Приђему
,
па
се
испрси
и
тресну
ногом
о
ногу
.
—
Господин
поручник
,
молим
покорно
!
—
Шта
је
Бојко
?
—
пита
га
поручник
.
—
Молим
за
дозволу
да
обиђем
кућу
?
—
Бога
ми
,
Бојко
...
узе
затезати
поручник
.
—
Није
далеко
,
ено
преко
оних
њива
,
ено
се
догледа
.
—
Је
л
’
оно
?
—
учини
поручник
.
—
Јес
,
господин
поручник
!
Оставио
сам
саме
жене
с
децом
,
па
да
видим
како
су
прошли
.
Нећу
седети
,
само
да
навирим
,
да
се
поздравим
,
па
ето
ме
!
—
Е
кад
је
тако
близо
а
ти
хајде
.
Па
немој
само
да
навириш
,
поздрави
се
лепо
са
својима
и
проговори
.
Отуд
,
од
твоје
куће
догледа
се
овамо
,
кад
видиш
да
крећемо
а
ти
хајде
за
нама
.
—
Хвала
,
господин
поручник
!
—
кликну
Бојко
весело
,
осврте
се
па
нас
погледа
све
редом
,
као
да
би
хтео
да
један
део
своје
среће
и
нама
да
,
па
се
отисну
с
друма
у
њиве
и
поче
прескакати
потоке
и
плотове
па
све
пречицом
оде
као
тане
из
пушке
.
Ми
гледамо
за
њим
како
граби
па
и
радујемо
се
његовој
срећи
и
завидимо
му
.
—
Их
,
благо
њему
!
—
рећи
ће
један
.
—
И
на
тебе
ће
доћи
ред
!
—
додаје
други
.
—
Хоће
ако
подржи
овако
!
—
теши
сам
себе
онај
први
па
додаје
:
—
Изгледа
ми
као
да
се
сад
бијем
за
моју
њиву
.
Само
нека
кренемо
,
нек
не
губимо
овако
време
,
па
чини
ми
се
зубима
ћу
клати
непријатеља
кад
сагледам
своје
село
.
—
А
како
ти
је
било
тек
кад
си
га
напуштао
,
па
гледаш
очима
како
непријатељ
улази
у
твоје
село
.
—
Нисмо
прошли
овуда
и
хвала
Богу
те
нисмо
!
Бојко
уђе
у
кућу
,
уђе
и
остаде
нешто
.
Почеше
овамо
већ
да
му
броје
колико
је
остао
,
почињу
да
праве
и
шале
на
његов
рачун
,
па
и
да
га
дозивају
и
да
звижде
,
ма
да
се
доле
до
Бојкове
куће
не
би
ни
чуло
.
Паметнији
ће
међу
њима
рећи
:
—
Море
,
оставите
човека
с
миром
,
знате
како
је
кад
се
види
са
својима
.
И
послушаше
,
те
га
оставише
на
миру
али
се
Бојко
боме
дуго
,
врло
дуго
задржа
,
те
рекоше
неки
да
пошаљемо
по
њега
.
Заборавиће
се
,
веле
,
па
ће
остати
те
навући
кривицу
себи
.
Потраја
још
доста
дуго
,
те
се
сви
озбиљно
забринусмо
што
се
не
враћа
.
—
Да
опалимо
један
метак
—
вели
каплар
—
па
ако
је
и
заспао
пробудиће
се
.
—
Јок
море
,
сад
ће
он
.
Знаш
како
је
,
заговорио
се
с
децом
па
и
не
осећа
како
време
промиче
.
У
том
се
Бојко
појави
на
капији
крај
вратница
и
сви
гракнуше
.
Али
Бојко
не
полази
овамо
к
нама
,
већ
стао
пред
капију
и
гледа
.
Гологлав
,
пушка
му
о
рамену
,
стао
и
гледа
да
види
ваљда
јесмо
ли
још
на
друму
или
смо
кренули
.
Узеше
опет
наши
да
му
довикују
и
да
звижде
,
и
ако
се
не
чује
донде
,
а
он
стоји
пред
вратницама
,
гледа
овамо
а
не
миче
.
—
Пази
нико
га
од
његових
не
испраћа
!
—
приметиће
неко
и
одиста
,
сад
нам
тек
паде
у
очи
да
нико
његов
не
изађе
за
њим
,
те
узесмо
да
објашњавамо
то
.
У
том
Бојко
,
који
се
још
никако
не
маче
с
места
,
скиде
пушку
с
рамена
и
обори
је
на
руке
,
па
је
онда
диже
до
ока
и
нанишани
овамо
,
право
на
нас
.
Док
се
ми
само
окретосмо
једно
другом
а
Бојкова
пушка
плану
и
тане
просвира
изнад
наших
глава
.
—
Шта
му
би
?
—
запиташе
се
с
разних
страна
и
још
не
стигоше
да
један
другоме
одговоре
а
оно
пушка
и
по
други
пут
плану
и
тане
просвира
баш
измеђ
нас
.
—
Ама
ко
то
пуца
?
—
скочи
поручик
и
док
хтедоше
да
му
обрате
пажњу
на
Бојка
,
Бојкова
пушка
отпоче
убрзаном
паљбом
:
пљас
и
један
с
леве
стране
друма
дрекну
:
—
Јаој
,
погоди
ме
!
Сви
се
ускомешасмо
,
сви
узбунисмо
а
Бојко
и
даље
стоји
тамо
на
вратницама
и
пуни
пушку
и
наставља
журно
паљбу
на
нас
.
Паде
још
један
и
то
овај
погођен
у
срце
.
Није
ни
зенуо
.
—
Брзо
,
шта
чекате
,
шта
сте
се
збунили
?
—
дречи
поручник
.
—
Да
пуцамо
?
—
пита
наредник
.
—
Пуцајте
!
...
или
...
чекај
!
Има
у
кући
деце
,
нису
крива
!
Дет’де
један
с
једне
а
други
с
друге
стране
па
га
опколите
.
Хоћу
жива
да
ми
га
доведете
.
А
ви
остали
полезте
,
не
гините
лудо
!
Војници
су
се
већ
израније
склонили
или
причучнули
у
јарак
крај
друма
а
неки
и
полегали
.
Одвоји
се
једна
десетина
те
крену
низ
друм
а
друга
десетина
прескочи
јарак
те
кроз
њиве
.
Тек
што
ова
десетина
прескочи
јарак
а
из
ње
један
паде
рањен
од
Бојкове
пушке
.
То
већ
трећи
.
Ја
сам
пошао
са
првом
десетином
,
јер
некако
поручник
погледа
у
мене
кад
рече
да
се
одвојимо
у
потере
.
Трчали
смо
низ
друм
,
па
кад
смо
измакли
правцу
у
коме
је
Бојко
пуцао
и
његовом
погледу
,
ускочисмо
и
ми
преко
јарка
,
те
кроз
њиве
право
иза
куће
.
Дотле
су
већ
стигли
и
они
с
друге
стране
,
те
опколисмо
тако
кућу
да
нам
не
може
умаћи
.
—
Бојко
,
предај
се
!
—
викнух
баш
ја
главом
,
скривен
иза
ћошка
.
Он
престаде
да
пуца
и
спусти
пушку
.
Притрчасмо
и
једни
и
други
и
дочепасмо
га
за
руке
а
каплар
отпаса
тканице
и
поче
му
везивати
руке
.
