шалу.
Видећи
га
весела
и
разговорна
,
Алекса
се
раскрави
.
Он
стаде
ћеретати
и
разговарати
са
сватовима
...
Она
тренутна
забринутост
прође
као
сенка
,
све
се
расположило
...
—
Спремај
!
—
рече
старојко
.
Младеж
опет
појури
коњима
и
кочијама
.
За
тили
час
све
беше
опремљено
само
да
се
седа
.
Дева
се
примаче
Зеки
:
—
Катић
те
поздравио
.
—
Катић
?
—
Ја
.
Рекао
је
да
се
ноћас
,
у
глуво
доба
,
нађеш
с
дружином
на
Прудовима
...
—
Шта
ли
има
?
—
Добро
је
!
—
А
...
Ти
знаш
...
—
Ја
сам
и
донео
те
гласе
.
У
поноћи
проћи
ће
харачлија
,
па
га
ваља
пресрести
!
...
Биће
ћара
и
сувише
!
...
—
рече
смешкајући
се
.
—
Хоће
ли
и
Катић
тамо
бити
?
—
Не
знам
.
Он
рече
да
се
ти
тамо
нађеш
.
—
Добро
.
—
Чини
се
невешт
,
не
квари
весеља
!
—
Полази
!
...
Седај
!
...
—
виче
старојко
.
Зека
отрча
невести
и
посади
се
с
њом
у
кумове
кочије
.
Станко
седе
са
старојком
.
Ту
начинише
места
и
попу
.
—
Нађите
места
Деви
!
...
—
викну
старојко
.
—
Ево
!
...
Ево
!
...
Ходи
овамо
!
...
—
викнуше
са
свију
страна
.
Дева
се
препе
на
она
која
му
беху
најближа
.
—
Јесте
поседали
?
—
Јесмо
.
—
Полази
!
...
—
заповеди
старојко
.
Код
куће
је
чекала
опет
постављена
совра
.
Опет
се
јело
и
пило
...
Пушка
опет
пушци
није
дала
издушити
.
Сунце
се
већ
спусти
на
заранке
.
Зека
се
само
погледа
с
Девом
.
—
Је
ли
време
?
—
Јесте
.
Зека
зовну
Станка
.
—
Побратиме
!
...
—
рече
он
.
—
Ми
те
остављамо
!
—
Што
?
—
Катић
ми
је
поручио
да
вечерас
морам
Дрину
прећи
.
Али
...
никоме
речи
о
томе
!
...
Ја
ћу
сам
отићи
,
а
ови
ће
моји
после
...
—
Добро
!
—
рече
Станко
.
Зека
поседе
још
мало
,
па
устаде
и
стаде
се
поздрављати
.
—
Седи
,
посинче
,
куда
ћеш
?
—
питао
је
Алекса
.
—
Ја
морам
отићи
до
дружине
,
поочиме
!
...
Све
јесте
,
и
веселе
је
и
...
све
,
али
ја
морам
дружину
обићи
!
...
Поп
Милоје
викну
:
—
Не
задржавај
га
,
Алекса
!
Он
зна
шта
ради
!
...
—
Збогом
,
браћо
!
—
Збогом
пошао
!
И
Зека
оде
...
Весеље
се
настави
.
Пило
се
,
певало
,
пуцало
и
играло
.
Ноћ
се
спуштала
лагано
.
Старине
,
мало
загрејане
,
потражише
гуслара
.
Повикаше
са
свију
страна
:
—
Заврзан
!
Заврзан
!
...
И
одоше
да
га
потраже
.
Али
нити
Заврзана
нити
иједног
Зекиног
друга
;
чак
и
Деве
беше
нестало
.
Сватови
се
погледаше
.
Нешто
ледено
прожма
им
снагу
.
—
А
куд
су
отишли
?
—
питаше
Алекса
.
—
Не
знамо
!
—
одговори
чељад
.
—
А
кад
су
отишли
?
—
пита
старојко
.
—
Не
знамо
!
Ми
смо
мислили
да
су
међ
сватовима
.
Старојко
хтеде
забашурити
све
то
.
Он
поче
причати
приче
.
Али
весеље
пресече
.
Више
се
не
чу
ни
песме
ни
пуцња
.
Изгледало
је
као
да
су
се
скупили
на
какав
договор
.
Попа
устаде
иза
совре
и
зовну
Станка
.
—
Ноћас
ће
сигурно
бити
каквог
окршаја
?
—
упита
он
.
—
Ти
то
знаш
.
Видео
сам
кад
ти
је
Зека
нешто
шапутао
.
—
Јесте
,
попо
,
али
преко
Дрине
...
Него
,
молим
те
,
немој
ником
казивати
!
...
Попа
се
врати
соври
.
Разговарали
су
,
али
им
се
разговор
отимао
за
Зеком
и
његовом
дружином
...
Чела
се
натуштила
,
сваки
се
све
више
у
се
повлачио
.
Најзад
рече
поп
Милоје
:
—
Да
се
разилазимо
,
људи
!
...
Доста
смо
се
и
веселили
!
...
Напослетку
,
време
је
данас
тако
!
...
Данас
има
људи
који
не
доједу
залогаја
,
па
опет
живе
!
Да
се
иде
!
И
људи
се
почеше
дизати
.
—
Ама
,
седите
!
—
викао
је
Алекса
.
—
Хвала
!
...
Није
време
весељу
.
Свршили
смо
оно
што
је
бог
рекао
!
...
Нека
су
деца
жива
и
здрава
!
А
и
веселили
смо
се
много
за
данашње
дане
!
...
Лаку
ноћ
!
...
И
стадоше
се
поздрављати
...
Кум
и
старојко
наредише
да
им
се
кола
спреме
.
—
Зар
нећете
ноћити
?
—
питају
Алекса
и
Петра
.
—
Нека
,
нећемо
!
...
—
вели
Јова
.
—
Право
вели
попа
:
сад
треба
да
је
сваки
код
своје
куће
са
својим
народом
!
...
—
Хоћете
ли
сутра
доћи
?
—
Махни
то
!
...
Ако
бог
да
те
превалимо
ове
дане
преко
главе
,
лако
ћемо
се
веселити
.
Лаку
ноћ
!
И
почеше
се
разилазити
.
Укућани
их
испраћаху
.
Све
оборило
главе
...
Алекса
уђе
у
кућу
.
Поред
огњишта
сеђаше
неколико
суседа
и
Сима
кнез
.
—
Пијете
ли
?
—
Па
...
помало
...
—
Ама
зар
нико
од
вас
не
смотри
кад
одоше
?
—
Нико
!
...
—
Нека
им
је
са
срећом
!
...
Једини
бог
нека
им
буде
пријатељ
!
...
Маро
!
...
Зовни
ми
Станка
.
И
старац
оде
у
своју
собу
...
Суседи
и
Сима
дигоше
се
.
Залуд
их
задржаваху
,
ниједан
не
хте
остати
.
Било
је
глуво
доба
кад
укућани
сами
осташе
.
Жене
су
спремале
по
кући
.
Петра
им
рече
да
лежу
.
У
тај
пар
изиде
Станко
из
очеве
собе
.
—
Хоћеш
прилећи
,
рано
?
—
Хоћу
,
мајко
...
—
Иди
...
иди
...
Наста
тајац
.
Тишина
као
у
гробу
.
Звезде
трепераху
као
да
се
отимају
да
полете
с
оног
небесног
покрова
.
Наједанпут
чуше
се
пушке
у
даљини
...
Станко
,
седећи
пред
вајатом
,
ослушкиваше
...
—
И
...
баш
данас
!
—
шапуташе
он
.
—
Данас
се
то
мораде
догодити
!
...
Кад
ће
нама
,
јадницима
,
сванути
?
...
Кад
ћемо
ми
смети
провеселити
се
на
весељу
,
а
да
нам
не
преседне
?
...
Господе
!
...
Хоћеш
ли
нам
кадгод
дати
и
такав
дан
?
!
Пушке
су
и
опет
пуцале
,
звезде
су
и
опет
трептале
...
Нико
не
даде
одговора
...
Станко
дубоко
уздахну
,
па
уђе
у
вајат
...
Ето
,
то
је
био
његов
свадбени
дан
.
7
.
ЖИЖАК
СЕ
ГАСИ
Пролажаху
дани
за
данима
...
Алекса
и
Петра
већ
више
не
могаху
ни
сами
себе
послужити
...
Са
старошћу
дође
и
болест
.
Нека
ма
и
најмањи
ветрић
пирне
,
одмах
их
у
постељу
обори
.
Јелица
је
лебдела
око
њих
.
Мила
,
срдачна
,
она
би
вазда
разгонила
сету
старих
родитеља
и
они
је
благосиљаху
...
Али
је
Алекса
осећао
како
га
нестаје
...
Ако
пође
,
засопи
се
;
ако
што
почне
радити
,
умори
се
.
Једнога
дана
,
беше
мало
ветровито
,
врати
се
из
воћа
,
где
је
прашчиће
хранио
,
сав
помодрео
као
чивит
.
—
Шта
ти
је
?
—
упита
Петра
,
видећи
га
промењена
.
