
цупкао
,
што
је
код
њега
увек
био
знак
да
нешто
врло
живо
мисли
.
Још
се
једном
загледа
у
огледалу
,
искашља
се
па
се
упути
право
у
салу
,
где
га
је
чекала
непозната
госпођа
.
Пуковник
Врбавац
имао
је
неке
особине
,
које
су
му
много
помогле
да
се
из
друштвене
низине
попне
на
највећу
висину
у
друштву
.
Он
је
потпуно
само
себи
веровао
—
ствари
о
којима
је
хтео
да
остану
тајна
,
радио
их
је
сам
,
не
поверавајући
се
никоме
,
сем
оних
који
су
били
неопходни
помагачи
у
каквом
послу
.
Био
је
дрзак
,
али
и
врло
покривен
.
Кад
је
имао
да
учини
што
ризично
,
решавао
се
обично
на
оно
што
ће
свету
изгледати
најмање
вероватно
.
Та
му
је
тактика
често
помагала
.
Разнесе
се
на
прилику
какав
ружан
глас
о
њему
.
Неко
и
поверује
.
Али
сви
озбиљнији
људи
одмах
се
питају
:
је
ли
могуће
да
он
тако
што
учини
?
И
пошто
је
ствар
сувише
неприлична
за
њега
,
одмах
сви
одговарају
.
„
Зар
г
.
Врбавац
;
један
пуковник
,
намесник
да
учини
тако
што
.
Ох
,
то
није
могуће
.
“
Тако
„
није
могуће
,
није
могуће
“
—
па
на
томе
и
остане
.
Спасе
га
баш
то
,
што
учини
оно
што
нико
не
би
веровао
да
ће
учинити
.
Ко
би
на
прилику
могао
веровати
да
ће
један
Врбавац
—
он
лично
ступати
у
овакве
везе
и
познанства
.
Па
баш
да
исприча
целу
ту
ствар
сама
та
особа
—
ипак
,
ко
ће
њој
веровати
да
је
Врбавац
с
њом
лично
општио
?
А
после
он
је
овако
мислио
:
ко
чини
какав
злочин
,
ако
већ
мора
имати
саучесника
у
њему
,
увек
је
паметније
да
их
узима
из
оних
друштвених
редова
,
у
којима
се
злочин
сматра
за
обичну
ствар
.
Пуковник
уђе
у
собу
нагло
.
Непозната
госпођа
устаде
и
одмах
се
маши
руци
пуковниковој
.
Он
јој
пружи
руку
,
но
не
даде
да
му
је
пољуби
.
—
Ви
живите
стално
сад
овде
у
Звониграду
,
госпођо
?
—
упита
Врбавац
.
—
Па
...
живим
,
господине
;
овде
сам
сад
с
ћерком
.
—
Шта
,
зар
имате
ћерку
?
—
Имам
...
поћерка
ми
је
;
управо
ја
сам
јој
тетка
;
сироче
,
остала
је
мала
без
оца
и
мајке
;
ја
сам
је
и
подигла
.
—
А
је
ли
вам
удата
ћерка
?
—
Није
.
—
А
иначе
родом
нисте
одавде
?
—
А
!
мој
род
!
И
сама
сам
већ
заборавила
одакле
сам
родом
.
Тамо
чак
с
ердељске
границе
.
Пуковник
је
знао
потанко
цео
живот
ове
жене
,
но
он
је
опет
запиткивао
то
ово
,
то
оно
,
колико
тек
да
направи
увод
у
разговор
.
-
А
ваше
је
право
име
?
—
упита
он
.
—
Ката
!
—
одговори
женска
.
Ката
је
била
остара
жена
,
тако
око
својих
50
година
.
Висока
,
црномањаста
,
дугуљастих
,
присувих
образа
,
с
проседом
,
црном
косом
и
веома
живим
,
али
упалим
плавим
очима
,
—
ова
је
жена
некада
морала
бити
доста
лепа
.