Бојко
се
није
отимао
,
он
је
дозвољавао
да
се
чини
с
њим
шта
се
хоће
;
он
је
само
дрхтао
и
тресао
се
целим
телом
а
из
замагљених
и
крвавих
очију
врцале
му
сузе
и
промуклим
,
загушеним
гласом
драо
се
:
—
Пустите
ме
,
пустите
ме
да
их
побијем
све
!
Пустите
ме
да
их
побијем
?
—
Шта
учини
море
!
—
дрекну
каплар
и
потеже
разјарен
да
га
удари
песницом
.
Али
га
не
удари
,
и
он
га
је
волео
као
и
ми
,
него
га
само
дочепа
за
гушу
и
затресе
узвикујући
:
Шта
учини
,
море
?
Бојко
само
ћути
,
дахће
од
умора
,
на
слепоочници
му
бију
модре
жиле
,
колута
очима
и
гризе
изгореле
усне
из
којих
му
већ
шикће
крв
.
Не
можеш
да
га
познаш
,
лице
му
се
сасвим
унаказило
,
по
челу
му
се
исписале
бразде
и
онај
његов
осмех
сасвим
се
избрисао
.
Док
смо
се
мајали
око
Бојка
а
један
од
војника
,
који
је
ушао
био
у
кућу
да
види
има
ли
кога
тамо
и
да
пита
шта
би
човеку
,
изађе
отуд
блед
као
восак
.
—
Их
,
људи
Божји
,
одите
да
видите
несрећу
и
грехоту
!
Потрчасмо
сви
у
кућу
сем
двојице
тројице
,
који
осташе
крај
Бојка
.
Потрчасмо
и
устависмо
се
на
вратима
.
Не
дај
ти
Боже
да
очима
својим
видиш
оно
што
смо
ми
сагледали
.
Све
поклано
,
све
живо
по
кући
лежи
у
усиреној
крви
.
И
сад
ми
пред
очима
она
крв
и
она
несрећа
.
Стара
мајка
,
како
потрчала
ваљда
да
заклони
и
унуче
,
ударена
кундаком
и
лобања
јој
располућена
те
лежи
крај
огњишта
.
Одмах
до
ње
,
држећи
се
и
сад
још
руком
за
бабину
сукњу
,
девојчица
преклана
преко
грла
.
То
је
она
,
што
Бојко
причаше
да
је
кућаница
,
да
је
мудра
.
Њене
мудре
очице
остале
су
отворене
а
силна
крв
,
која
јој
се
просула
из
грла
,
прелила
јој
одело
црвенилом
те
изгледа
као
откинута
и
увела
булка
.
Мало
даље
,
у
једном
углу
,
лежи
млада
жена
грлећи
чврсто
рукама
Ранка
,
онога
што
воли
школу
.
Мајка
сва
избодена
бајонетима
а
дете
разбијене
главе
.
На
сред
куће
,
као
преклана
тичица
,
лежи
у
крви
својој
Бата
,
онај
Бата
што
се
увек
смеје
,
што
је
увек
весео
,
што
је
срећа
очева
и
мајчина
.
Бата
лежи
у
крви
,
полеђушке
и
смеши
се
,
и
сад
се
у
смрти
смеши
.
Злочин
је
морао
бити
извршен
још
пре
неколико
дана
јер
је
крв
крај
лешева
била
тврдо
усирена
,
лица
су
у
мртваца
већ
била
увела
и
осећао
се
задах
лешина
.
—
Их
,
грехоте
!
—
учини
и
сам
каплар
.
—
Грешни
Бојко
,
како
и
да
не
полуди
!
—
додаје
други
.
—
А
кој
’
отац
не
би
полудео
кад
би
сагледао
ово
!
—
вели
трећи
.
—
И
виш
’
у
лудилу
је
пуцао
на
нас
,
мислио
је
бије
непријатеља
који
му
је
кућу
ископао
!
—
размишља
опет
каплар
.
—
Море
,
пуцао
бих
ја
и
на
Бога
!
—
додаде
један
од
оних
у
чије
ћемо
село
сутра
ући
.
Поведосмо
Бојка
везана
,
али
га
нисмо
грдили
успут
,
жалили
смо
га
и
казивали
му
благе
речи
,
али
их
он
није
разумео
.
Не
знам
је
ли
мој
сусед
наставио
и
даље
казивање
.
Довде
сам
слушао
са
пажњом
а
затим
ме
је
сан
савладао
.
И
чудан
сам
сан
уснио
те
ноћи
.
Као
на
липљанској
станици
,
па
се
искупио
силан
народ
око
сандука
из
којега
се
расуло
ордење
Карађорђеве
Звезде
.
Па
ту
као
ђенерал
Гојковић
,
бела
му
брада
до
колена
,
стоји
крај
вагона
,
диже
оне
златне
крстове
и
пита
сваког
редом
и
даје
сваком
редом
.
Па
наишао
и
Бојко
и
смеши
се
а
ђенерал
га
пита
:
—
Колико
су
ти
деце
Аустријанци
поклали
?
—
Троје
,
господине
ђенерале
!
—
одговара
Бојко
.
—
Е
,
ево
ти
три
крста
,
а
ево
још
,
узми
још
—
и
даје
ордене
.
Али
ти
крстови
као
да
нису
златни
а
нису
ни
мали
те
се
не
могу
на
грудима
понети
,
већ
велики
и
тешки
.
Повио
се
грешни
Бојко
носећи
их
на
леђима
,
ознојио
се
и
посустао
те
као
запомаже
:
„
Помагајте
,
људи
,
не
могу
ја
сам
ове
крстове
понети
!
“
И
ми
му
прилазимо
и
свако
од
нас
прима
по
један
и
свако
свој
крст
носи
...
XВИИ
Четрдесет
хиљада
мученика
Од
јутрос
закрчио
друм
који
води
из
Штимње
у
Призрен
.
Друм
се
и
не
види
већ
само
кроз
равну
пољану
протеже
се
црна
жива
линија
која
се
креће
,
повија
,
гамиже
као
оно
кад
мрави
из
мравињака
обележе
собом
пут
којим
крећу
на
посао
.
Пошло
је
све
што
је
ноћас
отпочинуло
у
Штимњи
;
кренуло
је
и
оно
што
је
стигло
од
јутрос
из
Липљана
а
не
смело
се
задржати
на
одморак
,
наставило
је
пут
и
оно
што
непрестано
стиже
са
фронта
,
што
тамо
не
може
више
бити
од
користи
.
Сад
се
већ
јасно
чује
топовско
пуцање
јер
борбе
се
воде
негде
у
близини
и
гомила
иде
ћутећи
,
погнуте
главе
,
као
ред
осуђених
којима
је
већ
саопштена
пресуда
.
Небо
је
пуно
тужне
боје
те
сурову
слику
једнога
читавога
народа
који
креће
у
збег
,
у
планине
,
осветљава
неком
мистичном
маглицом
која
,
као
покров
изаткан
из
прегорелих
сунчаних
зракова
,
тајанствено
обавија
беду
и
невољу
.
Сећам
се
једнога
нашега
вајара
који
је
тугу
тако
заогрнуо
провидним
велом
испод
којега
се
сузе
нису
виделе
али
су
се
осећале
.
Немогуће
је
било
оком
схватити
сву
величину
невоље
која
је
кретала
од
јутрос
.
Свако
је
видео
само
најужу
слику
око
себе
а
далеко
му
је
измицало
погледу
оно
што
је
пред
њим
и
оно
што
је
за
њим
.