Он
се
примаче
огњишту
и
стаде
цвокотати
.
—
Зима
!
—
Па
хоћеш
лећи
?
—
Чекај
да
се
мало
огрејем
...
Али
осећаше
све
већу
зиму
...
Само
одмахну
главом
,
па
рече
:
—
Не
угреја
кад
зима
са
срца
долази
!
...
Да
идем
лећи
...
Подиже
се
,
али
старе
ноге
заклецаше
...
—
Еј
,
мој
Алекса
!
—
рече
сам
себи
и
насмеја
се
невољно
.
—
Ни
ноге
те
више
не
слушају
!
Ходи
,
Јело
,
чедо
моје
,
придржи
ме
!
...
Јелица
притрча
,
те
га
ухвати
испод
пазува
.
—
Хајде
,
бабо
,
лези
!
—
То
сам
већ
мислио
...
Нека
једно
чељаде
оде
попи
!
...
Треба
ми
!
...
Уведоше
га
у
собу
.
Јелица
га
спусти
у
кревет
и
претрпа
губерима
и
шареницама
.
Петра
му
села
чело
главе
,
па
се
загледала
,
а
очи
јој
пуне
суза
.
Он
је
погледа
,
па
се
насмеја
:
—
Шта
је
,
бабо
?
!
...
Шта
ти
је
,
лудо
једна
?
...
Што
ћу
ти
оваки
?
...
Видиш
,
болан
,
да
ова
јадна
кожа
једва
ово
костију
стеже
!
...
Она
је
ћутала
.
Он
пружи
руку
и
ухвати
је
за
њену
руку
.
Гледаше
,
па
се
окрете
смејати
.
—
Богами
,
јеси
луда
!
Па
ја
нећу
умрети
!
...
Ухватила
ме
мало
зима
,
а
она
у
плач
,
те
ми
плаши
децу
!
...
Ћути
,
срамота
је
!
...
Па
баш
и
да
умрем
,
па
шта
!
Живео
сам
доста
.
Било
нам
је
обома
,
хвала
богу
,
лепо
!
...
Изродили
смо
пород
,
све
као
златне
јабуке
.
Иженили
их
,
дочекали
унучад
,
па
се
напевали
и
насмејали
!
...
Па
сад
...
смрт
!
Ако
!
Зар
зато
треба
плакати
?
Или
ваљда
ти
мислиш
да
ћеш
остати
овде
на
земљи
?
Нема
од
тога
ништа
,
моја
лепа
бако
!
...
Наћи
ћеш
ти
мене
тамо
пре
него
што
се
ја
и
угнездим
!
...
Погледам
само
,
а
моја
баба
преда
мном
!
...
—
Ти
се
шалиш
!
—
грцаше
Петра
.
—
А
гле
јако
!
...
Још
ће
ми
рећи
да
је
њој
теже
него
мени
...
О
,
бог
с
нама
!
...
Ама
,
јеси
ти
при
себи
,
женска
главо
!
...
А
што
да
се
не
смејем
!
...
Нарадио
сам
се
до
миле
воље
!
...
Народио
сам
,
с
тобом
,
пуну
кућу
чељади
,
па
све
здраво
и
весело
,
па
виђено
и
чувено
;
па
остао
частан
међу
људима
и
пред
светом
!
...
И
бог
ми
дао
здравља
до
суђена
сата
!
...
И
шта
бих
ја
сад
овде
?
...
Да
ме
прегуркују
око
огњишта
?
Остави
се
,
баба
,
ћорава
посла
!
...
Кажи
:
богу
хвала
!
...
Могао
сам
ти
ја
као
псето
скончати
у
оној
тавници
,
у
глибу
,
напаћен
и
намучен
!
...
А
добри
бог
,
видиш
,
како
лепо
даде
!
...
Ето
,
држим
ову
верну
руку
,
која
се
целог
века
на
ме
и
ја
на
њу
наслањао
...
Слушам
жубор
у
кући
,
као
у
кованлуку
,
и
знам
да
је
то
све
крв
крви
моје
!
...
Насмеј
се
,
отари
сузу
,
па
запевај
!
...
Ми
смо
се
наживели
у
добру
И
љубави
!
...
Ја
се
растајем
с
тобом
,
али
не
на
дуго
!
...
Потражићеш
ти
мене
,
јер
не
можеш
без
мене
!
...
Ово
ти
је
као
кад
пођем
у
Шабац
!
...
Врата
се
отворише
и
у
собу
уђе
попа
с
Јовом
Јуришићем
.
—
А
...
Ево
,
нека
ти
попа
каже
!
...
Он
,
човек
,
и
свете
књиге
чита
...
—
А
шта
је
теби
,
море
?
—
упита
попа
брижно
,
пришав
да
се
рукује
...
—
Ништа
,
вала
!
...
Да
рекнеш
да
ме
што
боли
,
не
боли
!
...
Мало
сам
се
размазио
у
добру
,
па
се
све
на
мени
размазило
!
...
Морам
молити
ноге
да
пођу
,
вилице
да
жваћу
,
јер
зуба
немам
,
и
очи
да
гледају
...
Па
те
позвах
да
још
коју
прозборимо
.
Хвала
и
теби
и
Јови
!
...
—
Јова
беше
код
мене
кад
ми
твој
дечко
дође
.
—
Баш
добро
!
...
Седите
!
...
А
ти
,
моја
добра
бако
,
донеси
штогод
да
се
попије
.
—
Не
треба
!
—
рекоше
обојица
.
—
Ех
,
не
треба
!
Живу
човеку
свакад
треба
.
Кад
очи
склопи
,
доста
му
је
и
један
сатљик
!
...
Донеси
,
донеси
!
Петра
оде
.
—
Звао
сам
те
,
попо
,
да
бих
умро
као
хришћанин
!
...
Грехота
би
било
поживети
седамдесет
шест
година
,
поживети
слатко
и
добро
,
па
умрети
без
свете
тајне
!
—
Онда
је
добро
те
понех
.
—
А
...
надао
си
се
!
Стару
човеку
се
вазда
треба
надати
!
...
—
рече
попа
озбиљно
.
—
Тако
је
,
оче
!
—
Јово
,
изиди
један
часак
!
—
рече
попа
.
Јова
изиде
у
кућу
,
а
попа
скиде
зобницу
с
рамена
,
извади
своје
књиге
и
„
честице
”
,
које
беху
одвојене
у
једном
убрусу
.
Поиска
мало
вина
и
донеше
му
.
—
Можеш
ли
се
придићи
?
—
Могу
,
попо
,
могу
!
—
рече
Алекса
и
диже
се
с
постеље
.
Попа
скиде
капу
,
узе
епитрахиљ
,
прекрсти
се
,
целива
и
метну
на
се
;
затим
отвори
књигу
и
поче
читати
.
Пошто
прочита
молитву
,
он
га
припита
за
грехе
.
—
А
грешан
сам
,
оче
!
...
—
Знано
—
незнано
,
тек
сам
опет
свакојако
грешан
,
јер
по
грешној
земљи
ходим
.
Ја
се
молим
Господу
да
ми
опрости
!
...
Попа
му
очита
молитву
опроштаја
и
причести
га
.
—
Сад
...
као
да
сам
се
родио
!
—
рече
он
,
ведар
и
весео
.
Попа
остави
своје
књиге
у
зобницу
.
—
Јова
може
ући
?
—
упита
Алекса
.
Место
одговора
,
попа
позва
Јову
у
собу
.
—
Јово
,
брате
,
јесам
ли
ти
шта
на
жао
учинио
?
—
упита
Алекса
.
—
Ја
сам
теби
,
а
ти
мени
ниси
!
...
—
рече
Јова
.
—
Ти
си
правду
тражио
!
...
За
оно
нека
ти
је
богом
просто
!
...
Опрости
и
ти
мени
.
—
Бог
нека
нам
свима
опрости
...
И
пољубише
се
.
Петра
уђе
у
собу
.
—
Е
,
ходи
ти
овамо
!
...
С
тобом
сам
свога
века
делио
и
зло
и
добро
!
...
Ако
ти
кадгод
на
жао
учиних
—
опрости
,
и
теби
нека
је
богом
просто
и
хвала
ти
!
...
Ходи
сад
да
се
пољубимо
!
...
И
пољубише
се
.
—
Али
немој
плакати
!
...
—
рече
он
,
видећи
сузу
у
њеним
очима
.
—
Немој
!
...
Ево
људи
нека
ти
кажу
:
има
ли
игде
бољег
живота
него
што
га
ми
проживесмо
,
има
ли
гдегод
овако
срећних
родитеља
да
што
родише
они
и
подгајише
све
здраво
и
весело
!
...
—
Немој
бога
срдити
!
...
—
Да
позовем
чељад
!
...
—
рече
Јова
.
—
Што
ће
?
...
Нека
деца
гледају
своја
посла
.
—
А
зар
им
нећеш
ништа
казати
?
...
—
упита
Петра
.
—
А
шта
да
им
кажем
!
...
Све
је
то
честито
и
ваљано
.
Никад
ниједно
није
видело
штогод
неупутно
од
нас
!
...
Све
ће
то
лепо
радити
и
слагати
се
!
...
