мојимаи
пред
собом
.
Онда
би
Ната
и
њени
били
жртва
.
Ја
сам
ћутала
,
он
је
патио
—
и
учинио
како
је
мислио
да
му
дужност
налаже
.
И
сад
продужава
ту
дужност
:
навикава
се
на
своју
жену
и
,
како
је
она
добра
и
како
ја
нисам
близу
,
почиње
и
да
је
воли
.
Испочетка
му
је
било
жао
за
мном
,
после
ме
је
само
сажаљевао
,
а
сад
већ
мисли
:
млада
је
она
и
њена
весела
природа
ме
је
већ
прежалила
.
И
прежалићу
те
,
Никола
.
Него
зашто
сам
ја
то
писала
?
Нисам
хтела
о
томе
да
говорим
.
Не
знам
како
и
оно
што
никакве
везе
са
Николом
нема
може
да
ме
одвуче
да
мислим
о
њему
.
Читала
сам
Слику
Доријана
Греја
.
Изгледа
да
зло
нема
дна
.
Мислим
да
све
знам
,
а
оно
искрсне
још
нешто
.
Можда
је
то
начин
да
се
човек
очисти
од
зла
,
не
од
зла
које
је
дошло
,
већ
које
би
могло
доћи
.
Ето
ја
у
Београду
често
чујем
како
људи
са
задовољством
причају
туђе
прљаве
историје
.
Не
знам
да
ли
задовољство
долази
од
саме
прљавштине
или
од
тога
што
су
туђе
те
прљавштине
.
Сећам
се
да
ми
је
,
кад
сам
дошла
,
било
врло
непријатно
то
да
слушам
.
Ја
не
знам
у
каквим
је
ко
приликама
био
и
поступио
овако
или
онако
;
мени
се
пружа
само
како
је
он
поступио
,
само
неки
резултат
,
а
ја
не
знам
какво
је
било
рачунање
.
Обично
нисам
хтела
да
верујем
такве
ствари
,
а
кад
је
вероватност
била
очевидна
,
нисам
хтела
да
мислим
о
њима
,
нисам
хтела
да
ме
се
тичу
.
Али
примећујем
да
све
равнодушније
слушам
такве
приче
.
Бојим
се
да
се
толико
не
навикнем
,
да
почну
да
ми
чине
и
задовољство
.
Ето
тако
човек
—
како
да
кажем
—
није
да
се
поквари
,
јер
ја
никад
нећу
да
се
покварим
,
већ
поквари
укус
.
Ноћ
.
И
цвеће
.
И
ја
сама
у
соби
.
Сама
са
својом
душом
.
И
ја
не
познајем
довољно
ту
душу
коју
познајем
највише
од
свих
душа
.
И
поред
мене
у
клавиру
тек
се
откине
неки
звук
.
Откуда
он
?
Као
да
музика
што
спава
у
инструменту
јекне
тихо
у
сну
.
Неки
ме
страх
обузео
.
Ја
никако
нисам
страшљива
.
Не
бојим
се
лопова
,
убице
,
ничега
.
.
Ја
се
бојим
тајне
.
А
нека
тајна
и
нека
слутња
су
у
ноћи
иза
мојих
завеса
,
у
мирису
цвећа
које
вене
,
у
клавиру
у
који
давно
не
свирам
и
у
самоћи
и
у
ћутању
око
мене
.
Зашто
,
зашто
сам
се
подала
страху
?
Од
чега
је
то
потекло
,
од
које
мисли
?
Кад
нађем
узрок
,
умирим
се
.
Шта
сам
све
мислила
вечерас
?
О
предавању
професора
*
*
*
Како
ми
морамо
бити
њему
досадни
и
како
нам
ситно
све
дроби
.
Међутим
он
се
понаша
као
да
смо
му
равни
.
Добар
тип
или
претварање
које
стаје
напора
?
Није
то
.
Бива
тако
,
наиђе
ми
из
помрчине
нека
мисао
,
заљуља
ме
и
онда
као
да
наступи
нека
несвестица
у
душевном
животу
,
а
кад
се
пренем
,
ја
сам
сва
под
утиском
те
мисли
,
а
не
знам
шта
је
она
садржала
,
већ
само
осећам
неку
тежину
:
бол
,
страх
,
ишчекивање
.
После
сам
мислила
да
треба
да
оправим
јаку
на
зимској
хаљини
,
затим
какав
ћу
капут
да
купим
да
ли
врло
скроман
или
врло
раскошан
.
То
треба
што
пре
урадити
.
Снаја
ме
зове
да
дочекамо
Николу
.
Врло
скроман
ћу
капут
.
Да
,
кажу
,
Никола
долази
кроз
недељу
дана
.
Ах
,
ето
,
то
је
!
...
Зашто
сад
долази
?
Шта
ће
ми
он
?
Ја
сам
лепо
све
то
метнула
у
архиву
.
Ипак
није
то
тако
страшно
.
Само
да
се
не
збуним
кад
га
први
пут
видим
.
Мене
боли
глава
од
мириса
цвећа
.
Хоћу
да
легнем
.
Нећу
да
мислим
.
Ништа
ме
се
не
тиче
,
ништа
,
на
свету
.
Збогом
,
Никола
.
Ја
имам
опет
власт
над
собом
,
ја
имам
опет
своју
слободу
.
Ја
се
смејем
радосно
кад
кажем
:
Збогом
,
Никола
.
Имаш
неки
драг
бол
и
чини
ти
се
да
га
не
би
дала
,
ни
за
шта
на
свету
.
То
је
уображење
,
то
је
као
кад
би
човек
тврдоглаво
одлучио
да
воли
своју
несрећу
.
А
пробај
да
се
ослободиш
,
осетићеш
не
тугу
,
већ
радост
.
Јер
бол
боли
,
а
тежња
човековог
живота
није
бол
,
већ
срећа
.
То
није
пронашао
Ниче
,
то
су
и
пре
њега
знали
.
Ниче
има
једну
лепу
песму
о
томе
.
Иначе
ја
њега
не
волим
,
јер
је
уображен
.
Не
знам
,
он
је
можда
генијалан
као
што
кажу
.
Ја
га
не
разумем
.
Изгледа
ми
да
он
има
тренутака
велике
дубине
и
великих
мисли
и
часова
кад
„
мути
воде
да
би
изгледале
дубоке
“
,
као
што
он
сам
пребацује
песницима
.
Уосталом
,
филозофију
не
разумем
;
она
ми
изгледа
као
непозната
земља
,
покривена
ледом
,
у
коју
не
желим
да
идем
.
Једаред
сам
имала
страховито
много
ружа
:
пуне
вазе
,
пуне
чаше
и
тањуре
за
колаче
,
пуну
собу
.
Била
сам
луда
од
њихове
лепоте
и
мириса
.
Било
их
је
белих
,
као
малокрвне
плаве
жене
;
оне
су
једва
мирисале
,
а
за
око
су
биле
пријатне
.
Било
је
ружичастих
као
прва
нежност
,
црвених
,
радосних
,
које
су
мирисале
на
срећну
љубав
и
жутих
,
страсних
,
које
заносе
и
опијају
,
које
ја
највише
волим
,
јер
ја
уопште
волим
снагу
и
силину
.
Мириси
су
певали
и
мешали
се
,
као
гласови
у
хору
,
а
ја
сам
,
као
пашиница
,
лежала
на
дивану
и
предавала
се
уживању
.
Преварим
се
и
заспим
и
—
разбудим
се
болесна
.
Ах
,
руже
,
не
могу
више
да
их
видим
,
ни
да
их
осетим
.
Напоље
све
руже
,
отварај
прозоре
,
напоље
и
траг
од
ружа
.
И
читав
месец
дана
нисам
могла
да
или
трпим
.
А
,
сад
их
опет
волим
.
Тако
и
љубав
:
учинила
ми
зло
,
хтела
сам
да
умрем
,
па
затим
да
је
се
одрекнем
за
свагда
,
а
сад
је
опет
волим
.
Али
,
зашто
не
дође
човек
који
ће
да
ме
воли
силно
,
свим
својим
бићем
,
свом
својом
мишљу
,
свим
својим
срцем
,
као
што
вера
каже
да
треба
љубити
господа
Бога
свога
!
Ја
хоћу
да
волим
,
хоћу
да
будем
вољена
.
Боже
,
пошљи
ми
љубав
,
Боже
,
смилуј
се
на
мене
!
Дошао
је
Никола
.
Нисам
ишла
да
их
дочекам
.
Зашто
би
се
узнемиравала
?
Видела
сам
их
прво
на
улици
.
Звали
су
ме
и
обећали
доћи
.
Обоје
се
променили
.
Никола
се
угојио
и
личи
на
ожењеног
човека
на
мало
несимпатичан
начин
.
Ната
ослабила
,
избечила
очи
и
раширила
се
.
Има
скупоцен
огртач
којим
крије
своје
нагрђено
тело
.
У
њеним
очима
види
се
и
срећа
и
страх
.
Она
ће
свакако
врло
скоро
да
постане
мати
.