Трагови
те
лепоте
још
су
се
и
сада
јасно
опажали
;
њено
је
лице
и
сада
било
веома
интересно
лице
,
ма
да
је
било
по
неких
црта
,
које
су
наговештавале
као
да
их
је
урезала
дуготрајна
патња
и
страдање
.
Ово
је
била
баба
Ката
коју
смо
већ
познали
напред
.
—
Ја
знам
по
нешто
из
ваше
прошлости
,
госпођо
.
С
тога
не
треба
да
вас
зачуде
нека
и
нека
моја
питања
.
А
надам
се
да
ћете
ме
предусрести
с
поверљивошћу
,
пошто
немате
узрока
да
ма
шта
прећутите
.
Ви
знате
да
сте
амо
дошли
за
ваше
добро
и
да
вам
се
код
мене
не
може
десити
ништа
рђаво
...
.
Ја
рачунам
да
ми
потпуно
верујете
,
да
безбрижно
можете
учинити
сваку
услугу
коју
од
вас
будем
тражио
.
—
Па
,
кад
сам
већ
дошла
,
милостиви
господине
,
можете
се
слободно
поуздати
,
као
у
себе
сама
.
Ако
вам
треба
верна
служба
,
нигде
је
боље
нећете
наћи
.
—
То
се
и
ја
надам
...
.
Пуковник
застаде
;
после
опет
продужи
:
—
Чуо
сам
да
ви
знате
многе
ствари
које
нико
више
не
зна
.
—
Несрећа
је
велики
учитељ
.
—
Збиља
,
за
што
сте
ви
управо
били
осуђени
...
.
је
л
те
,
ви
сте
били
осуђени
?
—
упита
пуковник
нагло
.
Изгледало
је
као
да
се
ломио
док
је
ставио
ово
питање
,
а
питао
је
за
ствари
које
су
му
биле
познате
до
ситница
.
—
Пет
година
провела
сам
у
затвору
.
И
ако
је
све
то
знао
,
пуковник
се
учини
као
да
га
је
то
јако
зачудило
.
—
Пет
година
!
то
је
много
,
веома
много
,
особито
за
једну
-
даму
...
.
Пет
година
,
то
је
читав
век
.
—
У
два
маха
пет
година
само
у
затвору
;
а
два
пут
у
притвору
,
један
пут
5
,
други
пут
9
месеца
—
то
је
још
једну
годину
и
два
месеца
одозго
—
рече
жена
климајући
главом
жалосно
.
-
Мора
бити
да
је
кривица
била
велика
.
Ја
сам
нешто
начуо
.
То
је
било
некакво
тровање
;
потрована
је
,
како
ми
се
чини
,
цела
једна
породица
.
—
Нешто
тако
јесте
.
Али
то
је
испало
са
свим
како
не
треба
.
То
нико
није
хтео
.
Ту
моје
праве
кривице
није
било
...
.
Али
шта
то
сад
вреди
!
То
је
дугачка
прича
,
милостиви
господине
—
ако
допустите
да
говоримо
што
друго
.
—
Молим
вас
—
прихвати
пуковник
нестрпељиво
—
ја
вам
опет
понављам
,
никаква
снебивања
,
никаква
оћуткивања
,
потпуна
отвореност
—
то
је
права
погодба
да
можемо
што
радити
.
Ја
вас
ништа
нећу
питати
из
празне
радозналости
.
А
ваља
ми
знати
шта
је
било
да
бих
могао
проценити
шта
може
бити
.
На
памет
не
сме
се
овде
ништа
радити
.
Пуковник
ућута
.
Жена
не
одговори
ништа
.
-
Да
,
ја
рачунам
да
ви
све
те
ствари
и
сами
разумете
—
додаде
он
.
-
Па
,
ви
заповедајте
,
питајте
,
милостиви
господине
,
а
ја
ћу
казивати
што
будем
умела
и
знала
-
рече
Ката
скромно
и
са
снебивањем
.