А
после
...
шта
сте
ме
окупили
!
...
Нећу
ја
још
мрети
!
...
—
рече
и
насмеја
се
.
—
Боље
би
било
да
си
донела
овде
људима
мало
ракије
!
—
Ево
,
донела
сам
.
Хоћеш
ти
мало
?
—
Како
не
бих
,
бог
с
тобом
!
...
Ко
је
тај
што
неће
ракије
!
...
Дај
овамо
да
здравим
!
...
Она
му
даде
чутуру
,
он
се
прекрсти
,
рече
:
—
Спаси
бог
,
попо
!
...
—
па
наже
.
—
На
спасење
Христово
!
...
—
рече
попа
,
примајући
чутуру
.
Он
наздрави
Јови
и
онда
метнуше
чутуру
преда
се
.
—
А
је
ли
Станко
код
куће
?
—
упита
поп
.
—
Није
...
Знаш
,
богу
хвала
,
он
је
у
Парашници
.
Дође
,
буде
по
неколико
дана
,
па
опет
оде
.
Ја
му
свакад
познам
кад
ће
отићи
.
Тек
само
обори
главу
,
набере
чело
и
заћути
...
Научило
на
гору
,
па
не
може
под
кров
...
—
Јесте
поручили
по
њега
?
—
упита
Јова
.
—
Јесмо
—
рече
Петра
.
—
А
што
сте
?
—
рече
Алекса
.
—
Бог
с
тобом
!
...
—
рече
Петра
.
—
Па
болестан
си
.
Треба
да
се
ту
нађе
!
...
—
Да
види
моју
смрт
...
Ваљда
је
он
тога
жељан
!
...
Него
...
нека
дође
,
баш
кад
мислите
да
треба
!
...
Ја
мислим
да
је
тамо
потребнији
где
треба
мушка
рука
.
Врата
се
отворише
и
у
собу
бахну
Станко
.
—
Бабо
!
...
—
рече
он
,
скидајући
капу
и
приђе
руци
.
—
Јеси
жив
?
...
—
Жив
сам
,
сине
.
—
Хвала
богу
!
...
Хвала
му
што
даде
да
те
затечем
!
...
Опрости
и
благослови
...
Алекса
хтеде
нешто
рећи
,
али
се
загрцну
.
Две
сјајне
сузе
саставише
му
се
испод
браде
и
кануше
на
дрхтаву
руку
.
Он
узе
главу
Станкову
,
привуче
је
к
себи
и
пољуби
неколико
пута
...
Попа
,
иако
беше
тврд
на
сузи
,
проплака
,
а
већ
о
Јови
и
Петри
да
не
говорим
!
...
Алекса
махну
руком
преко
очију
,
па
рече
:
—
Што
јест
—
јест
:
мио
је
живот
!
...
И
да
је
најмучнији
,
опет
се
жао
човеку
растати
с
њим
!
...
Али
,
ето
,
мора
се
!
...
Петро
!
...
Зовни
децу
...
све
зови
!
...
Хоћу
да
се
поздравим
с
њима
!
...
Хоћу
да
их
се
наљубим
и
намилујем
још
замало
...
Петра
изиде
у
кућу
и
замало
све
сколи
старчеву
постељу
...
Он
је
љубио
све
:
и
синове
,
и
снаје
,
и
унучад
...
Станковог
Милоја
метнуо
на
крило
,
али
старе
кости
—
дрхтаве
руке
малаксавају
...
Већ
више
не
може
ни
да
га
држи
...
Погледа
Јелицу
,
па
рече
:
—
Носи
га
,
снахо
!
...
Па
се
спусти
у
постељу
и
ућута
,
дишући
кратко
и
испракидано
.
Међутим
,
попа
нареди
да
женскиње
,
сем
Петре
,
и
деца
изиђу
у
кућу
,
што
и
учинише
...
Наста
тајац
.
Старац
се
окренуо
зиду
и
ћути
...
Прође
доста
у
тој
тишини
.
Попа
се
диже
.
—
Ја
идем
мало
до
куће
,
па
ћу
опет
доћи
—
рече
он
.
И
таман
пође
вратама
,
а
Алекса
махну
руком
.
—
Још
мало
...
—
прошапта
Алекса
.
Лице
му
беше
жуто
као
восак
.
Попа
застаде
...
Очи
болесникове
гледаху
га
нетренимице
...
Попи
се
учини
да
се
коче
и
устаклаисавају
.
Баци
поглед
на
груди
које
се
једва
дизаху
.
Он
приђе
ближе
и
смотри
како
доња
усна
модри
и
пада
...
—
Дајте
свећу
!
...
—
рече
и
нехотице
.
Све
се
ужурба
.
Наста
запевка
.
Болеснику
нешто
сену
у
очима
,
али
само
за
тренутак
,
па
се
угаси
...
Запалише
свећу
и
тутнуше
му
у
руку
,
и
бледи
пламен
воштанице
обасја
посвећено
лице
,
што
се
осмехиваше
.
—
Свршио
је
!
...
—
рече
попа
и
скиде
капу
.
—
Мученик
је
свршио
без
мука
,
као
и
сваки
праведник
.
Диже
се
запевка
.
Жене
излетеше
у
авлију
да
и
свету
објаве
.
—
Еј
,
весели
Алекса
!
—
рече
Јова
.
—
Тихо
живео
,
тихо
умро
,
онако
исто
као
што
кандило
гори
и
угаси
се
!
...
Бог
да
га
прости
...
Бог
да
га
прости
!
...
Суседи
почеше
долазити
и
стадоше
спремати
да
окупају
покојника
...
Попа
и
Јова
изиђоше
напоље
...
Ноћ
се
лагано
спуштала
...
8
.
НАТУШТЕНО
НЕБО
Сахранише
Алексу
.
Света
је
било
доста
на
погребу
.
Весела
Петра
,
чим
је
с
гробља
дошла
,
одмах
је
ухватила
запећак
...
Њеној
души
годила
је
тишина
и
сузе
.
Она
је
свесрдно
плакала
за
својим
старим
другом
.
А
како
и
да
не
плаче
!
...
Сваки
би
јој
поглед
пао
на
по
какву
успомену
...
Живело
се
то
и
радило
...
Али
је
кућа
морала
живети
.
А
куће
без
старешине
нема
...
Те
тако
,
пошто
Алекси
издадоше
деветину
,
окупише
се
сви
у
домаћинској
соби
.
—
Нано
,
—
рече
Станко
—
нама
вала
данас
бирати
старешину
.
Ми
не
хтедосмо
без
тебе
то
чинити
.
Реци
кога
ћемо
?
...
Старица
је
ћутала
.
—
Ја
велим
нека
буде
Станко
!
Он
је
и
познатији
с
људима
!
—
рече
Крстивој
.
—
Нека
буде
!
—
И
ја
мислим
!
—
рече
Петра
.
—
Он
је
,
истина
,
најмлађи
,
али
некако
је
најпознатији
и
најчувенији
...
—
Али
ја
не
мислим
,
мајко
!
...
—
рече
Станко
.
—
Ја
сам
се
одбио
од
куће
и
плуга
!
Моја
је
гора
,
мајко
!
...
А
кући
треба
домаћин
,
а
не
хајдук
...
Зар
не
чујете
како
пушка
грува
;
зар
не
осећате
како
крв
мирише
свуда
,
та
свака
је
травка
њоме
заливена
?
!
...
Тамо
ја
идем
где
се
крв
пролева
и
барут
мирише
,
мене
ће
овде
угушити
дим
у
кући
!
...
Ја
мислим
нека
домаћин
буде
Крстивој
,
он
је
најстарији
!
...
—
А
зар
ћеш
опет
оставити
мајку
!
—
јекну
Петра
.
—
Морам
,
мајко
!
...
Морам
рад
оног
робља
што
је
од
своје
мајке
одвојено
!
...
Ја
сам
гледао
по
неколико
синџира
робља
:
све
је
младо
,
као
капља
росе
.
То
су
Турци
од
мајке
одвојили
да
под
нож
и
на
муке
метну
!
...
А
ја
се
заклех
богом
и
љубављу
мојих
родитеља
и
мојом
детињском
љубављу
,
да
ћу
,
док
живим
,
отимати
робље
од
Турака
и
пуштати
на
слободу
,
нека
се
својој
мајци
врати
!
Старица
се
дигла
на
ноге
.
Она
је
дрхтала
као
прут
.
—
Иди
,
сине
!
...
Нека
бог
благослови
сваку
стопу
твоју
!
Ја
,
твоја
мајка
,
ја
ћу
се
и
за
те
и
за
њих
богу
молити
!
Па
га
стаде
љубити
и
поливати
сузама
.
—
Рекосмо
ли
да
је
Крстивој
домаћин
?
—
упита
Станко
.
—
Рекосмо
!
—
одговорише
ови
.
—
Онда
,
Крстивоје
,
брате
,
нека
ти
је
у
аманет
наша
стара
мајка
и
ова
нејач
!
...
Ја
у
кући
остати
не
могу
!
Наоблачило
се
небо
над
јадном
Србијом
.
Свака
мушка
рука
данас
мора
пушку
пригрлити
...
