делаокрени
што
друго
,
а
ако
ти
то
баш
никако
не
иде
од
руке
,
ево
овде
до
мене
је
чутура
,
па
дед
’
повуци
мало
!
...
.
Гарантујем
,
да
ће
одмах
све
проћи
.
Вино
је
изврсно
;
платио
сам
за
њега
у
Пироту
равних
два
динара
“
...
Љубомир
се
насмеши
и
рече
:
„
Е
,
заиста
смо
нас
двоје
,
од
како
је
овај
рат
отпочео
,
променили
нарави
.
Ти
непрестани
сањало
постао
си
сад
наједанпут
други
Демокрит
.
Од
мене
се
опет
начинио
неки
нови
Епаминонда
,
„
шпикован
“
Хајнеовом
меланхолијом
и
Бајроновом
мизантропијом
.
Но
не
мој
се
томе
чудити
.
Ја
сам
већ
у
тако
званим
старијим
годинама
.
Појимање
о
животу
човечијем
постало
је
код
мене
нешто
скрупулознијим
.
Видећи
,
да
је
већ
„
превалило
подне
“
,
осећам
као
да
се
приближује
већ
и
вечерња
хладовина
,
а
после
ове
долази
оно
страшно
„
глуво
доба
“
,
када
све
„
сном
мртвијем
спава
“
.
Код
тебе
,
дабоме
,
нема
оваких
мисли
.
Ти
си
млад
,
једар
,
свеж
,
чини
ти
се
да
ћеш
живети
хиљаду
година
.
Ти
,
хвала
Богу
,
још
не
знаш
,
шта
је
то
ревматизам
,
ишијас
,
навралгија
,
катар
у
стомаку
,
и
каквих
ти
ту
још
нема
напаствија
за
људе
,
кад
пређу
четрдесет
година
.
Млад
човек
гледа
смрти
смело
у
очи
,
он
јој
шта
више
пркоси
,
често
је
изазива
и
тражи
,
а
јеси
ли
видео
старца
,
па
још
ако
је
саветник
са
пуном
пенсијом
,
колики
му
је
страх
од
смрти
.
Није
шала
,
пропаде
толика
пенсија
!
“
Обојица
се
смејаху
,
а
Миливоје
примети
још
:
—
„
Тако
што
,
Љубомире
,
тако
ми
разговарај
!
Такве
ствари
ја
слушам
радо
.
Данас
сам
ти
,
веруј
ми
,
толико
расположен
,
да
бих
могао
с
тобом
до
зоре
приклапати
,
и
ако
знам
шта
нас
сутра
чека
,
кад
отпочне
марш
кроз
Цариброд
па
на
Три-уши
.
Надам
се
,
да
ће
се
тамо
сутра
толико
загрејати
ваздух
,
да
нам
неће
бити
више
овако
зима
,
као
сад
што
је
.
Него
чини
ми
се
,
(
он
мућне
,
чутуром
)
као
да
има
овде
још
нешто
мало
!
Дед
повуци
Љубомире
!
“
Љубомир
прими
пружену
чутуру
,
па
кад
се
поднапио
,
он
је
врати
Миливоју
,
који
искапи
незнатни
остатак
њен
.
За
овим
,
прилегоше
оба
побратима
уз
ватру
.
Миливоје
брзо
заспа
.
Љубомир
никако
да
сведе
очи
;
он
немаше
још
сна
.
Ватра
се
разбуктала
,
и
чаробно
озаравала
лица
ових
заспалих
,
утруђених
ратника
.
Како
ли
је
сладак
овај
сан
на
тврдој
голој
земљи
!
...
.
Љубомир
посматраше
заспалог
Миливоја
са
неким
особитим
задовољством
,
какво
је
својствено
само
родитељском
оку
.
Он
сам
не
знаде
себи
објаснити
,
због
чега
му
је
Миливоје
одједном
у
толикој
мери
прирастао
за
срце
,
да
је
у
тај
мах
заборавио
био
чак
и
на
своју
рођену
децу
.
—
„
Чудно
“
,
говораше
Љубомир
сам
собом
,
„
покрај
свег
задовољства
,
које
у
свему
показује
Миливоје
,
мене
ипак
обузима
неки
страх
и
зебња
за
њега
.
Ако
има
то
нешто
да
значи
,
онда
би
се
држим
та
црна
слутња
ваљда
порађала
у
њему
самом
,
а
не
код
мене
.
Он
је
,
напротив
,
расположен
и
веселији
но
икада
,
што
је
могао
бити
.
Познато
ми
је
,
да
и
највећа
радост
његова
није
имала
тако
силан
израз
,
као
што
је
то
случај
вечерас
,
а
и
за
цело
време
овог
ратовања
.
Сматрам
по
свему
,
да
овоме
сада
има
најмање
смисла
.
Одвојен
,
отргнут
од
своје
заручнице
,
у
рату
,
који
он
потпуно
осуђује
,
због
чега
је
са
неким
вишим
личностима
имао
чак
и
неприлике
,
он
ти
је
сада
раздраган
,
па
се
маша
сваки
час
и
за
чутуру
,
док
си
га
пређе
морао
по
ваздан
заокупљати
,
да
ма
и
најмању
чашу
,
бар
једанпут
само
,
на
душак
испије
.
Нешто
ми
се
то
код
њега
не
допада
!
“
После
ових
мисли
,
вртијаше
Љубомир
још
неколико
пута
главом
,
што
је
био
знак
његовог
непрекидног
чуђења
,
на
ову
наглу
промену
Миливојеве
нарави
,
па
у
томе
и
он
заспа
.
У
логору
,
и
око
њега
,
мртва
је
тишина
.
Њу
прекида
но
неки
пут
праска
дрвећа
,
што
гори
овде
и
на
разним
странама
.
Уз
ово
,
чује
се
по
чешће
и
узвик
предстража
,
као
и
одговор
на
лозинку
.
Црна
коб
.
Рано
у
зору
,
чим
је
свитати
почело
,
био
је
већ
сав
пук
на
ногама
.
Трубе
су
непрестано
одјекивале
,
дајући
разне
знаке
за
спрему
и
полазак
.
Миливоје
беше
још
једнако
весео
.
Чим
се
пробудио
,
причао
је
Љубомиру
свој
неописано
лепи
сан
.
Он
се
,
вели
,
са
Даницом
венчао
.
Обоје
су
имали
венце
на
глави
,
само
што
у
њега
беше
бео
венац
од
крина
,
а
у
Данице
од
самих
црвених
ружа
.
Бели
крин
,
говораше
Миливоје
,
значи
спокојство
,
црвена
ружа
блаженство
.
Ово
је
вели
,
запамтио
из
неког
старог
сановника
,
који
још
чува
,
јер
му
он
преставља
сву
очевину
и
материнство
,
једино
му
наследство
својих
бедних
,
упокојених
родитеља
.
Љубомир
на
ово
само
уздахну
...
.
Војена
музика
засвира
српски
марш
Кнеза
Михаила
,
знак
да
је
пук
пошао
.
Побратими
се
опросте
,
с
тим
,
да
се
довече
,
ако
буде
одмора
,
састану
,
и
заједно
повечерају
,
па
затим
оде
сваки
на
своје
место
.
Њихове
су
дужности
,
као
што
знамо
,
разнолике
.
Љубомирова
је
скопчана
са
великом
одговорношћу
,
Миливојева
мимо
то
још
и
по
живот
опасна
.
Пук
у
велико
машира
.
Прошао
је
већ
и
Цариброд
,
а
сад
се
пење
на
високо
брдо
названо
Три-уши
.
Три-уши
су
три
виса
,
одвојени
сваки
за
се
.
Од
средњега
,
коме
пук
спеши
,
удаљена
су
она
друга
два
на
две
стотине
метара
.
Прва
два
виса
поређани
су
у
једној
линији
,
трећи
стоји
за
њима
.
Између
њих
су
провалије
са
жбуњем
и
трњем
.
Испод
ових
висова
,
идући
у
напред
ка
Софији
,
лежи
бугарско
село
Сливница
.
Око
њега
има
нешто
мало
шуме
.
Одатле
па
до
Софије
пукла
је
равница
.
По
наредби
врховног
штаба
,
заузео
је
први
вис
с
десне
стране
ИX
пук
.
То
је
било
десно
крило
.
На
другом
вису
,
с
лева
,
налазио
се
ВИИИ
пук
дринске
дивизије
.
То
је
било
лево
крило
.
На
средњем
вису
,
имао
се
да
утврди
наш
ВИИ
пук
.
То
је
био
центрум
.
Пук
нигде
не
застаје
.
Цео
дан
му
нема
одмора
.
Већ
је
вече
,
а
он
се
још
пење
.
Велика
је
мука
са
топовима
:
Коњи
клизају
,
падају
и
липсавају
.
Путова
нема
,
а
цело
је
брдо
сам
кршни
камен
.
Напори
су
велики
.
Војницима
липти
зној
с
чела
,
баш
као
да
је
јули
месец
.
Целу
ноћ
је
ово
трајало
.
Тек
у
четири
сата
у
зору
успео
се
пук
на
врх
брда
.
Освануо
је
4
.
новембар
1885
.
год
.
Сад
се
тек
развио
посао
на
све
стране
.
