ДОШЉАЦИ
РОМАН
ДЕО
ПРВИ
Њихови
кнежеви
и
племићи
били
су
чистији
од
снијега
,
бјељи
од
млијека
;
тијело
им
је
било
руменије
од
драгог
камења
,
глатко
као
сафир
.
А
сад
им
је
лице
црње
од
помрчине
,
не
познају
се
на
улицама
;
кожа
им
се
прилијепила
за
кости
,
осушила
се
као
дрво
.
СВЕТО
ПИСМО
.
ГЛАВА
ПРВА
.
С
ПРОЛЕЋА
.
Девичанство
,
ти
ме
остављаш
,
Куд
одлазиш
?
САФО
.
Крај
се
примицао
новинарској
сезони
.
Београд
,
који
оживи
крајем
августа
,
већ
се
крајем
фебруара
,
пред
облацима
прашине
,
повлачи
да
проспава
летњи
сан
.
Парламенат
је
завршавао
своје
седнице
,
испуњене
беседама
и
псовкама
,
говорничким
гестовима
и
шамарима
,
радом
на
интересу
народа
и
неколицине
,
свечаним
резолуцијама
и
немим
гутањем
жаба
.
С
димом
ватара
по
топчидерском
брду
,
где
се
горело
ђубре
,
ишчезавао
је
и
београдски
живот
,
пун
сјаја
и
скандала
,
отимачина
и
пожртвовања
,
љубави
и
трговине
,
надувене
раскоши
и
црне
немаштине
.
Прекидао
се
низ
великих
игранки
за
хумане
циљеве
и
кромпир-балова
,
свадба
и
развода
,
хваљења
и
оговарања
,
завидног
скакања
у
класама
и
свирепог
истеривања
из
службе
,
успеха
и
катастрофа
,
честих
празника
и
честих
постова
.
Болесно
фебруарско
сунце
,
које
са
собом
носи
пролетње
дане
и
помисли
на
самоубиство
,
провлачило
се
кроз
разапето
рубље
у
једном
ниском
дворишту
,
пробијало
се
кроз
неопране
и
улепљене
прозоре
,
и
,
својим
зрацима
,
жутим
као
што
је
слама
,
обасјавало
је
уредништво
Препорода
,
дижући
по
њему
густу
прашину
.
Унутрашњост
Препорода
била
је
врло
скромна
.
На
прозорима
није
било
завеса
,
већ
су
се
лети
,
кад
сунце
упече
,
уредник
и
сарадници
довијали
муци
и
на
прозоре
разапињали
капуте
.
Два
писаћа
стола
,
нова
,
од
добре
растовине
и
са
сецесионистичким
шарама
,
трудили
су
се
да
својом
лепотом
сакрију
ову
претерану
скромност
.
Иза
једног
стола
стајао
је
нов
етажер
,
у
коме
су
биле
разбацане
,
махом
неразрезане
,
књиге
разноликог
формата
а
још
разноврсније
садржине
-
књиге
које
су
долазиле
на
приказ
.
Међу
њима
је
достојанствено
отскакао
географски
атлас
немачког
издања
,
још
из
доба
кад
у
Србији
није
било
железничке
пруге
-
једина
књига
која
се
могла
поносити
међу
својим
другама
да
је
купљена
.
Ту
је
било
још
неколико
фотографских
плоча
и
један
пар
жутих
ципела
,
на
које
су
потајно
аспирирала
два
сарадника
и
један
шегрт
.
Више
етажера
стајао
је
зидни
календар
,
литографски
рад
,
са
сликом
једног
комите
,
Београда
и
некаквих
паприка
.
Иза
другог
стола
ширила
се
карта
једног
дела
Старе
Србије
,
целе
Маћедоније
и
Једренске
Области
,
са
јасно
обележеним
местима
устанка
из
1903
.
године
,
издање
Унутрашње
Организације
,
односно
бугарске
владе
.
Карта
је
падала
чак
до
земље
,
где
су
лежали
остаци
од
цигара
,
масна
хартија
и
мрвице
бурека
.
Пријатну
противност
овој
магази
јавне
речи
чиниле
су
две
уљудне
физиономије
што
су
,
задубљене
,
висиле
изнад
плаветних
шлајфни
,
које
су
се
,
исписане
,
измицале
испод
пера
као
испод
какве
машине
.
Уредник
,
зрео
човек
,
са
лицем
жутим
и
енергичним
,
подигао
би
главу
само
кад
би
слагач
који
је
остао
без
посла
дошао
да
узме
рукопис
,
промерио
га
једним
изгубљеним
погледом
,
као
да
је
хтео
из
његове
физиономије
да
нађе
наставак
свога
чланка
,
па
би
онда
узео
у
зубе
свој
брк
и
продужио
посао
,
мирно
,
предано
и
као
по
калупу
.
Образи
и
подбрадак
били
су
му
свеже
обријани
,
коса
ошишана
до
коже
,
врат
се
руменио
у
чистој
,
добро
попегланој
крагни
,
из
које
је
излазила
мала
,
уска
краватна
зејтињаве
боје
и
елегантно
увирала
у
затворен
прсник
и
капут
од
грубог
енглеског
штофа
.
Друго
лице
,
које
је
седело
за
столом
са
залеђем
оне
бугарске
географске
карте
,
био
је
сарадник
Препорода
за
балканску
политику
,
књижевност
и
уметност
.
Како
су
његови
балкански
извештаји
морали
имати
извесну
патриотску
тенденцију
,
то
су
га
у
редакцији
звали
Патриотом
,
а
његове
послове
,
ма
се
они
односили
на
чисту
књижевност
,
називали
су
патриотска
рубрика
.
Његове
црте
нису
биле
енергичне
као
код
уредника
,
нити
му
је
лице
било
однеговано
.
По
кошчатим
образима
виделе
су
се
црвене
бубуљице
.
Масна
коса
падала
му
је
преко
чела
.
Али
његове
плаве
,
мале
очи
,
биле
су
као
постављене
свилом
,
као
код
свих
људи
који
имају
дубоку
унутрашњост
.
На
његовом
лицу
лебдео
је
,
као
и
код
уредника
,
неки
израз
замишљености
и
дубине
,
повећан
само
једном
количином
неке
неодређене
меланхолије
.
Патриота
је
радио
брзо
и
нервозно
.
Хтео
је
да
што
пре
сврши
свој
посао
,
па
да
се
одмори
.
Болесно
фебруарско
сунце
на
њега
је
утицало
јаче
него
на
његове
другове
.
Осећао
је
као
неко
пенушање
крви
.
Грозничава
ватра
запламила
би
му
,
с
часа
на
час
,
образе
,
и
млитавост
освајала
му
све
зглавкове
на
телу
.
-
Хоће
ли
бити
још
чега
?
-
упита
фактор
штампарије
Патриоту
,
кад
му
узе
и
последњу
шлајфну
.
-
Још
једна
кратка
вест
?
-
рече
он
,
поправљајући
свеску
неисписане
хартије
.
-
Један
легат
за
основну
школу
у
Тузли
.
-
Бога
ми
,
гледајте
што
више
.
Немамо
ништа
гармонда
...
-
Колико
вам
још
треба
?
-
прекиде
га
уредник
.
-
Па
,
што
цицера
,
што
гармонда
,
још
осам
стубаца
.
-
Осам
стубаца
!
-
викнуше
у
глас
уредник
и
сарадник
.
-
Па
да
,
шта
сам
јутрос
добио
!
-
чуди
се
фактор
.
-
Ово
од
вас
и
господина
Кремића
.
Остало
ништа
.
Фељтона
ни
слова
.
Господин
Паја
се
напио
.
Господин
Васић
није
још
дошао
.
Два
ми
слагача
већ
стоје
без
посла
.
У
редакцији
наста
тајац
.
Доле
,
из
туђег
дворишта
,
чуло
се
да
су
обућарски
момци
свршили
доручак
и
наставили
рад
.
Кроз
разапето
рубље
долазило
је
потмуло
,
а
по
такту
,
лупање
чекића
у
калупе
,
и
глас
једног
баритона
,
који
је
певао
умекшавајући
сугласнике
:
Љубичица
с
пролећа
се
јавља
,
А
с
пролећа
и
гроб
јој
се
справља
.
У
том
улете
у
собу
,
као
без
душе
,
репортер
Препорода
,
Богдан
Васић
,
вукући
за
собом
своје
ноге
,
суве
и
дугачке
као
шестар
.
По
црвеним
очима
видело
се
да
је
јутром
надокнадио
ноћ
.
Још
с
врата
стаде
говорити
задихано
:
-
У
министарској
седници
...
како
да
кажем
...
решено
је
да
се
приступи
реорганизацији
војске
.
Реформа
ће
обухватити
...
како
да
кажем
...
-
Зар
само
то
?
-
упита
га
уредник
попреко
,
љут
што
му
је
репортер
задоцнио
.
-
А
,
има
још
...
како
да
кажем
...
турски
посланик
у
Топчидеру
,
хлеб
поскупио
,
село
Мрчевци
проглашено
за
варошицу
.
Реформа
ће
...
како
да
кажем
...
обухватити
:
главни
генерал
-штаб
,
васпитање
и
...
-
Шта
ви
то
мени
причате
!
-
прекиде
га
уредник
.
-
То
се
мене
ништа
не
тиче
.
Него
седите
па
то
напишите
.
-
Кремићу
,
јеси
ли
свршио
?