Није
лако
,
браћо
моја
,
с
царем
царева
ратовати
!
...
Наш
је
душман
опколио
са
свију
страна
.
На
Каменици
погибе
јуначки
Синђелић
,
погибе
тако
јуначки
да
му
и
бог
позавиди
;
Делиград
ће
скоро
пасти
Турцима
у
руке
;
Кара-Ђорђе
бије
на
Сеници
,
али
која
вајда
што
бију
и
он
и
Вељко
кад
нас
је
сила
сколила
...
Ја
морам
још
данас
у
Лозницу
.
На
Лозницу
је
Турчин
ударио
...
Ако
бог
да
те
Турке
побијемо
и
вратим
се
здрав
и
читав
,
онда
ћемо
се
и
друкчије
разговарати
...
Дакле
,
Крстивоје
,
пази
!
...
Ако
буде
какве
турске
навале
,
ти
узми
укућане
,
и
што
можеш
понети
,
па
се
склони
на
Дренову
Греду
,
код
Раденковића
.
Тамо
је
густа
шума
,
а
и
Сава
је
близу
,
па
можете
и
преко
Саве
прећи
.
Онда
се
излуби
са
браћом
и
приђе
руци
материној
.
—
Благослови
ме
,
мајко
!
...
Петри
ударише
сузе
.
Она
узе
његову
руку
и
притисну
је
на
своје
смежуране
образе
...
—
Мушка
руко
!
...
Одбрано
нејаких
,
а
поносе
мајчин
!
...
Иди
,
сине
!
...
Мајка
ће
плакати
,
али
ће
те
благосиљати
!
...
Иди
,
соколе
мој
!
...
Иди
,
брани
оне
који
се
одбранити
не
могу
!
...
И
они
имају
своје
мајке
,
које
за
њима
цвиле
!
...
Иди
,
сине
,
иди
!
...
Станко
је
пољуби
у
руку
и
изиде
из
собе
.
Пред
кућом
,
држећи
белу
,
пртену
торбу
,
стојаше
Јелица
.
Кад
је
смотри
,
њега
мрави
подиђоше
.
Не
рече
јој
речи
него
прође
мимо
њу
.
То
баше
знак
да
га
испрати
.
И
она
пребаци
торбу
преко
рамена
,
па
пође
за
њим
.
Ишли
су
ћутећи
.
Кад
одмакоше
далеко
од
капије
,
он
стаде
.
Окрете
се
и
сачека
док
му
она
приђе
.
Тада
је
узе
за
руку
,
која
је
дрхтала
.
—
Шта
ти
је
?
...
Што
дршћеш
?
—
упита
је
.
—
Не
знам
...
—
рече
она
.
Он
се
загледа
у
њу
.
Никад
му
се
није
лепша
учинила
него
сад
,
обасјана
јутарњим
зрацима
сунчевим
...
Срце
му
залупа
од
бола
.
—
Баш
смо
ти
уде
среће
!
—
рече
.
Она
ништа
не
одговори
...
Али
он
виде
како
јој
поигравају
румене
уснице
.
—
Не
да
нам
бог
!
...
Знаш
ли
,
Јелице
,
да
сам
те
жељан
!
...
Мени
букну
образи
само
кад
те
видим
!
...
Та
мени
се
није
дало
ни
да
те
милујем
!
...
Ја
сам
жељан
твојих
очију
,
Јело
,
твога
загрљаја
,
твоје
милоште
!
...
Мени
се
слути
да
ћу
и
умрети
жељан
тебе
...
Њу
полише
сузе
...
—
Зар
ја
нисам
тако
исто
жељна
,
али
зар
се
можемо
борити
с
богом
и
судбином
!
...
—
Али
стегни
срце
,
запечати
те
сузе
.
Јер
ме
суза
прати
кроз
цео
век
!
...
Ја
сам
жељан
насмејаних
уста
и
милоште
,
а
не
суза
!
...
Она
убриса
очи
и
насмеши
се
.
—
Тако
,
срећо
моја
!
—
рече
Станко
,
па
је
загрли
.
—
Смеј
ми
се
да
твој
осмејак
видим
и
у
највећој
осами
и
у
најстрашнијем
окршају
!
...
Да
ли
ти
знаш
колико
ме
он
разговори
!
...
Па
,
чуј
ме
,
жељо
моја
!
...
Гледај
чедо
наше
,
нашег
Милоја
!
...
Чувај
га
од
свакога
зла
!
...
И
гледај
ми
мајку
.
Њој
треба
твоје
неге
и
милоште
...
Што
њој
учиниш
,
мени
си
учинила
!
...
Хоћеш
ли
?
—
Хоћу
!
—
смешкала
се
она
.
А
он
јој
пољуби
румене
усне
.
—
Кад
ме
тако
гледаш
,
ја
сам
у
небу
!
...
Као
да
видим
и
бога
и
анђеле
његове
!
...
Само
тако
!
...
Слушај
ме
добро
!
...
И
слушај
мајку
...
Донећу
ти
дара
да
ти
очи
занесе
!
Што
пашинице
носе
,
то
ћеш
ти
носити
!
...
—
Ништа
ми
не
треба
,
само
ми
ти
дођи
!
...
Ти
си
мој
најлепши
и
највећи
дар
!
...
Ја
бих
се
смела
богу
заветовати
да
друге
жеље
нећу
имати
сем
ове
!
...
А
што
тражиш
да
послушам
,
послушаћу
.
А
зар
ја
нисам
и
досад
слушала
!
—
Јеси
,
али
...
—
Шта
?
—
Али
ово
је
сад
друго
!
...
Бар
мени
се
чини
да
је
друго
!
...
Пре
је
ту
био
и
бабо
...
И
нана
је
била
некако
кочопернија
.
Нисам
се
бар
ништа
о
кући
бринуо
!
...
Па
онда
,
и
Турци
су
зазирали
...
Све
је
било
некако
друкчије
...
А
сад
...
—
А
сад
?
—
упита
она
.
—
Зар
не
видиш
да
наваљују
из
дана
у
дан
...
Нема
места
на
Дрини
што
им
брод
није
...
Од
ране
зоре
до
мрклога
мрака
бије
се
крвав
бој
!
...
Убијамо
их
,
и
што
их
више
сатиремо
,
то
их
све
више
придолази
!
...
То
ниче
као
трава
из
земље
!
Јелица
задрхта
.
—
Не
дршћи
,
не
бој
се
!
...
Ми
ћемо
се
тући
до
истраге
наше
ја
њихове
!
Црна
земља
мора
пропиштати
под
теретом
мртвих
,
а
од
јаука
женскога
и
богу
ће
уши
заглунути
!
...
Тешко
турској
и
мајци
и
сеји
куд
прођем
ја
с
мојим
побратимом
!
...
Јелица
обори
главу
.
—
Не
сагињи
главу
,
жено
моја
!
Тако
је
доба
у
коме
живимо
.
Не
само
људи
него
и
жене
треба
да
буду
јунаци
!
...
Овде
се
не
бије
јунак
с
јунаком
него
душман
с
душманом
!
...
Зато
сам
ти
овако
говорио
!
Зато
ти
рекох
да
чуваш
сина
и
надгледаш
мајку
!
Јер
ја
мислим
да
ти
имаш
и
јуначког
срца
!
...
—
Немам
!
—
рече
Јелица
.
—
Немам
,
али
ћу
га
имати
исто
тако
као
и
ти
,
јер
ћу
на
те
гледати
!
...
Имаћу
срца
!
...
—
Ја
сам
жена
Станка
Алексића
!
Ако
не
умеднем
убити
,
умећу
погинути
!
...
Збогом
,
господару
!
Срећно
пошао
,
а
још
срећније
дошао
!
И
приђе
руци
Станковој
.
Кад
га
целива
у
руку
,
она
му
придржа
торбу
да
упрти
...
Станка
као
да
неко
гураше
напред
.
Он
јој
само
пружи
руку
и
рече
.
—
Збогом
!
...
Па
оде
дубравом
...
Ишао
је
Станко
кроз
шуму
некако
чудно
расположен
.
Ова
жена
,
која
је
умела
тако
волети
,
сад
га
задахну
неким
новим
жаром
,
даде
му
неку
нову
мисао
...
Из
њених
очију
као
да
је
читао
:
мислиш
на
ме
,
на
моју
,
љубав
,
а
заборављаш
толике
уцвељене
мајке
и
сеје
,
заборављаш
љубе
у
род
опремљене
!
...
Нема
нама
милоште
и
миловања
док
све
не
запева
једним
грлом
!
...
Иди
,
брани
нејаке
,
кад
ти
је
бог
дао
те
можеш
и
умеш
,
а
ја
ћу
се
дичити
што
сам
била
љуба
томе
јунаку
што
га
гусле
певају
...
Нешто
му
се
дизаше
и
спушташе
у
грудима
;
он
је
осећао
у
својој
души
неку
светињу
,
нешто
налик
на
мирис
запаљење
измирне
...
Окрете
се
још
једаред
и
виде
њу
где
стоји
и
гледа
за
њим
,
стоји
поносита
и
права
као
онај
стари
храст
што
је
вековима
одбијао
ветрове
и
олује
,
и
остао
сталан
и
још
чвршћи
него
што
је
био
у
младости
својој
...
