уосталом
,
и
није
било
потребно
,
јер
је
кнегињица
већ
за
време
свога
говора
била
више
окренута
онамо
но
према
коректору
.
Она
приступи
одру
,
окрену
леђа
коректору
,
подиже
и
забаци
вео
и
састављених
руку
дуго
гледаше
у
болно
лице
младићево
.
—
Хоћете
ли
да
седнете
,
кнегињо
?
—
Не
,
захваљујем
;
ја
ћу
скоро
да
идем
.
Дошла
сам
само
на
неколико
тренутака
,
да
видим
како
му
је
?
—
Сад
му
је
још
доста
рђаво
;
али
се
надам
да
ће
оздравити
.
—
Надате
се
извесно
?
—
упита
она
,
а
глас
јој
задрхта
.
—
Извесно
,
госпођо
,
—
оговори
озбиљно
Нинчић
.
—
Има
ли
добре
неге
?
—
Ја
сам
увек
поред
њега
.
—
Онда
се
због
тога
немамо
шта
бринути
;
ипак
ако
би
вам
тешко
било
,
то
јест
,
...
оно
јесте
тешко
,
него
ако
не
бисте
могли
издржати
напоре
,
потрудићу
се
да
вам
пошаљем
две
милосрдне
сестре
,
које
ће
га
наизменце
неговати
,
да
вас
замене
.
—
Неће
бити
потребно
,
кнегињо
,
ја
се
довољно
бринем
о
њему
и
довољан
сам
и
сам
за
тај
посао
.
—
Верујем
и
хвала
вам
.
Нинчић
је
ћутао
,
а
она
после
кратке
почивке
продужи
:
—
Не
оскудева
ли
у
чему
другом
?
Лекар
,
по
свој
прилици
,
дневно
долази
,
видим
по
лековима
;
али
да
нема
и
каквих
других
потреба
?
Да
није
у
нужди
овако
удаљен
од
својих
?
—
Није
,
бар
у
колико
знам
,
засад
.
—
Није
ми
потребно
,
надам
се
,
замолити
вас
,
господине
,
да
ми
се
изволите
обратити
одмах
,
чим
наш
болесник
буде
имао
какву
праву
потребу
,
коју
не
бисте
могли
намирити
сами
.
—
Учинићу
,
кнегињо
.
Она
приступи
још
ближе
одру
,
а
Нинчић
се
удали
,
да
спреми
место
,
ако
би
кнегињица
хтела
да
седне
.
У
томе
иза
својих
леђа
чу
како
зашушну
њена
хаљина
,
али
се
он
није
окренуо
.
Кад
се
вратио
њојзи
,
она
му
пружи
руку
.
—
Ја
,
идем
,
господине
,
јер
не
могу
остати
подуже
.
Доле
ме
чека
дворкиња
.
Збогом
!
Ја
се
потпуно
поуздам
у
човека
,
кога
је
овај
дивни
младић
изабрао
себи
за
пријатеља
.
У
вашим
је
рукама
моја
част
.
Ја
сам
се
уверила
да
сте
му
одиста
пријатељ
,
и
није
нужно
рећи
да
сте
тиме
задобили
и
моје
симпатије
.
Ја
видим
по
свему
,
да
му
је
бољка
опасна
,
па
,
ако
оздрави
,
то
ће
имати
да
благодари
једино
вашем
заузимању
.
Ви
ћете
,
мислим
,
и
сами
налазити
да
је
сасвим
природно
,
ако
вас
замолим
да
ме
изволите
дневно
извештавати
о
току
болести
.
Нинчић
се
поклони
и
запита
:
—
Којим
путем
,
госпођо
?
—
Поштом
;
ја
ћу
писма
примати
уредно
и
брзо
и
без
сензације
.
И
сад
збогом
!
Он
пољуби
пружену
руку
,
а
она
оде
.
Кад
је
отишла
,
коректор
узбуђен
оде
прозору
,
да
види
кола
при
пролазу
,
али
она
одоше
на
другу
страну
.
Вратив
се
пријатељу
,
овај
се
био
умирио
,
као
да
је
пређашња
посета
благотворно
утицала
на
његове
узрујане
живце
.
Коректор
погледа
у
сат
,
да
ли
је
време
да
му
да
лека
;
време
је
било
,
али
пријатељ
је
спавао
;
па
и
ако
је
лекар
казао
да
му
лекове
уредно
даје
без
обзира
на
стање
његово
,
а
да
га
увек
ради
тога
а
без
оклевања
пробуди
,
он
то
овом
приликом
није
смео
да
учини
,
кад
је
видео
мирно
лице
младићево
,
утонуло
у
дубок
сладак
сан
,
а
можда
и
у
слатке
снове
.
Он
га
остави
неко
време
,
упали
лампу
и
приближи
се
орманчићу
,
да
узме
лек
.
Али
на
његово
велико
изненађење
под
руком
осети
неку
тврду
ствар
.
Узме
је
и
погледа
.
Био
је
то
завој
од
фине
дебеле
хартије
и
како
није
био
ни
запечаћен
ни
залепљен
нити
на
њему
бејаше
натписа
,
он
је
без
оклевања
отвори
и
извади
садржину
.
Завој
је
био
напуњен
новчаницама
стотинаркама
.
Нинчић
преброја
,
било
их
је
двадесет
на
броју
.
У
свом
изненађењу
не
зна
шта
да
ради
с
овим
проналаском
,
те
га
брзо
гурну
Павлу
под
узглавље
.
Затим
га
уздрхталом
руком
пробуди
.
Овај
га
погледа
узверено
и
прими
лек
бесвесно
,
али
окрену
главу
према
зиду
и
продужи
спавање
.
Нинчић
оде
своме
послу
.
Наступи
она
пређашња
тишина
,
само
се
сада
већ
не
чу
мумлање
болесниково
,
већ
његово
уредно
дисање
.
Коректор
је
довршивао
рад
с
намером
,
да
после
позове
домаћицу
на
кратку
замену
,
док
он
буде
на
вечери
у
оближњој
каваници
,
и
да
се
мало
напоји
свежа
ваздуха
.
Али
не
потраја
тако
ни
четврт
сата
,
а
оно
пред
капијом
опет
стадоше
кола
.
Лупнуше
колска
врата
,
приближише
се
брзи
кораци
под
сводом
на
степенима
и
кроз
ходник
;
отвараху
се
врата
мало
брже
но
мало
пре
и
отворише
се
и
собна
брзо
без
преходнога
куцања
.
На
прагу
се
појави
висока
женска
прилика
са
густим
велом
на
лицу
као
што
имађаше
и
она
пређашња
.
Она
брзо
+
+
уђе
;
заборави
да
затвори
врата
,
те
је
морала
то
да
учини
газдарица
,
која
се
затим
удали
.
Када
дошљакиња
угледа
Нинчића
,
престрави
се
:
—
Ах
,
Боже
мој
,
ко
сте
ви
?
—
Ја
сам
Стеван
Нинчић
,
коректор
.
Шта
желите
?
—
Да
ли
ту
седи
господин
Павле
Ђурић
?
—
Ево
га
у
постељи
.
Странкиња
узвикну
полугласно
,
баци
се
поред
одра
на
колена
,
ухвати
болесникову
врућу
руку
,
наслони
на
њу
своје
лице
још
једнако
покривено
велом
и
кроз
загушљиво
јецање
понављаше
:
—
Ах
Боже
мој
,
Боже
мој
,
он
ће
умрети
!
...
Боже
мој
,
он
ће
умрети
.
—
Умирите
се
,
госпођо
.
То
може
да
пробуди
болесника
и
да
му
проузрокује
смрт
.
Ви
сте
код
постеље
опасно
оболелог
.
Она
се
трже
и
уздиже
се
брзо
на
ноге
.
—
Ох
,
ви
велите
,
да
је
опасно
болестан
,
и
наређујете
ми
да
се
умирим
!
...
—
Опростите
,
госпођо
,
он
не
сме
примати
посете
,
осим
ако
му
оне
неће
да
науде
.
У
осталом
он
ће
,
надам
се
,
оздравити
.
—
Ах
,
истина
?
—
ускликну
она
нагло
,
са
очигледном
радошћу
.
—
Оздравиће
!
Да
ли
ви
то
искрено
велите
?
—
Искрено
вас
уверавам
,
госпођо
.
—
Опростите
,
господине
,
што
вам
се
не
представљам
;
ја
...
ја
то
не
смем
...
ја
сам
тако
несрећна
—
Није
нужно
представљање
,
ја
сам
већ
погодио
ко
сте
.
Ви
сте
грофица
Агнеша
Јанковићева
.
—
Ви
,
дакле
,
знате
!
—
У
овом
граду
сумњам
да
господин
Ђурић
има
искренијег
пријатеља
од
мене
.
Она
диже
вео
и
приступи
му
ближе
.
—
Знате
ли
ви
што
о
нашим
односима
?
—
Све
,
грофице
,
до
ситница
.
—
Онда
ћете
појмити
мој
долазак
Ја
сам
дошла
сама
,
управо
побегла
од
куће
,
молим
вас
,
господине
,
немојте
ме
издати
.
—
Ова
је
молба
излишна
,
госпођице
,
овај
је
младић
близу
моме
срцу
...