Како
се
на
оваком
земљишту
не
могу
свугде
копати
шанчеви
,
то
се
одваљује
и
купи
камен
,
па
се
слаже
у
висину
.
Праве
се
грудобрани
.
Љубомир
и
Миливоје
никако
се
не
састају
.
Синоћ
не
би
вечере
,
ноћас
се
није
спавало
,
а
данас
нема
ни
заједничког
обеда
,
а
најмање
још
времена
за
разговор
.
Не
знају
чак
ни
где
је
који
.
Миливоје
има
муку
са
муницијом
.
Није
у
стању
да
изведе
све
како
би
желео
,
на
је
сад
љут
и
нервозан
.
Оне
потоње
веселости
нестало
му
сасвим
.
Опет
је
меланхоличан
као
пређе
,
уз
то
је
уморан
и
неиспаван
.
—
„
Ох
,
та
да
се
то
само
већ
једном
сврши
!
“
узвикнуо
би
он
неколико
пута
.
Љубомир
је
у
позадини
,
па
гдегод
спази
згодан
камен
,
он
седа
и
склапа
рачуне
.
У
томе
је
прошао
цео
дан
.
За
све
то
време
,
хитају
бугарска
појачања
према
Сливници
.
До
скора
их
је
мало
било
,
а
сад
тутњи
земља
од
коњског
топота
.
По
двојица
јаше
на
коњу
,
а
за
њима
ситне
остали
на
магарцима
,
опет
по
двојица
,
а
по
негде
и
тројица
.
По
свему
се
види
,
да
им
је
веома
журно
,
јер
ако
српска
војска
освоји
Сливницу
,
онда
до
Софије
није
више
далеко
!
...
.
Сметати
могу
тада
само
бугарски
лешеви
.
Целу
ноћ
је
трајала
спрема
с
једне
и
с
друге
стране
.
Кад
је
освануо
5
.
новембар
1885
.
г
.
биле
су
на
Три-ушима
потпуно
спремне
за
бој
,
обе
српске
дивизије
:
Дунавска
и
Дринска
,
но
наредба
врховног
штаба
гласила
је
,
да
се
баш
тога
дана
никако
не
упуштају
у
борбу
.
Међутим
се
деси
нешто
.
То
„
нешто
“
приказује
један
стручни
српски
хроничар
овим
речима
:
„
На
левоме
крилу
Дунавске
дивизије
,
око
големога
и
малога
Малова
проматрала
је
тога
јутра
(
5
.
нов
.
)
наша
коњица
,
и
у
томе
проматрању
по
магли
,
нађе
се
непосредно
пред
бугарске
положаје
,
које
одмах
затим
и
нападне
.
Повлачење
коњице
после
изазове
гоњење
са
противне
стране
,
и
појав
Бугара
пред
наше
положаје
,
услед
чега
се
за
тим
и
борба
са
обе
стране
изроди
“
.
Жестока
борба
била
је
то
!
...
Пуцањ
топовски
и
пушчани
заглушују
уши
.
Бесни
узвици
и
псовке
бораца
,
њискање
коња
,
свирање
труба
и
јаук
рањеника
,
све
то
смешано
,
чини
један
општи
звук
,
који
причињава
,
да
човека
жмарци
подилазе
,
а
коса
му
се
у
вис
диже
.
Бој
је
увек
жешћи
,
кад
се
браћа
бију
!
...
Мржња
је
ударила
на
обест
!
...
Прва
је
српска
,
а
друга
је
бугарска
!
...
Између
обе
стоји
по
даље
један
страни
посланик
,
задовољно
смешећи
се
и
одбацујући
димове
своје
фине
цигаре
,
то
на
једну
,
то
на
другу
страну
.
То
је
он
тако
чинио
,
због
познате
латинске
пословице
:
„
Duobus
litigantibus
,
tertius
gaude
.
“
Извесно
му
је
годило
,
што
је
баш
он
тај
„
tertius
.
“
Од
шест
сахата
из
јутра
,
па
до
два
по
подне
,
непрекидно
засипа
ватра
с
обе
стране
.
Пушчане
цеви
толико
се
већ
загрејале
,
да
су
војницима
нагорели
дланови
.
Бугари
се
најжешће
окомили
на
центрум
.
На
овоме
средњем
вису
,
одакле
је
српска
артиљерија
просипала
смртоносну
ватру
на
непријатеља
,
стајаше
Миливоје
са
муницијом
.
Хладно
и
немо
посматраше
он
развој
ове
страховите
битке
.
Када
прелете
једно
непријатељско
ђуле
више
главе
му
,
он
гледаше
за
њим
и
философисаше
:
—
„
То
је
граната
са
85
крупних
парчади
.
Остала
ситна
парчад
и
не
долазе
у
рачун
,
осим
кад
се
ваде
из
меса
.
Срећан
ти
пут
,
незвани
госте
!
...
.
Твој
госа
није
те
истина
тамо
упутио
камо
летиш
,
но
ти
си
паметно
ђуле
,
па
избегаваш
оваке
сметње
,
као
што
су
ове
наше
главе
!
...
“
Таман
је
то
изговорио
,
кад
се
пред
њим
задими
,
па
страховито
пуче
.
Кад
је
нестало
дима
,
виде
најближи
војник
,
који
стајаше
ту
на
двадесет
корака
,
како
се
несрећни
Миливоје
ваља
по
земљи
.
Војник
овај
беше
сејиз
Милија
.
Он
познаваше
Миливоја
још
из
Београда
.
Знао
је
и
за
његову
веридбу
,
и
за
побратимство
са
Љубомиром
.
Он
притрча
Миливоју
,
саже
се
,
и
узме
му
разгледати
ране
.
Из
велике
ране
на
грудима
шикне
загасита
,
венозна
крв
.
Снажни
војник
не
размишљаше
дуго
,
он
узме
Миливоја
на
руке
и
пође
с
њиме
до
завојишта
.
Уз
пут
наиђе
на
Љубомира
.
—
„
Господине
,
зло
је
!
“
узвикне
Милија
.
Као
окамењен
стаде
Љубомир
.
Кад
је
спазио
Миливојеве
крваве
груди
,
грунуше
му
сузе
,
пљесну
се
по
челу
па
дрекну
:
—
„
Проклета
судбо
!
...
црна
слутњо
!
...
Што
га
убисте
?
“
Он
нареди
војнику
да
спусти
Миливоја
на
земљу
,
па
да
одмах
,
што
јаче
може
,
отрчи
по
лекара
и
завој
.
Љубомир
се
још
надаше
некој
помоћи
.
Он
седе
на
земљу
крај
Миливоја
,
који
лежаше
онесвешћен
.
Своју
леву
руку
промоли
Љубомир
испод
Миливојеве
главе
,
па
ову
полако
спусти
на
своје
крило
.
Каква
страшна
слика
за
око
пријатеља
и
побратима
!
...
Љубомир
ослушну
.
Миливоје
још
дисаше
.
За
мало
,
па
му
се
отклопише
очи
,
и
тада
се
примети
лаки
и
благи
осмејак
на
устима
му
.
Он
је
познао
Љубомира
.
Љубомир
се
наже
.
Он
чу
,
како
Миливоје
прошапта
:
—
„
Дану
поздрави
,
збогом
!
“
После
овога
издахну
.
У
томе
стиже
и
војени
лекар
си
Милијом
и
неколико
болничара
.
По
прегледу
рече
лекар
одмах
:
—
„
И
да
сам
раније
стигао
,
не
би
му
било
помоћи
.
Рана
је
тешка
,
и
апсолутно
смртна
“
.
Војници
однесу
мртво
тело
на
завојиште
.
Ту
га
свукоше
,
опраше
,
поново
обукоше
,
и
замоташе
у
чист
чаршав
.
Ову
последњу
услугу
вршио
је
у
главном
уцвељени
побратим
,
а
помагао
му
је
Милија
.
У
том
дође
и
свештеник
,
те
опоја
и
прели
мртво
тело
.
Док
се
то
збивало
,
отишли
су
болничари
на
оно
место
,
где
је
Миливоје
погинуо
,
те
му
тамо
ископаше
засебни
гроб
.
Тако
је
Љубомир
наредио
,
а
командант
болнице
одобрио
.
Када
понеше
мртво
тело
,
Љубомир
се
наже
над
њим
,
прекрсти
се
,
и
целива
чело
самртнику
.
То
исто
учинише
и
остали
.
Сви
они
познаваху
и
поштоваху
Миливоја
.
Тело
однеше
и
спустише
у
хладни
гроб
,
па
га
онда
затрпаше
.
Кад
су
груде
у
раку
надале
,
нису
тутњиле
.
Покојник
немаше
сандука
.
Па
ипак
,
како
величанствен
и
свечан
беше
овај
погреб
!
...
Кад
се
гроб
заравнио
,
наваљаше
војници
на
њега
крупно
камење
,
те
тако
начинише
повећу
хумку
.
Љубомир
је
ово
заповедио
,
који
кад
виде
,
да
је
и
овај
последњи
жалосни
носао
доконан
,
рече
:
—
„
Ето
,
то
нека
му
је
овде
споменик
!
“
Кад
се
ово
све
овако
свршило
,
почело
се
већ
и
смркавати
.