И
он
осети
неко
поштовање
у
души
према
тој
жени
.
—
Та
она
се
одриче
своје
радости
да
би
други
могао
пригрлити
своје
чедо
и
запалити
мирно
крсну
свећу
под
својим
кровом
!
...
Окрете
се
још
једном
,
али
је
више
не
виде
тамо
,
већ
беше
отишла
.
И
он
,
с
дубоким
уздахом
крете
напред
.
Сећао
се
првих
дана
своје
љубави
;
сети
се
оног
црног
растанка
кад
,
са
обести
Лазареве
,
мораде
у
гору
отићи
...
Па
заплива
у
прошлост
...
Ни
сам
не
знаде
кад
је
стигао
у
Парашницу
.
Кад
тамо
стиже
,
нађе
другове
где
се
опремају
.
—
Акобогда
?
—
На
далеке
путе
?
—
рече
Зека
.
—
А
куда
?
—
у
Лозницу
.
—
Сила
је
ударила
.
Ко
само
пушку
може
носити
,
он
треба
да
пође
тамо
!
—
рече
Заврзан
.
—
И
полазите
сад
?
—
Сад
.
—
Па
зар
тако
,
побратиме
?
—
упита
Станко
,
пребацујући
.
—
Зар
би
ти
отишао
без
твога
побратима
?
—
Ја
бих
те
известио
у
свакој
другој
прилици
,
побратиме
,
ама
сад
нисам
могао
!
...
Ја
знам
зашто
си
отишао
...
И
Зека
саже
главу
,
не
довршивши
реченице
.
—
Умро
је
—
рече
Станко
.
—
Умро
?
!
—
Јест
,
бог
да
га
прости
!
...
А
и
боље
!
...
Ко
зна
шта
би
га
још
у
животу
чекало
!
...
—
А
на
коме
си
кућу
оставио
?
—
Крстивој
је
тамо
...
А
готово
,
вала
,
неће
куће
ни
требати
.
Наредио
сам
му
где
да
их
склони
на
случај
навале
...
—
Хоћемо
ли
поред
Дрине
?
—
упита
Ногић
Зеку
.
—
Само
до
Бадовинаца
.
А
од
Бадовинаца
ћемо
преко
Царског
поља
и
Новог
Села
на
касабу
(
Лешницу
)
—
заповеди
Зека
.
И
кренуше
се
.
Ишли
су
журно
.
Станко
иђаше
оборене
главе
поред
Зеке
.
Дан
је
био
леп
.
Сунце
је
пријатно
грејало
.
Жуто
,
увело
лишће
падаше
као
паперак
са
дрвећа
.
Овде-онде
прне
по
која
сеница
и
тужно
зацвркуће
...
Земља
оголела
,
а
овде-онде
види
се
по
који
прамен
суве
и
спарушене
траве
...
Јесен
,
права
јесен
,
пуна
и
туге
и
лепоте
;
па
кад
човек
погледа
око
себе
,
а
њему
се
нека
сета
свије
око
срца
,
почне
га
обузимати
студ
као
да
се
змија
свија
...
Заврзан
развезао
разговор
:
—
Ја
велим
да
сваки
од
нас
треба
да
има
бар
по
десет
жена
!
...
Да
их
половина
роди
мушкиње
,
то
би
било
пет
јунака
!
...
Турци
су
,
брате
,
паметни
!
...
—
Јадна
им
памет
а
гора
година
!
—
укопистио
се
Иванко
.
—
Не
дам
ја
,
бре
,
једног
нашег
за
десет
Турака
!
...
Ево
ја
ћу
ударити
на
двадесет
њих
!
...
—
Тако
је
!
...
Иванко
право
вели
!
—
вичу
Јован
и
Јовица
.
—
Море
,
није
о
томе
на
колико
ће
ко
Турака
ударити
,
него
велим
да
нас
је
бог
дао
више
!
...
—
виче
Заврзан
.
—
Доста
нас
је
!
...
—
вичу
сви
.
—
Ми
се
не
бојимо
Турака
!
...
—
рекоше
неки
.
—
Вала
,
ни
ја
!
...
Нека
им
бог
да
ако
ће
и
зубе
и
рогове
—
мене
неће
поплашити
!
...
Смех
се
заори
са
свију
страна
.
—
Бог
му
дао
веселу
нарав
—
рече
Станко
смешећи
се
.
—
А
то
му
вреди
колико
и
јунаштво
...
Него
,
добро
би
било
да
мало
ујамо
?
—
рече
Зека
.
—
Како
ти
хоћеш
...
Зека
викну
:
—
Уја
!
...
Чета
стаде
.
—
Јесте
уморни
?
—
Јок
.
Станко
погледа
њихна
ведра
лица
,
осмехну
се
,
па
рече
Зеки
:
—
Побратиме
!
...
Облаци
се
навлаче
на
сунце
,
али
зраци
и
кроз
облак
пробијају
.
Док
је
Србији
оваких
синова
,
дотле
—
тешко
и
цару
у
Стамбулу
...
Ја
не
бринем
!
...
Победићемо
!
—
И
ја
мислим
!
...
—
рече
Зека
.
И
седоше
да
се
одморе
...
9
.
ОЧАЈНА
БОРБА
—
„
Ко
ти
ископа
око
?
”
—
„
Брат
”
.
—
„
Зато
је
тако
дубоко
!
”
Ништа
лепше
не
карактерише
нашу
љуту
борбу
у
првом
устанку
од
ове
пословице
народне
.
Могла
је
турска
царевина
кренути
сву
Азију
на
Србију
,
али
јој
није
могла
наудити
као
само
тим
што
је
кренула
Босну
и
Херцеговину
.
Два
брата
,
којима
су
натурене
две
вере
,
били
су
један
другом
највећи
крвници
.
Ту
се
није
мислило
само
на
победу
.
Ишло
се
на
то
да
се
уништи
,
да
се
сатре
,
да
се
развеје
као
плева
на
ветру
,
те
да
ни
трага
не
остане
од
онога
што
се
зове
непријатељ
!
Од
онога
дана
кад
је
у
западном
и
северозападном
крају
Србије
пукла
прва
пушка
устаничка
,
од
тога
дана
,
као
што
сам
већ
рекао
,
није
било
више
мирна
дана
!
...
Место
благословеног
плуга
,
земљу
је
орала
турска
(
боље
да
кажем
братска
)
кумбара
...
Један
буљук
разбијен
,
никне
други
;
једну
војску
пресретнеш
,
а
тебе
стижу
две
!
...
Тек
им
сазнаш
један
брод
на
коме
прелазе
,
а
већ
ти
јављају
за
друга
два
!
...
То
је
била
борба
између
неба
и
земље
,
борба
без
одмора
и
престанка
.
Стотину
пута
разбијени
,
потурчењаци
заклињу
се
и
сто
први
пут
.
Тај
,
тако
да
рекнем
,
иђитлук
—
то
је
карактеристика
борбе
тога
доба
!
...
Страшна
је
сила
ударила
па
Лозницу
.
Весели
подрински
војвода
,
Богићевић
Анта
,
затворио
се
у
шанац
са
1200
својих
јунака
.
Шта
ће
,
један
,
са
„
шаком
јада
”
против
толике
силе
?
!
Шта
је
могао
друго
него
потражити
помоћи
од
браће
!
...
И
браћа
се
одазваше
.
Поврве
са
свију
страна
да
још
једном
сузбију
силу
турску
.
Међу
првима
је
стигао
Зека
са
својим
јунацима
...
Анта
га
дочека
као
божјег
посланика
.
—
Хвала
богу
!
...
Та
још
нам
је
бог
пријатељ
!
...
А
Стојан
?
...
А
Сима
?
...
Зар
они
неће
доћи
?
...
—
Доћи
ће
,
не
брини
!
Ја
мислим
да
иду
у
стопу
за
нама
!
...
—
Јавио
сам
и
Луки
,
и
Јакову
,
и
Вожду
!
...
Ово
је
страшна
сила
!
...
Кад
сване
,
погледаћеш
са
шарампова
,
па
ако
видиш
краја
,
чини
од
мене
шта
хоћеш
!
...
—
Дакле
,
много
их
!
—
Много
!
...
Као
у
мору
песка
!
...
Већ
је
шести
дан
како
наваљују
и
како
их
одбијам
...
Чувам
и
себе
и
људе
.
Сваки
час
изазивају
на
мегдан
...
Има
међу
њима
неки
Мујага
из
Сребрнице
.
Додија
ми
сваког
јутра
и
вечера
!
...
Дође
скоро
до
под
сами
шанац
,
па
се
бекељи
и
зове
на
мегдан
.
Ја
чувам
људе
и
не
дам
,
а
он
псује
све
до
миша
у
дувару
.
Станку
заигра
месо
.
—
Ја
ћу
му
сутра
на
мегдан
изићи
!
Војвода
га
загрли
.
—
Хвала
ти
,
јуначе
!
...
Јесте
Мујага
страшан
,
али
страшније
твоје
очи
севају
!
...
