овде.
Ваљало
би
,
дакле
,
да
полиција
удовољи
поменутој
жељи
јавнога
мњења
.
—
Могу
вас
,
засада
,
умирити
,
да
то
није
никаква
опасна
личност
.
То
је
један
пречанин
,
Србин
,
велепоседник
.
А
можда
је
и
угарски
племић
,
који
је
примио
оно
ексклузивно
,
поносно
држање
мађарске
џентрије
,
што
је
нама
демократама
неразумљиво
.
Стога
његова
хладноћа
и
упада
у
очи
нашем
свету
.
По
овом
,
што
вам
рекох
,
можете
бити
уверени
да
полиција
будним
оком
прати
сваки
корак
тога
странца
.
—
Морам
вам
исповедити
,
господине
,
да
нисте
потпуно
удовољили
жељи
јавнога
мњења
.
Али
,
ја
сам
,
лично
,
ипак
донекле
умирен
.
По
одласку
Росићу
узе
Радојковић
размишљати
:
на
који
би
начин
могао
сазнати
што
о
Вељку
Орловићу
велепоседнику
из
Потисја
.
И
паде
му
у
памет
жена
Дра
Милоша
Јаснића
,
која
је
из
Потисја
доведена
и
има
онде
разгранату
родбину
.
Сместа
се
упути
,
дакле
,
к
Јаснићевима
.
—
Откуд
та
срећа
!
—
дочекаше
га
и
Јаснић
и
Јаснићка
.
А
ова
додаде
још
:
—
Ваљда
нисам
пала
у
подозрење
код
полиције
што
сам
ових
дана
била
у
мојем
старом
завичају
?
—
Погодили
сте
,
госпођо
.
Чуо
сам
да
сте
били
преко
.
А
интересује
ме
живот
тамошње
наше
браће
па
дођох
да
из
ваших
уста
чујем
какво
је
онде
расположење
према
нама
?
—
Ох
,
не
може
бити
боље
!
—
А
шта
ради
онај
курјак
,
Вељко
Орловић
велепоседник
у
М
.
?
—
Вељко
Орловић
?
...
Велепоседник
у
М
.
?
.
.
Нема
онде
никаквог
Орловића
.
У
читавом
Потисју
нема
Орловића
.
—
Ах
,
пардон
!
Куд
сам
ја
залутао
!
Та
М
.
које
,
ја
мислим
,
није
у
Потисју
него
у
Посавини
.
Са
та
два
места
имам
увек
малера
.
Ономадне
сам
,
у
једном
женском
друштву
,
помео
Н
.
на
Сави
са
оним
М
.
на
Тиси
и
,
наравно
,
бесмртно
се
бламирао
.
—
Зато
!
—
умири
се
госпођа
Јаснићка
,
—
Ја
се
чудим
:
какав
Орловић
у
М
.
,
у
суседству
,
мога
родног
места
,
где
ја
,
тако
рећи
,
сваку
кућу
познајем
,
а
Орловића
велепоседника
да
не
знам
?
Нема
онде
ни
орлова
ни
Орловића
.
Онде
су
вам
,
господине
,
све
сами
соколи
.
И
,
кад
им
се
не
би
правиле
свакојаке
препреке
,
јатомице
би
прелетели
овамо
.
И
онде
се
држи
завет
Косовски
,
али
,
како
оно
рече
Ђура
Јакшић
?
„
Ал
’
не
да
ђаво
,
ил
’
не
да
Бог
!
“
—
Да
,
да
,
—
климну
с
главом
Радојковић
.
—
Не
да
ђаво
;
не
да
ђаво
.
Али
,
„
Бог
чува
Србију
!
“
Бог
и
српске
мишице
јуначке
.
А
,
док
све
Србе
једна
мисао
загрева
,
ми
се
не
бојимо
ђавола
,
ма
он
имао
и
седам
бињиша
.
Још
тога
дана
је
,
у
девет
часова
увече
,
предведен
Вељко
Орловић
полицији
.
Радојковић
га
је
сам
узео
на
испит
.
—
Реците
ми
ваше
часно
име
.
—
Ја
сам
Вељко
Орловић
из
М
.
у
Угарској
,
где
имам
велик
посед
—
одговори
странац
озбиљно
,
поносно
.
—
Из
М
.
у
Потисју
?
—
Тако
је
,
господине
.
—
Имате
ли
којег
познаника
у
Београду
?
—
Немам
;
али
имам
добру
препоруку
на
капетана
Вујића
Николу
.
—
Врло
добро
.
Јесте
се
већ
састали
с
капетаном
?
—
Нисам
.
Сад
сам
,
ево
,
првипут
у
Београду
па
хтедох
прво
да
се
натевани
прошетам
по
њему
.
Време
ми
није
скупо
.
Имам
кад
походити
капетана
.
—
Кад
сте
стигли
овамо
?
—
Јутрус
.
Сутра
сам
наумио
у
посету
капетану
.
—
Капетан
је
читав
дан
преокупиран
службеним
послом
.
Он
ће
вас
радије
дочекати
вечерас
.
Ја
ћу
вам
ставити
на
расположење
једног
пратиоца
који
ће
вас
одвести
к
њему
.
—
Хвала
вам
,
господине
.
Али
,
реците
ми
,
молим
вас
,
зашто
сам
ја
управо
доведен
на
полицију
?
—
Хе
...
код
нас
је
таки
ред
.
Ми
сваког
странца
предусретамо
пријатељски
.
Водимо
бригу
о
њему
,
да
му
се
не
би
каква
непријатност
догодила
.
Настојимо
да
му
у
свачему
будемо
на
услузи
—
разјасни
му
предусретљиво
Радојковић
,
и
кврцне
с
прстом
у
звонце
.
Из
побочне
собе
уђе
један
детектив
.
Радојковић
му
рече
да
отпрати
странога
господина
у
касарну
,
у
аудиторску
канцеларију
капетана
Вујића
.
А
по
одласку
обојице
,
зовне
Вујића
на
телефон
,
саопћи
му
све
што
је
сазнао
о
загонетном
странцу
,
каже
му
и
своје
мишљење
о
њему
,
и
замоли
капетана
да
му
,
истим
путем
,
јави
резултат
те
посете
.
Орловић
је
имао
довољно
времена
да
,
успут
,
премишља
о
тому
чудном
поступку
београдске
полиције
.
„
Ово
је
непоњатан
свет
“
—
мишљаше
он
.
„
Би
ли
наш
солга
био
тако
предусретљив
и
услужан
?
Би
ђавола
.
Бацио
би
странца
у
бутурницу
,
да
га
жандарми
по
вољи
намекшају
,
па
би
га
тек
онда
узео
на
испит
кад
би
му
и
последње
модрице
нестало
“
.
—
Моје
је
име
Орловић
Вељко
—
представи
се
странац
,
кад
уђе
у
капетанову
канцеларију
.
—
Велепоседник
сам
у
М
.
,
у
Угарској
.
—
Капетан
Вујић
...
Чему
имам
да
захвалим
ту
почаст
,
господине
?
Изволите
места
узети
—
предусрете
га
капетан
,
примичући
столицу
,
а
и
он
седе
за
свој
писаћи
сто
.
—
Смем
ли
вас
послужити
с
цигаретлом
?
—
Хвала
,
господине
,
на
љубазности
—
поклони
се
странац
.
А
у
себи
помисли
:
—
Ох
,
да
наивна
света
!
Та
ове
би
могао
човек
жедне
преко
воде
превести
!
—
Запали
цигаретлу
и
отпоче
озбиљно
:
—
Мене
је
,
господине
,
мој
пријатељ
и
једномишљеник
,
Ристић
Стеван
,
уредник
„
Српске
Будућности
“
у
В
.
упутио
на
Вас
,
да
вам
саопштим
наш
смер
,
и
да
вашим
посредовањем
дођем
у
додир
са
позваним
факторима
,
једном
речју
:
да
договорно
утаначимо
шта
нам
ваља
чинити
да
тој
смер
срећно
изведемо
.
—
А
смер
би
тај
био
?
—
Позната
је
ствар
,
да
један
део
журналистике
у
Монархији
војује
за
то
,
да
Монархија
оружаном
силом
стане
на
пут
Србији
у
њезином
продирању
у
извесне
крајеве
на
Балкану
.
Знатан
број
упливних
и
у
народу
нашем
поштованих
људи
разговарали
смо
о
тој
евентуалности
и
одлучили
смо
,
да
осујетимо
тај
потхват
наше
дипломатије
.
Решили
се
Монархија
на
ту
пустоловину
,
ми
ћемо
дигнути
револуцију
у
свима
нашим
српским
и
хрватским
крајевима
.
А
не
сумњамо
да
ће
и
сами
Мађари
пристати
уз
нас
.
Ја
сам
,
господине
,
готов
половину
мога
имања
жртвовати
на
то
.
И
нисам
ја
сам
.
Има
нас
доста
који
ће
то
такођер
учинити
.
Али
у
томе
,
разуме
се
,
треба
да
смо
у
дослуху
са
србијанским
меродавним
круговима
.
Србија
треба
да
нам
иде
на
руку
;
да
нам
помогне
с
оним
што
нама
оскудева
.
—
Мислите
,
с
оружјем
?
—
поможе
му
капетан
.
—
Тако
је
.
-
И
с
новцем
?
—
Хјо
,
покрај
све
пожртвованости
наше
,
ми
ипак
не
бисмо
били
у
стању
да
из
сопствене
снаге
подмиримо
и
трошкове
тога
подузећа
.
Морали
бисмо
рачунати
и
на
новчану
помоћ
Србије
.