Тек
кад
је
сунце
мало
више
одскочило
,
пре
но
што
ћемо
из
косовскога
равништа
ући
у
дубоки
црнољевски
кланац
,
сео
сам
на
једно
оборено
дрво
,
на
први
одморак
и
тада
ми
је
пред
очима
промицала
слика
за
сликом
,
од
којих
је
свака
засебно
представљала
једну
целину
беде
и
невоље
а
све
заједнички
,
повезане
,
целу
трагедију
једнога
народа
.
Промиче
батерија
тешко
извлачећи
гломазне
точкове
из
дебелога
блата
које
је
покрило
разривен
и
пролокан
друм
.
Напред
јаше
командир
препланула
и
уморна
лица
по
коме
су
дубоким
браздама
исписани
сви
напори
дуготрајних
и
надчовечанских
бораба
и
све
разочарење
једнога
честитога
старешине
који
је
,
сем
храбрости
,
улазио
увек
у
борбу
и
са
вером
у
победу
.
Заваљене
капе
далеко
изнад
чела
а
оборене
главе
,
он
прелази
у
памети
све
оне
славне
борбе
из
1912
,
1913
,
1914
и
1915
године
,
које
је
ова
батерија
,
од
које
се
он
никад
ваљада
није
одвајао
,
водила
.
И
сада
на
путу
повлачења
,
душу
му
обузима
неко
осећање
стида
које
га
мучи
и
са
којега
он
не
диже
главу
и
избегава
да
се
сретне
погледом
са
бегунцима
кроз
чије
густе
редове
промиче
.
Коњи
у
запрези
покривени
блатом
,
уморни
и
малаксали
једва
крећу
;
седла
на
њима
већином
празна
,
они
који
су
их
јахали
остали
су
тамо
,
на
бојишту
.
Кад
удари
точак
у
какав
камен
,
каре
шупљо
зазвоне
као
што
празнина
звони
.
У
њима
нема
више
муниције
,
испуцало
се
,
изгинуло
се
и
—
сад
се
повлачи
,
ако
се
бар
могу
да
спасу
топови
да
не
падну
у
руке
непријатељу
.
Одмах
за
батеријом
иду
једне
таљиге
пуне
ствари
и
дечице
.
Љупке
дечје
главице
вире
увијене
у
мараме
,
шалове
и
ћебад
а
мајка
,
носећи
још
и
одојче
на
руци
,
прати
кола
са
најдрагоценијим
товаром
.
Коњић
нарамљује
на
једну
ногу
,
извлачи
кола
из
блата
амовима
искрпљеним
канапом
и
настављеним
ужетом
.
Њега
води
старац
који
се
и
сам
помаже
батином
да
не
би
посрнуо
.
Син
му
је
под
пушком
;
можда
оно
што
се
чује
од
јутрос
и
његова
пушка
пуца
и
не
слутећи
да
недалеко
иза
фронта
промиче
његова
породица
,
његова
деца
и
све
добро
његово
.
Деда
,
на
коме
је
остала
кућа
и
брига
,
опремио
је
расушене
таљиге
које
су
се
биле
расточиле
под
стрејом
,
окрпио
је
ужетом
и
канапом
старе
амове
,
који
су
висили
у
кући
иза
врата
:
мајка
је
измесила
пуну
врећу
проја
,
те
су
тако
кренули
у
збег
за
осталим
светом
одмичући
се
по
неколико
часова
дневно
,
онолико
колико
је
деда
могао
да
ходи
,
онолико
колико
је
коњић
могао
да
тегли
.
Пошли
су
за
светом
,
за
народом
,
не
питајући
куда
и
сад
иду
не
знајући
куда
и
не
слутећи
да
ће
ускоро
наићи
на
албанске
планине
где
ће
им
таљиге
бити
сувишне
а
бедни
коњић
тешко
моћи
на
себе
примити
да
понесе
једну
породицу
а
стари
деда
тешко
моћи
примити
на
себе
да
понесе
једну
тако
тешку
бригу
.
За
таљигама
иду
једна
воловска
кола
опет
претоварена
стварима
,
женама
и
децом
.
Вочићи
тешко
дахчу
и
посрћу
немогући
да
извуку
кола
која
сваки
час
упадају
у
пролоке
,
а
две
три
снахе
које
иду
крај
кола
сваки
час
подмећу
рамена
и
младом
снагом
својом
износе
кола
.
За
овима
иду
пешке
остаци
неког
енглеског
артиљеријског
одељења
које
одступа
из
Београда
.
Ови
туђинци
,
који
су
до
пре
неки
дан
бранили
српску
престоницу
,
зашли
су
сад
у
српске
планине
да
са
нама
заједно
поделе
судбину
једнога
несретнога
народа
.
Кренули
отуд
,
са
далеких
северних
острва
,
пребродили
пространа
мора
,
да
нам
донесу
не
толико
помоћ
колико
веру
да
у
овој
гигантској
борби
нисмо
сами
,
да
је
до
нас
кадра
допрети
рука
моћних
,
да
над
нама
бди
брига
моћних
.
Па
како
је
и
та
вера
немоћна
пред
силом
!
За
Енглезима
брекће
и
стење
сав
блатом
умазан
један
аутомобил
пун
народа
који
се
гуши
у
њему
.
Он
иде
истом
брзином
којом
и
воловска
кола
а
тако
често
и
застаје
немогући
да
извуче
точак
који
се
зарива
више
осовине
у
житка
блатна
језера
која
испуњавају
пролоке
.
Светина
,
која
се
натоварила
на
аутомобил
,
час
слази
с
њега
да
га
извлачи
час
се
пење
да
он
њу
извуче
.
За
аутомобилом
лагано
шкрипе
гломазна
воловска
кола
са
државним
воловима
,
претоварена
неким
сандуцима
,
гвозденим
креветима
и
кутијама
са
инструментима
а
преко
свега
тога
поседале
милосрдне
сестре
,
увијене
у
војничке
шињеле
,
са
прљавим
белим
марамама
око
главе
и
црвеним
крстом
више
чела
.
То
су
остаци
неке
руске
мисије
и
доктор
,
шеф
мисије
,
у
гломазним
мужичким
чизмама
,
улепљеним
блатом
више
колена
,
са
забаченом
качкетом
унатраг
и
наочарима
спалим
на
врх
носа
,
иде
напред
и
води
волове
за
узицу
.
Па
онда
се
нижу
тако
редом
слика
за
сликом
.
Читав
бескрајан
низ
војних
кола
са
натписом
са
стране
којој
команди
припадају
,
прекинут
по
где
где
каквим
сеоским
колима
,
таљигама
или
двоколицама
које
се
ненадлежно
унеле
у
ред
.
Та
војничка
кола
представљају
залутале
делове
појединих
команда
,
измешане
,
без
реда
,
растурене
тако
да
се
јасно
види
како
свако
за
се
и
за
свој
рачун
тегли
.
Једна
санитетска
кола
вардарске
дивизије
,
па
троја
мунициона
кола
моравске
дивизије
,
па
двоја
кола
из
коморе
дринске
дивизије
,
па
онда
нека
пољска
кујна
дунавске
дивизије
и
тако
редом
а
без
реда
.
На
тим
колима
има
и
државних
и
приватних
ствари
и
државних
и
приватних
лица
,
има
и
болесних
војника
и
читавих
породица
,
жена
,
деце
и
стараца
.
А
иза
тога
низа
државних
кола
појављују
се
опет
све
оне
слике
које
смо
видели
кад
је
прокупачки
збег
слазио
лабским
друмом
.