У
дољама
био
се
за
то
време
још
непрестано
љути
бој
,
но
кад
паде
сумрак
,
поче
и
он
да
малаксава
.
Већ
се
чују
грубе
за
повлачење
у
назад
.
Битка
,
нерешена
,
прекида
се
с
обе
стране
.
Наступи
потпуни
мрак
,
а
с
њиме
и
тишина
.
Љубомир
,
дотле
наслоњен
на
Миливојев
споменик
,
уплакан
и
смрвљен
прене
се
,
погледа
у
округ
,
затим
се
саже
,
заграби
украј
камена
груду
земље
,
стрпа
је
у
свој
џеп
,
на
сиђе
полако
и
опрезно
у
логор
.
Сима
Богатић
Од
велике
је
важности
да
се
сазна
,
како
су
се
развијале
ствари
у
Београду
,
између
заинтересованих
у
овим
догађајима
,
после
веридбе
Даничине
са
Миливојем
.
Као
гуја
,
кад
јој
се
згази
реп
,
цикнуо
је
Сима
Богатић
,
кад
је
сазнао
за
прелом
у
кући
Недељковићевој
.
Затим
је
мењао
једно
за
другим
све
животињске
облике
,
које
добија
човек
кад
бесни
.
Столице
су
у
његовом
биро-у
тада
понајвише
страдале
,
падале
су
лево
,
десно
,
а
једну
је
тако
незграпно
одгурнуо
,
да
се
чак
и
једно
окно
на
стакленим
вратима
у
комадиће
разлупало
.
—
„
Мене
он
да
превари
!
.
.
мене
да
обмане
!
—
викао
је
Сима
као
бесомучан
,
шетајући
се
нагло
по
биро-у
,
и
још
непрестано
бацајући
на
под
све
,
што
му
је
пре
шака
пало
.
На
послетку
се
ипак
мало
стиша
.
Подигне
најближу
столицу
са
патоса
,
па
седе
за
писаћи
сто
.
Изгледало
је
као
да
хоће
нешто
да
пише
,
но
ипак
је
остало
само
на
томе
,
да
је
главу
затурио
у
руке
,
а
ове
је
лактовима
притиснуо
о
сто
.
Оставимо
га
сад
за
мало
,
нека
дуби
и
смишља
,
на
који
ће
начин
да
се
Недељковићу
освети
,
јер
о
другом
чему
није
он
сада
ни
премишљао
,
па
да
се
исприча
,
како
је
летео
онај
телеграм
до
њега
,
који
му
је
јавио
,
да
је
Даница
већ
верена
за
његова
супарника
,
како
је
тај
назови
телеграм
справљан
,
и
ко
га
је
експедовао
.
Додуше
,
то
све
није
тешко
погодити
,
јер
се
још
из
раније
зна
за
Симине
агенте
,
но
вредло
је
мало
осмотрити
,
како
се
и
на
који
начин
сплеткарење
замешује
,
па
постаје
прави
занат
,
зарада
и
„
ухљебије
“
.
Жалостан
је
факт
,
што
за
,
оваке
послове
пријањају
сви
слојеви
друштвени
без
разлике
на
положај
и
образовање
.
Изузетака
има
,
а
мора
их
и
бити
,
јер
баш
ти
изузеци
,
то
су
уједно
и
објекти
,
против
којих
се
сплеткари
.
Куварица
Недељковићева
мотрила
је
бадрим
оком
на
све
,
што
се
онога
јутра
догађало
у
кући
,
кад
су
се
Миливоје
и
Даница
верили
.
Цео
разговор
,
који
је
тада
о
заједничком
доручку
вођен
,
она
је
утубила
,
а
то
је
лако
и
могла
,
јер
се
није
имало
више
шта
крити
и
затезати
.
О
Богатићу
није
тада
ни
једна
реч
пала
.
То
је
са
свим
појмљиво
,
јер
спомињати
то
име
у
онаквој
прилици
,
било
би
,
враћати
се
на
немиле
успомене
и
сцене
,
због
којих
се
сва
Недељковићева
кућа
осећала
пређе
несрећном
,
а
у
томе
се
баш
и
састојао
тријумф
садање
среће
њихове
,
што
више
није
било
потребно
мислити
о
ономе
,
што
је
било
па
прошло
.
Уз
то
,
цело
оно
друштво
за
доручком
имало
је
отмено
образовање
,
па
је
зато
водило
рачуна
о
такту
,
који
је
тада
био
сам
собом
прописан
.
Коста
Недељковић
,
и
ако
је
у
стварима
обе
просидбе
донекле
настрано
судио
,
био
је
ипак
човек
од
разлога
,
поимајући
,
да
је
побеђени
супарник
самим
одбијањем
,
и
сувише
већ
озлојеђен
,
па
да
га
не
би
требало
још
поново
чиме
узнемиравати
.
Осим
тога
,
он
још
није
са
свим
на
чисто
са
Богатићем
.
Међу
њима
постоји
још
један
несвршен
рачун
.
То
је
рачун
од
три
хиљаде
дуката
.
Рачун
овај
чисто
је
трговачки
,
но
ипак
веома
деликатне
природе
.
Богатић
нема
од
Недељковића
никакве
писмено
потврде
за
то
.
Нема
ни
сведока
,
да
му
је
новац
дао
.
Напослеку
,
њему
није
нужно
ни
једно
,
ни
друго
.
Недељковић
не
одриче
дуг
.
Он
се
само
боји
,
да
Богатић
не
затражи
исплату
одмах
.
Боји
се
пресије
.
Он
ће
радо
пристати
,
да
се
дуг
интабулише
на
кућу
.
Ову
ће
згодном
приликом
да
прода
,
па
да
измири
дуг
.
Престаће
и
њему
још
нешто
.
С
тим
ће
радити
у
мањем
стилу
,
па
ће
ипак
моћи
колико
толико
задовољно
живети
.
Но
ако
Богатић
пресира
,
онда
ствар
излази
на
глас
па
ће
се
цена
кући
побити
,
а
ако
дође
чак
и
до
то
тога
,
да
је
суд
продаје
,
онда
ће
она
таман
да
залегне
за
дуг
Богатићев
,
а
газди
њеном
не
остаје
ништа
.
Ово
последње
било
би
веома
грозно
,
но
надати
се
,
да
један
тако
признати
трговац
,
као
што
је
Богатић
,
не
ће
ни
у
ком
случају
своме
колеги
учинити
оваку
неправду
.
Та
пљувао
би
га
свет
!
...
.
Оваке
су
од
прилике
мисли
испуњавале
Недељковића
,
кад
се
решио
да
не
ступа
у
сродство
са
Богатићем
,
и
кад
се
обављао
онај
доручак
.
Но
око
сплеткаруше
,
каква
је
била
куварица
Недељковићева
,
види
оно
што
се
не
види
,
и
чује
оно
што
се
не
чује
.
Кад
је
пошла
за
пијацу
,
уз
пут
је
свратила
у
улицу
„
два
бела
голуба
“
госпођи
Еуфросини
,
и
све
јој
приповедила
што
је
видела
,
и
што
је
уз
пут
измислила
.
Од
Еуфросине
је
одмах
зато
примила
награду
у
четири
динара
,
због
чега
је
пољубила
у
руку
.
Чим
је
ова
брбљава
куварица
отишла
,
а
то
је
у
скоро
било
,
обукла
се
и
лепо
накитила
госпођа
Еуфросина
,
па
се
право
упутила
у
радњу
Богатићеву
.
Затекла
га
је
у
контоару
,
разуме
се
,
пре
претуривања
столица
.
У
почетку
је
говорила
веома
гласно
,
и
то
бајаги
о
неком
порученом
еспапу
,
како
би
се
лакше
заварали
момци
у
дућану
,
због
њеног
сумњивог
доласка
.
Затим
је
тихо
испричала
,
ради
чега
је
дошла
.
Измишљотине
гђе
Еуфросине
биле
су
далеко
савршеније
но
куваричине
.
Еупросина
беше
интелигентнија
,
и
према
томе
,
располагала
је
са
већим
хоризонтом
лажи
.
Опањкала
је
поштенога
Недељковића
у
толикој
мери
,
да
је
Сима
у
неколико
пута
погледао
и
на
пушку
о
зиду
,
премишљајући
зар
,
да
оде
,
па
да
Косту
на
месту
убије
.
Причала
му
је
,
како
су
се
о
доручку
сви
гушили
од
смеха
,
помињући
Симу
и
његове
садање
муке
.
Еуфросина
је
знала
и
за
тајну
о
трима
хиљадама
дуката
.
Напоменула
је
и
то
,
како
је
,
бајаги
,
Недељковић
пред
свима
изјавио
,
да
му
је
дуг
најлакше
одрећи
.
За
ову
услугу
примила
је
Еуфросина
од
Богатића
одмах
педесет
динара
,
а
на
њено
даље
пренемагање
,
дао
јој
је
још
стотину
динара
аконтно
даље
шпијонаже
.
Затим
је
отишла
,
а
после
ње
отпочео
је
Богатић
да
бесни
.
Кад
је
од
писаћег
стола
устао
,
изашао
је
из
радње
и
отишао
своме
адвокату
.