И
сад
,
као
и
пре
,
он
је
нежан
према
њој
.
Одавно
,
одавно
,
увек
кад
видим
жену
у
таквом
стању
,
осећала
сам
неку
врсту
одвратности
и
гађења
.
То
није
логично
,
јер
ја
много
волим
децу
,
малу
и
велику
.
Па
ипак
жена
је
ружна
у
томе
положају
.
Будућа
њена
срећа
стаје
је
лепоте
.
Она
је
ружна
свету
који
је
равнодушан
;
не
би
требало
да
је
ружна
и
своме
мужу
.
Кад
бих
ја
била
таква
,
ја
бих
удесила
да
сам
што
је
могућно
мање
ружна
и
не
бих
никад
ишла
у
друштво
.
Шетала
бих
по
пољу
са
својим
мужем
и
са
својом
будућом
срећом
.
Чак
бих
ако
је
могућно
променила
и
земљу
,
старала
би
се
да
гледам
само
лепе
ствари
и
вратила
бих
се
тек
пошто
сам
створила
једно
мало
ремек
дело
.
Шта
би
ми
требао
тај
свет
коме
сам
ружна
?
Ја
сам
храбра
,
ничега
се
не
бих
бојала
и
у
мојим
очима
и
на
моме
лицу
сијала
би
таква
срећа
да
би
ружноћа
мога
тела
дошла
у
сенку
.
Сасвим
сам
луда
:
шта
говорим
!
Него
,
чудновато
је
да
се
нисам
много
узбудила
кад
сам
их
видела
.
Све
успомене
појурише
на
мене
,
а
ја
их
,
као
Христос
море
,
све
једном
речју
укрстих
и
прегазили
.
И
опет
сам
осетила
да
Нати
не
завидим
и
да
сам
тужна
због
себе
и
свога
пустога
живота
.
А
зашто
је
Никола
поружнио
?
Само
што
се
угојио
и
што
има
брига
.
Живот
удвоје
удвојава
бриге
.
Не
би
требало
да
је
тако
,
али
тако
је
.
Гледам
се
у
огледало
:
да
нисам
и
ја
поружнела
од
бола
,
од
рада
,
од
времена
?
Не
,
ја
сам
се
још
пролепшала
.
Врло
сам
лепа
.
Никола
се
мало
преварио
:
ја
не
личим
на
француску
ружу
,
већ
на
жуту
,
ону
опасну
што
опија
.
Очи
су
ми
лепе
и
пуне
тајне
као
ноћ
у
непознатој
земљи
.
Коса
ми
је
лепа
,
зуби
су
ми
бели
,
усне
румене
,
лице
благо
,
уста
велика
,
али
снажно
извајана
,
црте
мало
неправилне
,
али
све
то
је
лепо
што
га
мој
израз
,
мој
темпераменат
обасјава
и
даје
му
живота
.
Темпераменат
је
мислим
код
жене
оно
што
осваја
.
Јесте
,
ја
сам
лепа
.
Јеси
ли
видео
,
Никола
?
Откад
знам
да
оне
плаве
косе
у
ложама
и
партеру
у
позоришту
нису
природне
и
да
пола
света
има
лажне
зубе
и
да
се
ретко
која
дама
не
бели
,
отада
сам
почела
да
ценим
више
своју
лепоту
.
Знам
да
је
још
пред
матуру
један
мој
друг
рекао
Ани
да
ја
имам
риђу
косу
,
лице
као
плавуша
,
очи
као
најцрња
црнка
.
Хтео
је
да
каже
како
имам
све
три
лепоте
уједно
.
У
очи
ми
ниједан
друг
није
казао
да
сам
лепа
.
Онда
сам
волела
Николу
.
Он
је
сад
према
мени
озбиљно
нежан
,
и
чак
некако
брижан
.
Све
да
заборавимо
,
Никола
,
све
да
опростимо
,
само
ако
Нати
ниси
ништа
причао
.
А
ја
верујем
да
ниси
.
Они
су
били
данас
код
нас
.
Врло
ме
је
дирнуо
један
дечко
,
снајине
снаје
брат
.
Увек
ћути
и
гледа
у
мене
.
Изгледа
да
има
велику
машту
.
Данас
га
запитах
:
На
што
мислите
кад
тако
упорно
ћутите
?
Он
ме
погледа
и
рече
:
—
Мислим
о
вама
.
—
О
мени
!
А
шта
то
?
-
Кад
сте
озбиљни
,
ваше
се
лице
светли
неком
тајанственом
светлошћу
као
што
је
месечина
,
а
кад
се
насмејете
,
боже
,
како
се
одједном
све
промени
:
као
да
сине
сунце
на
цвеће
,
па
је
човеку
и
топло
и
мирисно
и
радосно
у
души
.
Ја
сам
се
запрепастила
.
—
Вама
је
неправо
што
сам
то
казао
.
То
је
истина
.
—
За
вас
,
јер
је
вама
ваша
машта
истина
.
Не
љутим
се
.
Ја
сам
тако
сујетна
да
ми
је
то
пријатно
и
ако
знам
колико
ваша
младост
претерује
.
Он
је
хтео
нешто
да
каже
,
ја
му
не
дадох
и
одведох
га
клавиру
.
Место
да
одем
од
њега
,
ја
сам
му
свирала
и
певала
.
Никола
и
Ната
су
ме
хвалили
.
Мени
се
чини
да
они
обоје
мени
за
нешто
помало
завиде
.
Можда
што
нисам
удата
.
То
је
смешно
.
Бојим
се
да
не
постајем
кокета
.
Хоћу
да
добијем
вољу
да
залуђујем
.
Чувај
се
Никола
.
Они
су
причали
о
своме
путовању
и
распитивали
снају
о
свему
нашем
животу
.
Више
свега
су
се
интересовали
за
децу
.
Код
њих
је
то
на
дневном
реду
.
Иначе
су
рекли
да
сам
у
свирању
напредовала
,
док
у
ствари
ја
скоро
две
године
нисам
свирала
.
Драга
моја
девојко
,
за
то
си
била
велика
будала
.
Сад
опет
и
свирам
и
певам
.
Можда
Никола
ипак
има
право
;
сад
волим
музику
са
више
снаге
.
Можда
сам
и
ћутећи
нешто
научила
.
Све
на
свету
пролази
и
заборавља
се
.
Човек
оплакује
изгубљену
срећу
и
брзо
се
опоравља
и
тражи
нову
срећу
.
Човек
зато
и
живи
да
тражи
срећу
и
само
манијаци
упорно
остају
годинама
на
једном
истом
гробљу
.
Г
.
Р
.
је
човек
који
ми
се
не
допада
,
а
ипак
ме
привлачи
,
или
боље
коме
не
верујем
,
а
допада
ми
се
.
Има
у
њему
толико
самопоуздања
и
вештине
,
да
му
се
просто
дивим
.
Он
је
један
врло
природан
глумац
.
Он
чак
премаша
природу
.
Иначе
не
знам
шта
све
има
у
томе
човеку
.
Воли
да
се
покаже
блазиран
.
Ја
му
се
допадам
и
он
воли
да
је
са
мном
.
Само
не
мисли
да
се
заљуби
,
или
бар
не
мисли
да
се
ожени
.
Једном
је
рекао
:
Нека
се
жене
лудаци
;
ја
ћу
да
волим
туђе
жене
.
Мало
сам
га
мрзела
за
ту
фразу
.
Међутим
немам
ништа
против
што
он
неће
да
се
заљуби
у
мене
.
Њега
никад
не
бих
могла
волети
онако
како
ја
замишљам
и
хоћу
да
волим
.
Па
ипак
изгледа
да
мало
кокетирам
с
њим
.
Он
ми
буди
радозналост
.
Њега
сви
радо
примају
;
образован
је
;
има
лепе
манире
,
коректан
;
има
правилно
лице
и
избријан
је
као
американац
.
Ја
на
против
волим
људе
с
брадом
.
Мени
је
двадесет
две
године
,
а
њему
тридесет
три
.
(
Он
каже
две
двојке
и
две
тројке
—
да
их
саберемо
,
па
да
начинимо
две
петице
.
Сад
ми
то
не
изгледа
духовито
,
а
кад
је
рекао
,
допало
ми
се
)
.
Претвара
се
као
да
ме
сматра
за
девојчицу
и
хоће
да
смо
пријатељи
.
Можда
не
ваља
то
што
се
ја
с
њим
доста
смејем
.
Али
он
је
понед
заиста
духовит
.
Никола
је
добио
сина
.
Сад
је
срећан
човек
.
Ја
готово
више
ништа
не
осећам
за
њега
.
Кад
га
видим
,
сасвим
сам
мирна
,
готово
га
волим
,
а
то
значи
да
га
не
волим
више
.
Он
ме
је
једампут
мало
увредио
.
У
друштву
се
повела
реч
о
љубави
и
о
браковима
из
љубави
.
Онда
Никола
рече
да
у
своју
жену
није
био
заљубљен
пре
венчања
,
али
да
је
сад
много
воли
.