-
обрати
се
репортер
Патриоти
,
па
додаде
поверљиво
:
-
А
Пајо
...
како
да
кажем
...
одметнуо
нам
се
у
хајдуке
;
нигде
го
нема
!
-
Джаба
му
што
пије
,
али
ништа
није
оставио
рукописа
!
Треба
нам
још
осам
стубаца
.
-
Осам
?
Биће
,
биће
!
-
оптимистички
одговори
Васић
самом
себи
.
-
Јеси
ли
видео
у
Ријечи
...
како
да
кажем
...
легат
за
основну
школу
...
Пијан
је
као
Рус
.
Баш
сад
то
пишем
.
Ево
готов
сам
.
Седи
,
па
Бога
ми
,
поразвуци
.
Кремић
уступи
место
Богдану
,
протеже
се
,
па
запали
цигарету
,
загледа
се
у
прострто
рубље
у
дворишту
,
и
пуштајући
најслађи
,
први
дим
,
несвесно
понови
шустерску
песму
:
А
с
пролећа
и
гроб
јој
се
справља
.
Легат
у
Доњој
Тузли
,
београдске
вести
и
засебна
рубрика
,
коју
је
нови
уредник
начинио
о
глади
у
Индији
према
извештајима
Нове
Слободне
Пресе
,
једва
су
изнела
три
ступца
,
и
у
редакцији
је
владала
она
најтежа
атмосфера
за
новинара
:
кад
се
подне
примиче
,
а
материјала
нема
.
Чак
се
и
администратор
Душан
енервирао
,
и
грдио
једним
нарочитим
речником
продавце
новина
који
су
долазили
у
административно
одељење
и
давали
обрачун
од
јучерашњег
броја
.
-
Да
ја
напишем
нешто
о
терору
Арнаута
?
Остало
ми
је
...
Шта
!
Па
да
цео
број
испадне
патриотски
!
-
крикну
администратор
из
своје
собе
и
крупним
басом
надјача
тутањ
штампарске
машине
.
Његово
црвено
лице
помоли
се
на
отвору
од
администрације
,
намрштено
и
готово
да
и
песницама
брани
број
од
сувишног
патриотизма
.
-
Ваљада
опет
некакве
козе
?
-
упита
уредник
.
-
Па
као
увек
,
краду
,
пљачкају
,
-
одговори
сарадник
.
-
Доста
смо
о
том
писали
.
Кремић
се
замисли
.
Доиста
,
писао
је
доста
о
тим
Арнаутима
.
Више
него
што
је
и
морао
.
Био
је
створио
читав
догађај
због
неколико
украдених
коза
.
Остала
штампа
,
суревњива
на
Препород
,
да
јој
не
односи
рекорд
у
патриотизму
,
прихватила
је
паролу
против
Арнаута
и
пролила
потоке
суза
и
мастила
.
Образовао
се
одбор
госпођа
и
госпођица
,
те
приредио
једну
забаву
у
корист
пострадалих
;
студенти
су
држали
митинг
и
донели
оштру
резолуцију
,
влада
је
интервенисала
,
турски
посланик
се
извинио
и
дао
обећања
да
се
жалосни
догађај
неће
поновити
.
Госпође
и
госпођице
провеле
су
се
лепо
,
студенти
се
сити
надебитовали
,
влада
забележила
један
успех
више
у
свом
раду
,
турски
посланик
добио
шта
да
ради
...
сви
су
добили
по
нешто
,
само
новинар
који
је
створио
све
то
мора
да
се
тога
махне
и
глође
перо
,
измишљавајући
шта
друго
за
незајажљив
кљун
штампарске
машине
.
-
Како
је
неблагодаран
овај
позив
,
-
мислио
је
млади
сарадник
Препорода
.
-
Данас
се
деси
нешто
,
уложиш
све
своје
снаге
,
пишеш
...
пишеш
,
новине
се
купују
,
мислиш
да
си
урадио
богзна
какву
ствар
.
Сутрадан
,
све
је
заборављено
,
све
отишло
у
заборав
као
лањски
снег
,
заборав
тако
брз
,
тако
густ
и
свиреп
!
И
Кремић
се
сети
чега
све
није
било
ове
зиме
у
Београду
.
Умрла
Баба
Рупа
,
умро
и
чика
Нешо
,
који
је
по
улицама
командовао
уображеним
батеријама
и
викао
:
дум
-
дум
,
и
још
неколико
људи
без
којих
се
Београд
није
дао
замислити
.
Људи
за
које
се
мислило
да
су
тврди
као
кремен
камен
,
претрпели
слом
у
имању
и
части
.
Нове
звезде
појавиле
се
на
пољу
политике
и
трговине
,
уметности
и
занатства
.
Сваки
дан
је
доносио
по
један
свеж
цвет
од
неоцењиве
новинарске
вредности
,
који
би
свенуо
већ
сутрадан
.
Цео
тај
живот
који
је
стао
безброј
година
и
мука
,
нада
и
разочарења
,
суза
и
осмеха
,
борбе
и
рада
,
све
те
ствари
од
јуче
,
тако
веселе
или
жалосне
,
нису
данас
вределе
оног
петпарца
који
продавац
новина
тражи
од
публике
.
Из
тих
мисли
трже
Кремића
телефон
,
смештен
у
административно
одељење
,
и
он
чу
тежак
покрет
администратора
и
његов
мргодан
глас
:
-
Ало
,
ко
је
тамо
?
...
А
,
ти
си
,
Мато
?
После
мале
почивке
,
он
продужи
,
али
гласом
сасвим
промењеним
:
-
Шта
?
...
Самоубиство
?
...
Једна
радница
?
...
Из
љубави
?
Уредник
,
с
обасјаним
лицем
као
да
је
добио
главни
згодитак
,
скочи
иза
стола
и
потрча
телефону
.
Скочи
преводилац
,
коректор
,
па
и
фактор
.
Ова
радост
ледну
Кремића
у
срце
.
Уредник
,
који
је
био
заменио
администратора
на
телефону
,
пошто
чу
све
што
је
хтео
,
прекиде
везу
и
,
весело
трљајући
руке
,
стаде
да
објашњава
радозналим
:
-
Мата
Без
Руке
јавља
се
са
Дорћола
да
се
удавила
у
Дунаву
једна
радница
из
Официрске
Задруге
.
Узрок
несрећна
љубав
...
Обећао
сам
му
дати
десет
бројева
бесплатно
данас
...
А
где
је
Васић
?
...
Стан
самоубице
Банатска
улица
број
36
.
-
Па
ту
ја
седим
!
-
изненади
се
Кремић
.
-
Онда
брзо
!
Иначе
нема
Васића
.
Трчите
тамо
...
Само
брзо
и
што
више
појединости
.
Ствар
је
важна
...
Слагачи
чекају
на
рукопис
.
-
Препород
ће
отићи
данас
као
алва
!
-
додаде
администратор
задовољно
.
ГЛАВА
ДРУГА
ЗНАК
У
дну
суморног
дунавског
краја
,
готово
на
самој
обали
,
налази
се
Банатска
улица
,
још
непросечена
,
и
покалдрмљена
само
са
једне
стране
.
У
тој
улици
,
где
кокоши
безбрижно
чепркају
земљу
као
у
каквој
паланци
,
издиже
се
једна
велика
кућа
на
два
спрата
.
То
је
кућа
број
36
.
Подигао
ју
је
један
велики
београдски
трговац
од
грађе
која
му
је
остала
после
зидања
једне
велике
државне
грађевине
.
Трговац
је
говорио
да
је
диже
у
хуманом
циљу
,
тежећи
да
радницима
пружи
удобан
и
јевтин
стан
.
Кад
је
ударао
темељ
,
начинио
је
од
тога
читаву
црквену
свечаност
,
а
када
је
кућу
свршио
,
снабдео
је
сваки
апартман
својим
литографским
портретом
.
Оба
пак
пута
престонички
листови
донели
су
дугачке
чланке
у
славу
овог
предузимача
.
Међутим
,
радници
су
остали
у
својим
старим
земуницама
,
јер
је
кирија
била
скупа
.
Тек
неколико
њих
,
који
су
имали
боље
наднице
,
заузели
су
одељења
доњег
спрата
,
нарочито
она
из
дворишта
.
Остала
одељења
заузеле
су
две
три
јеврејске
породице
,
једна
бабица
,
код
које
је
становао
Милош
Кремић
,
ситни
чиновници
и
занатлије
.
Милош
се
ретко
задржавао
код
куће
,
те
још
добро
није
познавао
овај
монуменат
предузимачке
хуманости
.
Тек
поједини
детаљи
,
које
је
случајно
сретао
за
неколико
месеци
откако
је
седео
у
овој
кући
,
стварали
су
му
слику
о
њој
,
слику
једног
нејасног
мозаика
разних
сталежа
,
вера
,
народности
и
културе
.
Између
себе
општиле
су
само
породице
које
имају
заједнички
трем
и
подрум
.
Жене
су
једна
другу
пажљиво
титулисале
госпом
и
говориле
час
ви
час
ти
.
У
дворишту
је
обично
владала
тишина
,
она
чудна
тишина
гомиле
која
је
заузета
послом
.
Цео
тај
свет
,
тих
шеснаест
разних
породица
,
проводио
је
дан
радећи
,
а
ноћ
спавајући
.
Ретко
да
се
каткад
зачује
глас
какве
песме
или
свирке
.
