непојмљиво,
и
кад
из
пријатељских
кућа
добише
телефонске
одговоре
,
да
Иван
те
вечери
к
њима
није
долазио
,
просто
их
,
после
велике
бриге
,
спопаде
очајање
.
„
Бадава
“
рече
Драшковић
„
морам
отићи
у
полицију
,
да
јавим
.
“
Кад
је
дошао
у
полицију
,
његов
добар
познаник
Радојковић
био
је
дежуран
,
те
му
је
потанко
испричао
,
како
цело
вече
Иван
није
дошао
,
па
га
је
замолио
,
да
он
својим
начином
испита
,
где
би
Иван
могао
бити
.
Радојковића
је
то
саопштење
врло
изненадило
,
и
,
по
изразу
његова
лица
,
видило
се
,
да
је
дошао
у
врло
мучну
прилику
.
То
је
приметио
стари
Драшковић
,
па
,
ма
да
је
био
врло
узнемирен
,
рече
храбро
и
хладнокрвно
:
„
Господине
Радојковићу
,
ја
сам
врло
узнемирен
,
и
у
великој
сам
недоумици
,
али
ако
ви
већ
што
год
знате
о
Ивану
,
па
и
ако
је
што
неповољно
,
саопштите
ми
сасвим
отворено
,
јер
ја
имам
храбрости
,
да
све
чујем
.
“
Радојковић
је
ћутао
и
размишљао
,
па
за
тим
рече
:
„
О
Ивану
не
знам
ништа
,
али
се
вечерас
десио
један
незгодан
случај
“
...
„
Да
није
Иван
у
што
год
уплетен
?
“
запита
Драшковић
,
и
ако
се
трудио
,
да
буде
јаки
,
узнемирено
.
„
Не
знам
,
господине
Драшковићу
,
али
бисте
се
могли
одвести
до
државне
болнице
“
...
„
Шта
,
да
није
пао
у
каквом
двобоју
?
“
„
Не
,
него
има
тамо
младић
,
висок
,
а
нико
га
не
познаје
“
...
„
Шта
је
?
Какав
висок
младић
?
Да
ли
је
жив
,
или
је
мртав
?
“
„
Врло
је
тешко
повређен
“
...
„
Где
?
У
двобоју
?
Да
га
нису
у
чијој
кући
премлатили
?
“
„
Не
!
Несрећа
од
железнице
“
...
„
Реците
ми
,
ако
је
то
мој
Иван
?
“
„
Не
знам
.
Нико
не
познаје
...
У
осталом
телефонисаћемо
у
болницу
“
.
Кад
се
на
болничкоме
телефону
јавило
дежурно
лице
,
рече
му
Радојковић
:
„
Да
ли
се
већ
сазнало
,
ко
је
онај
младић
,
што
је
страдао
на
железничкој
прузи
?
“
„
Није
.
Нико
га
не
познаје
.
“
Драшковић
,
после
тога
,
дојури
на
колима
у
болницу
.
Мислио
је
,
да
је
младић
тешко
повређен
,
и
да
лежи
у
постељи
,
а
кад
га
поведоше
у
мртвачницу
,
и
кад
виде
Иву
на
столу
,
скамени
се
.
Шта
се
то
с
Иваном
догодило
?
Да
ли
се
убио
сам
или
су
га
други
убили
?
То
је
заинтересовало
цео
Београд
,
а
полиција
је
повела
опсежну
истрагу
.
ДВАДЕСЕТ
ПЕТА
ГЛАВА
Земља
вештака
и
глупака
Лазаревић
је
волео
Србију
,
и
она
је
била
најмилији
предмет
његових
студија
.
Србију
је
сматрао
за
земљу
ванредно
интересантну
,
и
у
својој
тежњи
да
је
што
боље
проучи
,
он
је
своје
студије
вршио
у
разним
правцима
,
па
се
с
тога
врло
радо
мешао
у
изакулисне
радње
,
како
би
у
психологију
Србије
што
дубље
задро
.
Њега
је
,
на
пример
,
дубоко
болео
Радојковићев
поступак
према
Катарини
,
али
са
њиме
ипак
није
прекидао
,
јер
је
,
налазећи
се
са
Радојковићем
,
улазио
у
многу
унутрашњу
ствар
а
тиме
и
у
психологију
модернога
Србијанца
.
Он
је
,
дакако
,
долазио
у
додир
и
са
разним
другим
елементима
,
па
,
јер
се
осећао
слободан
и
независан
човек
,
који
о
својим
поступцима
само
себи
даје
рачуна
,
он
није
крио
своје
односе
ни
са
људима
,
који
су
били
било
у
чему
сумњиви
,
и
од
којих
су
се
филистри
клонили
.
Волео
је
,
да
располаже
са
разним
сазнањима
,
а
мило
му
је
било
слушати
разна
мишљења
о
Србији
,
а
тих
је
у
врењу
до
Кумановске
битке
било
много
.
Из
њихове
противречности
он
је
стварао
аналитичан
суд
о
својој
малој
о
својој
занимљивој
Србији
.
Међу
њему
омиљене
резонере
спадао
је
и
познати
Таса
Бомбаш
,
који
је
био
и
на
ситу
и
на
решету
,
и
који
се
увек
на
ноге
дочекао
,
кад
је
пао
.
Лазаревић
врло
често
потражи
свога
чика-Тасу
,
најмилије
му
је
разговарати
са
њим
у
хладовини
пред
Москвом
,
па
и
сада
их
налазимо
у
пријатељском
разговору
.
Таса
је
Бомбаш
стари
радикал
,
познаје
доста
добро
прилике
у
радикалној
странци
,
зна
прилично
психологију
Пашићеву
,
па
прича
Лазаревићу
о
радикалној
странци
.
Таса
пуши
специјалитет
на
цигаршпиц
,
што
га
је
купио
у
Солуну
,
Лазаревић
се
подбочио
на
десну
руку
,
па
га
слуша
.
У
најживљем
разговору
дође
новинар
Росић
и
поче
да
приповеда
,
како
су
му
ноћас
украли
панталоне
.
—
Па
што
ниси
јавио
полицији
,
да
пронађу
мангупа
,
рече
Таса
.
—
Јавио
сам
ја
већ
,
рече
Росић
.
—
Па
нађоше
ли
лопова
?
—
Врага
га
нађоше
!
—
А
коме
си
јавио
?
—
Ономе
Жики
Лазићу
,
што
чује
,
како
у
Београду
политичка
трава
расте
,
а
не
зна
,
ко
је
ноћас
украо
моје
панталоне
.
—
А
што
му
то
не
рече
,
Росићу
?
—
Море
,
остави
,
Тасо
!
Како
да
му
нисам
рекао
.
Рекао
сам
:
»
Чујеш
,
Жико
,
панталоне
ми
нађи
!
Махни
се
ти
испитивања
,
шта
ко
о
влади
и
двору
говори
.
Панталоне
ти
мени
моје
дај
.
Лако
је
за
банку
добити
рукопис
из
редакције
,
да
се
сазна
прави
писац
,
а
кад
новинару
украду
панталоне
онда
полиција
не
зна
ништа
.
—
Па
распали
,
Росићу
,
у
„
Маломе
Журналу
“
!
—
Дабогме
,
да
ћу
да
распалим
!
Лазаревић
се
смешио
на
ову
сцену
,
али
би
му
милије
било
,
да
Росић
није
долазио
и
прекидао
разговор
о
партијама
,
те
се
обрадова
,
кад
Росић
устаде
и
без
збогом
оде
.
Поред
Москве
је
пролазио
руски
новинар
Амфитеатров
,
који
се
тих
дана
у
Београду
бавио
.
Росић
се
руковао
са
њим
и
готово
сви
гости
испред
Москве
погледаше
их
и
пропратише
са
ироничним
србијанским
примедбама
.
Амфитеатров
је
колос
од
човека
,
а
Росић
изгледа
спрам
њега
као
патуљак
,
али
је
кочоперан
,
доказује
нешто
,
нашто
се
гломазни
Амфитеатроф
доброћудно
смеши
.
—
Их
,
што
немам
Росићеву
енергију
,
рече
Лазаревић
Таси
,
где
бих
данас
био
!
—
Како
Росићеву
енергију
?
—
Па
он
је
силно
енергичан
;
ја
му
просто
завидим
.
У
њему
гледам
парче
Србије
,
немирне
,
нервозне
,
кочоперне
,
земље
,
која
се
не
да
и
која
јури
напред
.
Таса
погледа
Лазаревића
,
као
са
мало
чуђења
,
па
рече
:
—
Ишла
би
она
напред
,
кад
не
би
било
оне
две
главне
партије
,
о
којима
још
нисмо
разговарали
.
—
Две
партије
,
о
којима
још
нисмо
разговарали
?
понови
Лазаревић
изненађено
,
које
су
те
две
партије
?
—
Па
зар
ти
не
знаш
,
да
у
Србији
управо
има
само
две
партије
?
—
Не
знам
.
—
Е
,
мој
брајко
,
па
зар
ти
не
знаш
,
да
је
Србија
земља
вештака
и
глупака
.
Лазаревић
се
насмеши
и
рече
:
—
Ех
,
чика-Тасо
,
ти
се
увек
шалиш
.