Овај
му
је
посаветовао
,
да
позове
Недељковића
у
своју
радњу
,
а
ту
да
се
одмах
нађу
и
два
сведока
трговца
,
па
да
се
пред
овима
запита
Недељковић
,
да
ли
признаје
дуг
.
Ако
призна
,
нека
се
одмах
начини
писмено
:
облигација
или
меница
.
Ако
он
на
то
не
пристане
,
ту
су
сведоци
,
пред
којима
је
признао
дуг
,
па
му
онда
писмено
и
не
треба
.
Направили
се
пак
писмено
,
онда
ће
адвокат
с
места
тражити
код
суда
интабулацију
на
кућу
,
пошто
се
појавила
опасност
за
дуг
.
Но
ако
Недељковић
не
призна
дуг
,
онда
ће
се
водити
парница
против
њега
,
и
доћи
ће
до
његове
заклетве
.
Ако
се
Недељковић
криво
закуне
,
што
ће
се
лако
моћи
доказати
(
при
овим
речима
куцне
се
адвокат
неколико
пута
прстом
по
челу
)
онда
он
долази
на
робију
.
Симине
очи
севнуше
.
Адвокат
је
приметио
,
да
би
то
Сими
било
још
понајмилије
,
па
се
због
тога
насмеши
,
што
Сима
није
спазио
.
Богатић
је
одмах
у
свему
поступио
по
савету
адвокатовом
.
Истога
дана
,
кад
је
Даница
верена
,
позвао
је
он
Недељковића
за
четири
сахата
по
подне
.
Човек
би
мислио
,
да
ће
Сима
прогутати
Косту
кад
му
је
овај
у
радњу
ступио
.
Но
Сима
је
лукава
лисица
која
уме
пакост
своју
да
савлада
,
кад
то
прописује
интерес
.
Најљубазније
дочекао
је
он
свога
старога
ортака
.
На
лицу
му
је
исписана
благост
,
а
у
очима
сева
пријатељски
жар
.
Он
износи
најфиније
цигаре
пред
Косту
,
и
наређује
свом
момку
,
да
се
одмах
донесу
две
каве
,
из
гостионице
,
која
беше
преко
пута
од
његове
радње
.
У
томе
ето
и
два
познаника
њихова
,
два
трговчића
,
који
дођоше
овамо
онако
сасвим
„
случајно
“
,
на
што
Коста
довикне
момку
.
—
„
Још
две
каве
!
“
па
затим
сви
поседаше
.
Коста
је
бистар
човек
,
па
одмах
разумеде
,
шта
значи
долазак
оне
двојице
,
као
год
што
је
и
код
своје
куће
још
разумео
позив
Симин
.
Она
два
трговчића
мале
су
газде
.
Некада
су
они
требали
Косту
,
сада
требају
Симу
.
Коста
и
то
разумеде
,
па
и
ако
су
му
одвратни
такви
људи
,
нису
му
ипак
мрски
.
Испрва
се
водио
разговор
општи
,
затим
чисто
трговачки
,
па
у
свези
с
овим
последњим
,
где
се
непрестано
спомињала
зла
времена
,
дође
ред
и
на
вересију
,
а
за
овим
обвезе
према
горњим
кућама
,
те
том
приликом
,
у
згодноме
тренутку
,
замоли
Сима
Косту
,
да
му
већ
једном
,
ако
му
је
то
икако
могуће
,
исплати
свој
огромни
дуг
,
пошто
је
сам
у
неприлици
.
Коста
се
насмеши
.
Проницавајућим
погледом
,
промери
он
Симу
од
главе
до
пете
,
усљед
чега
се
Сима
нешто
узнемири
,
а
на
зацрвенелим
образима
његовим
указа
се
стид
и
срам
.
На
опште
изненађење
отпочне
сад
Коста
да
прича
о
детаљима
овога
дуга
,
напомињући
доброту
Симину
,
који
му
је
у
нужди
притекао
у
помоћ
,
да
исплати
извесне
диференције
и
сачувао
му
добар
глас
у
трговачкоме
свету
,
због
чега
му
он
остаје
вечито
благодаран
.
Што
се
исплате
самог
дуга
тиче
,
говораше
Коста
даље
,
вољан
је
да
га
осигура
на
својој
кући
и
да
изда
Богатићу
у
то
име
било
обвезницу
,
било
меницу
.
Богатић
се
изјави
за
меницу
.
Коста
оде
до
првог
пулта
,
извади
из
џепа
менични
бланкет
,
те
написа
меницу
на
три
хиљаде
дуката
цесарских
за
шест
месеца
,
и
преда
је
Сими
.
Сима
меницу
пажљиво
прегледа
,
климну
главом
у
знак
одобравања
њене
исправности
,
затим
се
Кости
учтиво
поклони
,
рече
му
још
и
„
хвала
!
“
па
оде
до
своје
,
досад
једнако
отворене
,
огроме
касе
,
у
коју
са
неком
елеганцијом
хитне
меницу
,
па
одмах
затим
залупи
касина
тешка
врата
.
Момак
донесе
кафе
,
које
испише
.
Она
два
трговчића
видећи
,
да
су
сада
потпуно
непотребни
,
опросте
се
и
оду
.
Остану
само
Сима
и
Коста
,
озлојеђени
тигар
,
и
великодушни
лав
.
Тада
последњи
рече
.
—
„
Симо
,
зар
баш
тако
,
Симо
?
“
—
„
Тако
Коста
,
тако
,
и
никако
друкче
!
“
одговори
јетко
Сима
,
простреливши
Косту
својим
малим
змијиским
очима
.
—
„
То
није
морало
бити
“
,
рече
мирно
Коста
.
„
Наши
стари
нису
тако
радили
.
Ми
смо
од
њих
наследили
стари
обичај
,
кога
смо
се
досад
вазда
придржавали
.
Но
ти
си
одступио
од
њега
,
зарад
освете
,
што
ти
не
могах
дати
кћер
.
Зар
ова
сасвим
одвојена
и
моја
чисто
породична
ствар
,
да
пресуђује
о
нашим
старим
трговачким
односима
,
који
су
наша
традиција
,
наша
трговачка
вера
?
Ја
сам
стално
држао
,
да
ти
верујеш
у
моје
поштење
,
но
твој
данашњи
поступак
уверио
ме
је
о
противноме
.
О
њему
сам
слушао
,
чим
добих
позив
твој
,
па
зато
сам
непремено
и
дошао
к
теби
са
најплеменитијом
намером
,
да
те
уверим
,
како
ми
је
много
до
тога
стало
,
да
сачувам
образ
свој
.
Жао
би
ми
било
,
ако
си
мислио
,
да
ћу
ја
чак
и
сам
дуг
хтети
одрицати
,
што
се
поуздано
може
претпоставити
доласком
оне
поручене
двојице
трговчића
,
који
су
,
кацо
видим
,
одигравали
жалосну
улогу
вајних
неких
сведока
!
“
...
.
—
„
А
,
то
Боже
сачувај
!
“
прекиде
га
Сима
.
—
„
На
послетку
“
,
заврши
Коста
,
ствар
је
и
сувише
јасна
,
а
да
би
требало
о
њој
још
и
даље
говорити
.
Имам
само
после
свега
овог
још
једино
за
ово
да
те
замолим
:
Ако
ја
своју
кућу
за
шест
месеца
не
узмогнем
повољно
да
продам
,
да
ми
ти
онда
меницу
на
нових
шест
месеца
,
продужиш
.
Што
се
интереса
тиче
платићу
колико
је
право
!
“
,
—
„
Лепо
,
лепо
!
“
рече
Сима
,
а
у
себи
овако
мишљаше
:
—
„
Па
то
ја
једва
и
чекам
,
па
да
видиш
како
се
уме
Сима
за
увреду
да
свети
!
...
После
шест
месеца
,
кад
ти
меница
буде
платива
,
онда
ће
се
тек
видети
,
који
ће
од
нас
двојице
твоју
кућу
да
продаје
!
?
...
.
.
“
Коста
изађе
из
Симине
радње
,
рекавши
му
:
„
С
богом
!
“
,
на
што
Сима
са
,
истим
одговори
,
но
овога
пута
,
не
руковаше
се
ова
два
стара
ортака
и
бивша
пријатеља
.
Груда
земље
.
Још
оне
исте
вечери
,
кад
је
Миливоје
на
бојишту
сахрањен
,
сео
је
Љубомир
,
па
у
шатору
пољске
болнице
спрам
свећице
написао
Сокици
тужно
писмо
о
несрећи
на
Три-ушима
.
Писмо
је
Сокица
добила
тек
петога
дана
.
Оно
је
гласило
:
„
Драга
моја
Сокице
,
Ја
сам
жив
убијен
.
Овде
се
догодила
страшна
несрећа
,
која
је
за
нас
преголеми
удар
,
а
за
нашу
јадну
Даницу
то
је
страшан
гром
који
поражава
!
Наш
јадни
Миливоје
,
дични
побратим
мој
,
достојни
заручник
Даничин
,
није
више
међу
живима
,
но
на
другом
,
бољем
свету
.
Он
је
погинуо
данас
,
око
пола
три
сахата
по
подне
,
од
непријатељске
гранате
,
а
сахранисмо
га
пред
сумрак
,
на
истоме
месту
,
где
је
пао
.