Да
би
сазнао
уме
ли
ова
жена
ћутати
и
како
се
држи
кад
јој
злочин
ухвате
,
ђенерал
је
нарочито
био
набавио
сва
акта
о
њеној
парници
и
брижљиво
их
прочитао
.
Ту
је
видео
све
и
нашао
све
што
га
је
могло
интересовати
код
ове
жене
.
Он
је
знао
многе
појединости
из
њена
живота
.
Ипак
он
је
упита
:
—
С
вама
је
,
чини
ми
се
,
још
неко
био
осуђен
?
Неке
жене
,
мислим
.
—
Јесте
,
милостиви
господине
,
још
четири
жене
.
—
Ваљда
ухватили
што
код
њих
?
—
упита
пуковник
.
—
Саме
се
проказале
,
милостиви
господине
.
Пуковнику
дође
мало
чудно
ово
повучено
,
овако
скромно
држање
ове
жене
.
Он
је
њу
сасвим
друкчије
замишљао
:
окретна
,
разговорна
,
жива
,
дрска
,
а
она
се
пресамитила
,
једва
реч
изговара
,
као
каква
калуђерица
.
-
Чуо
сам
да
знате
неку
траву
од
које
се
лако
побацује
—
поврте
он
разговор
.
-
Има
такве
траве
,
милостиви
господине
.
-
А
је
ли
истина
да
сте
једном
,
док
сте
били
у
Пламеновцу
на
робији
,
неким
кадом
успавали
све
стражаре
,
те
их
сутра
дан
све
поистеривали
из
службе
?
-
Стражари
досађују
осуђеницима
,
осуђеници
се
свете
стражарима
.
То
на
робији
бива
често
,
милостиви
господине
.
_
-
А
је
ли
био
овакав
случај
како
рекох
?
-
Био
,
био
,
милостиви
господине
.
-
А
колико
може
да
траје
такав
сан
и
је
ли
чврст
?
-
Траје
,
милостиви
господине
,
колико
ко
хоће
!
а
и
чврст
је
,
према
потреби
.
Јачи
кад
—
дужи
и
чвршћи
сан
;
слабији
кад
—
краћи
и
лакши
сан
.
А
може
се
окадити
и
тако
да
се
више
никад
и
не
буди
.
-
Дакле
и
то
може
—
упита
пуковник
радознало
.
—
Може
!
-
Је
ли
истина
да
је
управитељ
казнених
завода
у
Пламеновцу
био
суров
човек
?
-
За
моје
време
изменило
их
се
тројица
милостиви
господине
;
а
било
их
је
свакојаких
,
и
добрих
и
злих
.
А
и
тешко
је
бити
добар
,
милостиви
господине
,
с
онаким
светом
какав
је
тамо
.
Ви
знате
ко
тамо
долази
,
милостиви
господине
!
—
А
надзорнице
над
женским
осуђеничким
одељењем
,
какве
су
оне
?
—
Па
добре
,
милостиви
господине
,
добре
...
—
Па
што
сте
онда
једној
дали
те
је
у
ракији
попила
сок
од
некаква
истуцана
семена
,
те
после
тога
добила
праву
падајућу
болест
?
—
То
није
била
управитељка
,
милостиви
господине
.
—
Е
него
ко
је
био
?
—
упита
пуковник
заинтересован
.
—
То
је
била
нека
осуђеница
;
одлежала
3-—4
године
,
па
је
пустили
да
послужује
мало
у
заводу
као
слободњака
.
Мало
по
мало
она
се
поред
управитељке
тако
осили
,
да
су
осуђенице
од
ње
пропиштале
.
Била
их
је
,
мучила
,
опкрадала
облагивала
и
кварила
им
скидање
робије
.
Неваљала
жена
!
Ја
сам
је
укротила
.