—
Та
не
шалим
се
ја
Србија
је
земља
вештака
и
глупака
.
Вештаци
су
они
,
што
хоће
олако
да
живе
,
што
живе
на
рачун
ближњега
,
што
гледају
увек
нешто
да
ућелепире
.
Њих
има
десет
категорија
,
које
почињу
са
сеоским
пандуром
,
а
свршавају
са
министром
.
Они
,
који
не
уму
да
се
нађу
и
на
чији
рачун
живе
вештаци
,
то
су
глупаци
.
После
малог
размишљања
рече
Лазаревић
:
—
Доста
духовита
карактеристика
,
али
ипак
не
мора
карактерисати
општи
карактер
земље
.
Смотауза
има
у
свакој
земљи
,
па
их
мора
бити
и
у
Србији
.
Земља
је
у
социјалноме
,
у
економскоме
врењу
,
па
је
појава
вештака
ипак
доста
разумљива
.
После
тога
дође
један
официр
из
Неготина
,
са
којим
Таса
оде
за
други
сто
,
да
прегледа
марке
књаза
Михаила
,
које
је
официр
донео
.
Кад
се
Лазаревић
кренуо
према
Калимегдану
,
срете
се
са
дром
Цвијићем
,
који
је
с
њиме
волео
разговарати
,
јер
је
Лазаревић
ванредно
радо
слушао
Цвијићеве
назоре
о
Србији
и
српскоме
народу
.
Лазаревић
исприча
разговор
са
Тасом
и
тврдњу
о
постојању
партије
вештака
и
глупака
у
Србији
.
Мислиоца
Цвијића
је
така
стилизација
политичке
и
економске
борбе
у
Србији
заинтересовала
,
али
је
далеко
био
од
тога
,
да
призна
,
како
је
то
једина
карактеристика
државнога
стања
у
Србији
.
—
Нема
сумње
,
рече
Цвијић
,
да
у
Србији
има
много
вештака
,
и
да
земља
од
њих
много
пати
;
шта
више
они
би
земљи
фаталне
штете
нанели
,
да
у
Србији
нема
топлих
душа
.
Лазаревић
се
обрадова
,
јер
из
Цвијићевих
уста
чу
нову
фразу
о
човеку
у
Србији
.
—
Топле
душе
!
кликну
радосно
Лазаревић
.
А
какве
су
,
господине
Цвијићу
,
то
топле
душе
у
Србији
?
—
Ти
Тасини
вештаци
,
рече
др
.
Цвијић
мирно
и
одмерено
много
разједају
ову
земљу
,
и
тешко
њој
да
нема
топлих
душа
.
Топле
душе
носе
Србију
на
својим
плећима
.
—
Топле
душе
носе
Србију
на
својим
плећима
,
понови
Лазаревић
радосно
.
—
Вештаци
,
настави
Цвијић
,
почињу
се
врзмати
око
општинске
суднице
,
око
началства
,
лиферација
,
министарстава
,
а
топла
се
душа
свега
тога
клони
.
Гледа
своју
кућу
и
своју
породицу
,
труди
се
,
да
их
што
више
унапреди
;
а
кад
је
све
у
реду
на
домаћем
огњишту
,
брине
се
за
даље
,
за
школу
,
цркву
,
просвету
и
државу
.
Ти
људи
,
те
топле
душе
у
својој
честитости
и
душевности
налазе
своју
срећу
,
и
сасвим
су
свесни
,
да
је
у
томе
и
срећа
земље
.
—
А
има
ли
у
Србији
подоста
топлих
душа
?
—
Рекох
вам
:
топле
душе
држе
Србију
на
својим
плећима
.
Њих
има
у
свима
народним
слојевима
,
има
их
у
унутрашњости
,
а
има
их
и
у
Београду
.
Кад
путујем
кроз
Србију
,
ја
наилазим
топле
душе
,
и
разговор
са
њима
мелем
је
на
моме
срцу
.
Топле
душе
унапређују
Србију
изнутра
.
—
Је
л
’
те
,
господине
Цвијићу
,
Србија
се
изнутра
стално
развија
?
—
Ја
је
пропутујем
унакрст
скоро
сваке
две
године
.
Кад
год
се
,
после
две
године
,
на
једно
место
вратим
,
налазим
промену
и
напредак
.
У
разговору
стигоше
на
Калимегданску
главну
терасу
,
одакле
су
ћутећи
гледали
на
сремску
и
банатску
раван
,
осветљену
зрацима
сунца
,
које
је
иза
Фрушке
Горе
залазило
...
ДВАДЕСЕТ
ШЕСТА
ГЛАВА
Међу
Ризнићевима
Ризнићевима
се
допала
Софија
Смиљанићева
,
и
они
су
је
у
своју
кућу
срдачно
примили
.
Софија
је
добила
своју
засебну
собу
,
која
је
убрзо
девојачком
душом
мирисала
.
Застори
су
на
прозорима
били
чисти
као
снег
,
зидови
су
били
са
неколико
слика
укусно
украшени
,
све
је
било
чисто
,
све
се
светлило
,
а
више
Софијине
постеље
висила
је
слика
матере
божије
,
испод
које
је
Софија
у
очи
свеца
и
недеље
кандило
палила
.
На
столу
Софијином
увек
је
било
свежега
цвећа
,
које
је
она
куповала
,
а
које
је
за
тим
,
и
од
Мице
добијала
.
Мица
је
Софију
брзо
заволела
,
и
убрзо
је
почела
као
другарицу
сматрати
.
Кад
је
код
куће
и
кад
се
сврше
домаћи
послови
,
обе
оду
у
Софијину
собу
,
где
седе
и
раде
ручни
рад
.
Обично
ћуте
,
јер
Мица
много
не
говори
,
а
и
Софија
ћути
и
размишља
,
па
често
у
мислима
оде
далеко
,
далеко
.
Кад
пак
Мица
проговори
,
она
прича
Софији
о
Београду
,
о
србијанским
обичајима
,
а
понекад
се
расположи
и
прича
весело
и
са
пуно
хумора
.
Мица
често
пута
много
ћути
,
али
по
некад
доста
говори
,
и
тада
у
њезиним
причању
избија
свежи
србијански
хумор
.
Ти
су
разни
тонови
Мицине
душе
утицали
на
Софију
,
и
она
је
почела
осећати
Мицину
душу
,
коју
је
почела
волети
.
Једно
је
Софији
било
нарочито
мило
,
истина
мало
чудновато
,
што
је
ни
Мица
нити
ико
од
Ризнићевих
није
питао
за
њезине
историје
,
и
што
су
о
њој
водили
рачуна
само
од
онда
,
од
када
су
је
у
својој
кући
прво
упознали
.
Ризнићеви
су
били
на
чисто
,
да
је
Софија
због
неке
тешке
прилике
дошла
у
Београд
,
и
да
у
срцу
њезиноме
лежи
нека
тешка
тајна
,
али
су
ти
добри
људи
водили
рачуна
о
унутрашњости
те
лепе
девојке
,
те
здраве
српске
девојке
,
чији
зној
тако
лепо
мирише
,
и
чували
су
,
да
не
повреде
светињу
њезине
душе
.
И
Мица
је
знала
за
Софију
Смиљанићеву
само
од
онога
дана
,
кад
је
она
у
њихову
кућу
дошла
,
а
надала
се
као
и
остали
Ризнићеви
,
да
ће
се
тајна
живота
Софијиног
кад
тад
сама
од
себе
открити
.
Мица
је
,
кад
помисли
на
то
,
помало
и
жалосна
постојала
,
јер
је
мислила
,
да
онда
може
изгубити
своју
Соку
,
са
којом
се
сродила
.
Та
она
је
почела
више
волети
него
своје
другарице
,
и
осећала
је
као
да
јој
је
род
.
Мица
јој
је
испрва
говорила
»
госпођице
Соко
«
,
али
једном
за
вечером
,
кад
је
цела
породица
била
врло
весела
,
кад
и
Пањимама
пристала
да
пева
своју
омиљену
песму
„
Од
куд
идеш
селе
?
“
,
Ризнићеви
чуше
,
како
Мица
Софији
рече
„
ти
“
.
Ускоро
за
тим
чуше
,
како
се
и
Софија
са
Мицом
тика
.
Пањимама
,
Пантата
,
Љуба
и
Тоза
заволели
су
Софију
и
свима
им
је
некако
мило
било
,
што
је
та
чиста
и
лепа
девојка
код
њих
у
кући
.
—
Не
знам
,
рећи
ће
толико
пута
Пањимама
,
што
ту
девојку
сматрам
за
своје
.
Све
као
нека
душа
,
нешто
топло
излази
из
ње
,
па
је
све
више
волим
.
У
осећајима
према
Софији
Смиљанићевој
није
се
од
Ризнићевих
делио
ни
поручник
Воја
,
који
је
бесан
,
јер
му
крв
ври
,
но
који
је
своју
узаврелу
крв
према
Софији
стишавао
,
трудећи
се
,
да
се
према
њој
понаша
кавалирством
српскога
официра
,
па
по
мало
и
брата
.
Воји
се
допадала
и
лепота
и
душа
Софијина
,
али
је
он
и
као
свестан
српски
официр
осећао
неку
обвезу
према
српској
девојци
из
краја
за
границом
земље
.