Па
и
сама
деца
била
су
мирна
;
ћутећи
су
се
играла
у
каквом
куту
;
тек
кад
изађу
на
Дунав
скакала
су
и
дерала
се
.
Одрасли
су
брзо
ишли
преко
дворишта
,
као
да
су
су
бојали
да
их
ко
не
повуче
за
капут
,
натраг
на
улицу
,
у
рад
,
и
улазили
у
своје
станове
на
једнака
,
мрко
обојена
врата
,
тако
решени
као
да
никад
из
њих
неће
изаћи
.
Физиономија
ове
куће
била
се
једва
мало
изменила
кад
се
десило
ово
самоубиство
.
Деца
која
су
се
сва
скупила
на
капију
гледала
су
забленуто
у
једну
собу
на
доњем
спрату
,
где
је
лежала
умрла
девојка
.
У
њиховим
крмељивим
очима
тек
би
синуо
сјај
свести
кад
би
неко
изашао
из
те
собе
.
Радо
су
се
стављала
на
услугу
кад
би
им
ко
отуда
затражио
да
што
послушају
,
и
по
троје
трчало
у
бакалницу
за
тамњан
или
у
кафану
за
ракију
.
После
би
опет
заћутала
,
и
кад
би
које
од
њих
запитало
што
,
остала
би
га
утишавала
песницом
у
слабине
и
тако
чувала
свечану
и
тужну
тишину
која
је
лебдела
над
овом
незграпном
кућом
.
Нека
сањива
малаксалост
која
опија
вукла
се
по
стварима
.
Жуто
фебруарско
сунце
обасјавало
је
само
јужну
страну
дворишта
.
Остале
три
стране
су
остајале
у
пепељавој
сенци
,
која
је
још
више
појачавала
дубоку
меланхолију
и
пустош
овог
живота
у
предграђу
.
Кремић
се
надао
да
ће
затећи
своју
газдарицу
код
куће
и
добити
од
ње
податке
који
су
му
требали
.
Али
је
она
већ
била
изашла
на
неки
порођај
.
Требало
је
упитати
неког
другог
.
Једна
девојка
,
која
се
по
укусном
оделу
и
углађеном
кретању
одвајала
од
осталих
становника
ове
куће
,
видела
се
како
непрестано
трчи
и
свршава
послове
потребне
око
једног
покојника
.
Она
је
помогла
да
се
девојка
намести
,
нашла
је
цвећа
,
зимзелена
и
лала
,
распремила
собу
и
кујну
,
метнула
неколико
столица
напоље
за
оне
који
немају
места
унутра
,
донела
од
своје
куће
кафе
и
шећера
,
слала
децу
у
бакалницу
,
звала
ову
или
ону
старију
и
искуснију
жену
да
се
нађе
око
мртваца
,
мало
говорила
,
а
највише
чувала
присуство
духа
,
те
радила
предано
као
да
јој
је
то
дужност
.
Ова
девојка
,
која
се
звала
Зорка
,
седела
је
са
својом
мајком
,
удовицом
једног
чиновника
,
до
бабичиног
стана
.
Њихово
је
одељење
било
најскупље
и
најлепше
,
на
горњем
спрату
,
над
самим
улазом
,
са
три
велике
собе
,
окренуте
Дунаву
.
Оне
су
имале
пензију
,
коју
су
умеле
да
распореде
.
Једну
су
собу
издавали
,
ако
се
јави
преко
пријатеља
каква
девојка
.
Имали
су
у
кући
све
што
им
треба
.
Према
суседима
су
се
држали
на
оној
благонаклоној
висини
коју
наше
ситне
чиновничке
породице
заузимају
према
грађанском
сталежу
;
нису
тражили
од
својих
комшија
ништа
и
ретко
им
правили
посете
,
али
су
им
радо
позајмљивали
кад
им
затреба
штагод
:
какав
суд
или
нешто
шећера
,
који
грош
или
практичан
савет
.
Стога
је
свет
око
њих
веровао
да
ове
жене
имају
више
новаца
него
што
је
било
у
ствари
,
и
окруживао
их
извесном
пажњом
и
понизношћу
која
се
указује
само
господи
.
Сарадник
Препорода
се
једва
сећао
да
је
неки
пут
видео
Зорку
у
кући
,
те
ништа
није
изближе
знао
о
њој
.
Али
,
по
свему
што
је
на
њој
видео
,
закључио
је
да
она
није
неки
велики
род
утопљеници
и
да
је
најбоље
да
се
њој
обрати
,
те
уђе
да
је
потражи
.
Зорка
је
у
том
тренутку
скидала
лонце
с
кафом
,
и
кад
угледа
Милоша
да
јој
се
приближује
,
толико
се
трже
да
јој
се
кафа
просу
по
ватри
.
Она
је
познавала
Кремића
из
виђења
.
Знала
је
да
ради
у
Препороду
и
да
је
песник
.
Његови
стихови
,
који
су
излазили
с
времена
на
време
у
овом
листу
,
обично
о
каквом
великом
пролазнику
,
налазили
су
топао
пријем
у
њеноме
срцу
.
Њој
је
годила
сентименталност
двадесетих
година
којима
су
ове
песме
биле
испуњене
и
извесна
жица
искрености
која
их
је
одвајала
од
тадашњих
песама
,
пуних
тражења
свиле
и
измишљених
салона
.
Радо
је
читала
и
остало
што
изађе
у
Препороду
под
потписом
М
.
К
.
,
па
је
уочила
Милошев
стил
,
те
је
познавала
и
оно
што
је
писао
без
потписа
.
У
празнини
девојачких
дана
,
она
је
кришом
пратила
погледом
Милоша
кад
изјутра
излази
у
варош
,
интересовала
се
да
сазна
што
више
појединости
о
њему
,
и
знала
је
да
је
прошле
јесени
свршио
права
и
да
се
још
није
решио
да
ступи
у
државну
службу
.
Тај
млади
човек
,
замршене
плаве
косе
и
са
замишљеним
лицем
,
на
које
је
неодређена
меланхолија
утискивала
као
један
печат
,
одвајао
се
од
осталих
младића
који
су
око
ње
становали
,
махом
трговачких
помоћника
и
банкарских
чиновника
,
те
би
је
покаткад
боцнула
жеља
да
се
упозна
с
њим
.
Тренутак
који
јој
је
доносио
ово
познанство
био
је
неочекиван
и
злокобан
.
На
њиховом
домаку
лежао
је
мртвац
.
Атмосфера
је
била
тешка
,
пуна
тамњана
и
мртвачког
мириса
.
Кад
је
млади
човек
поздрави
,
нешто
хладно
сави
се
око
Зоркина
срца
,
као
човеку
кад
осети
рђав
знак
.
Не
размишљајући
ништа
и
предајући
се
сва
томе
тамном
осећању
,
она
збуњено
остави
лонче
са
кафом
и
,
једва
промуцавши
пардон
,
промаче
поред
Кремића
у
двориште
.
Милош
је
био
пошао
из
редакције
,
са
најбољом
вољом
да
скупи
материјал
за
љубавну
драму
које
се
завршила
на
дунавској
обали
,
али
,
уколико
се
одмицао
од
уредништва
,
утолико
се
у
њему
губила
воља
за
то
и
обузимала
га
извесна
неугодност
при
помисли
каква
ће
сцена
бити
између
њега
и
родитеља
несрећне
девојке
.
-
Шта
ли
је
могло
окорети
срце
овог
човека
да
се
радује
туђој
смрти
и
од
ње
прави
трговину
?
-
мислио
је
путем
Кремић
,
сећајући
се
како
је
уредник
трљао
руке
задовољно
кад
је
сазнао
за
самоубиство
.
-
Син
једног
проте
из
унутрашњости
и
познатог
народног
посланика
;
одлично
свршио
гимназију
у
Београду
и
права
у
Паризу
;
широм
му
била
отворена
врата
каријери
у
дипломатији
и
на
Универзитету
...
Шта
га
је
натерало
да
остави
све
то
и
пристане
да
се
прегони
са
типографима
,
ради
са
пијаницама
,
изналази
где
је
јефтинији
и
сам
конац
којим
се
увезују
пакети
новина
.
Добро
упознат
са
најлепшим
делима
светске
литературе
,
ево
га
где
угађа
крвожедним
инстинктима
публике
за
њен
петпарац
!
Да
је
било
угодније
време
за
размишљање
,
можда
би
се
овај
млади
човек
,
такође
родом
из
унутрашњости
,
кога
су
већ
почела
походити
питања
живота
,
задубио
у
тајну
овог
прелома
и
у
њој
нашао
поуке
за
свој
живот
,
али
смрт
је
била
тако
близу
да
је
својом
свечаношћу
презирала
ситне
рачуне
.
И
млади
новинар
,
гадећи
се
на
свој
позив
,
остављен
сам
себи
,
посматрао
је
шта
се
око
њега
ради
.
Кујна
у
којој
га
је
оставила
Зорка
била
је
тако
уска
да
се
човек
у
њој
једва
могао
окренути
.
Мали
број
судова
и
ствари
у
њој
показивао
је
да
ту
живи
једна
скромна
породица
,
а
по
чистоти
у
свему
видело
се
да
ту
станују
само
жене
.
Из
собе
је
допирало
нарицање
једне
старице
,
убрађене
црном
шамијом
и
с
укрштеним
шалом
на
леђима
.
Кукњаву
је
пратио
пригушен
разговор
комшинки
.
-
Погледај
је
,
Бога
ти
,
као
да
је
заспала
!