Пошто
је
7
пута
прошла
кроз
мачије
нокте
,
после
је
била
мирна
.
Док
је
ово
говорила
,
у
Кате
се
засветлише
,
очи
.
Она
први
пут
мало
оживе
у
говору
.
—
Дакле
,
збиља
,
има
тако
семе
,
од
кога
се
пада
као
од
падавице
.
—
Има
,
милостиви
господине
.
—
Чуо
сам
још
нешто
,
али
то
не
верујем
.
Кажу
да
ви
знате
некакав
сок
од
кога
ваља
метути
у
воду
,
којом
се
човек
умива
,
само
десетак
капљица
,
па
кад
се
човек
после
тим
умије
,
он
с
почетка
ништа
не
осећа
,
а
после
2
3
дана
по
лицу
му
искоче
грдни
лишајеви
,
и
то
неће
нигде
на
другом
месту
,
но
само
по
лицу
,
по
носу
,
око
очију
и
усана
,
тако
,
да
женским
опадну
веђе
,
а
мушкима
и
обрве
и
бркови
.
Ката
се
насмеши
.
Она
се
у
тај
мах
сетила
једног
Црногорца
,
стражара
,
великог
женкароша
и
великог
кицоша
,
који
се
особито
поносио
својим
крупним
,
црним
брковима
,
сетила
га
се
како
је
једном
скоро
пуно
по
године
дана
ишао
с
једним
ушиљеним
брком
,
и
како
је
смешан
,
чисто
разрок
изгледао
с
тим
једним
брком
.
Други
,
наравно
,
био
је
опао
.
—
Је
л
те
да
то
не
може
бити
?
—
Па
бива
,
милостиви
господине
,
бива
!
Има
доста
ствари
од
којих
се
човек
може
олишавити
.
То
није
ништа
чудно
.
—
Хм
!
дакле
и
то
знате
.
То
ви
онда
,
богме
,
много
знате
.
Више
но
какав
професор
медецине
,
или
најбољи
апотекар
.
Те
ствари
,
како
што
дејствује
,
и
какав
је
сок
од
које
траве
,
то
би
требали
да
знаду
апотекари
,
или
можда
и
ботаничари
.
Али
откуда
све
то
можете
ви
знати
?
-
О
,
милостиви
господине
,
жив
човек
свашта
научи
;
човек
често
и
од
стоке
по
нешто
научи
.
Кад
би
пошао
за
волом
кад
пасе
,
па
гледао
само
коју
траву
он
обиђе
и
коју
не
дира
—
па
би
већ
доста
којешта
сазнао
што
пре
није
знао
.
—
Кад
ви
тако
много
знате
,
онда
јамачно
морате
знати
и
то
,
који
је
отров
најјачи
,
и
има
ли
отрова
тако
јака
,
да
би
од
њега
морала
црћи
и
така
снажна
зверка
,
као
што
је
...
.
на
прилику
...
та
да
,
на
прилику
...
рецимо
,
као
што
је
медвед
?
-
Ката
се
опет
мало
осмехну
.
—
Знам
,
рече
она
,
дижући
у
вис
леву
веђу
.
—
Не
могу
рећи
баш
за
медведа
,
пошто
с
медведима
нисам
до
сад
имала
така
посла
,
али
отров
је
такав
да
би
најјачега
човека
оборио
,
па
ће
ваљда
и
медведа
.
А
вама
треба
баш
за
медведа
,
милостиви
господине
?
—
рече
Ката
чисто
с
подругљивим
осмејком
на
уснама
.
Пуковник
се
осети
погођен
овом
прилично
грубом
,
али
умесном
доскочицом
Катином
.
Но
њега
опет
више
дирну
оно
подругљиво
питање
:
„
а
вама
треба
баш
за
медведа
?
“
Он
се
сав
зацрвени
до
ушију
и
хтеде
рећи
нешто
оштро
;
но
опет
се
уздржа
,
и
,
пошто
је
мало
поћутао
,
он
покуша
да
и
сам
окрене
ствар
на
шалу
.