У
Војиним
је
очима
цео
народ
чинио
једно
јединство
,
а
они
делови
народа
,
који
су
за
политичком
границом
Србије
,
били
су
њему
нарочито
мили
и
према
њима
је
осећао
велику
унутрашњу
обвезу
.
То
се
осећање
пренело
и
на
лепу
Софију
,
и
сасвим
је
разумљиво
,
што
се
почело
развијати
у
осећање
братства
.
За
Софију
је
Воја
био
сасвим
нова
момачка
појава
,
коју
она
испрва
није
могла
разумети
,
а
коју
је
ипак
почела
разумевати
,
јер
је
била
бистра
а
имала
је
већ
раније
развијен
главни
национални
појам
.
Уз
то
је
Софија
осетила
,
колико
Мица
воли
тога
бесног
Воју
,
што
се
на
сестру
понекад
дере
,
а
волећи
Мицу
,
она
је
почела
волети
витког
и
лаког
коњичког
потпоручника
.
Воја
,
кад
дође
на
одмор
кући
,
често
је
к
њима
у
собу
залазио
,
и
онда
им
је
много
причао
;
причао
им
је
о
скором
рату
,
о
великој
народној
борби
,
која
предстоји
,
о
позоришту
,
о
друговима
својим
,
па
и
веселим
интимностима
.
Једнога
су
дана
седиле
Мица
и
Софија
у
Софијиној
соби
и
везле
,
а
Воја
дође
и
седе
.
—
Ми
смо
,
господине
потпоручниче
,
рече
Мица
,
ноћас
опет
мало
дуже
остали
...
—
Махни
се
,
рече
Воја
.
Таке
вечери
скоро
није
било
.
—
Тако
ти
увек
кажеш
,
примети
Мица
,
теби
је
свако
вече
најлепше
.
—
Ех
,
ноћас
,
ноћас
,
да
умреш
...
дивота
!
—
Па
где
сте
били
?
Шта
је
било
?
—
Махни
се
,
дивота
!
—
Било
је
песме
,
господине
Војо
?
запита
Софија
.
—
Е
чујте
,
Соко
,
одговори
Воја
,
таке
песме
још
није
било
.
—
Био
је
међу
вама
поручник
Милорад
?
запита
Мица
.
—
Ах
,
какав
Милорад
!
Један
нов
певач
,
какав
певач
.
Седили
смо
прво
код
Коларца
,
па
после
поноћи
кренемо
.
Никоме
се
није
спавало
,
а
ноћ
дивота
од
ноћи
!
Куда
ћемо
?
питамо
се
,
а
један
рече
:
„
Хајдмо
код
Три
шешира
,
давно
нисмо
тамо
пред
каваном
седели
.
“
Кад
смо
били
близу
Три
шешира
,
чујемо
песму
...
—
Каква
су
то
Три
шешира
?
запита
Софија
.
—
Мала
једна
кафаница
,
одговори
Мица
,
тамо
глумци
залазе
,
а
и
господа
официри
воле
тамо
да
зађу
.
—
Кафаница
знате
Соко
,
настави
Воја
,
али
некако
волимо
тамо
по
некад
да
свратимо
.
Знате
,
овде
се
код
нас
иде
и
у
кафанице
.
Ал
ноћас
је
вредило
!
Чујемо
јединствену
песму
,
а
кад
дођосмо
пред
кафаницу
,
глумац
Добра
Милутиновић
седи
са
једним
и
онај
пева
.
Добра
нас
позове
за
сто
,
седнемо
и
упознамо
се
са
певачом
.
Певао
је
за
тим
,
па
милина
!
Тако
смо
се
раздрагали
,
да
смо
пуцали
из
револвера
,
те
ће
бити
мало
окапања
.
Ал
нека
,
вредило
је
!
Е
,
Соко
,
што
пева
,
то
је
вредно
чути
!
Па
све
оне
бачке
,
ројтанске
.
Дивота
!
—
Ама
,
који
је
то
?
запита
Мица
.
—
Пера
ћата
,
одговори
Воја
.
Нов
један
певач
у
позоришту
.
Био
је
писар
негде
преко
,
па
неће
више
,
да
је
писар
,
него
дошао
у
Београд
,
па
су
га
препоручили
у
позориште
.
Их
,
што
пева
,
то
је
вредно
чути
!
Софији
Смиљанићевој
побели
горња
усна
као
креч
.
—
Па
кад
поче
од
несретне
љубави
,
настављаше
Воја
,
а
да
за
тим
брзо
не
настави
ону
„
с
улице
баштица
“
,
коју
сви
са
њим
,
да
нам
буде
лакше
,
певасмо
,
бога
ми
,
било
би
и
плача
.
Дивна
песма
!
нисам
је
никада
чуо
,
а
чини
ми
се
,
да
је
сам
ћата
на
неку
њему
милу
арију
нове
речи
дао
.
—
А
каква
је
садржина
те
песме
од
несретне
љубави
?
запита
радознало
Мица
.
—
Не
знам
,
рече
Воја
,
тачно
речи
,
него
ћу
их
већ
преписати
,
али
могу
у
кратко
садржину
рећи
.
—
Реци
нам
.
—
Дакле
овако
од
прилике
каже
:
Волео
сам
те
Недићева
Нато
,
сунце
живота
била
си
ти
,
ал
сунце
зађе
за
облак
црни
,
и
живот
мој
постаде
пуст
.
Ја
нисам
до
сад
знао
,
шта
је
живот
празан
и
пуст
,
сад
,
Нато
и
то
знам
,
умрети
шта
је
и
то
знам
,
знам
,
знам
.
Ко
у
костурници
живим
данас
,
Нато
,
ја
,
и
да
топлоте
земље
још
мало
није
,
да
није
топла
земља
гроба
мог
,
у
костурници
би
брзо
иструн’о
,
јер
тебе
Нато
више
нема
,
нема
,
нема
...
—
Их
,
немој
,
Војо
,
даље
,
рече
Мица
ожалошћена
.
Заћуташе
.
Софији
је
зујало
у
ушима
.
...
.
И
Пера
ћата
певао
је
у
ноћи
песму
од
Недићеве
Нате
,
и
кад
је
потпоручник
Воја
причао
садржину
песме
Мици
и
Софији
,
Мица
се
ражалила
,
а
Софији
је
Смиљанићевој
зујало
у
ушима
.
ДВАДЕСЕТ
СЕДМА
ГЛАВА
Мртвачева
прича
Кад
се
Обркнежевић
,
после
десет
сахата
увече
,
вратио
кући
,
пред
кућом
су
биле
таљиге
,
код
врата
је
чекао
његов
омиљени
друг
из
основне
школе
Душан
,
који
их
је
у
дечјим
ратовима
предводио
,
и
којега
су
сви
звали
Пипица
.
„
Добро
вече
,
Пипице
“
рече
Обркнежевић
,
„
а
од
куд
ти
тако
доцкан
?
“
„
Та
дошао
сам
по
вас
“
...
„
Опет
вас
!
Кад
ћеш
се
једном
свићи
,
да
ми
кажеш
ти
!
“
„
Па
господин
си
,
знаш
како
је
“
.
„
Остави
,
молим
те
,
господство
!
А
зашто
си
дошао
?
да
те
није
тата
по
мене
послао
?
“
„
Није
,
него
Светиславу
није
добро
,
да
кажем
врло
му
је
тешко
,
и
тешко
да
ћемо
га
затећи
жива
...
био
је
већ
у
бунилу
па
све
је
тражио
да
дођем
по
тебе
.
“
„
Сиромах
Светислав
!
А
од
кад
је
болестан
?
“
„
Шест
недеља
није
био
код
куће
,
продавао
је
књиге
,
па
је
пре
три
дана
дошао
.
Сав
је
био
најежен
,
зима
му
је
било
,
као
нека
грозница
,
све
се
тресао
,
па
тако
...
леже
...
па
све
у
некоме
заносу
“
...
„
Сиромах
Светислав
!
Ваљда
је
запаљење
плућа
.
А
да
ли
му
је
жена
код
куће
?
“
„
Није
“
.
„
А
где
је
?
“
„
Бог
би
је
свети
знао
.
Оде
тако
у
стаман
,
па
је
нема
;
не
знамо
,
где
је
,
па
јој
се
не
може
ни
јавити
.
“
После
један
сахат
већ
су
били
пред
селом
,
па
,
за
тим
,
таљиге
стадоше
код
треће
куће
од
краја
.
Пред
кућом
их
је
очекивао
човек
врло
висок
и
врло
силан
,
лепе
телесне
структуре
,
лица
лепа
и
типична
.
Прави
је
то
биран
Србин
.
То
је
био
Ђока
Петровић
звани
Јарац
,
Оберкнежевићев
друг
из
детинства
.
„
Здраво
Ђоко
“
рече
Оберкнежевић
,
скочивши
из
таљига
.
„
Како
си
?
“
„
Хвала
,
како
си
ти
?
„
Добро
;
а
шта
је
са
Светиславом
?
“
—
„
Готов
је
,
сиромах
“
...
Пипица
отера
таљиге
,
да
се
,
за
тим
,
врати
,
а
Оберкнежевић
и
Ђока
Јарац
уђоше
у
стражњу
собу
мале
куће
,
где
је
Светислав
под
киријом
живио
.
