бисе
онда
мучили
толики
испосници
?
«
...
Лагано
,
неосетно
,
удаљи
се
са
свог
места
и
побеже
у
шуму
.
Са
новим
,
зачуђено-преплашеним
,
осећањем
баци
се
на
меку
планинску
постељу
,
обрте
главу
у
небо
,
и
загледа
се
у
меку
,
нежну
дубину
небесног
плаветнила
...
Исто
,
као
што
беше
и
на
Маљену
,
трепери
и
одсјајкује
лазурно
плаветнило
,
под
њим
заигра
нека
млечно-бела
,
танка
као
паучина
,
провидна
измаглица
,
која
сањалачкој
души
улева
неки
тајанствени
смисао
...
Докле
,
ах
,
докле
ће
се
трпети
ове
муке
,
ова
неизвесност
?
!
...
Где
је
истина
?
У
чему
је
живот
?
Где
је
оно
право
?
...
оно
,
за
чим
се
он
непрестано
гони
и
не
налази
га
!
?
...
Да
ли
су
Антоније
и
Пахомије
заиста
постојали
,
или
је
то
обична
,
побожна
прича
?
!
...
Јер
у
светим
књигама
пише
једно
,
а
у
животу
је
нешто
сасвим
друго
,
друкчије
...
Он
је
почео
живети
као
свети
Антоније
,
а
овамо
га
зову
да
привређује
кући
,
која
га
храни
,
јер
и
њему
треба
јести
.
И
најгоре
је
то
,
што
се
мора
јести
!
...
Смишљао
је
да
бежи
у
какву
пустињу
,
или
у
опште
удаљено
место
од
света
,
али
се
некако
сам
,
на
основу
стеченог
знања
у
школи
досети
,
да
у
Србији
нема
никакве
пустиње
...
А
да
оде
у
какву
непролазну
огромну
планину
,
како
ће
се
хранити
?
...
Ах
,
проклето
тело
,
ова
грешна
облога
душе
човекове
,
како
га
називају
свети
испосници
,
оно
је
узрок
свему
!
Оно
не
да
човеку
живети
како
би
требало
!
...
Али
како
су
толики
испосници
савладали
,
умртвили
ово
слабо
,
подложно
трулежу
,
ништавило
?
Та
нису
зар
све
то
гатке
?
!
...
.
И
владика
му
сад
поручио
да
се
не
удаљује
много
из
манастира
,
хоће
да
га
упише
у
школу
,
да
га
уведе
у
свет
,
кога
се
сам
инок
одрекао
...
И
отац
Сава
,
оно
лани
у
подруму
,
са
протом
,
што
изговори
о
свету
,
па
данас
ово
са
тетком
,
па
Велимир
оно
вече
,
па
онај
господин
на
ручку
!
...
А
овамо
страшна
заклетва
,
и
правила
,
и
углед
на
толике
испоснике
!
...
Како
је
то
?
Све
се
помешало
,
па
се
не
види
ништа
!
...
А
младић
би
хтео
видети
праву
истину
,
прави
живот
...
А
весело
,
сјајано
плаветнило
над
њим
чисто
се
смешка
,
прелива
се
и
блиста
,
позивајући
сва
млађана
срца
,
да
се
под
његовим
светлим
покровом
веселе
,
радују
и
—
живе
...
XXИВ
Ево
га
опет
у
чудном
,
варљивом
свету
,
за
чим
га
је
негда
срце
толико
вукло
!
Са
грубом
камилавчицом
на
глави
,
обучен
у
неку
уску
,
неспретну
мантију
,
превио
се
наш
смерни
Леонтије
у
дворишту
богословијском
,
са
исто
онако
,
као
и
у
гимназији
,
потуљеним
,
дубоко
сакривеним
очима
,
и
обореном
главом
.
Око
њега
се
гуркају
,
загледају
га
с
чуђењем
његови
другови
из
гимназије
,
сада
богослови
,
подсећајући
га
на
његово
цензорство
,
на
своје
несташице
,
и
запиткујући
га
о
манастиру
,
о
калуђерству
,
о
многим
веселим
стварима
...
Гле
,
како
се
овде
бурно
живи
,
и
како
је
овај
живот
сасвим
друкчији
!
...
И
овде
сваки
зна
шта
хоће
,
и
нико
не
размишља
много
о
животу
.
Све
се
то
креће
само
,
по
неком
,
давно
утврђеном
,
поретку
...
И
сваки
је
задовољан
својим
стањем
(
тако
се
њему
чини
)
,
и
не
сећа
се
да
потражи
што
узвишеније
,
светије
...
Али
,
они
су
друго
...
сви
ови
младићи
!
Јер
гле
,
зар
не
изгледа
он
међу
њима
као
врана
међу
голубовима
!
Зацрнио
се
сав
,
покуњио
се
...
а
они
живо
скакућу
,
прелећу
,
витлају
се
...
И
његов
живот
мора
бити
друкчији
,
по
другом
реду
.
Зато
га
и
одвајају
у
засебну
собу
,
одређујући
му
нарочита
правила
и
дужности
.
Пролећу
месеци
за
месецима
,
а
у
глави
побожна
монаха
витлају
се
све
нејасније
,
све
тамније
слике
,
меша
се
нешто
густо
и
неразговетно
као
тесто
,
муте
се
пређашње
јасне
,
одређене
намере
...
Некаква
непојмљива
предавања
из
логике
и
психологије
невешта
професора
,
некаква
чудна
,
високоучена
историја
старозаветног
текста
,
са
сипањем
необичних
имена
католичких
и
протестантских
богослова
-
научењака
,
некаква
причања
из
реторике
и
књижевности
...
све
се
то
меша
у
његовој
глави
,
постајући
теже
од
олова
,
тамније
од
ноћи
...
Гле
,
и
другови
његови
,
који
имају
прописно
школовање
,
напрежу
се
и
често
пута
дижу
руке
од
досадних
,
тешких
задаћа
.
А
како
ће
он
!
...
Него
,
има
и
лепших
ствари
,
на
пр
.
библиска
историја
...
то
га
занима
веома
,
и
он
је
ипак
задовољан
...
И
све
исто
онако
,
као
што
је
пре
неколико
година
било
:
ђаци
јурну
после
предавања
у
двориште
,
скачу
,
смеју
се
,
бацају
камена
с
рамена
,
вичу
...
кад
лупне
црквено
звоно
,
окупе
се
и
онако
исто
,
као
некад
што
је
гледао
,
улазе
смерно
у
цркву
...
И
све
то
запливало
у
општи
талас
живота
,
па
се
весели
по
њему
,
ради
и
живи
.
А
он
,
онако
исто
,
као
некадање
стидљиво
ђаче
,
одвојио
се
у
крај
и
осећа
се
туђином
у
томе
веселом
,
живахном
друштву
...
И
то
вечито
гледање
примамљива
,
весела
,
млада
живота
,
лагано
ствара
и
у
његовој
души
тајну
жудњу
за
оваким
животом
...
Загледа
се
,
а
пред
њим
се
све
тако
весело
комеша
,
весели
и
живи
!
...
О
,
како
је
лепо
тако
живети
!
...
Али
се
он
сећа
вазда
,
да
такав
живот
није
за
њега
...
Та
он
се
заклео
самом
Богу
!
И
он
ће
одржати
заклетву
...
Одмор
после
прве
школске
године
проведе
отац
Леонтије
на
путу
,
пратећи
свога
владику
по
епархији
,
из
манастира
у
манастир
.
Ово
га
путовање
толико
збуни
,
и
помете
му
и
иначе
нејасне
погледе
на
живот
и
будућност
,
да
више
скоро
ни
о
чему
није
мислио
.
Иде
тако
лагано
за
временом
,
као
и
сав
свет
манастирски
,
не
мислећи
шта
ће
донети
сутрашњи
дан
,
шта
ли
понети
ноћ
.
Посматра
редом
старешине
и
калуђере
по
манастирима
,
и
долази
до
закључка
,
да
је
његов
манастир
доста
одвојио
,
да
се
у
њему
још
по
мало
зна
за
Бога
...
А
ово
куд
прође
...
страх
га
поновити
у
памети
све
оно
,
што
виде
и
чу
!
И
дахну
душом
кад
стиже
у
Београд
,
и
настави
свој
скромни
,
повучени
,
мирни
живот
...
Друга
година
,
услед
великог
посла
у
школи
и
у
цркви
,
прође
му
брзо
,
и
он
се
зачуди
:
кад
пре
дође
други
одмор
!
...
После
две
године
одсуствовања
,
ево
га
опет
у
својој
кући
.
Сад
је
тек
отац
Леонтије
разумео
шта
је
њему
овај
манастир
,
сад
је
схватио
значај
»
пострига
«
,
као
јединог
свог
уточишта
...
Како
се
радовао
,
кад
је
на
последњој
завојици
угледао
широки
позлаћени
крст
на
црвеном
кубету
,
кад
се
забелише
зграде
и
дограде
,
које
се
лепе
и
гомилају
једна
уз
другу
,
једна
преко
друге
,
као
гљиве
...
кад
се
указаше
прозори
од
ћелија
и
на
једноме
мрдну
калуђерско
лице
,
кад
затресоше
и
загруваше
лаке
таљижице
по
помошћену
уласку
испод
звонаре
...
Шта
је
ово
...
у
дворишту
сви
калуђери
?
