штовама
изгледа
,
кад
се
захука
.
–
Да
Богме
,
да
бог
ме
,
кад
сте
се
и
ви
женске
успалиле
за
омлатином
!
-
вели
попа
смешљиво
;
а
госпођа
Јеца
га
види
,
да
је
сад
већ
мекши
од
памука
.
–
Омлатина
омладина
,
алезајнц
(
све
једно
)
,
Стефане
;
Јелена
ће
певати
на
селу
и
ићи
ће
са
мном
у
Карловце
на
свечаност
.
Је
л
да
ти
је
право
?
У
госте
ћемо
код
Тинке
.
Време
је
.
Није
лепо
,
што
ме
толико
већ
,
како
смо
заједно
,
ниси
водио
к
њој
.
Поп-Стевина
Јелисавета
поглади
једном
руком
попу
по
бради
,
а
другом
му
насу
у
чашу
хладног
теочинца
и
насмеши
се
на
њега
.
Он
је
загрли
око
врата
,
издиже
чашу
спрам
свеће
.
Мислиш
,
безброј
рубина
раздробио
се
у
чаши
,
па
гори
.
А
попа
гледи
у
њих
као
стари
зналац
,
па
се
смеје
.
Видиш
га
само
,
тресе
се
гојазан
,
зачкиљио
очима
и
развукли
му
се
брци
,
ал
не
даје
гласа
од
себе
...
Док
њих
двоје
тако
у
стакленом
ходнику
уживају
летње
вече
у
разговору
и
теочинцу
,
Јелена
је
у
својој
соби
.
Неје
палила
свеће
.
Отворила
широм
прозоре
,
па
села
поред
прозора
.
Наслонила
главицу
на
руку
,
па
мирише
мирисни
вечерњи
чисти
ваздух
.
Поглед
јој
се
отме
на
осветљена
два
прозора
у
оној
лепој
кући
с
оне
стране
потока
.
То
јој
је
најмилије
за
све
време
,
како
устане
,
па
док
не
легне
.
Овим
часима
радује
се
Јелена
цео
дан
.
Што
ближе
то
доба
,
њој
срце
све
јаче
куца
.
А
кад
већ
дође
,
и
да
седне
на
свој
прозор
,
несташни
ђаволак
с
леве
јој
стране
у
грудима
хоће
зар
да
искочи
;
толико
се
пута
захука
,
дошао
је
већ
под
грло
,
а
то
се
отео
тек
само
дубок
уздисај
.
Срце
би
на
том
уздисају
тешком
да
полети
.
Ох
,
полетела
би
Јелена
и
душом
и
телом
!
Али
мора
да
га
притискује
рукама
.
Понда
скочи
са
столице
,
прође
два
трипут
по
соби
.
И
опет
долети
на
прозор
,
па
одмах
упре
поглед
опет
на
осветљена
она
два
прозора
с
оне
стране
потока
у
лепој
тамо
кући
.
Тамо
је
вечерас
Бранко
и
Јован
.
Чим
су
вечерали
,
дошао
је
Јован
по
Бранка
,
па
су
отишли
к
учитељу
.
Неко
су
време
ходали
били
ван
села
.
И
сад
,
ето
,
седе
и
разговарају
се
,
како
ће
што
боље
да
удесе
село
,
што
га
спремају
.
До
јако
би
учитељ
обично
узео
своју
виолину
,
те
до
неко
доба
изводио
из
ње
какве
мелодије
.
Јелена
би
се
занела
за
њима
,
те
би
час
удесила
,
па
тихо
певушила
уз
уздрхтале
звуке
,
час
би
пустила
срцу
на
вољу
,
па
би
се
слатко
,
слатко
исплакала
.
Али
јој
криво
,
што
вечерас
тога
нема
.
Осећа
ужасну
празнину
,
па
јој
криво
на
цео
свет
.
Мало
још
потраја
,
па
се
пријатељи
разиђоше
.
Испред
учитељева
стана
зачу
се
у
три
пут
.
–
Лаку
ноћ
!
Јован
и
Бранко
се
одвојише
.
И
оде
сваки
својим
путом
.
Јелена
притвори
капке
на
прозорима
и
увуче
се
унутра
.
Нико
је
неје
приметио
,
не
само
што
се
и
сама
за
времена
скрила
,
већ
и
пун
сен
округле
багреме
,
једне
од
оних
,
што
су
засађене
у
реду
пред
поп
-Стевином
кућом
,
са
свим
сакрио
од
месечине
,
па
поклопио
цео
прозор
као
по
поруџбини
.
Бранко
прође
поред
прозора
,
уђе
у
двориште
и
оде
у
своју
собу
.
Из
оне
лепе
куће
с
оне
стране
потока
зачу
се
диван
мушки
тенор
.
Јелена
познаје
тај
глас
.
Учитељ
запевао
Бранкову
песму
:
„
Гусле
моје
,
овамо–
те
мало
!
“
Девојче
од
мах
стаде
опет
на
прозор
.
„
Ој
,
пуно
је
и
препуно
среће
!
“
подвикну
учитељ
из
свег
срца
,
е
,
заиста
ћеш
му
и
поверовати
,
да
му
срце
хоће
већ
да
пукне
од
среће
.
Јелена
задрхта
.
Провирује
нестрпљиво
иза
капака
на
прозору
.
У
томе
умукну
учитељев
глас
.
Свећа
се
угаси
,
а
иза
она
два
прозора
завлада
мртви
мрак
.
Девојче
се
са
свим
дало
на
прозор
,
мислиш
,
полетеће
.
На
једаред
зачује
тихе
кораке
под
прозором
;
али
,
рекао
би
,
још
већма
чује
,
како
јој
јако
и
нагло
бије
рођено
срце
.
Но
ипак
осети
,
да
неко
близу
застаде
и
куцну
у
капак
.
Капак
се
диже
.
Испод
њега
провири
најпре
мала
бела
ручица
;
па
се
од
мах
за
њом
указа
мила
главица
са
црном
пуном
косом
и
у
глави
два
гарава
ока
.
Учитељ
се
стискао
уза
зид
под
сен
.
Дохватио
белу
пружену
ручицу
,
па
је
притискује
на
жедне
своје
усне
.
Дрхће
Јеленина
рука
,
као
да
је
тресе
тролетница
.
–
Јелице
,
–
шапће
учитељ
,
–
што
дрхћеш
?
Јелена
не
уме
да
одговори
.
Грло
јој
је
стегло
.
Нема
снаге
да
проговори
;
а
не
осећа
се
моћна
ни
толико
,
да
узме
своју
руку
на
траг
,
нити
да
његову
стисне
,
већ
му
је
подала
,
па
је
он
љуби
и
милује
по
милој
вољи
.
–
Бојиш
ли
се
можда
кога
?
—
опет
учитељ
.
Јелена
једва
промуцава
:
–
Од
кад
вас
чекам
.
–
Душо
,
зар
још
„
ви
?
Јелена
се
застиди
,
–
Не
срди
се
;
немој
да
се
срдиш
.
Ја
се
увек
забуним
.
–
Прелетео
бих
био
;
али
нисам
могао
пре
.
–
Ја
бих
те
чекала
целу
ноћ
.
–
Верујеш
,
да
ћу
доћи
;
је
л
?
–
Ниси
никад
слагао
.
Кнежевић
јој
и
опет
узе
обасипати
ручицу
пољупцима
.
–
Мати
је
допустила
,
да
долазим
на
певање
,
–
вели
Јелена
;
али
ми
је
жестоко
заповедила
,
да
избегавам
с
тобом
разговор
.
–
За
што
,
душо
Не
знам
.
Ја
не
разумем
њено
понашање
.
Али
је
страшно
љута
на
тебе
.
–
Је
си
л
јој
се
исповедила—
пита
је
учитељ
.
–
Нисам
.
Не
смем
.
Бојим
се
,
забранила
би
ми
са
свим
,
да
се
и
састанем
с
тобом
...
·
Да
јој
кажем
,
кад
се
вратимо
из
Карловаца
са
свечаности
!
–
Ја
ћу
јој
сам
рећи
.
–
Не
ни
по
што
.
Не
,
бар
док
је
ту
Бранко
.
Учитељ
се
замисли
.
–
Шта
мислиш
?
Ваљда
ниси
дошао
амо
,
да
мислиш
!
Приповедај
штогод
,
–
вели
му
девојче
љупко
,
па
му
привуче
себи
руку
.
–
Кажи
ми
штогод
лепо
,
као
што
ти
умеш
.
–
Он
је
од
неко
доба
врло
заћутао
.
–
Ко
?
–
Бранко
.
–
Па
,
он
највише
ћути
.
Само
кад
се
препире
о
чему
с
чиком
,
онда
видим
,
да
уме
и
више
коју
рећи
.
Али
увек
Бранко
има
право
.
–
Да
,
да
,
Бранко
има
право
,
да
Бог
ме
,
–
рече
Кнежевић
и
трже
руку
.
–
Шта
је
теби
?
–
пита
изненада
Јелена
,
па
не
пушта
руке
.