-
чуо
се
глас
једне
младе
жене
у
либадету
од
плаве
кадифе
.
-
Као
да
ће
сад
устати
!
-
потврди
друга
жена
.
-
Сирота
,
како
се
усуди
!
-
Мене
сву
језа
подиђе
кад
само
помислим
...
-
А
што
?
-
упаде
неко
трећи
-
Боље
то
него
да
се
трује
.
Мање
је
муке
.
-
Грех
је
то
,
јадна
!
-
рече
она
жена
у
либадету
,
поверљиво
,
да
је
не
чује
старица
која
је
кукала
.
-
Није
то
њен
грех
!
-
противи
се
гласно
она
трећа
жена
.
Он
је
грешан
,
пасји
син
.
Ја
бих
њему
револвер
...
-
Па
шта
ми
Бог
да
!
...
-
допуни
неко
четврти
.
-
Куку
,
сине
,
шта
учини
од
себе
-
нарицала
је
старица
у
црној
шамији
акцентујући
по
нишки
.
На
два
састављена
стола
лежала
је
мртва
девојка
,
обучена
у
празнично
руво
.
Лице
јој
је
било
повезано
једном
ружичастом
свиленом
траком
,
да
јој
уста
не
би
стајала
отворена
.
Мртвачка
укоченост
била
је
наступила
и
вилице
се
нису
могле
потпуно
склопити
,
те
су
јој
усне
стајале
полуотворене
и
насмејане
,
као
да
је
душа
сањала
некакав
пријатан
сан
.
Овај
осмех
кварила
је
једна
мрља
,
која
је
стајала
у
дну
десног
образа
као
једна
црна
суза
;
ова
мрља
долазила
је
од
згусле
крви
,
која
се
прилепила
за
кожу
у
последњем
тренутку
живота
и
више
се
није
дала
опрати
.
Иначе
су
образи
били
бледи
.
Црте
се
претварале
у
хладан
мрамор
.
Под
трепавицама
се
виделе
стакласте
зенице
.
Душа
се
претворила
у
ноћ
.
И
присуство
смрти
уносило
је
хладну
свечаност
у
свакодневну
сиротињу
овог
стана
.
Дигнувши
очи
са
мртваца
,
Кремић
задржа
поглед
на
подбухлом
лицу
старице
која
је
седела
чело
главе
покојничине
и
,
нетремице
гледајући
у
лепо
лице
свога
детета
,
грцала
и
питала
се
изгубљено
:
"
Куку
,
сине
,
шта
учини
од
себе
?
"
Лице
ове
старице
,
колико
се
видело
испод
црне
шамије
којом
је
била
убрађена
,
било
је
суво
,
мршаво
,
поцрвенело
и
огрубило
као
код
људи
који
су
одвајкада
сиротиња
,
људи
који
проводе
своје
дане
без
сочне
жалбе
за
пропалим
имањем
или
без
зелене
наде
да
ће
доћи
нови
и
бољи
дани
.
По
овој
дубокој
паћеничкој
резигнацији
резао
је
свежи
бол
страшне
гримасе
очајања
и
мржње
на
живот
.
Кремић
се
не
смеде
умешати
у
ову
беду
него
се
неопажено
врати
на
трем
,
па
се
реши
да
упита
ону
децу
да
му
кажу
што
знају
.
Али
се
у
том
тренутку
сусрете
са
Зорком
.
Она
се
руменила
у
лицу
,
кајала
се
због
свога
сујеверства
и
враћала
се
да
госте
послужи
кафом
.
-
Молим
вас
,
госпођице
,
на
неколико
речи
...
-
осмели
се
новинар
.
-
Шта
се
то
десило
?
Извините
ме
за
један
тренутак
.
Сад
ћу
ја
,
само
да
наслужим
кафу
женама
,
-
одговори
му
она
,
љубазно
и
слободно
,
и
утрча
у
кућу
.
Милош
погледа
за
њом
.
Зорка
је
била
од
оних
девојака
код
којих
се
избегава
говор
о
годинама
.
Време
и
прековремен
девојачки
живот
почели
су
већ
да
остављају
трагове
на
њој
.
Њене
црте
су
већ
почињале
да
вену
и
добивају
бледолику
боју
задоцнелог
цвећа
.
Али
је
она
имала
лице
жене
која
је
мршава
одвајкада
и
које
се
лако
не
мења
с
годинама
.
Тој
особини
,
која
јој
је
давала
нечег
детињастог
и
тичијег
,
лепо
се
придружавао
влажан
поглед
њених
дубоких
очију
,
које
су
биле
мрке
као
воде
у
хладу
од
врба
.
Виткост
њеног
сразмерног
тела
заогртала
се
једним
тајанственим
велом
који
жену
чини
женом
,
и
измицала
погледу
посматрачевом
.
У
овој
беди
смрти
и
скученог
живота
Кремић
се
пријатно
осети
кад
виде
кретање
њених
лепих
женских
облика
.
Чудио
се
како
Зорку
раније
није
приметио
.
Да
,
човек
данима
пролази
једним
путем
,
види
прашину
,
ограду
,
траву
и
лептира
на
њему
,
а
не
примећује
лиснату
одраслу
јабуку
,
која
се
сва
бели
од
цвета
.
Случај
један
открива
му
племенито
дрво
,
и
он
застаје
зачуђен
,
и
пита
се
:
да
ли
је
то
доиста
јуче
постојало
.
Кад
се
Зорка
врати
,
Милошево
лице
се
озари
ватром
задовољства
,
и
он
је
,
да
би
се
што
боље
са
њом
познао
,
шаљиво
упита
:
-
А
мени
кафа
?
-
Гле
,
зар
сте
ви
за
то
дошли
!
-
одговори
му
она
ђаволасто
.
Кремић
се
насмеја
и
,
гледајући
мале
вене
на
Зоркиним
капцима
и
слепим
очима
,
које
су
плавом
мрежицом
опкољавале
дубину
њених
зеница
,
замоли
је
да
му
одговори
на
питања
која
јој
је
постављао
о
несрећној
девојци
и
узроку
њеног
самоубиства
.
-
Анђа
се
упознала
у
овој
кући
са
једним
бандиским
наредником
,
-
одговори
му
девојка
.
-
Он
је
био
врло
леп
човек
,
крупних
црних
бркова
и
очију
.
Носио
се
пажљиво
:
кајас
му
је
био
увек
нов
,
а
одело
од
официрске
чоје
.
Кад
је
говорио
,
смешио
се
и
све
окретао
на
шалу
.
То
ми
се
није
допадало
код
њега
и
плашило
ме
за
Анђу
.
Она
га
је
брзо
заволела
и
с
њим
се
спријатељила
.
Мајка
јој
ништа
није
сметала
,
хвалила
је
наредника
и
радовала
се
срећи
свога
детета
.
То
су
били
лепи
моменти
и
за
нас
комшије
кад
би
наредник
седео
са
Анђом
и
свирао
на
своју
трубу
.
Да
,
он
је
свирао
,
свирао
увек
.
Кад
год
му
је
служба
допуштала
,
долазио
је
кући
и
ту
је
чекао
да
се
Анђа
врати
,
извијајући
мелодије
које
су
биле
врло
слатке
и
жалосне
,
као
да
то
није
свирао
човек
који
се
увек
смеје
.
А
кад
би
она
дошла
,
сели
би
заједно
,
она
је
певала
тихо
,
изгубљено
,
а
он
ју
је
пратио
све
тише
и
тише
.
Ту
задрхта
Зоркин
глас
.
-
То
је
трајало
тако
цело
лето
,
-
продужи
она
,
-
али
,
од
јесенас
,
наредник
је
све
ређе
долазио
кући
,
све
се
ређе
чула
његова
труба
.
О
Митрову-дне
он
се
исели
одавде
,
изговарајући
се
да
му
је
далеко
касарна
,
а
пре
месец
дана
буде
премештен
у
Ваљево
.
Шта
је
од
тога
доба
било
између
њих
двоје
,
ја
не
знам
.
Видим
само
како
се
свршило
:
јутрос
је
Анђа
отишла
на
рад
као
и
обично
,
али
место
да
удари
у
варош
,
она
оде
на
Дунав
,
и
не
говорећи
никоме
ништа
,
не
остављајући
ниједне
речце
написане
,
она
скочи
у
воду
.
Кад
су
притрчали
неки
војници
и
извукли
је
из
реке
,
она
је
већ
била
мртва
.
-
А
он
?
-
упита
помахнитало
Милош
.
-
Он
се
свакако
смеје
,
-
одговори
му
Зорка
,
и
глас
јој
задрхта
још
јаче
.
Кремић
помисли
да
ће
сад
чути
бујицу
речи
против
мушкараца
,
али
се
Зорка
била
повукла
у
се
и
ћутала
,
занесена
и
невесела
.
Чудне
се
ствари
дешавају
на
овоме
свету
.
Има
људи
са
којима
живимо
одавно
заједно
и
у
пријатељству
,
а
никад
се
с
њима
нисмо
разговарали
искрено
,
никад
им
нисмо
широм
отворили
своје
срце
;
док
с
другима
тек
што
смо
проговорили
коју
реч
,
а
ми
се
заинтересујемо
за
њих
као
за
браћу
и
пружимо
им
цело
своје
срце
.