као
и
вашем
,
—
додаде
он
полугласно
.
—
Јест
,
јест
,
признајем
,
и
молим
вас
,
допустите
ми
,
да
се
поред
његове
постеље
наплачем
,
јер
то
не
смем
код
куће
.
—
Само
га
немојте
пробудити
,
јер
вас
не
сме
угледати
.
—
Ох
,
Боже
мој
,
како
ћу
?
—
рече
она
тако
дирљиво
,
да
се
коректор
окрену
и
узбуђено
оде
своме
прозору
не
обазрев
се
више
на
то
шта
ће
она
да
чини
.
Агнеша
скиде
шешир
и
огртач
,
баци
га
на
столицу
и
опет
клече
поред
одра
.
Нежно
узе
руку
Павлову
,
обасу
је
пољупцима
,
затим
,
непрестано
је
држећи
,
наслони
главу
на
узглавље
и
плакаше
нечујно
и
дуго
.
Тако
прође
скоро
четврт
сата
.
Павле
је
спавао
у
дубоком
сну
,
окренув
главу
од
оне
која
је
проузроковала
његове
патње
,
али
је
дошла
,
да
сама
узме
његову
руку
,
држећи
је
чврсто
као
да
је
никад
више
не
мисли
пустити
.
Коректор
је
пак
стајао
код
прозора
и
гледао
напоље
.
Пред
капијом
су
стајала
кола
,
на
којима
се
Агнеша
довезла
,
обична
најмљена
кола
са
рђавим
коњима
.
Ту
је
стајао
дуго
удубљен
у
своје
младићске
успомене
,
када
осети
да
му
се
лака
рука
спусти
на
раме
.
Он
се
окрену
и
угледа
пред
собом
Агнешин
лик
,
сада
већ
мирнији
.
—
Ја
сам
дошла
у
опасним
приликама
по
мене
;
али
сам
се
морала
уверити
о
стању
Павлову
,
—
она
збуњено
обори
очи
,
када
ово
име
изусти
.
—
Ја
мислим
,
господине
,
да
ме
ви
зато
нећете
осудити
...
—
Не
,
грофице
,
напротив
,
то
се
од
вас
чак
морало
и
очекивати
.
—
Ја
сам
се
дуго
предомишљала
,
на
који
бих
начин
могла
да
добијем
вести
о
нахођењу
Павлову
,
—
ту
опет
обори
очи
,
—
али
нисам
могла
наћи
другога
бољега
начина
до
онога
што
сам
га
досада
употребљавала
,
то
јест
,
да
долази
и
даље
мој
послужитељ
,
кад
год
то
буде
могуће
.
Молим
вас
,
господине
,
будите
ми
на
руци
,
а
и
њему
,
као
што
сте
и
досада
били
.
—
Ја
јако
волим
господина
Ђурића
,
и
по
себи
се
разуме
да
ћу
безусловно
бити
одан
и
оној
личности
,
коју
је
он
тако
страсно
и
тако
истинито
заволео
.
Она
седе
и
покри
лице
марамом
.
Тако
мало
поседе
,
затим
му
рече
:
—
Ја
сам
погрешила
,
што
сам
била
толико
слаба
,
да
пустим
ствар
,
да
довде
дође
.
Али
нисам
могла
друкчије
,
није
било
могуће
.
Нинчић
је
погледа
и
замисли
:
у
овом
тренутку
ево
пред
њим
оне
,
о
којој
му
је
онај
заљубљени
младић
толико
много
говорио
,
те
ју
је
по
томе
познавао
много
раније
но
што
ју
је
видео
лично
.
Пред
њим
је
ово
двоје
младих
,
јунаци
једне
дирљиве
трагедије
,
која
се
одигравала
по
правилима
општега
морала
,
што
га
је
поставио
дух
човечанства
,
да
од
овог
маленог
плитког
живота
начини
непроходну
дубину
од
туге
и
небројено
зала
.
Гледао
је
са
интересом
,
јер
је
њихова
судбина
у
свему
личила
на
његову
.
Знајући
колико
је
он
мука
претрпео
,
већ
га
је
и
по
томе
вукло
срце
њиховим
личностима
,
и
да
не
беше
пријатељства
му
према
Павлу
.
Некакав
сладак
узвишен
бол
испуни
му
груди
,
он
тешко
уздисаше
и
мало
је
требало
па
да
се
,
надражајем
Агнешиних
суза
,
која
је
пред
њим
тихо
плакала
,
не
заплаче
и
сам
.
Стеван
Нинчић
изгледао
је
сам
себи
у
овоме
тренутку
као
роб
везан
тврдни
оковом
,
који
му
не
даде
слободна
покрета
или
,
боље
рећи
,
осећао
се
као
у
сну
,
видев
како
са
огромне
висине
пада
некакав
страхотан
терет
.
Он
га
лежећи
на
земљи
види
у
висини
,
али
није
у
стању
да
макне
укочене
удове
,
није
у
стању
да
се
уклони
с
места
;
мора
да
види
и
да
сачека
пропаст
при
здравој
свести
и
при
јакој
вољи
за
спасењем
.
Тако
је
он
некад
прошао
,
у
младости
.
Тако
је
било
и
овде
.
Случај
ту
је
био
добро
познат
.
Он
је
чуо
грмљавину
одозго
,
терет
се
приближавао
,
знао
је
и
за
последице
,
али
се
ту
ништа
није
могло
учинити
,
већ
се
мора
сачекати
пропаст
.
Он
је
само
стрепио
,
да
га
ова
лепа
млада
не
замоли
за
савет
,
јер
јој
га
не
би
могао
дати
.
Па
ипак
је
предвиђао
да
ће
и
то
бити
,
јер
је
био
згодан
тренутак
по
њу
,
да
га
о
томе
запита
.
И
она
га
одиста
запита
.
—
Он
је
болан
,
—
проговори
,
—
ја
сам
у
овим
страшним
приликама
остављена
сама
себи
без
саветодавца
.
Ви
сте
,
по
свој
придици
,
господине
,
улазили
у
његове
замисли
и
смерове
,
ви
бисте
ми
,
осим
њега
,
најбоље
могли
рећи
шта
бих
имала
да
чиним
?
И
погледа
га
тужно
,
молећи
и
са
бојажљивом
надом
да
ће
јој
он
моћи
дати
упутства
.
Он
је
био
у
великој
забуни
;
наслоњен
о
ћерчиво
гледао
је
озбиљно
преда
се
и
не
одговори
ништа
.
Она
,
мислећи
,
да
он
не
жели
улазити
у
оваку
ствар
,
настави
:
—
Немојте
ме
,
молим
вас
,
господине
,
оставити
без
савета
.
Верујте
да
немам
коме
да
се
обраћам
,
пошто
је
он
болестан
.
Мишљах
пређе
,
да
ће
ми
ипак
тетка
помоћи
,
која
са
нама
седи
у
породици
,
али
,
кад
сам
јој
признала
све
,
она
ме
је
тако
ужасно
погледала
,
као
да
сам
учинила
смртан
грех
,
и
сама
је
била
у
толикој
забуни
,
да
сам
морала
да
прекинем
разговор
.
Ах
,
моји
ме
сви
остављају
,
јер
сматрају
за
ужас
оно
,
што
ја
тако
чисто
осећам
.
Они
то
не
виде
,
већ
само
сјај
дома
,
као
што
веле
,
а
ја
сам
тај
сјај
почела
да
каљам
.
И
теткица
,
у
коју
сам
се
највише
поуздала
,
оставила
ме
је
.
Коректор
је
био
задивљен
пред
оваким
стицајем
прилика
.
Ево
пред
њим
,
незнатним
човеком
,
овог
сјајног
чеда
,
чију
судбину
и
чије
тајне
он
боље
познаје
но
она
сама
!
Он
,
заборављен
,
проклет
,
повучен
у
своју
неутешну
сиротињу
,
у
своју
и
душевну
и
телесну
чаму
,
у
којој
ће
боравити
док
је
жив
,
он
је
ипак
тако
дубоко
био
посвећен
у
најскривеније
прилике
једне
од
најмоћнијих
породица
,
да
је
у
неколико
чак
и
управљао
судбином
ове
:
та
,
онај
младић
тамо
у
одру
делао
је
по
његовим
интенцијама
,
а
он
је
још
имао
уза
се
и
искуство
,
којим
се
могао
узвисити
над
целим
сплетом
њихових
разних
интереса
,
и
да
на
тај
начин
сачува
за
себе
правилније
суђење
но
они
сви
скупа
.
Али
баш
због
његова
овака
оделита
положаја
његово
је
поштено
срце
увидело
да
су
му
и
дужности
велике
и
одговорност
пред
својом
савешћу
огромна
.
Он
,
дакле
,
најпре
запита
грофицу
:
—
Како
сте
сазнали
,
грофице
,
да
Павле
лежи
бола
?
—
Ах
,
сад
није
више
тешко
ништа
сазнати
код
нас
;
сада
се
удешава
отворена
борба
.
Моја
мати
ништа
више
не
крије
;
ја
сам
прочитала
писмо
,
које
је
он
послао
мајци
,
и
које
је
,
по
свој
прилици
,
вашом
руком
писано
.