Ја
сам
уобразила
да
је
то
казао
мене
ради
и
увредило
ме
је
што
он
може
да
помисли
да
ја
то
не
знам
,
већ
се
,
можда
,
надам
да
још
мене
воли
.
—
Ех
,
Никола
,
тако
је
то
у
животу
:
ако
ти
судба
да
некога
да
волиш
,
ти
ћеш
се
навићи
;
ако
ти
не
да
,
ти
ћеш
се
мало
пољутити
,
па
ћеш
и
заборавити
—
упадох
ја
,
смејући
се
.
—
Тако
и
треба
да
буде
,
Јело
-
рече
он
озбиљно
.
—
То
је
једино
паметно
,
а
допустићеш
да
ипак
памет
држи
свет
.
Ја
нисам
ништа
одговорила
,
јер
сам
помислила
нешто
ружно
.
Кад
бих
ја
само
покушала
да
те
залудим
.
Хајде
да
пробамо
,
Никола
.
Да
видимо
докле
допире
та
твоја
памет
.
Ружно
,
ружно
,
госпођице
.
Боже
,
кад
би
неко
нашао
дневник
...
Никола
иде
кући
,
да
учини
по
вољи
родитељима
.
Добио
је
класу
и
паланку
по
својој
жељи
.
Ната
се
радује
због
детета
;
тамо
ће
имати
искусну
и
добру
свекрву
.
Овако
се
непрестано
плаши
од
дечијих
болести
и
кад
детету
није
скоро
ништа
,
она
,
зове
лекаре
.
И
мени
је
пријатно
.
С
нашима
ће
им
бити
лепо
.
Отишли
су
.
Ја
и
снаја
смо
их
испратиле
.
Написала
сам
својима
велико
писмо
,
накуповала
пуно
ситних
поклона
,
напунила
главу
Нати
и
Николи
порукама
и
поздравима
.
Била
сам
врло
расположена
и
једнако
их
убеђивала
како
ће
им
бити
лепо
у
моме
родном
месту
.
Никола
примети
снаји
у
шали
:
Како
нас
Јела
срдачно
испраћа
.
Мени
се
чини
да
је
то
било
двосмислено
.
Снаја
је
примила
најлепше
.
Она
је
увек
дивна
.
Толико
пута
мислим
о
њој
.
Колико
је
Мика
срећан
што
је
њу
нашао
.
Она
је
готово
образованија
од
њега
.
Он
је
једностран
;
осим
својих
стручних
књига
и
новина
не
чита
ништа
.
И
она
сад
од
деце
не
може
да
ради
доста
за
себе
,
али
је
раније
много
читала
и
тако
лепо
разумела
,
и
све
јој
је
остало
у
души
.
Она
је
седам
година
старија
од
мене
,
па
ипак
смо
као
другарице
.
И
какву
ја
удобност
уживам
у
њиховој
кући
,
осим
тога
што
ме
деца
обожавају
.
Ниједно
не
долази
у
моју
собу
док
га
не
зовем
.
Кад
сам
дошла
,
ја
сам
објавила
да
хоћу
да
тражим
стан
.
Волим
да
сам
слободна
и
да
радим
шта
ми
се
кад
допада
.
Нећу
да
станујем
код
родбине
.
Бојим
се
да
се
коме
не
замерим
кад
смо
увек
заједно
,
а
не
желим
да
се
посвађамо
.
Мика
се
запрепастио
,
а
снаја
се
тако
енергично
и
тако
љупко
успротивила
томе
,
да
сам
морала
попустити
.
Управо
било
је
и
како
су
они
хтели
и
лепше
него
што
сам
ја
хтела
.
Снаја
је
казала
да
ми
даје
собу
иза
сале
која
има
засебан
улазак
,
далеко
од
дечије
собе
.
Никаква
ми
ларма
не
може
допрети
.
Од
свих
њених
ствари
да
изаберем
шта
највише
волим
и
да
распоредим
како
хоћу
.
Њима
та
соба
ништа
не
треба
,
њени
су
сви
овде
,
а
тата
и
мама
кад
дођу
добиће
једну
од
њихових
соба
.
Ја
могу
казати
све
своје
захтеве
и
сви
ће
бити
испуњени
,
само
она
никад
неће
поднети
да
сестра
његова
мужа
станује
у
собама
за
самце
.
Она
се
расплакала
и
ја
сам
се
узбудила
и
казала
Мики
да
ми
никад
не
би
умели
да
будемо
толико
добри
.
Ја
јој
рекох
:
—
Добро
,
примам
ту
великодушност
.
Само
ти
треба
још
да
си
убеђена
да
сам
ја
поштен
човек
и
да
ћу
то
увек
бити
и
да
ми
оставиш
потпуну
слободу
.
Они
су
се
смејали
и
казали
да
само
не
правим
у
њиховој
кући
бомбе
,
а
иначе
могу
и
анархисте
доводити
.
Затим
нам
је
и
тата
направио
сцену
.
Одредио
је
колико
треба
за
мене
да
плаћа
,
јер
није
хтео
да
чује
„
да
његова
мезимица
једе
Никиној
деци
хлеб
,
па
ни
колаче
“
.
Мика
је
праскао
,
казао
да
смо
ми
паланчани
и
ћифте
и
да
смо
дошли
у
његову
кућу
да
га
вређамо
—
али
овога
је
пута
било
онако
како
је
тата
хтео
.
И
тако
сам
,
се
ја
угодно
наместила
.
Осећам
да
сам
мало
себична
и
саможива
,
па
пошто
они
то
не
налазе
и
воле
ме
овакву
,
ја
се
брзо
утешим
.
Кад
хоћу
,
ја
идем
к
њима
.
Они
се
увек
обрадују
.
А
они
к
мени
не
долазе
никад
без
позива
осим
на
мој
рођендан
.
И
тако
имам
најбоље
друштво
и
могу
да
сам
сама
кад
хоћу
.
Да
сам
паметна
,
могла
бих
бити
срећна
.
Шта
тражим
?
Шта
ми
не
достаје
?
Љубав
!
Изгледа
да
она
само
једаред
у
животу
куцне
на
наше
срце
.
Ако
јој
се
не
отвори
,
она
се
врати
.
Узалуд
после
вичем
за
њом
—
не
чује
.
Десило
ми
се
нешто
страшно
.
Можда
би
било
боље
да
нисам
имала
тако
неограничену
слободу
.
Дошао
је
г
.
П
.
Донео
ми
једну
француску
књигу
,
управо
нашао
разлог
да
ђође
.
Мени
је
било
пријатно
кад
сам
га
видела
.
Скухала
сам
му
кафу
и
допустила
да
пуши
.
Он
ме
упита
да
ли
и
ја
пушим
.
Затим
зашто
не
пушим
.
Рекох
му
да
волим
и
дим
и
мирис
од
дувана
кад
други
пуше
.
Пробала
сам
и
сама
и
није
ми
се
допало
.
Гадим
се
на
онај
мирис
што
после
остане
у
устима
и
налазим
да
то
није
довољно
чиста
забава
.
Он
ми
се
ругао
и
ласкао
ми
.
Својим
дубоким
,
шаљиво
слатким
,
гласом
он
ми
је
хвалио
цвеће
,
хаљину
,
собу
и
мене
саму
.
У
његовом
гласу
је
било
нешто
што
опија
,
као
неки
пријатан
а
тежак
мирис
,
а
у
томе
шаљивом
гласу
било
је
нешто
што
дражи
.
Он
је
врло
паметан
,
а
није
ни
посумњао
како
га
ја
добро
разумем
.
Негово
понашање
било
је
тако
као
да
може
сад
да
се
уозбиљи
и
да
ми
каже
:
мала
,
ти
си
прекрасна
играчка
,
али
сад
више
нећу
да
се
играм
;
а
било
је
тренутака
кад
је
изгледало
да
ће
он
пасти
преда
ме
на
колена
и
рећи
:
ти
си
тако
дивна
да
ја
не
могу
да
будем
срећан
кад
сам
далеко
од
тебе
и
не
могу
да
те
не
волим
силно
,
силно
—
већ
он
би
то
умео
лепо
да
каже
кад
би
се
загрејао
дотле
и
изишло
би
величанствено
патетично
.
А
ја
сам
врло
добро
осећала
да
сам
му
нешто
више
од
лепе
играчке
и
да
је
то
обоје
лаж
.
Можда
би
он
волео
да
ме
има
поред
себе
,
да
није
неких
јаких
разлога
,
који
се
томе
противе
и
које
ја
не
знам
.
Али
да
не
може
без
мене
и
да
ме
много
и
силно
воли
то
он
не
може
,
јер
он
може
много
да
воли
само
себе
.
Ја
сам
све
то
унапред
знала
,
управо
ја
сам
то
осећала
.
Ја
ништа
не
знам
што
знам
,
већ
знам
што
осетим
.
То
се
код
мене
зове
интелигенција
осећања
.
Не
само
из
погледа
и
речи
,
већ
и
из
самога
гласа
могу
да
погодим
кад
човек
лаже
.