—
Па
како
ви
замишљате
,
на
који
начин
би
се
имао
да
склопи
тај
споразум
између
Србије
и
вас
тамо
?
—
Засада
ће
бити
довољно
,
да
ваши
меродавници
даду
мени
уверење
да
прихваћају
мој
план
,
и
да
пристају
на
услове
што
вам
их
наведох
у
погледу
помоћи
.
Ја
ћу
то
реферисати
мојим
једномишљеницима
,
и
онда
ћемо
изаслати
једног
или
два
наша
поузданика
који
ће
поближе
да
означе
све
појединости
,
и
да
са
вашом
владом
утврде
пакт
о
целој
тој
ствари
.
Капетан
Вујић
,
слушајући
ово
разлагање
,
није
могао
да
утоли
осмејак
који
му
се
силом
појављивао
на
лицу
.
Орловић
је
тај
осмејак
капетанов
на
добро
тумачио
,
па
напослетку
рече
:
-
Ја
бих
вас
,
дакле
,
молио
господине
,
да
ми
инсценирате
састанак
са
оним
меродавником
који
је
позван
да
ту
ствар
узме
у
своје
руке
.
—
То
је
,
дакле
,
све
што
засад
желите
—
рече
капетан
,
са
оним
немирним
осмејком
на
лицу
.
—
То
је
све
.
Искрено
и
верно
сам
вам
изнео
целу
ствар
,
а
ви
ћете
то
доставити
надлежном
месту
.
Ја
сам
отсео
у
хотелу
„
Москви
“
.
Онде
ћу
чекати
вашу
поруку
у
погледу
даљих
корака
.
—
Ваша
искреност
ме
обвезује
,
господине
,
да
и
ја
вама
искрено
,
без
икаква
околишења
,
изјавим
моје
мишљење
о
целој
тој
ствари
.
Молим
да
ме
изволите
пажљиво
саслушати
—
одврати
капетан
и
настави
,
са
оним
вечитим
осмејком
:
—
Прво
и
прво
знајте
:
Србија
не
само
да
не
жели
,
она
осуђује
сваку
револуцију
у
Монархији
.
Ја
се
нећу
преварити
ако
тврдим
да
нашем
народу
у
тамошњим
крајевима
не
пада
ни
на
ум
какав
преврат
у
својој
домовини
.
—
Али
,
—
упаде
у
реч
странац
-
ја
то
тек
боље
знам
.
—
Молим
вас
да
ме
саслушате
као
што
сам
и
ја
вас
саслушао
.
Дакле
,
о
каквој
револуцији
у
Монархији
не
може
бити
ни
разговора
.
И
тиме
смо
свршили
оно
што
ви
рекосте
да
је
ваша
мисија
.
А
сад
да
пређемо
на
оно
друго
,
што
ће
се
вас
свакојако
више
тицати
.
Наша
полиција
зна
да
ви
нисте
—
као
што
сте
случајно
рекли
—
данас
први
пуд
у
Београду
.
И
пре
три
дана
сте
били
овде
.
Полиција
вам
је
и
онда
и
данас
пратила
сваки
корак
али
,
на
вашу
срећу
,
није
запазила
ништа
кажњиво
у
вашем
бављењу
овде
.
Да
је
нашла
што
,
ви
бисте
данас
били
мој
заробљеник
.
Но
нешто
сте
ипак
згрешили
.
Учинили
сте
један
полицајни
преступ
.
Пријавили
сте
се
овде
под
туђим
именом
.
Није
истина
да
се
ви
зовете
Вељко
Орловић
.
Не
знамо
јесте
ли
уопће
какав
велепоседник
,
али
је
установљено
да
у
М
.
,
па
ни
у
читавом
Потисју
нема
велепоседника
Орловића
.
—
Молим
.
Мој
пасош
је
довољан
доказ
—
упаде
опет
странац
.
—
Ваш
пасош
је
прост
фалзификат
.
Али
за
то
ћете
имати
пред
вашом
власти
да
одговарате
.
За
шпијона
не
могу
вас
сматрати
.
Била
би
увреда
за
вашу
дипломатију
,
кад
би
се
претпоставило
да
она
није
знала
вештијег
човека
послати
у
ту
мисију
.
Ви
нисте
шпијон
ваше
дипломатије
.
Ви
сте
се
на
своју
руку
латили
те
гнусне
работе
.
Јамачно
са
намером
да
,
ако
вам
посао
испадне
за
руком
,
из
мржње
увалите
кога
у
зло
.
Ја
и
то
сумњам
,
да
сте
ви
Србин
.
У
мени
се
та
сумња
породила
одмах
како
сте
ми
се
претставили
.
Србин
нигде
на
свету
не
изговара
своје
презиме
пред
крштеним
својим
именом
.
Из
тога
закључујем
да
ви
припадате
оној
нацији
код
које
је
обратан
обичај
.
Моју
сумњу
поткрепљује
и
ваше
тврдо
,
туђинско
акцентирање
гласова
у
српском
говору
.
Дакле
,
пошто
не
налазим
разлога
да
вас
ставим
под
оптужбу
пред
војним
судом
,
то
ћу
вас
вратити
полицији
,
да
она
даље
поступи
против
вас
.
Један
војник
ће
вас
одмах
отправити
онамо
.
Странац
се
није
дао
збунити
овим
открићем
капетановим
.
Шта
више
,
кад
је
чуо
да
га
само
полицајна
казна
чека
,
његова
дрскост
се
још
потенцирала
.
Добро
смишљеним
негодовањем
и
жестином
увређене
части
,
поче
он
да
креше
:
—
Господине
,
томе
се
колачу
нисам
надао
.
Кад
ја
и
моји
једномишљеници
мећемо
на
коцку
своје
имање
и
,
можда
,
живот
свој
у
корист
Србије
:
онда
ви
мене
зар
да
тако
предусретнете
?
Да
поступате
са
мном
као
са
каквим
лупежом
?
Је
ли
Србији
,
у
овим
тешким
приликама
,
на
одмет
помоћ
прекосавске
јој
браће
?
Да
вас
уверим
о
поштеним
намерама
мојим
,
ево
вам
стављам
на
расположење
,
или
дајем
као
добровољан
прилог
српским
рањеницима
ову
маленкост
.
Уз
те
речи
,
странац
устаде
,
истрже
из
џепа
свој
новчаник
,
извади
једну
хиљадарку
и
,
са
неком
врстом
охолости
,
положи
ју
на
сто
.
—
А
сада
—
рече
затим
гордо
—
надам
се
да
не
ћу
бити
више
узнемириван
у
мој
личној
слободи
.
Капетан
притиште
дугме
електричног
звонцета
.
У
трен
ока
,
створи
се
у
соби
један
војник
.
Подиже
десни
длан
до
слепочице
и
одрешито
прозбори
:
—
Заповедајте
,
господине
капетану
!
Капетан
устаде
,
опружи
прст
на
хиљадарку
и
погледа
оштро
у
очи
странцу
.
—
Овај
новац
узмите
натраг
.
Наши
рањеници
примају
добровољне
прилоге
само
из
чистих
руку
.
Онда
се
окрете
к
војнику
:
—
Пушку
на
раме
,
па
отпрати
и
предај
овог
господина
шефу
полиције
.
—
Разумем
,
господине
капетану
.
Телефон
је
зазврјао
,
а
двадесет
минута
доцније
,
стојао
је
странац
опет
пред
Радојковићем
.
Сутра
дан
је
изишао
у
службеном
листу
овај
комунике
:
„
Полиција
је
синоћ
ухапсила
једнога
странца
који
се
,
под
лажним
именом
Вељко
Орловић
велепоседник
из
М
у
Угарској
,
хтео
да
понуди
нашој
влади
,
да
,
с
њом
у
споразуму
,
дигне
тобоже
револуцију
у
српским
и
хрватским
крајевима
суседне
монархије
,
у
случају
,
ако
би
ова
оружаном
силом
хтела
да
спречи
напредовање
наше
војске
на
Балкану
.
Далеко
од
помисли
да
је
тај
странац
имао
од
својих
власти
мисију
да
на
тај
начин
увуче
у
нове
неприлике
како
нашу
владу
тако
и
нашу
браћу
с
ону
страну
Саве
и
Дунава
,
шта
више
,
у
основаном
уверењу
,
да
је
тај
странац
сам
на
своју
руку
,
јамачно
,
да
интриганским
путем
,
из
личне
мржње
,
тамо
преко
ували
кога
у
зло
,
—
узео
на
се
ту
прљаву
улогу
:
полиција
је
осудила
тога
странца
на
осам
дана
затвора
и
на
пропрату
најближој
заграничној
полицајној
власти
ради
испитања
ваљаности
његове
путне
исправе
,
пошто
је
својим
путем
установљено
да
у
М
.
у
Угарској
уопће
нема
велепоседника
под
именом
Вељко
Орловић
,
те
по
тому
,
што
је
тај
странац
под
лажним
именом
дошао
у
Београд
“
.
—
Јесам
казао
да
је
шпијон
?
!
—
узвикнуо
је
новинар
Росић
,
кад
је
тај
комунике
прочитао
.
А
госпођа
Јаснићка
се
слатко
насмејала
кад
је
из
истог
извора
сазнала
да
је
она
у
тој
шпијонској
афери
,
незнано
,
као
сведок
преслушана
.
ШЕЗДЕСЕТ
СЕДМА
ГЛАВА
.
Поздрав
из
Скопља
.
Недеља
је
била
.
Одморни
дан
Стојанкин
.