–
Господа
универзитетлије
увек
имају
право
,
дакако
!
У
тринаест
школа
поцрпу
они
кашиком
сву
мудрост
.
–
И
мати
му
даје
за
право
.
–
Е
,
онда
за
цело
има
право
.
Јелена
не
примећује
горки
подсмех
у
учитељевим
речима
.
–
Ја
волим
,
кад
се
он
с
чиком
пусти
у
разговор
,
–
опет
ће
она
–
он
је
тако
добар
!
Је
ли
да
је
Бранко
добар
?
–
Врло
добар
.
–
И
мати
га
воли
.
–
Наравно
,
наравно
.
И
ви
,
дакако
,
госпођице
,
примети
Кнежевић
и
истрже
своју
руку
.
Јелена
хтеде
да
проговори
,
али
јој
заста
нешто
у
грлу
,
па
гледи
само
учитеља
упитљивим
погледом
.
–
Ви
се
заиста
,
госпођице
,
врло
добро
забављате
,
–
пребацује
јој
учитељ
;
–
у
вече
са
мном
,
а
дању
с
господином
Бранком
.
Девојче
бризну
у
плач
.
–
Мати
ми
увек
говори
,
како
треба
да
сам
пријатна
с
њим
и
искрена
.
Ја
и
не
могу
друкче
ниским
.
А
он
и
заслужује
,
да
је
човек
с
њим
искрен
.
Па
ја
га
и
волим
као
брата
.
Ти
си
друго
што
.
Боже
мој
,
за
што
си
на
један
пут
таки
?
–
Иза
рогља
се
зачу
певање
.
Учитељ
се
трже
.
–
Збогом
!
Разговараћемо
се
.
–
Пође
.
–
Јелена
не
чује
песме
или
не
ће
да
је
чује
.
–
Милане
!
–
Виче
Кнежевића
,
а
глас
јој
прекиде
јецање
.
–
Учитељ
се
не
осврће
.
–
Миле
!
–
задрхта
опет
њен
глас
по
вечерњој
тишини
.
Нема
одзива
.
Само
види
,
како
учитељ
одмиче
,
и
чује
,
како
оштро
корача
...
Иза
рогља
се
помоли
неколико
сеоских
момака
и
девојака
.
Биле
код
крста
на
игранци
.
Па
се
враћају
кући
и
певају
:
„
Кад
је
Бранко
умир’о
Србадију
заклињ’о
:
Пренес’те
ми
кости
моје
Стражилову
моме
,
–
еј
!
Тамо
имам
ного
птица
,
Мојих
песмарица
,
Тамо
има
бела
вила
Раширила
крила
,
–еј
!
Стајић
стао
на
прозор
,
па
недахнимице
слуша
ту
народну
песму
.
Не
узима
на
ум
,
како
су
жалосни
ти
стихови
,
како
су
непоетично
казане
ту
мисли
;
само
му
мило
,
што
види
,
да
народ
зна
за
Бранка
,
да
је
и
народ
осетио
жељу
Бранкову
.
То
вече
ће
му
остати
у
најлепшем
спомену
из
живота
у
Брајковцу
...
Кад
је
Јован
дошао
кући
,
пође
и
Ната
и
Катица
,
да
спавају
.
Катица
оде
најпре
,
да
још
једаред
разгледа
по
кући
,
је
ли
све
у
свом
реду
.
А
Ната
ушла
у
Даринчину
собу
.
Надвирила
се
над
Даринком
и
Зорком
.
Прекрстила
их
обоје
изнад
главе
.
И
за
тим
опет
на
прстима
изишла
из
собе
...
У
том
је
и
Бранко
легао
.
Почео
био
да
чита
.
Нашао
негде
на
орману
пре
неколико
дана
још
неку
стару
књигу
.
Кад
стресао
с
ње
прашину
и
отворио
је
,
а
то
„
Живот
и
прикљученија
Димитрија
Обрадовића
нареченога
у
калуђерству
Доситеја
:
њим
и
с
тим
списат
и
издат
.
"
Како
се
обрадовао
тој
књизи
!
Још
кад
је
ишао
у
прве
гимназијске
разреде
,
мати
би
,
кад
сврше
своје
школске
задаће
,
искупила
децу
,
што
су
били
код
ње
у
стану
,
па
би
поред
народних
песама
и
других
ствари
читали
по
нешто
и
из
„
Мезимца
"
или
из
„
Басана
"
тога
неумрлога
мудраца
српскога
.
Ту
књигу
узео
Бранко
и
вечерас
да
чита
.
Али
,
као
обично
,
кадгод
је
,
било
телесно
било
душевно
,
уморан
,
вечерас
тек
више
из
навике
,
да
нешто
прочита
,
пре
него
што
заспи
.
Него
вечерас
му
се
не
да
да
чита
ни
колико
иначе
у
овакој
прилици
.
Пред
очима
му
лебди
лик
Даринчин
;
а
у
свим
жилама
осећа
све
то
јаче
,
што
више
о
њој
мисли
,
неку
бујност
,
па
му
се
час
разлива
као
милота
,
час
га
диже
,
да
некуд
зар
полети
...
Мало
за
тим
,
па
је
цело
село
у
сну
.
Освану
дан
,
када
је
ваљало
отпочети
и
Брајковачкој
омладини
,
да
се
спрема
,
како
ће
у
свом
скромном
селу
прославити
спомен
великога
песника
.
·
Још
пре
него
што
ће
учитељ
Кнежевић
распустити
децу
из
школе
,
ходају
испред
школске
зграде
Даринка
,
Јелка
,
Бранко
,
Јован
,
а
уз
њих
трчка
и
мала
Зорка
.
И
њено
срдашце
куца
необично
живо
,
јер
види
,
да
се
ради
око
начела
,
што
она
,
ако
и
не
може
да
схвати
,
ипак
осећа
,
да
је
лепо
и
добро
,
кад
сене
само
толико
радује
том
Јелена
и
Даринка
,
Бранко
и
Јован
,
него
им
и
мати
и
тетка
Ната
одобравају
и
хвале
смер
.
А
највећа
је
њена
радост
,
што
ће
у
тој
великој
свечаности
и
она
да
суделује
.
Пре
него
што
ће
синоћ
деца
полегати
,
у
кући
сека-Катиној
неје
ви
било
о
другом
чему
речи
већ
о
прослави
Бранка
Радичевића
у
Брајковцу
.
Зорка
неје
дала
ни
о
чему
другом
да
се
говори
,
него
о
томе
.
Синоћ
је
већ
доучила
све
,
што
неје
била
потпуно
знала
.
Само
ће
је
донде
још
Јован
и
Даринка
поучити
,
где
треба
да
рашири
руке
,
где
да
их
метне
на
груди
,
где
да
их
скрсти
,
а
где
гласом
да
јачим
говори
,
где
опет
тише
,
и
тако
даље
.
Данас
је
неколико
пута
питала
и
брацу
и
сеју
,
кад
ће
,
за
Бога
,
већ
једаред
то
почети
?
Али
Јован
се
одсмеје
и
одговара
се
,
као
да
има
још
времена
.
А
Даринка
опет
нема
каде
.
Него
је
ипак
по
неки
пут
исправи
и
опомене
,
где
како
треба
.
Но
за
то
Зорка
мора
да
трчка
за
њом
из
собе
у
собу
.
У
Даринку
ушао
цео
дан
неки
немир
,
па
иде
по
кући
,
као
да
нешто
тражи
.
До
подне
је
још
како
тако
и
прошло
;
него
после
подне
се
отегло
као
цео
дан
.
Једва
дочекала
,
да
црквењак
зазвони
на
вечерње
.
Понда
је
изашла
на
улицу
,
да
види
,
–
кад
ће
поп
Стеван
проћи
и
вратити
се
на
вечерње
.
Но
колико
јој
збиља
стало
до
поп
-Стевана
,
ето
,
неје
ни
приметила
,
да
он
и
не
оде
на
звоно
у
цркву
;
неје
ни
приметила
,
да
у
Брајковцу
звони
радним
даном
на
вечерње
,
ако
у
опште
и
звони
,
но
највише
тек
за
то
,
да
бабица
и
кума
,
ако
би
се
десило
тог
дана
какво
крштење
,
знају
,
кад
им
треба
донети
дете
,
да
га
поп
Стева
уведе
у
свето
православље
и
у
књигу
крештајемих
.
Иначе
црквењак
одзвони
,
па
хајд
опет
кући
или
у
виноград
за
својим
послом
,
ако
не
оде
у
поп
-Стевину
сеницу
,
где
овај
чека
,
да
му
се
јави
,
има
ли
тај
дан
какве
дужности
,
то
јест
,
да
ли
је
та
донела
дете
те
и
те
младе
или
жене
на
крштење
.
Као
да
сунце
Даринци
сину
,
кад
угледа
Јелену
,
како
жури
њој
.
Дакле
,
већ
је
ту
време
,
да
се
иде
на
певање
!
Па
колико
Јелену
угледала
,
толико
пред
њу
истрчала
.