Знам
једну
личност
која
има
глас
тако
безбојан
да
он
сам
апсолутно
ништа
не
каже
.
Он
само
спроводи
речи
,
а
не
даје
им
ни
боје
,
ни
чега
другога
;
осим
значења
које
им
речник
даје
.
То
ме
је
одмах
заинтересовало
и
моја
сумња
је
брзо
прешла
у
убеђење
да
је
тај
глас
израђен
,
да
би
сакрио
своју
природу
која
је
можда
била
пакост
.
Слушати
таква
човека
без
темперамента
у
гласу
врло
је
досадно
.
Овога
господина
,
пак
,
било
је
занимљиво
слушати
.
Он
је
свирао
на
своме
гласу
своје
рођене
композиције
.
Свесно
га
је
заслађивао
,
али
није
преслађивао
.
А
непрестани
хумор
и
ласкаво
исмевање
додавали
су
му
нешто
налик
на
природност
.
И
пријао
је
тај
глас
као
кафа
која
би
била
сувише
слатка
да
није
доста
јака
.
Има
људи
паметнијих
од
мене
које
можеш
преварити
,
а
мене
не
можеш
преварити
.
Ако
се
ја
правим
да
примам
тако
како
ми
се
даје
,
то
чиним
из
учтивости
,
или
досаде
,
из
лењости
или
презирања
.
И
онда
излази
да
ја
преварим
оне
који
су
хтели
да
преваре
мене
.
То
не
значи
да
ја
лажем
.
Та
мисао
ми
је
давала
искрено
весело
расположење
.
Играмо
се
,
господине
.
Људи
увек
претерују
:
ако
воле
,
претерују
у
хвали
;
ако
мрзе
,
у
куђењу
.
А
ја
сам
овога
господина
видела
онаквог
какав
је
.
Illustration
је
овога
пута
био
врло
богат
.
Гледали
смо
слико
из
француског
салона
,
Одједном
он
се
диже
и
седе
далеко
од
мене
.
—
Ја
радије
гледам
слике
у
боји
—
рече
.
—
Ето
,
мала
,
да
ли
ви
знато
како
вам
је
сваки
покрет
,
свака
линија
,
свака
форма
у
складу
и
лепа
.
-
Прво
,
господине
,
ја
за
вас
нисам
„
мала
“
,
а
после
мислим
да
знам
тачно
колико
је
истина
то
друго
што
сте
казали
.
—
Ја
бих
волео
да
знате
рече
он
,
осмехнувши
се
само
на
прву
примедбу
.
—
Зашто
?
Да
будем
сујетна
?
—
Не
,
већ
да
уживате
.
Па
ипак
има
нешто
што
није
у
складу
.
-
Шта
то
?
—
Гле
,
заинтересовала
се
!
—
Врло
-
рекох
искрено
.
—
Ви
сте
зналац
и
зато
поштујем
ваш
суд
.
—
Име
,
име
ваше
.
—
Што
,
баш
је
моје
име
лепо
.
—
Лепо
за
другу
неку
,
лепо
само
по
себи
.
Јела
!
То
је
тужно
име
,
горко
,
мрачно
.
Некој
црномањастој
сентименталки
или
ситној
глави
лепо
би
стајало
,
а
не
вама
.
Никад
о
томе
нисам
мислила
и
учини
ми
се
тачно
.
--
А
мени
?
рекох
.
-
Вама
неко
име
у
боји
,
звонко
,
сребрно
,
златно
.
Кад
би
ми
имали
лепо
име
као
Ђована
,
Зизема
...
Али
чекајте
:
Јованка
!
То
је
звонко
.
Он
је
,
наглашујући
сва
три
слога
,
изговарао
то
име
врло
звучно
,
као
да
га
је
одзвањало
неко
велико
златно
звоно
.
Поче
да
ме
интересује
и
било
ми
је
смешно
.
Ми
смо
обоје
знали
да
су
то
лудорије
,
а
обоје
смо
давали
вредности
тим
речима
,
он
што
или
је
измишљао
,
ја
што
или
је
мени
говорио
.
-
Вас
сви
воле
,
зар
не
?
Кажите
је
ли
вам
то
мило
?
—
Да
,
тако
бар
изгледа
да
ме
сви
воле
.
То
је
пријатно
,
па
помало
и
досадно
.
—
Ја
баш
зато
и
нећу
да
вас
волим
што
вас
сви
воле
.
Па
ипак
врло
је
пријатно
бити
код
вас
у
соби
-
кад
нема
још
кога
.
Замислите
да
сте
нека
властелинка
и
да
се
зовете
Јованка
,
да
сте
госпођа
овога
усамљеног
замка
,
а
ја
да
сам
заљубљени
витез
и
да
вам
певам
стихове
.
-
Хтели
сте
рећи
рђаве
стихове
-
упадох
ја
сасвим
искрено
се
смејући
.
-
Можда
и
рђаве
,
али
искрене
,
из
дубине
срца
.
-
Не
верујем
даа
умете
.
-
Да
пробам
?
-
Ја
сам
нестрпљива
.
Ја
не
волим
сликове
.
Боља
је
поезија
у
прози
.
-
Госпођо
Јованка
,
-
он
устаде
и
стаде
иза
мене
-
ваша
је
коса
као
јесење
сунце
:
и
засењује
и
опет
поглед
тражи
ту
дугозраку
топлоту
.
-
Не
ваља
-
рекох
ја
.
Он
настави
као
да
није
чуо
,
а
чуо
је
и
било
му
је
криво
што
ми
се
не
свиђа
.
-
Госпођо
Јованка
,
ваше
су
очи
тропске
ноћи
.
Ја
сам
путник
са
севера
.
Дајте
ми
топле
хладовине
и
златним
прахом
посуте
таме
...
Он
застаде
,
очекну
.
Ја
сам
ћутала
.
-
Госпођо
Јованка
,
ваше
је
лице
снежно
поље
;
ја
бих
волео
да
оставим
трага
по
њему
.
Уплаших
се
.
Мени
се
и
допадало
то
што
је
говорио
,
али
се
и
уплаших
од
нечега
што
ми
се
учини
да
он
још
може
рећи
.
Засмејах
се
и
рекох
:
-
Богами
,
није
рђаво
.
Три
сезоне
са
ту
,
само
још
прољеће
.
—
Јованка
,
—
рече
он
,
као
да
га
нисам
прекидала
—
пролеће
,
то
је
твоје
младо
тело
,
гле
,
цветао
први
цвет
,
ватрен
као
моја
љубав
;
хоћу
га
.
.
.
Ја
нисам
видела
његове
очи
,
не
знам
да
ли
је
и
то
била
игра
или
је
он
био
изгубио
главу
тога
тренутка
.
Нисам
имала
времена
да
мислим
.
Последње
рећи
изговорио
је
брзо
,
дубоко
пригушено
и
онда
само
видех
један
покрет
руке
,
просто
као
да
ме
узабра
,
ухвати
ме
нагло
и
лако
за
врат
испод
браде
,
завали
ми
главу
на
своје
груди
,
наже
се
као
да
помирише
и
његове
усне
притискоше
моје
.
Мирис
од
дувана
,
нешто
зло
што
опија
и
нешто
снажно
што
улива
страх
.
Мени
се
чини
да
сам
за
све
то
време
од
неколико
секунада
изгубила
свест
и
ако
сам
сваког
секунда
знала
да
је
то
рђаво
и
ружно
.
Ето
,
хоћу
себи
да
објасним
шта
сам
осетила
.
Кад
сам
била
мала
,
па
кад
смо
се
љуљали
на
љуљашци
,
највише
сам
волела
да
ме
Никола
,
овај
исти
Натин
Никола
,
љуља
.
Кад
ме
баци
у
висину
,
ја
додирнем
гране
.
Знам
да
сам
осећала
ужас
:
закачићу
се
за
грану
,
пашћу
,
умрећу
;
а
у
исто
време
говорила
сам
:
јаче
,
јаче
,
и
била
сам
горда
што
смем
од
свих
малих
само
ја
тако
да
се
љуљам
.
Нешто
налик
на
то
осетила
сам
и
тих
неколико
секунада
:
неки
рђав
занос
,
нека
готово
несвесна
жеља
да
искусим
и
тако
нешто
;
а
већ
ја
ћу
умети
за
времена
да
се
тргнем
и
да
га
казним
за
дрскост
.
Сад
знам
врло
добро
да
сам
сама
крива
што
је
дотле
дошло
.
Дакле
,
два
секунда
или
пет
,
не
знам
,
и
онда
ме
порази
свесна
мисао
:
шта
радим
ја
!
—
и
ја
скочих
,
одгурнух
га
,
погледах
га
у
лице
,
показах
руком
врата
и
рекох
:
господине
!
Нисам
била
гњевна
,
ја
сам
толико
била
уплашена
за
себе
,
да
о
њему
нисам
водила
рачуна
.
Цело
моје
биће
односило
се
према
њему
као
према
ствари
која
хоће
да
ми
помогне
да
пропаднем
;
ја
сам
узимала
сав
део
своје
кривице
.