Путничка
кола
са
арњевима
и
уморним
коњићима
чије
сапи
брекћу
као
мехови
а
блато
им
искитило
трбух
те
висе
читави
гроздићи
;
па
онда
аутомобил
,
мали
,
црн
,
лакован
са
четири
седишта
,
навикнут
да
вози
од
Београда
до
Топчидера
;
за
њим
велики
товарни
аутомобил
голубије
боје
,
и
са
мотором
који
брекће
и
стење
као
раздражена
животиња
и
гумама
које
су
се
ојеле
;
па
онда
мала
сељачка
кола
са
вочићима
као
срндаћима
и
точковима
које
је
обмотало
блато
слојем
дебљим
и
од
самих
наплатака
;
па
двоколице
које
вуче
коњић
ознојених
ребара
и
усанулих
кукова
,
за
овима
фијакер
са
београдске
калдрме
на
коме
још
висе
,
као
крпчићи
на
просјачким
чакширама
,
гуме
око
точкова
и
на
коме
је
још
по
где
где
сачувао
лак
свој
сјај
а
плиш
своју
боју
али
га
гледаш
са
сажаљењем
као
бившу
лепотицу
на
којој
се
још
одржали
трагови
прошлости
;
за
њим
таљиге
са
бедним
коњем
у
рудама
,
једне
од
оних
таљига
на
којима
се
преносе
дрва
и
еспап
са
београдске
станице
,
па
онда
фијакер
од
оних
који
су
осамдесетих
година
још
и
изгледали
нешто
на
београдским
улицама
а
од
тога
доба
служе
за
пренос
поште
измеђ
двеју
вароши
у
унутрашњости
;
па
шпедитерска
кола
,
велика
,
пространа
,
читава
кућа
на
точковима
а
вуку
их
три
уморна
коња
раскрвављених
груди
,
који
су
их
са
великим
напрезањем
извлачили
из
свих
блата
кроз
која
се
прошло
;
за
овима
опет
пар
вочића
вуку
нешто
што
се
и
не
може
назвати
колима
,
два
точка
и
високи
ступци
са
стране
;
за
њима
поштанске
чезе
,
па
онда
сакаџијске
двоколице
са
којих
је
скинуто
и
бачено
буре
да
се
замени
товаром
,
па
болничка
амбулантна
кола
,
па
лака
штајерска
кола
са
платненим
кровом
.
И
редом
тако
,
све
врсте
кола
,
све
што
има
точкове
и
што
може
да
повуче
запрега
.
И
све
то
натоварено
и
претоварено
сеном
,
брашном
,
покућанством
,
децом
,
женама
и
старцима
.
Уз
све
то
,
око
кола
и
измеђ
њих
пешачи
маса
света
попрскана
блатом
по
грудима
,
по
коси
,
по
лицу
и
убрљана
до
колена
и
до
појаса
.
Кроз
гомиле
пешака
тискају
се
још
и
коњићи
осамарени
и
натоварени
,
кравица
коју
вуче
мајка
да
би
исхранила
децу
и
овца
коју
је
грешни
домаћин
потерао
да
се
негде
у
планини
исхрани
зимус
.
И
све
се
,
то
измешало
и
све
изједначило
,
војник
и
грађанин
,
варошанин
и
сељак
,
чиновник
и
раденик
.
Свако
подједнако
понижен
,
подједнако
носи
терет
бриге
и
бола
и
креће
погнуте
главе
предосећајући
да
су
ово
тек
први
кораци
на
дугоме
путу
патње
и
страдања
.
Лагано
креће
збег
који
је
загушио
друм
.
Несретна
мајка
која
носи
на
леђима
свој
најдражи
терет
,
своје
чедо
исцеђена
,
бледа
,
воштана
лица
;
рањеник
,
који
је
недолечен
кренуо
из
постеље
огрнут
болесничким
ћебетом
,
па
отац
који
носи
кућу
на
леђима
и
мајка
која
води
уморну
дечицу
за
руке
;
заробљеник
промрзо
,
поцепан
,
изгладнео
,
који
сумануто
звера
идући
за
гомилом
;
па
руски
морнари
и
француски
болничари
,
па
залутала
деца
без
родитеља
,
без
топла
одела
,
без
заштите
—
све
те
слике
и
друге
болније
,
промичу
кроз
гомилу
кола
воловских
,
коњских
,
крај
кола
свих
врста
,
свих
облика
,
кроз
низ
аутомобила
,
муниционих
кола
,
топовских
кара
и
товарних
коња
.
И
све
се
то
измешало
,
и
кола
и
људи
и
стока
и
све
се
тиска
,
све
граби
и
ако
се
једва
креће
и
пробија
кроз
гомилу
и
свако
носи
,
осим
оне
опште
још
и
своју
сопствену
невољу
,
свако
свој
бол
,
свако
своју
историју
,
увек
тужну
историју
.
Једни
су
кренули
у
свет
а
оставили
кућу
и
тековину
своју
на
милост
и
немилост
пљачки
која
сад
већ
бесни
у
њиховом
завичају
;
други
су
кренули
а
најдражији
им
из
куће
на
бојишту
и
ко
зна
јесу
ли
живи
и
ко
зна
хоће
ли
их
видети
и
хоће
ли
кад
год
чути
о
њима
;
трећи
су
кренули
са
горким
сазнањем
да
су
за
собом
оставили
гробове
својих
милих
које
нико
неће
обићи
,
нико
опојати
,
нико
прекадити
;
четврти
су
кренули
а
немоћне
своје
,
децу
или
родитеље
,
оставили
успут
у
непозната
места
,
код
непознатих
људи
;
пети
,
шести
,
седми
...
свако
носи
своју
невољу
,
свако
свој
бол
,
своју
историју
,
увек
тужну
историју
.
Иду
једно
за
другим
родитељи
без
деце
и
деца
без
родитеља
,
очајни
без
утехе
,
бони
без
неге
,
изгладнели
без
понуде
,
изнурени
без
одморка
.
Узневерено
и
узбуђено
,
са
осећањем
страха
,
понижења
и
патње
,
креће
се
поворка
невоље
и
јада
и
тече
друмом
као
набујала
река
болова
.
Виђао
сам
дуге
поворке
побожних
које
је
водила
вера
;
гледао
сам
бескрајне
поворке
војсака
,
водила
их
је
воља
јача
и
старија
;
видео
сам
гневне
поворке
народа
који
се
буни
,
водила
их
је
мисао
;
гледао
сам
шарене
поворке
веселих
,
водило
их
је
задовољство
али
—
шта
води
ову
поворку
бедних
и
невољних
што
клонула
духа
и
тела
креће
друмом
?
Води
ли
је
разочарање
и
бол
,
води
ли
је
туга
и
расточене
наде
?
И
куда
ће
?
Иду
ли
ови
бедници
на
поклоњење
храму
човечности
и
правде
или
иду
на
врхове
планинске
да
се
отуд
,
ближе
небу
,
помоле
Богу
милости
или
,
можда
иду
на
обале
са
којих
се
догледају
величанствени
светски
храмови
културе
,
просвете
и
цивилизације
,
те
да
отуд
,
смрћу
својом
,
искажу
великима
да
су
ти
храмови
тек
онда
узвишени
,
тек
онда
величанствени
,
када
се
дижу
у
душама
народним
а
не
само
као
украси
великих
светских
градова
?
Лагано
креће
збег
који
је
загушио
друм
.
Крај
друма
леже
мртви
коњи
,
који
су
попадали
,
јуче
прекјуче
.