—
Та
да
,
за
медведа
,
управо
за
медведа
,
и
није
ништа
друго
да
медвед
,
рече
пуковник
.
Ућуташе
обоје
;
обоје
су
нешто
мислили
.
—
Хм
,
хм
!
да
!
То
ми
је
натоварио
бригу
на
врат
један
пријатељ
.
Њему
то
треба
,
а
не
знам
управо
зашто
—
рече
пуковник
нерешљиво
.
Ката
устаде
жустро
и
оштрим
покретом
руке
смаче
велику
,
црну
мараму
с
главе
,
која
јој
је
падала
до
пола
леђа
.
—
Дозволите
да
збацим
ову
марамчину
—
рече
она
са
свим
другим
,
много
јаснијим
и
много
оштријим
гласом
,
но
што
је
до
сад
говорила
.
За
тим
поправи
мало
хаљину
око
врата
,
махну
руком
преко
чела
те
уздиже
прамен
испале
косе
,
па
онда
мету
леву
шаку
на
срце
,
а
десном
се
подбочи
на
кук
.
Леву
ногу
избаци
мало
напред
,
као
глумац
који
се
спрема
да
отпочне
декламацију
.
Све
ово
гледао
је
пуковник
Врбавац
с
чуђењем
.
Он
виде
како
се
ова
женска
наједанпут
преобрази
и
од
оног
скромног
,
мирног
страшљивог
створења
изађе
нешто
дрско
и
одсудно
.
—
Господине
пуковниче
—
рече
жена
,
а
глас
јој
је
био
јасан
,
звучан
,
али
уздрхтан
,
но
то
дрхтање
давало
му
је
само
још
већу
снагу
.
—
Господине
пуковниче
—
рече
она
—
ви
имате
овде
посла
с
једном
робијашицом
!
Ове
речи
биле
су
тако
изговорене
,
да
—
можда
је
срамота
рећи
—
пуковник
осети
да
му
целим
телом
прође
нека
језа
.
Он
се
уплаши
.
Њега
веома
зачуди
ова
промена
.
Шта
би
на
један
пут
овој
жени
!
Но
она
га
брзо
изведе
из
недоумице
.
—
Да
,
мој
господине
!
стара
робијашица
.
Док
погледам
човека
,
знам
шта
му
мисли
свака
длака
на
глави
,
а
ви
ми
причате
шта
вам
је
ко
поручио
и
шта
коме
треба
!
Мени
!
О
,
господине
пуковниче
!
Како
вас
није
жао
да
само
дангубимо
око
тога
.
Та
ја
не
бих
била
Ката
,
кад
не
бих
одмах
видела
у
чему
је
овде
ствар
.
Она
спусти
глас
и
крочи
корак
ближе
зачуђеном
пуковнику
.
—
Вама
смета
кнез
?
Је
л
те
?
Обратили
сте
се
мени
,
као
старој
мајсторици
у
тим
стварима
.
И
добро
сте
учинили
,
мој
г
.
пуковниче
.
Нико
вам
не
би
могао
боље
и
подесније
свршити
тај
посао
од
мене
.
Ја
умем
и
да
радим
и
да
ћутим
;
умем
управо
све
,
што
је
нужно
за
такав
посао
.
Ту
сам
ја
заиста
прави
доктор
—-
рече
Ката
осмејкујући
се
и
показујући
прстом
на
своје
груди
.
—
Прави
доктор
!
Што
ја
изоперирам
,
то
је
свршено
;
ту
више
никакви
мелеми
не
требају
.
Наравно
,
господин
пуковниче
,
то
кошта
.
Али
код
таквих
ствари
за
цену
се
не
пита
.
Главно
је
добар
,
сигуран
посао
.
А
то
Ката
зна
,
—
рече
она
показујући
прстом
своје
чело
.