Ђока
Јарац
саже
се
подобро
кад
је
улазио
кроз
врата
.
У
соби
је
била
полутама
,
јер
је
само
воштаница
изнад
главе
Светислављеве
горела
.
На
столу
је
лежао
Светислав
већ
окупан
и
обучен
.
Очи
су
му
биле
у
пола
заклопљене
,
а
образи
беху
на
измученоме
лицу
видно
испод
јабучице
упали
.
Око
стола
седило
је
четири
сеоске
жене
,
међу
којима
је
била
Нана
поскуричарка
,
која
устаде
кад
спази
Оберкнежевића
.
Оберкнежевић
,
ушавши
у
собу
,
застаде
лагано
,
али
из
тога
застајања
избијао
је
неки
карактер
силе
.
Гледао
је
неколико
тренута
лешину
,
па
за
тим
приступи
Нани
,
пољуби
је
у
њезину
смежурану
ал
топлу
руку
и
рече
јој
:
„
Добро
је
,
Нано
,
што
сте
се
и
ви
овде
нашли
“
.
Нана
га
пољуби
у
образ
и
рече
својим
меким
,
својим
топлим
гласом
:
„
Е
,
чедо
моје
,
а
да
ко
ће
,
ако
ја
нећу
.
Сиромах
мој
Светислав
“
...
Нана
поче
сасвим
,
сасвим
тихо
и
у
лаком
,
врло
лаком
и
отменом
темпу
да
плаче
.
У
тај
плач
изливала
се
једна
добра
,
врло
добра
,
и
мека
,
врло
мека
сељачка
српска
душа
.
Ђока
Јарац
стајао
као
џин
код
пећи
подбочен
,
и
на
његовоме
јуначком
лицу
јавиле
су
се
,
нарочито
на
челу
,
лаке
контуре
жалости
у
души
.
Мало
за
тим
дошао
је
и
Пипица
,
трбушат
и
плећат
и
рапав
у
лицу
,
и
силно
ожалошћен
,
и
у
силној
борби
,
да
жалост
на
лицу
скрије
.
Оберкнежевић
је
свим
тим
био
дубоко
ганут
,
били
су
то
за
њега
дубоки
утисци
и
у
његовој
зар
филозофијској
и
уметничкој
души
почели
су
изазивати
масу
идеја
,
које
се
најзад
сложише
у
једну
симфонију
мисли
.
Гледао
је
,
безгранично
уозбиљен
на
мртвог
Светислава
;
десну
је
руку
у
џепу
држао
,
а
левом
се
руком
,
у
којој
беше
бео
сузама
орошен
рубац
,
подбочио
се
на
леву
слабину
.
Чинило
му
се
,
да
му
Светислав
прича
.
...
Шест
сам
се
недеља
пребијао
на
путу
и
сељацима
српске
књиге
продавао
.
Хоће
српски
сељак
,
да
купи
књигу
,
али
воли
,
да
је
јефтина
и
да
су
песме
.
Србин
песме
врло
воли
,
а
најволије
оне
о
Марку
.
Сељаци
су
свугде
лепо
причали
и
лепо
су
се
са
мном
понашали
,
и
кад
тек
пред
мене
усред
шуме
из
честе
испадне
човек
страшан
,
са
зараслом
брадом
и
са
брзометком
о
рамену
,
лепу
ми
реч
рекне
,
понуди
ме
хлебом
и
сиром
и
помогне
ми
пак
на
врх
брега
изнети
.
Пита
ме
,
ко
сам
и
одакле
сам
,
и
кад
му
то
кажем
,
распитује
се
за
браћу
своју
из
ових
крајева
.
И
хајдуци
у
гори
до
зуба
наоружани
и
страшни
имају
душе
,
и
за
браћу
се
своју
распитују
.
Лепо
сам
пазарио
,
и
кући
сам
донео
килу
соли
,
пун
лонац
масти
,
џакуљицу
брашна
и
тридесет
и
девет
круна
у
готовом
.
Сиромах
сам
човек
,
али
ми
је
драго
,
кад
у
кући
има
брашна
,
масти
и
соли
.
Да
сам
богат
човек
,
кућа
би
моја
била
пуна
свега
и
свачега
,
и
не
би
било
вечере
и
ручка
,
а
да
бар
једног
гладног
и
жедног
не
угостим
.
Звао
би
и
сироте
сељаке
на
вечеру
,
јер
у
нашем
селу
има
сиротиње
.
Фрушкогорци
су
,
истина
,
окретнији
него
наши
у
равноме
Срему
,
истерају
пару
из
камена
и
многи
лепо
и
добро
живе
,
али
има
и
сиротиње
.
О
тој
сиротињи
нико
не
води
рачуна
(
господа
из
вароши
долазе
код
газда
и
часте
се
,
и
,
за
тим
,
хвале
богатство
нашега
села
)
,
а
ја
сиротињу
волим
.
Можда
је
волим
,
што
сам
и
сам
сиромах
,
и
што
сам
се
у
животу
много
напатио
;
но
држим
,
да
би
сиротињу
и
онда
волео
,
кад
бих
богат
био
.
Жао
ми
је
било
,
што
Вирсу
нисам
затекао
,
кад
сам
кући
дошао
.
Ето
,
она
тако
оде
у
родбину
,
месецима
тамо
остаје
,
већ
често
пута
мислим
,
да
ме
је
оставила
.
То
боли
,
врло
боли
!
Та
ако
морам
по
свету
да
се
пребијам
,
како
бих
кору
хлеба
зарадио
,
нисам
нека
бараба
,
него
сам
кућеван
човек
.
По
свету
се
пробијам
подеран
и
необријан
—
та
ја
сиротињи
књиге
продајем
!
—
а
када
се
вратим
у
село
,
да
се
поодморим
,
одмах
ме
мајстор-Миша
обрије
и
уљудим
се
као
човек
.
И
ето
донео
сам
лонац
пун
масти
,
и
соли
и
џакуљицу
брашна
,
и
у
готовоме
тридесет
и
девет
круна
...
Шта
ја
најзад
могу
,
кад
је
така
моја
судбина
,
што
таки
живот
проводим
!
Мој
Јова
Оберкнежевић
каже
ми
,
кад
је
добре
воље
,
да
сам
Горков
тип
,
да
сам
босјак
,
и
да
не
могу
на
једном
месту
више
од
шест
недеља
да
се
задржим
.
Погрешно
мишљење
има
Јова
о
мени
,
и
ако
ме
воли
,
и
он
закључује
по
томе
,
што
се
код
њега
нисам
више
од
шест
недеља
задржао
,
кад
ме
је
оно
Вирса
оставила
.
Примио
ме
је
као
брата
,
и
рекао
ми
је
:
—
Остани
код
мене
,
док
си
жив
и
докле
год
ја
живим
.
Све
ми
је
добро
било
,
али
ме
је
баш
сам
Јова
узнемирио
.
Он
је
немиран
и
нервозан
много
,
много
и
брзо
мисли
,
и
живот
му
је
поремећен
.
Не
зна
ни
кад
му
је
ручак
,
ни
вечера
,
ни
кад
је
дан
,
ни
кад
је
ноћ
.
Некад
се
радује
као
мало
дете
,
а
за
тим
је
ћутљив
и
суморан
.
Некад
десет
дана
говори
о
политици
,
страсно
и
из
целе
душе
,
и
само
о
политици
,
па
ми
већ
досади
.
За
тим
говори
о
књижевности
,
уверава
ме
,
како
ће
почети
роман
да
пише
,
и
таман
радостан
одем
књижару
Радошевићу
званом
Гњаватор
да
јавим
,
а
Јова
већ
одустао
,
па
каже
:
„
Какав
роман
!
зар
сам
ја
за
писање
романа
!
“
Нисам
страшљивац
,
али
сам
се
ноћу
толико
пута
од
њега
уплашио
.
Ако
дође
,
а
ја
спавам
,
тако
лупа
у
врата
,
да
мислим
,
кућа
гори
.
Ако
је
прозор
отворен
,
скочи
кроз
њега
,
те
се
препаднем
.
Некад
после
поноћи
устане
нагло
из
постеље
,
шета
се
нагло
,
пуши
,
па
кад
се
пробуди
,
каже
ми
:
—
Ти
спаваш
!
А
знаш
ли
ти
,
шта
је
ноћ
?
—
Знам
,
одговорим
равнодушно
.
—
Казуј
,
шта
је
ноћ
.
Знаш
ли
ти
,
шта
је
ноћ
,
ноћ
,
ноћ
?
Ја
му
одговорим
равнодушно
.
—
Ноћ
је
,
да
се
спава
.
—
Спавај
!
кресне
он
љутито
,
па
се
даље
шета
.
За
тим
застане
,
па
гледи
укочено
у
свећу
,
диже
десну
руку
и
њоме
тумачи
оно
,
што
у
себи
говори
.
Онда
почиње
говорити
на
глас
.
„
Живот
мој
,
да
...
живот
мој
...
живот
...
живот
...
Шта
је
живот
мој
?
Ништа
...
ништа
...
ништа
...
Промашен
...
промашен
,
изгубљен
!
То
није
шала
,
то
није
шала
!