Гле
,
и
отац
Сава
стоји
на
доксату
,
гледа
,
радознало
и
реко
бих
смешка
се
!
Није
то
,
ваљада
,
због
његова
доласка
?
...
Гле
,
двориште
...
све
оно
исто
!
...
Само
међу
калуђерима
стоји
огроман
,
угојен
ован
,
са
дебелим
,
вештачки
у
вис
управљеним
роговима
,
и
гледа
право
у
оца
Василијана
.
Леонтије
се
досети
,
да
ће
то
бити
најновија
Василијанова
пасија
...
Ено
и
тетке
!
...
Смеши
се
онако
исто
глупо
,
с
разјапљеним
вилицама
,
затим
му
нешто
говори
и
маше
рукама
.
Кад
сиђе
с
кола
,
другови
се
сви
склонише
у
страну
,
дајући
му
отворен
пут
.
Он
се
осмехну
на
њих
,
и
као
да
им
говораше
лицем
и
очима
:
»
Ја
бих
се
са
свима
сад
ижљубио
,
али
видите
!
«
...
и
он
журно
,
весело
и
скромно
пројури
поред
њих
,
видећи
само
веселе
осмехе
,
и
приђе
архимандриту
.
»
Ала
је
оседео
!
...
гле
,
од
куд
ово
!
...
И
какав
је
ово
нов
старачки
глас
,
са
шушкањем
и
промуклим
крештањем
!
«
...
чуди
се
он
,
прилазећи
своме
духовном
оцу
,
осећајући
овога
тренутка
према
њему
необичну
нежност
.
—
А-а
...
гле
,
омаљавио
!
...
Добро
,
добро
...
Хајде
,
поздрави
се
и
са
друговима
,
прокрешта
отац
Сава
слабим
гласом
.
Леонтије
се
врати
друговима
.
Кад
прође
поред
тетке
,
она
подиже
руку
према
глави
му
,
али
он
промаче
брзо
,
а
она
му
добаци
:
—
Лоло
!
...
Василијан
истрча
напред
,
церекајући
се
по
своме
обичају
и
пружајући
руке
.
—
Хи-хи-хи
...
богослов
!
...
А
Леонтије
,
поштујући
црквено
правило
:
»
веја
по
чину
да
бивајет
«
,
приђе
прво
Арсенију
,
који
се
обрадова
толикој
пажњи
према
себи
,
и
лепо
се
пољуби
с
млађим
братом
.
—
Роде
...
добро
дошао
!
промуца
он
,
стидећи
се
учевна
богословца
,
који
са
самим
владиком
путује
,
као
што
се
обично
сви
сеоски
становници
збуне
и
ушепртљају
,
кад
им
дође
из
града
,
после
дужег
одсуства
,
какав
члан
њихове
породице
.
Ижљуби
се
с
Василијаном
,
Нићифором
,
Велимиром
;
поздрави
се
с
Ђоком
,
после
кога
му
приђоше
још
два
непозната
,
неотесана
сељачета
.
Све
,
као
што
је
и
било
!
...
Само
Велимирови
брчићи
постали
гушћи
и
црњи
,
и
он
се
сад
држи
некако
сасвим
друкчије
...
независније
,
озбиљније
.
Нема
ни
чега
ђачког
...
—
Кажем
ја
:
неће
рого
на
њега
!
А
?
...
узвикује
задовољан
Василијан
,
чешкајући
свога
љубимца
по
уску
челу
.
—Одиста
...
гле
!
потврди
и
Нићифор
.
—
Знаш-
.
.
овај
напада
све
странце
,
макар
били
и
калуђери
.
А
ја
кажем
да
тебе
неће
.
Паметнији
је
море
...
и
Василијан
ширетски
баци
око
на
доксат
,
—
и
ако
је
ован
!
Леонтију
сад
,
после
овако
љубазна
и
невиђена
у
манастиру
дочека
,
не
беше
ни
ова
рогоњина
пажња
према
њему
необична
.
Он
се
само
весело
и
блажено
осврташе
око
себе
,
старајући
се
да
самим
очима
покаже
друговима
колико
су
му
мили
,
јер
не
могаше
још
речи
прозборити
.
—
А
квасију
си
,
роде
,
заборавио
купити
,
а
?
...
пита
га
брижно
отац
Арсеније
.
Леонтије
му
осмехом
одговара
да
није
заборавно
,
и
обрће
се
да
иде
архимандриту
на
разговор
.
—
Их
,
ниси
знао
...
који
прапорац
и
мала
звонца
,
да
окитим
рогове
овом
обешењаку
!
...
Ала
,
што
се
не
сетих
да
ти
поручим
!
...
—
Одиста
!
понови
Нићифор
малопрешње
тврђење
,
и
затим
се
сви
разиђоше
по
дворишту
...
У
вече
,
кад
остаде
сам
у
својој
ћелији
,
Леонтије
се
стаде
прибирати
.
Овакав
дочек
изненадио
би
свакога
,
а
њега
је
сасвим
помео
.
Он
је
навикао
на
онај
општи
хладни
,
себични
тон
,
који
влада
у
свима
манастирима
.
Сваки
живи
за
себе
,
и
никога
се
не
тичу
радости
или
невоље
друга
му
.
Може
ко
одсуствовати
годинама
,
па
кад
се
врати
,
дочекаће
га
хладни
поглед
сабрата
му
,
који
као
да
говори
:
»
А
,
дошао
си
!
«
А
ово
сад
све
беше
друкчије
...
И
сам
отац
Сава
искрено
га
дочека
.
Омекшао
старац
,
постао
благ
и
приступачан
као
дете
.
Леонтије
се
бојао
прекора
због
новог
одела
,
које
је
у
Београду
,
на
рачун
манастирски
,
начинио
.
Отац
Сава
одобри
тај
издатак
.
Све
је
око
млада
госта
приступачно
,
весело
,
искрено
...
Неко
лупну
о
врата
,
и
зачу
се
Велимиров
глас
:
—
Лаку
ноћ
,
Леко
!
...
Леонтије
отвори
врата
и
стаде
пред
другом
.
—
Куд
ћеш
?
запита
га
чудећи
се
.
—
Кући
...
одговори
Велимир
отежући
,
а
Леонтије
га
тек
сад
погледа
с
чуђењем
и
немим
питањем
:
»
Каквој
кући
?
Чијој
кући
?
«
...
—
Зар
ти
нису
јавили
...
оженио
сам
се
пролетос
.
Сад
ми
је
Вида
...
—
Ти
...
ти
се
оженио
!
...
Ко
ће
ми
јавити
!
Имаш
своју
кућу
!
...
Овамо
!
...
и
Леонтије
увуче
свога
друга
у
собу
,
посади
га
да
седне
,
па
и
сам
седе
и
загледа
се
у
њега
...
Изгледа
му
сад
као
неко
необично
лице
,
о
коме
је
много
слушао
,
али
га
до
сад
није
видео
.
Зато
му
он
још
данас
изгледа
друкчији
!
—
Говори
,
забога
,
како
је
то
?
...
Ја
још
не
верујем
.
Шта
сад
радиш
?
—
Како
?
...
Венчао
се
,
брате
,
као
сав
свет
,
и
сад
славим
Бога
.
Нисам
још
напустио
манастир
...
не
знам
како
ћу
то
.
Жао
ми
.
—
А
где
ти
је
жена
?
—
И
тамо
и
амо
.
,
.
.
Час
код
наше
куће
,
час
код
своје
мајке
.
Нисмо
,
знаш
,
још
скућили
...
—
А
жао
ти
манастира
,
а
?
—
Жао
ми
,
што
сам
се
навикао
.
И
да
ми
је
некако
да
овако
остане
једнако
...
—
Па
како
...
причај
ми
!
Је
ли
боље
тако
,
него
ово
што
ми
радимо
?
—
Хе
,
је
ли
боље
!
...
Ти
си
се
завуко
у
своју
ћелију
,
па
куњаш
тако
до
века
.
И
не
знаш
ни
сам
шта
радиш
и
зашто
живиш
...
Тек
тако
само
да
се
протерају
године
,
ка
отац
Сава
...
—
А
ти
...
зашто
ти
живиш
?
узвикну
калуђер
грозничаво
и
упиљи
очи
у
друга
,
да
би
му
из
саме
душе
извукао
жељени
одговор
.
Велимир
полустидљиво
обори
главу
и
одговори
:
—
Чекај
...
.
кроз
неколико
месеци
видећеш
...
ако
Бог
да
.
—
Како
...
зар
због
тога
живиш
?
зачуди
се
Леонтије
.
—
А
због
чега
ти
живиш
?
насмеја
му
се
друг
.
—
Ја
...
ја
,
брате
,
сад
не
знам
.
Велимир
се
грохотом
насмеја
.
Настаде
ћутање
.
—
А
Јованка
једнако
распитује
за
тебе
.
Није
се
још
удала
,
насмеја
се
он
дижући
се
.
—
Де
ти
...
ђаволе
!
одговори
монах
,
обарајући
очи
к
земљи
.
»
Хм
...
сад
је
омекшао
...
Не
праћа
се
више
!
«
...
помисли
ђак
и
пође
к
вратима
.
—
Куд
ћеш
?
...
Седи
још
.
—
Е-е
...
да
ти
знаш
шта
мене
сад
чека
!