Ту
му
подигосмо
и
споменик
од
нагомиланог
камења
.
Спреми
Даницу
за
ово
на
начин
,
који
ти
сама
мислиш
,
да
ће
бити
најзгоднији
.
За
који
дан
стајаће
то
већ
и
у
новинама
,
па
се
бојим
,
да
Даница
не
сазна
за
ово
још
пре
,
него
што
то
од
тебе
чује
.
Тада
би
се
могла
догодити
још
и
друга
каква
несрећа
.
Ти
Даницу
добро
познајеш
.
Ти
знаш
,
колико
она
цени
овај
живот
.
С
тога
,
гледај
,
па
да
што
пре
к
њојзи
одеш
,
па
да
је
уз
припомоћ
њених
родитеља
(
којима
ћеш
то
раније
саопштити
)
савладаш
,
умириш
и
утешиш
.
Ја
ти
сада
не
могу
,
по
свом
обичају
мало
више
да
пишем
,
јер
је
код
нас
настао
велики
и
мучан
посао
,
а
уз
то
је
нека
журба
и
мука
,
на
све
стране
,
да
ми
се
готово
чини
,
да
ћемо
се
канда
брзо
вратити
онамо
,
од
куда
смо
и
дошли
.
Децу
нашу
поздрави
и
ижљуби
за
мене
.
5
.
новембра
1885
.
у
вече
на
Три-ушима
.
твој
Љубомир
Сокица
је
оквасила
врелим
сузама
својим
ово
тужно
писмо
,
па
се
час
пре
опремила
и
отишла
до
Данице
.
Било
је
то
око
четири
сахата
по
подне
.
Дан
је
био
суморан
,
облачан
.
Сокица
је
већ
стигла
до
куће
Даничине
,
но
како
се
зачуди
,
кад
виде
да
је
капија
њихова
широм
отворена
.
То
није
био
никад
обичај
код
Недељковићевих
на
против
,
кад
је
неко
хтео
у
њихову
кућу
да
уђе
морао
је
звонити
с
поља
.
Сокицу
спопадне
нека
зебња
.
Она
уђе
кроз
капију
,
и
пође
даље
.
Врата
од
ходника
,
беху
исто
тако
широм
отворена
.
У
њему
ни
живе
душе
.
Нема
млађих
да
туда
пролазе
.
Сокица
закуца
на
врата
од
предсобља
.
Нико
се
не
одзива
.
Она
закуца
мало
јаче
,
па
још
једанпут
,
па
и
по
трећи
пут
,
но
одзива
нема
.
Проба
да
ли
су
врата
закључана
,
но
брзо
се
увери
,
да
нису
,
јер
их
је
лако
отворила
.
У
предсобљу
опет
никога
.
Она
пође
даље
.
Кад
је
закуцала
на
врата
од
прве
побочне
собе
,
не
беше
одзива
.
Са
резолутношћу
,
која
постаје
,
кад
се
страх
и
радозналост
помешају
,
уђе
она
у
ову
собу
,
па
кад
ни
овде
никог
не
затече
,
упути
се
са
појачом
одлучношћу
у
другу
,
до
ове
.
Тек
из
те
средње
собе
примети
Сокица
Недељковића
,
где
у
своме
кабинету
,
у
који
се
кроз
ову
собу
улазило
,
и
који
беше
у
углу
куће
,
седи
украј
свог
великог
писаћег
стола
.
Недељковић
изгледаше
погружен
.
Главу
беше
затурио
у
руке
,
које
је
о
сто
одупрео
.
Поглед
његов
падаше
право
на
патос
.
Сокица
му
се
приближи
и
назва
Бога
.
Он
устане
,
рукова
се
с
њоме
,
па
затим
примакне
једну
фотељу
украј
себе
,
и
понуди
Сокицу
,
да
седне
.
Но
ова
,
пре
но
што
то
учини
,
баци
летимични
поглед
на
околину
собе
,
тражећи
непрестано
Даницу
,
па
кад
је
у
усти
мах
одиста
спази
,
Сокица
се
готово
скаменила
!
...
Пред
њеним
очима
појавио
се
призор
,
због
кога
Сокица
пребледе
,
и
просу
крупне
сузе
.
У
дубини
кабинета
,
близу
великог
прозора
,
а
беше
само
један
у
овој
одаји
,
седела
је
Даница
,
заваљена
на
канабету
.
У
десној
руци
држала
је
грчевито
стиснуту
белу
мараму
.
Ту
исту
руку
наслонила
је
на
материно
раме
,
која
сеђаше
крај
ње
,
уплакана
и
тужна
.
С
лева
,
до
Данице
,
спази
Сокица
госпођу
Радосављевићку
,
која
тихо
јецаше
.
Све
три
беху
у
црнини
!
Обе
госпође
,
кад
спазише
Сокицу
,
климнуше
главом
,
у
знак
поздрава
,
а
Даница
полако
устаде
,
те
пресрете
Сокицу
,
која
њојзи
пође
,
загрли
је
,
и
спусти
своју
главу
на
Сокицино
раме
.
—
„
Ти
си
ваљда
дошла
,
да
ми
јавиш
,
а
ја
ето
већ
на
моју
грдну
несрећу
,
знам
све
!
“
рече
јој
Даница
тихо
,
затим
се
гласно
заплака
,
и
од
једном
поче
да
се
заноси
.
Обе
госпође
прискоче
,
те
је
прихвате
и
посаде
на
старо
место
.
Мати
дохвати
с
прозора
стакло
са
сирћетом
и
ружиним
цветом
,
те
га
поднесе
Даници
,
да
га
омирише
.
Сокица
запрепашћена
не
могаше
ни
једне
речи
изговорити
,
па
збуњено
погледаше
час
на
ову
групу
,
час
на
Даничина
оца
.
Он
је
разумеде
.
Недељковић
се
маши
за
џеп
,
из
кога
извади
танку
хартију
,
на
којој
беше
и
наштампанога
и
писанога
,
те
је
пружи
Сокици
.
То
је
био
телеграм
о
смрти
Миливојевој
.
Послао
га
је
један
виши
официр
госпођи
Радосављевићки
,
и
то
овим
поводом
:
Кад
су
пошли
на
границу
,
онда
је
госпођа
Радосављевићка
,
кума
и
помајка
Миливојева
,
молила
овог
официра
,
да
за
случај
болести
или
какве
непријатности
Миливојеве
њу
одмах
о
томе
извести
,
и
да
буде
Миливоју
у
опште
на
руци
,
ако
би
му
што
затребало
.
На
жалост
,
овај
честити
официр
,
који
је
био
у
ВИИ
пуку
,
заједно
са
Миливојем
и
Љубомиром
,
с
којима
је
делио
добро
и
зло
,
морао
је
баш
тај
најтежи
и
најгрознији
комисион
да
изврши
,
на
који
ни
он
,
ни
добра
помајка
ни
слутилу
нису
.
Чим
је
Радосављевићка
добила
овај
телеграм
,
она
је
одмах
депешом
тражила
,
да
се
мртво
тело
пренесе
у
Београд
о
њеном
трошку
,
но
на
то
се
под
оним
околностима
на
Три-ушима
није
могло
ни
помишљати
.
Доцнијих
дана
,
било
је
то
управо
сасвим
немогуће
,
јер
је
непријатељ
освојио
све
положаје
до
Пирота
.
Радосављевићка
је
добила
депешу
о
смрти
Миливојевој
,
на
три
дана
раније
,
но
што
је
Сокици
писмо
Љубомирово
стигло
,
али
је
она
тек
данас
пре
подне
саопштила
Даници
и
њеним
родитељима
,
и
то
на
најштедљивији
начин
,
причајући
испрва
,
да
је
само
рањен
,
док
није
,
напослетку
,
полако
целу
несрећну
вест
исказала
.
Што
им
то
није
одмах
саопштила
,
чим
јој
је
јављено
било
,
извинила
се
тиме
,
што
се
поуздано
надала
,
да
ће
се
мртво
тело
моћи
овамо
пренети
,
па
је
за
тим
чекала
.
Цео
данашњи
дан
је
она
овде
код
Недељковићевих
,
тешећи
их
како
је
боље
могла
и
сама
неутешена
.
У
кући
се
цео
дан
ништа
окусило
није
,
само
се
нарицало
и
јадало
.
Сокица
читаше
телеграм
и
плакаше
,
затим
се
маши
у
недра
,
извади
мужевљево
писмо
и
пружи
га
Недељковићу
.
Кад
га
је
овај
прочитао
,
он
полако
рече
Сокици
,
да
не
би
Даница
чула
:
—
„
Господин
Љубомир
има
потпуно
право
.
Ми
морамо
заиста
бити
веома
обазриви
,
и
живо
мотрити
на
Даницу
.
Ви
ћете
ме
јако
обвезати
,
ако
пристанете
,
да
останете
код
нас
за
неко
време
,
па
да
сте
вазда
уз
њу
.
Ја
ћу
сам
отићи
вашој
кући
,
да
вам
децу
доведем
,
а
квартир
ћу
Ваш
добро
закључати
.