Она
се
спремала
у
цркву
да
благодари
Богу
на
слави
што
ју
је
даровао
српском
оружју
и
,
да
му
се
помоли
за
дуг
живот
и
здравље
,
за
јуначку
срећу
онога
,
који
је
поделио
њезино
родољубиво
срце
са
отаџбином
њезином
.
Издала
је
још
последње
наредбе
служавци
,
узела
Зборник
молитава
,
прекрстила
се
и
целивала
сребрн
крст
на
Зборнику
и
пошла
на
свету
службу
божју
.
Она
на
улицу
,
а
притрча
јој
хитроного
ђаче-писмоноша
,
са
уздигнутом
руком
и
писмом
у
руци
.
Стојанка
прими
писмо
,
на
којем
беше
ударен
жиг
војне
поште
у
Скопљу
.
Она
се
,
нехотице
,
окрену
натраг
.
Жеља
ју
повуче
да
што
пре
отвори
,
да
што
пре
прочита
то
писмо
што
га
је
тако
жељно
ишчекивала
.
Али
,
као
да
јој
неко
шапну
на
ухо
:
—
„
Не
вређај
Бога
.
Врати
се
онамо
куд
си
пошла
.
“
Побожни
осећај
махом
јој
савлада
радозналост
.
Она
заклопи
писмо
у
Зборник
и
упути
се
у
цркву
.
Никад
се
није
усрдније
молила
Богу
.
Молитва
јој
се
из
будине
душе
уздизала
Творцу
неба
и
земље
,
за
благо
и
срећу
оних
,
који
се
на
крвавом
ограшју
боре
за
част
и
слободу
напаћенога
народа
српског
.
После
службе
божје
,
окрепљена
молитвом
,
слатке
наде
пуним
срцем
вративши
се
дому
свом
,
отворила
је
писмо
,
ижљубила
свако
слово
у
њему
и
,
пуна
раздраганости
,
узела
је
гутати
с
очима
оне
мушке
потезе
што
се
низаху
као
цветови
у
невестином
венцу
.
На
челу
ружичасте
хартије
стоји
наштампано
:
„
Поздрав
из
Скопља
.
“
Даље
је
Жарко
нанизао
ове
речи
:
„
Драга
моја
Стојо
!
У
задњем
мојем
писму
сам
ти
обећао
,
да
ћу
ти
из
Скопља
писати
.
Ево
данас
је
(
18
.
окт
.
)
већ
шести
дан
како
се
у
Скопљу
налазим
,
и
тек
сад
,
у
једанаест
часова
ноћу
,
стигох
да
ти
се
одовуд
јавим
.
Желела
си
да
те
што
потање
извештавам
о
напредовању
(
разуме
се
;
јер
о
оступању
не
може
ни
разговора
бити
)
наше
војске
.
Откинићу
,
дакле
,
који
час
од
одмора
,
да
тој
жељи
твојој
удовољим
.
То
већ
знаш
и
ти
и
цео
свет
зна
,
да
је
Скопље
13
.
о
.
м
.
својевољно
предало
се
команданту
прве
армије
,
престолонаследнику
Александру
.
Истога
дана
,
у
два
часа
после
подне
,
ушао
је
престолонаследник
,
на
челу
једног
пука
,
у
стародревну
престоницу
цара
Душана
Силног
.
Хришћанско
га
је
становништво
дочекало
одушевљеним
клицањем
;
обасипало
га
је
цвећем
и
радосно
га
поздрављало
као
свога
ослободиоца
.
Весељу
и
грљењу
са
српским
војницима
не
беше
краја
.
Није
чудо
:
петвековном
робу
скинут
је
био
,
тога
дана
,
турски
синџир
с
руку
,
па
кому
би
ослобођени
узник
да
пружи
у
загрљај
руке
него
свом
ослободиоцу
?
Данас
је
био
свечани
улазак
краља
Петра
у
Скопље
.
Ех
,
Стојо
,
моја
Стојо
!
Да
ти
је
било
данас
гледати
ову
славу
;
твоје
родољубиво
срце
растопило
би
се
од
милине
.
Пређашњи
,
турски
председник
скопљанске
опћине
,
дочекујући
краља
Петра
,
завршио
је
свој
поздравни
говор
овим
тронутљивим
речма
:
„
Пре
пет
векова
Турци
су
мачем
освојили
ове
земље
.
Сад
је
ратна
срећа
изневерила
турско
оружје
.
Што
смо
мачем
задобили
,
мачу
и
предајемо
.
Од
кога
смо
узели
,
тому
и
враћамо
!
“
Не
беше
ока
које
није
орисила
суза
радости
и
одушевљења
.
До
скора
„
сиротиња
раја
“
,
а
данас
слободни
грађани
краљевине
Србије
,
падали
су
на
колена
при
уласку
краљевом
и
целивали
ослобођену
земљу
своју
.
Са
уплакана
али
радошћу
осветљена
лица
им
дало
се
лепо
прочитати
,
да
им
је
пао
терет
са
срца
што
их
је
пет
дугих
векова
морио
.
Величанствена
беше
то
метаморфоза
,
кроз
коју
је
облик
петстолетнога
роба
,
наочиглед
свима
нама
претварао
се
у
облик
слободна
човека
.
Посматрајући
те
мученике
,
ја
сам
,
Стојо
,
данас
потпуно
разумео
,
зашто
човек
и
живот
свој
даје
за
слободу
.
Ја
сам
уверен
,
да
ће
овај
народ
,
ослобођен
од
тешког
турског
јарма
,
достојно
ценити
оне
жртве
што
их
је
Србија
принела
за
његово
ослобођење
.
Буди
задовољна
,
засада
,
са
овим
„
ратним
извештајем
“
.
И
дању
и
ноћу
сам
под
пуном
опремом
.
Сваког
часа
очекујем
наредбу
команде
за
даље
наступање
.
До
свршетка
нашег
подузећа
биће
још
доста
крвавих
окршаја
.
Даће
Бог
да
се
и
ти
,
што
нам
још
претстоје
окршаји
исто
тако
срећно
сврше
као
и
сви
досадашњи
.
А
кад
туримо
мач
у
корице
и
настану
дани
мира
и
задовољства
,
ти
ћеш
у
тихом
гнезданцу
нашем
наслонити
главу
на
моје
груди
,
а
ја
ћу
ти
причати
о
догађајима
што
их
наша
војска
сада
крвљу
бележи
у
историју
Срба
.
Прими
,
Стојо
,
најусрднији
поздрав
од
твога
„
Жарка
.
“
Кад
је
прочитала
и
опет
ижљубила
писмо
,
Стојанка
је
склопила
трепавице
и
предала
се
машти
својој
,
да
јој
она
изнесе
пред
душевне
очи
то
величанствено
српско
славље
у
ослобођеном
Скопљу
.
Њезина
жива
машта
ју
је
верно
послужила
.
Однела
ју
је
у
стару
српску
престоницу
у
коју
је
улазио
краљ
Петар
са
дичном
пратњом
српских
војсковођа
.
За
њима
један
пук
победоносне
војске
.
Улице
прекриљене
множином
радосна
народа
.
Али
то
све
као
да
кроз
неку
копрену
гледа
.
Само
јој
се
облик
једнога
делије
јасно
показује
на
помамну
дорату
,
који
је
лепотом
и
јуначким
стасом
сву
краљеву
пратњу
задичио
.
Жарко
,
—
мислила
је
при
том
—
мој
Жарко
.
Ох
,
видим
те
како
поносито
седиш
у
седлу
,
и
како
ти
доро
поиграва
под
тобом
.
Видим
ти
и
отсјај
радости
на
лицу
,
отсјај
опште
радости
српске
,
што
Косово
не
ће
цвилити
више
са
горке
судбине
своје
.
Видим
широке
груди
твоје
,
у
којима
бије
оно
племенито
срце
што
је
уз
отаџбину
нашу
и
мене
обгрлило
.
Видим
те
,
лепо
те
видим
,
Жарко
,
у
низу
српских
слављеника
,
који
носите
слободу
браћи
својој
.
Срећан
вам
био
поход
,
и
срећно
ми
се
дому
повратио
!
Недеља
је
била
,
и
Стојанка
је
тај
цео
дан
провела
у
молитви
за
срећу
српскога
оружја
и
за
срећу
онога
делије
чији
је
облик
њезина
машта
тако
јасно
јој
показала
.
А
при
тој
молитви
је
,
место
зборника
,
свеудиљ
држала
у
руци
писмо
Жарково
.
ШЕЗДЕСЕТ
ОСМА
ГЛАВА
Ухваћена
бегуница
.
Стрина-Неранџа
је
већ
исплакала
очи
,
од
туге
за
својом
јединицом
.
Уздишући
и
јадикујући
шта
пута
је
сама
себи
говорила
:
„
Ваљда
ти
и
грешим
Боже
,
ал
’
ми
се
чини
да
бих
лакше
сносила
жалост
,
да
ми
је
на
мојој
руци
умрла
,
него
овако
.
Јој
!
Што
јој
не
пустисмо
на
вољу
да
пође
за
онога
ког
је
сама
себи
изабрала
.
Овако
,
—
и
жалост
и
срамота
.
Одбегла
у
свет
,
јер
је
бабо
и
нана
не
дадоше
за
сеоског
писара
.
А
би
ли
срећнија
била
да
је
,
по
бабовом
избору
,
пошла
за
каког
газдачког
сина
?
Да
се
удала
за
недрагог
?
.
.
Еј
,
родитељи
,
родитељи
.
Није
оно
увек
срећа
,
што
је
ви
кујете
својој
деци
.