Мека
постеља
,
млада
и
згодна
женица
и
...
згрчимо
се
тако
заједно
,
па
нит
’
су
нам
вреле
илинске
,
ни
хладне
божићне
ноћи
!
...
А
ти
куњај
тако
!
Лаку
ноћ
!
»
Он
,
прост
сељак
,
и
зна
се
наћи
у
животу
,
зна
зашто
живи
...
стаде
мислити
калуђер
.
А
ја
не
знам
шта
је
ово
било
до
сад
,
и
коме
је
све
то
требало
...
Да
ли
сам
ја
требао
Богу
?
!
...
А
видиш
тамо
...
и
владика
и
сви
они
учевни
калуђери
...
и
не
пада
им
на
ум
јарам
Христов
!
«
...
Прошла
је
давно
поноћ
,
а
у
мислима
узбуђена
монаха
прелећу
све
саблажњивије
слике
из
Велимирова
брачна
живота
,
меша
се
ту
нешто
и
Јованка
,
и
он
сам
...
И
све
му
се
више
не
спава
...
Напослетку
сведе
сав
хаос
од
ноћног
размишљања
на
ово
:
»
Треба
живети
—
како
сам
се
Богу
заклео
.
Ако
не
могу
бити
Антоније
,
могу
остати
поштен
и
побожан
калуђер
!
«
XXВ
Отац
Сава
приређује
изненадно
велику
гозбу
.
Један
архимандрит
,
његов
најбољи
школски
друг
,
старешина
манастирски
чак
на
другом
крају
Србије
,
дошао
послом
у
Крагујевац
,
па
свратио
на
виђење
старом
другу
.
За
архимандритом
пошли
,
као
навикнуте
овчице
на
солило
,
окружни
прота
и
три
виша
чиновника
.
Ручак
је
справљен
на
брзу
руку
,
али
домаћински
:
поклао
се
читав
чопор
младине
.
У
четири
часа
,
сити
,
пијани
и
весели
,
отпутоваше
и
гости
и
отац
Сава
у
суседни
манастир
,
где
ће
преноћити
,
па
сутра
се
вратити
у
град
.
Дан
празнични
.
Сунце
бије
косо
,
али
не
допире
у
ходник
,
где
се
угибају
широки
столови
,
под
теретом
судова
,
препуних
јелом
и
пићем
.
Калуђери
,
ђаци
,
момци
,
чисто
занемели
од
изненађења
...
Мислили
су
да
ће
и
овај
лепи
празнични
дан
проћи
досадно
,
тешко
,
јер
отац
Сава
не
показиваше
од
јутрос
воље
да
се
куд
креће
.
Ако
и
изиђе
до
механе
,
да
изигра
са
механџијом
и
којим
трговцем
жандара
,
ипак
се
не
сме
нико
удаљавати
чак
у
села
.
Али
судбина
посла
изненада
госте
...
и
калуђери
се
чисто
плаше
,
да
ово
није
само
сан
?
...
Обилазе
око
столова
,
згледају
се
и
смешкају
...
док
отац
Арсеније
не
ускочи
у
зачеље
и
брижно-слатким
погледом
привуче
себи
један
тањир
.
Калуђери
,
Велимир
и
тетка
поседаше
за
столове
.
Ђаци
и
момци
изнеше
на
двориште
,
под
хладовиту
и
сенасту
липу
,
што
добише
за
јело
,
и
пуну
канту
вина
.
Отпоче
прави
,
поверљиви
,
слободни
пир
,
где
се
нико
не
устручава
ни
од
речи
ни
од
дела
.
Пир
затворених
,
усамљених
,
повучених
у
себе
,
стегнутих
строгошћу
управе
душа
,
које
одједном
добише
непрегледну
,
бескрајну
као
океан
слободу
!
...
—
Ликуј
днес
,
Сионе
!
!
...
завапи
срећним
,
одушевљеним
гласом
Василијан
,
седајући
до
Леонтија
и
тапкајући
га
по
плећима
.
—
Ово
,
роде
,
узвикну
Арсеније
новим
јасним
гласом
:
да
се
провеселимо
у
част
нашег
милог
сабрата
...
оца
Леонтија
!
Хоћемо
ли
?
...
—
Живео
!
...
загрмеше
сложни
гласови
око
стола
.
—
Живео
!
...
одјекнуше
гласови
испод
липе
.
Леонтије
се
само
зајапури
,
погледа
с
раширеним
у
блажени
смех
устима
другове
и
не
умеде
ништа
одговорити
.
Само
помисли
у
себи
:
»
Боже
...
како
је
диван
овај
Арсеније
!
...
И
сви
...
сви
су
ми
као
браћа
!
Ето
живота
!
«
...
Вино
се
пени
,
прелива
се
,
просипа
се
!
...
Чаша
за
чашом
облеће
,
а
дружина
све
веселија
...
све
бешња
...
све
помамнија
!
...
Већ
се
отимају
око
места
до
тетке
,
пребаце
јој
по
двојица
руку
око
врата
и
терају
је
да
пева
из
свег
гласа
...
Весеље
повезаних
и
одједном
пуштених
на
слободу
двоножаца
!
...
Леонтије
се
подаде
сав
овом
изненадном
,
плаховитом
поводњу
,
у
који
запливаше
сви
његови
другови
.
Та
околност
,
што
јурнуше
у
ватру
весеља
сви
одједном
,
сачува
га
од
размишљања
.
Као
да
беше
повезан
за
њих
,
повукоше
га
у
вртлог
младићске
бурне
пијанке
.
Око
њега
хучи
,
грми
и
гуди
разиграни
талас
бесна
поводња
,
и
он
,
услед
ове
хуке
,
више
ништа
не
чује
и
не
види
,
до
необична
,
искривљена
и
занесена
весељем
и
пићем
лица
својих
другова
...
У
неко
доба
Василијан
дозва
шумара
и
воденичара
,
и
посла
их
некуд
.
Калуђери
сви
,
осим
Леонтија
,
веселим
намигивањем
и
климањем
главе
,
одобрише
тај
поступак
.
Велимир
се
неколико
пута
значајно
погледа
с
Нићифором
па
са
Василијаном
.
Могло
се
опазити
,
да
се
спрема
извршење
некаквог
општег
,
раније
смишљеног
плана
,
с
којим
се
,
како
изгледа
,
Велимир
не
саглашава
потпуно
...
Али
вино
не
да
дуго
мислити
...
Велимир
махну
руком
безбрижно
и
весело
,
и
опет
се
настави
пијанка
...
Тетку
издадоше
и
глава
и
ноге
.
Једва
је
одвукоше
на
њену
постељу
.
А
Леонтију
све
игра
пред
очима
весело
,
сјајно
,
са
неком
лаком
,
паучинастом
измаглицом
.
Он
још
разазнаје
све
око
себе
,
види
шта
се
ради
и
разуме
да
је
пијан
.
И
то
га
сазнање
сад
ни
мало
не
жалости
и
не
буни
.
Напротив
,
он
се
све
више
чуди
пријатном
,
раздраганом
,
бескрајно
срећном
осећању
,
које
га
обузело
цела
.
Каква
противност
његовом
досадањем
дремљивом
,
вечно
празном
,
полумртвом
животу
!
...
Гле
,
како
крв
ври
,
кључа
...
како
бију
дамари
јако
...
како
се
срце
разиграло
,
па
му
тесан
досадањи
скучени
простор
!
...
А
душа
се
надима
и
хоће
ширине
,
простора
,
светлости
...
А
она
паучинаста
измаглица
постаје
све
гушћа
и
влажнија
,
у
глави
се
осећа
све
јаче
стезање
,
као
процепом
,
снага
почиње
слабити
...
Бркају
се
у
памети
речи
другова
,
не
распознају
се
више
јасно
њихова
лица
,
све
се
помешало
и
претворило
у
некакав
велики
осветљен
круг
,
који
се
преврће
по
столу
,
па
онда
игра
...
игра
...
игра
...
Леонтије
не
разуме
и
не
види
ништа
више
.
Подупро
ослабелим
рукама
тешку
главу
,
па
послушно
испије
чашу
што
му
поднесу
и
опет
се
подупре
и
гледа
како
се
овај
под
од
цигаља
(
он
не
зна
да
је
то
под
од
цигаља
)
претворио
у
ватрено
,
издубено
као
сач
,
небо
,
па
се
обрће
,
игра
...
И
осећа
како
се
његова
столица
понесе
некуд
у
страну
,
па
оде
,
оде
...
и
њега
носи
,
накривљена
у
страну
...
И
глава
све
ниже
пада
,
а
онај
ватрени
сач
почиње
тамнети
...
И
неко
га
диже
у
висину
са
целом
столицом
,
па
љуља
,
љуља
...
А
у
глави
све
теже
...
Дубока
ноћ
...
Разлила
се
јасна
летња
месечина
,
па
се
и
кроз
густу
шуму
види
путовати
као
на
облачну
дану
.
Спустила
се
лака
ноћна
хладовина
па
успављује
и
људе
и
животиње
и
бубице
...
И
цврчку
ливадском
сад
није
до
песме
;
треба
се
одморити
,
па
ће
опет
на
посао
...
Некаква
необична
црна
дружина
излази
из
шуме
и
ступа
на
ливаде
.