Њих
су
већ
цигани
одрали
а
гаврани
их
рашчупали
;
леже
поломљена
кола
која
су
се
озго
с
друма
скрхала
и
нису
се
могла
оправити
да
наставе
пут
;
леже
мртви
волови
који
се
распадају
и
они
који
су
тек
липсали
и
са
којих
гладан
војник
сече
парче
меса
пре
но
што
стигну
пси
да
га
подрпају
.
Што
дубље
у
кланац
залазимо
све
већа
хладовина
бије
и
реже
уз
образе
а
тело
се
јежи
и
душа
грчи
,
те
студена
грозница
прожима
те
скроз
и
почињеш
дрхтати
.
Кад
по
где
где
пробије
сунчани
зрак
,
тамо
где
се
кланац
отвори
мало
и
прошири
,
он
само
изазива
још
већу
језу
кроз
тела
која
су
мрзла
оне
липљанске
ноћи
а
не
загрејала
се
студеним
зрацима
јучерањега
сунца
.
Пред
нама
иде
жена
и
носи
на
рукама
двоје
дечице
увијене
у
крпе
.
Оно
старије
би
и
могло
ходити
али
од
мраза
не
може
да
макне
ножицом
а
оно
млађе
још
се
није
одвојило
од
наручја
материног
.
Дечици
зацрвенели
образи
од
студи
као
зреле
јабуке
,
ручице
им
се
поднадуле
тек
што
не
прсне
крв
под
кожом
а
на
очима
крупне
сузе
,
оне
што
их
мраз
изазива
.
Промрзла
су
а
недовољно
обучена
па
им
је
тешко
загрејати
се
.
Јадна
мајка
покушава
да
им
дахом
из
усана
греје
ручице
али
ни
даха
довољно
нема
,
уморна
под
теретом
који
носи
.
—
Промрзла
дечица
?
—
пита
је
рањеник
који
се
тетура
друмом
ослањајући
се
на
једну
грану
.
—
Промрзла
,
што
ћу
!
—
одговара
мајка
а
речи
јој
звоне
болом
.
—
Нигде
ватре
да
их
загрејеш
?
—
наставља
рањеник
са
пуно
родитељскога
саучешћа
и
осврће
се
на
све
стране
не
би
ли
запазио
какву
ватрицу
крај
које
би
жена
себи
снагу
а
деци
душу
повратила
.
—
Нема
!
—
одговара
мајка
.
—
Да
могу
—
додаје
опет
рањеник
—
понео
бих
ти
једно
дете
,
ал
ето
,
једва
и
себе
носим
.
—
Хвала
ти
!
—
благодари
очајна
мајка
.
У
том
наиђосмо
на
вола
који
остављен
лежи
поребарке
крај
друма
,
борећи
се
с
душом
и
тешко
дишући
кроз
набрекле
ноздрве
.
Преморио
га
пут
;
ко
зна
одакле
он
,
озго
из
Србије
,
вуче
терет
и
не
одмара
се
ни
дању
ни
ноћу
.
Па
уз
то
нигде
хране
а
ноћи
мразне
,
те
стока
незбринута
,
ненахрањена
,
несклоњена
,
малаксава
полако
и
пада
крај
друмова
.
Ослободили
га
јарма
,
одвели
га
ван
друма
да
не
смета
пролазницима
и
оставили
га
да
ту
липше
.
Рањеник
,
којега
је
забринула
судбина
оне
дечице
,
сети
се
нечега
кад
спази
овога
самртника
.
—
Слушај
,
снахо
,
ето
во
липсава
.
Још
је
топао
,
положи
децу
по
њему
,
загрејаће
се
!
Жена
га
погледа
чисто
неверице
а
он
понови
:
—
Згрејаће
се
,
веруј
ми
,
положи
их
само
.
Жена
га
послуша
и
положи
децу
по
волу
а
во
,
који
је
већ
био
склопио
очи
предајући
се
смрти
,
осетив
терет
на
својим
ребрима
,
отвори
још
једном
оне
велике
,
оне
паметне
и
пуне
израза
очи
и
погледа
боно
дечицу
.
Изгледало
ми
је
у
томе
часу
као
да
у
његовим
очима
видим
сузу
и
као
да
му
чујем
речи
:
—
Грејте
се
,
грејте
,
српска
дечице
!
Учинио
сам
своје
;
извлачио
сам
топове
српске
на
Рујан
и
на
Облаково
,
износио
их
на
грудима
својим
на
Лисац
и
на
Осогово
,
на
Цер
и
на
Јагодњу
и
поштено
служио
где
год
је
требало
и
кад
год
је
требало
.
Сад
сам
малаксао
,
умирем
,
па
ако
,
нека
и
последњим
дахом
својим
користим
вама
бар
,
српска
децо
.
Грејте
се
,
грејте
,
толико
ћу
још
дисати
док
вас
не
загрејем
!
...
Али
није
само
последњим
дахом
својим
користио
честити
српски
во
.
И
после
смрти
још
,
тек
му
се
угасило
око
а
жена
дигла
загрејану
дечицу
са
њега
,
забодоше
гладни
војници
и
заробљеници
ножеве
у
његово
тело
да
откину
парчад
меса
коју
ће
код
прве
ватре
бацити
на
жар
и
јести
га
недопечено
,
онако
уваљано
у
пепео
и
са
комадима
угља
који
висе
о
њему
.
Јер
,
авет
глади
у
велико
лебди
над
овом
војском
изгнаника
.
У
Приштини
последњих
дана
већ
се
није
могло
доћи
ни
до
хлеба
ни
до
брашна
.
Тамо
већ
тискале
су
се
гомиле
пред
пекарницама
и
када
су
први
,
који
су
снагом
рамена
и
руку
продрли
до
ћепенка
,
разграбили
количину
коју
је
једна
пекарница
кадра
била
дати
,
остали
су
се
враћали
очајни
и
гладни
.
У
Приштини
сам
већ
чуо
реч
:
„
Четрдесет
и
осам
сати
нисам
окусио
залогај
хлеба
!
“
а
сиромашна
косовска
села
,
кроз
која
смо
пролазили
,
нису
нам
била
кадра
ни
мрвице
понудити
.
Сретнији
,
који
су
колима
,
ко
зна
одакле
и
из
кога
државнога
магацина
,
вукли
по
коју
врећу
брашна
,
још
су
далеко
били
од
несретне
немани
глади
која
ће
доцније
,
тамо
у
албанским
планинама
и
на
јадранским
обалама
,
загрлити
својим
сувим
и
коштуњавим
рукама
све
што
се
спасло
и
веровало
да
је
на
тим
обалама
,
којима
ће
журно
теглити
,
крај
патњама
.
Али
војници
,
регрути
,
рањеници
,
заробљеници
,
који
нису
у
збег
кренули
опремљени
и
који
су
место
свег
осталог
терета
понели
само
своју
голу
душу
,
иду
друмом
већ
клонуло
,
суморна
,
угашена
погледа
који
се
по
где
кад
буди
и
у
коме
се
распаљује
пламен
дивљаштва
кад
у
туђој
руци
спази
комад
хлеба
.
Сретах
их
успут
,
ове
јаднике
,
једу
лишће
од
купуса
који
су
упљачкали
у
првој
башти
коју
су
успут
срели
и
на
коју
су
гладни
пали
као
скакавци
:
или
су
поделили
већ
пола
суву
пресну
бундеву
коју
су
нашли
под
нечијим
кровом
где
ју
је
домаћин
обесио
јесенас
да
се
суши
или
круне
зубима
клип
прошлогодишњега
сувог
кукуруза
чија
се
зрна
жуте
као
ћилибар
.