“
А
чика-Паја
?
Сав
се
пресомитио
већ
од
тешке
жалости
и
од
срамоте
.
Савио
се
човек
као
да
је
грана
пала
на
њега
.
По
читав
дан
,
ако
десет
изговори
.
Па
и
те
су
му
,
да
их
једва
разумеш
.
Васцео
дан
је
на
ногама
.
Сад
ту
,
сад
тамо
нађе
некаква
посла
,
а
од
свег
тога
рада
му
се
,
тако
рећи
,
ништа
не
види
.
Види
се
,
да
тиме
хоће
само
да
се
уклони
из
близине
Неранџине
.
Да
јој
не
мора
погледати
у
лице
.
Да
не
чује
њезине
тешке
уздахе
,
јер
ти
уздаси
јави
пробадају
његово
срце
.
А
кад
му
колена
почну
клецати
од
умора
,
он
се
склони
на
каквом
забитну
месту
,
у
сењаку
,
у
коњушари
или
у
врту
за
каквим
грменом
,
и
седне
да
се
одмори
.
Налакти
се
на
колена
а
главу
наслони
на
обадве
руке
па
,
махајући
с
њоме
и
десно
и
лево
,
стане
сам
себи
пребацивати
:
„
Еј
,
што
учиних
,
што
учиних
!
Што
убих
своје
дете
!
Да
ми
се
откуд
данас
врати
,
па
да
избере
црног
Циганина
:
и
њега
бих
примио
као
сина
свога
.
Али
—
заврши
сваки
пут
чика-Паја
и
махне
с
руком
—
доцкан
ми
дође
ова
памет
.
Бог
свети
зна
је
ли
и
жива
!
“
Кад
се
тако
изјада
,
он
се
извуче
полако
из
заклона
,
погледи
не
ће
ли
му
ко
откуда
у
сусрет
и
,
кад
се
увери
да
нема
од
кога
сакривати
очи
,
пође
даље
и
насумце
се
лати
каквога
посла
.
Најтеже
је
било
и
њему
и
жени
му
,
кад
су
сели
за
ручак
и
за
вечеру
.
Обојима
су
се
погледи
прикрадали
оному
месту
на
којем
је
некада
њихова
јединица
седела
.
Еј
,
како
ли
су
онда
ведра
лица
,
свагда
весело
седали
за
сто
!
Други
је
живот
био
у
кући
,
а
зачин
тому
животу
је
давала
њихова
Ната
.
А
данас
?
.
.
Та
ово
и
није
живот
,
што
га
њих
двоје
овдје
трају
.
Ово
је
мучно
таворење
,
без
зрачка
радости
и
без
наде
даће
им
сунце
икада
лепше
сијнути
.
Седе
за
столом
,
а
сакривају
погледе
,
да
им
се
не
састану
.
Ниједна
реч
не
сме
да
им
прелети
преко
усана
.
Ниједно
не
сме
да
изрази
своју
тугу
и
свој
бол
.
Боје
се
узајамнога
пребацивања
.
Обоје
се
осећају
кривцем
.
Скрушена
срца
,
обоје
чекају
само
смрт
,
да
их
она
избави
из
ове
тешке
патње
.
И
кад
већ
осећаху
да
ни
тај
час
није
далеко
,
—
онда
им
стиже
Стојанкино
писмо
.
У
чика-Пајиним
и
стрина-Неранџиним
очима
одједанпут
засија
суза
радости
.
Обоје
кликнуше
у
један
глас
;
—
„
Нато
,
чедо
моје
!
Само
кад
си
жива
!
“
Други
је
дан
стрина-Неранџа
већ
осванула
у
Београду
.
Иако
је
писала
да
ће
још
онај
дан
походити
Нату
,
Стојанка
није
то
учинила
.
Побојала
се
немилих
последица
кад
би
Ната
сазнала
пре
,
да
је
уловљена
,
него
што
јој
мати
дође
.
И
,
ко
зна
,
није
ли
то
добро
било
?
Из
родитељске
куће
одбегла
девојка
,
ко
зна
,
би
ли
остала
у
Ризнићевој
кући
,
кад
би
сазнала
да
су
јој
ушли
у
траг
?
Не
би
ли
се
побојала
материна
гнева
и
не
би
ли
,
стога
,
навукла
и
тежи
грех
себи
на
душу
?
Да
се
обезбеди
од
свих
непријатних
могућности
,
Стојанка
је
одгодила
посету
Ризнићевима
док
јој
стрина-Неранџа
не
дође
.
Али
,
да
сазна
нису
ли
доктора
Јовановића
очи
превариле
,
отишла
је
сутрадан
у
ону
болницу
у
којој
је
лежао
рањен
Пера
ћата
.
Преко
лица
је
спустила
погуст
вео
да
се
склони
од
Натиних
очију
.
На
руци
је
понела
подобар
завежљај
разне
понуде
,
дувана
и
цигаретли
.
А
,
по
казивању
доктора
Јовановића
лако
је
нашла
у
болници
ону
собу
у
коју
је
пошла
била
.
Застала
је
одмах
код
прве
постеље
на
којој
је
лежао
рањеник
са
завијеном
главом
.
Стојанка
га
поздрави
и
пусти
се
с
њим
у
разговор
из
кога
сазнаде
да
је
он
Натин
земљак
.
Принесе
му
понуде
,
сладећи
му
свако
парче
посебице
.
Рењеник
узме
једно
парче
,
захваљујући
јој
учтиво
.
—
Узми
још
—
нуђаше
га
Стојанка
.
Рањеник
јој
баци
благодаран
поглед
,
насмеши
се
и
рече
:
—
Ако
ми
дозволите
,
госпођо
,
да
га
другом
поклоним
,
онда
ћу
узети
још
једно
парче
.
—
А
коме
ћеш
да
га
поклониш
?
—
Ето
,
тој
девојци
што
стоји
за
вама
.
Стојанка
се
осврну
и
спази
Нату
која
баш
у
тај
мах
беше
дошла
у
поход
Пери
те
се
стидљиво
насмешила
на
те
његове
речи
.
Стојанка
ју
познаде
на
први
поглед
.
Окрену
се
опет
ка
рањенику
и
нешто
живахније
рече
:
—
Узми
,
узми
само
још
колико
ти
је
воља
.
Можеш
и
поделити
...
Није
завршила
реченицу
.
Опростила
се
од
рањеника
;
пожелела
му
што
скорије
опорављење
и
пошла
даље
,
од
постеље
до
постеље
.
Понудила
је
сваког
рањеника
са
донесеним
посластицама
и
сваком
рекла
по
коју
утешну
реч
.
А
и
она
беше
утешена
овом
посетом
,
јер
је
својим
очима
видела
Недићеву
Нату
.
Унапред
је
уживала
у
оној
радости
стрина-Неранџиној
,
што
ће
јој
донети
скори
састанак
са
својом
јединицом
.
Трећи
дан
изјутра
,
служавка
баш
унела
доручак
Стојанци
,
а
закуца
на
вратима
и
уђе
стрина-Неранџа
.
—
О
,
баш
сте
ми
добро
дошли
,
стрина
!
—
дочека
ју
млада
домаћица
.
Ижљуби
се
с
њом
;
поможе
јој
да
скине
огртач
и
посади
ју
за
постављен
сто
.
—
Ох
,
стрина-Неранџа
,
не
могу
вам
исказати
како
се
радујем
што
смо
нашли
Нату
.
—
А
где
је
срце
моје
?
—
Ту
је
.
У
доброј
је
,
у
врло
доброј
кући
.
Али
...
та
ви
сте
озебли
.
Изволите
,
узмите
ову
кафу
да
се
загријете
мало
.
Само
кад
смо
је
нашли
.
Немајте
бриге
.
Заложите
се
и
одморите
се
мало
,
па
ћемо
још
пре
подне
отићи
к
њој
.
Иако
је
била
уморна
од
ноћњег
путовања
,
а
није
ни
јела
ништа
од
јуче
у
подне
,
—
стрина-Неранџи
није
било
ни
до
топле
кафе
ни
до
одмора
.
Она
је
седела
као
на
жераинци
.
Једва
је
чекала
да
види
своју
јединицу
.
А
овамо
се
опет
устручавала
да
пожури
Стојанку
.
Та
она
је
и
тако
доста
учинила
да
се
Нати
у
траг
уђе
.
Без
ње
је
не
би
никада
нашли
.
Док
су
доручковале
,
одмориле
се
и
поразговориле
,
и
док
се
Стојанка
преобукла
,
—
беше
већ
и
подне
близу
.
Стрина-Неранџу
тек
сад
обузе
право
нестрпљење
,
кад
пођоше
к
Ризнићевима
.
Њој
да
је
да
полети
тамо
.
А
опет
јој
се
чини
да
су
јој
ноге
од
олова
.
Па
ју
је
и
некви
страх
напао
.
А
не
би
знала
рећи
од
чега
страхује
.
Ох
,
што
није
и
Паја
дошао
с
њом
!
На
улици
их
чекаше
фијакер
.
Стрина-Наранџи
одлахну
кад
виде
да
не
ће
пешице
ићи
.
А
кад
стадоше
пред
Ризнићевом
кућом
па
хтеде
да
сиђе
с
кола
,
њој
задрхташе
ноге
—
умало
што
не
паде
.
Спазила
то
Стојанка
те
јој
прискочи
у
помоћ
.
Узе
је
испод
руке
и
брижљиво
је
одведе
до
сред
стана
Ризнићева
.
Стари
потпуковник
и
жена
му
дочекаше
их
најљубазније
.