Трепери
сребрна
светлост
преко
чиста
обрађена
поља
,
а
ово
тајанствено-слатко
светлуцање
и
овај
поглед
на
немо
осветљено
покривало
,
што
се
спустило
на
земљу
,
мами
душу
некуд
напред
,
и
све
се
човеку
тада
нешто
хоће
...
и
он
би
тихо
и
весело
полетео
тамо
...
у
ту
тајанствену
,
нему
,
осветљену
тишину
...
Али
дружина
иде
лагано
и
весело
,
никога
не
заносе
дивни
призори
,
никоме
није
до
ноћног
маштања
...
.
Виде
се
пред
њима
котареви
;
тамо
су
саденута
сена
,
гумна
и
стогови
сламе
.
Тамо
су
се
браћа
упутила
...
Леонтије
ретко
кад
осети
да
стаје
ногама
па
земљу
.
Воде
га
,
управо
носе
на
рукама
,
Василијан
и
Нићифор
,
а
отац
Арсеније
пред
њима
,
са
накривљеном
шубаром
на
глави
и
подигнутим
у
вис
рукама
,
пуцка
прстима
,
окреће
се
око
себе
и
весело
подиграва
...
Одједном
нанесе
ветар
мирис
свеже
сламе
.
Леонтије
само
осећа
да
се
земља
под
њим
једнако
љуља
и
да
га
овај
мирис
скорашње
сламе
све
више
привлачи
.
А-а
...
ту
ће
да
се
спава
!
Али
га
другови
наслањају
на
врљике
разграђена
котара
,
и
он
стоји
тако
и
мртвачки
обара
пијану
главу
...
Он
не
зна
да
ли
што
чује
или
осећа
,
али
му
се
чини
да
спава
и
у
сну
осећа
леп
мирис
сламе
и
чује
некакав
необичан
разговор
...
—
Од
куд
овде
женске
?
чуди
се
он
у
сну
,
и
све
више
осећа
онај
празнични
мирис
намазане
девојачке
косе
,
који
је
запамтио
од
својих
сестара
.
И
тај
га
мирис
заноси
,
опија
...
и
све
ближе
прилази
и
све
јаче
стеже
...
И
види
у
сну
,
да
близу
њега
заудара
из
грла
пијана
човека
...
и
промиче
једна
камилавка
,
шта
ли
је
...
А
земља
се
све
више
љуља
...
љуља
...
и
онај
мирис
косе
заноси
...
и
чатал
,
о
који
се
одупро
,
попушта
у
натраг
и
лети
...
лети
...
Леонтије
пружа
руке
напред
и
у
страху
хвата
се
за
нешто
покретно
,
миришљаво
,
врело
,
у
сну
не
може
да
разазна
шта
је
...
Сву
тежину
тела
преноси
напред
...
И
одједном
осећа
да
под
њим
нестаје
земље
...
он
лети
или
пада
,
а
око
њега
шушти
и
мирише
слама
и
намазана
коса
...
Тишина
...
Само
по
неки
цврчак
зрикне
,
и
залелуја
се
тихи
,
сањиви
ноћни
лахор
,
успављујући
узбуђене
,
пијане
главе
...
Зора
!
Беласа
се
густа
роса
по
потесу
,
а
тамо
иза
громадних
,
тајанствено-црних
планина
,
обележава
се
сјајни
котур
,
који
ће
за
мало
,
кроз
неколико
тренутака
,
прснути
блиставим
као
ватра
,
дивним
као
рубин
руменилом
...
Леонтије
се
прену
и
одмах
се
стресе
од
јутрење
студи
,
која
га
обузе
свега
...
Сањиво
погледа
око
себе
,
трљајући
очи
песницом
,
и
наједаред
запрепашћено
отвори
очи
.
»
Шта
је
ово
?
...
Где
сам
ја
?
!
«
...
запита
се
преплашен
монах
,
гледајући
окамењеним
погледом
како
се
претура
и
спада
слама
са
њега
,
како
шушти
злослуто
...
и
он
већ
предосећа
некакво
велико
зло
...
»
Али
шта
је
ово
?
...
Откуд
!
«
...
и
он
напреже
памћење
...
Некакве
нејасне
,
оделите
слике
ноћашњих
снова
—
шта
ли
су
!
...
—
пролетеше
у
мислима
...
Он
се
задубе
...
насмеши
се
блажено
,
као
у
сну
,
на
некакву
пријатну
слику
и
одједном
се
трже
...
Сетио
се
!
»
Било
!
...
Пропао
!
«
...
севну
му
у
глави
,
и
он
скочи
са
сламе
као
посут
жеравицом
.
Још
једном
понови
сећање
,
као
да
још
сумња
у
оно
,
што
је
било
далеко
од
њега
као
небо
,
и
што
је
страшније
од
свију
земаљских
ужаса
.
Ослушну
...
нема
никога
.
Пред
њим
,
у
слами
,
ваља
се
некаква
шарена
крпа
,
тканина
...
Нешто
се
навуче
на
очи
,
на
груди
паде
нешто
тешко
...
Он
се
осећа
потпуно
као
рањена
звер
,
која
одједном
сазнаје
своју
пропаст
...
И
хтела
би
да
није
рањена
,
и
да
се
врати
све
како
је
било
пре
,
и
увиђа
да
је
свршено
све
...
Кроз
тихо
,
бледо
,
магловито
појутарје
разлеже
се
громовит
,
страхотан
,
нечовечји
зверски
урлик
...
Далека
брда
одбијају
од
себе
ненадан
очајни
глас
,
шаљући
одјек
речној
долини
,
кроз
коју
се
отеже
и
замире
његов
последњи
звук
...
Да
ли
то
беше
надчовечански
јаук
за
ишчупаним
срцем
,
или
очајно
рикање
рањена
звера
,
или
страховито
гуђење
развитлана
оркана
?
!
...
Понови
се
загушена
,
ужасна
рика
још
очајније
,
а
преко
равна
поља
лети
,
не
додирујући
ногама
земљу
,
са
раширеном
,
завитланом
у
назад
мантијом
,
са
голим
разбарушеним
и
заљуљаним
дугим
власима
,
са
подигнутим
рукама
у
вис
,
нечовечја
изгледа
калуђер
...
Ветар
пирка
и
лепрша
његове
меке
освећене
власи
,
а
он
дочепа
обема
рукама
читаве
праменове
,
кида
их
и
урла
бесно
,
страховито
...
да
би
тим
угушио
нечувени
,
ужасни
бол
,
што
се
савио
на
души
му
...
»
Нестаје
света
!
...
Пропаст
!
«
...
понавља
се
у
њему
муњевита
мисао
...
Он
сагледа
само
крајичак
онога
страшнога
,
и
опет
се
из
младих
груди
отме
и
разлегне
зверски
крик
...
А
ноге
носе
,
лете
преко
равна
поља
,
скачу
кроз
густу
шуму
и
прескачу
сниско
шипражје
...
Даље
,
само
даље
од
страшна
,
најгрешнија
места
на
свету
!
...
Даље
...
јер
је
и
Содом
чистији
од
њега
!
...
Ево
потока
!
Напред
...
скачи
преко
вирића
и
камења
,
а
из
усахла
грла
још
се
разлеже
загушена
рика
...
Навише
,
уз
стеновите
кршеве
...
ено
их
—
тамне
се
,
а
црпи
отвор
пећински
зјапи
и
тајанствено
брује
врхови
бучја
око
њега
.
Тамо
...
тамо
!
...
Последњи
пут
застења
очајно
,
а
у
грудима
заклокота
изнемогло
,
промукло
урлање
...
Грешник
улете
у
пећину
и
,
онако
у
трку
,
паде
пред
престо
и
лупи
врелом
главом
о
хладну
камену
плочу
.
Одједном
се
умири
,
постаде
непомичан
и
неосетљив
као
стена
...
Не
беше
више
физичке
могућности
да
се
наставе
ови
чудни
изливи
душевна
бола
.
Он
се
занесе
и
занеми
...
Ни
уздаха
,
ни
јаука
,
ни
стењања
,
ни
гласа
!
...
Тек
после
два
часа
калуђер
се
диже
на
колена
и
погледа
у
мрачни
храпави
свод
пећински
...
Болан
,
очајан
прекор
беше
у
том
погледу
,
који
је
продирао
кроз
камене
сводове
и
хитао
право
високу
небу
...
—
Што
допусти
?
!
...
прекореваше
он
некога
у
боном
заносу
.
И
сад
нисам
више
онај
,
који
сам
био
до
јуче
!
...
И
нећу
умрети
онако
,
како
сам
мислио
!
...
И
одједном
,
као
плаха
летња
киша
,
грунуше
сузе
младом
грешнику
,
потекоше
обилним
млазом
низ
усијано
лице
му
,
и
стадоше
лагано
видати
љуте
очајне
боле
...
Разлеже
се
по
мрачној
пећини
испрекидано
,
горко
јецање
и
прави
детињи
неутешни
плач
.
У
мислима
стоји
само
једна
црна
,
ужасна
слика
,
и
у
томе
грозном
призору
,
као
у
сну
,
промиче
Јованка
...
Ах
,
од
свију
његових
идеала
и
снова
остаде
му
само
то
једно
,
та
последња
утеха
,
помисао
на
своју
детињу
чистоту
,
с
којом
је
мислио
у
гроб
поћи
!
...
Сви
други
идеали
разбише
се
у
варљивом
светском
метежу
,
саломи
их
и
разнесе
бура
животна
,
као
слабачку
сламчицу
...