Мора
да
сам
изгледала
страшно
.
То
није
био
гњев
,
то
је
био
ужас
,
као
да
сам
пала
са
љуљашке
и
разбила
се
и
нећу
зато
да
кривим
Николу
,
али
не
могу
више
да
га
видим
.
Мој
се
господин
отрезни
и
збуни
на
мој
заповеднички
покрет
.
Он
се
уплаши
од
мене
,
или
за
мене
,
и
пође
вратима
.
Ту
стаде
и
окрете
се
.
Ја
нестрпљиво
показах
још
једном
шта
желим
и
онда
ме
тек
обузе
гњев
.
—
Идите
!
—
викнух
,
а
глас
није
био
мој
.
—
Зашто
?
—
рече
он
,
и
пошто
је
био
блед
поцрвене
.
—
Нећу
—
рече
и
врати
се
.
Ја
се
запрепастили
.
—
Шта
то
значи
?
—
викнух
.
—
Нећу
да
будем
истеран
,
хоћу
да
се
објасним
,
па
ћу
онда
сам
отићи
.
Јесте
,
ја
сам
се
заборавио
,
али
...
—
Ваљда
нећете
рећи
да
сте
заљубљени
у
мене
?
-
упадох
подругљиво
.
—
Нећу
.
Али
ето
ви
признајете
да
сте
знали
да
нисам
.
Зашто
сте
кокетирали
са
мном
?
Хтели
сте
да
ме
залудите
.
Осетих
да
он
има
право
и
искрено
рекох
:
—
Ја
не
кажем
да
нисам
крива
.
Кокетирала
сам
што
ме
је
ваше
самопоуздање
дражило
и
што
сам
хтела
и
ја
да
будем
јака
.
—
А
што
се
играте
ватром
?
—
Зато
што
знам
да
нећу
допустити
да
се
опечем
.
А
ви
сте
мислили
да
сам
или
неваљала
,
или
глупа
,
и
да
могу
бити
ваша
играчка
.
-
Не
,
никако
нисам
то
мислио
.
Ја
сам
мислио
-
и
његов
глас
постаде
тако
искрен
и
озбиљан
да
се
изненадих
-
како
би
било
дивно
да
се
ова
мала
,
паметна
,
дражесна
и
тврдоглава
лепотица
заљуби
у
мене
:
онда
бих
могао
одустати
од
својих
принципа
,
али
само
тако
:
не
ја
њу
да
молим
,
већ
она
да
се
заљуби
у
мене
.
Ви
сте
драгоцен
инструменат
.
Ја
се
осменух
,
а
он
седе
.
-
Слушајте
,
Јело
,
да
будемо
пријатељи
.
—
Шта
?
Да
будемо
пријатељи
нас
двоје
неваљалих
људи
.
Прво
треба
да
будемо
искрени
и
поштени
.
Ја
нисам
заљубљена
у
вас
и
никад
нисам
желела
да
будем
,
али
је
у
мени
долазила
жеља
да
вас
саломим
,
да
уживам
мало
у
победи
,
па
да
се
повучем
.
—
Онда
сам
ја
био
поштенији
од
вас
.
—
Нисте
.
Ја
нисам
знала
ваше
намере
.
Мислила
сам
да
и
ви
мени
с
тим
прилазите
,
да
се
играмо
борбе
.
Ми
смо
били
једнаки
.
Опротите
и
праштам
.
Хоћете
ли
да
заборавите
ово
страшно
што
се
тако
глупо
десило
међу
нама
?
—
Нећу
.
—
рече
он
.
—
Коме
то
треба
да
заборавим
?
Фразе
.
И
зар
ћете
ви
заборавити
?
Мени
је
баш
пријатно
да
не
заборавим
.
Главно
је
да
ми
то
нећемо
никоме
казати
:
то
би
било
лудо
.
Ја
сам
данас
изишао
из
такта
,
па
ипак
ми
се
чини
да
нисам
тучен
.
-
Богами
,
јесте
.
Обоје
смо
тучени
.
—
Ми
смо
дуелисте
и
обоје
смо
рањени
;
сад
треба
да
се
помиримо
-
он
се
осмехну
и
тога
тренутка
поред
свега
што
се
десило
учини
ми
се
чак
симпатичан
.
—
Ми
смо
противници
дорасли
један
другога
—
да
будемо
пријатељи
.
—
Ви
сте
дрски
и
као
непријатељ
и
као
пријатељ
.
Пристајем
да
се
помиримо
под
условом
да
више
не
долазите
к
мени
.
—
Зашто
?
Бојите
се
.
—
О
,
више
се
не
бојим
ничега
.
Хоћу
да
казним
себе
и
вас
.
Ја
не
волим
да
се
сећам
овога
што
је
данас
било
.
Желим
да
заслужим
право
да
смем
заборавити
.
Ово
је
било
ружно
,
ружно
и
ја
ћу
вама
и
опростити
,
а
себи
никад
нећу
.
—
Ја
сам
за
тренутак
изгубио
памет
,
затим
сам
за
тренутак
био
збуњен
постиђен
,
уплашен
.
То
се
са
мном
одавно
више
не
дешава
.
Ви
мислите
да
сте
изгубили
у
својим
очима
,
и
ја
сам
изгубио
у
својим
,
па
ипак
ако
хоћете
да
будем
сасвим
искрен
ја
се
не
кајем
и
не
стидим
се
,
То
је
као
кад
играте
карте
са
човеком
који
зна
:
сама
игра
је
задовољство
,
а
губитак
је
ситница
.
Ја
сам
имао
достојног
противника
,
ми
смо
се
мачевали
.
—
Да
,
али
сте
један
ударац
задали
кришом
.
—
Али
,
Јело
,
није
могућно
да
не
разумете
,
а
хтео
сам
да
вам
не
кажем
,
лепше
је
било
да
вам
не
кажем
.
Ја
сам
говорећи
оне
глупости
и
гледајући
ваше
очи
и
зубе
како
ми
се
заносно
ругају
дошао
у
екстазу
:
хоћете
ли
ми
веровати
да
сам
пољубио
лепоту
,
а
не
жену
?
Ја
нисам
светац
,
али
тако
ми
части
,
нисам
вас
много
упрљао
својим
пољупцем
.
Никоме
немојте
рећи
и
онда
ништа
није
ни
било
.
Ви
заборавите
,
а
ја
нећу
заборавити
.
—
Донекле
вам
верујем
.
Ви
и
ја
имамо
сасвим
различите
појмове
.
Ја
сам
крива
и
имам
да
испаштам
своју
погрешку
,
не
да
ми
је
Бог
опрости
,
већ
да
сама
себе
могу
поштовати
.
Ја
сам
била
кокетна
и
сувише
слободна
и
то
само
с
вама
.
Мислила
сам
да
сам
јача
и
веровала
сам
да
сте
ви
већи
господар
од
себе
.
Ми
не
можемо
понављати
старо
,
још
мање
отпочети
што
ново
,
а
успомена
се
не
може
избрисати
.
Ја
имам
да
будем
скромнија
а
ви
да
се
лишите
задовољства
да
се
играте
кокетерије
.
—
Ви
сте
простији
него
што
сам
мислио
.
—
Хоћете
рећи
:
паланчанка
?
-
Да
,
мала
паланчанка
.
—
Јесте
,
то
сам
ја
.
И
верујте
да
каткад
жалим
што
нисам
тамо
остала
.
Ја
врло
волим
Београд
,
али
жалим
што
нисам
у
њему
остала
онако
чисте
душе
као
што
сам
дошла
.
Ви
не
знате
како
сам
ја
била
красна
.
—
Знам
по
томе
колико
сте
остали
.
Ви
сте
од
Београда
добили
само
пудер
,
он
се
отресао
,
и
ваша
је
душа
иста
.
Познао
сам
вас
данас
боље
него
икад
.
—
Ви
се
варате
.
—
Ја
се
ретко
варам
.
Сасвим
вас
разумем
и
кажем
вам
да
имате
право
што
нећете
више
да
ме
примате
.
Мало
пре
нисам
пристао
да
ме
отерате
,
сад
пристајем
.
И
одлазим
тужан
.
А
кад
се
видимо
у
друштву
,
ми
смо
пријатељи
?
-
Понашаћу
се
боље
него
досад
,
поштеније
искреније
.
-
Збогом
.
Опростите
и
хвала
.
—
И
ја
сам
задовољна
што
сте
остали
да
се
објаснимо
.
Отишао
је
.
С
њим
сам
добро
пречистила
рачуне
,
а
сад
имам
са
собом
.
Онда
кад
је
учинио
нешто
,
што
није
смео
учинити
онакав
каквог
сам
га
знала
,
ја
сам
стекла
боље
мишљење
о
њему
.
Али
ја
?
Где
ћу
ја
да
се
сакријем
од
саме
себе
?
Како
ћу
ја
да
гледам
сад
у
очи
поштеним
људима
?
Мама
,
оче
,
чико
,
где
сте
да
видите
вечерас
своју
љубимицу
којом
се
толико
поносите
!