—
Јест
.
И
хоће
ли
госпођа
грофица
примити
још
једном
господина
Ђурића
?
—
Она
ми
је
показала
писмо
и
рекла
је
да
ће
га
примити
.
—
Је
ли
још
што
рекла
?
—
Само
толико
,
да
се
са
њиме
баш
жели
састати
,
јер
,
као
што
изгледа
,
донде
у
кући
неће
бити
мира
.
У
осталом
и
он
је
у
писму
напоменуо
да
ће
заручење
предупредити
ма
каквим
срествима
.
(
Она
уздахну
.
)
Његова
га
је
болест
у
томе
,
на
жалост
,
спречила
.
Ох
,
Боже
мој
,
да
ли
ће
до
веридбе
оздравити
?
—
Кад
је
госпођа
мајка
одредила
дан
?
—
Кроз
две
три
недеље
најдаље
.
Њојзи
је
и
овај
кратак
рок
много
,
али
се
не
може
друкчије
,
јер
би
то
падало
у
очи
свету
,
а
утицало
би
врло
неповољно
и
на
породицу
војводину
.
—
Кроз
две
три
недеље
,
надам
се
,
грофице
,
да
ће
Павле
бити
сасвим
здрав
.
—
Ако
донде
већ
не
буде
доцкан
,
—
упаде
она
са
страхом
.
—
Не
верујем
;
он
ће
свакако
бити
на
опрезу
,
па
и
ја
сам
ту
.
—
А
,
шта
да
чиним
ја
?
—
Ви
свакако
сачекајте
то
време
мирно
и
опрезно
.
—
Ама
,
шта
ћу
с
војводом
?
—
Има
ли
војвода
каква
имања
у
унутрашњости
?
—
Има
.
—
Пошаљите
га
тамо
да
вам
спреми
стан
;
пошто
ће
венчање
скоро
бити
,
лако
ће
вам
бити
да
га
на
то
наговорите
.
—
Учинићу
,
—
шану
она
захвално
;
затим
устаде
и
спреми
се
за
полазак
.
Полагано
је
метнула
шешир
на
главу
и
заогрну
се
помоћу
Нинчићевом
,
па
приступи
одру
.
Коректор
окрете
лице
према
прозору
и
погледа
на
улицу
.
И
овом
приликом
чуо
је
шушањ
хаљине
,
али
се
не
окрену
;
но
канда
је
сада
ова
млађа
женска
подуже
боравила
онде
.
Врата
се
полагано
затворише
;
коректор
погледа
онамо
;
Агнеше
више
не
беше
ту
.
Кад
је
приступио
пријатељевој
постељи
,
приметио
је
,
да
му
је
златан
крст
,
што
га
стално
носаше
о
врату
,
био
испао
из
кошуље
,
те
блисташе
у
предвечерњем
сумраку
.
А
кад
коректор
хтеде
да
га
врати
у
недра
болеснику
,
виде
да
на
њему
блисташе
суза
,
која
се
по
сјају
једва
могла
распознати
од
осталог
драгог
камења
на
њему
.
Било
је
крајње
време
да
се
Агнеша
удали
,
јер
се
на
неколико
тренутака
затим
Павле
пробудио
и
погледао
на
онај
угао
,
где
је
коректор
довршивао
свој
рад
.
Он
га
зовну
својим
ислабелим
гласом
:
—
Стеване
!
То
је
било
први
пут
,
да
га
је
звао
именом
.
Овај
се
брзо
окрете
и
погледа
у
пријатеља
.
—
Шта
желите
,
Павле
?
—
Ви
сте
још
ту
?
Колико
је
сати
?
—
Сад
ће
седам
.
—
Што
не
идете
,
да
вечерате
?
—
Баш
сад
довршујем
рад
,
па
ћу
одмах
ићи
.
Али
немојте
говорити
,
знате
да
вам
је
лекар
забранио
.
—
То
ми
више
ви
забрањујете
него
ли
он
.
У
осталом
,
осећам
се
много
боље
.
Коректор
сврши
посао
,
уста
и
оде
Павлу
.
Кад
га
погледа
изближе
,
зачуди
се
његову
мирном
лицу
,
бистром
погледу
и
чистим
очима
;
био
је
мирнији
,
тако
рећи
,
свежији
.
—
Како
је
?
—
Много
,
много
лакше
,
Стеване
.
—
Хвала
Богу
,
сад
се
само
причувај
.
Павле
се
задовољно
осмехну
што
га
пријатељ
тикаше
;
то
беше
први
његов
осмејак
за
време
болести
,
и
коректору
лакну
.
—
Реци
ми
,
Стеване
.
—
и
он
му
први
пут
рече
„
ти
“
,
и
то
као
да
се
по
себи
разуме
,
чисто
несвесно
,
—
реци
ми
,
откуд
овог
лепог
мириса
у
овој
собици
?
—
Мирис
?
Какав
мирис
?
—
Немој
мислити
,
да
бунцам
.
Овде
је
био
неко
?
—
Био
?
...
Да
,
јесте
,
био
је
лекар
...
—
Сигурно
се
добро
намирисао
?
—
Могуће
,
ја
нисам
ништа
приметио
.
—
Добро
,
иди
сад
,
да
вечераш
;
и
немој
се
враћати
;
цео
дан
си
затворен
ту
у
овом
поквареном
ваздуху
.
—
Овде
није
ваздух
тако
покварен
;
прозори
се
уредно
отварају
.
После
вечере
свакако
ћу
доћи
,
као
и
досад
.
Сад
ћути
,
и
до
виђења
.
Послаћу
домаћицу
.
—
Молим
те
,
немој
,
немој
,
молим
те
;
мени
је
много
лакше
;
и
желео
бих
да
останем
сам
са
својим
мислима
.
—
Добро
,
до
виђења
,
дакле
!
—
Пријатна
ти
вечера
!
Напољу
коректор
тихо
рече
домаћици
:
—
Немојте
улазити
;
хвала
Богу
,
лакше
му
је
,
а
жели
да
остане
сам
.
Још
вас
молим
,
да
му
о
овим
данашњим
двема
посетама
ништа
не
споменете
,
могло
би
му
нашкодити
.
Разговор
,
који
се
мало
час
водио
између
два
пријатеља
,
био
је
за
време
болести
први
подужи
и
овако
свестан
,
а
то
је
био
први
знак
опорављења
,
као
што
је
доцније
и
лекар
рекао
,
који
после
одласка
коректорова
наскоро
дође
.
Павле
погледа
зачуђено
у
лекара
,
кога
је
за
време
болести
свега
једном
видео
при
свести
,
али
га
није
добро
запамтио
.
—
Господине
докторе
,
зар
ви
нисте
били
ту
мало
час
?
—
Не
,
господине
,
ово
ми
је
,
до
душе
,
друга
посета
данас
,
али
одјутрос
нисам
био
код
вас
.
—
Тако
?
—
рече
Павле
и
помисли
:
„
Дакле
,
Стеван
је
слагао
!
“
Лекар
се
обрадова
стању
болесникову
и
нареди
му
мало
јачу
храну
,
па
,
како
се
за
време
његова
бављења
врати
и
коректор
,
остаде
мало
дуже
и
поседи
у
пријатном
разговору
дозвољавајући
да
у
њему
и
Павле
узима
умерена
учешћа
.
Кроз
неколико
дана
Павле
толико
ојача
,
да
је
устао
,
а
сутра
дан
се
извезао
на
колима
,
па
је
за
кратко
време
и
проходао
по
соби
,
затим
и
по
шеталишту
.
Сада
га
је
већ
и
коректор
остављао
чешће
самог
,
али
му
о
посети
кнегињице
и
грофице
ништа
не
рече
,
већ
је
и
новац
,
што
је
кнегињица
Страта
оставила
,
сакрио
,
да
му
га
преда
,
кад
приздрави
.
О
току
болести
слао
је
кратке
дневне
извештаје
кнегињици
,
а
Агнешу
је
извештавао
о
побољшању
преко
оног
послужитеља
,
који
је
долазио
сваки
други
дан
.
После
двонедељног
мучног
боловања
Павле
очигледно
ојача
.
Био
је
још
слаб
и
блед
,
али
је
већ
могао
живети
својим
обичним
животом
и
наставити
ковање
својих
засновица
и
разговоре
са
пријатељем
Нинчићем
.
Њихово
је
држање
после
болести
постало
сасвим
интимно
.
Павле
као
да
је
постао
зрелији
,
сталоженији
и
озбиљнији
,
а
Нинчић
се
поред
њега
млађег
,
а
имајући
посла
са
мукама
младости
,
унеколико
подмладио
.
Његова
намера
беше
,
да
ублажи
у
Павлу
потрес
при
губитку
Агнеше
,
што
је
он
поуздано
предвиђао
,
па
да
га
припреми
за
срећу
,
која
му
се
нудила
у
виду
љубави
кнегињице
Страте
.
Он
се
надао
,
да
ће
,
ако
и
даље
одржи
претежан
утицај
свој
на
Павла
,
свакако
моћи
извршити
своју
намеру
.
Павле
ће
преболети
рану
и
биће
срећан
у
новим
повољним
приликама
,
које
му
је
он
тако
ревносно
припремао
.