Једва
оваква
потреба
за
интимношћу
била
је
обузела
млада
човека
према
девојци
с
којом
је
говорио
,
и
он
је
упита
умекшаним
гласом
који
је
долазио
из
дубине
груди
:
-
Опростите
ми
,
госпођице
,
ако
сам
слободан
.
Кад
вас
видим
тако
ћутљиву
и
меланхоличну
,
ја
се
плашим
да
вас
овим
нисам
повредио
...
бојим
се
да
и
ви
нисте
несрећни
.
Преко
Зоркиних
усана
прелете
један
жалостан
осмејак
.
-
Несрећна
нисам
,
-
одговори
она
простосрдачно
,
-
него
ме
је
потресла
несрећа
ове
девојке
.
-
Шта
мислите
о
њој
,
о
Анђи
?
Да
ли
је
осуђујете
?
-
Ја
не
видим
зашто
је
треба
осуђивати
.
Ово
је
само
несрећа
,
зла
судбина
,
како
кажу
наше
мајке
.
Анђа
је
била
слабо
створење
,
које
се
није
могло
одупрети
искушењу
,
прохтевима
срца
,
и
сносити
последице
које
они
изазивају
.
-
Напротив
!
-
рече
Милош
.
-
Она
је
правилно
мислила
.
Живот
је
жалостан
.
Једина
срећа
коју
можемо
наћи
у
њему
јесте
љубав
.
Кад
ње
нема
...
Не
,
није
тако
.
Љубави
има
увек
.
Она
нам
се
нуди
на
сваком
кораку
.
Колико
има
потребитих
и
немоћних
који
су
жедни
наше
љубави
.
Али
љубав
какву
је
Анђа
тражила
то
је
осећање
луксуза
.
Она
нас
вуче
ка
задовољствима
,
али
не
и
срећи
,
јер
се
срећа
налази
у
дужности
и
пожртвовању
...
Пожртвовање
је
срећа
,
господине
Кремићу
,
-
понови
Зорка
и
набра
обрве
,
две
мале
обрве
,
тешке
и
црне
као
крила
у
ластавице
.
-
То
су
калуђерске
мисли
,
госпођице
!
Према
томе
,
ја
бих
...
Зорка
не
хтеде
да
допусти
да
се
разговор
продужи
даље
на
том
терену
него
прекиде
Кремића
:
-
Ви
ћете
сад
написати
читаву
историју
од
овог
догађаја
.
Али
би
корисније
било
да
се
нађете
овде
.
Потребно
нам
је
људи
.
Наше
комшије
су
на
раду
и
заузети
су
цео
дан
.
Кремић
обећа
да
ће
се
навратити
после
подне
и
учинити
што
може
,
али
се
унапред
извини
да
се
не
уме
наћи
у
оваквим
стварима
.
-
Треба
умети
!
-
несташно
му
добаци
ова
мршава
девојка
и
отрча
да
види
треба
ли
шта
женама
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
.
ТРИ
ДРУГА
.
Милош
Кремић
пролазио
је
читаву
зиму
поред
своје
нове
познанице
а
,
тако
рећи
,
није
је
видео
.
Сад
пак
,
раставши
се
од
ње
,
мислио
је
на
њу
,
памтио
све
што
је
код
ње
нашао
и
веровао
да
је
боље
зна
него
све
жене
које
је
досада
познавао
.
Далеко
од
Зорке
,
он
је
као
сва
осетљива
жива
бића
која
су
обдарена
имагинацијом
,
оживљавао
њено
лице
,
бледо
и
невесело
као
задоцнело
цвеће
,
њен
прав
поглед
,
који
је
долазио
из
мирних
дубина
тамног
ока
,
меланхоличан
осмех
око
усана
,
које
су
прецветале
недирнуте
љубавним
пољупцем
,
сигуран
глас
,
који
је
слободно
износио
њена
интимна
мишљења
,
и
цело
њено
витко
биће
које
се
измицало
посматрачевом
погледу
.
У
овим
мислима
,
којих
се
није
могао
отрести
,
лице
и
глас
Зоркин
давали
су
му
утисак
једног
сна
или
неке
успомене
.
Одакле
се
дизала
ова
женска
глава
,
на
шта
су
га
опомињали
ови
прикривени
уздаси
и
речи
,
сређене
у
природне
афоризме
,
који
су
му
продирали
у
дубину
срца
?
У
редакцију
је
дошао
на
време
и
сео
да
пише
.
Као
да
је
хтео
наћи
одушке
новим
осећајима
који
су
га
гушили
,
он
се
сав
предавао
опису
жалосне
љубави
између
раднице
Анђе
и
бандиског
наредника
,
па
је
описујући
замишљене
дирљиве
сцене
уздржавао
с
муком
сузе
које
су
му
навирале
на
очи
.
Слагачи
су
са
уживањем
читали
овај
рад
слажући
слова
,
и
гласно
давали
своје
похвалне
примедбе
.
То
је
потврђивао
и
коректор
прегледајући
шиф
за
шифом
,
а
администратор
,
који
је
био
свршио
обрачун
с
продавцима
,
беспослен
је
читао
свршене
коректуре
и
говорио
:
-
Алал
ти
вера
,
Милошу
.
Види
се
да
си
песник
.
Данас
ће
отићи
хиљада
више
,
као
један
!
И
сам
уредник
прилазио
је
Кремићу
,
нудио
му
цигарете
и
палидрвца
.
Кад
сврши
све
,
млади
сарадник
Препорода
предложи
својим
друговима
и
уреднику
да
скупе
нешто
новаца
за
мајку
покојничину
,
да
јој
се
то
нађе
у
невољи
.
Ту
се
Милош
поново
изненади
.
Онај
исти
човек
који
је
задовољно
трљао
руке
,
кад
је
чуо
да
је
једна
сиротица
извршила
самоубиство
,
збуњено
је
промуцао
:
"
Нека
,
оставите
ви
то
,
даћу
ја
нешто
!
"
и
уручио
Кремићу
двадесет
динара
да
однесе
девојчиној
мајци
.
Сирота
жена
како
се
обрадовала
!
Баш
јој
је
требао
новац
за
плати
таксу
за
митрополитов
благослов
,
да
би
јој
ћерку
опојали
и
сахранили
по
обредима
православне
цркве
.
-
Хоћете
ли
доћи
довече
на
чување
мртваца
?
-
рече
му
Зорка
том
приликом
.
-
Биће
доста
девојака
,
Анђиних
другарица
.
-
А
хоћете
ли
ви
бити
?
-
запита
је
Кремић
,
осмехнувши
се
.
-
Моја
мајка
брзо
задрема
...
-
Шта
то
мари
.
Нећете
бити
сами
.
-
Ви
не
знате
моју
мајку
!
-
додаде
Зорка
гласом
који
је
издавао
поштовање
и
страх
.
Милош
Кремић
је
био
већ
претурио
далеко
неколико
сентименталних
криза
прве
младости
и
сит
је
био
својих
једностраних
несрећних
љубави
,
чији
је
једини
добар
род
била
једна
књига
меких
и
жалосних
стихова
који
су
му
отшкринули
врата
нашега
Парнаса
.
Истина
,
он
није
после
тога
одрицао
постојање
и
драж
љубави
,
како
је
то
обичај
непосредно
после
првих
друштвених
бродолома
.
Он
је
и
даље
сматрао
љубав
за
суштину
живота
.
И
млади
песник
,
који
досада
није
био
видео
ни
го
врат
својих
драгана
,
жудео
је
за
новом
симпатијом
,
за
једним
женским
бићем
које
би
се
хтело
привезати
за
њега
душом
и
телом
,
и
којем
би
он
поклонио
цео
узбудљиви
раскош
своје
младости
.
Ипак
је
његов
дотадањи
сентиментални
живот
још
имао
утицаја
и
цртао
му
љубав
,
стварну
љубав
између
човека
и
жене
,
као
чедо
из
царства
слободних
осећаја
и
страсти
,
као
једну
наклоност
без
везе
и
примесе
материјалног
живота
.
Он
није
хтео
да
ту
љубав
придобије
поклонима
и
умиљавањем
,
обећањем
за
брак
и
перспективама
положаја
који
је
желео
задобити
у
друштву
.
Па
чак
није
хтео
да
успех
његове
љубави
зависи
ни
од
чари
његове
поезије
,
ни
од
разложности
његових
политичких
чланака
.
Хтео
је
да
та
љубав
и
њему
дође
као
једном
обичном
човеку
који
има
право
на
њу
и
који
ничим
не
заслужује
мржњу
и
хладноћу
.
При
том
Кремић
није
био
од
оних
људи
чије
је
лице
природа
обдарила
неодољивошћу
лепоте
,
да
се
око
њега
девојке
отимају
,
те
је
чекао
време
и
случај
да
му
се
побере
и
ово
последње
нереално
цвеће
прве
младости
.
Навикнутом
тако
на
несрећне
љубави
и
стерилна
обожавања
,
полуобећани
рандеву
у
Банатској
улици
годио
му
је
необично
.
У
срцу
је
осећао
чар
једне
неиспеване
песме
и
у
крви
слатку
топлину
неког
непојамног
одушевљења
.
По
природи
ћутљив
и
у
најинтимнијем
друштву
,
он
би
се
сад
распричао
и
слатко
смејао
,
са
своја
два
друга
,
за
једним
столом
у
Москви
.
Њих
тројица
су
били
из
једне
јаке
универзитетске
генерације
,
која
се
с
успехом
огледала
у
науци
,
књижевности
и
политици
.
Припадали
су
једном
клубу
и
у
њему
били
најинтимнији
.