Јелени
још
неје
никад
тако
црно
јутро
освануло
као
данас
.
Заспала
ноћас
у
плачу
тек
око
неко
доба
,
па
је
спавала
као
мало
дете
.
Али
кад
се
пробудила
,
па
се
сетила
синоћњег
разговора
свог
с
Миланом
на
прозору
,
као
да
је
нож
прободе
кроза
сред
срца
,
па
јој
се
стиште
терет
,
сињи
терет
.
Цео
дан
се
тужи
матери
,
да
је
боли
глава
.
А
кад
пошла
на
певање
,
па
је
мати
хтеде
да
задржи
због
главобоље
,
вели
,
да
је
сад
са
свим
прошла
.
Колико
је
и
Даринка
узрујана
,
ипак
примети
,
како
је
Јелена
бледа
па
уздрхтала
.
–
Шта
је
теби
–
пита
друга
другу
,
кад
се
поздравиле
и
пољубиле
.
Јелена
не
зна
,
шта
да
одговори
.
Стале
јој
очи
,
па
упрла
поглед
у
Даринку
.
–
Не
знам
,
–
једва
промуца
.
Понда
дода
живље
:
–
Да
видиш
само
!
И
узе
Даринчину
руку
,
па
је
притиште
на
своје
срце
.
А
срце
јој
лупа
,
да
пробије
груди
.
–
Јух
!
Као
да
си
се
уплашила
?
–
примети
Даринка
.
Јелена
јој
у
један
мах
у
мало
не
паде
на
груди
,
да
јој
све
исприча
,
да
јој
се
изјада
,
да
се
заплаче
у
њену
загрљају
,
па
да
обадве
плачу
.
И
би
тако
,
можда
,
било
,
да
не
наиђе
госпођа
Ната
,
те
Јелена
дође
к
себи
,
да
је
пољуби
у
руку
.
Наравно
,
госпођа
Ната
пита
,
шта
јој
ради
мати
.
И
тако
пређе
реч
на
са
свим
сухопарне
ствари
.
Даринка
отвори
врата
на
другој
соби
.
Стала
на
врата
,
па
виче
Јована
:
Хајде
,
браца
.
Време
је
!
Јован
се
протегли
на
канабету
.
Остави
неки
тумач
казненога
поступка
,
што
га
читао
,
на
страну
,
па
погледа
у
свој
сахат
.
Имамо
још
времена
!
Куд
вам
се
жури
?
Е
,
како
ти
само
!
А
не
знаш
,
да
нема
још
много
до
недеље
?
Ви
сте
мушки
увек
тако
комотни
!
Тако
и
чика
!
Само
да
га
нико
не
дира
!
–
нашали
се
и
Јелена
.
Где
је
Бранко
?
–
пита
Јован
,
па
тек
сад
пребаци
ногу
,
да
устане
.
Чини
ми
се
,
пише
нешто
.
Остао
је
у
својој
соби
,
–
одговори
Јелена
.
Не
води
ти
бриге
за
господина
...
Бранка
.
Он
ће
већ
доћи
,
–
рече
Даринка
,
па
се
као
трже
и
поцрвени
,
кад
примети
,
да
је
споменила
то
име
на
своја
уста
.
А
осети
,
да
јој
је
ипак
криво
,
што
неје
и
он
дошао
,
што
неје
нашао
за
вредно
,
да
дође
најпре
овамо
,
па
сви
заједно
да
иду
.
Понда
мисли
,
а
што
и
да
дође
он
амо
?
Ваљда
га
се
тиче
когод
овде
?
Па
јој
опет
сада
у
једаред
тешко
,
колико
јој
мало
час
било
криво
...
Најпосле
се
нашли
сви
пред
школском
зградом
и
чекају
,
да
учитељ
распусти
децу
из
школе
.
Прижегло
летње
сунце
,
а
они
ходају
под
штитовима
.
Даринка
и
Јелена
се
ухватиле
под
руку
.
За
њима
иде
Јован
с
Бранком
.
Њих
две
ћуте
.
Јелена
мисли
о
свом
јаду
,
а
Даринка
–
ко
да
је
зна
?
Још
да
се
није
Зорка
рашћеретала
око
њих
,
ишле
би
као
осуђене
.
Јутрос
сам
,
–
говори
Јован
Бранку
,
–
зуцнуо
матери
,
како
би
било
,
да
останем
код
куће
,
па
да
прихватим
економију
.
Бранко
га
радознало
погледа
.
Као
да
није
узела
озбиљно
,
–
дода
онај
.
Мислим
и
сам
тако
,
–
примети
Бранко
.
У
том
ето
још
једнога
младога
човека
,
па
се
прикључи
друштву
.
Вели
,
кад
се
поздрави
с
мушкима
и
женскима
:
Чини
ми
се
,
пожурили
смо
се
раније
,
него
што
треба
.
Па
боље
пре
не
?
после
,
–
одговори
Јован
.
Али
се
овај
привуче
уза
женскиње
.
Прођоше
један
пут
дуж
зграде
,
а
он
не
уме
да
почне
разговор
.
Хоће
и
наше
село
да
се
прослави
,
–
беше
му
прва
реч
.
Од
њих
две
не
зна
,
која
да
прихвати
реч
.
Опет
ће
он
:
Само
да
нас
послужи
лепо
време
!
Да
Бог
ме
!
–
одговори
Даринка
,
тек
да
из
учтивости
рекне
што
,
кад
већ
Јелена
не
прихваћа
.
У
планини
,
знате
,
може
лако
да
се
промени
За
час
киша
пљусне
,
–
примећује
онај
.
Било
би
штета
,
–
опет
ће
Даринка
.
Опет
иду
,
па
ћуте
.
То
је
млади
Брајковачки
трговчић
,
Јеша
Дабижић
.
По
опаљеном
лицу
и
испуцаним
рукама
види
се
,
да
је
вредан
човек
.
Не
би
нико
рекао
,
да
је
Јеша
био
некад
први
момак
међу
трговачком
омладином
у
вароши
.
Али
прошао
вашар
!
Дошао
кући
,
да
прихвати
очеву
радњу
,
па
се
упео
из
петиних
жила
,
да
поради
,
те
подигне
сермију
.
Тек
не
може
,
ето
,
ни
он
,
да
пропусти
,
ада
се
и
сам
не
умеша
у
струју
,
што
се
заошинула
оне
године
по
Српству
.
Био
је
он
некада
у
вароши
сталан
члан
певачкога
друштва
и
аранжер
толиких
села
и
беседа
.
Зна
он
,
дакле
,
шта
је
то
Српство
и
родољубље
,
а
од
како
се
зна
,
исповеда
се
за
члана
српске
омладине
и
народњачке
странке
,
те
држи
редовно
и
народњачке
новине
.
Него
зна
Јеша
,
да
споји
и
практично
са
лепим
.
Млад
човек
је
,
до
душе
,
и
жељан
друштва
на
селу
.
А
време
му
је
,
да
помишља
и
на
то
,
како
би
добро
било
,
да
доведе
домаћицу
у
своју
кућу
.
Па
то
је
прилика
,
као
и
мало
да
се
боље
позна
.
Попина
Јелена
...
До
душе
,
за
госпођу
Јелисавету
говоре
не
знам
ово
оно
.
Али
девојка
неје
лоша
прилика
за
сеоскога
трговца
.
Ту
је
сад
и
та
варошкиња
,
Даринка
.
Познао
се
с
њом
у
недељу
,
кад
су
изашли
из
цркве
:
Познао
се
поред
Јована
.
Колико
он
,
...
а
и
мати
му
као
пустила
у
уши
.
Иди
,
синко
,
–
вели
.
–
помешај
се
и
ти
мало
међу
свет
.
И
онако
слабо
имаш
кад
посла
са
себи
равнима
...
Вараш
се
,
мој
Бранко
,
ако
мислиш
,
да
код
мене
није
то
озбиљна
намера
,
–
надовеза
Јован
на
разговор
свој
с
Бранком
,
кад
их
остави
млади
тржа
.
–
Просто
,
мени
се
мој
позив
не
допада
.
Ја
нисам
за
адвоката
.
Положи
све
испите
најпре
;
понда
ће
мо
се
разговарати
,
–
одговори
му
Бранко
.
Јован
мало
поцрвени
,
па
затрепта
очима
.
Бранко
и
сам
осети
,
како
је
оштро
то
рекао
,
па
не
ће
ни
да
му
погледи
у
очи
.
Али
тек
опет
дода
:
Па
ако
онда
то
учиниш
,
скинућу
ти
шешир
до
земље
.
Немој
да
се
и
на
тебе
примени
оно
:
Кога
мрзи
да
ради
,
тај
је
вечито
незадовољан
са
својим
позивом
,
и
зна
увек
милион
разлога
да
наброји
против
правца
,
којим
је
пошао
.
Изађе
учитељ
,
па
их
све
позва
,
да
оду
у
његову
собу
.
Сад
ћу
ја
децу
пустити
.
Него
морам
мало
и
школу
отворити
,
да
уђе
чиста
ваздуха
унутра
.