У
овом
пословању
бледо
лице
и
слабачко
тело
коректорово
почело
је
да
показује
све
више
знакова
енергије
;
он
сам
постао
је
живљи
,
тако
рећи
,
млађи
и
веселији
,
те
је
и
то
допринело
да
се
у
том
времену
између
њих
разви
искрено
дубоко
пријатељство
без
усиљавања
и
готово
само
собом
неким
пријатним
природним
начином
,
који
,
као
оно
пређе
,
учини
да
од
тада
проводе
заједнички
живот
као
нераздвојна
браћа
.
Ђурић
је
међутим
пребивао
у
неком
стању
стрпељива
очекивања
,
изгледало
је
као
да
му
је
то
и
повратило
његово
здравље
;
као
да
је
био
задовољан
са
својим
положајем
,
никад
се
више
није
жалио
;
бивао
је
и
сада
сетан
,
али
никада
суморан
;
покрети
,
говор
,
погледи
и
држање
било
му
је
још
нежније
него
пре
.
У
таком
стању
затече
га
кратко
писмо
дворкиње
кнегињичине
,
госпођице
Фернек
,
којим
га
је
молила
да
се
са
њом
састане
у
ложи
неког
омањег
позоришта
,
означујући
дан
и
број
ложе
.
Пре
него
што
је
отишао
на
тај
састанак
,
коректор
му
је
живо
говорио
,
да
буде
пажљив
према
госпођици
и
да
својим
речима
ни
издалека
не
вређа
племенито
срце
кнегињичино
,
која
се
у
свему
држала
куд
и
камо
умереније
и
љубазније
,
но
што
то
поред
њене
велике
љубави
—
која
се
огледала
више
у
њеним
делима
но
у
држању
њену
,
—
а
у
њеним
годинама
обично
бива
.
У
току
тога
разговора
коректор
му
показа
завој
са
новчаницама
и
признаде
му
да
су
га
у
његову
стану
посетиле
најпре
кнегињица
Страта
,
затим
грофица
Агнеша
.
Ово
саопштење
није
учинило
онај
утисак
на
младића
,
какав
је
коректор
очекивао
.
Павле
је
био
миран
и
само
се
смешио
пресрећно
и
тихо
.
—
Ја
сам
о
тим
посетама
знао
,
драги
мој
,
—
рече
коректору
.
—
Ти
си
ми
говорио
да
сам
тада
спавао
мирним
сном
,
али
ја
сам
као
кроза
сан
осетио
,
да
ми
се
моја
мала
собица
претвара
у
рај
,
као
да
сам
осетио
блискост
љубави
,
као
да
сам
знао
за
долазак
оног
најмилијег
створа
.
Од
оно
доба
као
да
и
болови
минуше
,
спаде
ми
са
душе
тешка
неизвесност
,
ја
сам
био
срећан
и
,
чини
ми
се
,
то
ме
излечи
од
тешке
боље
...
Ти
си
ме
,
до
душе
,
слагао
,
прећутао
си
њен
долазак
,
и
хвала
ти
,
јер
си
ми
тиме
спасао
живот
...
Али
шта
ћемо
с
овим
новцем
?
—
Ради
с
њиме
шта
знаш
.
—
Ја
га
не
могу
задржати
,
јер
немам
права
на
њ
.
—
Како
да
немаш
,
кад
ти
је
поклоњен
?
—
Не
могу
имати
права
на
њ
,
кад
немам
права
на
ону
која
ми
га
поклања
.
—
До
тебе
стоји
да
то
право
уживаш
,
јер
теби
се
оно
не
само
признаје
,
већ
и
нуди
.
—
Баш
зато
што
до
мене
стоји
,
не
смем
примити
паре
;
ја
наиме
не
мислим
да
уживам
то
право
,
на
које
ти
циљаш
.
—
Лепо
,
—
рече
коректор
зловољно
,
—
онда
нека
стоји
;
немој
га
дирати
,
али
га
немој
ни
враћати
.
На
састанак
свакако
иди
,
и
ако
ти
је
незгодно
о
новцу
говорити
,
немој
то
чинити
,
јер
је
извесно
,
да
га
ни
она
страна
неће
поменути
.
Дан
и
час
састанка
дође
,
и
Павле
оде
у
означено
позориште
.
Ту
у
једној
скривеној
ложи
,
где
је
у
присенку
било
згодно
местанце
за
разговор
,
чекао
је
госпођицу
.
Она
скоро
за
њим
дође
и
поздрави
га
љубазно
.
Скиде
шешир
и
седе
до
њега
с
оне
стране
која
је
била
ближе
публици
,
а
да
је
ова
ипак
не
види
.
Павле
је
сео
на
једну
сасвим
сниску
столицу
до
ње
тако
близу
,
да
им
се
хаљине
додириваху
.
Госпођица
није
отпочела
одмах
разговор
,
већ
је
кроз
малу
лорњету
разгледала
онај
део
дворане
,
који
се
одавде
видео
.
Публике
беше
мало
,
јер
се
представљао
неки
Шекспиров
комад
,
а
он
тада
није
био
у
толикој
моди
колико
неки
сензацијони
комади
,
за
које
се
данас
више
не
зна
.
Кад
је
свршила
преглед
публике
,
оркестра
и
завесе
,
она
се
окрете
Павлу
.
—
Ја
вам
долазим
,
господине
Ђурићу
,
с
поздравом
од
најплеменитије
женске
,
са
којом
сам
се
у
животу
упознала
.
Задатак
,
који
ми
је
приликом
овог
састанка
наложила
,
и
лак
је
и
тежак
.
Лак
је
,
ако
до
вас
не
буде
тешкоћа
;
тежак
,
ако
не
будете
схватили
њене
намере
.
Она
ућута
мало
,
и
Павле
јој
одговори
,
гледајући
јој
у
очи
са
својим
младићским
невиним
погледом
,
који
га
је
правио
млађим
,
но
што
је
у
истини
био
.
—
Госпођице
,
—
рече
он
,
—
ви
долазите
од
кнегињице
де
През
;
будите
уверени
да
Њена
Светлост
може
рачунати
на
моју
оданост
,
и
зато
можете
слободно
да
ми
саопштите
што
вам
је
наложила
.
—
Пре
свега
треба
рашчистити
ово
,
—
одговори
му
она
.
—
Ја
сам
дворкиња
Њене
Светлости
и
,
као
таква
,
ја
сам
јој
не
само
потчињена
,
век
и
обвезана
.
Мене
за
њу
везују
јаке
везе
захвалности
,
које
ће
трајати
,
док
ја
будем
жива
.
Но
она
је
и
моја
пријатељица
лична
и
искрена
,
која
не
гледа
на
разлику
положаја
и
која
ми
је
одала
своје
најтајније
осећаје
.
Мене
је
стало
доста
мука
,
док
сам
је
одвратила
,
да
ову
велику
интимност
изнесемо
и
пред
свет
.
Кнегињица
Евстратија
,
дакле
,
заборавља
разлику
положаја
,
кад
су
у
питању
њене
симпатије
.
Пошто
је
Павле
разумео
да
се
ове
речи
више
тичу
њега
,
но
ли
ње
,
он
одговори
отворено
:
—
То
сам
већ
и
ја
приметио
.
Госпођица
,
која
се
обрадова
што
ју
је
Павле
разумео
и
што
је
пристао
да
одмах
излазе
на
чисто
земљиште
,
сада
се
сасвим
ослободи
.
Она
му
најпре
у
крупним
потезима
исприча
прошлост
своје
пријатељице
,
затим
њен
положај
у
друштву
,
а
нарочито
у
породици
;
споменула
је
њено
велико
богатство
и
описала
је
њен
карактер
до
ситница
;
није
утајила
ни
њене
године
.
Она
ју
је
окарактерисала
као
врло
осетљиву
,
али
привлачну
и
свежу
природу
,
која
је
заслужила
да
буде
срећна
,
а
у
стању
је
да
усрећи
друге
.
После
овог
општег
описа
пређе
на
појединости
,
које
се
Павла
тицаху
.
Смочену
њихов
пут
кроз
Србију
,
онај
важан
тренутак
,
кад
су
се
пред
механом
видели
;
затим
борбу
кнегињичину
са
својим
осећајима
при
повратку
с
пута
;
њену
одлуку
да
потражи
Павла
;
њену
радост
,
кад
га
је
прошле
зиме
једном
угледала
пред
неком
црквом
и
од
то
доба
њено
нервозно
очекивање
,
да
ће
је
он
посетити
јер
је
била
уверена
,
да
се
он
у
Пешти
бави
једино
на
њено
писмо
,
које
је
узаптила
грофица
,
и
чудила
се
зашто
га
нема
њој
.
Павле
је
слушао
,
али
ни
издалека
оном
пажњом
,
коју
је
показивао
,
и
само
се
онда
узбуди
у
њему
топлији
осећај
према
кнегињици
,
кад
госпођица
помену
њену
сцену
са
њом
,
у
којој
је
испричала
разговор
са
сестром
,
и
њену
одлуку
да
би
се
одрекла
и
највећега
дела
својега
великога
имања
и
да
би
била
готова
и
на
веће
жртве
,
кад
би
могла
постићи
једва
једном
да
буде
срећна
и
мирна
с
оним
кога
је
,
до
душе
,
тек
сада
али
ипак
још
не
доцкан
изабрала
.