Код
нас
,
као
што
видите
,
има
,
толико
простора
,
да
би
могле
рахат
још
две
породице
с
нама
живети
.
У
осталом
,
Ви
сте
са
децом
потпуно
наши
гости
.
Останите
дакле
све
донде
,
док
Вам
се
муж
не
врати
.
Ја
Вас
у
име
свих
,
најискреније
молим
,
да
нам
то
не
одрекнете
“
.
Сокица
изјави
,
да
на
то
драговољно
пристаје
,
услед
чега
Недељковић
с
места
устане
,
изјавивши
јој
тихо
,
да
иде
по
њену
децу
.
Недељковић
изађе
на
улицу
,
па
како
у
близини
беше
постаја
фијакера
,
узме
један
пространији
,
и
упути
се
Сокицином
стану
.
У
кабинету
је
све
ћутало
.
У
великој
,
белој
порцеланској
пећи
пуцкала
је
сува
врљика
,
кад
јаче
,
кад
слабије
.
На
пољу
се
земља
белила
од
снега
,
који
падаше
у
разноликим
звездицама
.
Даница
беше
још
непрестано
у
заносу
.
У
један
мах
отвори
она
своје
велике
и
сузне
очи
,
па
посматрајући
анђеле
,
насликане
међу
белим
и
црвеним
ружама
на
плафону
,
рече
испрекидано
:
—
„
Небо
има
своје
звезде
...
ружа
има
свој
мирис
...
славуј
има
свој
глас
...
а
ја
сам
имала
њега
!
.
.
Небо
не
ће
своје
звезде
никад
изгубити
...
ружа
пропада
заједно
са
својим
мирисом
...
кад
угине
славуј
,
изумире
с
њиме
и
глас
му
...
.
само
ја
јадна
живим
без
њега
!
...
Миливоје
,
небо
моје
!
...
.
ружо
моја
!
...
славују
мој
!
...
твоја
те
је
Даница
изневерила
!
“
За
овим
наде
поново
у
занос
.
Нуна
два
месеца
бавила
се
већ
Сокица
,
као
гошћа
са
децом
,
у
Недељковићевој
кући
.
Сокица
је
била
прави
мелем
за
Даничину
болну
душу
.
Пређе
се
њих
две
нису
познавале
.
Тек
од
веридбо
са
Миливојем
настала
је
њихова
веза
,
која
је
сваким
даном
све
тешња
бивала
,
а
у
овим
тешким
временима
спојиле
су
се
њине
душе
потпуно
.
Сокица
није
имала
тако
високо
образовање
као
Даница
,
али
је
боље
познавала
практичну
страну
живота
,
те
је
то
много
припомогло
,
да
се
Даница
дала
поучавати
у
трпљењу
искушења
,
у
које
људи
тако
често
западају
.
Она
је
причала
Даници
о
себи
,
о
разним
Љубомировим
невољама
,
и
о
многим
другим
породицама
и
њиховим
страдањима
.
Које
то
,
а
које
опет
Сокичина
мила
дечица
,
са
којима
се
Даница
посведневно
бавила
,
учинило
је
,
те
је
она
очувала
свест
и
долазила
сваким
даном
све
више
себи
.
Недељковић
и
жена
му
благосиљали
су
Сокицу
,
и
њен
долазак
.
Она
и
њена
деца
били
су
стожер
око
кога
се
цео
домаћи
живот
Недељковићевих
обртао
.
То
је
паралисало
тугу
бар
у
толико
,
у
колико
је
она
сведена
у
обичне
границе
људске
жалости
,
те
јој
се
отео
мах
,
са
којим
је
у
почетку
хтела
несрећну
Даницу
да
,
захвати
,
и
баци
у
неизлечимо
лудило
.
Кад
се
навршило
већ
и
три
месеца
дана
,
одкад
је
Сокица
у
кућу
Недељковићевих
дошла
,
вратио
се
Љубомир
из
војске
,
пошто
се
овај
несрећни
рат
,
кобан
по
обе
стране
,
свршио
.
Из
писама
Сокичиних
био
је
Љубомир
извештен
где
је
она
,
и
какав
задатак
има
код
Недељковићевих
,
па
му
је
веома
мило
било
,
што
је
с
једне
стране
Сокици
поклоњена
толика
пажња
,
а
с
друге
,
што
је
Сокица
извршила
свој
задатак
онако
,
како
је
то
требало
учинити
према
драгој
успомени
на
мила
му
побратима
.
У
срцу
здраве
и
свесне
Данице
сачуваће
се
најбоље
,
до
смрти
,
трајни
спомен
на
мила
заручника
.
У
томе
срцу
живеће
Миливоје
и
даље
.
С
тога
је
било
веома
мудро
очувати
ово
срце
.
Љубомир
је
по
доласку
са
железнице
право
отишао
Недељковићевима
,
где
је
загрлио
своју
Сокицу
и
децу
,
а
Даницу
и
њене
родитеље
тешио
је
,
како
је
боље
могао
.
Даница
га
је
одмах
,
чим
је
стигао
,
запитала
,
е
да
ли
је
бар
какав
год
спомен
са
Миливојева
гроба
понео
,
нашто
се
Љубомир
маши
за
џеп
,
те
извади
груду
земље
,
и
преда
је
Даници
са
овим
речима
:
—
„
То
је
све
што
сам
могао
донети
.
У
овој
земљи
почива
његово
тело
.
На
ову
земљу
је
он
пао
,
кад
га
је
парче
од
гранате
погодило
.
У
овој
земљи
има
његове
крви
!
“
...
Даница
прими
и
разгледа
ову
груду
;
пољуби
је
,
просу
сузе
,
и
рече
дршћућим
гласом
:
—
„
Тешка
си
,
ова
земљо
,
за
његове
младе
груди
.
Тешка
си
и
моме
срцу
,
које
си
притиснула
,
па
опет
,
како
бих
ја
срећна
и
утешена
била
,
кад
би
ти
сада
постала
наше
заједничко
покривало
!
.
.
Света
земљо
!
...
чуваћу
те
и
неговаћу
,
залеваћу
те
мојим
топлим
сузама
,
докле
год
живети
узморам
.
У
тебе
ћу
да
усадим
бели
крин
,
који
ће
душа
његова
облетати
дању
и
ноћу
.
Тај
цветак
,
који
је
он
у
животу
толико
волео
,
причаће
ми
о
њему
,
док
не
дође
на
послетку
онај
блажени
час
,
који
ће
нас
на
свагда
сјединити
!
“
.
.
Истога
дана
заврши
се
гостопримство
Сокичино
,
те
она
са
Љубомиром
и
децом
,
после
заједничког
обеда
код
Недељковићевих
,
оде
и
намести
се
опет
у
својој
кући
.
Од
тада
,
па
сваки
дан
,
или
би
Даница
дошла
Сокици
,
или
ова
њој
.
Живеле
су
баш
као
две
добре
рођене
сестре
.
Жртва
.
У
овим
данима
сеђаше
Сима
Богатић
свагда
веома
расположен
у
своме
комптоару
.
Он
се
дивљаше
вишој
промисли
,
која
је
све
то
тако
добро
у
свету
удесила
,
да
капитал
свагда
побеђује
и
пресуђује
.
Његов
супарник
лежи
у
гробу
,
а
живео
би
насигурно
и
данас
још
,
мишљаше
Сима
,
да
није
био
обични
сиромашак
.
Богати
људи
и
богаташки
синови
ретко
иду
у
рат
или
се
бар
не
шаљу
на
опасна
места
.
Све
то
зна
Сима
из
свог
рођеног
искуства
.
Кад
се
наплаћује
пореза
,
чиновницима
се
она
одмах
одбија
од
плате
;
сиротињи
,
која
нема
службе
продају
се
јастуци
испод
главе
;
само
богаташа
не
сме
нико
да
дира
.
Он
плаћа
кад
хоће
!
...
Кад
понеки
сиромашак
,
са
својих
неколико
гроша
,
меће
на
лутрију
,
или
седне
из
очајања
да
се
коцка
,
што
је
готово
то
исто
,
немајући
зар
друга
начина
,
да
што
заради
,
онда
он
добија
надимак
:
„
коцкара
“
,
а
богаташу
се
за
исти
порок
придаје
звучно
име
:
„
банкера
“
!
...
Богаташ
сме
да
се
опија
и
прави
неред
по
гостионицама
.
За
њега
се
онда
каже
:
„
да
је
мало
весео
“
,
а
кад
то
сиромах
учини
,
њега
избацују
на
поље
и
терају
у
полицију
.
Нико
није
никоме
крив
,
што
није
богат
,
размишљаше
Сима
даље
,
за
то
треба
дара
,
па
ко
је
крив
онима
,
што
га
немају
,
или
онима
,
што
своја
наследства
профућкавају
?
!
...
Разуме
се
,
сиротиња
има
дара
за
науку
и
лепе
вештине
,
па
отуда
она
и
влада
умним
капиталима
,
но
колико
то
данас
у
српскоме
свету
вреди
,
видимо
сваки
дан
,
кад
пресретнемо
каквог
српског
уметника
или
песника
.
Ако
је
лепо
одевен
,
онда
је
насигурно
остао
кројачу
дужан
,
а
ако
је
похабан
,
онда
је
изгубио
сваки
кредит
.