И
гле
:
сврши
се
!
...
XXВИ
Јеромонах
Леонтије
мирно
доврши
своје
школовање
.
Са
њим
отац
Сава
,
треће
године
,
посла
и
Нићифора
да
учи
школу
.
Састави
се
у
богословији
читава
калуђерска
дружина
из
разних
манастира
,
која
одмах
заведе
свој
оделити
начин
и
правац
живота
.
И
рад
,
и
одмор
,
и
весеље
,
све
беше
заједничко
.
Леонтије
се
подаде
томе
колу
неосетно
,
без
размишљања
.
Што
ваља
другима
,
добро
је
и
њему
!
Истина
,
он
још
није
могао
угушити
стару
вечну
своју
мисао
:
да
он
није
оно
исто
,
што
су
други
калуђери
;
али
се
ипак
подао
општем
животу
и
чинио
све
што
чине
и
други
.
Само
се
и
у
тим
приликама
нигда
није
могла
угушити
његова
урођена
побожност
и
скромност
,
која
се
вазда
јасно
огледала
на
лицу
му
.
Последње
године
школовања
посети
фрушкогорске
манастире
.
Одавно
је
горео
живом
жељом
уверити
се
:
нема
ли
тамо
оних
идеалних
монаха
,
о
каквима
је
он
до
скора
сањао
.
И
отуд
се
врати
разочаран
.
»
Ово
су
,
брате
,
господа-
калуђери
!
говораше
он
у
себи
.
Племићи
,
спахије
,
шта
ли
су
!
...
Столови
им
блистају
сребрним
посуђем
,
кухиње
раскошне
,
господске
,
а
црквене
одежде
дроњаве
,
свећњаци
прљави
,
позеленели
,
и
тако
!
«
...
Ипак
он
запази
и
добро
разгледа
похвално
,
невиђено
у
Србији
,
газдовање
манастирско
...
Две
године
после
школовања
проведе
у
манастиру
тихо
,
нечујно
,
као
да
и
није
жив
.
И
какав
је
то
живот
из
вечно
празног
дремежа
,
или
монотоног
механичког
читања
и
молитвања
у
цркви
!
Бар
да
остадоше
парохије
,
па
би
се
човек
опет
имао
чим
занети
.
Још
пре
неколико
година
учини
се
велика
промена
у
цркви
.
Да
ли
је
то
,
природним
и
историјом
обележеним
путем
,
оџивљавало
старо
добро
време
и
уклањало
се
испред
новог
,
створеног
разним
условима
,
већ
дозрелог
за
живот
,
времена
и
правца
?
...
Тек
све
се
одједном
измени
.
Донеше
се
важни
црквени
закони
,
уредише
се
многа
црквена
практична
питања
на
новој
основи
и
—
одузеше
се
манастирима
парохије
...
—
Попови
нека
попују
,
а
калуђери
у
—
манастир
!
узвикнуло
се
тада
громко
.
И
одједном
као
чаробном
руком
донесено
,
настаде
сасвим
друго
,
ново
време
,
други
живот
,
други
изглед
манастира
,
друго
све
...
све
!
...
И
тужни
и
суморни
постадоше
самостани
српски
у
новом
времену
!
Нема
живота
,
ни
рада
,
ничега
!
...
Чу
се
узвик
:
манастири
пропадају
!
...
У
таком
времену
оцу
Леонтију
би
суђено
да
отпочне
озбиљно
,
зрело
живети
,
да
за
своју
покретљиву
душу
измисли
какав
било
циљ
живота
...
Чим
наступи
дубока
мочарна
јесен
,
отац
Сава
занеможе
.
Првог
дана
обузе
га
ломљава
,
језа
,
па
онда
га
обузе
и
ватра
.
Не
поможе
му
ни
најстарија
кристална
шљивовица
,
са
којом
је
до
сада
од
шале
истеривао
оваке
нападе
.
Сутрадан
,
зором
,
привика
спремном
кочијашу
:
—
Докторе
!
...
двојицу
!
Тек
у
вече
стигоше
лекари
,
и
одмах
после
прегледа
изјавише
забринутом
»
братству
«
,
да
ће
их
архимандрит
скоро
оставити
.
До
овог
часа
браћа
се
нису
ни
интересовала
»
господиновом
«
болешћу
.
Знали
су
да
то
код
њега
прође
брзо
.
Али
после
изјаве
лекарске
њихова
лица
добише
разне
изразе
:
прво
страх
од
смрти
,
потом
страх
од
неизвесне
скоре
будућности
,
па
обично
,
тупо
човечје
чуђење
над
неочекиваном
појавом
која
наступа
...
А
ником
ни
на
ум
не
паде
,
тога
часа
,
јадни
отац
Сава
;
Нико
и
не
помисли
о
његовим
мукама
и
скором
крају
.
Арсеније
се
значајно
узнемири
.
Од
врата
ћелије
болесникове
није
се
више
одмицао
.
Све
је
пиљио
и
мотрио
шта
тетка
отуд
износи
.
Мислио
је
само
о
томе
,
како
је
он
најстарији
,
и
како
ће
кроз
који
дан
бркнути
у
све
углове
Савине
утуткане
ћелије
...
И
колико
ће
времена
трајати
његова
привремена
управа
?
...
И
шта
се
може
за
то
време
учинити
?
...
И
ко
ће
после
доћи
за
старешину
...
мож’да
он
?
...
Ко
зна
?
!
...
Ех
,
кад
би
имао
стотину
дуката
,
да
их
ћушне
где
треба
!
...
Василијан
се
само
запрепашћено
питао
:
ко
ли
ће
сад
?
!
...
и
стрепио
од
помисли
,
да
тај
нови
може
бити
гори
од
Саве
.
Забринуо
се
још
:
да
ли
му
ова
промена
неће
омести
његов
омиљени
посао
—
врћење
главчина
,
тесање
палаца
и
наплатака
за
точкове
.
Нићифор
,
који
се
овог
лета
вратио
из
школе
,
носио
се
неком
тешком
оловном
мишљу
,
коју
је
често
крио
и
од
себе
сама
.
Сад
је
увидео
да
наступа
час
распредања
свега
,
па
стаде
нестрпљиво
очекивати
крај
,
не
мислећи
ни
о
чему
...
А
Леонтије
?
...
Он
се
и
без
овога
намислио
доста
,
па
сад
само
представља
себи
,
како
ће
то
изгледати
ова
кућа
после
смрти
Савине
.
Он
се
тако
навикао
свему
што
је
око
њега
,
навикао
се
гледати
у
Сави
правог
оца
задруге
,
без
кога
,
чини
му
се
,
не
може
опстати
ни
ова
кућа
...
И
тек
после
ће
бити
све
друкчије
,
настаће
сасвим
други
свет
!
...
И
људи
из
старог
времена
одлазе
,
и
свега
,
свега
нестаје
...
Петог
дана
тетка
испразни
целу
своју
собу
,
натовари
пуна
двоја
кола
разним
покућанством
и
посла
својој
кући
.
Дође
исповедник
из
удаљеног
манастира
,
те
исповеди
и
причести
оца
Саву
.
Седмог
дана
болести
архимандрит
умре
...
У
манастиру
све
тихо
.
Нико
пе
плаче
,
не
види
се
жалост
ни
на
чијем
лицу
.
Родбина
архимандритова
подолазила
;
сви
поседали
за
столове
,
пију
и
гледају
немарно
око
себе
.
Само
се
најстарији
члан
породице
,
у
ћелији
,
крај
мртва
Саве
,
кошка
и
препире
са
Арсенијем
,
због
једног
нађеног
замотуљка
.
Рођак
предлаже
мирну
деобу
,
»
па
да
нико
не
зна
«
,
а
Арсеније
упорно
тврди
,
да
све
припада
манастиру
...
Тетка
,
како
изгледа
,
немарно
шврљка
по
собама
и
стајама
,
гледајући
тупо
свакога
ко
је
сретне
,
али
је
у
потоку
,
испод
штале
,
једнако
сачекују
деца
и
муж
,
и
потом
у
трку
,
по
један
од
њих
,
јури
кући
...
Стаде
грцати
свет
.
Појурила
сва
околина
,
као
на
вашар
,
са
изгледом
на
богату
даћу
.
Све
се
живо
смеје
,
шали
...
јер
шта
би
друго
радили
:
мртва
калуђера
не
ваља
жалити
!
—
Дај
врућу
!
Кувај
у
бакрачу
!
узвикују
слободни
гости
,
јер
осећају
да
су
у
пуној
кући
,
у
којој
нема
газде
,
и
сад
се
не
зна
чија
је
...
Ко
уме
заповедати
,
он
је
и
газда
.
»
Власт
«
,
духовна
и
световна
,
која
је
дошла
да
све
»
прими
и
прегледа
«
у
току
од
седам
—
осам
недеља
,
наместила
се
у
гостинске
собе
,
разбашкарила
се
,
махнула
длановима
преко
бркова
,
па
само
наређује
...
—
За
вечеру
гледајте
које
дебело
младо
ћуре
...
почиње
наређивати
полицајац
.
—
И
пловчица
...
није
згорег
!
утаче
се
журно
и
гладно
прота
.
—
Пост
је
!
...
како
ћемо
?
напомену
Арсеније
.
—
Ах
!