Приметих
војнику
који
је
са
вола
,
којега
су
пси
већ
подрпали
,
секао
себи
парче
меса
:
—
Немој
,
болан
,
то
јести
,
виш
да
је
стока
липсала
.
—
Па
нећу
ваљда
са
живе
сећи
месо
!
—
одговара
ми
и
погледа
мрким
погледом
у
коме
је
било
чак
и
мржње
.
—
Тако
је
,
ал
велим
,
ко
зна
од
кад
је
липсало
,
ето
су
га
већ
и
пси
рашчупали
.
Он
ме
погледа
још
једном
оним
ружним
погледом
,
који
ми
је
казивао
:
„
Иди
својим
путем
и
не
дирај
ме
у
мојој
невољи
!
“
,
погледа
ме
па
додаде
:
—
Кад
могу
пси
,
могу
и
ја
.
А
и
каква
је
разлика
измеђ
мене
и
пса
.
Гладан
он
,
гладан
ја
;
хоће
он
да
живи
,
хоћу
и
ја
;
кад
нам
даду
ми
једемо
,
кад
не
даду
ми
ето
,
морамо
овако
...
—
и
настави
посао
од
којега
сам
се
згрозио
и
одмакао
брже
даље
.
Кад
сам
,
седећи
јутрос
на
ономе
обореноме
дрвету
извадио
залогај
хлеба
да
се
заложим
,
пришао
ми
је
један
чичица
из
последње
одбране
,
блага
,
родитељска
лица
.
—
Немој
,
синко
,
да
једеш
тако
.
Виш
како
те
гледају
гладни
што
пролазе
крај
тебе
.
Бог
ти
је
дао
залогај
хлеба
па
склони
се
негде
,
поједи
га
да
те
нико
не
види
!
—
Ама
зар
?
...
—
заустих
ја
да
кажем
нешто
а
он
ме
прекиде
и
настави
.
—
Боље
је
,
боље
.
Не
знаш
ти
још
шта
је
то
гладан
човек
.
Гладан
човек
је
гори
од
гладна
звера
;
звер
те
растргне
да
задовољи
глад
али
те
не
мрзи
,
а
гладан
човек
те
мрзи
.
И
одиста
,
у
томе
тренутку
кад
сам
дигао
главу
,
изгледало
ми
је
да
сам
у
погледу
гладних
који
су
пролазили
крај
мене
и
видели
залогај
у
мојој
руци
,
срео
мржњу
.
Али
слика
глади
и
није
била
тако
страшна
док
се
она
само
на
појединцима
сагледала
,
она
је
изазвала
у
нама
праву
грозницу
узбуђења
тек
кад
су
почеле
пролазити
крај
нас
хиљаде
и
десетине
хиљада
оних
којима
је
авет
глади
својом
суровом
кичицом
по
воштаноме
,
бледом
лицу
извајала
грубе
црте
клонулости
и
одрицања
.
То
су
били
дуги
,
бескрајни
,
у
врсте
постројени
редови
гладне
деце
.
Ишло
их
је
четворо
по
четворо
у
војничкоме
реду
а
невојничка
држања
.
Пролазили
су
,
пролазили
сат
,
два
и
три
.
Цео
је
покрет
на
друму
застао
да
пропусти
ове
многобројне
редове
или
се
једва
мицао
једном
половином
друма
колико
је
ова
остала
слободна
.
Била
су
све
то
деца
,
млада
као
роса
,
још
неогарених
усана
,
тек
одвојена
од
мајака
и
кућа
и
одмах
поведена
путем
страдања
и
патња
.
Било
их
је
ваљда
око
40
.
000
деце
која
су
по
наредби
поведена
у
збег
,
како
их
непријатељ
не
би
зграбио
,
јер
су
то
она
деца
која
ће
марта
месеца
идуће
године
бити
регрути
.
Тежина
пута
,
без
честита
одморка
,
недовољна
храна
,
умор
и
глад
испио
је
ову
децу
,
угасио
им
је
онај
благи
детињи
поглед
,
избрисао
им
је
осмех
са
усана
и
посукнуо
ведрину
на
лицу
.
Њихова
мршава
тела
,
њихове
неразвијене
груди
и
непоуздан
корак
једини
су
још
трагови
њихова
детињства
,
јер
угашен
поглед
,
оборене
главе
и
тежак
бол
исписан
на
лицу
даје
им
изглед
стараца
од
седамнаест
година
.
Умор
и
напор
им
је
повио
леђа
у
доба
када
се
младост
уме
тако
поносно
да
испрси
а
млада
снага
усправљено
да
буја
као
млади
јаблан
.
Све
су
то
деца
у
годинама
у
којима
,
у
душама
испуњеним
синовљом
љубављу
,
тек
почиње
бујати
и
један
нов
осећај
и
сазнање
да
,
као
и
материно
крило
,
може
бити
топао
и
онај
поглед
два
жарка
ока
који
узбуди
младу
крв
те
срце
другаче
бије
.
Све
су
то
деца
која
су
до
јуче
прекјуче
још
седела
на
плоту
,
те
отуд
посматрала
недељом
коло
момака
и
девојака
и
тек
се
јуче
или
прекјуче
одважила
пуна
стида
,
сишла
с
плота
,
пришла
бојажљиво
колу
и
кад
су
забола
руке
у
појасе
девојачке
осетила
како
им
горе
прсти
који
се
дотичу
топла
девојачка
тела
.
Све
су
то
деца
која
су
тек
коракнула
на
сокак
ал
држећи
се
увек
још
руком
за
материну
руку
те
су
их
мајке
,
пре
десетину
петнаест
дана
,
кад
дође
наредба
да
крену
,
тешка
срца
испратиле
,
тежа
но
што
су
њихову
старију
браћу
у
фронт
послале
.
—
Како
ћеш
дете
,
у
свет
сам
?
Хоћеш
се
умети
чувати
,
хоћеш
се
умети
пазити
?
Ниси
никад
одио
,
ниси
се
никад
од
куће
одвајао
.
Ал
шта
ћеш
,
наредба
је
,
мора
се
!
Мајкама
је
ипак
олакшала
час
растанка
утеха
да
је
тако
добро
,
да
је
тако
боље
,
да
држава
то
чини
зато
да
би
склонила
децу
од
непријатеља
те
сачувала
мајкама
хранитеље
а
себи
бранитеље
.
—
Пођи
,
сине
,
пођи
,
склони
се
од
несреће
.
Краљ
те
зове
па
он
ће
ми
те
и
неговати
,
он
и
сачувати
мајци
!
Мајке
су
их
опремиле
са
по
једном
погачом
од
куће
,
мирне
душе
да
их
даље
чека
„
краљев
хлеб
“
и
државна
брига
.
—
Брине
ли
ко
о
овој
деци
?
—
Запитаће
ме
један
свештеник
,
који
је
стао
узаме
крај
друма
,
очекујући
да
прође
тужна
поворка
.
—
Разуме
се
да
брине
!
—
одговарам
му
ја
.
—
Брине
?
—
учини
он
и
погледа
ме
чудновато
—
Па
ево
већ
на
првом
кораку
на
лицима
је
ове
деце
исписана
глад
.
Шта
ће
бити
даље
?
—
На
првоме
кораку
и
могло
је
бити
пометње
,
није
лако
у
оваквим
приликама
спремити
хлеб
за
оволики
број
али
у
Призрену
уредиће
се
то
.
Извесно
ће
се
уредити
.