—
Кнегињица
је
—
рече
она
,
—
целога
свога
века
била
несрећна
,
и
ако
је
одрасла
у
изобиљу
и
сјају
.
Поред
своје
старије
сестре
,
која
је
била
духовита
и
жива
,
њу
су
слабо
приметили
у
друштву
;
њој
су
наменили
били
за
мужа
човека
,
кога
она
није
хтела
и
који
је
био
најгори
од
свију
такмичара
,
ма
да
је
био
најбогатији
;
али
сви
њени
најбољи
просиоци
нису
били
равни
ни
оним
најлошијима
који
су
се
трудили
да
добију
руку
њене
сестре
.
Ви
већ
знате
,
да
је
једном
била
близу
среће
,
али
је
на
неколико
недеља
пред
венчање
младожења
напусти
,
да
узме
другу
још
сјајнију
прилику
.
Она
је
погрешила
онда
,
што
се
одрекла
и
света
и
имања
;
а
греши
и
сада
,
када
наново
жудно
тражи
срећу
,
но
то
чини
,
верујте
,
из
чисте
побуде
да
уједно
и
другог
усрећи
,
само
оног
кога
је
одиста
заволела
.
Она
би
вам
,
можда
,
све
то
боље
и
дирљивије
могла
рећи
,
јер
напослетку
она
то
и
осећа
,
али
никад
не
би
могла
да
дела
противно
својој
женској
природи
и
ако
би
била
у
стању
да
се
свега
другога
одрече
.
Она
ме
,
дакле
,
није
послала
,
да
вам
донесем
какву
понуду
,
која
би
је
могла
понизити
,
напротив
,
послала
ме
је
,
да
измолим
њену
срећу
од
вас
,
то
јест
,
да
вам
саопштим
,
да
је
она
у
стању
и
чекати
све
донде
,
док
се
ви
не
смилујете
на
њу
.
Она
познаје
ваше
побуде
,
које
вас
уздржавају
,
да
јој
се
приближите
,
али
зна
да
ће
доћи
време
,
кад
ћете
ви
бити
упућени
једино
на
њу
и
она
вам
ставља
у
изглед
да
вас
неће
одбити
ни
онда
,
кад
вас
сви
буду
напустили
.
То
је
у
главноме
све
,
што
сам
имала
да
вам
кажем
.
Павле
је
био
веома
тронут
пред
оволиком
чистотом
женске
наклоности
и
он
одговори
уздрхталим
гласом
:
—
Ваше
лепе
речи
дубоко
су
ме
гануле
.
Молим
однесите
моје
понизно
поздравље
,
на
шта
,
чини
ми
се
,
имам
права
после
ових
речи
?
...
Госпођица
климну
главом
.
—
И
кажите
јој
да
ја
њене
побуде
разумем
и
поштујем
и
да
ћу
их
вечито
ценити
и
да
се
уједно
сматрам
за
најсрећнијега
човека
,
шта
сам
у
таквој
узвишеној
души
пробудио
известан
интерес
.
Ја
ћу
Њену
Светлост
скорим
известити
,
о
чему
жели
да
зна
.
Тиме
се
састанак
сврши
.
Госпођица
није
била
потпуно
задовољна
са
одговором
Павловим
,
али
му
је
морала
признати
коректност
одговора
.
У
том
је
смислу
реферисала
кнегињици
која
је
,
до
душе
,
и
даље
остала
у
неизвесности
,
али
сад
не
толико
несносној
и
не
толико
безнадежној
.
Павле
је
наравно
после
овог
разговора
одмах
потражио
својега
пријатеља
Нинчића
и
договарао
се
са
њим
о
осталим
корацима
,
које
би
још
имао
да
чини
.
Томе
је
и
било
сада
време
,
јер
је
од
грофице
Јанковићке
добио
карту
,
којом
га
моли
да
је
посети
сутра
пре
подне
.
Нинчић
је
хтео
да
га
одврати
од
те
посете
,
јер
је
налазио
,
да
је
он
још
сувише
слаб
,
да
издржи
какав
већи
потрес
;
наговарао
га
је
да
замоли
грофицу
да
одложи
свој
захтев
за
једну
недељу
две
,
али
ко
би
могао
уздржати
Павла
који
је
пребледео
,
кад
је
прочитао
позив
,
па
га
затим
спопала
још
нека
нервозност
,
која
је
отупила
све
разлоге
Нинчићеве
,
и
најзад
га
Павле
ућутка
овим
речима
:
—
Јамчиш
ли
ти
да
ће
одиста
чекати
на
моју
посету
још
две
недеље
?
Смеш
ли
ме
ти
осигурати
,
да
за
то
време
неће
она
извршити
венчање
?
Коректор
је
сада
бар
желео
знати
како
мисли
да
се
држи
на
том
судбоносном
састанку
,
али
то
ни
сам
не
знађаше
унапред
.
Пријатељ
га
,
у
осталом
,
саветоваше
да
и
не
кроји
никакве
нацрте
за
тај
састанак
,
јер
ће
га
то
само
збунити
и
слабити
му
разлоге
као
и
положај
пред
грофицом
.
Кад
буде
онде
,
нека
говори
онако
како
му
срце
налаже
и
прилике
изискују
,
то
ће
бити
уједно
и
најпаметније
.
И
Павле
је
био
тога
мишљења
и
зато
није
никако
хтео
да
мисли
о
томе
како
ће
то
сутра
бити
.
Но
преконоћ
ипак
није
могао
да
спава
и
кад
је
раном
зором
устао
,
био
је
блеђи
и
слабији
но
икада
.
Али
се
уздржа
пред
овим
најважнијим
тренутком
свога
живота
и
кад
дође
час
,
оде
у
заказану
посету
телесно
још
слаб
,
али
душевно
прилично
прибран
.
Грофица
Александра
Јанковићка
чекала
је
Павла
у
сјајном
салону
врло
лепо
одевена
.
Кад
је
Павле
ушао
,
примила
га
је
озбиљно
,
са
пристојним
поклоном
,
мало
намрштених
веђа
али
само
толико
,
да
јој
не
нашкоде
достојанственом
изразу
лица
.
Примила
га
је
у
званичној
тоалети
,
дубоко
деколте
;
на
врату
огрлица
у
коси
скупоцена
грана
са
лепо
аранжованом
нојевом
перади
у
високој
проседој
пунђи
;
хаљина
је
била
од
тешке
црнкасте
златом
проткане
брокат-свиле
са
дугачким
шлепом
,
а
у
руци
је
држала
дивну
лепезу
украшену
брилијантима
,
од
исте
перади
као
што
их
је
имала
у
коси
.
Њена
висока
крупна
појава
у
утегнутој
хаљини
са
симетрично
развијеним
нагим
горњим
деловима
тела
била
је
несравњена
величанствена
појава
.
И
Павле
стаде
пред
њом
за
један
тренут
задивљен
,
али
се
брзо
прибра
,
те
је
ослови
:
—
Милостива
госпођо
грофице
,
дошао
сам
по
вашем
налогу
...
Грофица
је
приметила
утисак
,
који
је
произвела
код
овог
неискусног
младића
,
што
је
управо
и
био
њен
нарочити
смер
,
и
кад
он
застаде
,
она
похита
да
му
милостиво
помогне
у
његовој
забуни
:
—
Моја
је
молба
да
ме
данас
посетите
потекла
на
ваше
претходно
писмо
,
и
ја
очекујем
ваша
саопштења
.
Грофица
га
није
понудила
да
седне
,
нити
је
она
сама
села
.
Павле
отпоче
:
—
Ви
,
милостива
госпођо
,
знате
у
главноме
моју
намеру
и
узрок
мога
доласка
.
—
Да
,
ви
сте
дошли
,
по
свој
прилици
,
да
ми
чините
нека
саопштења
,
која
се
тичу
моје
кћери
.
Веридба
је
извршена
.
—
И
ви
збиља
мислите
да
је
и
даље
одржите
у
важности
?
—
Не
мислим
да
што
мењам
у
ствари
.
—
Ви
сте
,
можда
,
већ
одредили
и
дан
венчања
?
—
Он
је
колико
већ
и
одређен
.
—
И
ви
сте
то
све
,
по
свој
прилици
,
чинили
пристанком
њезиним
?
—
Не
разумем
ваше
питање
,
али
свакако
могу
вам
рећи
,
да
се
ништа
досад
није
чинило
противу
изречне
воље
Агнешине
.
—
Можда
,
ова
воља
у
ње
није
била
толико
изречна
,
колико
је
требала
да
буде
,
али
она
је
постојала
.
—
Ви
канда
говорите
у
њено
име
?
По
чему
судите
ви
?
—
По
њој
самој
;
по
њеним
речима
;
по
њену
држању
.
—
Ја
вас
молим
да
ми
укажете
част
да
и
мене
посветите
у
ове
неразумљиве
тајне
,
—
рече
грофица
.