уздахну
прота
жалобно
и
незадовољно
.
—
Море
...
какав
пост
!
узвикује
трећи
старији
чиновник
.
А
по
ходнику
и
дворишту
све
већа
ларма
,
узвици
и
чак
нешто
на
лик
песме
...
Леонтије
,
пошто
се
сврши
његова
чреда
читања
над
мртвацем
,
прође
ходником
и
двориштем
,
гледајући
шта
се
ради
.
Завири
и
у
собе
,
у
кухињу
,
у
трпезарију
,
и
као
окамењен
,
са
бесмислено
управљеним
погледом
у
пространство
,
уђе
у
своју
ћелију
,
леже
на
постељу
и
стаде
несвесно
шарати
очима
по
таваници
.
Он
не
може
сад
мислити
о
ономе
што
је
видео
,
али
све
добро
разгледа
,
утуви
и
остаде
пренеражен
од
чуда
...
Опеваше
мртва
калуђера
и
сахранише
,
увијена
у
рогозину
,
повезану
на
три
места
исеченим
крајевима
од
мантије
,
у
коју
је
увијено
тело
.
Из
грубе
,
широко
савијене
рогозине
,
вири
половина
старе
масне
камилавке
,
а
на
другом
крају
висе
нове
цокуле
...
Бацише
грешно
тело
у
земљу
,
од
које
је
и
постало
,
и
вратише
се
манастиру
весело
,
»
славећи
Бога
«
,
као
што
наређује
црквено
правило
...
После
две
недеље
,
по
наредби
духовне
власти
,
Леонтије
прими
управу
манастирску
,
као
новопостављени
намесник
.
Одмах
сутрадан
изиђе
пред
њега
весео
Нићифор
.
—
Сад
настаје
оно
...
што
ће
рећи
одмотавање
...
Хо
,
брате
!
До
сад
се
само
мотало
,
а
не
знаш
шта
има
у
клупчету
...
Леонтије
га
погледа
чудно
,
не
разумевајући
смисао
говора
му
.
—
Ја
се
женим
!
узвикну
Нићифор
смешећи
се
.
Леонтије
зину
,
прекрсти
се
и
одмаче
се
корак
,
два
од
њега
.
—
Сад
полазим
у
Београд
...
тамо
је
цео
Сабор
на
окупу
.
Морају
ме
рашчинити
,
па
да
би
...
да
би
...
хм
!
—
он
не
нађе
згодна
израза
и
застаде
.
—
Господе
Спаситељу
и
сви
анђели
...
помозите
му
!
...
узвикну
пренеражен
Леонтије
.
Јеси
ти
луд
!
Ко
ће
на
то
пристати
?
...
—
Бацићу
им
пред
ноге
ове
рите
,
па
ми
после
не
треба
ничији
пристанак
...
Ја
и
моја
Јула
:
она
с
њеном
машином
,
а
ја
,
што
!
...
свршио
сам
богословију
...
зарадићемо
парче
хлеба
.
Не
помогоше
никакве
молбе
,
савети
,
преклињања
свију
другова
да
не
срамоти
име
њихова
пострига
,
њихове
опште
куће
...
Нићифору
као
да
не
беше
много
стало
до
свега
тога
.
Он
отпутова
весело
,
као
на
какву
гозбу
...
—
Хи-хи
...
Осетио
Швабо
да
нема
више
масла
у
манастирима
!
узвикну
Василијан
.
Сад
се
више
рентира
ортачка
радња
са
кројачицом
!
...
Хи-хи
...
После
два
месеца
дође
глас
манастиру
да
је
Нићифор
рашчињен
,
а
мало
затим
—
да
се
венчао
...
Некако
наодмах
по
одласку
Нићифорову
,
Леонтије
отпутова
у
окружни
град
.
Чим
одседе
у
механи
,
саопштише
му
новост
:
—
Убио
се
ваш
Максим
!
Газда
-
Мирковић
ишао
тамо
за
грађу
и
сад
се
вратио
...
Видео
човек
очима
све
!
...
Леонтије
одјури
у
стовариште
Мирковићево
.
Тамо
застаде
читаву
гомилу
радозналих
слушалаца
...
Исприча
му
трговац
испотекар
све
што
је
знао
и
видео
.
Пре
две
године
Максим
је
постављен
за
старешину
манастира
Т
.
У
целој
Србији
,
нигде
се
у
толикој
мери
не
израђује
и
не
продаје
дрвена
грађа
,
као
у
чувеним
стружницама
т-нског
манастира
.
Новац
се
гртао
великим
кашикама
...
Бог
зна
шта
је
радио
и
како
је
управљао
отац
Максим
толиким
приходом
,
тек
у
годишњим
рачунима
он
износи
,
у
место
пређашњих
шесет
—
седамдесет
,
чистих
дванаест
хиљада
прихода
...
Једног
лепог
дана
бануше
изненада
неки
људи
,
објавише
глупо-пренераженом
Максиму
да
се
они
зову
»
комисија
«
,
попечатише
му
касу
,
дневнике
,
рачуне
и
стадоше
зивкати
и
саслушавати
једног
по
једног
човека
из
околине
...
Обелоданише
се
нечувене
,
огромне
злоупотребе
...
Отац
Максим
најпре
опроба
обична
средства
:
понуди
сваком
члану
најпре
двеста
,
па
четири
,
па
пет
стотина
...
Не
иде
!
Ђаволски
састављена
комисија
,
па
сваки
члан
зазире
од
другова
.
Аха
!
...
па
ово
је
нешто
страшно
!
...
Шта
се
ово
приближује
?
...
Ево
свакоме
цела
хиљада
цекина
!
...
Не
,
опет
не
иде
!
...
Хоћете
ли
новаца
?
...
Кажите
само
колико
хоћете
?
...
Ни
марјаша
!
Па
шта
хоћете
?
...
Максим
опази
необичан
,
нељудски
поглед
председников
,
који
га
сече
као
сабљом
...
Чини
му
се
,
да
му
тај
поглед
вели
:
»
Свршио
си
!
Најпре
ћемо
браду
—
ФИК-ФИК
...
па
онда
за
колац
:
дан-дан
!
«
...
—
Је
ли
ви
нећете
ни
пара
,
ни
имања
,
ни
кућа
,
ни
стоке
,
ништа
...
а
?
...
Је
ли
ви
баш
нарочито
хоћете
да
ме
упропастите
?
пита
Максим
неким
злослутим
гласом
,
у
коме
се
чује
и
очајање
и
—
претња
...
—
Како
си
дробио
,
онако
и
кусај
!
одговарају
му
.
—
А-а-а
отеже
Максим
тупо
и
изиђе
.
Шта
ли
се
тада
кувало
у
оној
празној
,
вечно
мрачној
души
,
која
је
за
све
досадање
случајеве
у
животу
имала
једну
сталну
подлогу
—
навику
...
Све
се
радило
онако
,
како
се
навикло
,
како
се
видело
да
и
други
раде
,
Тако
се
Максим
закалуђерио
,
тако
је
живео
,
тако
поче
управљати
манастиром
.
Видео
је
да
други
»
дижу
«
,
па
не
мислећи
како
и
у
којој
се
сразмери
то
чини
,
стао
је
и
он
дизати
без
рачуна
,
без
смисла
,
глупо
...
И
све
је
ишло
добро
...
Али
шта
је
ово
сад
?
!
...
За
ово
нема
никакве
друге
навике
ни
упутства
,
сем
онога
што
је
опробао
...
Морало
се
одједаред
сасвим
помрачити
у
иначе
мрачној
души
Максимовој
.
Он
је
изгледао
као
курјак
,
кога
су
ловци
сјурили
у
ћошак
.
Види
само
једно
:
неизбежну
пропаст
,
—
или
:
јурнути
напред
,
поклати
зубима
оне
што
су
пружили
пушке
и
хоће
његов
живот
...
па
у
шуму
!
...
После
неколико
тренутака
како
изиђе
Максим
од
»
комисије
«
,
опет
се
отворише
она
иста
врата
,
и
на
њима
стаде
блед
,
забезекнут
,
преплашен
,
са
блесаво
тупим
погледом
,
Максим
,
пружајући
револвер
у
целу
групу
одједном
,
не
гледајући
ни
у
кога
нарочито
.
Председник
,
који
је
седео
према
вратима
,
само
угледа
како
се
онај
игласти
револверски
обарач
диже
...
диже
...
и
—
дум
...
дум
...
дум
...
дум
...
Задими
се
соба
,
замириса
барут
,
сва
четири
члана
скочише
неповређени
,
нагоше
да
беже
...
а
у
ходнику
,
даље
од
врата
,
опет
прасну
:
дум
...
дум
!
...
Кроз
сиво
бео
,
усколутан
дим
,
угледаше
на
поду
широку
,
моћну
фигуру
Максимову
,
са
раширеним
уплашеним
погледом
,
како
испушта
последњи
дах
...
После
кратког
времена
Леонтију
дође
налог
,
да
упути
оца
Арсенија
у
манастир
т-н
,
камо
је
одређен
за
старешину
.
—
Их
,
роде
,
како
ћу
...
ојађеник
сињи
!
...
После
самоубилца
!
...
узвикну
Арсеније
с
болесно-забринутим
изразом
.
Па
се
тек
после
нечему
присети
:
—
А-а
...
тамо
има
хајдучице
са
жутим
цветом
!