Када
сам
у
томе
тренутку
покушао
да
браним
небригу
којом
су
ова
деца
очупана
од
својих
кућа
и
бачена
у
невољу
,
нисам
ни
слутио
да
су
та
деца
на
смрт
осуђена
,
да
ће
ту
децу
маћијски
бацити
у
планине
албанске
где
ће
умирати
од
глади
и
зиме
,
где
ће
се
давити
у
блата
и
где
ће
их
болести
обарати
као
олујина
недозрели
влат
.
Нисам
ни
слутио
да
ће
од
четрдесет
хиљада
српске
деце
,
за
месец
дана
,
тридесет
и
шест
хиљада
наћи
гробове
своје
у
снежним
амбисима
и
смрдљивим
барама
и
да
ће
Србија
читаву
једну
генерацију
своје
омладине
просто
бацити
зверовима
за
храну
,
као
непотребно
месо
.
Нисам
ни
слутио
,
велим
,
када
су
та
деца
,
бледа
и
уморна
лица
пролазила
у
недогледним
редовима
мимо
мене
,
да
они
иду
на
своју
Голготу
и
да
је
хришћанство
према
Српству
тако
сиромашно
жртвама
.
Две
хиљаде
година
ми
славимо
и
жалимо
четрдесет
младенаца
,
мученика
,
колико
је
хришћанство
у
борби
од
неколико
векова
поднело
на
жртву
,
а
ми
за
неколико
дана
бацамо
на
жртву
четрдесет
хиљада
младенаца—мученика
!
Пролазе
деца
мученици
у
бескрајним
редовима
и
бацају
уморне
погледе
на
нас
који
смо
стали
крај
друма
те
их
посматрамо
.
Ко
је
од
нас
тада
слутио
да
је
то
последњи
поглед
на
смрт
осуђених
?
Па
ипак
,
било
је
некога
који
је
то
слутио
.
Крај
друма
,
на
једноме
камену
,
видео
сам
после
оне
страшне
липљанске
ноћи
,
сад
опет
ону
госпу
у
црнини
.
Пратила
је
топлим
материнским
погледом
ову
децу
,
ову
будућу
Србију
и
из
тога
погледа
могао
си
прочитати
дубок
бол
душе
која
је
прибрала
и
присвојила
све
наше
болове
.
Из
њенога
си
погледа
могао
запазити
како
она
предосећа
злу
судбину
која
чека
ову
децу
,
онако
као
што
је
само
мајка
кадра
предосетити
.
Казивала
ми
је
у
Приштини
једна
ојађена
мајка
,
која
је
изгубила
сина
:
„
Долазио
ми
је
—
вели
—
неколико
пута
за
време
онога
затишја
на
виђење
,
долазио
ми
је
и
одлазио
и
дочекивала
сам
га
радосна
срца
и
испраћала
лаке
душе
.
Жалила
сам
ал
нисам
слутила
.
Последњи
пут
,
пре
но
што
ће
погинути
,
кад
је
био
,
испратила
сам
га
тешке
душе
.
Притисло
ме
је
нешто
овде
у
грудима
,
откинуло
ми
се
нешто
овде
у
души
и
срце
ми
је
заиграло
.
Слутила
сам
!
“
Слутња
је
нераздвојни
део
материнске
љубави
.
Материнско
срце
,
као
поморац
буру
,
предосећа
несрећу
кад
је
она
далеко
,
још
врло
далеко
,
кад
је
нико
још
и
не
назире
.
Из
погледа
госпе
у
црнини
,
којим
је
пратила
дугу
поворку
ове
деце
и
мученика
,
видело
се
да
њено
материнско
срце
слути
несрећу
и
ако
је
она
далеко
,
још
врло
далеко
.
У
томе
је
погледу
било
пуно
слутње
и
пуно
туге
,
у
њему
се
оцртавао
дубок
бол
који
срећеш
код
мајке
која
цвили
над
драгим
телом
јединчевим
.
Промакао
сам
брже
да
избегнем
тај
матерински
поглед
госпе
у
црнини
у
коме
сам
,
у
томе
тренутку
,
срео
погледе
четрдесет
хиљада
српских
мајака
и
,
чини
ми
се
,
читао
из
њега
клетву
четрдесет
хиљада
српских
мајака
која
ће
клетва
,
као
оштра
јесења
слана
,
сасушити
венце
славе
оних
који
би
да
их
из
овог
рата
понесу
.
Промакао
сам
кроз
групе
које
су
биле
предамом
и
пошао
бржим
кораком
,
али
нисам
дуго
ишао
.
Напред
опет
нешто
загушило
па
се
зауставио
цео
покрет
у
месту
.
Ко
зна
шта
се
десило
,
јер
смо
дуго
,
врло
дуго
чекали
.
Није
то
необична
ствар
да
се
покрет
заустави
и
стоји
у
месту
,
очекујући
да
тамо
напред
где
је
застало
одуши
,
па
да
крене
даље
.
Па
ипак
,
кад
то
дуго
траје
,
досади
свету
тапкати
у
месту
где
се
од
силна
блата
нема
нашта
сести
те
одморити
—
и
онда
настаје
гунђање
.
—
Нећемо
ваљда
стајати
овако
до
довече
!
—
Море
хајде
да
пођемо
њивом
,
па
да
обиђемо
.
—
Не
можеш
,
блато
је
а
смоница
,
не
можеш
ногу
извући
.
—
Па
шта
је
то
тамо
напред
,
што
не
пође
неко
?
Најзад
један
наредник
,
који
је
пратио
неку
комору
и
сишао
с
коња
да
се
одмори
на
ногама
,
појаха
га
понова
,
сатера
у
шанац
па
шанцем
потера
напред
да
види
шта
је
то
тамо
.
Морао
се
дуго
пробијати
док
је
допро
до
места
где
је
заустављен
покрет
,
јер
се
вазда
није
враћао
,
тако
да
смо
понова
почели
губити
стрплене
.
Ту
на
месту
где
сам
се
уставио
да
сачекам
повратак
наредников
,
спазио
сам
по
страни
друма
међу
колима
,
она
мала
воловска
кола
без
лотра
,
на
којима
су
само
двема
даскама
везана
два
пара
точкова
.
Сећам
их
се
са
приштинске
улице
,
када
су
оно
на
Косово
слазили
топлички
бегунци
.
Кола
вуче
само
један
сићушан
коњ
а
друга
страна
руде
празна
.
Када
сам
их
пре
у
Приштини
видео
,
са
те
друге
стране
била
је
упрегнута
кравица
,
ал
угинула
је
ваљда
.
По
даскама
,
на
навиљку
сена
застртом
шареном
поњавицом
,
лежи
оно
болесно
момче
већ
сасвим
упалих
очију
.
Отац
који
води
коња
,
сад
на
одморку
пришао
му
,
стао
крај
предњих
точкова
па
брижно
гледа
бонога
јединца
.
Мајка
му
подмеће
сено
под
главу
,
подешава
му
поњавицу
и
топло
му
тепа
а
болесник
гледа
,
мутним
погледом
,
погледом
који
се
гаси
,
гледа
мајку
и
гледа
небо
и
гледа
последње
јесење
зеленило
.
—
Је
л
’
давно
боно
момче
?
—
осетих
потребу
да
овим
добрим
људима
кажем
што
.
—
Давно
,
од
летос
!
—
одговара
отац
.
—
Па
што
не
остасте
у
селу
с
њим
?
—
Наредба
је
—
слеже
отац
раменима
—
да
сви
младићи
дорасли
за
војску
крену
из
села
.