А
можемо
тамо
баш
и
учити
.
Пријатније
је
ходати
на
чистом
ваздуху
.
Али
женске
гони
нека
радозналост
,
да
завире
у
собу
мушкарца
неожењена
.
Даринка
,
до
душе
,
мисли
,
ту
је
брат
,
Јован
,
па
,
како
он
хоће
.
Не
ће
се
,
ваљда
,
показати
не
знам
каква
.
Јелена
претрну
.
Учитељ
се
на
њу
тек
осврнуо
.
Али
нико
не
примети
њену
неприлику
,
јер
сад
ево
и
бележника
са
благајником
,
а
са
бележниковицом
иде
општински
писар
.
С
друге
стране
дође
црквењаков
син
,
колар
у
селу
,
са
својом
сестром
,
два
можда
,
по
најбоља
певачка
члана
у
Брајковцу
.
Он
обично
држи
леву
певницу
,
а
учитељ
десну
.
Она
води
опет
све
певачице
у
Брајковцу
,
па
зна
и
црквене
скоро
као
и
брат
јој
.
И
тако
се
искупило
прилично
друштванце
за
певачки
збор
.
Све
то
учитељ
покупио
и
наговорио
,
да
се
здруже
.
Одоше
у
учитељеву
собу
Највише
се
обрадова
тому
баш
Јован
.
У
прочељу
између
оба
прозора
виси
у
учитељевој
соби
лик
Бранка
Радичевића
.
Учитељ
га
већ
набавио
,
уоквирио
и
украсио
њим
собу
.
Али
то
је
и
једина
слика
у
целој
соби
.
Уза
зид
је
постеља
и
на
њој
виолина
.
Насред
собе
сто
,
и
по
њему
разбацано
то
књига
,
то
хартија
,
мастионица
,
пера
,
истрињена
дувана
,
палидрвца
и
тако
даље
.
У
углу
поред
пећи
пар
ципела
,
а
о
зиду
висе
о
клинцима
једне
чакшире
,
стари
шешир
и
зимски
капут
.
Иначе
јако
упада
у
очи
празноћа
и
неред
,
каквога
воле
млади
нежењени
.
Мушкарци
понудише
женскима
оне
две
столице
,
што
се
зблизниле
у
учитељевој
соби
;
а
од
њих
неки
поседали
на
одар
,
други
стоје
.
–
Треба
да
оженимо
овога
нашега
учитеља
!
--
примети
госпођа
бележниковица
,
или
што
је
наишла
на
таки
неред
,
или
што
је
ту
Јелена
,
па
да
је
пецне
.
–
Ви
сте
сретне
руке
,
госпо
,
–
ухвати
Дабижић
као
у
шали
.
–
Ја
бих
вам
се
радо
бацио
под
окриље
.
–
Гле
,
гле
грчета
!
–
нашали
се
писар
.
–
Били
?
Од
кад
се
ја
окљувам
,
па
...
–
За
тебе
би
штета
било
.
Ти
ниси
рођен
само
за
себе
,
већ
за
...
виши
позив
,
–
пребаци
Јеша
писару
,
ал
не
знаш
,
говори
ли
збиља
или
из
шале
.
Оженићете
се
и
покајаћете
се
!
–
уплете
се
бележник
хладнокрвно
,
а
завија
смотку
.
–
Но
!
Натарошу
!
–
укори
га
његова
лепша
и
милостивија
половина
.
(
Као
бојаги
,
ту
је
варошкиња
.
)
Понда
дода
опет
с
прекором
:
–
шта
теби
фали
Не
знам
,
шта
би
и
с
тобом
било
,
да
се
ниси
оженио
.
Даринка
се
смеши
,
ал
готово
и
не
разуме
,
шта
ови
говоре
.
Њој
је
и
то
друштво
и
таки
разговор
нешто
ново
.
Јелена
гдегод
стане
,
осећа
,
да
стаје
на
жеравицу
;
па
час
на
један
прозор
час
на
други
.
Гледа
преко
тамо
насвој
прозор
.
Млади
колар
стао
до
одра
,
па
се
не
миче
.
А
уза
њ
његова
сестра
,
па
се
као
снебива
у
тако
господском
кругу
.
Бранко
узео
виолину
,
па
превлачи
гудалом
по
њој
.
Писар
се
загледао
у
лик
што
виси
у
прочељу
.
Јован
упро
поглед
у
бележниковицу
.
.
А
бележниковица
приметила
то
,
па
намешта
,
као
бајаги
,
шишке
на
челу
,
те
испод
руке
погледа
у
њега
.
Бележник
остао
дужан
одговор
својој
жени
,
па
mir
nichts
,
dir
nichts
,
ни
лук
јео
ни
на
лук
мирисао
,
узе
да
припали
смотку
.
И
госпођа
бележниковица
се
намести
у
пола
окренута
Јовану
.
Ђенијалан
лик
!
Свака
црта
на
њему
ђенијална
,
...
прави
песник
!
То
је
песник
!
-
примети
писар
,
нагледавши
се
Бранкове
слике
,
па
мисли
,
ала
је
научно
нешто
казао
.
Нико
не
одговори
ништа
.
.
Данас
је
ту
и
Даринка
,
па
се
свако
труди
,
да
се
што
боље
представи
варошкињи
.
Бележник
се
не
да
извести
из
свога
кола
,
већ
вели
:
Овај
наш
уча
могао
би
,
Бога
ми
,
спремити
коју
боцу
вина
.
А
?
Шта
велиш
,
Јоване
?
Није
ружно
,
–
одговори
Јован
.
–
Него
то
би
он
добро
прошао
с
нама
.
Хајде
,
да
ми
дамо
донети
,
па
да
ми
њега
почастимо
!
Ја
сам
за
то
!
-
прихвати
млади
трговац
.
Синоћ
је
био
отишао
Марко
у
Нови
Сад
,
–
проговори
једва
жедни
благајник
.
–
Ако
је
дошао
,
за
цело
је
донео
и
коју
боцу
из
Варадина
.
Ја
сам
му
рекао
,
до
душе
,
да
се
спреми
за
село
,
–
дочека
исто
тако
и
жедни
писар
.
Онда
ћемо
после
певања
код
Марка
,
–
пресуди
бележник
,
–
да
му
сефтеишемо
нов
еспап
.
Бранко
се
и
не
обазире
много
на
њих
.
Неје
му
ни
стало
до
ове
врсте
људи
,
из
тих
се
,
по
његову
уверењу
,
не
да
већ
више
ништа
ни
учинити
.
Нечему
много
бољем
нада
се
он
од
самог
народа
.
Па
хоће
да
и
свој
говор
,
што
има
да
га
држи
на
Брајковачком
селу
,
удеси
за
прост
народ
.
Хоће
–
да
му
каже
,
ко
је
био
Бранко
Радичевић
,
шта
он
вреди
за
наш
народ
и
шта
значи
ово
величање
његова
спомена
.
Око
тога
му
се
мисли
највише
и
врзу
.
Да
се
обазре
на
оваке
слушаоце
,
ови
ће
или
пљескати
или
ће
се
запити
,
па
га
не
ће
ни
слушати
,
те
ипак
викати
живео
;
а
нити
ће
га
хтети
нити
умети
довољно
разумети
.
Дође
му
на
памет
и
Даринка
.
Чудновато
!
Од
њена
суда
као
да
највише
стрепи
.
Не
за
то
,
што
би
се
бојао
,
да
она
више
зна
,
него
он
;
него
што
се
,
не
зна
ни
сам
за
што
,
нада
,
да
ће
она
највише
и
поклонити
пажње
оному
говору
,
што
претпоставља
више
и
ума
и
срца
у
женскиње
,
која
може
да
се
истински
одушеви
за
нешто
.
Нешто
му
говори
,
да
то
девојче
има
осећаја
и
више
свести
него
у
сваке
обичне
.
А
,
да
одушевљење
њено
неје
изнуђено
ни
чим
до
правим
заносом
за
идејама
,
и
правом
српском
љубављу
за
своје
,
то
му
говори
искреност
на
њену
лицу
,
то
му
сведочи
бистар
јој
поглед
и
неусиљено
понашање
,
у
том
га
утврђава
њено
српско
васпитање
кућевно
и
школско
.
Но
,
што
код
свега
тога
не
пада
њему
ни
на
ум
,
да
примети
,
то
је
,
како
од
неко
доба
не
може
ни
о
чему
да
мисли
,
а
да
у
једно
не
помишља
и
на
то
девојче
.
Па
кад
неје
уз
њу
,
све
би
да
јој
је
што
ближе
,
све
има
нешто
да
разговара
с
њом
.
А
кад
је
у
друштву
,
заборави
,
шта
је
хтео
,
али
осећа
,
да
је
питомији
према
њој
,
ако
и
не
примећава
,
како
је
то
необично
брзо
дошло
.
Док
је
учитељ
дошао
,
бележник
,
благајник
,
писар
и
други
певачи
већ
су
се
договорили
,
како
ће
после
певања
на
пиво
„
Код
разбијене
канте
“
.