Заблуда
је
мислити
да
интимни
другови
морају
бити
у
свему
једнаки
.
Изгледа
,
напротив
,
да
се
могу
здружити
само
људи
са
разним
особинама
,
а
нарочито
неједнаким
степенима
осећајности
.
Њима
треба
само
једна
мала
веза
потребе
или
честих
сусрета
па
да
се
сложе
,
одричући
се
само
екстрема
своје
оригиналности
.
Ову
тројицу
везале
су
три
сентименталне
историје
,
које
су
се
случајно
распрострле
једанпут
на
терен
једне
свечаности
коју
је
била
приредила
њихова
група
на
Универзитету
.
Налазећи
се
у
једној
муци
,
они
су
се
приближили
за
то
време
,
за
тих
неколико
часова
,
па
тако
и
остали
,
сродивши
се
као
другови
из
детињства
,
мада
су
у
свему
били
различити
.
Најстарији
од
њих
,
Богдан
Васић
,
који
је
био
репортер
Препорода
и
имао
узречицу
:
"
како
да
кажем
"
,
био
је
такође
песник
,
али
без
великих
нада
на
какав
сјајан
успех
.
Стихом
је
умео
владати
врло
добро
,
мада
се
никад
није
знао
удубити
у
предмет
и
из
њега
дати
нешто
ново
и
непосредно
.
За
његову
поезију
-
коју
најзад
ни
он
није
много
ценио
-
била
је
фатална
његова
љубав
са
једном
ученицом
Учитељске
Школе
,
девојком
иначе
симпатичном
,
али
без
ичега
темељног
,
јасног
и
урођеног
.
Та
љубав
је
била
рана
,
почела
је
још
док
је
Богдан
био
у
гимназији
,
те
му
није
дала
стварног
документа
,
и
још
више
му
појачала
склоност
за
површну
осећајност
.
Кад
је
девојка
свршила
школу
,
отишла
је
из
Београда
у
неко
село
близу
Петровца
,
далеко
од
сваког
угоднијег
саобраћајног
средства
,
те
је
поета
почео
непрестано
тужити
у
својим
песмама
:
"
Дођи
,
драга
!
Ходи
драга
!
"
То
му
је
прешло
у
навику
као
оно
његово
"
како
да
кажем
"
,
те
и
кад
би
се
трудио
да
избегне
овај
фатални
мотив
,
ипак
се
кроз
песму
осећало
оно
:
"
Дођи
драга
!
"
Иначе
,
Васић
се
није
много
трудио
.
Био
је
природе
немарне
.
Живео
је
за
данас
,
и
није
га
се
тицало
шта
ће
бити
сутра
.
Што
би
добио
новаца
,
брзо
би
потрошио
на
дуван
и
добар
ручак
,
цвеће
и
одело
,
на
кафу
и
жене
,
не
плативши
никоме
ни
паре
свога
дуга
,
ма
то
било
код
гостионичара
,
газдарице
или
неког
пријатеља
.
Једног
дана
човек
га
је
могао
видети
обученог
као
министра
,
с
белим
прслуком
и
ћилибарском
муштиклом
у
зубима
,
а
после
се
с
вуцима
клао
.
Час
се
видео
у
Москви
,
усред
какве
отмене
породице
,
а
час
се
гурао
у
каквој
забаченој
кафаници
са
некаквим
поднаредницима
који
су
писали
у
Узданици
и
имали
књижевних
амбиција
.
Због
те
немарности
није
свршио
школу
,
иако
су
његови
другови
већ
отслужили
војску
и
добили
указ
;
нити
је
било
изгледа
да
ће
је
икад
свршити
.
Драгутин
Ранковић
,
студент
француског
језика
и
литературе
,
био
је
сушта
противност
Васићу
.
Његово
одело
,
које
није
било
од
богзна
како
скупоцене
материје
,
било
је
модерног
кроја
и
боје
,
увек
углачано
и
без
једне
мрље
.
Кад
је
седео
редовно
је
повлачио
панталоне
у
колену
,
пажљиво
марамом
брисао
сто
где
ће
наслонити
руку
и
жалио
се
на
келнере
.
Брада
,
која
му
је
као
венац
ивањског
цвећа
окруживала
цело
лице
,
била
је
како
треба
поткресана
;
танки
бркови
описивали
су
геометриски
тачне
лукове
изнад
усана
;
коса
у
длаку
раздељена
,
а
нокти
углађени
и
однеговани
.
Поред
све
ове
пажње
Ранковић
се
бојао
да
му
што
ружно
не
стоји
и
,
с
часа
на
час
,
припиткивао
је
,
усред
најинтересантније
конверзације
,
како
му
стоји
кравата
,
зашто
му
опада
коса
и
је
ли
му
врат
одвише
дугачак
.
Радио
је
гимнастику
,
пушио
две
цигарете
дневно
,
пио
шербет
и
чувао
се
покварена
женскиња
.
Никад
се
није
могао
наљутити
да
заборави
на
другог
,
нити
се
толико
одушевити
да
заборави
на
себе
.
Своје
слободно
време
ревносно
је
трошио
на
рад
клуба
,
али
кад
је
требало
свршити
неку
своју
ствар
,
нико
га
није
могао
наговорити
да
то
одложи
,
ма
Београд
изгорео
.
Он
је
био
стога
један
од
малог
броја
студената
из
те
генерације
који
су
могли
с
правом
рећи
да
нису
пропустили
ниједан
час
на
Универзитету
.
Школу
није
био
свршио
,
јер
био
је
млађи
од
Богдана
и
Милоша
,
али
се
већ
унапред
држало
да
ће
је
свршити
на
време
и
с
најбољом
оценом
.
Са
извесном
плашњом
која
му
је
давала
одмерености
и
поноса
у
тону
,
он
је
знао
говорити
о
свему
и
задобити
свакога
.
Ни
са
ким
се
није
свађао
.
Чак
и
оне
које
није
волео
трпео
је
и
поздрављао
их
на
читавих
десет
корака
високим
дизањем
шешира
и
гласом
препуним
радости
.
Био
је
и
сноб
,
али
само
донекле
,
до
оне
границе
докле
је
слободно
и
допуштено
;
да
подиже
нове
величине
које
се
подижу
,
да
обара
ауторитете
масе
који
се
обарају
,
да
се
извлачи
из
општег
нивоа
и
ствара
себи
квази-животну
потребу
за
науком
и
уметношћу
.
Овај
човек
,
који
је
био
обдарен
немилосрдном
вољом
и
од
оца
чиновника
,
изгледало
је
да
је
способан
за
све
.
Ипак
,
песме
није
писао
,
јер
се
бојао
да
испадне
неозбиљан
.
Писати
расправе
није
се
усуђивао
.
Састављати
уводне
чланке
није
знао
.
Поред
свега
,
он
је
био
свуда
тражен
.
Виђао
се
по
свим
угледним
књижевним
и
политичким
редакцијама
.
У
њима
је
кориговао
језик
примљених
рукописа
и
давао
по
какав
превод
или
белешку
.
Његов
стил
је
имао
нечег
лицемерног
,
плашљивог
и
узалудног
.
За
песника
Ранковић
је
био
одличан
филозоф
,
за
филозофа
богом
обдарени
песник
;
за
професора
вешт
дипломата
,
а
за
дипломату
изврстан
професор
;
људи
су
га
сматрали
за
врло
погодног
у
женском
друштву
,
а
жене
су
мислиле
да
је
врло
занимљив
у
мушком
друштву
.
Сви
су
се
пак
слагали
да
је
Ранковић
врло
учен
и
човек
од
будућности
.
Средину
између
ова
два
антипода
држао
је
Милош
Кремић
.
Родом
из
једне
пропале
ужичке
трговачке
куће
,
он
је
био
наследио
,
од
свега
што
му
је
кућа
некад
имала
,
понос
и
љубав
према
солидарности
,
те
две
особине
класичне
трговине
на
путу
Дубровник
-
Београд
.
Свршио
је
школу
на
време
,
иако
не
са
гласом
одличног
ђака
.
Писао
је
песме
из
насушне
потребе
да
олакша
себи
од
утисака
које
су
му
прилике
живота
товариле
на
срце
.
Из
те
болесне
склоности
за
олакшањем
потицале
су
му
многе
мане
,
претерана
поверљивост
према
лицима
с
којима
је
већ
једном
постао
интиман
,
слабост
енергије
,
воља
за
тражењем
весеља
и
заноса
.
У
томе
ипак
није
претеривао
,
управо
дотеривао
је
дотле
докле
су
му
допуштала
средства
и
преостатак
новца
од
редовних
месечних
издатака
за
стан
,
храну
и
отплату
кројачу
за
одело
.
Иако
није
умео
да
чува
хаљине
,
он
је
поред
свих
мрља
и
бора
на
њима
,
имао
извесне
природне
елеганције
,
која
је
урођена
многим
брђанима
и
најтежа
за
имитирање
.
Прав
и
одрастао
,
са
накомрштеним
поносом
у
очима
и
чистим
словенским
цртама
,
он
је
могао
бити
још
леп
човек
да
није
имао
неуједначен
тен
на
лицу
,
црвене
бубуљице
,
које
су
ружно
одскакале
од
бледоликих
образа
,
и
грубу
кожу
,
што
му
је
долазила
од
расе
која
је
водила
из
дана
у
дан
сурову
борбу
за
опстанак
.