Ништа
ја
нисам
,
само
су
они
уобразили
да
нешто
вредим
и
мени
је
било
мило
да
то
поверујем
.
Допустила
сам
да
ме
пољуби
човек
кога
не
волим
!
Како
сад
могу
желети
да
сретнем
некога
ко
ће
да
ме
воли
?
Је
ли
то
тај
живот
који
се
са
толико
наде
чека
?
Је
ли
то
та
срећа
за
коју
кажу
да
сам
ја
створена
?
Прво
једна
наивна
и
немогућа
љубав
,
после
један
овакав
доживљај
.
Очајна
сам
и
огорчена
.
И
не
љутим
се
на
тога
господина
што
је
отишао
,
већ
на
себе
и
на
судбину
,
нарочито
на
судбину
.
Дакле
,
од
врлине
до
порока
има
само
један
корак
,
и
не
учинити
га
то
је
све
,
то
је
оно
што
сви
цене
.
Сад
видим
да
ни
један
човек
не
сме
бити
дрзак
кад
је
жена
јака
у
поштењу
и
разумна
у
говору
.
Ох
,
куко
сам
ја
почела
да
падам
.
Како
сам
мрска
себи
и
како
ипак
презирем
тога
господина
коме
сам
мало
пре
опростила
.
Не
,
не
,
он
мене
није
нимало
поштовао
.
Или
је
он
из
сасвим
другог
света
који
ја
и
моја
околина
не
разумемо
.
У
слепим
очима
ми
куца
као
неки
сат
бола
.
Судбино
,
зашто
си
га
навила
?
Прво
један
отишао
сам
,
после
други
кога
сам
отерала
.
Прво
љубав
без
пољупца
,
после
пољубац
без
љубави
.
Прво
туга
,
после
стид
.
Шта
има
после
тога
да
дође
?
Смрт
?
Или
што
горе
?
Шта
би
казали
Мика
и
снаја
да
их
сад
после
вечере
зовнем
и
све
им
испричам
?
Снаја
би
мене
бранила
,
а
сву
кривицу
бацила
на
њега
;
Мика
би
га
можда
потражио
,
а
у
мене
би
изгубио
свако
поверење
.
Било
би
ружно
да
кажем
,
ружно
и
некорисно
,
а
ружно
је
и
да
сакријем
.
Или
само
снаји
?
Не
,
она
би
се
много
узнемирила
.
И
онда
збогом
,
моја
слободо
.
Ја
не
бих
тада
могла
бити
ни
тренут
спокојна
.
Ето
шта
сам
учинила
.
Како
је
Никола
био
поштен
,
како
се
је
он
понашао
братски
и
пријатељски
и
ако
ино
је
волео
.
Не
,
глупо
је
сад
јадиковати
.
Има
само
један
једини
начин
да
се
заслужи
опроштај
а
тај
је
:
да
то
буде
последње
твоје
ружно
дело
.
Морала
сам
остати
до
поноћи
.
Нисам
ни
знала
да
ће
бити
гостију
на
вечери
.
Баш
ми
је
као
за
казну
требало
да
дође
и
тај
паметни
дечко
који
гледа
у
мене
као
у
божанство
.
Ја
сам
се
понашала
као
обично
,
само
је
он
приметио
да
ми
„
није
добро
“
и
питао
ме
шта
ми
је
.
Рекох
да
ме
је
још
после
подне
болела
глава
,
па
је
можда
остао
траг
,
али
да
ми
сад
није
ништа
.
То
сам
казала
с
једном
намерном
дозом
досаде
која
као
да
је
хтела
да
каже
:
а
шта
се
то
тебе
,
дете
,
тиче
?
И
после
му
целог
вечера
нисам
рекла
ни
речи
,
нити
га
погледала
.
Он
без
сумње
сад
пати
.
И
шта
ли
мисли
?
Да
сам
заљубљена
;
у
некога
који
ме
не
воли
?
Ах
,
да
ти
знаш
како
се
моје
срце
кида
што
ти
о
мени
лако
лепо
мислиш
и
што
је
то
тако
далеко
од
истине
.
Жао
ми
га
је
и
волим
га
због
његове
чисте
душе
,
али
добро
сам
урадила
што
сам
се
склонила
.
Како
сам
сад
постала
паметна
.
Сетила
си
се
скромности
кад
си
изгубила
скромност
.
Г
.
Р
.
ми
је
послао
писмо
које
ме
је
врло
изненадило
.
Он
је
повратио
свој
тон
и
своје
држање
.
Прво
сам
планула
:
мислила
сам
сад
ће
почети
да
пише
кад
не
сме
да
долази
.
Напротив
писмо
је
оригинално
и
за
мене
важно
.
Читав
догађај
.
Преписујем
га
:
Поштована
госпођице
,
чини
ми
се
да
сам
од
јуче
узбуђен
како
никад
нисам
био
,
чини
ми
се
да
вас
од
јуче
волим
како
досад
нисам
и
ако
сам
вам
се
од
увек
дивио
.
Зато
,
молим
вас
допустите
ми
да
вас
запросим
и
немојте
мислити
да
уображавам
да
ми
се
не
може
десити
да
будем
одбијен
.
Прво
се
обраћам
вама
,
јер
је
ваше
да
или
не
први
и
најважнији
одговор
.
Ако
пристанете
,
бићу
веома
срећан
и
стараћу
се
да
вас
усрећим
.
Ако
не
будем
почаствован
вашим
пристанком
,
будите
спокојни
;
ја
се
не
ћу
убити
,
нити
очајавати
,
а
колико
ми
буде
жао
,
сакрићу
,
да
не
изазовем
ваше
сажаљење
.
Таква
је
моја
филозофија
.
У
сваком
случају
—
да
будемо
пријатељи
.
Пошт
.
и
т
.
д
.
Али
,
Боже
мој
,
какво
сам
ја
чудовиште
!
Мени
је
ово
писмо
пријатно
.
Прво
сам
помислила
:
он
то
хоће
кавалерски
да
ми
се
одужи
:
зна
да
ћу
га
одбити
и
нуди
ми
то
задовољство
.
Не
,
не
,
то
није
тачно
:
он
се
нада
да
ћу
примити
.
Не
,
понуда
је
озбиљна
и
он
се
чак
боји
да
неће
бити
примљена
.
Шта
је
у
његовој
души
ја
овога
пута
не
видим
јасно
,
али
је
тон
његовога
писма
такав
да
му
се
може
лако
одговорити
негативно
.
Мој
одговор
је
готов
:
Господине
,
велика
част
коју
морам
да
одбијем
из
важних
разлога
,
чини
ми
ипак
задовољство
.
Ја
нисам
врло
млада
,
а
ви
сте
ми
први
просилац
,
а
то
,
изгледа
,
ласка
жени
више
него
сви
комплименти
.
Не
могу
примити
вашу
понуду
да
ме
усрећите
,
јер
не
осећам
у
себи
способности
да
ја
вас
могу
усрећити
.
У
сваком
другом
случају
тешко
би
ми
пало
овакво
писање
писма
.
Ваше
уверавање
да
се
нећете
обесити
олакшава
ми
посао
и
додаје
му
веселости
.
Ваша
је
филозофија
изврсна
.
Да
,
господине
,
вама
се
чини
да
ме
волите
и
то
је
још
једна
утеха
више
за
мене
да
вам
нећу
причинити
бола
.
Ако
буде
било
жалости
,
сакрите
је
,
да
ме
казните
а
ја
ћу
своју
гордост
што
сам
од
вас
прошена
да
завијем
у
ћутање
и
скромност
.
Хвала
на
лепом
тону
писма
,
не
замерите
за
мој
тон
и
—
да
будемо
пријатељи
.
Јованка
.
Кад
смо
се
данас
нашли
код
родбине
моје
снаје
,
он
ми
после
поздрава
рече
,
смешећи
се
:
—
Знате
,
пријатељу
,
шта
ми
се
десило
?
Просио
сам
једну
девојку
и
она
ме
је
одбила
.
Било
ми
је
жао
,
чак
сам
се
и
љутио
,
а
кад
сам
довршио
писмо
и
прочитао
њено
име
,
ја
сам
се
опет
одобровољио
.
Снаја
коју
је
изненадио
такав
његов
говор
сасвим
природно
и
не
дајући
себи
рачуна
,
као
увек
иначе
,
да
ли
то
треба
учинити
упита
га
:
—
Како
се
зове
госпођица
?
—
Јованка
—
одговори
он
.
И
тако
изгледа
да
сам
му
сад
све
опростила
.
Само
ипак
журим
да
заклопим
лист
на
тој
страни
живота
.
Волела
бих
кад
бих
могла
да
исцепам
те
листове
из
живота
или
да
их
катанцем
закључам
.
Радим
.
Радити
то
је
једино
добро
у
овоме
животу
,
једино
чисто
не
сујетно
задовољство
.
Радим
страсно
.
Ништа
ми
се
не
може
отети
,
за
све
имам
способности
,
па
ипак
ништа
од
мене
неће
бити
и
кад
умрем
,
нико
неће
знати
да
сам
постојала
.