Тако
у
Брајковцу
зову
Маркову
крчму
,
бојаги
,
из
шале
.
То
је
име
добила
отуд
,
што
је
писар
(
кад
се
први
пут
опио
у
њој
,
а
то
је
било
прво
вече
,
како
се
скрасио
у
Брајковцу
)
декламовао
ону
познату
песму
Мите
Поповића
о
браца-Анти
.
А
благајник
и
бележник
од
то
доба
,
чим
се
мало
ђорну
,
одмах
терају
писара
,
да
им
декламује
„
оно
о
разбијеној
канти
“
.
Кнежевић
беше
озбиљно
схватио
своју
дужност
као
учитељ
певања
и
ликовођа
певачкога
збора
.
Само
се
поздрави
са
певачима
,
те
одмах
дохвати
виолину
,
па
пође
од
једнога
до
другога
,
да
им
огледа
гласове
.
Мушкарце
зна
и
од
пре
,
шта
који
певати
може
.
Особито
добро
познаје
писарев
тенор
,
који
би
диван
био
,
да
кроз
грло
неје
пропустио
већ
толико
силно
пиво
,
бело
и
црно
вино
и
све
,
што
рекао
онај
,
осим
петролеума
.
Но
он
сам
,
то
јест
,
писар
је
уверен
,
да
Србин
није
за
тенористу
.
Јер
тенор
не
спада
у
особине
српскога
народа
,
него
је
то
особина
јужњака
,
и
то
пар
екселанс
Талијана
.
Срби
су
за
средње
гласове
.
Бас
–
ту
је
,
мој
брајко
,
баћушка
Рус
...
Баћушка
Рус
је
сваки
рођен
басиста
.
Зарастао
у
лицу
,
здепаст
,
вратат
,
прсат
,
плећат
,
–
па
то
су
и
грла
,
...
мој
брајко
!
За
то
благајник
ужива
,
што
може
да
мечи
као
„
Прави
Рус
вели
за
њега
увек
писар
.
Једаред
му
примети
:
Ваши
стари
мора
да
су
пореклом
из
Русије
.
Благајник
укрљешти
очима
у
њега
,
као
да
се
увери
,
да
ли
се
овај
шали
ил
’
озбиља
бенета
.
Окром
шале
!
Шта
?
Мислите
није
могућег
Ви
,
можда
,
и
не
знате
,
али
у
старо
време
одселило
се
одавде
неколико
хиљада
српских
породица
у
Русију
.
Побегли
,
да
Бог
ме
.
Додијало
им
овде
гоњење
за
веру
као
и
у
Турској
,
па
се
просто
одселили
у
Русију
,
па
тамо
населили
*
Нову
Србију
.
Зар
ви
то
не
знате
?
Могу
вам
дати
,
па
да
читате
.
Па
ја
мислим
,
можда
се
која
породица
вратила
опет
из
Русије
у
Фрушку
Гору
.
Ставимо
ипотезу
–
можда
баш
ваша
.
Гле
,
мај
,
зар
то
није
могуће
?
А
по
Дарвиновој
теорији
потомци
наслеђују
особине
својих
предака
.
Ма
колико
да
писар
важи
у
Брајковцу
као
ишчитана
глава
,
ипак
не
мога
бележник
да
се
том
приликом
одржи
,
а
да
не
примети
,
било
што
не
трпи
толико
разметање
свога
потчињенога
,
било
да
тек
,
што
у
Брајковцу
кажу
,
„
избаци
“
:
Кад
је
тај
Дарвин
измислио
,
и
да
је
човек
постао
од
мајмуна
,
може
ко
исто
тако
измислити
,
да
је
постао
од
медведа
.
Судећи
по
нашем
писару
,
имаће
право
Дарвин
;
а
ону
другу
теорију
лако
је
доказати
по
Брајковачком
благајнику
.
Начелник
,
стари
пензионирац
,
који
се
десио
том
приликом
у
друштву
код
разбијене
канте
,
мало
не
пуче
од
смеха
.
Општински
благајник
помислио
на
то
,
да
и
писар
збија
само
шалу
с
њим
,
те
скочи
на
њега
.
И
да
не
беше
ту
начелника
и
бележника
,
би
медвед
угњавио
мајмуна
.
Тако
приповедаше
доцније
сам
бележник
у
Руми
„
код
орла
“
.
„
У
мало
“
,
каже
,
„
не
угњави
руски
медвед
талијанског
мајмуна
,
да
се
не
нађе
нас
неколико
људи
.
“
Од
то
доба
пази
писар
добро
,
како
ће
изводити
своје
теорије
и
стављати
ипотезе
.
Па
му
данас
не
пада
на
умни
да
се
смеје
,
када
благајник
поче
урлати
разне
гласове
,
поводећи
се
за
учитељевом
виолином
.
Али
кад
бележниковица
закрешта
,
не
мога
да
одушевљено
не
примети
:
Диван
алт
,
милостива
!
Диван
алт
!
Са
женскињама
је
ликовођа
имао
највише
посла
,
особито
са
Јеленом
.
Стао
учитељ
спрам
ње
,
да
,
бојати
,
огледа
и
њен
глас
,
а
озбиљан
,
ни
да
брком
мигне
.
Јелена
се
стисла
,
па
не
пушта
гласа
.
Пре
би
у
овај
пар
бризнула
у
плач
.
Госпођице
,
молим
вас
,
мало
јаче
...
·
слободније
,
–
храбри
је
Кнежевић
.
Она
погледа
у
њега
.
Очи
јој
се
насмешише
.
А
из
грла
се
оте
неки
клик
-
ни
налик
на
онај
глас
,
што
јој
га
он
показује
на
жици
.
Бранко
се
баш
разговарао
с
Даринком
.
Јован
прешао
бележниковици
,
па
се
упустио
у
разговор
.
Она
га
кори
,
што
је
само
једаред
био
код
ње
,
од
како
је
дошао
од
горе
.
Он
се
опет
извињава
,
да
још
неје
доспевао
,
али
не
ће
више
пропустити
.
Писар
мотри
свакога
,
како
пева
,
као
човек
,
који
хоће
све
да
разумева
;
па
је
мотрио
и
Јелену
.
Благајник
седи
,
па
посматра
све
око
себе
.
Мала
Зорка
,
како
стала
у
један
угао
,
као
да
се
закопала
.
Само
да
јој
не
би
ко
рекао
,
да
ту
нема
за
њу
места
!
Млади
трговац
се
окљува
,
како
би
и
он
прешао
у
разговор
с
Бранком
и
Даринком
,
да
се
и
он
„
помеша
међу
свет
“
,
док
су
му
сви
остали
иначе
обични
и
свакидашњи
;
па
се
врзе
око
њих
двоје
и
кечи
им
сваку
реч
.
Колар
са
својом
сестром
стоји
до
зида
.
Па
чак
се
и
њих
двоје
тргоше
како
попина
Јелена
врисну
.
А
коларевој
сестри
оте
се
,
Бог
ме
,
у
шаку
и
једно
:
„
Хи
!
“
И
остали
сви
погледаше
онамо
.
Ако
крик
Јеленин
и
неје
био
по
оној
ноти
,
коју
је
млади
учитељ
навио
на
својој
виолини
,
познао
је
ипак
,
да
је
одјекнуо
с
оне
жице
,
коју
је
навио
синоћ
у
Јеленину
срцу
оним
својим
понашањем
.
–
Добро
је
,
–
рече
и
потајно
се
насмехну
.
А
Јелени
одлану
.
Но
је
поли
румен
до
иза
ушију
,
кад
примети
,
како
се
сви
окренули
њози
.
Бележниковичину
оку
неје
се
отела
та
њена
забуна
ни
учитељев
осмех
,
па
намигну
на
Јована
.
–
Ту
ће
бити
сватова
!
–
пришану
му
с
пуним
уверењем
,
кад
уграбила
прилику
.
–
Не
верујем
,
–
одговори
Јован
.
–
Зар
ви
ништа
не
знате
?
–
Шта
?
–
Бележниковица
га
погледа
,
као
да
му
не
верује
.
Вели
:
Зна
део
комшилук
,
само
не
зна
поп
Стеван
и
ви
;
а
и
пошиница
је
већ
омирисала
.
–
–
Неће
госпођа
.
Јоца
то
·
допустити
,
по
што
јој
је
на
рамених
глава
.
–
Предомислиће
се
.
У
том
повика
учитељ
:
Дакле
,
да
пређемо
на
учење
.
Гласове
смо
распоредили
,
можемо
даље
!
Прво
женскиње
!
—
А
ми
?
–
повика
писар
и
бележник
.
Благајник
погледа
учитеља
,
што
значи
,
да
и
он
то
пита
.
–
Ви
ћете
после
њих
доћи
на
ред
,
–
одговор
и
онај
.
–
Хајдмо
ми
дотле
на
пиво
!
–
предложи
бележник
.
–
Благајник
одмах
устаде
.
–
Писар
већ
дохватио
шешир
.
–
Хоћете
ли
и
ви
?
—–
шану
бележниковица
Јовану
.