Бол
је
то
тешки
!
Промашен
живот
!
“
Једне
ноћи
већ
нисам
могао
издржати
.
Помислим
:
Јова
није
чист
,
ово
ће
тек
бити
неки
Горков
тип
.
А
дошло
ми
беше
неописано
жао
.
Ја
сам
га
волео
и
добро
познавао
,
али
сам
осетио
,
да
још
у
њему
има
нешто
,
што
не
познајем
.
То
је
неко
страховито
унутрашње
узнемирење
,
нека
подземна
криза
,
од
које
сам
се
те
ноћи
просто
уплашио
,
јер
се
и
у
мојој
души
почело
разбуђивати
нешто
мени
дотле
непознато
.
Помислим
:
да
се
ја
чистим
одавде
,
јер
ни
са
мном
не
ће
бити
добро
.
Брзо
се
обучем
,
и
док
је
Јова
говорио
„
живот
,
промашен
живот
...
нема
неког
великог
потреса
,
који
је
мом
животу
потребан
“
,
киднем
кроз
прозор
на
улицу
.
Онда
сам
опет
отишао
мало
у
фремт
са
књигама
.
Ето
,
зашто
сам
отишао
,
и
зашто
сам
,
као
што
Јова
каже
,
Горков
тип
!
Па
баш
,
најпосле
,
иако
има
у
мени
нешто
нестално
,
немирно
и
несређено
,
томе
нисам
крив
ја
,
него
други
.
А
што
ме
је
моја
мати
тако
васпитавала
!
Ах
,
моја
мати
,
моја
мати
...
Зашто
ме
је
тако
васпитавала
,
зашто
ме
је
тако
васпитавала
...
Она
ме
је
волела
.
Да
ли
ме
је
волела
?
Можда
ме
је
волела
,
а
можда
ме
и
није
волела
.
Зар
се
мора
волети
оно
,
што
се
роди
?
Да
ли
ме
је
волела
?
Ако
ме
је
и
волела
,
она
ме
је
и
пореметила
!
Зашто
ме
је
онолико
тукла
,
зашто
ме
је
онолико
тукла
...
Та
ја
нисам
био
рђаво
дете
.
Зашто
је
тако
викала
на
мене
?
Зашто
ми
је
од
ње
све
преседало
?
Била
ми
је
мати
,
али
је
била
пакосна
и
злобна
.
Она
је
била
хистерична
,
болесне
душе
и
болесних
живаца
.
Била
је
учитељска
жена
,
али
некултурна
.
У
мене
је
стално
страх
уливала
,
млади
је
мој
дух
тровала
;
била
је
притворна
,
уображена
.
Она
је
само
о
себи
говорила
,
о
себи
и
само
о
себи
,
и
све
њој
морало
служити
,
па
и
ја
и
мој
добри
,
мекани
тата
.
Омрзнуо
сам
је
,
и
што
сам
више
о
својим
неуспесима
у
животу
размишљао
,
све
сам
је
више
мрзио
.
Ја
сам
био
добар
материјал
за
човека
,
а
она
ми
је
карактер
пореметила
;
она
ме
је
упропастила
.
Мати
...
Ја
мрзим
матер
,
ја
много
матери
у
бившој
Војводини
мрзим
,
јер
сам
се
уверио
,
да
су
добру
децу
упропастиле
и
за
живот
онеспособиле
.
Ја
мрзим
некултурне
српске
матере
,
мрзим
,
мрзим
,
и
да
сам
књижевник
,
контркарирао
бих
оним
списима
,
у
којима
се
мајка
велича
,
и
написао
бих
црну
књигу
о
српским
матерама
у
бившој
Војводини
,
које
су
од
красне
и
за
живот
врсне
омладине
начиниле
велику
легију
смрти
.
У
јавном
нам
животу
гамижу
бескичмењаци
,
болесници
,
полутани
и
поремећени
,
а
нико
не
пита
,
колико
је
свему
томе
крива
мати
.
Да
,
да
,
ко
је
створио
те
недорасле
за
борбу
народну
,
та
шушкала
,
која
немају
ни
карактера
за
трпљење
ни
карактера
за
акцију
!
Мене
још
једино
теши
,
што
ми
је
остала
снага
за
трпљење
,
кад
ми
је
мати
активну
снагу
моју
од
младости
сламала
па
и
сломила
.
Свећа
гори
...
У
соби
има
народа
.
Гле
,
ту
је
Нана
поскуричарка
,
проста
сељанка
,
а
толико
душевна
и
толико
добра
.
Како
ли
је
она
Перу
и
Ленку
дивно
одгојила
.
Ту
је
и
Ђока
Јарац
.
А
где
је
његова
Бајка
?
Где
је
сиромашна
Бајка
,
да
ми
само
једном
каже
„
чедо
моје
“
.
Ах
,
како
топло
уме
Бајка
„
чедо
моје
“
да
каже
!
Таке
топле
,
таке
лепе
музике
ја
нисам
нигде
,
нигде
слушао
.
Ту
је
и
Пипица
!
Што
је
Пипица
тако
жалостан
?
Гле
,
Јова
Оберкнежевић
!
И
Јова
је
ту
!
Ту
је
Нана
,
и
Ђока
Јарац
и
Пипица
!
Мени
је
нешто
лакше
.
Сасвим
ми
је
саде
лако
.
Неки
велики
терет
спао
је
са
мене
,
неки
тежак
живот
...
Добро
је
,
што
су
дошли
,
јер
их
могу
угостити
.
Сиромах
сам
човек
,
ал
их
ето
угостити
могу
.
Донео
сам
лонац
масти
,
џакуљицу
брашна
,
соли
м
тридесет
и
девет
круна
у
готовом
...
ДВАДЕСЕТ
ОСМА
ГЛАВА
Лазаревићево
писмо
Обркнежевићу
Обркнежевић
је
од
Лазаревића
из
Београда
примио
ово
писмо
:
»
Драги
Јово
,
„
Пре
неки
дан
сам
прочитао
књигу
„
Србија
није
Пијемонт
“
,
која
је
,
на
жалост
,
код
вас
изишла
,
и
због
ње
ти
пишем
.
„
Кад
сам
ту
жалосну
књигу
прочитао
,
врло
ми
је
жао
било
,
и
моје
љуте
ране
због
вас
опет
су
се
отвориле
.
„
Шта
је
с
вама
тамо
,
драги
Јово
,
ако
бога
знаш
,
и
кад
ћете
једном
почети
да
се
регенеришете
?
„
Почео
сам
ево
сумњати
и
у
саму
масу
народну
,
кад
се
сваки
час
код
вас
јављају
таке
појаве
,
из
којих
се
види
,
да
се
народној
интелигенцији
мозак
разљигавио
и
да
јој
се
мозак
суши
.
„
Масу
народну
,
као
што
знаш
,
доста
добро
познајем
,
па
и
сам
знаш
,
да
у
тој
маси
,
и
ако
је
несретна
интелигенција
и
државни
систем
доста
политичке
покварености
у
њу
унео
,
ипак
остало
доста
здраве
језгре
и
здравих
инстиката
.
Ја
,
морам
ти
признати
,
већ
почињем
сумњати
у
те
здраве
инстикте
,
кад
ево
на
телу
народном
још
непрестано
живе
паразити
.
„
Та
зар
народ
нема
снаге
,
да
те
паразите
стресе
са
себе
!
„
И
зар
не
може
народ
да
избаци
здраву
,
трезвену
,
корисну
интелигенцију
?
„
Каква
је
то
интелигенција
,
која
може
да
начини
тако
грубе
националне
погрешке
као
што
је
ова
несретна
књига
!
„
Каква
је
то
интелигенција
,
која
нема
ни
трунке
разумевања
за
Србију
,
за
земљу
,
која
је
у
тешкој
борби
,
за
земљу
,
у
којој
живе
њезина
браћа
!
„
Годинама
сте
ову
земљу
у
јавности
нападали
,
годинама
сте
јој
углед
у
народу
убијали
,
годинама
се
нисте
разликовали
од
шмокова
у
бечким
и
пештанским
редакцијама
.
„
Ви
мрзите
Србију
и
Србијанце
—
то
ја
знам
,
али
се
изненађујем
,
да
своју
мржњу
тако
цинички
у
јавности
изливате
.
„
Ја
разумем
критику
,
и
Србија
треба
велику
и
опширну
критику
,
но
кад
је
Срби
изван
граница
критикују
,
онда
треба
у
великој
мери
да
су
опрезни
.
„
Много
се
може
рећи
,
све
се
може
рећи
,
али
све
то
ваља
стилизовати
.
Горка
се
истина
може
рећи
,
па
да
не
заболи
;
српским
се
државницима
крупна
пребацивања
могу
казати
,
па
да
се
ипак
народ
у
оном
крају
нацијонално
не
деморалише
.
„
А
како
је
написана
та
несретна
књига
!
„
Право
да
ти
кажем
,
ја
сам
добио
утисак
,
да
је
ту
књигу
писала
трула
,
покварена
крв
.
У
нашем
народу
има
доста
метиљаве
фајте
,
и
мени
се
чини
,
да
и
писац
те
књиге
и
његова
многопоштована
средина
припада
тој
метиљавој
српској
фајти
.