Павле
је
сачувао
своју
хладнокрвност
и
на
ову
примедбу
грофичину
,
па
одговори
учтиво
:
—
Ја
сам
мислио
,
да
је
и
Ваша
Милост
посвећена
у
осећаје
грофице
Агнеше
.
Грофица
одговори
достојанствено
:
—
И
ја
сам
мислила
да
је
то
тако
;
да
знам
све
што
ми
је
нужно
знати
,
и
ја
сам
на
основу
тога
и
чинила
оно
што
сам
учинила
.
Зато
,
немојте
примити
за
зло
,
што
се
морам
чудити
овим
вашим
речима
.
Али
свеједно
,
у
свету
се
дешава
свашта
;
могуће
је
да
се
од
мене
што
крило
;
могуће
је
чак
да
ви
то
знате
што
ја
као
мати
не
знам
.
Да
ли
је
баш
потребно
,
господине
,
да
и
ја
то
сазнам
?
—
Ваше
су
речи
оштре
,
грофице
,
али
ја
вам
дугујем
поштовања
.
Од
вас
се
главна
ствар
није
крила
,
ви
знате
расположење
ваше
кћери
;
а
,
да
нисам
био
мишљења
да
је
потребно
да
ви
све
сазнате
,
не
бих
био
овде
.
—
Добро
,
ја
вас
слушам
,
шта
више
,
вољна
сам
да
се
с
вама
споразумем
.
—
Мој
је
смер
кратак
:
Дошао
сам
,
да
просим
вашу
кћер
.
Грофица
је
била
спремна
на
врло
непријатан
призор
,
ипак
је
ова
јасноћа
Павлова
изненади
.
Она
га
погледа
у
лепо
бледо
лице
,
које
је
почело
руменити
и
тек
после
неколико
тренутака
одговори
лагано
,
одмерено
:
—
Ја
имам
само
једну
кћер
,
Агнешу
,
а
она
је
већ
испрошена
.
—
Ја
баш
њу
просим
.
Грофица
се
нервозно
насмеја
:
—
А
шта
да
радимо
с
другим
младожењом
?
—
Други
не
постоји
.
—
Како
?
Да
га
није
нестало
?
—
Није
га
ни
било
.
—
Можда
сте
у
праву
,
можда
је
био
само
сан
.
—
Било
је
врло
слично
сну
.
Било
је
привидно
заручење
.
—
Можда
,
зато
што
сам
ја
видела
.
—
Не
зато
,
већ
што
се
при
таквом
чину
изискује
у
главноме
две
воље
;
а
ту
је
била
само
једна
.
—
Која
?
—
Ваша
,
а
та
је
воља
чак
и
трећа
.
—
Зар
она
не
важи
?
—
Важи
само
она
грофице
Агнеше
.
—
А
откуд
знате
да
она
не
беше
ту
.
—
Знам
од
ње
сане
.
—
Од
ње
саме
?
—
Тако
је
,
а
то
је
,
мислим
,
доста
поуздан
извор
.
—
То
би
био
свакако
најпоузданији
...
Павле
пресече
грофицу
,
јер
је
видео
по
њену
лицу
да
је
вољна
да
га
вређа
:
—
Ако
сумњате
,
најбоље
би
било
да
запитате
њу
саму
,
овде
,
преда
мном
.
—
Не
,
то
нећу
чинити
,
господине
.
Са
њом
сам
се
довољно
споразумела
,
сад
имам
још
да
свршим
са
вама
.
—
Лепо
,
грофице
,
ја
пристајем
.
Молим
вас
,
дакле
,
за
одговор
:
Ја
просим
вашу
кћер
.
—
Не
могу
вам
је
дати
,
господине
,
—
одговори
грофица
у
великом
гневном
узбуђењу
;
—
она
је
већ
испрошена
за
другога
.
—
Та
просидба
не
важи
,
јер
је
њој
противна
главна
личност
.
—
Ама
која
?
—
Ваша
кћи
.
—
Ах
,
господине
,
имате
ли
доказе
?
—
Изволите
питати
њу
саму
.
—
То
нећу
чинити
;
рекох
вам
,
да
сам
се
са
њом
споразумела
.
—
И
шта
вам
је
казала
?
—
Господине
Ђурићу
,
ми
идемо
сувише
далеко
.
—
Лепо
,
да
будемо
разборити
.
Ја
тврдим
да
она
мене
неће
одбити
.
—
Молим
,
молим
,
господине
,
за
доказе
;
доказе
молим
.
—
Познајете
ли
рукопис
ваше
кћери
?
—
Какво
је
то
питање
!
Павле
извади
писмо
Агнешино
из
лиснице
,
разви
га
и
показа
га
грофици
.
—
Сумњате
ли
да
су
то
њене
црте
?
—
Ах
!
—
узвикну
грофица
ван
себе
,
—
ово
је
њено
писмо
,
њен
рукопис
!
(
Прочита
писмо
,
а
Павле
јој
га
је
приближио
очима
.
)
Нема
сумње
;
она
вам
је
писала
!
Кад
вам
је
писала
?
Како
вам
га
је
послала
?
Павле
мирно
сави
хартију
и
врати
је
у
лисницу
.
—
Ја
сам
вам
изнео
доказ
;
како
видим
,
ви
сами
признајете
његову
пуноважност
.
Молим
,
дакле
,
за
одговор
.
—
Дала
сам
вам
га
неколико
пута
.
—
Пошто
сам
ја
испунио
вашу
жељу
и
изнео
вам
доказа
,
молим
Вашу
Милост
да
ми
саопштите
одговор
који
би
имао
у
обзиру
тај
доказ
.
—
Остајем
при
пређашњем
.
—
И
после
свега
овога
?
—
Рекох
вам
.
—
Грофице
,
јесте
ли
свесни
тога
,
да
то
није
родитељски
,
није
матерински
;
да
је
то
свирепост
;
да
је
то
незаконито
и
да
је
очигледна
повреда
човечанских
права
?
—
Није
,
господине
,
опростите
,
—
викала
је
грофица
више
но
што
је
говорила
;
—
моја
је
кћи
малолетна
,
и
ја
сам
јој
природни
старалац
по
свима
законима
државним
и
правима
човечанским
!
—
Лепо
,
госпођо
,
онда
ћемо
чекати
,
док
грофица
Агнеша
Јанковићева
буде
пунолетна
,
па
ћу
је
од
ње
саме
просити
.
Грофица
дрхћући
од
гнева
,
викну
:
—
Ви
сте
дрски
,
господине
;
идите
.
—
Идем
,
али
ћу
понети
што
је
моје
.
Павле
пође
,
али
грофица
му
довикну
:
—
Шта
сте
наумили
?
—
Наш
је
разговор
свршен
,
госпођо
.
Наставиће
га
с
вами
мој
правозаступник
.
Грофица
пребледе
,
приближи
се
Павлу
са
стиснутим
песницама
.
Изгледала
је
тако
страшна
,
да
се
Павле
одмаче
,
јер
је
мислио
да
ће
га
ударити
.
Али
она
му
од
љутине
загушеним
гласом
само
рече
:
—
Знате
ли
ви
,
млади
господине
,
да
ћу
ја
пре
видети
своју
кћер
мртву
,
но
ли
у
наручју
вашем
...
Ах
,
страхота
,
што
сам
морала
и
оволико
да
кажем
,
овако
да
говорим
,
и
да
доведем
у
оваку
везу
име
моје
кћери
са
оваким
људима
!
—
Госпођо
,
—
одговори
Павле
достојанствено
,
—
ви
сте
прекорачили
праг
пристојности
и
зато
се
даље
са
вама
не
могу
више
споразумевати
...
Молим
,
отпустите
ме
.
—
Шта
ћете
?
—
цикну
срдита
жена
.
—
Хоћете
ли
пара
?
Колико
хоћете
?
Сто
,
двеста
,
триста
хиљада
,
или
више
?
Колико
хоћете
?
Павле
се
стресе
и
погледа
у
ову
разјарену
жену
,
на
којој
више
не
беше
ни
трага
њене
пређашње
отмености
,
и
одговори
јој
хладно
:
—
Ја
сам
погрешио
пут
,
госпођо
;
нисам
требао
да
се
обраћам
вама
.
Ја
имам
посла
са
господином
грофом
,
оцем
удавачиним
.
—
Ах
,
да
,
то
сте
требали
да
учините
!
Идите
код
њега
;
он
је
то
предвиђао
;
он
вас
чека
.
Грофица
зазвони
и
,
кад
послужитељ
уђе
,
рече
му
:
—
Одведите
Његово
Благородије
код
грофа
.
XИИ
ГРОФ
ТИМА
ЈАНКОВИЋ
Има
људи
,
који
су
тако
површни
и
празни
,
да
имају
толико
исто
мало
правих
погрешака
,
колико
одличних
својстава
.
Larochefoucauld
На
такав
је
начин
Павле
доспео
пред
грофа
.
Овај
сеђаше
пред
својим
великим
столом
за
писање
;
лице
му
је
данас
било
још
чистије
но
други
пут
,
држање
још
одмереније
,
а
дугачки
танки
прсти
са
својим
белим
брижно
измивеним
и
дотераним
ноктима
чисто
провидни
;
својом
нежном
руком
прелиставао
је
неке
хартије
,
али
чим
Павле
уђе
,
устаде
и
остаде
пред
њим
стојећки
.