Радим
само
за
себе
,
само
за
своје
задовољство
.
Све
ми
је
мало
,
изгледа
ми
да
нам
професори
као
деци
деле
мале
порције
знања
.
Хтела
бих
једно
широко
море
.
да
се
загњурим
,
да
се
занесем
,
да
се
изгубим
у
њему
,
и
како
то
не
може
да
се
нађе
у
школи
,
ја
се
бацам
у
друго
море
,
у
коме
се
никад
не
заморим
,
пливајући
.
Читам
много
литературу
свих
народа
,
све
што
могу
да
добијем
.
И
осећам
да
је
тако
истинита
стара
фраза
да
је
књига
најбољи
пријатељ
.
Имаш
другарица
,
имаш
и
пријатељских
познанстава
,
а
немаш
једну
душу
сасвим
блиску
којој
је
моја
душа
сасвим
одана
.
Мислим
да
сам
се
несвесно
чувала
од
тога
,
да
бих
што
више
себе
могла
поклонити
човеку
кога
будем
волела
.
Сад
сам
се
навикла
да
будем
сама
и
пријатно
ми
је
.
Највише
волим
књиге
и
децу
.
Ми
одрасли
људи
тако
смо
пуни
сујете
.
Не
волим
да
се
некоме
толико
приближим
,
да
га
потпуно
упознам
.
Ми
врлине
не
кријемо
и
зато
се
симпатија
може
да
стекне
према
човеку
кад
га
упознаш
отприлике
мало
више
од
половине
онога
колико
се
човек
може
упознати
.
Иза
тога
сви
људи
личе
једни
на
друге
и
постају
досадни
:
чандрљиви
,
или
ленштине
,
а
више
свега
и
сви
уображени
.
Ја
сам
дуго
мислила
да
ја
нисам
уображена
:
још
једна
уображеност
више
.
Баш
сам
посматрала
:
и
слаби
и
јаки
,
чак
и
они
најскромнији
,
ето
и
моја
јединствена
снаја
,
сви
смо
у
по
нечему
уображени
и
тврдоглави
у
своме
убеђењу
...
Ах
!
Моја
је
снаја
прекинула
моје
ништавно
филозофирање
и
донела
депешу
да
ми
је
чика
опасно
болестан
и
да
жели
да
ме
види
.
Ишла
сам
одмах
.
Чика
је
већ
био
мртав
.
Стигла
сам
за
пратњу
.
Све
доцкан
и
све
узалуд
у
моме
животу
.
Једна
велика
душа
,
тако
отмена
и
тако
блиска
,
и
тако
пуна
незаслужене
љубави
према
мени
отишла
је
пре
,
него
што
сам
је
познала
,
отишла
је
неоцењена
и
невољена
колико
заслужује
.
И
својим
одласком
чика
ми
је
оставио
један
страшан
бол
и
једну
ужасну
грижњу
савести
,
оставио
ми
је
своју
библиотеку
и
једно
затворено
писмо
,
које
ми
није
послао
,
а
које
ми
је
писао
пре
две
године
кад
сам
се
мучила
за
друге
ствари
.
Чико
,
чико
мој
,
зашто
си
отишао
?
Зашто
ми
ниси
послао
пре
то
писмо
?
Зашто
ниси
учинио
да
познам
кога
имам
?
А
зашто
ја
сама
то
нисам
знала
,
зашто
га
нисам
умела
довољно
оценити
,
зашто
му
нисам
дала
више
своје
нежности
коју
је
он
толико
желео
?
Не
знам
по
који
пут
читам
писмо
које
знам
већ
напамет
.
„
Јело
,
драго
чикино
дете
,
одавно
се
спремам
да
ти
пишем
потпуно
искрено
,
да
покушам
да
ти
дам
савета
,
да
те
разговорим
,
да
те
утешим
ако
је
то
могућно
.
Да
ти
кажем
да
и
чика
пати
због
тога
што
ти
патиш
.
После
помислим
можда
је
теби
лакше
да
верујеш
да
нико
не
зна
,
као
што
си
мислила
онда
кад
си
мојом
непажњом
онако
рано
дошла
до
оне
мучне
и
горке
књиге
Толстојеве
.
Ето
тако
ти
се
у
животу
ниже
удар
за
ударом
и
само
филозофија
код
интелигентних
и
заборав
код
простих
могу
да
спасу
човека
од
очајања
.
Биће
које
ти
је
најмилије
пати
,
а
ти
му
не
можеш
помоћи
,
не
можеш
спречити
бол
,
не
можеш
учинити
ништа
за
његову
срећу
и
ако
би
живот
дао
да
можеш
.
Мислим
да
је
то
последњи
мој
бол
,
последњи
удар
од
живота
мени
.
А
теби
је
тек
други
.
Ти
ћеш
их
имати
још
.
И
баш
тиме
би
хтео
да
те
тешим
.
Имаћеш
ти
још
и
радости
у
животу
,
то
мора
тако
да
буде
.
Једно
време
сретао
сам
твоје
лепе
очи
пуне
прекора
и
оптужбе
и
могао
сам
то
поднети
само
зато
што
нисам
заслуживао
те
прекоре
.
Твоје
очи
које
сам
увек
умео
лепо
да
читам
говориле
су
:
Зашто
сте
ме
увек
гледали
ведро
и
весело
,
зашто
сте
ми
увек
говорили
да
је
живот
леп
кад
је
он
гадан
,
кад
сте
и
ви
,
можда
,
гадни
?
Јело
,
ја
никад
нисам
био
гадан
,
а
живот
ми
је
увек
био
леп
кад
сам
тебе
гледао
.
Није
чика
са
свима
људима
био
ведар
и
весео
.
Још
кад
си
ми
јодном
као
двогодишња
девојчица
потрчала
у
сусрет
са
раширеним
ручицама
и
очима
пуним
љубави
,
задрхтало
је
моје
срце
од
нежности
коју
је
целог
живота
стезало
у
себи
.
Ја
сам
увек
био
поштен
у
животу
,
и
мало
сам
среће
имао
.
Ти
би
била
моја
срећа
,
да
судбина
није
погрешила
,
и
моје
дете
дала
моме
брату
.
Отимао
сам
од
твојих
родитеља
твоју
љубав
и
твоје
осмехе
и
завидео
им
и
осећао
сам
да
немам
права
на
тебе
колико
они
и
нисам
се
стидео
што
сам
им
завидео
.
Пратио
сам
твоје
развијање
и
све
сам
те
више
волео
:
ти
си
била
дете
какво
сам
ја
себи
желео
,
какво
сам
ја
хтео
да
имам
.
И
сад
ти
волиш
Николу
и
патиш
,
а
ја
ти
не
могу
помоћи
и
пишем
ти
можда
само
да
олакшам
себи
,
и
писмо
ти
можда
нећу
послати
ако
ме
разум
убеди
да
то
ништа
не
може
учинити
:
да
ти
желиш
Николину
љубав
,
а
чика
ти
може
дати
само
своју
.
Тако
сам
и
онда
хтео
да
разговарам
с
тобом
о
оној
књизи
и
о
животу
,
али
сам
се
бојао
да
не
отуђим
твоју
нежну
,
стидљиву
и
огорчену
душу
сасвим
од
себе
.
Чим
је
Никола
дошао
,
ја
сам
се
уплашио
,
јер
се
и
мени
много
допао
.
Предвидео
сам
шта
ће
бити
после
друге
ваше
шетње
у
пољу
.
Па
,
ипак
,
Јело
,
то
ће
проћи
,
то
је
први
занос
младости
.
Ти
ћеш
још
бити
срећна
,
ти
ћеш
наићи
на
човека
већег
који
ће
то
дубље
и
силније
волети
.
Никола
је
мио
и
добар
,
то
је
доста
,
али
то
није
много
.
Ја
сам
вас
разумео
боље
него
што
сте
ви
сами
себе
разумели
.
Посматрао
сам
,
страховао
сам
.
Бојао
сам
се
нечега
што
је
могло
бити
.
Никола
са
лепо
понашао
и
било
је
онако
,
не
како
је
он
хтео
или
како
ти
ниси
умела
,
већ
како
је
по
самој
природи
ствари
требало
да
буде
.
Мени
је
унапред
било
жао
Натине
разорене
срећо
,
али
ништа
се
није
десило
,
јер
те
он
није
волео
више
свега
на
свету
.
Кад
мислим
како
сад
патим
,
жалим
што
се
десило
да
је
био
верен
;
кад
помислим
да
ћеш
брзо
преболети
,
онда
налазим
,
ја
,
твој
сујетни
чика
,
да
он
није
довољно
велики
за
моју
Јелу
.
Да
ти
кажем
једну
историју
коју
нико
не
зна
.
Било
ми
је
двадесет
година
кад
сам
заволео
твоју
стрину
-
због
лепих
плавих
очију
,
љупког
лица
,
и
велике
косе
,
и
због
тога
што
ми
је
тада
требало
да
волим
некога
и
што
је
она
била
најлепша
од
најближих
.