„
Ти
ћеш
ми
у
осталом
,
као
што
се
надам
,
о
свему
опширније
писати
,
а
држим
,
да
ће
за
тебе
ипак
од
интереса
бити
,
што
чујеш
,
какав
је
на
нас
утисак
та
метиљава
књига
учинила
.
„
Ми
ћемо
у
осталом
учинити
своје
,
да
ту
појаву
у
народу
довољно
жигошемо
;
а
ти
,
који
знаш
,
да
у
нашем
народу
постоји
ипак
јавно
мишљење
,
и
то
далеко
здравије
него
оно
у
вашој
читаоници
и
вашим
каванама
,
и
који
знаш
,
како
смо
ми
нацијоналисте
организоване
,
можеш
себи
представити
,
колико
ћемо
перја
томе
сулудом
петлу
почупати
.
„
Пиши
ми
,
молим
те
,
што
опширније
о
појави
те
књиге
и
о
средини
,
која
ју
је
абортирала
.
Ти
знаш
,
да
ће
то
увелико
интересовати
и
мене
,
а
и
моје
и
твоје
пријатеље
.
„
Срдачно
те
поздравља
твој
Недељко
.
“
Обркнежевић
отписа
Лазаревићу
овако
:
„
Драги
мој
Лазаревићу
.
„
Лакше
мало
!
„
Рђаво
си
своје
писмо
стилизовао
,
јер
изгледа
,
као
и
да
мени
пребацујеш
због
тога
,
што
овде
—
не
народ
,
него
један
део
његових
капутлија
—
мрзи
Србију
.
„
Метиљава
фајта
—
добро
си
рекао
!
„
Од
куда
ви
из
„
Словенскога
Југа
“
знате
за
тако
згодне
изразе
,
који
се
зајамачно
у
Србији
не
говоре
?
„
Остави
,
дакле
,
Лазаревићу
мене
,
јер
ти
врло
добро
знаш
,
како
ја
Србију
схваћам
;
а
знаш
врло
добро
и
то
,
колико
су
ми
огавни
назори
и
нагваждања
метиљаве
фајте
.
„
Што
се
пак
тиче
метиљаве
књиге
и
твоје
жеље
,
да
ти
о
њезиноме
абортусу
опширно
пишем
,
ту
ћу
ти
жељу
врло
радо
испунити
.
„
Буди
ми
здрав
и
весео
!
Твој
Јова
.
“
ДВАДЕСЕТ
ДЕВЕТА
ГЛАВА
Шта
се
ради
?
Стојанка
је
седила
у
својем
врту
и
размишљала
је
о
ноћашњем
састанку
неколико
чланова
„
Уједињења
“
код
ње
.
Она
им
је
,
после
разговора
са
Пашићем
објавила
,
да
дипломација
ради
на
нацијоналноме
питању
,
али
садржину
тога
рада
они
нису
знали
.
Стојанка
је
добила
утисак
,
да
се
добро
ради
,
да
се
рад
,
од
прилике
,
креће
у
правцу
балканскога
савеза
,
али
докле
је
рад
у
томе
правцу
дошао
и
шта
се
свршило
,
није
се
знало
.
То
је
,
у
осталом
,
била
државна
и
дворска
тајна
,
која
се
брижљиво
чувала
,
и
због
које
су
,
да
се
рад
забашури
,
стварале
утицајем
непознатих
извора
,
у
јавности
разне
сензације
.
Тако
се
најпосле
мора
радити
у
земљи
,
која
је
опкољена
опасним
непријатељима
,
и
чију
добру
политику
често
пута
онемогуће
моћне
заграничне
сметње
.
Познато
је
,
како
је
,
на
пример
,
направљена
афера
са
барутом
,
за
који
је
речено
,
да
ништа
не
ваља
,
а
исто
тако
и
са
шрапнелима
,
за
које
је
јавно
речено
да
не
пале
.
Непријатељ
земље
мисли
да
је
тако
,
и
док
он
тако
мисли
,
а
тако
није
,
добро
је
.
Чланови
„
Уједињења
“
пак
сматрали
су
за
потребно
да
све
дознаду
,
како
би
се
у
својем
раду
могли
определити
,
и
они
су
саставили
опширан
план
о
томе
,
како
ће
се
о
свему
известити
.
И
синоћ
су
о
томе
разговарали
,
а
капетан
Јуришић
је
рекао
,
како
би
Стојанка
требала
и
са
Лазаревићем
да
се
разговори
,
јер
би
и
сазнање
његових
разматрања
могло
од
користи
бити
.
Стојанка
је
очекивала
Лазаревића
,
којем
је
поручила
да
дође
.
Кад
је
Лазаревић
дошао
,
Стојанка
му
је
прво
саопштила
,
да
је
добила
писмо
од
стрина-Неранџе
,
у
којем
кука
за
Натом
и
пита
,
еда
ли
су
за
њу
бар
што
год
сазнали
.
—
Сваки
дан
,
рече
Лазаревић
,
на
то
мислим
,
али
је
све
узалуд
,
кад
не
може
да
се
пронађе
.
—
Да
ли
Радојковић
још
ради
по
тој
ствари
?
—
Он
има
много
друга
посла
,
али
се
и
тиме
бави
,
а
и
ја
га
чешће
подсећам
.
—
Па
да
ли
је
бар
што
год
могао
сазнати
?
—
Није
немогуће
,
да
је
Нату
видио
један
детектив
.
—
Видио
!
—
Известио
га
је
,
да
је
једнога
дана
видио
врло
лепу
девојку
,
која
би
од
прилике
могла
бити
из
Прека
.
Он
се
возио
у
трамвају
у
Топчидер
,
па
кад
је
на
скретници
код
Цареве
ћуприје
пролазио
трамвај
из
Топчидера
,
у
летњим
су
колима
седиле
две
лепе
девојке
,
једна
у
шеширу
,
млада
и
црномањаста
,
свакако
београдско
дете
,
а
друга
у
лепој
,
модерној
тоалети
али
са
дукатима
само
око
врата
и
повезана
белом
,
свиленом
марамом
.
—
Па
што
није
ишао
за
њима
?
—
Искочио
је
из
трамваја
,
али
је
топчидерски
трамвај
већ
био
одјурио
,
те
га
није
могао
стићи
.
—
Па
шта
мислиш
,
запита
Стојанка
,
да
ли
је
то
била
Недићева
Ната
?
—
Мислим
,
да
јесте
.
—
Мислиш
?
—
Слутим
,
а
ти
знаш
,
да
су
моје
слутње
обично
тачне
.
Ја
у
ваздуху
осећам
,
да
је
Недићева
Ната
у
Београду
.
—
И
у
мени
се
та
вера
стално
одржава
.
А
шта
мислиш
,
ко
је
та
госпођица
са
њом
?
—
Ја
држим
,
да
је
Ната
у
једној
од
наших
угледних
кућа
.
Ту
је
она
као
своје
.
Воле
је
,
јер
је
лепа
,
чиста
и
вредна
;
у
кући
има
млада
госпођица
,
која
је
Нату
такођер
заволела
,
и
обе
су
биле
у
Топчидеру
у
шетњи
.
—
Врло
вероватно
.
А
да
ли
је
Пера
ћата
што
год
начуо
?
—
Ех
,
Пера
,
сиромах
Пера
.
Посрбијанчује
се
,
али
пати
,
много
пати
;
а
наравно
дознао
није
ништа
.
После
малога
размишљања
рече
Стојанка
:
—
Још
би
један
начин
требали
да
покушамо
.
—
Како
мислиш
,
Стојанка
?
—
Пише
ми
стрина-Неранџа
,
да
је
у
њезино
име
у
новинама
позовемо
да
се
јави
.
Шта
мислиш
?
—
То
не
би
било
рђаво
,
рече
Лазаревић
,
то
би
,
шта
више
,
могло
имати
успеха
.
Лазаревић
узе
плаву
писаљку
и
артије
из
свог
малог
портфеља
,
који
увек
носи
уза
се
,
па
писаше
.
Када
је
са
писањем
био
готов
,
рече
:
—
Чуј
,
Стојанка
,
да
видиш
,
да
ли
ће
овако
бити
добро
.
Чита
:
„
Нато
!
Чедо
моје
,
јави
се
својој
мајци
.
Отац
ти
је
све
опростио
и
плаче
за
тобом
,
а
мати
је
твоја
ожалошћена
,
као
да
те
је
за
увек
изгубила
.
Нато
,
рано
моја
,
јави
се
!
И
немој
оставити
остарелу
матер
своју
,
да
до
гроба
кука
за
тобом
.
Нато
,
чедо
моје
,
врати
се
мајци
и
оцу
своме
,
или
нам
бар
,
како
било
,
јави
да
ли
си
у
животу
;
а
ако
нећеш
нама
да
се
јавиш
,
јави
се
госпођи
Стојанки
,
која
те
воли
као
сестру
рођену
.
Твоја
мати
Неранџа
.
“
—
Врло
добро
,
рече
Стојанка
.
Хоћеш
то
дати
у
„
Политику
“
?
—
Ја
мислим
,
у
кући
где
је
она
,
свакако
примају
„
Политику
“
,
па
,
вероватно
,
да
је
и
Ната
чита
.