Онда
се
окрете
Зеки
:
—
Кажи
људима
—
рече
он
—
нека
се
мало
одморе
.
Ко
зна
како
ћемо
се
сутра
одмарати
!
...
Ја
сам
поставио
страже
...
Јесења
ноћ
ведра
,
без
месеца
...
Небо
прекриле
трепераве
звезде
па
жмиркају
,
као
да
би
хтеле
успавати
све
живо
...
Људи
се
понамешташе
један
до
другог
...
Тишина
овлада
,
она
мртва
тишина
што
те
више
притискује
од
највећег
терета
,
и
од
које
би
тако
радо
побегао
,
да
се
може
...
Овда-онда
наруши
тај
ноћни
мир
корак
стражарев
,
који
хода
као
по
неком
нагону
и
зева
гледајући
у
звезде
...
Иако
је
био
уморан
,
иако
му
се
чинило
да
ће
заспати
чим
се
на
земљу
спусти
,
Станко
опет
не
може
тренути
...
Разби
му
се
сан
.
Он
стаде
размишљати
о
прошлости
и
загледа
у
будућност
...
Колико
ли
нада
беше
кад
на
Турке
устадоше
,
а
шта
сад
оста
!
...
Где
су
сада
они
ведри
,
насмејани
дани
кад
се
жељно
очекивао
сукоб
с
Турцима
?
...
Истина
,
сад
се
сваки
дан
сукобљавају
,
па
су
искалили
срца
...
Па
стаде
размишљати
о
себи
...
Био
је
ретке
среће
.
Толико
је
бојева
претурио
,
па
остао
здрав
и
читав
.
Ни
врело
зрно
ни
оштри
нож
не
такну
се
тела
његова
...
„
Да
ли
мене
бије
олово
?
—
премишљао
је
он
.
—
Не
,
не
бије
!
!
...
Ето
,
толики
бојеви
!
...
Па
баш
,
ено
и
Лазара
!
У
два
маха
је
пуцао
на
ме
,
па
ништа
!
...
Једаред
ударио
у
капу
,
а
други
пут
у
нож
!
...
А
Лазар
је
баш
нишанџија
!
...
”
И
та
га
мисао
све
више
опијаше
.
Био
је
потпуно
уверен
да
му
пушчано
зрно
не
може
додијати
.
„
Еј
,
да
бог
да
повише
оваких
што
их
зрно
не
бије
,
па
да
нешто
јурнемо
међу
Турке
као
вуци
међу
јагањце
!
...
”
И
та
мисао
поста
врхунац
његових
жела
.
Све
друго
беше
одбацио
.
Не
паде
му
на
ум
ни
кућа
,
ни
стара
мати
,
ни
Јелица
!
...
То
па
—
то
...
И
то
му
диже
душу
у
небо
...
И
као
да
га
опи
,
занесе
се
...
Он
је
својим
очима
гледао
лом
што
га
прави
оштра
сабља
његова
...
И
као
он
пролеће
кроз
турску
ордију
,
обарајући
и
повијајући
као
оштра
коса
зрелу
шеницу
,
а
напоредо
с
њим
његови
стари
другови
,
Зека
,
Суреп
,
Крајчин
,
Заврзан
,
Ногић
,
Јован
и
Јовица
—
узвикују
као
да
вино
пију
и
косе
као
смрт
...
Наједаред
,
као
да
се
небо
проломи
,
пуче
нешто
.
Он
се
трже
и
прекрсти
...
—
Устај
,
побратиме
,
ево
га
!
—
виче
Зека
.
—
Кога
?
—
упита
он
бунован
.
—
Мујаге
!
...
Слушај
како
псује
!
...
—
Ви
сте
жене
!
...
Зар
немате
човјека
да
ми
на
мајдан
изиде
?
...
Пхи
!
...
Срамота
!
...
Ја
ћу
тамо
доћи
да
вас
шамарам
!
—
чуло
се
испод
шанца
.
Станко
се
препе
на
бедем
и
погледа
.
Грдна
људина
,
обријана
чела
,
раздрљених
,
чупавих
груди
,
засуканих
рукава
,
сеђаше
на
рудини
и
чикаше
.
Очима
закрвавио
,
па
упрштио
у
шанац
.
—
Шта
је
,
Турчине
?
Зар
си
се
наносио
главе
?
—
Овамо
,
бабо
!
...
На
мајдан
!
...
Ни
коња
нисам
дојахао
него
пођох
пјешице
!
Ако
ми
се
ниједан
не
јави
,
ето
ме
тамо
да
вас
дланом
рашћерам
...
Станко
се
насмеја
,
а
Турчин
стаде
пљувати
...
Станко
сиђе
с
бедема
,
потражи
воде
,
те
се
уми
,
па
се
прекрсти
.
Узе
шару
,
протре
кремен
мало
ноктом
,
прегледа
кашилук
,
па
пође
.
—
Хоћеш
коња
,
јуначе
?
—
упита
га
Богићевић
.
—
Да
ти
дам
ја
мога
хата
...
—
Не
треба
!
...
Ја
и
Мујага
ћемо
пешачки
!
...
Ако
милом
богу
воља
буде
,
ето
ме
с
Мујагином
главом
!
...
Па
изиде
из
шанца
...
Све
је
стало
недахнимице
и
гледаше
како
се
вије
његов
вити
стас
.
Јуначко
срце
Заврзаново
не
може
отрпети
,
него
скочи
на
бедем
шарампова
,
погледа
доле
,
па
викну
:
—
О
Турчине
!
—
Шта
је
?
—
одазва
се
Мујага
.
—
Јеси
се
поздравио
са
својима
?
—
Што
?
—
Више
те
када
неће
видети
.
Ко
ти
иде
,
оде
ти
глава
као
дулек
!
—
Не
лај
!
—
Ланула
ти
нана
кад
те
родила
...
Мухамеда
ти
турског
!
...
Турчин
цикну
и
скочи
...
У
тај
пар
створи
се
Станко
пред
њим
.
Пресече
га
оком
и
прикова
за
место
,
загрмивши
да
одјекну
оном
пољаном
:
—
Стој
,
Турчине
!
...
Морао
је
бити
страшан
поглед
Станков
кад
је
онако
збунио
Мујагу
...
У
први
мах
не
умеде
речи
рећи
.
—
Шта
се
дереш
ту
као
магарац
?
—
упита
га
он
оштро
.
Турчин
брзо
дође
себи
и
поче
узмицати
.
—
Овамо
,
да
дијелимо
мајдан
!
...
—
рече
,
а
усне
му
заигравају
.
Станко
пружи
пушку
на
њ
.
—
Стој
!
...
Да
се
ниси
макнуо
!
...
Шта
тражиш
ти
овде
?
...
И
приђе
,
ухвати
га
за
врат
,
па
му
притеже
главу
земљи
.
Десном
руком
потеже
белокорац
,
и
у
који
мах
оштро
сечиво
зари
у
дебели
врат
Мујагин
,
у
тај
пар
врисну
шешана
из
турске
ордије
...
Станко
се
само
уви
,
али
му
лева
рука
диже
увис
главу
Мујагину
...
Наједаред
му
испаде
нож
из
руке
...
Он
поче
посртати
,
ал̓
не
испусти
главе
...
Као
муња
пролете
шанцем
:
—
Погибе
!
...
И
као
љути
рисови
скочише
голаћи
на
бедем
...
Суреп
и
Заврзан
већ
беху
код
Станка
,
те
га
придржаше
.
—
Шта
је
?
Јеси
рањен
?
—
Јесам
.
Али
грмљавина
из
пушака
осу
.
Нису
могли
чути
један
другог
.
Суреп
га
диже
на
своја
широка
плећа
као
дете
какво
,
а
Заврзан
узе
нож
,
који
је
крај
њега
пободен
стојао
...
—
Где
је
глава
?
—
продера
се
он
.
И
погледав
око
себе
,
виде
главу
у
Станковим
рукама
.
—
Понеси
,
понеси
!
...
Пожури
,
Сурепе
!
...
Их
,
ала
је
ово
окршај
!
...
И
заиста
,
беше
грдан
окршај
.
Турци
не
могоше
лако
прежалити
што
им
Мујага
тако
лудо
погибе
,
а
Срби
мишљаху
да
Турке
треба
казнити
за
рану
Станкову
.
Озлојеђење
на
обе
стране
...
Пала
тама
од
неба
до
земље
.
Није
тама
од
бога
послана
,
Већ
од
силна
праха
и
олова
!
Суреп
унесе
Станка
у
шарампов
...
—
Шта
је
,
побратиме
?
...
Убише
ли
?
—
Нису
,
али
ме
ранише
...
Чини
ми
се
да
ми
је
десна
рука
пребијена
...
—
Је
л̓
то
глава
Мујагина
?
—
упита
Зека
,
и
узе
главу
из
Станкових
руку
.
—
То
је
.
—
Набијте
је
на
колац
!
—
заповеди
Зека
.
Иванко
је
докопа
и
у
трену
глава
се
Мујагина
кезила
на
Турке
.
Суреп
и
Заврзан
се
забунили
око
Станка
.
Суреп
је
метао
труд
на
рану
,
али
се
крв
не
може
зауставити
.