Пуковник
је
саслушао
све
ово
,
чисто
пренеражен
.
Овака
дрскост
,
овако
отворен
говор
збунио
га
је
.
Ова
жена
својим
фамилијарним
понашањем
управо
се
натурала
да
се
с
њим
изједначи
.
Пуковника
је
то
вређало
,
али
он
није
имао
начина
да
то
избегне
.
Мањ
да
је
најури
.
Али
сад
је
већ
и
то
било
незгодно
.
Он
је
пред
њом
говорио
,
а
она
је
тако
брзо
прозрела
у
његове
тајне
.
Није
знао
управо
шта
да
чини
,
да
ли
да
јој
призна
оно
,
што
је
већ
и
сама
видела
и
да
говори
с
њом
отворено
,
или
да
прекине
све
и
онда
,
наравно
,
не
може
радити
с
њом
ништа
.
Он
је
и
сам
мислио
да
јој
доцније
мало
наговести
ствар
,
али
се
није
надао
да
ће
му
је
она
одмах
овако
у
почетку
прозрети
и
‘
овако
јавно
у
очи
креснути
.
Ката
као
да
је
опазила
ову
забуну
пуковникову
.
Не
чекајући
га
да
се
опорави
,
она
продужи
даље
.
—
Можда
је
господину
пуковнику
мало
зазорно
,
што
ја
овако
,
што
но
реч
„
с
неба
па
у
ребра
“
.
Али
таква
је
моја
навика
.
Ја
волем
да
сваку
ствар
зовем
њеним
правим
именом
.
Ја
идем
ствари
увек
најкраћим
путем
.
Не
видим
шта
би
овде
имали
да
се
снебивамо
једно
од
другог
.
Вама
треба
власти
,
господине
пуковниче
,
рече
она
развлачећи
сваку
реч
и
ударајући
гласом
на
реч
„
власти
“
.
При
тим
речима
њене
се
усне
развукоше
у
чудан
,
ђаволски
осмејак
.
-
Вама
треба
власти
,
а
мени
треба
пара
.
Помоћи
ћемо
се
узајамно
.
Сваки
ће
имати
своје
.
А
држим
да
ћемо
се
лако
погодити
.
Што
буде
право
,
господине
пуковниче
.
Ви
ћете
и
сами
оценити
,
колико
вреди
овака
једна
услуга
.
А
ја
ћу
вам
вашега
кнежића
тако
лепо
спремити
да
управо
неће
ни
осетити
,
како
ће
се
све
то
свршити
.
О
!
ту
за
мном
за
цело
неће
запети
.
Но
бадава
,
то
морам
рећи
,
овако
отмена
госта
још
нисам
имала
.
У
моме
крају
,
тамо
где
сам
ја
рођена
,
тровање
је
врло
често
.
Ту
обично
жене
трују
своје
мужеве
.
То
је
код
Влаха
постало
као
неки
обичај
.
Пуковник
се
једва
једном
опорави
.
Он
упита
зловољно
:
—
Како
вам
је
то
могло
пасти
на
ум
,
да
мени
кнез
смета
?
—
О
,
па
то
је
тако
близу
памети
;
то
се
управо
само
каже
.
За
што
би
се
иначе
господин
пуковник
толико
интересовао
о
отровима
,
и
како
бих
иначе
ја
дошла
до
части
,
да
овако
говорим
с
господин
намесником
—
рече
она
скоро
подругљиво
.
—
Неће
бити
тако
.
То
сте
ви
раније
где
год
чули
;
то
је
вама
морао
неко
рећи
;
то
су
ваљда
каква
сокачка
трабуњања
—
примети
пуковник
осорљиво
.
—
Не
,
господине
пуковниче
.
Напољу
ја
то
нисам
чула
,
нити
бих
ја
напољу
ма
с
ким
то
говорила
,
и
ма
од
кога
то
слушала
.