Из
разговора
о
Нати
пређоше
на
разговор
о
дневним
догађајима
,
па
и
на
политику
.
—
Да
ли
је
скоро
код
тебе
био
састанак
?
запита
Лазаревић
.
—
Синоћ
.
—
Да
ли
си
рекла
,
да
са
мајором
Здравком
не
може
бити
ништа
?
—
Рекла
сам
.
—
А
они
?
—
Рекоше
,
да
се
ипак
официр
требао
примити
тога
задатка
,
да
га
за
„
Уједињење
“
задобије
.
Што
је
одбио
,
ипак
не
сматрају
да
је
трагично
,
јер
он
и
иначе
врши
своју
нацијоналну
дужност
.
—
Тако
је
,
одговори
Лазаревић
.
—
Да
ли
си
се
после
са
Здравком
налазио
?
—
Једном
само
.
—
Па
како
он
?
—
Мирно
,
хладнокрвно
.
—
Ништа
ти
не
рече
?
—
Рече
ми
:
„
Кажи
им
још
једном
,
да
ми
не
замере
;
али
моја
сарадња
није
потребна
.
Главно
је
,
да
у
министарству
будем
предан
својој
дужности
“
.
—
Готово
,
да
је
тако
,
рече
Стојанка
.
Поред
све
вике
у
новинама
и
у
скупштини
они
у
министарству
војном
раде
савесно
,
и
колико
до
њих
стоји
,
народ
ће
убрзо
бити
сав
до
зуба
оружан
и
спреман
за
пресудан
бој
.
Питање
је
наравно
,
шта
је
урадила
наша
дипломација
;
њезин
је
рад
исто
тако
важан
као
и
рад
војске
,
у
нечему
,
може
бити
,
важнији
.
Обоје
заћуташе
,
и
замислише
се
.
После
неког
времена
рече
Стојанка
:
—
И
синоћ
смо
о
томе
разговарали
.
—
Па
шта
они
кажу
?
—
Интересују
се
,
шта
влада
ради
,
али
тачних
података
ни
о
чем
немају
.
—
Ти
си
била
код
Пашића
тога
ради
.
—
Била
сам
,
и
све
сам
им
саопштила
,
али
то
је
био
тек
мој
општи
утисак
.
Чињенице
,
детаљи
су
потребни
.
—
А
то
само
њих
неколико
у
Србији
зна
.
—
Ти
не
знаш
ништа
?
рече
Стојанка
и
погледа
Лазаревићу
дубоко
у
очи
.
Лазаревић
сабра
чело
и
рече
:
—
Па
ми
смо
већ
о
много
чему
разговарали
.
Ти
већ
знаш
,
како
ја
мислим
и
шта
све
знам
;
знам
доста
,
и
не
знам
ништа
.
—
Тако
је
,
али
волим
опет
с
тобом
да
разговарам
.
Казаћеш
ми
,
може
бити
,
исто
,
али
другим
речима
.
Из
те
друге
стилизације
можда
ћу
ипак
нешто
ново
сазнати
.
Лазаревић
се
насмеши
и
са
мало
ироније
рече
:
—
Дакле
признајеш
ме
за
стилисту
!
—
Но
,
дозволићеш
,
да
ти
лепо
умеш
разговоре
да
стилизујеш
.
—
Хвала
,
Стојанка
!
—
Оставимо
,
у
осталом
,
то
,
него
како
теби
изгледа
данас
наша
дипломатска
ситуација
!
После
мале
почивке
поче
Лазаревић
лагано
:
—
Србија
се
,
као
што
се
мени
чини
,
у
својој
спољашњој
политици
сасвим
определила
.
Пре
анексионе
кризе
Србија
је
имала
општу
спољашњу
политику
,
то
је
била
општа
национална
политика
,
али
та
није
имала
један
одређен
правац
и
није
некако
била
агресивна
.
С
обзиром
на
оружану
снагу
земаљску
није
се
тачно
знало
,
који
је
њезин
одређен
правац
.
Данас
се
то
одређено
зна
,
данас
Србија
има
одређену
агресивну
политику
,
и
да
се
та
политика
потпуно
салије
у
једну
пластичну
целину
ради
и
Двор
и
дипломација
.
Официрски
кор
и
револуционарни
кругови
спремни
су
,
да
све
то
помогну
.
—
Све
је
то
тачно
,
упаде
Стојанка
,
но
шта
мислиш
о
правцу
агресивности
?
—
То
сам
ти
,
Стојанка
,
већ
толико
пута
говорио
,
па
кад
желиш
,
опет
ћу
ти
поновити
.
Државници
и
двор
окрећу
фронт
Србијин
на
југ
.
Са
Турском
се
изиграва
велико
и
искрено
пријатељство
,
а
то
је
најбољи
доказ
,
шта
јој
се
мисли
.
На
Аустрију
се
час
по
намршти
,
да
се
потенцира
пред
лицем
Турске
вредност
и
искреност
пријатељства
.
Јака
је
,
готово
је
најача
струја
у
земљи
,
која
мисли
,
да
ће
први
рат
имати
Србија
са
Аустријом
.
Комбинује
се
,
као
што
знаш
,
да
ће
настати
међународни
заплет
,
у
који
ће
и
Аустрија
бити
уплетена
,
и
да
ће
онда
Србија
ступити
у
акцију
.
Нема
сумње
,
да
ни
та
могућност
није
искључена
и
да
се
у
раду
на
балканскоме
савезу
и
са
том
количином
рачуна
,
али
ја
ипак
држим
,
да
Срби
,
Бугари
и
Грци
а
са
њима
и
Тројни
Споразум
имају
у
првоме
реду
Турску
на
уму
.
Дакако
,
да
је
и
то
у
вези
и
то
врло
значајној
са
Аустријом
.
—
Како
то
мислиш
?
—
Тројни
Споразум
није
веровао
уверавањима
грофа
Ерентала
,
да
је
монархија
са
Босном
и
Херцеговином
територијално
засићена
...
—
То
нико
паметан
није
веровао
!
—
Сазнало
се
такођер
,
да
ни
Санџак
пре
анексије
није
својевољно
испражњен
,
него
да
је
то
Италија
поставила
као
погодбу
за
признање
анексије
...
—
То
ми
до
сад
још
ниси
рекао
.
—
Тек
сам
и
сам
то
недавно
сазнао
.
И
Тројни
Споразум
се
већ
за
време
анексионе
кризе
определио
за
политику
,
која
иде
на
то
,
да
се
Аустрија
одсече
територијално
од
Солуна
.
—
То
значи
сједињење
граница
Србије
и
Црне
Горе
...
—
Наравно
,
то
је
у
свој
овој
акцији
најглавније
,
и
то
је
главно
,
што
се
имало
у
виду
у
уговору
са
Бугарском
.
—
У
уговору
са
Бугарском
?
рече
изненађено
Стојанка
.
Зар
је
уговор
већ
готов
?
Зар
су
преговори
завршени
?
Та
они
су
још
синоћ
мислили
,
да
су
преговори
још
у
току
!
—
Да
ли
је
уговор
готов
и
потписан
,
тачно
се
не
може
тврдити
,
јер
то
је
државна
тајна
,
али
сам
чуо
,
да
је
уговор
ипак
потписан
.
—
А
кад
?
—
Кажу
концем
фебруара
ове
године
.
—
Концем
фебруара
ове
године
?
—
Тако
чујем
.
—
А
верујеш
ли
у
то
?
—
Верујем
.
—
А
даљи
преговори
?
—
Нема
сумње
,
да
се
са
Бугарима
још
о
многоме
чему
мора
преговарати
,
али
о
томе
ће
ваљда
боље
бити
обавештени
пријатељи
из
генералштаба
.
ТРИДЕСЕТА
ГЛАВА
Бегство
правника
Раше
и
Сокице
.
Сутра
дан
,
пошто
се
Оберкнежевић
вратио
са
Светислављева
погреба
,
добије
оваки
телеграм
:
„
Раша
је
побегао
са
Сокицом
.
Карту
су
узели
до
Н
.
Гледај
,
да
их
одмах
нађеш
.
После
подне
брзим
возом
стиже
мајорица
.
Лазаревић
.
“
Оберкнежевић
се
насмеја
и
рече
гласно
:
—
Е
,
будала
београдских
!
Побећи
са
девојком
,
или
се
убити
,
то
њима
није
ништа
.
Чудна
раса
!
Тако
је
,
кад
Оберкнежевић
не
зна
,
да
љубав
постаје
и
због
сунцокрета
.
Кад
је
оно
Сокица
видила
Рашу
пред
Москвом
,
како
,
закићен
великим
сунцокретом
,
свечано
очекује
даму
,
која
и
не
постоји
,
беше
јој
дошло
жао
.
Зашто
—
о
томе
она
сама
себи
није
могла
дати
рачуна
.
Обузела
је
нека
несвесна
жалост
,
и
кад
се
сутра
дан
састала
са
Рашом
,
била
је
према
њему
врло
мека
и
врло
нежна
.
Раша
је
одмах
приметио
промену
на
Сокици
,
и
кад
је
пред
вече
по
други
пут
к
њима
дошао
(
мајорица
није
била
код
куће
)
,
донео
је
Сокици
велику
киту
цвећа
.