—
Чекај
!
—
рече
Заврзан
.
И
стаде
ножићем
стругати
кајиш
којим
се
опасивао
,
па
ону
сруготину
метати
на
рану
...
И
то
поможе
.
Одрешише
свилену
мараму
са
врата
Станкова
и
увезаше
рану
.
—
Тако
!
...
Сад
је
добро
!
...
Вечерас
ћемо
га
однети
твојој
баба
-
Стоји
.
Она
ти
око
рана
уме
као
нико
!
...
Шта
је
пута
мене
излечила
!
—
рече
Заврзан
Сурепу
.
—
Знам
,
али
мени
се
чини
да
је
и
кост
размрскана
!
—
рече
Зека
.
—
И
то
она
уме
!
...
Извидаће
њене
траве
сваку
бољетицу
!
...
Не
брини
ти
!
—
рече
Заврзан
поуздано
...
—
Склоните
мало
побратима
,
а
ми
да
учинимо
један
препад
на
Турке
!
—
рече
Зека
.
—
Шта
велиш
ти
,
војводо
?
...
—
Нека
буде
како
ти
велиш
,
буљубашо
!
—
рече
Богићевић
.
Станка
склонише
у
један
крај
шанца
.
Зека
погледа
своје
голе
синове
,
па
потеже
сабљу
.
Отвори
врата
шарампову
и
викну
:
—
За
мном
,
јунаци
!
И
отвори
се
једна
кланица
...
Главе
су
одлетале
као
бундеве
,
блебећући
...
Пушчана
ватра
умукну
...
Чуло
се
само
звекетање
хладнога
челика
и
јаук
рањеника
,
који
је
небо
проламао
.
Борба
беше
очајна
,
али
сила
беше
јача
,
те
јој
се
не
може
одолети
.
Мртве
су
замењивали
живи
,
који
стојаху
неми
и
непомични
,
очекујући
да
их
снађе
оно
исто
што
и
њихне
другове
,
преко
чијих
се
таласа
немилосрдно
газило
...
Као
вуци
пробијаху
се
јунаци
Зекини
кроз
живе
зидове
.
—
Јуначки
само
,
Сурепе
!
—
викао
је
Заврзан
.
—
Зар
да
не
осветимо
Станка
?
...
Та
он
нам
је
био
харамбаша
...
А
Суреп
само
уздигао
обрве
,
па
коси
ли
—
коси
.
Заврзан
је
јуришао
немилице
у
најгушће
редове
турске
...
За
тренут-два
нестаде
га
,
па
га
тек
видиш
како
се
,
као
шило
,
пробио
,
пролећући
као
стрелица
и
узвикујући
:
—
Тако
,
Клемпо
!
...
Алал
ти
вера
,
Јовица
!
...
Не
дај
се
,
Ногићу
,
стари
хајдуче
!
...
Удри
,
удри
,
Иванко
!
...
Само
нека
се
прави
џумбус
!
...
Ја
волим
само
џумбус
!
...
И
опет
га
нестане
...
Сила
је
расла
као
квасац
.
Небо
пало
на
земљу
па
се
једва
назире
.
Наједаред
неста
Заврзана
.
Умукну
његов
глас
што
је
соколио
и
засмејавао
...
И
то
све
некако
чудно
текну
...
Зека
се
стаде
освртати
...
Суреп
се
узјазби
...
Ногић
,
Јован
,
Јовица
,
Иванко
и
...
сви
пренуше
.
—
Заврзане
!
—
јекну
Суреп
.
Али
се
нико
не
одазва
...
Наједаред
побесне
све
.
То
више
не
беху
људи
него
љути
рисови
...
А
није
ни
шала
!
...
Заврзан
је
био
душа
голаћа
...
Више
нико
није
мислио
о
својој
глави
...
И
проломише
силу
турску
,
проломише
и
провалише
густе
редове
,
онако
исто
као
што
Дрина
валовита
проваљује
друмове
и
насипе
што
јој
на
путу
стоје
...
Турци
почеше
нагло
и
у
нереду
одступати
.
Узалуд
их
голим
сабљама
нагонише
у
бој
—
волело
је
пасти
и
од
своје
рођене
сабље
него
мрети
од
страшног
погледа
хајдучког
...
Бежало
се
то
главом
без
обзира
.
—
Заврзане
!
...
Заврзане
!
...
Али
се
нико
не
одазва
.
—
Да
није
заробљен
?
...
—
упита
Иванко
.
—
Онда
ћу
их
гонити
до
њихове
ћабе
!
—
цикао
је
Зека
.
—
Ево
га
!
—
рече
Латковић
.
Заврзан
је
лежао
сав
умрљан
крвљу
и
прашином
.
Из
велике
ране
на
челу
лопила
је
крв
.
Латковић
се
наднео
нада
њ
.
—
Мртав
?
...
—
питаху
голаћи
.
—
Није
...
Дише
...
—
Хвала
богу
!
...
Носите
га
у
шарампов
!
—
заповеди
Зека
.
Латковић
га
хтеде
узети
,
али
притрча
Суреп
и
одгурну
га
...
Нека
ватра
сјајаше
у
његовим
страшним
очима
...
—
Ја
ћу
њега
носити
!
...
Он
је
мој
!
...
И
диже
га
на
руке
као
детенце
какво
,
па
га
понесе
шанцу
...
Ни
сам
не
знаде
како
,
али
осети
како
му
се
два
врела
млаза
слевају
низ
образе
...
—
Заплакао
се
љути
рис
за
својим
другом
...
Турци
се
беху
сасвим
повукли
...
Војвода
Анта
,
видећи
да
се
опет
почињу
прибирати
,
довикну
Зеки
:
—
Врати
се
у
шарампов
!
...
Ако
нас
опет
буду
напали
,
бранићемо
се
;
али
ја
мислим
да
ће
они
пре
преко
Дрине
него
на
нас
!
...
Зека
послуша
војводу
и
повуче
се
са
својим
људима
у
шанац
...
Те
ноћи
Суреп
се
крену
са
Станком
и
Заврзаном
на
Дренову
Греду
да
их
вида
...
10
.
ЗБЕГ
Немоћно
и
нејако
напустило
је
свој
мирни
кров
,
па
се
склонило
у
дубраву
,
у
гору
...
А
и
куд
би
могло
!
Небо
је
високо
,
а
земљом
ходе
душмани
.
Шума
је
бранила
слободу
,
нека
она
очува
и
нејач
!
Дренова
Греда
била
је
склониште
.
У
том
густом
,
шумском
склопу
сирочад
српска
тражаше
заклона
од
љуте
,
нечовечне
најезде
,
што
је
убијала
старце
и
черечила
нејаку
дечицу
...
Преко
стотину
породица
било
је
на
том
једном
месту
,
а
све
је
живело
једном
душом
као
да
је
једна
...
Ништа
тако
не
може
зближити
људе
као
невоља
.
Ту
ти
тада
нема
непријатеља
...
Ту
је
једна
душа
и
једно
срце
.
Све
то
осећа
,
све
плаче
...
Ту
је
седи
старина
ђедо
,
ту
је
седа
старица
нака
.
Раном
зором
све
трчи
руци
њиховој
...
Све
се
очи
упиру
к
небу
и
све
шапће
једну
исту
молитву
:
—
Боже
!
Сачувај
нас
!
...
А
жалост
беше
погледати
!
...
Ко
је
шта
могао
понети
,
понео
је
:
неко
хране
,
неко
омршаја
,
неко
другог
каквог
смока
,
неко
хаљетак
,
неко
поњавак
...
И
то
што
се
имало
делило
се
...
Како
се
спуштаху
ноћи
прилично
хладне
,
то
су
старци
водили
бригу
о
нејачи
.
Они
превише
колибице
и
копаху
земунице
.
Жене
им
помагаху
у
том
послу
врло
ревносно
.
Обарале
су
шуму
и
превртале
црну
земљу
...
Стари
Трчаг
,
који
беше
у
неку
руку
као
старешина
збега
,
узвикиваше
:
—
Тако
,
децо
,
тако
!
...
Алал
вам
вера
!
...
А
чија
си
ти
,
снахо
?
—
упита
Јелицу
,
која
иђаше
под
грдним
теретом
једног
стуба
као
делија
.
—
Ја
сам
из
Алексића
куће
!
—
одговори
Јелица
.
—
Да
ниси
Станкова
?
—
Јесам
.
—
Да
си
жива
и
здрава
!
Што
ваља
—
ваља
!
Ваљан
он
,
па
му
и
чељаде
ваљано
!
...
Јелица
порумене
,
па
оде
гледати
посла
.
На
једној
страни
деца
пиште
,
на
другој
немоћни
уздишу
...
Јелица
мало–мало
па
отркне
да
види
Петру
...
Петра
је
боловала
,
али
не
од
какве
болести
;
Видело
се
како
су
године
и
брига
строшиле
некадању
снагу
,
па
сад
веди
и
нестаје
је
као
снега
под
пролетњим
сунцем
...
—
Шта
радиш
,
мајко
?
—
Ништа
,
ћери
!
...
Гледај
тамо
посла
,
немој
за
ме
бринути
!
...
Ето
...