О
тој
ствари
ја
говорим
само
овде
с
вама
,
јер
се
ствар
вас
тиче
.
Иначе
таке
ствари
ни
за
обична
човека
не
узимају
се
олако
у
уста
.
—
Па
добро
!
Баш
и
да
би
било
за
,
кнеза
,
па
шта
је
с
тим
?
—
О
молим
!
није
ништа
.
Добро
је
.
Штогод
је
на
путу
треба
уклањати
...
Али
да
не
дангубимо
,
господине
пуковниче
.
Изволте
ми
рећи
шта
желите
,
кад
желите
и
како
желите
,
па
ћу
вам
онда
ја
казати
шта
могу
ја
ту
учинити
.
—
Кажите
ми
,
знате
ли
ви
какав
отров
,
где
лекари
не
би
могли
одмах
познати
чиме
је
човек
отрован
,
нити
би
могли
брзо
дати
како
противно
средство
да
отрована
спасу
.
—
Кажите
ви
мени
само
шта
ви
желите
,
а
за
отров
—
то
ви
не
брините
.
—
Па
,
ја
вам
ето
кажем
шта
хоћу
.
Хоћу
,
да
ми
кажете
,
знате
ли
за
какав
онакав
отров
како
рекох
.
—
Па
наравно
,
господине
,
да
знам
.
Али
будите
добри
па
ми
кажите
,
желите
ли
ви
да
ја
свршим
посао
,
или
хоћете
само
да
вам
ја
дам
што
треба
,
па
да
свршујете
сами
.
—
Ви
не
можете
ући
стално
ни
у
какву
већу
кућу
.
Ваша
прошлост
затвара
вам
врата
.
А
с
поља
радити
—
то
не
иде
.
Што
ви
нама
дакле
,
можете
помоћи
,
то
је
да
набавите
потребна
средства
,
и
да
нам
објасните
њихову
примену
.
Отров
и
поступак
—
то
нам
треба
.
—
А
!
То
?
Пуковник
је
пресече
:
—
Молим
вас
да
се
разумемо
.
Отров
,
необичан
,
непознат
отров
,
отров
који
се
ни
по
дејству
своме
,
ни
по
последицама
својим
не
да
лако
пронаћи
и
обележити
;
такав
отров
,
од
кога
ће
ко
га
узме
,
на
сигурно
умрети
,
а
ни
његовој
родбини
ни
лекарима
да
не
буде
изазивана
сумња
,
да
је
он
отрован
.
Ето
то
мени
треба
.
Ето
то
је-
Ката
се
смешила
.
—
Тако
!
То
ми
се
допада
.
Чисто
,
јасно
и
отворено
.
Е
,
саслушајте
сад
и
ви
мене
.
Такога
отрова
има
,
господине
пуковниче
.
Јесте
ли
чули
за
бољку
,
што
се
зове
гушобоља
?
Ви
учевњаци
зовете
то
некако
друкчије
.
Али
то
је
то
.
Ја
знам
шта
је
.
Има
дакле
отрова
,
од
кога
се
добија
гушобоља
,
кад
га
човек
узме
.
Он
врло
просто
ради
—
стегне
за
гушу
и
удави
.
Доктори
не
знају
шта
је
болеснику
;
они
виде
гукруе
,
гуши
,
прогласе
болест
за
гушобољу
и
отровани
оде
под
земљу
,
а
у
тевтере
и
књиге
запише
се
да
је
умро
од
гушобоље
.
Никоме
ни
на
памет
не
пада
да
сумња
и
да
тражи
други
какав
узрок
смрти
.
Док
је
Ката
говорила
,
пуковник
је
гледао
у
њу
забезекнуто
.
—
Је
ли
могуће
да
има
таква
отрова
?
То
је
баш
како
ваља
,
баш
како
ваља
.
Какав
је
то
отров
?
Ката
је
ћутала
и
гледала
га
својим
хладним
,
подругљивим
погледом
.