Он
је
био
,
дакле
,
од
оних
људи
који
нису
ружни
и
који
добијају
у
очима
околине
уколико
их
ова
више
познаје
.
Али
,
Милошева
склоност
да
не
ниче
онде
где
се
не
сеје
,
да
чека
у
куту
док
га
догађаји
и
сопствена
вредност
извуку
из
сенке
,
чинила
је
да
остане
непримећен
,
одузимала
је
могућност
женском
свету
да
позна
његове
мисаоне
очи
и
мек
глас
,
који
је
долазио
из
дубине
душе
,
те
је
стога
овај
човек
имао
ретко
који
наклоњен
женски
осмех
да
сачува
у
архиви
свога
срца
.
Тачног
правца
у
животу
није
имао
.
У
њему
,
који
је
био
још
у
годинама
кад
се
човек
ствара
,
отимали
су
се
о
превласт
сув
разум
и
осетљиво
срце
.
Обадвоје
било
је
код
њега
јако
развијено
раним
ступањем
у
живот
и
борбу
.
Он
се
ломио
из
крајности
у
крајност
,
из
разузданог
весеља
у
истински
живот
,
из
животињске
лењости
у
очајну
радљивост
.
Није
се
знало
још
ко
ће
однети
победу
,
разум
или
срце
,
и
дан
победе
означавао
је
дан
његове
трагедије
,
јер
се
разум
био
толико
наоштрио
,
а
срце
тако
нарасло
да
је
Милош
ишао
у
категорију
оних
људи
код
којих
подлегање
једног
од
ова
два
једнака
стуба
њиховог
бића
значи
бродолом
од
кога
се
човек
не
опоравља
.
Од
ових
се
људи
спасавају
само
они
код
којих
борба
између
срца
и
разума
траје
до
краја
живота
,
водећи
их
једном
страшном
резултантом
:
по
урвинама
,
по
уском
венцу
планина
,
између
два
амбиса
,
али
увек
висином
.
Милош
је
позивао
оба
друга
да
иду
заједно
на
чување
мртваца
.
Богдан
је
био
пристао
,
али
Драгутин
се
није
дао
осоколити
.
Кремић
је
волео
Драгутиново
друштво
,
јер
је
овај
штедео
његову
осетљивост
,
опраштао
Милошу
ако
би
се
затрчао
у
критици
његове
педантерије
,
волео
његове
стихове
,
био
му
интимни
критичар
.
Ранковић
је
говорио
да
је
боље
отићи
кући
и
урадити
штогод
пре
спавања
.
-
Море
,
хајде
,
па
ћемо
код
мене
попити
чај
,
-
говорио
му
је
Милош
.
-
Пазимо
се
као
браћа
,
а
још
ми
ниси
био
у
стану
откако
сам
се
преселио
.
-
Та
твоја
Банатска
улица
је
на
крају
света
!
-
примети
му
Драгутин
.
-
За
час
ћемо
се
спустити
Скопљанском
улицом
.
Шетње
ради
...
-
Па
шта
ће
рећи
комшије
?
-
примећивао
је
поново
Ранковић
-
Шта
ће
рећи
?
Биће
им
драго
што
сам
довео
своје
другове
.
Дочекаће
нас
лепо
.
Ми
смо
доле
,
на
Дорћолу
,
велике
зверке
!
-
Да
је
бар
ко
кога
познајем
,
какав
заслужан
човек
!
-
чудио
се
Драгутин
.
-
Ех
,
није
него
да
је
...
како
да
кажем
...
ректор
Универзитета
,
-
пресече
га
Богдан
,
па
дохвати
цигарету
из
Милошеве
табакере
и
стаде
је
пушити
грицкајући
.
-
А
,
шта
велиш
?
...
Биће
...
како
да
кажем
...
нечег
из
Официрске
Задруге
?
-
окрете
се
Богдан
Милошу
,
па
ће
опет
Драгутину
:
-
Буди
мушко
,
Драгутине
Ранковићу
,
како
да
кажем
...
-
и
лупи
га
руком
по
рамену
.
Ранковић
се
не
даде
убедити
,
већ
оде
кући
.
Богдан
дође
до
Три
Шешира
,
али
га
ту
поднаредници
салетише
да
попије
коју
.
И
тако
сам
Милош
пође
у
Банатску
улицу
,
питајући
се
шта
ће
тамо
бити
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
АЛИ
ЈЕДНОГ
ДАНА
...
Гомила
младих
људи
и
жена
,
груба
лица
и
неукусне
тоалете
,
тискала
се
по
трему
,
кујни
и
соби
.
Више
није
било
оне
старице
у
црној
шамији
која
је
кукала
чело
главе
покојничине
,
акцентујући
по
нишки
;
комшинке
су
је
биле
одвеле
некуд
да
се
одмори
,
и
сан
који
крепи
пао
је
на
њене
уплакане
трепавице
.
Анђино
лице
било
је
покривено
једном
џепном
женском
марамом
,
зелено
порубљеном
.
Тајанствену
тишину
смрти
замењивао
је
весео
жагор
,
а
мирис
воштане
свеће
губио
се
у
мирису
од
дувана
и
пива
.
Милош
ступи
у
собу
с
нелагодним
осећањем
човека
који
с
обичним
расположењем
улази
у
гомилу
непознатог
и
развесељеног
света
.
Једва
је
чекао
да
се
прогура
и
нађе
са
својом
новом
познаницом
.
Нешто
у
дубини
душе
говорило
му
је
да
је
она
ту
и
да
га
чека
.
Доиста
,
није
се
преварио
.
Зорка
је
седела
уврх
собе
,
између
своје
мајке
и
Кремићеве
газдарице
.
Госпа
Селена
,
Зоркина
мајка
,
била
је
од
оних
старица
које
носе
хаљину
од
кадифе
,
на
глави
имају
мали
шешир
од
црних
шљокица
и
,
на
први
поглед
,
немају
никаквих
особености
.
Човек
би
помислио
да
ју
је
већ
негде
видео
и
не
би
био
сигуран
да
ће
је
други
пут
познати
.
Али
,
Милош
осети
дубоку
меланхолију
кад
упореди
лице
мајке
и
ћерке
.
Стара
госпођа
,
са
сивом
косом
,
увелим
,
избразданим
лицем
,
исплаканим
очима
и
погуреним
телом
,
којем
су
године
и
старост
одузели
сваку
чар
жене
,
представљала
је
,
упркос
свему
томе
,
живу
визију
старости
девојке
која
је
седела
поред
ње
.
Јер
су
те
очи
наличиле
на
оне
које
су
мрке
као
сенке
по
води
;
те
унакажене
црте
говориле
су
јасно
да
су
то
исте
оне
црте
које
на
ћеркином
лицу
имају
бледолику
боју
задоцнелог
цвећа
,
а
то
погурено
тело
,
на
којем
више
ништа
није
добро
стајало
,
зацело
је
и
отхранило
оно
друго
,
младо
и
витко
женско
тело
које
се
измиче
погледу
посматрачеву
.
Да
знају
мајке
које
тако
јако
опомињу
на
своје
ћерке
каквом
горчином
испуњава
њихова
појава
човека
који
се
са
љубавним
жељама
приближује
њиховом
детету
,
оне
би
се
криле
као
прокажене
.
Зорка
приказа
Милоша
својој
мајци
једним
плашљивим
гласом
,
који
је
садржавао
страх
и
поштовање
према
овој
старици
,
и
напомену
ласкаво
да
је
он
писац
оног
чланка
који
је
изишао
у
Препороду
о
Анђиној
смрти
.
Госпа
Селена
га
промери
једним
погледом
од
главе
до
пете
,
рече
неколико
хладно
љубазних
речи
,
и
продужи
разговор
са
бабицом
не
знам
о
каквом
скандалу
у
једној
великој
београдској
породици
.
Да
би
умањила
утисак
увредљивог
поноса
своје
мајке
,
ове
старе
паланачке
величине
,
која
се
још
сада
осећала
горда
што
је
била
жена
једног
среског
капетана
,
Зорка
се
љубазно
насмеши
и
поведе
разговор
с
Милошем
о
његовој
поезији
.
Али
се
Кремићу
није
из
памети
брисала
госпа
Селена
,
која
је
и
под
старост
говорила
изафектираним
гласом
паланачких
госпођа
и
није
пропуштала
прилику
а
да
не
спомене
своју
пен-зију
,
како
је
она
изговарала
ту
реч
секући
је
на
двоје
ради
јачег
акцента
.
Млади
песник
продужавао
је
,
несвесно
у
мислима
,
да
упоређује
мајку
и
ћерку
,
и
дошао
до
уверења
,
супротног
ономе
које
је
очекивао
:
да
се
ове
две
жене
,
мајка
и
ћерка
,
не
слажу
ни
у
чему
другом
до
у
цртама
на
лицу
.
По
лицу
син
личи
на
оца
,
ћерка
на
мајку
,
али
се
њихове
душе
кадгод
разликују
тако
као
да
нису
изишле
једна
из
друге
.
Између
једне
и
друге
генерације
дубе
се
непремостиви
јазови
.
Млади
се
привикавају
новинама
,
праве
скокове
,
који
су
утолико
већи
уколико
је
раса
свежија
,
поводе
се
духом
времена
,
и
,
на
путу
усавршавања
,
развијају
једну
од
урођених
особина
,
док
она
не
постане
главна
,
и
родитељи
се
упитају
са
запрепашћењем
:
је
ли
то
њихов
син
,
њихова
ћерка
,
дете
њихово
,
које
је
расло
пред
њиховим
очима
и
по
њиховим
саветима
.