—
Ово
је
моја
гошћа
из
Шајкашке
.
Онде
ју
цело
село
зове
стрина-Неранџа
,
па
ју
и
ја
тако
зовем
.
—
Ах
,
наша
Војвођанка
—
прихвати
домаћин
,
а
лице
му
се
прели
изразом
задовољства
.
—
Мило
ми
је
.
Мило
ми
је
—
рече
домаћица
.
—
Изволите
сести
.
Потпуковникова
гостољубивост
не
могаше
сачекати
ни
да
поседају
гошће
,
већ
,
онако
с
ногу
,
довикну
у
ону
другу
собу
:
—
Софија
!
Мицо
!
Где
сте
да
послужите
гошће
!
—
Ех
,
залуд
их
зовеш
.
Није
још
ниједна
код
куће
.
Ја
ћу
то
сама
.
А
ти
забављај
дотле
наше
миле
гошће
.
Не
потраја
дуго
:
домаћица
донесе
послужење
.
Окусише
га
и
Стојанка
и
стрина
Неранџа
,
и
онда
тек
изиђоше
с
бојом
на
среду
.
—
Морам
вам
исповедити
,
господин-потпуковниче
и
госпођо
,
поред
мога
поштовања
,
шта
ме
је
још
довело
данас
к
вама
.
Један
необичан
случај
.
Један
веома
занимљив
догађај
—
започе
Стојанка
.
А
Ризнић
и
Ризнићка
се
,
регби
,
претворили
у
ухо
.
Упрли
очи
у
Стојанку
,
а
радознао
поглед
им
само
што
не
каже
:
Та
реци
већ
,
шта
је
?
—
Стрина-Неранџа
је
мати
ваше
девојке
.
Ваше
Нате
.
—
Наше
Нате
?
—
зачуди
се
Ризнић
.
—
Немамо
ми
девојку
Нату
—
извињаваше
се
збуњена
Ризнићка
.
—
Наша
се
девојка
зове
Софија
Смиљанићева
.
Поштена
,
ваљана
девојка
.
И
она
је
пречанка
.
Ми
ју
пазимо
као
своје
рођено
.
Добро
дете
и
,
добра
Српкиња
.
Да
ју
видите
само
како
свесрдно
одлази
да
негује
наше
рањенике
.
Како
да
вам
кажем
?
Са
те
свесрдности
њезине
,
ја
ју
управо
поштујем
—
објашњавао
је
потпуковник
одушевљено
.
—
Нема
сумње
да
је
она
ваљана
и
поштена
—
прихвати
Стојанка
смешкавајући
се
.
—
Али
ју
је
девојачко
осетљиво
срце
навело
да
учини
неку
несмотреност
.
Уклонила
се
кришом
из
родитељске
куће
па
дошла
овамо
.
А
да
јој
не
би
ушли
у
траг
,
променила
је
своје
име
.
Има
ли
што
на
свету
довитљивије
од
љубави
?
Ето
,
у
тому
лежи
њезина
сва
кривица
.
—
Нуто
,
девојачка
посла
!
—
осмехну
се
потпуковник
.
—
Ја
ју
,
богме
,
за
то
не
бих
казнио
.
Није
она
то
учинила
ни
прва
ни
последња
.
Свет
ће
говорити
о
њој
три
дана
,
а
четврти
ће
дан
већ
наћи
што
друго
.
Потпуковник
би
и
даље
прао
Натину
кривицу
,
у
очитој
намери
,
да
стрина-Неранџу
умири
;
али
се
у
тај
мах
зачуше
кораци
на
ходнику
.
Неко
је
прошао
покрај
врата
од
салона
и
ухватио
даље
ходником
.
Потпуковник
се
диже
,
извири
напоље
,
те
викну
у
ходник
:
—
Нато
!
Ходи
овамо
,
ходи
!
Нату
као
да
је
неко
врелом
водом
полио
.
Она
се
заљуља
и
махом
обневиди
.
Срце
јој
за
тренут
ока
задрхта
силовито
и
онда
одједном
као
да
излете
живот
из
њега
.
У
то
ће
потпуковник
сасма
нежним
гласом
:
—
Ходи
,
чедо
моје
,
ходи
да
се
обрадујеш
.
Немаш
се
ти
чега
бојати
.
Знаш
да
ти
у
мојој
кући
ниси
никада
чула
преке
речи
.
Ната
дође
полако
к
себи
.
Окрену
се
и
покајничким
кораком
пође
ка
потпуковнику
.
Овај
ју
је
дочекао
у
вратима
;
узео
ју
за
руку
и
,
улазећи
с
њом
у
салон
,
рече
јој
још
:
—
Ходи
да
видиш
ко
нам
је
дошао
.
Стрина-Неранџа
не
могаде
даље
седети
на
миру
.
Она
се
већ
дигла
да
пође
у
сусрет
својој
јединици
,
кад
се
Ната
отрже
од
потпуковника
и
полети
мајци
својој
на
груди
.
Из
очију
јој
грунуше
сузе
као
плаха
летња
киша
.
А
пољупцима
обасипаше
груди
,
рамена
и
руке
материне
.
Стрина-Неранџа
,
држећи
у
загрљају
своју
јединицу
,
не
имађаше
у
тај
мах
других
осећаја
и
других
речи
до
ли
:
—
Срце
моје
,
само
кад
те
живу
нађох
!
Стојанка
,
домаћин
и
домаћица
,
тронути
тим
призором
,
стојали
би
у
бескрај
као
неми
гледаоци
,
да
их
непобуни
Мица
.
Њезиним
доласком
сценарија
доби
други
облик
.
А
Стојанка
заиште
од
Ризнића
и
Ризнићке
дозволу
,
да
може
Нату
ка
својој
кући
одвести
.
У
Стојанкином
дому
је
и
стрина-Неранџа
и
Ната
пустила
срцу
на
вољу
.
А
кад
им
је
сузама
извор
усахнуо
,
стрина-Неранџа
поведе
реч
о
повратку
у
њихов
завичај
.
—
Не
могу
,
нано
,
не
могу
!
—
уздахну
Ната
очајно
.
—
А
како
бих
се
ја
,
жалосна
вратила
без
тебе
!
Бабо
би
ти
свиснуо
од
туге
кад
би
видео
да
ја
сама
,
без
тебе
долазим
.
Немој
кћери
,
немој
нас
силом
гонити
у
гроб
.
—
Не
могу
,
нано
!
—
понови
Ната
изнемоглим
гласом
.
А
мати
ју
узе
храбрити
,
трудећи
се
да
ју
приволи
на
повратак
родитељском
дому
.
—
Бабо
ти
је
све
опростио
.
Ни
речце
ти
неће
прозборити
о
оном
што
је
било
.
Даће
очински
благослов
и
теби
и
оном
кога
ти
избереш
себи
за
друга
.
Ал
’
ми
је
на
поласку
и
то
рекао
,
да
се
без
тебе
не
враћам
кући
.
Он
сад
једва
чека
да
опет
види
своју
јединицу
.
Немој
нам
,
чедо
моје
,
поново
нож
у
срце
забадати
.
Та
ти
си
сва
наша
радост
;
сва
брига
и
старање
наше
.
Била
си
свагда
послушна
,
па
послушај
ме
и
сад
.
А
што
те
је
младо
срце
завело
па
згрешила
својим
родитељима
:
то
ти
је
већ
опроштено
.
Хајде
,
злато
материно
,
хајде
да
се
спремамо
кући
.
Док
је
стрина-Неранџа
тако
тепала
својој
кћери
,
—
у
Натином
се
срцу
бориле
о
превласт
две
љубавне
силе
.
Сила
детиње
и
сила
девојачке
љубави
.
Борила
се
прошлост
са
будућношћу
.
Охрабрена
мајчиним
слатким
речма
и
подлегла
неодољивој
сили
девојачке
љубави
,
Ната
погледа
тужно
своју
нану
и
одлучношћу
пуним
гласом
рече
:
—
Слатка
нано
моја
,
не
могу
!
Волим
га
,
па
шта
ћу
?
—
Еј
,
чедо
моје
,
Бог
зна
где
је
он
;
где
се
лута
по
свету
!
—
Не
лута
се
.
Рањен
лежи
у
болници
—
пожури
се
Ната
са
одговором
,
осећајући
лепо
како
јој
је
срцу
одлакнуло
после
ове
исповести
.
Изненађена
овим
обавештењем
,
стрина-Неранџа
склопи
руке
на
грудима
,
подиже
очи
к
небу
и
уздахну
:
—
Бог
му
дао
што
скоријег
оздрављења
!
—
Оздравиће
,
нано
.
Хоће
,
кад
се
и
ти
за
њега
Богу
молиш
—
прихвати
Ната
радосно
,
и
загрли
и
ижљуби
мајку
своју
.
Да
се
могао
ту
створити
писар
Пера
и
стати
уз
Нату
:
стрина-Неранџа
би
им
и
у
своје
и
у
чика-Пајино
име
од
срца
дала
родитељски
благослов
.
Кад
је
већ
између
матере
и
кћери
до
толикога
зближења
дошло
,
—
упусти
се
и
Стојанка
у
разговор
.
—
Знате
шта
стрина-Неранџа
?
Ја
знам
шта
је
Нату
заковало
за
Београд
.
Па
нека
она
остане
код
мене
,
док
онај
рањени
јунак
не
оздрави
.
Дотле
пак
може
и
чика-Паја
долазити
овамо
да
види
своју
ухваћену
бегуницу
.
А
кад
момак
оздрави
,
што
им
онда
не
бисте
дали
ваш
благослов
?