Има
додуше
у
овоме
изузетака
,
али
то
су
или
пуке
случајности
,
или
тако
зване
аљкавости
.
Уопште
се
каже
:
„
одело
не
прави
човека
“
,
па
опет
је
то
данас
готово
једино
мерило
,
по
коме
се
код
образованих
људи
одређује
имовно
стање
.
Онај
сиромашак
,
који
лепим
оделом
заварава
свет
,
не
може
дуго
њиме
да
се
одржи
.
То
траје
само
за
извесно
време
,
до
првих
масница
,
из
којих
после
и
не
излази
.
На
жалост
,
сва
ова
расматрања
Симина
у
главном
су
истинита
.
Дефиниције
о
томе
богаташки
су
триумф
.
Само
она
једина
дефиниција
Симина
,
по
којој
за
богаство
треба
дара
,
скроз
је
циничка
.
Друштвена
несрећа
баш
лежи
у
томе
,
што
се
подле
и
ниске
ствари
,
помоћу
којих
се
у
данашње
време
обично
долази
до
богаства
,
крсте
оним
угледним
,
богоданим
називом
:
„
дар
!
“
Дар
је
чедо
божанства
и
муза
;
он
је
оно
више
надахнуће
вечне
истине
и
братске
љубави
.
Дар
је
дестилација
душа
и
срдаца
;
никад
и
ничим
непомућени
извор
искрености
и
поштења
.
Мало
га
има
на
свету
;
веома
мало
међу
људима
.
Оно
пламено
сунце
на
небу
,
које
нам
је
живот
дало
,
и
без
кога
би
наша
планета
с
места
постала
неископани
гроб
,
за
цело
се
стиди
свога
порода
,
гледајући
доле
на
своје
чедо
,
на
земљу
,
и
на
своју
унучад
,
на
људе
,
међу
којима
„
нема
љубави
!
“
као
што
рече
неумрли
Јакшић
.
На
валима
мржње
,
пакости
и
преваре
,
тога
општег
светског
потопа
,
лута
тамо
амо
,
нови
брод
Нојев
,
у
коме
је
сачувана
голубија
љубав
,
благост
и
врлина
.
У
томе
су
броду
они
изузеци
,
на
којима
остаје
,
да
обнове
овај
свет
,
кад
се
сасуши
море
зла
.
То
је
омладина
,
узданица
наша
!
.
.
Сима
Богатић
радосно
таре
руке
,
јер
добро
познаје
време
,
у
коме
живи
.
Он
је
сигуран
,
да
Коста
Недељковић
не
може
продати
своју
кућу
по
цени
,
јер
се
већ
на
све
стране
рашчуло
,
да
је
Коста
пропао
са
својом
трговином
.
Сими
то
годи
,
јер
све
то
иде
упоредо
са
његовим
новим
намерама
и
изгледима
.
—
„
Пре
Сливнице
“
,
говораше
Сима
сам
собом
,
„
трајао
је
још
жестоки
рат
,
сад
је
ето
настало
већ
примирје
!
“
На
овај
свој
сарказам
смејао
се
Сима
толико
,
да
су
га
вилице
заболеле
.
За
који
дан
,
па
ће
да
се
наврши
шест
месеци
,
време
,
у
коме
треба
Коста
да
исплати
своју
меницу
.
Он
долази
к
Сими
,
да
продужи
меницу
и
интерес
плати
.
Коста
зебе
у
срцу
,
јер
се
боји
освете
Симине
,
но
овај
махне
само
руком
,
на
рече
:
„
Лако
ћемо
човече
,
остави
то
сад
!
“
.
.
Сима
се
преобразио
,
но
Коста
стрепи
од
ове
промене
.
Дуг
није
Сима
интабулисао
на
кућу
,
јер
се
у
неком
погледу
још
тада
надао
,
да
од
оне
војске
,
која
је
пошла
против
Бугара
,
не
ће
баш
сви
кући
вратити
,
па
као
мишљаше
,
да
није
умесно
одмах
се
мразити
.
Он
је
погодио
,
баш
као
што
је
граната
погодила
несрећног
Миливоја
.
Кад
је
прошло
и
других
шест
месеца
,
Коста
опет
долази
Сими
ради
продужења
менице
,
а
овај
му
поставља
алтернативу
:
—
„
Даницу
или
стечај
!
“
—
„
Ако
си
вољан
,
рече
Сима
,
да
ти
постанем
зет
,
па
ако
на
то
и
Даница
пристаје
,
све
ће
бити
заборављено
.
Меницу
поништавам
,
а
позајмљујем
ти
нових
три
хиљаде
дуката
,
па
тргуј
с
њима
поново
,
како
хоћеш
.
Ни
за
овај
нови
дуг
не
тражим
писмена
,
нити
ћу
га
икад
тражити
.
Отплаћуј
га
како
можеш
.
Сад
,
воља
ти
је
овако
,
па
да
буде
мир
и
љубав
,
или
онако
,
па
да
ти
отворим
стечај
!
“
Коста
уздише
;
пробијају
га
седам
знојева
;
тражи
да
се
размисли
.
На
послетку
,
ипак
моли
Симу
за
продужење
последњег
сталног
рока
.
Сима
се
само
смеши
,
па
понавља
алтернативу
.
Коста
изјављује
,
да
он
није
господар
од
Даничине
руке
,
а
напомиње
и
жалосне
прилике
у
кући
.
На
ово
му
Сима
примећује
,
да
је
време
најбољи
лекар
!
...
Коста
иде
кући
,
а
путем
премишља
о
Симиној
резолуцији
.
Он
би
сад
као
и
пристао
,
да
му
Сима
буде
зет
.
Било
је
време
,
кад
није
пристајао
,
да
то
когод
други
буде
осим
Симе
.
Но
да
,
доцније
,
она
сцена
у
врту
спрам
месечине
,
па
његово
родитељско
срце
!
...
Али
сад
ето
опет
...
Миливоје
умро
,
па
девојка
треба
да
се
уда
,
али
ко
зна
?
...
размишљаше
Коста
,
хоће
ли
она
сад
у
опште
да
се
уда
?
...
Та
тек
је
година
дана
прошла
!
...
На
послетку
изгледа
,
као
да
је
Сима
вољан
,
да
и
дуже
чека
,
јер
он
оно
рече
:
„
време
је
најбољи
лекар
!
“
Питање
је
сад
само
,
које
он
време
управо
мисли
,
да
ли
оно
пре
,
или
после
венчања
?
...
У
таким
мислима
,
стигне
Коста
до
гостионице
код
„
Руског
Цара
.
“
Одкад
је
Миливоје
умро
,
Коста
,
због
кућевне
жалости
,
није
нигде
свраћао
на
пиво
,
него
му
се
оно
кући
доносило
,
а
сад
,
било
је
већ
превалило
подне
,
сврати
он
у
ову
гостионицу
,
више
ради
тога
,
да
се
мало
прибере
,
но
ради
жеђи
,
која
га
је
,
узгред
речено
,
ипак
доста
мучила
,
јер
му
је
Сима
са
својим
разговором
прилично
зноја
истерао
.
Уз
то
ваљало
му
је
код
куће
о
свему
томе
још
и
са
женом
разговарати
,
па
је
намислио
,
да
се
као
мало
спреми
за
тај
тугаљиви
разговор
.
Но
чим
се
присетио
,
да
ту
тек
Даница
има
своју
завршну
реч
,
он
,
седајући
за
сто
у
гостионици
,
доста
гласно
викну
:
—
„
Та
то
апсолутно
никад
бити
не
може
!
“
да
је
гост
,
који
за
истим
столом
читаше
новине
и
овима
заклоњен
беше
,
новине
уклонио
и
Косту
зачуђено
погледао
,
мислећи
зар
,
да
га
је
Коста
ословио
.
На
ово
се
обоје
погледаше
,
поздравише
,
и
—
руковаше
.
Гост
тај
био
је
Петар
Радосављевић
.
Дуго
времена
нису
се
они
видели
;
управо
од
оног
времена
,
откад
се
прочуло
,
да
је
Коста
сасвим
посрнуо
са
иметком
,
и
да
је
радњу
другоме
,
испод
руке
,
јефтино
продао
.
За
то
време
није
ии
Петрова
жена
долазила
више
Недељковићевима
.
Томе
се
не
треба
ни
чудити
.
Сви
знамо
да
је
тако
међу
људима
,
а
и
српска
пословица
лепо
каже
:
„
неста
блага
,
неста
пријатеља
!
“
Сад
сигурно
не
би
ни
Петрова
жена
дала
што
од
прихода
са
својих
спахилука
у
Румунији
.
Оно
јесте
,
да
је
кумче
умрло
,
но
Даница
је
још
жива
,
коју
је
она
тако
неизмерно
волела
,
и
на
коју
би
сад
требао
и
Миливојев
део
симпатија
да
пређе
.
Али
све
бадава
!
.
.
Милици
ово
не
пада
никако
на
памет
!
...
И
код
овога
нас
поучава
друга
лепа
српска
пословица
,
која
вели
:
„
што
даље
од
очију
,
даље
од
срца
!
“
...