Стари
побуњени
против
новог
доба
,
које
корача
брже
него
они
и
немилостиво
их
оставља
за
собом
,
повлаче
се
у
успомене
,
све
што
не
разумеју
мисле
да
је
противу
њих
управљено
,
мрзовољно
ћуте
и
окоревају
у
навикама
.
И
једног
дана
две
генерације
,
очеви
и
синови
,
мајке
и
ћерке
,
родитељи
и
деца
,
налазе
се
на
два
супротна
,
често
пута
непријатељска
терена
,
не
разумеју
се
никако
и
живе
у
миру
само
тако
ако
је
код
деце
толико
поштовање
према
родитељу
да
им
одобравају
све
старачке
каприсе
,
или
код
родитеља
толика
љубав
за
децу
да
им
,
против
свога
мишљења
,
дају
све
,
жртвују
имање
и
себе
саме
.
Како
се
мало
има
да
каже
у
првом
рандеву
!
Човек
осећа
како
губи
од
своје
вредности
са
сваким
секундом
који
пролази
у
мучној
ћутњи
;
изналази
само
баналне
ствари
за
разговор
и
кретенски
се
смеје
без
икаква
повода
,
а
уста
стоје
срцу
затворена
,
као
да
човек
није
скидао
звезде
с
неба
да
би
спремио
себи
један
сат
разговора
.
Један
радник
,
од
оних
радничких
типова
који
носе
реденгот
,
имају
велике
бркове
и
аранжирају
кадрил
на
забавама
,
умеша
се
у
разговор
између
Зорке
и
Милоша
,
и
спасе
ситуацију
.
-
Читао
сам
ваш
опис
смрти
другарице
Анђе
,
-
рече
он
.
-
Допада
ми
се
необично
...
читава
прича
.
Није
се
могла
лепше
ожалити
.
Томе
је
крива
буржоазија
...
треба
укинути
стајаћу
војску
.
Ми
пролетери
...
част
ми
је
представити
се
,
Пера
Јагодић
,
сарачки
мајстор
у
,
родом
из
Бежаније
...
знате
,
овде
преко
.
-
Мило
ми
је
,
мило
ми
је
-
збуњено
се
Кремић
захваљивао
и
бранио
од
даљих
комплимената
.
И
други
радници
приђоше
радознало
.
Један
рече
званично
:
-
Е
,
да
се
испретстављамо
!
И
тада
наста
једно
опште
руковање
,
помешано
са
нуђењем
пива
и
визит-карти
.
Весеље
још
више
порасте
.
Мало
је
требало
па
да
неко
запева
.
-
Слушај
,
Зорка
,
већ
је
време
да
се
иде
кући
,
-
ослови
је
мајка
.
Девојка
се
наже
ближе
госпа
Селени
и
стаде
јој
нешто
тихо
говорити
.
Свакако
ју
је
молила
да
остану
још
мало
.
За
то
време
Милош
ју
је
испитивачки
посматрао
.
Зорка
је
отскакала
од
свих
девојака
које
су
ту
биле
скупљене
,
као
ружа
у
пољу
коприва
.
Кремић
је
осећао
како
лепо
стоји
на
Зорки
њена
црна
сукња
,
која
се
као
талас
ноћи
спуштала
од
њеног
струка
,
и
бела
свилена
блуза
,
што
је
овлаш
оцртавала
благо
развијену
бисту
у
девојке
,
и
да
њена
ушчешљана
фризура
допушта
светлости
да
падне
на
њено
интелигентно
чело
и
открије
дубине
сенастих
очију
.
Он
управо
није
видео
да
је
Зоркина
сукња
црна
,
блуза
свилена
,
а
фризура
ушчешљана
.
Он
је
све
то
примећивао
само
као
један
згодан
оквир
,
који
је
истицао
своју
слику
,
слику
Зорке
просте
,
природне
,
госпоствене
и
у
исти
мах
веселе
и
одушевљене
.
Из
тог
посматрања
трже
га
један
пискав
јеврејски
глас
,
који
га
је
званично
питао
:
-
Која
сте
ви
варош
?
-
Зашто
?
-
Играмо
поште
.
-
Дорћол
!
-
брзо
одговори
Милош
и
насмехну
се
.
-
То
није
варош
!
-
противила
се
Јеврејка
.
-
Добро
,
добро
,
прима
се
!
-
викали
су
радници
.
-
А
ви
,
го-спо-ђи-це
?
-
затеже
Јеврејка
гласом
и
пређе
на
Зорку
.
Зорка
се
замисли
,
па
онда
прште
у
смех
и
рече
:
-
Ужице
.
Нико
ништа
не
примети
;
само
се
Кремић
уједе
за
усне
и
поцрвене
.
Ужице
и
Ужичани
немају
добар
глас
у
Београду
.
Не
једанпут
,
Милош
је
имао
прилике
да
види
како
се
лица
изненадно
промене
кад
помене
да
је
родом
из
ове
вароши
.
Игра
настаде
.
Викало
се
:
"
Тру-тру
!
"
-
"
Ко
иде
?
"
-
Пошта
!
"
Грешило
се
.
Свађало
се
кад
се
неко
ухватио
у
погрешци
.
С
часа
на
час
остајало
је
све
мање
играча
који
нису
били
дали
залогу
.
Пуким
случајем
не
погрешише
само
ово
двоје
који
су
овде
заказали
свој
први
састанак
,
те
осташе
да
суде
.
Повучени
у
кујну
,
Милош
и
Зорка
су
судили
благо
.
Ту
у
закутку
,
остављени
насамо
,
они
су
ћућорили
,
питали
су
чија
је
која
"
фота
"
и
договарали
се
чиме
кога
да
казне
.
Баратајући
по
разноликим
залогама
,
њихови
су
се
прсти
додиривали
.
Лице
им
је
подилазила
нека
топла
румен
.
Очи
су
им
биле
мокре
и
светле
.
Стојећи
једно
према
другом
,
стидљиви
и
неодлучни
,
они
су
наличили
на
две
птице
које
стоје
на
два
разна
џбуна
,
гледају
се
ћутећи
и
слатко
,
пре
него
што
пређу
на
песму
и
даље
нежности
.
Они
из
собе
опомињали
су
их
да
похитају
.
И
ова
два
створа
,
већ
блиска
једно
другом
,
хитали
су
,
али
се
мисао
није
дала
лако
привезати
за
игру
и
продуживала
је
њихов
тајни
састанак
,
на
којем
ни
речи
нису
говорили
о
себи
.
Кад
се
сврши
игра
поште
,
госпа
Селена
уста
и
рече
Зорки
да
се
иде
кући
.
Али
,
онај
радник
у
реденготу
,
Пера
Јагодић
,
салете
госпа
-
Селену
ласкавим
речима
и
готово
је
натера
да
седне
,
док
само
одиграју
још
једну
игру
,
игру
писама
.
-
Нека
свако
задржи
своје
раније
име
,
-
викао
је
Јагодић
,
као
да
аранжира
кадрил
.
-
Затим
добиће
онолико
хартијица
колико
персона
има
у
игри
.
Свакој
од
тих
персона
слободно
је
написати
шта
хоће
у
границама
учтивости
,
адресујући
само
име
вароши
како
се
зове
дотична
персона
.
Хартијицу
треба
,
знате
,
после
превити
тако
да
се
адреса
види
,
и
бацити
у
мој
шешир
.
Милош
је
дуго
мислио
шта
ће
и
коме
ће
да
пише
.
Нико
га
од
ових
радника
ни
радница
није
интересовао
.
Најзад
,
он
стрпа
неопажено
све
хартијице
у
џеп
и
само
на
једној
написа
:
"
Ужице
.
Како
је
пријатна
та
варош
;
ах
,
како
су
били
слатки
они
кратки
тренуци
које
сам
малочас
крај
ње
провео
.
Долази
ми
на
срце
једна
грешна
мисао
:
да
још
неко
умре
,
да
бих
могао
провести
још
неколико
таквих
тренутака
крај
Ужица
,
крај
вас
"
.
Писање
је
дуго
трајало
,
јер
раднице
нису
биле
вичне
перу
,
а
радници
су
заборављали
како
се
ко
зове
.
Најзад
се
то
сврши
и
радник
у
реденготу
поче
делити
пошту
.
Милош
је
радознало
очекивао
шта
ће
наћи
у
тим
писмима
.
Читао
је
једно
за
другим
.
У
првом
писму
стајало
је
:
"
Скромност
је
највећа
врлина
.
"
У
другом
је
било
:
"
Ја
вас
волим
,
ја
вас
обожавам
,
кад
ћу
вас
поново
видети
?
...
Рукопис
и
интерпункција
били
су
до
зла
Бога
рђави
,
и
Милош
пређе
на
треће
писмо
.
Ту
је
стајало
опет
неизвеџбаном
женском
руком
написано
:
"
Ој
Дорћоле
,
мали
Цариграде
!
"
Четврто
писмо
није
било
ништа
интересантније
:
"
Пет
и
три
осам
,
погоди
ко
сам
.
То
те
моли
она
која
те
воли
.
"
Пето
писмо
писао
је
мушкарац
правилним
практикантским
рукописом
:
"
Еј
,
побратиме
,
откуд
ти
овде
западе
?
!
"
...
и
још
неколико
знака
дивљења
.
Кад
пређе