Што
љубав
везује
,
то
је
грехота
раздрешити
.
Стрина-Неранџа
је
,
иако
не
потпуно
задовољна
,
сутрадан
ведрија
лица
отпутовала
кући
.
ШЕЗДЕСЕТ
ДЕВЕТА
ГЛАВА
Ризнићеви
у
жалости
.
„
Српска
је
војска
15
.
октобра
очистила
од
Турака
Овче
Поље
,
а
сутрадан
је
,
после
огорчене
битке
,
заузела
Велес
.
У
тој
се
битци
борило
осамдесет
хиљада
турских
војника
,
и
Срби
су
их
натерали
у
дивље
бегство
.
“
Тако
су
гласили
ратни
извештаји
што
су
после
те
битке
разаслати
у
свет
.
У
Београду
се
такав
исход
битке
сматрао
сасма
природним
.
Оно
самопоуздање
,
са
којим
је
Србија
пошла
у
рат
против
Турске
,
није
дало
места
ни
помисли
да
би
се
иједна
битка
могла
свршити
другачије
,
но
само
победом
српског
оружја
.
Кад
је
српска
војска
погонила
Фети-пашу
на
Овчем
Пољу
,
у
Београду
се
није
говорило
о
могућностима
гледе
исхода
битке
,
већ
се
страховало
за
поједине
драгоцене
животе
.
Повољан
исход
битке
држали
су
као
у
камену
урезан
.
Али
се
стрепило
од
оних
извештаја
што
после
сваке
крвавије
битке
јављаху
да
је
ова
или
она
перјаница
српска
пала
на
бојишту
.
Потпуковник
Никола
Ризнић
је
,
после
битке
код
Велеса
,
добио
од
команданта
другога
коњичког
пука
овај
брзојав
:
„
Коњички
потпоручник
Воја
Ризнић
,
гонећи
Турке
од
Велеса
,
данас
јуначки
погинуо
.
Учињено
је
расположење
да
се
његово
мртво
тело
пренесе
у
Београд
.
“
Старом
Ризнићу
се
стегнуло
срце
од
бола
,
кад
је
прочитао
тај
брзојав
.
Али
је
његов
војнички
,
његов
српски
дух
убрзо
савладао
тај
бол
и
с
пуним
поносом
помисли
:
„
Јуначки
је
погинуо
за
слободу
!
“
Ко
не
познаје
дух
српскога
народа
и
његову
љубав
ка
слободи
,
а
пратио
је
догађаје
у
овом
рату
за
ослобођење
потлаченога
српства
на
Балкану
,
—
тај
је
могао
наћи
стотинама
узвишених
примера
са
каквим
су
беспримерним
пожртвовањем
Срби
родитељи
пратили
своје
синове
у
тај
свети
рат
.
Могао
се
уверити
,
да
је
само
Србину
дато
то
осећање
поноса
и
утехе
,
које
је
јаче
од
жалости
за
сином
погинулим
за
слободу
.
Старац
није
тражио
речи
у
које
ће
увити
ту
кобну
вест
пред
својом
женом
.
Он
је
стао
пред
њу
и
одрешито
јој
рече
:
—
Ех
,
мати
,
син
ти
је
јуначки
погинуо
.
Буди
поносна
.
Имала
си
га
зашто
родити
.
Погинуо
је
за
слободу
своје
потлачене
браће
.
Рекавши
то
,
узео
је
на
се
зимски
огртач
и
отишао
одмах
у
месну
војну
управу
,
да
се
извести
и
споразуме
онде
о
погребу
Војином
.
Материно
срце
старе
Ризнићке
није
тако
лако
нашло
утехе
у
својственом
српском
поносу
.
У
ње
је
јача
била
туга
за
изгубљеним
сином
.
Чисто
јој
је
добро
пало
што
јој
је
муж
отишао
од
куће
и
оставио
њу
и
Мицу
да
се
исплачу
док
први
бол
не
попусти
.
Мртво
тело
Војино
је
тек
трећи
дан
ујутру
стигло
у
Београд
.
Војништво
и
силан
народ
га
је
дочекао
на
железничкој
станици
и
отпратили
у
цркву
.
После
опела
,
пратња
је
од
цркве
до
гробља
расла
на
сваком
рогљу
.
Стари
потпуковник
,
у
војничкој
униформи
и
окићен
с
орденима
,
корачао
је
војнички
за
мртвачким
одром
свога
сина
као
кад
би
учествовао
у
свечаности
каквој
.
На
лицу
му
строга
озбиљност
.
Ни
сенке
туге
и
жалости
.
У
очима
јасан
израз
самосвести
,
да
му
је
син
верно
и
јуначки
извршио
дужност
према
својој
отаџбини
и
свому
народу
.
То
озбиљно
држање
потпуковниково
улевало
је
снаге
и
у
жену
његову
,
да
је
могла
пригушити
бол
у
срцу
свом
.
На
лицу
са
изразом
покорности
вољи
божјој
,
без
сузе
у
очима
а
наслоњена
на
руке
својих
кћери
,
кретала
се
одмереним
кораком
.
И
Стојанка
и
Ната
су
испратили
потпоручника
Воју
до
вечне
му
куће
.
Стојанка
задубљена
у
мисли
о
бојишту
у
скопљанским
крајевима
,
а
Ната
,
гутајући
сузе
и
размишљајући
о
тешком
терету
што
би
на
њезино
срце
пао
да
,
Боже
оккони
,
писара
Перу
овако
прате
.
СЕДАМДЕСЕТА
ГЛАВА
Обновљене
старе
везе
.
Ранко
Предраговић
не
беше
навршио
још
двадесет
другу
годину
своју
кад
је
одличним
успехом
свршио
трговачку
академију
у
Берлину
,
где
му
је
некада
и
отац
учио
.
По
свршетку
наука
одмах
је
примљен
био
у
службу
Српске
Народне
Банке
.
Не
прође
од
то
доба
више
од
четири
године
,
а
Србија
огласи
рат
Турској
.
Разуме
се
,
да
би
и
Ранко
отишао
био
под
заставу
,
али
је
,
на
вељу
жалост
своју
,
био
неспособан
за
војничку
службу
.
Био
је
кратковид
.
А
краљевина
Србија
није
дотерала
дотле
,
да
и
кратковиде
момке
приморава
на
крвну
жртву
отаџбини
.
Ранко
се
загледао
у
Јованку
на
неквој
забави
.
Он
је
тада
трећу
годину
служио
код
Народне
Банке
,
а
она
тек
постављена
беше
за
наставницу
више
девојачке
школе
.
Њезино
смерно
понашање
,
њезина
образованост
,
нежност
и
умиљатост
убрзо
су
освојиле
срце
Ранково
.
И
таман
је
он
одлучио
био
да
запроси
руку
лепе
наставнице
али
—
сва
се
Србија
затресе
од
усклика
:
„
Живео
рат
!
“
За
време
рата
умукну
не
само
музе
,
него
и
Сватовац
.
И
Ранко
је
клицао
у
славу
рата
,
али
је
шта
пута
помислио
:
„
Ох
!
Што
се
не
одлучих
раније
да
ју
запросим
!
“
или
:
„
Само
да
је
месец
дана
доцније
објављен
ратни
проглас
!
“
У
срцу
му
је
буктило
и
родољубље
и
нетрпљивост
.
У
једном
часу
је
зажалио
што
му
Бог
не
даде
здраве
очи
да
би
и
он
могао
с
браћом
на
Косово
,
а
у
другом
је
горио
од
жеље
да
српски
мач
што
брже
сломије
старога
душмана
.
Еј
,
колико
је
завидео
Јованкином
брату
кад
је
овај
отишао
у
четнике
!
Чинило
му
се
да
би
га
и
Јованка
више
ценила
да
је
и
он
могао
отићи
с
Миланом
.
Па
још
да
се
могао
подичити
са
каквом
тешком
раном
добијеном
у
борби
за
слободу
.
Али
,
узалуд
и
ватрено
родољубље
и
роптање
на
судбину
.
Очи
,
—
очи
су
његова
недаћа
.
Мора
ју
сносити
ма
колико
му
тешка
била
.
И
сносио
ју
је
мушки
.
Али
кад
чу
да
је
и
Јованка
отишла
у
четнике
,
—
младић
готово
да
помери
памећу
.
У
служби
својој
ни
налик
на
онога
вредна
и
тачна
,
свагда
добро
расположена
Ранка
Предраговића
.
У
родитељском
дому
не
могу
да
му
се
начуде
што
се
тако
изменио
.
Мајка
га
заман
моли
и
преклиње
да
јој
исповеди
своје
јаде
.
Очино
ни
световање
ни
прекор
не
могаше
му
растерати
сету
,
нити
измамити
из
њега
речце
која
би
разјаснила
његово
туговање
.
Могли
би
га
били
на
ватру
положити
,
—
ни
онда
им
не
би
открио
био
разлога
својој
тузи
.
Трпио
је
,
венуо
је
,
не
спомињући
никада
никому
,
шта
га
тишти
,
шта
га
боли
.
Само
би
час
по
час
уздахнуо
горко
и
помислио
—
„
Очи
,
моје
очи
!
“
Родитељи
му
се
већ
бацили
били
у
бригу
и
саветоваху
се
да
му
потраже
лека
ма
где
у
свету
.
У
то
стиже
вест
,
да
су
српске
комитске
чете
на
Качанику
распуштене
.
У
кућу
Предраговићеву
донео
ју
је
сам
Ранко
.