После
две
године
сретања
и
ћутања
,
стрепње
и
чежње
,
рекох
јој
најзад
да
је
волим
и
запросих
је
тајно
,
молећи
је
да
ме
чека
само
док
завршим
испит
.
Био
сам
на
крају
студија
,
а
то
сам
учинио
само
из
страха
да
ми
је
неко
не
преотме
.
Она
се
одазва
лепо
,
обећа
и
одржа
реч
.
Радио
сам
,
трудио
се
да
будем
што
достојнији
човек
,
и
волео
сам
и
био
сам
срећан
.
Чим
сам
свршио
и
добио
службу
,
оженио
сам
се
.
Ти
си
се
варала
,
ја
нисам
био
као
многи
други
.
Једно
време
био
сам
задовољан
,
мислио
сам
да
сам
срећан
.
После
сам
дошао
до
убеђења
да
среће
нема
,
већ
да
човек
има
да
бира
само
двоје
:
бити
несрећан
сам
,
или
бити
несрећан
у
друштву
.
Ја
сам
непрестано
радио
,
развијао
се
,
то
је
била
неодољива
потреба
мога
живота
,
а
она
није
хтела
са
мном
да
ради
,
са
мном
да
мисли
,
да
ми
худе
друг
,
пријатељ
.
Сви
моји
покушаји
остајали
су
узалудни
пред
тим
створењем
слабачким
,
нежним
без
воље
и
полета
.
Она
је
била
задовољна
и
више
јој
ништа
није
требало
.
И
тако
сам
ја
ишао
напред
,
сам
,
а
она
је
све
више
изостајала
и
кад
сам
хтео
да
дајем
и
да
примам
љубав
,
морао
сам
да
се
враћам
,
да
силазим
са
висина
,
да
бивам
разочаран
и
несрећан
.
И
само
рад
,
неуморни
рад
,
и
шетње
по
природи
и
размишљање
и
моја
урођена
правичност
нису
ми
дале
да
је
омрзнем
што
је
обманула
мој
живот
и
нехотице
преварила
моје
наде
.
И
ја
сам
је
волео
као
добру
домаћицу
,
као
дадиљу
,
као
успомену
,
као
свога
болесника
.
А
кад
ми
је
било
близу
четрдесет
година
,
ја
опазих
у
свету
једну
душу
која
ме
је
могла
усрећити
и
не
могу
да
ти
причам
колико
сам
пропатио
док
сам
то
преболео
и
сакрио
да
нико
не
примети
.
Онда
ми
је
домаће
огњиште
било
жалосно
,
жалосније
него
да
га
нисам
ни
имао
.
Али
баш
у
то
време
сам
заволео
моју
малу
братаницу
.
Судба
ми
је
послала
утеху
:
и
прегорена
моја
љубав
за
женом
другом
,
сарадником
мога
интелектуалног
живота
,
никла
је
понова
и
процветала
очинском
љубављу
према
детету
мога
брата
,
јер
је
животу
било
по
вољи
да
ме
и
у
томе
обмане
.
Човек
се
мења
:
био
сам
старији
и
сад
ми
је
требало
нешто
друго
.
Изгледа
да
љубав
из
човечијег
срца
не
може
да
испари
и
да
се
изгуби
,
она
се
гомила
,
и
расте
:
никога
нисам
волео
толико
колико
тебе
.
Ја
сам
понекад
плакао
што
ти
ниси
моје
дете
,
што
ја
немам
права
да
те
испитавам
како
ја
боћу
,
да
те
водим
куда
ја
хоћу
,
и
кад
нађем
човека
који
је
достојан
тебе
,
да
га
приближим
теби
и
да
срећан
чекам
шта
ће
живот
да
учини
од
вас
.
Није
истина
да
среће
нема
.
Није
могућно
да
је
неће
бити
за
тебе
,
јер
ти
си
избраница
живота
.
Нећу
да
кажем
да
Никола
није
красан
човек
;
он
само
није
тај
коме
бих
ја
волео
да
те
дам
.
Мени
се
чини
да
би
га
ти
брзо
престигла
,
а
живот
,
лепи
живот
састоји
се
по
моме
мишљењу
у
овоме
:
ићи
напред
,
пењати
се
с
оним
кога
волиш
,
пењати
се
по
путу
који
води
између
земље
и
неба
.
Јело
моја
,
ради
.
То
је
једини
савет
што
ти
могу
дати
.
Задуби
се
у
неки
посао
,
предај
му
се
свом
душом
,
па
ћеш
напослетку
заборавити
свој
бол
.
Читај
много
,
покушај
да
што
пишеш
.
Ако
не
осећаш
способности
да
пишеш
за
друге
,
пиши
само
за
себе
.
Бележи
своје
мисли
,
своје
утиске
,
своја
осећања
,
и
тугу
своју
.
Ето
,
пиши
свој
дневник
ако
то
већ
не
радиш
.
То
тако
олакшава
.
А
кад
свршиш
школу
,
хоћу
да
молим
твога
тату
и
маму
да
ми
те
даду
мало
,
да
пропутујем
с
тобом
,
да
ти
покажем
Европу
,
да
попловим
мало
по
мору
с
тобом
.
То
је
још
једини
пут
који
желим
пре
последњег
пута
с
кога
се
не
враћа
.
Радујем
се
и
кад
само
помислим
:
један
седи
старац
и
једна
златна
девојка
,
један
живот
који
је
прошао
и
прежалио
себе
и
један
који
је
тек
почео
да
се
нада
и
да
пати
,
који
још
има
да
види
срећу
.
И
сви
ће
мислити
да
је
та
девојка
што
у
себи
носи
чар
дана
и
ноћи
моја
ћерка
и
ја
ћу
сам
то
мислити
и
осећати
.
Знаш
ли
колика
ће
то
срећа
бити
за
твога
чику
?
Хоћеш
,
је
ли
да
хоћеш
да
ми
је
причиниш
?
Ја
сам
тако
убеђен
да
ће
ти
тај
пут
учинити
много
добру
.
Ти
не
знаш
какву
моћ
има
море
над
човечјом
душом
.
Мени
се
чини
да
нема
тих
болова
који
се
но
могу
смирити
пред
вечним
немиром
мора
,
пред
вечитом
променом
његових
лепота
.
Овим
писмом
ја
те
позивам
на
тај
пут
и
обећавам
ти
утеху
.
А
дотле
,
Јело
,
ради
и
старај
се
да
се
помириш
с
оним
што
се
не
може
изменити
.
И
пиши
своме
Ћики
.
Разумем
зашто
није
послао
писмо
.
Учинило
му
се
да
ме
није
утешио
и
да
ми
је
само
показао
своју
љубав
која
му
се
учинила
старачки
себична
.
Мене
је
његова
смрт
потресла
више
од
свих
болова
у
животу
,
али
кад
сам
прочитала
писмо
за
које
нико
не
зна
,
тек
сам
онда
пала
у
очајање
.
Чико
,
зашто
ме
ниси
чекао
?
Зашто
си
изневерио
ово
своје
обећање
?
Зашто
си
отишао
сам
?
И
зашто
ја
никад
нисам
мислила
да
путујем
с
тобом
,
да
од
тебе
научим
оно
велико
лепо
што
је
с
тобом
умрло
и
што
ниси
могао
оставити
у
наслеђе
?
Хоћу
ли
ја
тако
увек
у
животу
да
појмим
шта
сам
имала
тек
кад
изгубим
?
Ах
,
како
је
чика
волео
да
му
пишем
и
како
је
чувао
моја
писма
.
Зашто
му
нисам
писала
чешће
,
зашто
сам
пренебрегла
ту
драгоцену
љубав
једног
научника
и
филозофа
који
је
имао
слабост
да
воли
дете
свога
брата
?
Треба
ли
да
изгубим
и
родитеље
,
па
тек
онда
да
појмим
ко
су
они
били
и
шта
су
они
мени
давали
?
Под
утицајем
грижње
савести
ја
сам
била
много
нежна
према
мајци
и
оцу
и
моја
љубав
их
је
усрећила
и
мало
утешила
за
чиком
.
Нагонила
сам
зета
да
се
пресоли
код
њих
.
Сирота
мама
и
тата
:
ја
сам
се
умиљавала
,
мазила
,
миловала
њихове
душе
и
тако
разнежене
оставила
их
и
побегла
да
овде
у
својој
соби
и
у
самоћи
жалим
чику
.
Или
боље
:
да
послушам
његов
савет
:
да
радим
и
да
се
мирим
са
оним
што
се
не
може
поправити
.
Ах
,
зашто
се
не
може
поправити
!
Радим
и
читам
чикине
књиге
.
За
испите
сам
сигурна
.
Сад
не
читам
само
романе
:
читам
и
научне
ствари
.
И
тако
ми
је
мило
кад
нађем
чикином
руком
подвучену
реч
или
какву
примедбу
са
стране
.
Тако
пролазе
дани
.
И
ја
пролазим
кроз
живот
као
читачица
.
Је
ли
то
све
?
Свршила
сам
школу
и
положила