И
он
је
био
у
свечаном
оделу
у
салонској
црнини
са
белим
оковратником
и
розетом
у
рупици
од
дугмета
.
После
учтивог
поздрава
и
руковања
Павле
отпоче
:
—
Ви
сте
ме
чекали
,
господине
грофе
?
—
Да
,
надао
сам
се
.
—
И
ви
већ
знате
узрок
моје
посете
?
—
Жена
ми
је
рекла
да
ћете
доћи
,
да
се
споразумете
са
нама
о
једној
врло
тугаљивој
ствари
.
—
Ја
сам
дошао
управо
к
вама
.
—
Стојим
вам
на
расположењу
.
—
Дошао
сам
,
да
вам
саопштим
да
је
грофица
Агнеша
заручена
противу
своје
воље
.
—
О
томе
ништа
не
знам
.
—
Али
ја
сам
поуздано
извештен
и
то
од
ње
саме
.
—
Је
ли
вам
она
то
сасвим
јасно
саопштила
?
—
Не
може
бити
јасније
.
Гроф
се
замисли
.
—
Верујем
вашим
речима
,
јер
знам
да
сте
џентлмен
,
иначе
не
бисте
ни
били
дошли
мени
.
Само
не
знам
у
каквој
вези
стоји
то
са
вама
,
ма
да
видим
да
неке
везе
има
.
—
Она
ће
вам
бити
очигледна
,
кад
вас
замолим
за
руку
ваше
кћери
.
—
То
би
ми
било
врло
тешко
испунити
после
њене
веридбе
са
другим
просиоцем
;
још
би
било
у
питању
и
њена
воља
.
—
Она
пристаје
.
Ево
доказа
.
Он
извади
и
преда
писмо
грофу
,
који
га
прочита
и
очигледно
се
узнемири
.
—
То
је
ствар
онда
сувише
далеко
доспела
.
—
рече
.
—
Је
ли
вам
грофица
саопштила
да
смо
вољни
подносити
и
великих
жртава
,
ако
бисте
хтели
одустати
од
своје
намере
?
—
Грофе
,
—
плану
Павле
,
—
ја
нисам
дошао
,
да
се
погађам
за
оно
што
је
моје
.
—
Шта
,
дакле
,
желите
?
—
Рекох
вам
:
хоћу
да
узмем
што
је
моје
.
Гроф
оде
једном
балзаку
од
црне
коже
,
где
се
немарно
спусти
и
хладнокрвно
настави
:
—
Видите
,
младићу
,
овде
су
интереси
врло
заплетени
.
Оно
што
ви
тражите
да
узмете
као
ваше
,
по
праву
припада
човеку
,
који
се
зове
војвода
Баркари
,
то
је
једно
;
друго
је
,
да
судбином
моје
кћери
ја
располажем
до
њена
пунолетства
или
удаје
;
треће
је
њена
воља
супротна
породици
и
свима
породичним
као
и
сталешким
правима
и
правилима
;
а
као
четврто
још
је
ту
и
ваш
непромишљен
поступак
.
Не
налазите
ли
,
да
је
ово
и
сувише
заплетено
а
да
се
може
људски
разрешити
?
—
Ја
нећу
да
улазим
у
овај
заплет
,
госпидине
грофе
,
ја
сам
дошао
да
просим
вашу
кћер
.
—
То
сте
већ
рекли
,
и
имате
наш
одговор
:
грофичин
и
мој
.
—
Желим
га
и
од
вас
чути
.
Гроф
одговори
:
—
Не
могу
вам
дати
моју
кћер
.
—
Зашто
,
господине
?
—
У
таква
разлагања
не
могу
улазити
.
—
Али
ја
ћу
вас
ипак
приморати
да
ми
одговорите
или
овде
мени
очи
у
очи
право
и
поштено
или
пред
судом
.
Очи
грофове
синуше
,
али
ипак
мирно
рече
:
—
Видим
да
сте
ви
опасан
непријатељ
.
—
Непријатељ
,
ја
,
господине
грофе
?
Та
зар
још
не
увиђате
да
сам
вам
одан
до
гроба
,
да
бих
за
вашу
добру
реч
жртвовао
свој
живот
.
Гроф
устаде
и
благим
гласом
рече
:
—
Лепо
,
младићу
,
жртвујте
онда
само
један
једини
осећај
.
—
Тај
један
једини
—
одговори
тужно
Павле
,
—
јесте
украс
и
језгро
мога
живота
,
и
ја
бих
вам
га
жртвовао
,
да
с
њиме
није
скопчана
и
судбина
оне
,
без
које
за
мене
не
постоји
више
срећа
.
—
То
је
младићско
уображење
,
лажна
машта
.
Ви
ћете
се
временом
умирити
,
покушајте
.
Павле
га
погледа
очајно
:
—
Зашто
ми
не
дате
вашу
кћер
?
—
Зато
што
би
то
био
скандал
,
—
одговори
гроф
зловољно
.
—
Је
ли
скандал
усрећити
људе
?
Гроф
га
погледа
неодлучно
;
а
Павле
дубоким
уздрхталим
гласом
настави
:
—
Је
ли
то
скандал
усрећити
своју
децу
?
—
Господине
,
ја
бих
тим
унесрећио
своју
кућу
,
а
с
тиме
и
своју
кћер
;
запамтите
даље
:
и
себе
,
и
целу
кућу
и
своју
кћер
;
а
можда
и
вас
.
—
Покушајте
,
грофе
;
унесрећите
ме
на
тај
начин
,
молим
вас
...
—
Ви
сте
неискусан
и
пргав
,
младићу
.
Нека
буде
,
ја
вас
очински
саветујем
да
се
повучете
,
јер
ћете
бити
несрећни
обадвоје
и
ви
па
и
ми
.
Павле
је
сав
дрхтао
,
и
гроф
му
рече
:
—
Седите
,
молим
вас
,
вољан
сам
да
вам
дам
неколико
очинских
савета
.
Павле
и
нехотице
седе
,
а
према
њему
заузе
место
гроф
.
—
Пре
свега
узмите
на
ум
,
да
смо
се
ми
једном
за
свагда
решили
,
да
вам
не
уступимо
нашу
кћер
,
и
ви
улазите
у
опасну
борбу
по
вас
,
ако
се
не
повинујете
сили
ових
прилика
.
Ви
тражите
од
нас
попустљивости
,
а
сами
нисте
вољни
да
попуштате
.
То
је
неправично
и
једнострано
од
вас
.
Видите
,
ми
смо
били
попустљивији
.
Ми
смо
због
вас
заручили
тако
брзо
Агнешу
.
Немојте
мислити
,
да
је
ми
дајемо
војводи
Баркарију
зато
,
што
смо
запели
да
њега
добијемо
за
зета
.
Напротив
,
он
је
мојој
жени
мало
по
вољи
,
а
мени
ни
мало
.
Он
је
васпитан
по
интенцијама
своје
мајке
,
која
је
рано
постала
удовицом
;
у
њему
још
живи
њен
благотворни
утицај
;
али
она
је
већ
на
прагу
гроба
,
и
кад
умре
,
предвиђам
да
ће
млади
војвода
бити
оно
што
му
је
био
и
отац
.
Видите
,
ја
сам
према
вами
потпуно
отворен
.
Али
од
свију
просилаца
он
је
једино
згодан
,
да
се
брзо
венча
,
што
би
сваки
други
,
који
се
нуди
за
младожењу
,
одбио
.
Ви
сте
отерали
Агнешу
у
његов
загрљај
.
По
томе
можете
уједно
увидети
,
да
смо
ми
спремни
на
крајња
срества
,
да
спречимо
извршење
ваше
намере
.
Ми
смо
се
,
дакле
,
већ
повиновали
оном
што
се
не
може
избећи
...
учините
и
ви
то
.
Павле
је
престрављен
слушао
ове
по
њега
ужасне
речи
грофове
,
чији
је
глас
звонио
као
звук
стаклета
:
хладно
,
јасно
па
ипак
тупо
.
—
Рецимо
,
—
говораше
гроф
даље
,
—
ви
ћете
нас
приморати
насиљем
,
скандалом
,
јавношћу
или
лукавством
да
вам
уступимо
Агнешу
...
и
то
је
могуће
.
Али
шта
ће
настати
затим
?
Ја
знам
да
младићска
жестина
не
пита
зато
;
ви
само
хоћете
да
дођ
те
до
мете
,
па
...
après
moi
le
déluge
.
Но
ми
смо
ту
,
стари
,
који
подижемо
бране
,
да
не
дође
потоп
.
Слушајте
.
Ви
ћете
бити
остављени
сами
себи
.
Настаје
питање
да
ли
ће
Агнеша
,
васпитана
у
строгој
дисциплини
,
од
које
је
она
примећивала
само
бескрајно
нежну
страну
,
бити
у
стању
да
подуже
буде
срећна
у
сасвим
новим
ситничарским
и
сиротињским
приликама
,
а
избачена
,
јер
ће
бити
избачена
из
атмосфере
,
у
којој
се
родила
и
одрасла
и
без
које
ће
она
,
по
свој
прилици
,
угинути
пре
времена
.