И
донео
ју
је
са
великом
радошћу
,
да
му
се
мати
уплашила
сад
опет
од
тога
нагла
преокрета
у
његовој
души
.
Родитељи
му
не
могоше
никако
да
схвате
,
откуд
велика
радост
у
Ранка
због
распуштања
комитских
чета
!
Бојажљиво
ће
га
запитати
:
—
Па
је
ли
то
.
.
знаш
,
ја
се
не
разумем
у
војничким
пословима
и
у
ратовању
...
је
ли
то
распуштање
комитских
чета
тако
важан
догађај
?
Ранкова
живахност
као
да
се
на
ударац
какве
мађијске
шипке
повратила
.
Његова
досетљивост
је
одмах
погодила
оним
путем
,
који
не
води
у
тајну
његова
срца
.
—
Како
да
није
важан
?
Комитске
су
чете
стога
распуштене
,
што
су
извршиле
своју
задаћу
.
А
знаш
ли
,
море
,
шта
то
значи
?
То
значи
—
да
је
непријатељ
сатрвен
.
Од
тога
је
дана
Ранко
био
опет
онај
вредни
,
тачни
,
свагда
добро
расположени
Ранко
Предраговић
.
Снага
му
се
на
очиглед
враћала
.
За
свакога
је
имао
по
коју
угодну
реч
.
Ако
се
у
његову
друштву
заметла
каква
шала
,
његове
су
је
досетке
свагда
зачињавале
.
Београд
је
дочекао
комите
са
Качаника
одличном
свечаношћу
,
изјављујући
им
своје
признање
и
захвалност
за
родољубиву
готовост
,
којом
су
живот
свој
изнели
на
жртвеник
слободе
.
И
Ранко
је
дочекао
на
железничкој
станици
те
љуте
осветнике
Косова
.
Дочекао
их
са
венцем
од
белих
ружа
у
руци
,
и
до
дна
душе
узрујан
од
нестрпљивости
.
Прва
је
скочила
са
воза
„
посестрима
свих
српских
комита
“
.
Њој
су
четници
свагда
и
свугде
почаст
одавали
.
Громки
узвици
:
„
Живели
!
“
хорили
су
се
далеко
преко
границе
Београда
.
А
Ранко
,
зажарена
лица
,
опијен
одушевљењем
,
притрчи
к
Јованци
и
положи
јој
на
главу
венац
.
Њезино
опаљено
,
али
сад
још
лепше
и
умиљатије
лице
под
тим
венцем
изгледало
је
као
светокругом
обасјано
.
Љупким
осмејком
што
памет
заноси
,
пружила
је
руку
Ранку
и
захвалила
му
на
ненадном
дочеку
.
Дужем
разговору
не
беше
времена
.
Четници
поискакаше
из
воза
,
уврстише
се
и
упутише
се
у
град
уз
непрекидно
клицање
публике
,
која
беше
закрчила
све
улице
куд
су
млади
јунаци
пролазили
.
Свако
је
око
тражило
међу
њима
Јованку
,
да
ју
посебице
поздрави
.
А
она
је
поносито
корачала
у
реду
покрај
свога
брата
,
по
војнички
шаљући
отпоздраве
и
десно
и
лево
.
Годило
јој
је
,
а
и
с
правом
јој
је
могло
годити
то
одликовање
.
Она
је
верно
извршила
дужност
коју
је
сама
себи
одмерила
,
према
својој
отаџбини
.
Ранко
је
читавог
пута
дрхтао
од
узбуђења
и
радости
.
Не
знађаше
како
да
захвали
Богу
,
што
је
Јованку
живу
и
здраву
вратио
са
ратишта
где
се
толика
крв
пролевала
;
где
су
толики
јунаци
кости
оставили
;
са
којег
су
толики
богаљи
донесени
.
Кад
је
стигао
у
своје
звање
,
није
могао
одолети
срцу
да
не
узвикне
из
свег
гласа
:
„
Живели
српски
четници
!
“
.
Необична
појава
међу
хладним
зидовима
где
се
само
рачуна
;
где
се
речи
шапатом
измењују
.
Али
су
на
тај
усклик
Ранков
,
и
нехотице
,
сва
пера
испала
из
руку
и
из
свих
кутова
Народне
Банке
захорио
се
одјек
:
„
Живели
српски
четници
!
“
Јованка
се
сутрадан
опет
пријавила
госпођи
Стојанци
,
да
настави
своју
болничарску
дужност
.
Стојанка
ју
је
дочекала
сестринском
радошћу
.
Загрлила
ју
је
и
ижљубила
као
мати
своје
давно
невиђено
чедо
.
И
онда
је
додала
:
—
Не
реци
ми
више
„
госпођо
“
.
Зови
ме
Стојанком
.
Буди
ми
другарица
.
Буди
ми
сестра
.
Јованци
навреше
сузе
на
очи
,
од
радости
.
Ижљубише
се
поново
и
одоше
у
болницу
да
дворе
и
негују
своју
рањену
браћу
.
Млада
комитка
,
после
толике
патње
и
ломљења
,
није
пожелела
одмора
.
Она
је
знала
само
за
дужност
коју
јој
је
њезино
жарко
родољубље
налагало
.
После
два-три
дана
,
Ранко
је
увардао
прилику
да
Јованку
,
кад
је
свечера
полазила
из
болнице
,
отпрати
кући
.
То
беше
само
наставак
оних
пратњи
које
су
често
бивале
пре
одласка
Јованчина
у
комитску
чету
.
Те
су
пратње
свагда
годиле
Јованци
.
Она
се
радо
забављала
са
духовитим
младим
чиновником
Народне
Банке
.
А
некако
јој
је
то
и
ласкало
.
Њој
,
сиротој
и
смерној
наставници
Више
Девојачке
Школе
.
Али
она
,
која
је
знала
само
за
бригу
о
брату
свом
,
није
ни
отпре
осећала
ни
слутила
,
да
би
те
пратње
могле
значити
и
друго
шта
,
сем
угодне
младачке
забаве
.
Те
се
пратње
уобичајише
сваки
пут
кад
је
Јованка
полазила
кући
из
болнице
.
Ранка
није
могла
задржати
ни
студена
киша
,
ни
оштра
вејавица
која
је
сваким
даном
све
несноснија
бивала
,
да
се
не
нађе
,
у
извесно
време
,
на
рогљу
према
болници
,
куд
је
Јованка
морала
пролазити
.
И
Јованка
је
свагда
срдачно
пружала
руку
свому
пратиоцу
при
тим
састанцима
.
Успут
би
му
пак
обично
причала
о
сукобима
њезине
чете
са
арнаутским
разбојницима
и
мрским
Турцима
.
Причала
би
о
четничком
пребивању
по
шумама
,
стеновитим
врлетима
,
без
крова
,
на
влажну
опалом
лишћу
или
на
голом
камену
.
Причала
је
и
о
хумору
комита
,
којим
разгањаху
осећаје
патње
и
крепише
тело
своје
,
да
може
одолети
свакој
непогоди
.
Само
му
није
причала
о
оној
сцени
после
мучког
напада
Арнаута
на
Качанику
.
Жар
родољубља
што
је
из
тога
причања
Јованчина
избијао
,
дохватао
је
и
Ранково
срце
све
јаче
и
јаче
.
Њему
се
сад
чинило
,
да
је
млада
наставница
њега
у
патриотизму
куд
и
камо
надвисила
.
Стао
се
побојавати
да
он
није
достојан
њезина
родољубна
срца
,
њезине
племените
српске
душе
.
А
док
му
је
разбор
истицао
надмоћност
њезина
родољубља
,
дотле
му
је
срце
све
више
жудело
за
њом
;
све
више
је
осећао
празнину
свога
живота
,
коју
би
само
она
могла
испунити
и
дати
његовом
животу
вредности
на
овом
свету
.
И
,
на
послетку
је
срце
превладало
над
сваким
разбором
.
Читавог
дана
било
је
невреме
за
које
се
каже
да
човек
не
би
ни
пса
истерао
напоље
.
Оштар
северац
је
звиждао
као
помаман
и
засипао
сваки
кутић
,
сад
суснежицом
,
сад
сољом
.
По
улицама
се
једва
која
жива
душа
видела
.
Кога
није
каква
невоља
или
неодложна
дужност
гонила
,
тај
се
свак
увукао
у
топлу
собу
и
са
прозора
посматрао
тај
језовити
увод
у
љуту
зиму
.
Ранко
је
био
уверен
,
да
то
злочесто
време
не
ће
Јованку
задржати
од
њене
дужности
.
У
извесни
час
,
стојао
је
на
рогљу
према
болници
,
заклањајући
главу
с
кишобраном
,
да
му
је
ветруштина
не
заспе
са
промрзлом
влагом
.
—
Ох
,
господине
!
.
.
Што
сте
долазили
по
тој
салауковини
!
—
жаљаше
га
Јованка
кад
се
састадоше
,
—
Зар
је
мени
ово
невреме
шкодљивије
него
вама
?
—
Та
...
знате
—
заусти
Јованка
,
смешкајући
се
—
на
Кара
Дагу
је
било
и
љућих
непогода
.
Ја
сам
онде
очврснула
.
Мени
ово
време
неће
нахудити
.
Али
вама
,
вама
,
који
нисте
навикнути
да
вас
овакав
ветар
са
суснежицом
бије
.
—
Нема
тога
зла
времена
,
госпођице
,
које
би
мене
могло
приморати
да
не
дођем
овамо
по
вас
.
Јованка
се
трже
на
ове
речи
свога
пратиоца
.
До
тога
дана
није
он
њој
рекао
ни
речце
сличне
овој
изјави
.