ја
ћу
децу
мало
забављати
...
И
приђе
дечици
:
—
Ходите
баји
!
...
Дан
је
пролазио
у
раду
.
Пред
вече
се
раздаде
по
мало
вечере
,
па
се
спустише
на
црну
земљу
...
И
ноћ
овлада
...
Ништа
се
више
није
чуло
,
сем
попка
,
што
онако
тајанствено
пева
своју
песму
те
њоме
,
нарочито
у
овим
приликама
,
нагони
још
већу
сету
на
душу
...
Јелица
је
спавала
тврдо
после
дневног
умора
.
Наједаред
Петра
диже
главу
и
стаде
је
будити
.
—
Јело
!
...
Рано
!
...
Јелица
отвори
очи
,
па
онако
буновна
упита
:
—
Вичеш
ти
,
мајко
?
—
Ја
,
кућо
.
—
Да
ниси
жедна
?
—
Да
ти
није
зима
?
—
упита
Јелица
и
стаде
скидати
са
себе
покривач
да
је
покрије
.
—
Није
,
рано
!
...
—
А
да
ти
није
зло
?
—
рече
Јелица
и
стаде
се
дизати
.
—
Седи
,
чедо
моје
!
...
Није
...
Саснила
сам
ружан
сан
!
...
Јелицу
ледну
нешто
у
срце
.
Наједаред
јој
пролетеше
и
поља
,
и
шуме
,
и
бојишта
испред
очију
.
Глас
јој
дрхташе
кад
запита
:
—
Да
ниси
сањала
њега
?
—
Јесам
.
—
Па
?
...
—
Управо
нисам
сањала
њега
него
Сурепа
.
Дође
ми
,
наслони
руку
на
раме
,
па
рече
:
ти
спаваш
сербезно
,
а
твој
син
лежи
рањен
!
...
Ја
се
само
тргох
...
У
тај
мах
зачу
се
бахат
,
као
да
неко
иде
.
Јелица
скочи
и
виде
неке
људе
како
носе
некога
на
носилима
.
Она
се
окамени
.
—
Шта
је
?
...
Ко
је
то
?
—
питала
је
Петра
.
Јелица
не
умеде
ништа
рећи
...
У
тај
пар
и
људи
стигоше
.
Један
од
њих
одвоји
се
и
приђе
Јелици
.
—
Шта
радиш
,
Јело
?
...
Је
л̓
ми
мајка
жива
?
...
То
баше
Станко
.
Јелицу
прођоше
жмарци
,
а
Петра
,
како
беше
покушала
да
устане
,
само
клону
,
јер
јој
се
подсекоше
ноге
.
—
Жива
сам
,
рано
моја
!
...
Ходи
овамо
да
те
види
мајка
!
...
Станко
јој
приђе
руци
.
Смотри
мајка
увезану
руку
,
па
цикну
:
—
А
шта
је
то
?
!
—
Ништа
,
мајко
,
рањен
сам
!
...
Збег
се
поче
будити
.
Суреп
оде
тражити
своју
баба
-
Стоју
,
да
рањенике
вида
...
—
А
ко
је
то
на
носилима
?
...
—
Заврзан
...
Он
је
тешко
рањен
—
рече
Станко
.
—
Је
ли
још
жив
?
—
Жив
је
!
...
У
тај
мах
стиже
Суреп
са
баба
-
Стојом
.
—
Овамо
,
бако
,
овамо
!
Овде
су
рањеници
.
Баба
приђе
носилима
.
Ишла
је
погурено
,
ослањајући
се
на
штап
.
—
Да
је
мало
видела
!
—
рече
.
Суреп
се
маши
паса
и
иза
силаја
извуче
велики
колут
воштанице
.
Притрча
ватри
и
запали
је
,
па
принесе
рањенику
.
Заврзан
отвори
очи
и
гледа
око
себе
.
Баба
се
наже
нада
њ
.
—
Где
си
рањен
?
—
Свуда
,
моја
бако
.
—
Онда
...
А
је
л̓
привезено
?
—
Јесте
!
—
рече
Суреп
.
—
Нека
стоји
до
сутра
!
...
Не
видим
!
...
Али
нека
се
склоне
људи
,
да
их
не
бије
ведрина
...
—
Ево
,
има
колеба
...
И
Заврзана
однеше
у
колебу
...
—
Хајде
,
Станко
,
и
ти
се
одмори
!
—
рече
Суреп
.
—
Баш
сам
уморан
!
...
Право
велиш
...
Видећемо
се
,
само
да
мало
одморим
снагу
...
Али
ни
Петра
ни
Јелица
не
хтедоше
га
више
пустити
.
Дигоше
се
с
поњавама
и
јастуцима
те
у
новој
колеби
наместише
рањеницима
таку
постељу
какву
свога
века
нису
имали
...
Станкова
мајка
са
снахама
двораше
рањенике
.
Она
више
не
беше
немоћна
.
Гледала
је
бабу
Стоју
,
па
је
из
њених
очију
читала
заповести
.
—
Ала
су
им
вреле
главе
!
Дајте
,
наквасите
какве
крпе
...
У
тренутку
су
били
наквашени
убруси
на
главама
рањеничким
.
И
они
поспаше
.
Суреп
погледа
око
себе
па
,
видећи
људе
што
донеше
Заврзана
где
стоје
,
рече
им
:
—
Идите
,
спавајте
!
—
Па
и
ти
се
мало
одмори
—
рече
му
баба
Стоја
.
—
Ја
нисам
уморан
.
Ја
ћу
седети
код
њих
...
А
ви
...
тајац
!
...
Нека
спавају
!
...
То
рече
,
па
ућута
.
Поглед
му
је
почивао
на
рањеницима
...
И
заћута
све
као
заклано
...
Само
се
чуо
попак
...
Али
изневери
лепо
време
.
Чим
пређе
поноћ
,
подухну
од
Дрине
хладан
ветар
...
Небом
се
почеше
ваљати
сиви
облаци
...
Овде-онде
виђаше
се
по
нека
сјајна
звезда
како
дашће
и
напреже
се
да
просија
,
али
је
облак
хвата
као
паук
муву
...
Пред
зору
поче
киша
,
она
страшна
ситна
киша
што
продире
кроз
кожу
до
костију
,
од
које
ти
и
сама
душа
озебе
...
Озебла
сирочад
поче
плакати
.
Све
се
наједаред
поче
бринути
да
заклона
нађе
.
Збег
оживе
,
али
оживе
писком
ситне
нејачи
.
Старији
се
дигоше
ложити
ватре
да
би
огрејали
сирочад
и
своја
озебла
срца
.
Чудно
је
одјекивала
у
ноћи
та
писка
.
Као
да
гледаш
мале
птиће
у
гнезду
како
гладни
и
озебли
мајку
траже
...
Старији
су
хукали
.
—
Боже
Господе
!
...
Што
не
подржа
лепо
време
!
...
—
Да
би
још
за
који
дан
,
док
колебе
не
поградимо
или
бар
земунице
не
ископамо
!
...
—
Зар
ово
није
јад
?
...
Ено
јадне
Стаке
...
умире
!
—
рече
једна
бака
.
—
Море
,
и
наживела
се
!
...
Али
ено
Пера
,
јединац
Живанин
,
умире
!
...
—
одговара
неко
.
—
Вала
,
не
знам
које
му
је
већа
несрећа
ја
л̓
то
,
ја
л̓
порађати
се
!
...
Ено
,
онамо
се
једна
порађа
!
...
—
рече
једна
жена
.
И
тако
је
ишло
.
Јаук
и
запевка
проламаху
небеса
.
Један
старац
рече
:
—
Ово
се
и
бог
—
боже
опрости
—
дигао
на
нас
заједно
с
Турцима
!
...
Та
граја
пробуди
рањенике
.
Станко
отвори
очи
и
погледа
нада
се
.
Виде
мајку
,
жену
и
снахе
где
стоје
више
њихових
по
стеља
,
умузгане
од
суза
...
Виде
и
погружено
лице
Сурепово
,
који
се
окаменио
.
—
Шта
је
то
?
...
Што
јауче
тај
народ
?
...
—
Ћути
!
—
рече
му
Суреп
.
—
Бог
чини
своје
!
...
Станко
поче
да
се
диже
,
али
Суреп
га
задржа
...
—
Не
устај
!
...
Не
можеш
ништа
помоћи
!
...
Напољу
киша
,
а
сиротиња
гола
и
боса
под
небом
!
...
Лези
!
...
Станку
клону
глава
...
Поћута
неколико
тренутака
,
па
рече
:
—
А
што
ће
овде
оволике
поњаве
и
губери
?
...
Носи
тамо
!
...
И
оном
здравом
руком
поче
бацати
покриваче
са
себе
...
—
Не
помаже
то
кад
срце
озебе
!
—
рече
болно
Суреп
.
—
Ох
!
...
Што
нисам
погинуо
!
—
рече
Станко
,
па
се
свали
у
постељу
...
Задрхта
срце
материно
,
па
је
поче
погуркивати
то
напред
,
то
назад
...
Страшна
беше
жеља
Станкова
,
толико
страшна
да
јој
следи
јаук