–
Куд
сви
Турци
,
–
одговори
овај
.
А
она
повика
:
–
Јеси
чуо
,
натарошу
:
Или
сви
ил
’
ни
ви
!
–
Сви
!
Сви
!
–
чу
се
више
гласова
,
а
највише
писарев
.
Учитељ
и
сувише
добро
познаје
енергију
Брајковачке
интелигенције
.
А
Бог
ме
неје
баш
ни
обична
ствар
за
Брајковчане
пиво
,
па
још
у
боцама
.
Господа
га
иначе
пију
тек
кад
оду
у
Руму
,
у
Ириг
,
у
Митровицу
,
или
и
даље
куд
у
варош
.
Неје
што
се
Марко
боји
,
да
би
му
,
сачувај
Боже
,
ускисло
,
кад
би
га
и
чешће
доносио
;
него
што
редовно
по
један
од
Брајковачке
господе
части
осталу
,
па
тако
један
по
један
остане
редовно
Марку
дужан
и
сваки
одбије
тек
од
рачуна
,
што
га
он
по
каткад
с
ким
има
.
Шта
,
дакле
,
остаде
учитељу
паметније
,
него
да
слегне
раменима
,
па
да
се
и
он
придржи
„
начела
“
Брајковачкога
благајника
:
„
Куд
сви
Турци
,
...
"
Тако
се
свршила
прва
певачка
поука
Брајковачкога
збора
.
За
вечером
поп
Стеван
крупно
мисли
.
Нико
речи
да
проговори
.
Само
госпођа
Рашићка
хоће
да
је
нешто
необично
слатка
.
И
досад
је
била
мед
пред
Бранком
,
али
сад
као
да
ће
да
се
сва
разлиже
.
Чак
му
је
одушевљено
говорила
о
преносу
песникову
и
још
више
:
одобрила
и
то
,
да
је
учитељ
Кнежевић
ваљан
учитељ
,
ма
колико
да
је
избегавала
,
да
лепу
реч
рекне
за
њега
пред
кћерком
.
Могао
би
и
у
вароши
где
бити
славан
човек
,
–
рече
госпођа
Јеца
.
Другим
речима
,
а
то
бар
мисли
:
„
Путуј
,
игумане
...
"
На
добром
је
месту
,
–
одговори
опет
на
то
Бранко
.
–
У
селу
су
нам
исто
тако
потребни
ваљани
учитељи
,
као
и
у
вароши
,
ако
не
још
и
потребнији
.
Ето
,
он
је
кратко
време
ту
,
па
видим
,
да
га
и
сељани
јако
уважавају
,
јер
слушају
његову
реч
.
Мој
синко
,
–
уплете
се
поп
Стеван
,
–
а
да
што
сам
ја
ту
већ
двадесет
и
толико
година
?
!
Учим
ја
то
и
говорим
.
Од
како
је
Брајковца
и
*
Брајковчана
,
нису
имали
таке
школе
,
као
сад
.
Треба
да
имаш
на
уму
,
да
сам
ја
месни
школски
надзиратељ
.
Тужи
ми
се
,
сиромах
,
само
,
да
га
неко
опањкава
код
власти
,
па
сваки
час
добија
некакве
налоге
,
–
вели
Бранко
.
–
Чини
ми
се
,
да
је
већ
тражио
друго
место
.
Из
његова
данас
разговора
чисто
бих
то
морао
помислити
.
И
попа
,
и
Рашићка
,
и
Јелена
забезекнуше
се
на
те
Бранкове
речи
.
Попа
и
Рашићка
се
и
нехотице
погледаше
.
Свако
,
наравно
,
по
свом
рачуну
.
Право
би
и
имао
,
–
примети
Рашићка
.
–
штета
је
за
њега
,
да
се
потуца
и
пребија
по
селима
.
Ја
то
и
опет
кажем
.
Оно
јест
да
и
у
вароши
може
бити
опет
само
учитељ
,
али
друкчије
се
цени
тамо
такав
човек
.
Нека
не
мисли
само
,
да
и
тамо
није
свештеник
старији
од
њега
бар
у
цркви
,
–
рече
попа
.
–
А
Јелена
не
сме
ништа
да
каже
,
већ
саже
главу
,
па
стаде
гутати
,
као
да
јој
нешто
засело
у
грлу
.
Бранко
као
да
не
ће
више
о
томе
да
говори
.
И
сви
заћуташе
.
–
И
опет
свако
мисли
на
свој
рачун
...
–
Треба
мислити
даље
од
носа
,
–
проговори
поп
Стеван
одлучно
и
као
да
некога
љуто
хоће
да
укори
,
а
опет
да
изгледа
и
као
очински
савет
...
После
вечере
оде
госпођа
Рашићка
с
Јеленом
„
за
послом
“
.
Оста
сам
ујак
с
нећаком
.
–
Да
,
да
,
треба
помишљати
на
своју
будућност
,
–
проговори
парох
;
понда
се
непосредно
обрати
на
Бранка
:
–
Јеси
ли
ти
кад
о
томе
помишљао
?
–
Моја
будућност
биће
ми
само
наставак
прошлости
моје
.
Рад
,
то
ме
чека
.
–
Рад
,
рад
!
Сви
ми
радимо
.
Човек
,
кад
помишља
на
своју
будућност
,
–
вели
опет
парох
,
–
не
замишља
увек
самога
себе
,
Праотац
наш
Адам
имао
је
у
рају
свега
,
па
опет
му
било
дуго
време
,
чамио
је
,
док
није
добио
своју
половину
,
своју
Еву
.
Бранко
се
насмехну
:
–
Док
ја
дођем
до
своје
Еве
,
протећи
ће
доста
Дунавом
.
–
Мој
синко
,
не
треба
ни
то
баш
тако
далеко
одлагати
.
Ко
је
рано
легао
и
рано
се
оженио
,
није
се
покајао
.
Не
ћеш
се
,
ваљда
,
угледати
на
те
наше
учене
и
неучене
докторе
,
што
траћкају
своје
драгоцено
време
у
левентовању
.
Поштен
човек
треба
да
помишља
на
породицу
.
–
Поштен
човек
треба
најпре
да
се
побрине
,
како
ће
издржавати
породицу
своју
.
–
Не
мислиш
,
ваљда
,
да
ћеш
вечито
ђаковати
?
Бранко
одмахну
главом
:
–
То
је
за
мене
,
за
сад
бар
још
,
тек
само
празан
разговор
!
Сад
већ
не
може
поп
Стеван
,
да
омладинску
ћурдију
не
одгрне
,
те
не
покаже
своју
стару
ћуд
.
Па
да
о
чему
ви
омладина
разговарате
,
кад
се
састанете
?
–
Како
кад
.
–
Водите
туђу
бригу
.
–
То
раде
беспослене
жене
.
Не
ћете
тек
рећи
то
за
омладину
.
–
А
да
шта
је
друго
та
ваша
дерна
политика
него
туђа
брига
?
–
Општа
ствар
неје
туђа
ствар
,
него
свију
нас
и
свакога
појединца
подједнако
.
–
Синко
,
то
су
тек
само
празна
нагваждања
,
дангуба
и
беспослица
.
А
сума
сумарум
:
завађај
брата
с
братом
,
сина
с
оцем
,
и
тако
даље
.
Ко
седи
с
миром
,
том
је
добро
.
Богу
божје
,
цару
царево
,
па
мир
!
–
А
нама
?
–
Принесенија
јадите
,
повељенија
творите
.
–
Понда
?
–
Ја
тако
,
од
како
се
знам
,
па
хвала
Богу
!
А
видим
,
како
пролазе
ти
,
који
вичу
:
Слобода
,
...
народно
право
,
...
аутономија
,
...
избор
,
...
сабор
!
Треба
вама
Стратимировић
и
Бах
.
Каква
слободна
штампа
?
Грдити
своје
старешине
,
исмевати
своју
светињу
.
То
је
зар
слободна
штампа
!
Размахнуо
се
поп
Стеван
,
па
заборавио
,
каква
му
је
задаћа
задата
за
вечерас
.
Вук
длаку
мења
,
али
ћуд
никада
.
Никада
свог
века
неје
поп
Стеван
помишљао
,
да
ће
бити
кадгод
и
проводаџија
,
па
,
ето
,
под
старост
дотерао
и
дотле
.
Мучна
улога
!
Неблагодаран
занат
!
Ама
зло
је
почети
,
још
горе
не
започети
.
Госпођа
Рашићка
хоће
да
му
век
поједе
,
што
до
сад
већ
неје
говорио
с
нећаком
својим
о
томе
.
А
он
опет
зазире
и
од
„
омладинца
“
,
као
да
меће
на
коцку
не
знам
шта
.
Стало
поп
-Стевану
ипак
доста
до
тога
,
да
му
сестрић
бар
лепо
мисли
о
њему
,
као
да
се
осећа
нешто
крив
,
што
је
и
њега
и
матер
му
тако
одбио
као
блато
с
ногу
,
па
би
зар
колико
толико
то
да
заглади
.