Помоћ
се
обично
онда
нуди
,
кад
знамо
,
да
је
понуђени
не
треба
,
или
је
не
може
да
прими
.
Коста
и
Петар
пију
пиво
и
разговарају
се
.
Петар
га
пита
откуда
иде
,
а
Коста
му
прича
о
својој
муци
са
Симом
.
Коста
му
искрено
и
отворено
исприча
целу
ствар
,
јер
зна
,
да
је
Петар
дискретан
човек
,
а
у
неком
погледу
рад
је
и
Петра
да
изазове
,
не
би
ли
га
сад
он
спасао
.
Од
Петра
би
Коста
сада
веома
радо
примио
помоћ
.
Но
то
више
не
иде
.
Пропалог
трговца
не
ће
да
помогне
више
ни
рођени
брат
.
Таква
је
судба
његова
.
Остаје
му
само
још
,
да
,
или
буде
сензал
,
или
да
мољака
оне
,
који
су
пређе
њему
са
страхопоштовањем
капу
скидали
,
да
га
наместе
за
каквог
мањег
општинског
чиновника
.
Петар
му
саветује
да
даде
Даницу
за
Симу
,
па
ће
бити
спасен
и
срећан
човек
.
Што
Даница
бајаги
не
ће
,
то
су
,
вели
он
,
само
„
малзафларије
“
.
Није
ни
његова
жена
пошла
за
њега
из
љубави
,
па
шта
јој
фали
?
!
.
.
Скоро
свака
девојка
има
пре
удадбе
по
неки
мањи
или
већи
роман
,
који
преболи
,
и
од
ког
се
излечи
,
кад
се
уда
за
свога
правог
суђеног
.
Петар
подсети
још
Косту
,
како
је
недавно
читао
Сафира
,
па
како
тамо
на
једном
месту
стоји
,
да
прва
девојачка
љубав
и
није
ништа
друго
,
до
она
прва
вода
,
којом
се
празно
буре
испере
,
како
ће
за
овом
,
да
дође
она
права
течност
,
која
је
одређена
.
Петар
,
код
овог
разговора
са
Костом
,
не
ће
чак
ни
да
је
довољно
озбиљан
,
но
непрестано
приклапа
,
и
запиткује
Косту
за
сасвим
друге
ствари
,
које
и
не
спадају
овамо
.
Богаташи
су
увек
такви
према
невољницима
.
Они
се
титрају
са
туђом
муком
,
јер
им
то
чини
забаву
.
„
Сит
гладноме
не
верује
!
“
Коста
виде
,
да
се
са
Петром
не
ће
помоћи
,
па
зато
устане
,
плати
своје
пиво
,
опрости
се
,
и
оде
кући
.
Но
онде
сад
није
више
онако
,
као
што
је
пре
било
.
Назив
„
пуна
кућа
“
,
није
се
нише
подударао
са
правим
стањем
њеним
.
Кад
се
живи
од
готовине
,
онда
се
живот
проводи
у
зебњи
,
а
кад
се
нема
више
ни
готовине
него
се
непрестано
позајмљује
,
а
конто
неке
продаје
,
као
што
је
то
случај
сада
код
Косте
,
онда
се
такав
живот
зове
патнички
,
јер
позајмице
иду
с
натегом
,
па
обично
баш
онда
омахну
,
кад
је
човеку
највећа
нужда
.
Перса
,
као
домаћица
,
то
највише
осећа
.
Навикнута
на
вазда
пуну
кућу
,
постала
је
сада
у
овој
оскудици
нервозна
.
Млађе
више
не
може
да
држи
,
па
већ
по
одавно
,
све
теже
и
лакше
послове
,
раде
њих
две
,
она
и
Даница
.
Стање
несносно
,
живот
патнички
,
будућност
страшна
!
...
Кад
је
Коста
својој
жени
саопштио
одлуку
Симину
,
ова
се
није
ни
мало
промишљала
,
но
је
одмах
отворено
пристала
,
да
се
Даница
уда
за
Симу
.
—
„
Шта
друго
и
да
чинимо
?
“
рече
она
Кости
,
„
зар
у
нашој
старости
да
кукамо
за
парчетом
хлеба
;
зар
сада
,
кад
нам
највише
неге
треба
,
да
тражимо
од
оних
милостињу
,
од
којих
смо
досад
увек
бољи
били
?
Симина
је
понуда
сјајна
!
...
Ја
тек
сад
почињем
увиђати
,
да
то
баш
није
рђав
човек
.
Па
реци
сам
,
зар
има
на
овом
свету
још
неког
,
који
би
ти
толико
учинио
?
Ето
ми
причаш
сам
,
како
се
Петар
понаша
,
а
и
Милице
нам
никад
више
нема
,
а
овамо
ми
пређе
нуди
читаве
спахилуке
!
...
Но
тако
је
,
дабоме
,
данас
у
свету
.
Даје
се
само
тамо
,
где
се
има
,
а
од
пострадалих
људи
бега
цео
свет
!
...
Са
Даницом
имаћемо
још
понајвећу
муку
.
Она
мрзи
Симу
из
дубине
душе
.
Мрско
јој
је
и
само
име
његово
.
Но
полако
само
,
па
ће
се
ваљда
и
она
окренути
.
Остави
ти
то
само
мени
!
“
Коста
даде
жени
у
свему
за
право
,
па
се
чисто
зарадова
,
што
му
је
жена
примила
сама
на
себе
тај
најтежи
задатак
,
да
Даницу
обрлати
.
Даничин
ум
,
карактер
,
и
њена
напаћена
душа
,
улевали
су
у
оца
толико
респекта
,
да
он
сам
и
није
осећао
у
себи
те
подобности
и
смелости
,
да
је
за
ово
ослови
.
Међутим
разборита
Даница
,
мотрила
је
на
све
ово
пажљивим
оком
.
Невоља
њених
родитеља
била
је
за
њу
једини
предмет
,
о
коме
је
она
размишљала
дан
,
ноћ
.
Да
би
спасла
кућу
од
оскудице
,
која
постајаше
свакога
дана
све
већа
,
изјавила
је
Даница
,
једном
о
ручку
,
родитељима
,
да
је
вољна
давати
часове
из
страних
језика
и
музике
,
но
отац
,
поносит
на
дојакошњи
углед
свој
,
и
навикнут
на
независни
положај
породице
му
,
згране
се
на
ово
,
изјавивши
,
да
ће
се
пре
убити
,
но
што
ће
ово
дозволити
.
Даница
затим
предложи
,
да
шије
у
кући
бели
шав
за
трговине
,
па
да
се
то
преко
Сокице
уновчи
,
но
ово
опет
не
даде
мати
,
тврдећи
,
да
ће
се
и
ово
брзо
сазнати
,
па
је
то
онда
још
већа
брука
и
срамота
!
.
.
У
даљем
овом
породичном
разговору
,
истрчи
се
мати
,
па
спомене
Симу
.
Даница
на
ово
само
заћута
.
Мати
охрабрена
овим
ћутањем
,
чему
се
најмање
надаше
,
исприча
јој
целу
Симину
поруку
.
За
све
то
време
читао
је
Коста
новине
,
заклонивши
њима
своје
лице
.
Кад
је
мати
,
у
згодноме
тренутку
,
запитала
Даницу
,
да
ли
је
вољна
,
да
пође
за
Симу
,
додајући
,
да
ће
то
бити
њихов
општи
спас
,
насмехнула
се
Даница
само
,
и
на
све
одмах
пристала
.
Ни
једном
једином
речи
није
се
противила
.
Но
у
осмеху
Даничином
беше
изражен
такав
бол
,
од
кога
је
срце
материно
задрхтало
.
Она
плаха
туга
,
која
беше
исписана
на
лепом
лицу
Даничином
,
доби
неки
виши
,
божанствени
,
управо
светитељски
израз
.
Мати
порумене
.
Она
виде
и
познаде
жртву
.
Отац
изађе
нагло
из
собе
,
не
би
ли
икако
сакрио
своје
сузе
.
Кад
је
у
скоро
Сокица
посетила
Даницу
,
па
се
изненадила
њеним
саопштењем
о
удадби
,
рекла
је
њој
Даница
.
—
„
Немој
томе
свему
да
се
чудиш
.
Ја
нисам
више
она
Даница
,
која
сам
пређе
била
.
За
мене
је
овај
садањи
,
а
и
потоњи
живот
,
само
једна
дужност
према
родитељима
.
Зар
ја
да
заборавим
на
онај
узвишени
прелом
очев
у
башти
,
кад
нас
је
благословио
и
мени
срећу
донео
?
Он
је
жртвовао
тој
мојој
срећи
,
све
што
је
имао
:
углед
трговачки
,
своје
амбиције
и
своје
имање
.
Он
је
жртвовао
себе
и
мајку
,
за
мене
.
Зато
ћу
ја
сада
да
се
жртвујем
за
њих
.
Та
ја
и
тако
само
вегетирам
.
Моја
душа
и
моје
срце
сахрањени
су
заједно
са
Миливојем
,
а
мој
живи
леш
нека
иде
онамо
,
куд
га
носе
таласи
овог
прозаичног
живота
.
Ја
више
нити
осећам
,
нити
љубим
.
Сима
Богатић
је
за
мене
,
као
и
ма
когод