Стога
је
за
часак
и
збунила
се
,
али
се
ипак
убрзо
прибрала
и
стала
му
причати
какве
је
све
непогоде
она
претурила
преко
главе
и
,
где
су
је
те
непогоде
снашле
.
До
њезина
стана
су
обоје
почели
подрхтавати
од
необичне
хладноће
.
А
кад
стигоше
онамо
,
Јованка
позове
свога
пратиоца
унутра
,
да
се
мало
одгрије
.
Ох
,
како
је
радо
примио
Ранко
тај
позив
!
У
њезиној
скромној
али
укусно
намештеној
соби
осећао
се
Ранко
као
да
је
у
срцу
њезину
.
Још
никада
није
био
овако
близу
својој
жуђеној
срећи
.
И
то
га
је
раздрагало
,
да
није
могао
даље
тајити
своју
љубав
,
која
се
већ
узалуд
крила
,
и
своју
једину
жељу
,
за
коју
је
,
до
тога
часа
,
само
његово
срце
знало
.
Он
приступи
ведрим
лицем
,
погледом
пуним
милоште
ка
Јованци
,
стисне
јој
обе
руке
и
молећивим
гласом
јој
прозбори
:
—
Госпођице
Јованка
.
Ја
не
бејах
још
никада
тако
блажен
као
што
сам
сада
,
у
вашој
соби
овде
.
Ох
,
кад
бисте
ви
пристали
да
ја
сав
живот
мој
проведем
у
вашој
непосредној
близини
!
.
.
Ја
вам
пружам
ево
,
моје
срце
,
моју
душу
,
сав
живот
мој
.
Молим
вас
,
примите
га
и
саставите
са
вашим
животом
.
Моја
ће
сва
тежња
бити
управљена
на
то
,
да
вама
до
гроба
угађам
;
да
вас
учиним
срећном
.
Дајте
ми
Јованка
,
ваше
срце
.
Пристаните
да
скопчамо
један
с
другим
животе
наше
.
Док
је
Ранко
то
говорио
,
Јованка
је
мучила
се
да
савлада
дрхтавицу
што
ју
је
напала
са
изненадна
узбуђења
.
Није
знала
да
нађе
речи
у
које
би
завила
одговор
на
ту
молбу
младића
којег
је
свагда
поштовала
.
Желела
је
да
јој
одговор
што
мекши
,
што
питомији
буде
.
Да
буде
окићен
благошћу
која
човеку
и
у
најтежим
часовима
годи
.
И
,
покрај
све
те
жеље
,
она
одговори
укратко
:
—
Ја
сам
уверена
,
господин-Ранко
,
да
ћете
ви
и
хтети
и
моћи
усрећити
вашу
избраницу
.
Али
,
мој
живот
није
више
мој
.
Њега
је
отео
од
Арнаута
и
задржао
га
себи
човек
,
који
је
у
исти
мах
свој
живот
бацио
на
коцку
.
Ранко
испусти
Јованчине
руке
.
Глава
му
клону
и
он
,
блед
,
утучен
,
узе
шешир
,
баци
још
један
поглед
на
Јованку
и
промуца
тужно
:
—
Збогом
,
Јованка
!
СЕДАМДЕСЕТ
ПРВА
ГЛАВА
Чика
Паја
Недић
Кад
је
стрина-Неранџа
отишла
у
Београд
по
своју
кћер
,
чика-Паја
Недић
је
постао
разговоран
,
приступачан
,
љубазан
и
према
мачету
крај
пећи
.
Кога
год
би
сусрео
,
имао
би
што
да
му
рекне
,
да
га
што
запита
.
Свога
верна
чуваркућу
,
Гарова
,
од
Натина
нестанка
није
марио
ни
оком
да
погледа
.
Мрзак
му
је
био
—
као
да
је
њега
теретила
нека
кривња
.
Кукавно
псето
је
спочетка
покушавало
да
му
се
умили
.
Притрчавало
му
изненада
и
лазнило
му
руку
,
—
само
што
му
није
рекло
:
та
што
се
на
мене
љутиш
,
кад
ја
нисам
крив
.
А
чика-Паја
би
га
на
то
макнуо
с
ногом
да
су
му
ребра
пуцала
.
И
сирото
псето
се
,
напослетку
,
сасвим
отпадило
од
свога
госе
.
Али
сад
,
ако
не
имаде
никога
с
ким
би
проговорио
коју
,
чика-Паја
је
сам
звижднуо
Гарову
и
,
кад
овај
дотрчи
,
тапкао
га
је
по
леђима
,
гладио
га
по
глави
и
тепао
му
је
као
детету
.
Све
је
то
чинио
чика-Паја
само
зато
,
да
га
прође
дан
,
који
му
је
долазио
дуг
као
година
.
Па
и
тако
једва
је
дочекао
да
се
смркне
,
да
дође
вечерњи
воз
који
ће
му
довести
његову
јединицу
.
Ослушкивао
је
и
ослушкивао
:
кад
ће
већ
једном
зазвиждати
локомотива
.
И
зачу
се
,
једва
једвице
,
и
тај
звиждук
.
—
Ево
их
!
—
узвикну
радосно
чика-Паја
па
изађе
пред
кућу
,
да
још
на
улици
дочека
Неранџу
и
Нату
.
Већ
се
помаљаху
и
некоји
сељани
и
сељанке
који
се
враћаху
железницом
из
вароши
.
Првога
,
који
му
је
зажелео
„
Добро
вече
“
,
заустави
чика-Паја
и
,
»
вента
ради
«
,
запита
га
:
како
је
путовао
,
надајући
се
,
да
ће
му
овај
одговорити
:
„
Ево
и
твоји
“
.
Преварио
се
у
тој
нади
.
Прође
и
други
и
трећи
и
,
напослетку
,
не
беше
више
путника
.
А
он
би
сад
већ
и
упитао
којег
,
да
га
је
било
,
еда
ли
и
његови
дођоше
?
Сневесељен
врати
се
у
кућу
и
,
—
шта
је
знао
?
—
баци
се
на
постељу
.
Премишљао
је
и
премишљао
:
зашто
не
дођоше
?
А
рекао
је
и
трипут
Неранџи
,
да
се
одмах
,
са
првим
возом
врате
кући
.
Сутрашњи
је
дан
исто
тако
провео
,
само
му
нестрпљење
беше
куд
и
камо
порасло
.
Није
могао
на
дому
сачекати
долазак
железничкога
воза
.
Изишао
је
на
станицу
.
Тако
је
смислио
да
прескочи
оно
време
што
би
га
провео
у
чекању
код
куће
.
А
то
баш
и
јест
оно
време
,
у
којем
нестрпљење
најнесносније
бива
.
Али
да
грдне
жалости
његове
,
кад
Неранџа
сама
сиђе
с
кола
и
приђе
право
к
њему
.
—
Зар
сама
долазиш
!
—
викну
чика-Паја
на
њу
,
не
осврћући
се
на
то
,
што
ће
из
тих
његових
речи
и
други
моћи
намирисати
,
на
што
се
то
његово
питање
односи
.
Стрина-Неранџа
се
приљуби
уз
њега
,
тргне
га
за
рукав
и
прошапће
му
:
—
Не
може
још
доћи
.
Остала
је
код
госпође
Стојанке
.
Код
куће
ћеш
чути
све
.
Хајдемо
.
Ех
.
Код
куће
ће
чути
све
.
Ал
’
где
је
чика-Паји
толико
стрпљења
,
да
чека
док
стигну
кући
!
Он
повуче
жену
у
страну
,
док
путници
не
одмакнуше
од
станице
.
Кад
видеше
да
нема
никога
више
кој
би
ишао
у
село
,
пођоше
и
они
спорим
кораком
.
—
Казуј
,
шта
је
.
Ваљда
није
опет
какво
ново
чудо
?
—
Није
.
Госпођа
Стојанка
је
желела
да
Ната
остане
код
ње
,
још
за
неко
време
.
А
тебе
је
поздравила
да
јој
одеш
у
поход
.
Еј
...
Сад
тек
видим
каква
је
то
добра
душа
и
паметна
госпођа
!
Чика-Паји
се
,
већ
на
те
речи
,
почео
топити
лед
са
срца
.
А
кад
му
је
жена
испричала
све
:
како
је
Ната
нашла
склоништа
у
кући
једнога
господина
и
госпође
;
како
јој
је
ту
добро
било
,
како
ју
је
господин
хвалио
;
па
онда
,
како
је
писар
Пера
био
у
рату
;
како
је
рањен
;
како
га
је
Ната
нашла
у
болници
и
како
га
сад
онде
негује
:
—
чика-Паји
се
стопут
већма
ражалило
што
је
и
своје
дете
и
писара
Перу
бацио
у
толику
невољу
.
Да
се
могло
,
он
би
се
још
тога
вечера
кренуо
био
у
Београд
,
да
заглади
и
,
колико
се
може
,
поправи
оно
што
је
он
покварио
.
Сву
ноћ
се
преметао
у
постељи
и
љутио
се
и
на
петлове
,
што
већ
не
објаве
зору
.
И
напослетку
га
је
нестрпљивост
,
још
пре
кукурекања
петлова
,
подигла
из
постеље
.
Неранџа
му
је
још
увече
спремила
торбу
и
чика-Паја
је
то
јутро
био
први
на
железничкој
станици
.
Из
дуга
времена
,
сваки
час
је
вадио
буђелар
из
прслука
,
измотавао
из
њега
онај
папирић
што
му
га
је
Неранџа
дала
и
на
којем