...
Како
је
оно
зову
?
...
Ох
,
какав
ли
ће
бити
Арсо
кроз
пола
године
,
док
се
насрче
теја
!
...
И
он
оде
весео
на
ново
место
,
не
мислећи
више
о
самоубици
.
Ђаци
и
неки
момци
беху
још
раније
отпуштени
,
и
сад
,
од
онолике
задруге
,
остадоше
сами
Леонтије
и
Василијан
.
Али
...
беше
и
нових
лица
.
Тетка
,
другог
дана
по
смрти
архимандритовој
,
предаде
Арсенију
кључеве
од
стаја
и
све
чиме
је
она
руковала
,
па
оде
својој
кући
.
Увидела
је
она
одмах
,
да
је
њено
време
прошло
,
да
она
не
може
млађим
калуђерима
бити
оно
,
што
је
била
Сави
.
Опрости
се
лепо
са
свима
,
дарова
сваком
брату
убрус
и
чарапе
,
па
оде
задовољна
.
Кућа
остаде
без
женске
руке
...
жива
мука
!
Пуно
живих
људи
,
навикнутих
на
известан
ред
,
а
сад
нема
кога
да
тај
ред
настави
.
Момци
,
ненавикнути
и
збуњени
,
снују
по
кухињи
и
сваки
час
запиткују
Арсенија
или
друге
калуђере
:
шта
ће
се
кухати
?
...
у
чему
,
како
?
...
Шта
ће
с
донесеним
млеком
?
Ко
ће
сирити
оно
из
карлица
?
Где
ће
се
оставити
донесено
брашно
?
Шта
ће
са
неопраним
трпезариским
рубинама
?
...
Калуђери
само
гледају
тупо
,
промрмљају
некакав
нејасан
одговор
и
уклањају
се
журно
,
да
не
чују
још
какво
питање
.
Чим
Леонтије
прими
старешинство
,
Велимир
му
напомену
,
да
кућа
не
може
бити
без
жене
...
Него
му
саветова
,
да
преда
сву
стоку
и
поље
Јованчином
мужу
под
најам
,
а
Јованка
да
прими
све
оно
,
о
чему
се
бринула
тетка
Мара
.
Леонтије
се
смешкао
на
саблажњив
предлог
,
и
као
предомишљао
се
.
»
Баш
одмах
,
првог
дана
...
па
као
сви
други
!
...
И
све
онако
...
све
мора
тећи
по
старим
,
давно
издубеним
јазићима
,
баш
све
...
и
ако
сам
ја
ту
!
«
...
Из
његових
потуљених
,
полузакривених
очију
,
севнула
би
радосна
варница
,
али
се
он
старао
да
сакрије
своје
осећање
од
свакога
,
па
и
од
Велимира
.
Не
прође
недеља
дана
,
а
Јованка
здрава
,
једра
и
пуна
као
јабука
,
накицошена
,
намештена
,
са
засуканим
везеним
рукавима
,
из
којих
се
пружиле
две
обле
,
црвенкасте
руке
,
снује
по
ходнику
,
по
собама
,
по
дворишту
.
Под
њеним
здравим
живим
ступањем
тресе
се
под
,
а
она
весело
и
срчано
подигла
главу
,
гледа
око
себе
радознало
,
и
кад
угледа
застиђена
Леонтија
,
насмеши
се
ђаволасто
,
па
и
сама
врдне
очима
у
страну
,
као
да
се
стиди
њега
...
Она
одмах
,
без
икаква
упутства
,
заузе
онај
исти
положај
у
манастиру
,
какав
је
заузимала
тетка
.
Узе
и
њену
собу
,
намести
је
стварима
из
гостинских
соба
,
а
муж
ће
живети
на
трлу
код
стоке
.
Леонтије
проба
да
протестује
:
—
Ух
,
брате
...
незгодно
!
рече
он
,
тресући
прстима
брадицу
и
кријући
очи
.
Долази
свет
,
видеће
...
жена
до
калуђерских
ћелија
!
...
Баш
...
могла
си
и
ти
са
Живојином
на
трлу
...
—
Е-е
!
...
па
да
идем
?
отеже
она
и
узвикну
тако
значајно
и
смело
,
да
се
калуђер
прену
.
—
Па-а
...
отеже
и
он
,
али
меко
,
попустљиво
,
збуњено
и
побеже
у
собу
.
Тако
остаде
недирнут
цео
затечени
ред
после
тетке
.
XXВИИ
Опет
се
нашла
души
забава
,
опет
се
мили
успавану
човеку
живети
!
Ево
рада
!
...
Заузета
послом
душа
,
нема
кад
да
сумња
ни
да
тугује
...
Леонтије
се
даде
на
посао
.
Толико
је
пренаглио
жудњом
за
радиношћу
,
да
у
почетку
није
знао
чега
пре
да
се
дохвати
.
Срећом
,
беше
зима
,
па
се
није
могао
никакав
већи
рад
започети
.
Имало
се
кад
размишљати
о
свему
.
У
томе
доста
поможе
Велимир
,
својом
бистром
практичном
увиђавношћу
...
А
имало
се
о
чему
смишљати
.
Манастир
се
,
услед
новог
пореског
система
,
оптеретио
огромном
порезом
.
Отац
Сава
,
као
и
све
ондашње
манастирске
старешине
,
држећи
да
то
»
све
мора
пасти
«
,
није
плаћао
порезу
три
године
.
Али
не
паде
ништа
,
а
дође
тренутак
да
залупа
добош
у
негда
величанственим
а
сад
убогим
споменицима
српских
краљева
...
Аман
!
...
Не
дајте
да
нам
се
бешчасте
светиња
и
мили
споменици
давне
прошлости
!
зачу
се
општи
узвик
.
А
закон
,
хладан
и
нем
као
стена
,
хоће
своје
...
Подиже
се
оштра
,
љута
челична
пила
и
секира
...
застаде
у
ваздуху
...
као
да
се
предомишља
,
да
ли
да
изврши
злочин
.
Одјекнуше
чести
ударци
кроз
сву
Србију
,
и
као
да
својим
злослутим
гласом
опомињаху
некога
:
»
Хеј
,
не
дај
!
«
...
Манастирске
шуме
се
проредише
,
манастири
исплатише
порезу
,
дугове
,
ситнице
и
калуђери
се
стадоше
питати
:
»
А
шта
ћемо
сад
?
«
...
До
сад
је
ове
куће
издржавао
народ
,
а
сад
се
исцрпе
тај
извор
.
Шуме
забранише
даље
сећи
...
Како
ће
да
се
живи
...
треба
јести
?
...
А
шумадиски
манастирски
ктитори
нису
оставили
својим
задужбинама
онаква
средства
,
каква
имају
фрушкогорски
манастири
...
»
И
дахом
јему
(
манастиру
)
двадесјат
три
веси
«
...
рекло
се
у
повељи
,
и
мислило
се
да
то
остаде
вековима
,
док
сунце
сија
...
После
које
стотине
година
,
од
неограниченог
права
над
селима
,
манастирима
остаде
само
парохиско
право
.
Сад
нестаде
и
тога
;
остадоше
непрегледне
,
добро
очуване
,
драгоцене
шуме
и
по
мало
поља
...
Шта
ће
се
сад
?
...
А
оно
вечно
,
старо
као
човек
,
правило
:
да
треба
јести
,
подстиче
мисао
на
јаче
,
напрегнуто
делање
.
Калуђери
се
пренуше
.
Сви
се
дадоше
на
привредни
рад
...
И
Леонтије
пође
за
општим
покретом
.
Њему
дође
цела
ова
ствар
,
као
болеснику
у
ватруштини
гутљај
хладне
бистре
воде
.
И
он
и
Василијан
предадоше
се
послу
са
неком
новом
за
себе
,
грозничавом
журбом
...
Стадоше
ницати
просечени
равни
путови
кроз
бескрајну
манастирску
шуму
,
те
се
из
мрачних
и
неприступачних
дубодолина
стадоше
вући
стотине
кола
дрва
,
која
су
до
сад
трунула
...
Појави
се
велики
уљаник
у
манастирској
градини
,
који
на
свагда
истрже
одушевљена
Василијана
из
наручја
коларске
вештине
...
Зашаренише
се
међу
стоком
две
необично
велике
жуте
краве
,
са
црвенкасто
жутим
мрљама
по
кожи
,
плаћене
по
тридесет
дуката
.
Уништени
филоксером
виногради
стадоше
се
прекопавати
и
засађивати
дивљом
лозом
за
калемљење
...
Све
букну
,
као
успавана
трава
после
пролећне
кише
...
Само
поља
остадоше
по
старом
.
А
и
шта
ћеш
им
?
Шта
можеш
унети
новога
,
а
стварнога
и
кориснога
,
у
неколико
манастирских
ливада
и
њива
.
Гвоздени
плуг
бразда
по
њима
одавно
,
а
у
копачице
и
друге
пољоделске
справе
још
се
некако
сумња
...
Леонтије
се
добро
сећа
што
је
гледао
у
Фрушкој
гори
,
али
је
тамо
друга
земља
и
,
што
је
главно
,
друга
количина
...
Све
ври
у
послу
,
а
млади
старешина
задовољно
преноси
очи
с
једне
нове
тековине
на
другу
.