—
Хвала
!
рече
Сокица
и
погледа
га
мило
и
са
захвалношћу
.
Баш
то
није
требало
.
—
А
зашто
да
није
требало
?
рече
Раша
.
—
Можда
нисам
заслужила
.
—
Па
цвеће
се
не
даје
за
заслуге
.
—
Него
?
—
Од
срца
.
—
Да
,
од
срца
,
рече
Сокица
у
приличној
неприлици
.
Па
ми
смо
род
...
—
Ако
!
Сокица
га
слатко
погледа
,
а
Раша
рече
:
—
Па
нек
се
и
срца
сроде
.
—
То
може
бити
ствар
врло
опасна
,
примети
Сокица
.
—
За
мене
,
одговори
Раша
.
Сокица
је
добро
приметила
,
како
може
бити
врло
опасно
,
кад
се
срца
сроде
.
Сунцокрет
није
црвен
цвет
и
не
значи
љубав
,
али
ето
и
он
љубав
проузрокује
.
Оштро
око
мајорицино
одмах
је
приметило
промену
,
па
рече
Сокици
.
—
Море
,
ти
ниси
према
Раши
више
као
пре
.
Сокица
сасвим
равнодушно
одговори
:
—
Варате
се
.
Сасвим
сам
иста
.
Мајорица
је
несташна
жена
,
и
често
би
се
пута
могло
помислити
,
да
она
живот
лакше
сваћа
,
но
она
Сокицину
промену
није
олако
узела
,
него
је
почела
на
Рашу
и
на
њу
добро
пазити
,
а
нарочито
је
гледала
,
да
их
што
мање
на
само
оставља
.
То
је
била
рђава
педагошка
метода
,
јер
се
због
препрека
у
срцима
Раше
и
Сокице
почела
љубав
све
више
разбуктавати
.
Уз
то
су
се
они
осећали
несрећни
и
гоњени
,
па
им
се
почела
развијати
жеља
,
да
се
„
тих
окова
“
опросте
.
То
су
они
у
писмима
,
које
су
једно
другом
тајно
писали
,
изражавали
,
па
су
најпосле
саставили
план
,
„
да
се
тираније
коначно
опросте
“
.
Мајорица
је
била
жена
довитљива
,
али
није
ипак
сазнала
шта
ово
двоје
младих
тајно
снују
.
То
је
тек
сазнала
,
кад
се
једно
пре
подне
вратила
са
трга
кући
,
нашавши
на
столу
парче
артије
са
овом
садржином
:
„
Слатка
моја
стрина
!
Тебе
и
чика
Здравка
молим
,
да
ми
опростите
.
Опростите
,
али
тако
је
морало
бити
.
Збогом
!
Ваша
Сока
.
“
Сирота
стрина
престаде
дисати
за
неколико
тренутака
.
Помислила
је
,
знајући
,
како
је
често
пута
врло
опасно
,
кад
се
београдска
младеж
заљуби
,
да
се
нису
решили
на
непромишљени
корак
самоубијства
.
Чим
је
дошла
мало
себи
,
одмах
је
на
телефон
призвала
мајора
Здравка
,
којем
је
све
саопштила
.
Он
је
одмах
дошао
на
фијакеру
кући
,
покушао
је
да
мајорицу
умири
,
па
,
да
се
не
прави
брука
,
одвезао
се
Радојковићу
,
да
му
поверљиво
саопшти
и
да
га
замоли
,
да
се
неприметно
испита
,
шта
је
са
то
двоје
,
као
што
он
рече
,
„
луде
деце
“
.
—
Не
брините
се
,
господине
мајоре
,
рече
Радојковић
.
Мени
изгледа
,
да
од
себе
нису
ништа
учинили
,
јер
,
колико
ја
могу
да
осетим
београдско
друштво
,
ових
дана
не
можемо
очекивати
љубавничку
катастрофу
.
То
се
,
колико
сам
приметио
,
догађа
у
извесним
интервалима
и
данас
као
да
још
није
време
.
Мени
се
чини
,
да
су
се
они
ваљда
негде
скрили
,
или
да
су
можда
у
унутрашњост
отишли
.
—
Брука
ће
и
у
томе
случају
да
се
направи
,
рече
мајор
Здравко
.
—
Главно
је
,
одговори
Радојковић
,
да
ови
наши
новинари
не
сазнаду
.
Радојковић
затражи
на
телефону
везу
са
железничком
полицијом
.
—
Хало
!
Ко
је
тамо
?
—
Полицијски
комесар
.
—
Овде
је
Радојковић
.
Молим
те
,
да
ли
су
данас
,
можда
,
двоје
младих
одавде
отпутовали
.
—
Отпутовало
је
више
младих
,
а
упало
ми
је
у
очи
,
да
је
Раша
републиканац
отпутовао
са
једном
лепом
девојком
.
—
Куд
је
отпутовао
?
—
Разговарао
сам
са
њим
,
па
ми
рече
,
да
са
рођаком
својом
путује
у
госте
у
Н
.
За
тим
Радојковић
рече
:
—
Видите
,
господине
мајоре
,
да
није
тако
трагично
.
—
Само
кад
није
оно
горе
,
рече
мајор
,
луда
деца
...
—
Не
остаје
друго
,
него
да
или
ви
или
госпођа
мајорица
на
први
брзи
воз
...
Телефон
зазвони
.
—
Хало
!
—
Хало
!
—
Јеси
ли
ти
,
Радојковићу
?
—
Јесам
.
Ко
је
тамо
?
—
Златоје
Шијачки
.
—
Чим
могу
служити
?
—
Молим
те
,
да
ли
је
истина
,
да
је
Раша
републиканац
побегао
у
иностранство
са
једном
девојком
.
Молим
те
информације
,
јер
хоћу
још
данас
да
распалим
у
„
Маломе
Листу
“
;
направићу
сензацију
,
какве
скоро
није
било
.
—
Махни
се
ти
тога
.
—
Зашто
?
—
То
ти
је
сигурно
,
да
ће
онда
Раша
по
теби
да
распали
.
—
Е
,
није
то
ни
тако
.
—
Та
знаш
,
због
прављења
сензације
...
—
Ако
,
ако
,
само
ти
мени
реци
,
да
ли
је
он
побегао
или
није
,
а
остало
ти
мени
остави
—
Није
побегао
.
То
је
његова
вереница
.
Отишли
су
у
Н
.
да
виде
намештај
,
па
се
вечерас
враћају
брзим
возом
.
Збогом
.
—
Баш
су
животиње
ови
новинари
,
рече
Радојковић
мајору
.
—
Грдне
животиње
,
господине
Радојковићу
.
Шта
мислите
,
да
сад
ударе
на
велико
звоно
.
Морале
би
се
те
будале
верити
...
—
Неће
ваљда
сада
ништа
учинити
.
Мајор
се
опрости
,
оде
кући
,
те
Обркнежевићу
послаше
телеграм
,
а
мајорица
се
стаде
спремати
за
брзи
воз
.
ТРИДЕСЕТ
ПРВА
ГЛАВА
У
потери
за
бегунцима
Кад
је
мајорица
Мара
око
два
сахата
ушла
у
брзи
воз
,
да
иде
по
бегунце
,
купила
је
све
дневне
листове
,
а
кад
се
воз
из
Земуна
кренуо
,
како
је
била
брижна
,
узела
је
новине
,
да
се
разоноди
.
Новине
је
нису
ни
мало
разонодиле
,
јер
чим
је
узела
прве
,
наишла
је
на
сензациони
напис
преко
два
ступца
„
Бегство
Раше
републиканца
са
једном
девојком
“
.
Чим
је
мајорица
прочитала
напис
,
удари
јој
крв
у
главу
,
и
тек
кад
је
дошла
пред
Батајницу
,
добила
је
храбрости
,
да
цео
напис
прочита
.
Била
је
то
читава
бајка
из
неког
љубавног
романа
,
у
којој
је
било
само
то
истина
,
да
Раша
воли
једну
лепу
девојку
,
да
и
она
њега
воли
,
и
да
су
то
јутро
конвенционалним
возом
отпутовали
у
иностранство
.
А
како
је
у
новинама
извезено
било
!
—
Животиње
!
рече
мајорица
гласно
,
не
марећи
,
шта
ће
на
то
рећи
непознати
господин
,
који
је
у
купеу
седио
и
мајорицу
са
интересовањем
посматра
.
Господин
је
видио
,
да
се
мајорица
љути
на
новине
,
па
кад
се
са
њом
упустио
у
разговор
,
овај
се
убрзо
окренуо
на
београдске
новине
.
Мајорица
,
која
је
иначе
врло
радо
читала
београдске
новине
,
а
нарочито
описе
сензационалних
љубави
и
љубавних
авантира
,
сад
је
ударала
по
тим
новинама
и
уздуж
и
попреко
.
—
То
је
најгора
штампа
на
свету
,
говорила
је
мајорица
.
Нико
од
ње
мира
нема
,
не
бави
се
озбиљном
политиком
,
него
само
прави
сензације
,
да
власник
скупи
што
више
марјаша
.
И
какви
су
нам
новинари
?
Две
трећине
је
сам
божји
дрипац
!
Непознатоме
се
господину
допаде
последња
реч
,
па
рече
мајорици