Зар
да
је
моје
очинско
срце
пусти
у
ту
бездан
?
Но
ви
ћете
то
порећи
,
знам
.
Ви
ћете
тврдити
,
да
срећна
љубав
надокнађује
све
;
а
на
то
ћу
вам
ја
рећи
,
да
та
љубав
неће
бити
срећна
.
Ми
ћемо
вам
онемогућити
опстанак
у
вашој
земљи
као
и
у
овој
.
Камо
ћете
?
У
свет
?
Дакле
,
да
пустим
своју
јединицу
у
свет
?
Чим
ћете
је
хранити
?
Преписивањем
аката
,
што
су
их
написали
сувопарни
и
ограничени
људи
?
Ви
нисте
способни
за
други
сем
чиновнички
посао
,
она
је
пак
научила
само
да
негује
цвеће
,
материјално
и
душевно
цвеће
,
све
једно
.
Гоњени
проклетством
родитељским
ви
ћете
се
,
пргави
и
млади
,
кадтад
затрчати
у
самоубијство
било
то
нагло
или
поступно
.
Зар
томе
да
изложим
њу
и
вас
?
Павле
је
извадио
мараму
и
обриса
зној
са
чела
;
а
гроф
пређе
дланом
преко
темена
,
и
настави
:
—
То
су
све
даље
прилике
,
које
вам
прете
,
али
и
ближе
су
несавладљиве
.
Ви
морате
увиђати
,
да
ми
не
можемо
удавати
кћер
јавном
бруком
,
а
она
се
ноже
избећи
једино
вашим
одступањем
.
Даље
,
ту
су
вам
наше
неодобравање
и
свршен
чин
веридбе
.
Понављам
,
дакле
,
да
ћете
ви
најбоље
учинити
ако
одступите
,
а
то
вам
је
и
једини
начин
.
—
А
зар
не
би
могло
бити
—
одврати
Павле
,
—
нешто
друго
и
боље
,
а
то
је
да
ви
пристајете
?
—
Ми
смо
учинили
своје
,
—
одговори
гроф
гласно
;
—
заручили
смо
девојку
.
—
За
оног
кога
она
не
воли
.
—
Ви
улазите
у
понављања
.
Имате
ли
што
друго
да
кажете
?
Павле
устаде
.
—
Господине
грофе
,
ваше
пређашње
разлагање
,
које
ви
назвасте
саветима
,
пуне
су
увреда
и
неисправности
.
По
чему
не
бих
ја
могао
добити
руку
ваше
кћери
?
Гроф
се
такође
подиже
са
седишта
и
одговори
мирно
:
—
Ја
немам
ништа
противу
ваше
личности
.
Зетом
као
што
сте
ви
,
могао
бих
се
поносити
,
господине
.
Ја
вас
високо
ценим
;
ваше
лепо
држање
,
ваше
личне
особине
,
вашу
разборитост
и
одличну
образованост
,
коју
сте
,
као
што
ми
изгледа
,
сами
стекли
,
а
пре
свега
вашу
младићску
искреност
пуну
поштења
и
непосредности
;
али
ја
никад
нећу
пристати
да
вас
добијем
за
зета
путем
јавнога
скандала
,
а
тај
је
скоро
већ
ту
.
—
Ви
хоћете
силом
да
унесрећите
своју
кћер
,
грофе
.
Ви
сте
понижени
,
видим
,
мојом
просидбом
.
Међутим
ја
питам
зашто
не
бисте
,
дакле
,
дали
ону
честиту
Српкињу
честитом
Србину
?
Гроф
се
неприметно
осмехну
али
,
погледав
у
озбиљан
и
усплахирен
лик
Павлов
,
и
он
му
озбиљно
одговори
:
—
То
би
био
једини
разлог
,
због
чега
бих
пристао
,
али
све
друго
побија
овај
једини
.
—
Јесте
ли
вољни
испитати
своју
кћер
преда
мном
?
—
Приметих
вам
мало
пре
,
младићу
,
да
падате
у
понављања
.
Имате
ли
још
какав
разлог
?
—
Ја
не
могу
разумети
оволику
упорност
,
грофе
,
а
противну
блаженству
своје
једине
кћери
.
Грофица
и
ви
спомињете
ми
њено
васпитање
;
ви
сте
свакако
на
то
потрошили
и
сувише
брига
,
али
сад
видим
,
да
сте
је
васпитали
не
ради
ње
,
већ
једино
ради
вас
;
чисто
ради
ваших
сујетних
и
себичних
интереса
.
Свака
ваша
реч
издаје
вашу
таштину
,
и
ја
се
обраћам
вашем
разуму
,
у
шта
још
не
сумњам
,
и
ако
очајавам
о
вашем
срцу
,
да
ми
кажете
,
зашто
хоћете
да
унесете
у
овај
свет
пун
јада
својевољно
и
свесно
толику
несрећу
?
—
Опет
понављања
,
младићу
,
и
то
сада
философских
,
—
рече
гроф
и
исправи
се
нестрпељиво
.
Павле
крокну
један
корак
назад
.
—
Ви
сте
,
грофе
,
и
сувише
површни
у
овом
важном
тренутку
,
али
ја
желим
да
саслушате
моје
речи
,
јер
ћу
вас
у
противном
чинити
одговорним
за
увреду
.
Гроф
се
олако
поклони
:
—
Молим
,
говорите
.
—
Дајте
ми
вашу
кћер
,
грофе
.
—
Не
могу
,
господине
.
—
Ја
ћу
је
отети
.
—
Спречићу
.
—
Ја
ћу
се
борити
.
—
Ја
ћу
бити
јачи
.
—
И
најјачу
снагу
може
мала
умешност
да
умртви
.
—
Може
,
али
ви
ипак
нећете
добити
моју
кћер
.
—
Ни
преко
највеће
несреће
?
—
Онда
најмање
!
—
Грофе
,
ја
сам
спреман
на
крајња
средства
.
—
И
ја
.
—
Желите
ли
да
то
буде
?
—
Господине
,
желим
да
будемо
сви
мртви
,
и
Агнеша
,
али
не
желим
да
је
видим
вашом
.
—
Ви
,
дакле
,
хоћете
њену
и
моју
смрт
?
—
Пре
то
,
него
оно
.
—
Ви
,
дакле
,
не
марите
за
вашу
кћер
?
—
Не
марим
за
вас
.
—
А
ако
она
мене
више
воли
него
вас
?
—
Ја
је
мрзим
због
тога
.
—
Ви
се
,
дакле
,
ње
одричете
?
—
Кад
будем
улазио
у
борбу
,
прво
ће
ми
бити
да
је
се
одречем
.
—
Ви
упропашћавате
дете
и
с
њим
оног
који
жели
да
буде
ваш
син
;
је
ли
то
родитељски
поступак
?
Јесте
ли
ви
отац
?
—
Ја
више
немам
кћер
,
дао
сам
је
;
она
ће
кроз
који
дан
бити
туђа
.
—
Туђа
за
вас
,
али
не
за
мене
.
—
Она
не
може
имати
два
муже
,
господине
.
—
Добро
,
онда
ће
кроз
који
дан
пасти
крв
!
—
Дакле
,
претње
!
Гроф
зазвони
и
ћутећки
сачека
послужитеља
ходајући
по
соби
;
кад
је
овај
ушао
,
нареди
му
:
—
Пустите
оног
господина
,
што
чека
.
Мало
затим
у
собу
уђе
неки
непознати
господин
у
уличном
оделу
,
без
поздрава
оштро
посматрајући
младића
.
Гроф
руком
показа
Павла
придошлици
и
рече
:
—
Господин
Ђурић
не
одустаје
;
накнаде
не
прима
,
али
прети
.
Онај
туђин
поклони
се
пред
Павлом
и
представи
се
:
—
Ја
сам
члан
полиције
.
—
Шта
ја
имам
посла
са
полицијом
?
—
викну
Павле
гневно
.
—
Ја
ћу
вам
објаснити
,
млади
господине
,
—
рече
гроф
хладно
.
—
Ви
ми
отимате
моје
благо
,
и
ја
употребљавам
закона
средства
да
вам
га
не
дам
.
Ова
су
средства
крајња
,
али
ви
рекосте
да
ћете
такође
прибећи
таквима
.
Ја
сам
то
предвиђао
и
осигурао
сам
се
.
Но
ја
високо
ценим
вашу
личност
,
колико
поштујем
чистоту
ваших
осећаја
.
Ви
сте
још
одрешених
руку
,
и
ја
сам
још
једнако
склон
на
споразум
једино
из
симпатије
према
вама
.
Желите
ли
да
се
господин
удали
?
—
Нека
иде
,
—
рече
Павле
бео
као
зид
.
Овај
оде
као
што
је
и
дошао
.
Павле
тада
довикну
грофу
:
—
Како
сме
полиција
да
се
заузима
противу
мене
,
који
сам
у
очигледном
праву
?
Како
је
она
смела
да
преотме
судску
власт
?
—
То
је
питање
још
спорно
,
господине
Ђурићу
,
—
одврати
гроф
.
—
Полиција
имађаше
скрупула
,
али
сам
их
ја
растерао
.
—
Сигурно
новцем
?
—
Могуће
,
а
ја