Неје
имао
свога
сталнога
уверења
,
ни
док
му
је
била
жива
његова
покојна
Стаза
;
а
поред
Јеце
нема
никаквога
.
Но
да
потраје
овако
даље
,
ишчаурио
би
се
из
њега
под
старост
,
Боже
опрости
,
„
омладинац
најчистије
крви
“
.
Сад
се
чисто
трже
,
кад
виде
,
да
је
заорао
дубоко
опет
на
своју
стару
бразду
.
Изгори
поп
Стеван
између
две
ватре
.
Ако
у
гору
вуци
,
ако
у
село
Турци
.
Ако
ће
натраг
,
ту
је
Скила
,
мати
,
која
би
да
удоми
своје
дете
,
његова
Јелисавета
;
ако
ће
напред
,
наићи
ће
на
Харивду
,
на
омладинца
,
који
га
може
исмејати
за
„
најмудрију
“
реч
.
Лакше
би
му
било
,
чини
му
се
,
на
архијерејској
служби
придику
какву
исплести
;
а
неје
ни
у
Брајковцу
,
од
како
је
дошао
ту
за
свећеника
.
Бранку
дуго
време
поред
таквога
разговора
са
својим
ујаком
,
па
се
диже
,
да
иде
.
Куда
журиш
?
Седи
,
да
разговарамо
,
–
задржава
га
попа
.
–
Нисмо
се
честито
ни
поразговарали
,
како
си
ту
.
То
је
истина
.
А
ко
је
томе
крив
?
Као
да
и
један
и
други
избегаваше
интимнији
разговор
.
Бранко
би
тешко
и
дошао
у
Брајковац
,
на
ујаков
позив
,
ујаку
за
љубав
,
да
неје
ту
и
Јован
и
да
не
осећаше
збиља
потребу
,
да
се
одмори
.
Готово
да
је
био
већ
и
заборавио
на
ујака
;
а
кад
га
се
и
сетио
,
неје
имао
повода
,
да
се
загрева
љубављу
каквом
према
њему
.
Поп
Стеван
,
опет
,
ако
се
и
приволео
на
Рашићкино
наваљивање
,
да
доведе
Бранка
кући
,
ако
је
то
сматрао
и
као
неки
начин
,
да
би
свој
стари
грех
према
сестри
и
сестрићу
загладио
,
осећао
се
туђ
према
њему
,
туђ
,
јер
и
оне
сродничке
пажљивости
беше
већ
нестало
у
себичному
његову
срцу
,
туђ
,
јер
предвиђаше
,
да
их
и
мишљење
и
назори
деле
ужасном
провалијом
.
Нуз
то
и
зазираше
од
њега
,
да
му
кадгод
не
пребаци
,
па
још
,
можда
,
пред
госпођом
Рашићком
,
што
је
небрат
према
сестри
.
Тога
страха
се
,
до
душе
,
доцније
опростио
,
јер
као
да
је
омирисао
,
да
Бранку
карактер
не
би
тако
што
никад
допустио
.
Али
сад
опет
баш
та
сталност
,
та
строгост
и
озбиљност
у
карактеру
Бранкову
улеваше
му
то
јачи
зазор
,
зазор
,
што
га
осећа
слабији
према
моћнијему
,
што
га
осећа
кривац
према
ономе
,
чијега
се
суда
боји
,
ако
је
и
уверен
)
да
му
„
кругове
његове
“
не
може
побркати
.
–
Седи
!
–вели
опет
попа
Бранку
,
–
Не
да
се
насути
вода
у
решето
,
–
одговори
онај
.
–
Баш
имам
важна
разговора
с
тобом
.
Бранко
се
изненади
.
Спусти
се
на
место
,
где
је
седео
био
,
а
ништа
не
вели
.
-
Е
,
сад
иди
никад
,
поп
-Стеване
!
–
Хоћу
да
те
женим
.
Бранко
избечи
очи
у
њега
.
Гледа
га
,
па
не
зна
,
да
ли
да
се
одсмеје
као
на
шалу
или
да
прими
као
истину
.
-
Поп
Стеван
,
Бог
ме
,
не
показује
ни
мало
воље
за
шалу
.
Тако
сухопаран
човек
и
не
зна
,
шта
је
шала
.
Поп
Стеван
је
осетио
поглед
Бранков
,
па
,
ако
му
је
образ
иначе
и
могао
доста
да
поднесе
,
сад
се
нађе
у
великој
неприлици
.
Чисто
не
сме
да
му
гледа
постојано
у
очи
,
и
,
што
му
се
давно
и
давно
неје
придесило
,
–
поцрвене
,
е
,
поли
га
,
Бога
ми
,
румен
до
иза
ушију
.
На
једаред
би
Бранку
све
јасно
,
пуче
му
пред
очима
као
–
понор
...
У
Марковој
крчми
„
код
разбијене
канте
“
рашћеретали
се
гости
,
па
и
не
мисле
кући
;
него
де
једну
,
де
још
једну
и
таман
сад
наручили
,
да
им
Маркова
домаћица
испржи
које
пиле
.
И
Марко
се
,
ено
,
већ
вија
са
живином
по
широком
дворишту
.
Марко
је
јунак
,
који
зна
и
рећи
и
утећи
,
као
и
на
страшну
месту
постојати
,
па
не
жали
,
ето
,
ни
крв
пролити
,
кад
зажеле
то
његови
гости
и
рачуни
.
А
ту
су
сви
,
ту
је
Брајковачко
цело
певачко
друштво
,
осим
Бранка
,
Даринке
,
Јелене
,
колара
и
његове
сестре
.
Млади
грк
,
Јеша
Дабижић
,
отпоручио
је
матери
још
пре
једнога
сахата
и
јаче
,
када
га
је
по
једном
дечку
звала
нешто
у
дућан
,
јер
чека
муштерија–
поручио
је
,
да
ће
„
сад
одмах
“
доћи
,
па
је
устао
већ
био
и
пошао
.
Али
је
баш
дошла
у
разговор
најзанимљивија
тема
при
чаши
пива
,
његова
најмилија
тема
,
о
томе
,
како
и
за
што
наш
народ
пропада
;
Јеша
воли
да
„
политизира
“
,
особито
још
кад
наиђе
на
паметна
човека
.
За
што
?
Мој
господине
,
ето
,
за
што
!
–вели
Јеша
.
–
Мој
конкурент
,
онај
Јуда
код
цркве
,
дошао
је
пре
три
четири
године
.
Наша
славна
црквена
општина
дала
му
је
своју
кућу
под
кирију
.
Сигуран
платиша
!
Наш
Србин
мисли
,
то
је
наше
,
па
не
мора
плаћати
.
А
туђинац
то
не
може
рећи
.
Дакле
,
општина
му
је
дала
своју
кућу
,
на
најбољем
месту
у
селу
.
Данас
сутра
,
ако
не
оде
у
варош
,
да
тамо
отвори
већу
радњу
,
ево
мог
носа
,
ако
не
назида
у
сред
Брајковца
најлепшу
кућу
с
магазинима
.
Ко
јамчи
,
да
му
наши
поштени
општинари
не
ће
баш
и
продати
ту
своју
кућу
,
...
разумете
ли
ме
:
кућу
српске
црквене
православне
општине
одмах
уз
ребро
српској
православној
цркви
!
Жалост
,
мој
господине
докторе
!
Жалост
!
...
А
знате
ли
,
шта
раде
наша
браћа
Срби
?
Сви
листом
пазаре
код
Јуде
.
Жене
краду
од
својих
газда
храну
,
па
џаковима
вуку
Јуди
,
те
дају
буд
за
што
,
као
да
има
слепога
миша
под
прагом
,
или
их
медом
залаже
.
Па
шта
им
даје
за
то
Јуда
?
Шта
мислите
Бофл
,
сам
бофл
,
господине
мој
,
...
ђубре
!
...
Он
вам
ни
гуску
нашу
појести
не
ће
,
док
је
не
почивути
.
А
наше
жене
,
...
и
људи
,
и
сви
,
чак
и
поп
Стева
,
српски
православни
свештеник
,
...
сви
купују
код
њега
,
код
Јуде
,
и
мед
за
божићну
чесницу
и
зејтин
за
кандило
,
што
ће
да
припали
пред
свог
свеца
...
То
је
грозно
,
господине
мој
.
То
треба
да
знаду
наши
учењаци
,
па
о
томе
да
пишу
.
Да
,
о
томе
!
Треба
писати
књиге
за
народ
,
треба
учити
народ
да
држи
новине
,
па
да
се
учи
,
да
види
,
да
зна
,
да
чује
...
Просвета
,
просвета
!
Не
помаже
ту
књига
,
–
вели
му
Јован
.
–
Нема
просвете
,
где
народ
не
стоји
економно
добро
.
За
то
сте
ви
ту
,
па
учите
народ
,
...
да
,
учите
га
!
Треба
сви
да
га
учимо
!
Ја
то
увек
кажем
,
а
то
ћу
и
сам
урадити
:
треба
више
учених
људи
да
се
помешају
у
народ
,
у
масу
.
Ви
имате
иначе
потпуно
право
.