—
Збиља
,
какав
је
то
отров
?
понови
пуковник
.
Ката
климну
полако
главом
и
само
малко
,
тек
приметно
развуче
своје
танке
,
успијене
усне
.
Кад
будете
мој
муштерија
,
видећете
и
то
.
—
Муштерија
!
Па
наравно
да
ћу
вам
бити
муштерија
.
Што
бих
вас
иначе
звао
!
Али
дед
те
,
кажите
шта
је
,
како
је
;
одредите
мало
из
ближе
.
—
Не
рекох
ли
вам
,
ухвати
за
гушу
,
стегне
и
удави
.
Шта
хоћете
више
,
рече
Ката
одсечно
.
—
Али
какав
може
бити
тај
отров
?
То
изгледа
нешто
врло
чудно
.
То
не
верујем
.
Ката
се
маши
своје
велике
мараме
и
пребаци
је
опет
преко
главе
.
Укрштајући
преко
појаса
њене
крајеве
,
она
рече
немарно
:
—
Дакле
не
верујете
,
господине
пуковниче
.
Сумњате
!
Онда
да
ја
идем
.
Нема
ту
ништа
.
Пуковник
је
гледао
у
њу
зачуђено
,
док
је
она
намештала
своју
мараму
.
—
„
Ама
молим
вас
“
рече
он
сад
.
—
Нема
ништа
,
господине
пуковниче
,
ви
сте
паметан
човек
.
Ви
знате
да
се
те
ствари
раде
у
поверењу
.
Ви
сте
сад
узели
мене
запиткивити
какав
је
то
отров
.
То
би
ја
морала
бити
последња
будала
да
вам
још
сад
то
причам
.
И
што
ће
вама
све
то
!
?
Вама
треба
сигуран
отров
,
и
ја
вам
га
нудим
.
Ако
хоћете
,
узмите
.
Нећете
ли
,
онда
да
идем
...
—
Добро
,
али
ако
...
—
„
Ако
“
и
„
да
ако
“
оставимо
,
г
.
пуковниче
,
људима
збуњеним
,
који
ни
сами
не
знају
шта
хоће
.
Овде
је
ствар
проста
:
хоћете
„
лек
“
или
нећете
?
—
Добро
,
али
ако
отров
...
то
јест
,
наравно
,
наравно
,
ако
отров
не
буде
довољно
јак
,
па
све
остане
на
самом
покушају
?
Ката
развуче
усне
подругљиво
и
климну
главом
.
—
Е
,
мој
господине
,
да
вам
не
да
бог
да
правите
пробе
.
—
Знам
,
знам
—
прекиде
је
Врбавац
—
али
има
људи
јаке
природе
!
—
Та
какве
јадне
природе
,
црна
му
природа
,
а
гори
му
живот
!
Да
му
је
врат
као
она
пећ
—
она
показа
руком
на
пећ
у
углу
—
не
би
му
ништа
помогло
.
У
осталом
,
ето
,
ако
је
по
вољи
учините
пробу
сами
са
собом
.
Ви
сте
баш
снажан
човек
—
рече
Ката
смешкајући
се
шаљиво
.
И
пуковник
развуче
усне
.
Ката
настави
:
—
Ја
вам
опет
понављам
;
ове
се
ствари
врше
у
поверењу
.
И
ту
веровање
мора
бити
потпуно
.
У
осталом
ја
сам
ту
;
из
Звониграда
се
никуд
не
мичем
.
И
зар
бих
ја
смела
вас
обманути
.
-
Добро
!
али
како
се
узима
тај
отров
упита
ђенерал
.
—
Како
год
желите
.
У
шољи
каве
,
у
чаши
ракије
и
вина
,
у
тањиру
супе
—
све
је
једно
.
„
Лек
“
је
без
боје
(
она
је
непрестано
звала
свој
отров
„
леком
“
)
ни
на
шта
не
мирише
,
малко
је
накисео
,
иначе