Сад
му
и
шума
изгледа
китњастија
и
хладовитија
,
и
градина
разноврснија
и
шаренија
,
и
ливаде
зеленије
и
стока
по
њима
товнија
,
и
воћњаци
гушћи
и
само
двориште
манастирско
примамљивије
,
веселије
,
нарочито
кад
проплива
њиме
,
са
вечно
заврнутим
рукавима
и
уздигнутом
главом
,
ђаволаста
Јованка
.
У
овако
светлим
тренуцима
Леонтије
сиђе
у
подрум
,
који
је
давно
и
печално
осиротео
,
јер
скоро
свако
буре
жалосно
звони
,
одајући
нему
празнину
.
Наточи
у
старо
Савино
стакло
оне
исте
,
укрћене
кристалне
шљивовице
,
па
одшета
равним
просеченим
путем
на
врх
онога
високог
брега
,
са
кога
је
и
Сава
негда
посматрао
свет
...
Чаша
за
чашом
слева
се
неосетно
—
јер
шта
би
радио
човек
у
овој
самоћи
,
—
а
у
веселој
глави
млада
намесника
све
живље
се
и
узбуђеније
оцртавају
и
колутају
разни
планови
за
будући
живот
...
Све
ће
се
урадити
,
и
знаће
се
опет
зашто
се
живи
!
...
И
сад
се
млади
монах
сећа
својих
давно
порушених
идеала
онако
исто
,
као
што
се
сећа
своје
давно
покопане
деце
родитељ
,
који
је
у
млађој
,
после
рођеној
,
деци
нашао
срећу
,
тихи
домаћи
мир
и
задовољство
...
Још
једна
жеља
остаде
на
срцу
Леонтијеву
.
Толике
године
прођоше
,
а
он
не
виде
више
свога
старог
гнезда
,
из
кога
је
полетео
у
свет
,
не
виде
ни
свога
жељеног
Маљена
!
...
Кад
преради
све
послове
,
Леонтије
отпутова
своме
крају
...
Како
се
изненадио
,
улазећи
у
своје
село
!
Све
оно
исто
,
добро
познато
му
,
и
опет
све
друкчије
,
необичније
...
Преко
свега
се
навукло
паучинасто
покривало
лака
заборава
давно
негледаних
слика
,
па
сад
све
ниче
пред
њим
у
другој
светлости
и
другом
облику
...
Гле
,
зар
оно
кућа
Степовића
!
Некад
му
је
изгледала
као
двор
,
а
сад
тако
сниска
,
стара
,
и
тако
обична
...
Овде
се
некад
побадао
вито
...
Како
му
се
велико
чинило
то
поље
,
а
сад
...
—
Чији
си
,
ти
мали
?
запита
једног
дечка
,
који
тераше
краву
сокаком
.
—
Вељков
,
чу
се
обичан
одговор
сеоског
детета
,
које
држи
да
је
његов
Вељко
знан
целом
свету
.
—
Од
којих
је
твој
Вељко
?
Где
су
вам
куће
?
—
Тамо
,
више
Марковића
...
оне
под
брдом
.
—
А-а
!
...
Вељка
Максимовог
?
Је
ли
жив
чича
Максим
?
—
Умро
је
.
—
А
Милоје
водник
?
А
Ненад
Ђаков
?
...
И
калуђер
нестрпљиво
изређа
неколико
старијих
,
зрелих
људи
,
које
је
знао
...
И
сви
помрли
,
заједно
с
његовим
оцем
,
и
на
њиховим
пепелиштима
господаре
други
људи
и
чују
се
друга
имена
...
И
овде
нестаје
оног
старог
,
на
који
је
он
добро
навикнуо
,
света
,
а
ниче
нови
,
непознати
,
млађи
свет
.
Његови
вршњаци
већ
управљају
породицама
,
кућом
и
често
представљају
читаво
племе
.
А
њему
се
,
и
ако
и
сам
управља
кућом
,
чини
то
необично
,
па
чак
и
—
незгодно
...
Сви
из
његове
врсте
треба
да
су
млађи
,
то
је
у
реду
и
обично
...
Али
где
су
старији
?
...
А
шта
је
оно
...
чије
су
оно
куће
?
...
И
она
нова
,
висока
,
господска
,
и
она
испод
ње
накривљена
чатрљица
...
Јест
...
то
је
његово
старо
гнездо
,
у
коме
се
испилио
!
Он
не
гледа
високу
,
са
црвеним
кровом
и
белим
зидовима
кућу
,
која
је
његовим
новцем
подигнута
,
он
и
заборави
на
њу
...
Него
му
остаде
приковано
око
,
с
немим
зачуђеним
изразом
,
на
оној
убогој
,
сниској
,
кривој
дашчарици
,
чија
су
се
брвна
искривила
,
поизваљивала
,
шиндра
поотпадала
,
и
по
избушену
крову
прелива
се
беличасто
сива
маховина
...
Зар
то
она
стара
»
наша
кућа
«
?
!
...
А
родбина
весела
...
све
поискакало
,
истрчало
чак
у
воћњак
,
па
се
живо
радује
тако
важну
и
милу
госту
...
Вујо
старешина
кућни
,
Свејо
већ
косач
,
сестара
нема
,
разудале
се
,
а
около
снују
нека
непозната
деца
,
и
са
оним
истим
покретима
,
са
истим
начином
и
изразима
лица
,
како
је
и
он
сам
радио
,
тапкају
преко
дворишта
и
крију
се
са
смехом
за
трула
ћерчива
старе
куће
...
Њему
се
учини
да
је
он
мали
као
они
...
Шта
ће
ова
туђа
деца
овде
!
...
Ко
се
усуди
заузети
његово
место
иза
ћерчива
!
...
Ах
,
то
су
све
Васићи
...
Вујова
деца
.
И
калуђеру
се
чини
,
да
му
оне
живе
и
плашљиве
,
вижљасте
очице
говоре
:
»
Наше
је
ово
огњиште
!
...
И
кад
тебе
,
Вуја
и
Свеја
закопамо
,
онда
ћемо
овде
ми
господарити
тако
,
као
ви
сад
«
...
А
Маљен
одозго
величанствено
и
моћно
избија
у
светли
недогледни
зрак
,
и
немим
ћутањем
поздравља
стара
знанца
...
—
Писали
смо
ти
...
рече
Вујо
,
кад
стадоше
у
дворишту
:
Бабо
те
на
самрти
поздравио
и
опростио
се
лепо
...
Леонтије
брзо
окрете
леђа
свима
,
глава
му
се
затресе
и
чу
се
загушени
хропац
,
а
потом
јецање
...
Поиздолазише
му
на
виђење
све
сестре
,
тетке
,
цела
родбина
.
Сви
се
радују
његову
доласку
,
сви
се
,
као
нарочито
,
утркују
,
ко
ће
му
се
приказати
милији
,
ближи
...
И
као
да
у
овоме
он
опази
нешто
непријатно
.
Поведе
разговор
са
сестрама
.
Његова
раздрагана
,
мека
,
сањалачка
душа
хтела
би
се
бавити
светлом
прошлошћу
.
—
Сећаш
ли
се
,
кад
се
оно
једном
ја
сакрио
онде
за
ћерчиво
,
а
ти
идеш
,
у
вече
,
с
крављачом
млека
,
па
те
ја
уплаших
,
а
ти
просу
млеко
?
Сестра
се
смеши
,
одговара
да
се
сећа
,
и
ако
јој
се
из
очију
види
немарно
расположење
према
тим
»
залудницама
«
.
Она
вешто
обрће
разговор
и
почиње
причати
о
тешким
временима
,
великим
дацијама
и
,
онако
уз
реч
,
како
јој
је
кућа
овештала
,
мора
се
дизати
друга
...
не
треба
много
новаца
,
али
нема
где
да
се
узме
...
Она
заврши
говор
тако
слатким
сестринским
погледом
,
да
се
Леонтије
намршти
.
—
Мој
Љубо
,
завршује
разговор
друга
сестра
,
после
онако
исто
поетична
почетка
.
Дао
нам
је
Бог
деце
и
здравља
,
али
ето
,
немам
са
чим
да
их
мрсим
...
А
продаје
се
до
саме
наше
куће
једна
ливадица
...
и
друга
би
једна
жена
продала
две
кравице
...
И
тетке
,
и
стрине
,
и
браћа
од
стричева
...
сви
окупили
једно
,
сви
имају
неку
невољицу
...
—
Ови
су
сви
подолазили
да
што
искамче
,
рече
му
Вујо
на
само
.
Да
имаш
капетан
-Мишино
благо
,
не
би
их
зајазио
.
Него
...
ако
велиш
,
ја
ћу
им
рећи
...
да
се
не
мразиш
?
...
Знаш
...
они
мисле
,
кад
си
таки
господин
,
да
имаш
пун
казан
дуката
...
—
А
ти
не
мислиш
тако
?
!
...
погледа
га
Леонтије
оштро
и
прекорно
.
Вујо
,
стидљиво
и
ширетски
,
са
оним
истим
,
урођеним
обојици
,
потуљеним
погледом
,
обори
главу
...
Дође
на
виђење
и
стара
другарица
с
Маљена
,
водећи
синчића
за
руку
.
Гле
,
права
жена
!
...
развијена
,
чиста
,
обична
поцрнела
лица
.
Леонтије
оживе
.
Сад
ће
се
поновити
све
старе
,
дивне
успомене
...
—