Ал
...
Јован
је
сад
још
већма
дошао
до
тога
уверења
,
да
треба
да
остане
код
куће
.
Треба
народ
поучавати
.
А
ко
ће
то
,
ако
не
ће
учени
људи
?
И
онако
није
за
њега
адвокација
.
Неје
му
нарав
за
то
.
Та
,
адвоката
и
онако
има
већ
и
сувише
.
А
у
државној
служби
,
опет
,
не
да
се
пропевати
,
чим
осете
,
да
љубиш
свој
народ
...
Бележник
засветлио
очима
,
па
намигује
на
писара
,
—
знак
,
да
позива
онога
,
да
декламује
песму
о
браца–
Анти
и
разбијеној
канти
.
Дакле
жива
скаче
изнад
нуле
,
то
јест
,
бележник
је
„
ухватио
шпиц
“
.
Писар
као
да
се
нешто
очемерио
вечерас
,
па
је
мрзовољан
.
Кадгод
пије
младо
пиво
,
а
њему
се
нешто
стужи
.
Онда
му
је
његов
виши
позив
на
срцу
и
на
језику
.
Тужи
се
на
цео
свет
.
Младу
човеку
не
да
се
прилика
,
да
створи
себи
будућност
.
Особито
је
уметност
у
нас
Срба
право
сироче
.
Ко
је
највише
позван
,
да
шири
просвету
у
народа
Ког
Синови
Талије
,
–
глумци
,
апостоли
народни
!
Па
како
стојимо
у
томе
?
Жалосно
!
Да
се
заплачеш
!
.
.
Боли
га
,
да
Богме
,
што
је
понижен
;
а
понижен
је
,
страшно
понижен
.
Човек
рођен
за
виши
позив
нема
готово
ни
свога
имена
данас
.
Писар
,
писар
и
само
писар
,
од
кудгод
ко
иде
.
Е
,
па
то
боли
!
Он
,
који
је
научио
да
с
позорнице
,
занесен
небесним
задахом
,
презире
цео
свет
.
Ох
,
позорница
!
Шта
је
теби
сад
опет
,
нотарошу
?
–
пита
га
госпођа
бележниковица
.
–
Пусти
момка
!
Није
човек
увек
расположен
,
да
другога
забавља
.
Господар
начеоник
,
стари
пензионирац
...
И
опису
ту
.
Господин
бележник
је
нашао
,
да
је
вредно
,
да
му
се
јави
,
е
је
Марко
донео
пива
.
А
писар
опет
нашао
је
за
вредно
,
да
сам
своје
ножно
тај
глас
однесе
до
највишег
места
своје
претпостављене
власти
у
Брајковцу
.
Е
,
па
и
господар
начеоник
,
човек
иначе
мирољубив
и
добричина
,
па
доста
и
у
годинама
,
и
он
већ
ратоборнији
.
Нешто
га
подиже
са
столице
,
па
се
узврпољио
.
Хоће
да
се
пева
.
Друштво
треба
само
да
пева
.
А
он
погибе
за
младим
друштвом
.
Него
да
не
увреди
кога
,
ако
би
другог
замолио
,
да
запева
,
први
сам
почиње
.
Обадве
руке
пружио
преко
стола
,
па
изнад
чаша
даје
такат
.
Данас
је
доба
рада
,
општега
рада
!
–
развикао
се
Јован
с
Дабижићем
.
–
Па
ради
ли
се
?
Кода
вам
ради
?
...
Ради
се
,
да
,
али
свако
за
себе
.
Огрезли
смо
у
гнилости
.
Нема
ни
родољубља
,
ни
самопрегоревања
.
Наша
се
интелигенција
покварила
...
Да
није
још
нас
учитеља
,
који
издиремо
за
вас
све
,
слободно
бисмо
могли
рећи
,
да
је
народ
сам
себи
напуштен
,
–
дода
Кнежевић
.
–
И
још
се
од
нас
захтева
,
да
потпомажемо
и
књижевност
,
да
купујемо
и
растурујемо
књиге
,
да
...
Како
ко
проговори
,
зине
на
учитеља
и
свештеника
.
Господа
свештеници
се
чине
и
невешти
,
а
ти
,
учо
,
издири
за
народност
,
па
кад
ти
треба
дати
хлеба
,
„
даће
бог
!
“
Јеша
зинуо
у
Јована
,
па
само
клима
главом
у
знак
,
да
све
одобрава
.
У
том
начеоник
,
као
да
њих
тројице
тамо
и
нема
,
запева
своју
најмилију
,
тихо
,
по
свом
начину
,
тек
само
да
да
арију
:
Дух
времена
сад
је
таки
,
За
слободу
с
диже
сваки
.
Бела
вила
ори
глас
:
Устај
,
Србине
!
И
у
борбу
зове
нас
:
Устај
,
Србине
!
Благајник
као
да
се
замислио
за
својом
чашом
,
па
гасе
не
тиче
ни
живи
разговор
између
Јована
и
Дабижића
,
којима
оде
и
учитељ
у
помоћ
,
–
ни
оштро
супрушко
објашњивање
између
бележника
и
бележниковице
,
која
тако
узела
бранити
писара
,
да
се
овај
сам
од
туге
неке
у
мало
не
заплака
.
–
ни
песма
начеоникова
.
Тек
када
га
начеоник
гурну
на
оно
:
„
Устај
,
Србине
!
“
–
трже
се
,
а
кроз
храпаво
грло
,
загушено
пивушином
,
једва
му
проби
медвеђи
глас
,
ухвативши
тек
последње
:
„
Устај
,
Србине
!
“
Учитељ
одустаде
на
то
од
политичких
и
економних
питања
,
па
стаде
код
„
чиче
“
,
(
тако
Брајковчани
зову
свога
општинскога
начеоника
,
)
намигну
на
бележника
,
па
запева
звонким
извеџбаним
гласом
:
„
Јечам
жела
Гружанка
девојка
...
"
Збиља
,
да
се
занесеш
!
–
Жено
,
мир
!
–
повика
бележник
својој
супрузи
,
скруни
последњи
остатак
у
својој
чаши
,
па
се
извали
у
столици
,
да
слуша
.
Сад
престаје
свака
субординација
према
својој
„
генералној
команди
“
.
–
Докторе
,
–
окрене
се
Јовану
–
окај
се
,
молим
те
,
тога
грчета
.
Тај
не
ће
бити
паметнији
ни
за
длаку
...
Но
,
но
,
...
поче
бележниковица
.
У
том
јој
писар
у
крај
стола
стиште
руку
из
захвалности
,
што
га
тако
мушки
брањаше
.
–
Ох
!
То
је
дивно
!
–
прошапута
милостива
његова
заштитница
,
па
одговори
своме
штићенику
опет
притиском
руке
,
и
занесе
се
–
за
песмом
,
па
паде
у
неку
сентиметалност
и
кокетно
погледа
у
Јована
.
Чак
и
Јован
умуче
.
А
Јеша
кад
немаде
с
ким
да
политизира
,
и
сам
паре
,
да
је
најпаметније
слушати
песму
.
Добри
чича
подиже
главу
к
певачу
,
па
му
показа
место
уза
се
.
–
Ту
ми
седни
,
синовче
!
А
Кнежевић
пушта
глас
где
силније
,
где
тише
,
да
се
као
талас
час
дигне
,
час
спусти
.
И
благајник
.
~
Ено
га
,
стриже
ушима
!
Кренуо
и
он
!
–
пришапута
писар
милостивој
госпођи
бележниковици
.
(
И
за
писара
,
дакле
,
хвала
Богу
,
добар
знак
,
да
се
раскравио
,
кад
,
ето
,
хоће
да
се
шали
.
)
А
благајнику
се
разведри
мало
оно
мрко
лице
,
зарасло
у
црној
густој
бради
.
Марко
дотрчао
,
па
стао
код
врата
,
па
слуша
.
–
Дивна
идеја
од
вас
,
господине
бележниче
,
да
овде
вечерамо
!
–
кличе
Дабижић
,
кад
Кнежевић
испева
песму
.
–
Дивна
идеја
!
·
И
сад
тек
седе
на
своје
место
,
одакле
се
беше
пре
једнога
сахата
кренуо
,
да
иде
у
дућан
на
позив
материн
.
–
Марко
!
Чашу
пива
!
Ево
Марка
.
Вели
:
И
пилићи
су
готови
.
Па
ако
је
по
вољи
,
господо
,
да
донесем
сада
радованца
.
–
Врло
добро
!
–
проговори
писар
.
–
Пиво
чисто
стужи
човека
.
–
Да
,
да
!
За
вечеру
радованца
!
-
пристадоше
сви
у
глас
.
Благајник
мисли
:
„
Ништа
лепше
од
добра
пива
.
Ал
куд
сви
Турци
.
Мисли
,
но
га
мрзи
,
да
и
толико
говори
.
–
Синовче
,
да
те
пољубим
,
–
рече
чича
учитељу
и
привуче
му
главу
,
те
га
цмокну
у
чело
...
–
Господо
,
–