Грешни
људи
—
они
су
болеснога
јединца
повукли
из
села
да
га
непријатељ
не
би
одвео
.
Окретох
главу
од
овог
боног
призора
и
приђох
једној
гомилици
која
је
још
увек
гунђала
што
смо
се
овде
уставили
.
У
том
,
на
једвите
јаде
,
стиже
онај
наредник
својој
комори
.
Сви
га
опколисмо
:
—
Шта
је
тамо
?
—
У
једним
колима
напред
умире
дете
,
па
зауставили
кола
да
га
сачекају
да
умре
.
—
Баш
умире
?
—
узвикну
неко
.
—
Припалили
му
свећу
.
Сви
који
су
још
мало
час
гунђали
и
протестовали
,
ућуташе
и
примише
то
саопштење
са
саучешћем
.
А
кад
после
неколико
тренутака
одуши
напред
и
крену
збег
,
неко
рече
;
—
Свршило
је
!
И
сви
скидоше
капе
и
додаше
:
—
Бог
нека
га
прости
!
XВИИИ
Роман
једног
девојчета
Сећам
се
,
видео
сам
је
на
Скопљанској
железничкој
станици
онога
јутра
,
мислим
5
.
октобра
,
када
је
та
станица
била
позорница
најжалоснијих
слика
.
Отада
ми
је
њена
слика
остала
дубоко
урезана
у
памети
и
није
се
све
до
сада
изгладила
.
Ван
гомиле
очајних
жена
и
прокисле
деце
,
која
су
поседала
на
набацане
своје
ствари
,
целе
своје
имовине
,
очекујући
на
киши
целу
боговетну
ноћ
да
добију
места
у
возу
—
стајала
је
она
,
под
једним
оголелим
дрветом
у
станичној
алеји
,
као
да
би
је
оно
сухо
грање
могло
заштити
од
кише
.
Ветар
јој
повија
покислу
сукњицу
и
припија
уз
слабачко
тело
;
на
ногама
јој
плитке
,
исцепане
и
прљаве
ципеле
са
којих
се
узице
вуку
по
блату
.
Над
челом
јој
се
,
од
кише
,
разлио
црвени
крст
са
платна
,
којим
је
повила
главу
као
болничарка
,
па
јој
један
црвен
млазић
тече
челом
као
крвава
бразда
.
Њено
тамно
лице
казује
да
ју
је
испила
тешка
болест
;
очи
јој
замагљене
,
угашене
и
без
сјаја
,
усне
суве
и
загореле
а
коса
увела
и
проређена
.
Њу
нико
не
зове
у
воз
,
њој
нико
не
каже
да
уђе
а
она
сама
или
нема
снаге
или
нема
храбрости
.
Стоји
уморно
под
оголелим
дрветом
и
чека
као
осуђеник
кад
ће
је
прозвати
.
Свет
се
тиска
и
отима
,
гура
и
надире
силом
у
возове
који
,
један
са
другим
,
пуни
очајних
путника
одлазе
пут
Косова
,
а
она
стоји
и
чека
.
Пришао
сам
једноме
жандарму
,
који
је
бајаги
одржавао
ред
,
којега
нити
је
било
нити
га
је
могло
бити
,
и
замолио
га
да
пропусти
то
бедно
девојче
.
Она
ме
је
захвално
погледала
и
ушла
је
у
вагон
,
носећи
једну
црну
бошчицу
са
које
је
капала
вода
и
остављала
мастиљави
траг
за
собом
...
Када
сам
је
сада
на
друму
срео
промрзлу
и
понудио
јој
ћебе
да
обавије
своје
слабачко
тело
,
онај
поглед
захвалности
са
скопске
станице
још
једном
се
понови
.
Огрнута
ћебетом
преко
главе
,
што
јој
је
изазвало
нову
дрхтавицу
,
она
је
пошла
крај
мене
,
извлачећи
тешко
стопале
из
блата
.
Ћутала
је
оборена
погледа
и
ја
је
нисам
узнемиравао
разговором
,
уверен
да
јој
је
,
у
стању
у
коме
је
,
тако
исто
тешко
изговорити
реч
као
и
извући
ногу
из
блата
.
Гомила
се
ваљала
крај
нас
,
као
река
набујала
кишом
,
кола
су
шкрипала
и
стењала
,
пешаци
пљаскали
по
лапавици
а
по
где
који
аутомобил
прохујао
би
и
раскошно
нас
засуо
блатом
по
лицу
,
по
коси
и
по
оделу
.
Навикнути
на
то
,
ми
смо
брисали
само
очи
од
блата
,
као
оно
у
купатилу
после
гњурања
у
воду
,
и
настављали
пут
мирно
и
трпељиво
.
Када
се
девојче
разгреја
под
ћебетом
,
извуче
мало
главу
и
меким
,
промуклим
гласом
прошапта
:
—
Ви
ме
не
познајете
?
—
Не
!
—
рекох
.
—
Па
ипак
сте
тако
добри
.
—
Видим
вас
,
патите
,
нико
не
обраћа
пажњу
на
вас
.
Она
ми
погледом
рече
да
је
тако
.
—
Сами
сте
ваљда
,
ни
с
ким
својим
не
путујете
.
—
Сама
сам
!
—
одговори
она
.
Затим
смо
наставили
пут
ћутећи
,
дуго
ћутећи
.
Бацио
сам
по
где
кад
поглед
на
њу
и
видео
је
како
оборене
главе
,
са
напором
корача
.
—
Изгледа
ми
да
сте
били
и
болесни
?
—
прекидох
ћутање
.
—
Лежала
сам
тифус
!
—
Одавна
?
—
Сад
шест
недеља
како
сам
се
дигла
.
—
Требало
је
још
да
се
чувате
.
Не
може
,
дабоме
,
разумем
,
али
—
зар
није
боље
било
да
сте
остали
?
Остао
је
толики
свет
по
варошима
које
су
освојене
.
Овако
,
куда
ћете
?
И
ми
сами
не
знамо
куда
ћемо
,
нико
од
нас
не
зна
!
Она
ми
није
одговорила
,
те
ја
понових
:
—
Зар
није
боље
било
да
сте
остали
?
Девојче
диже
главу
и
погледа
ме
боним
погледом
пуним
израза
,
погледом
из
којега
сам
ја
тога
тренутка
прочитао
тужну
прошлост
овога
шеснаестогодишњега
девојчета
.
Догађаји
се
пред
нама
и
за
нама
тако
брзо
ваљају
,
да
ни
шеснаест
девојачких
година
,
које
су
некад
представљале
само
године
детињства
и
снова
без
јаве
,
нису
више
без
велике
и
грубе
прошлости
.
Мислио
сам
да
не
наставим
разговор
али
девојче
само
,
после
дуже
паузе
,
расејано
и
уздрхталим
гласом
прошапта
,
спуштене
главе
,
упућујући
речи
себи
у
недра
:
—
Не
,
не
бих
смела
још
једном
остати
!
—
а
затим
јој
кроз
тамну
боју
изболованога
лица
проби
туберкулозно
руменило
,
па
одважно
диже
главу
и
настави
вишим
гласом
,
кроз
који
је
звонило
топло
поверење
и
детиња
искреност
:
—
Не
бих
остала
ни
за
живу
главу
.
Остала
сам
први
пут
,
у
Шапцу
,
па
због
тога
и
патим
.
Због
тога
сам
оваква
!
—
па
ућута
на
један
мах
и
две
крупне
сузе
оквасише
јој
трепавице
.
У
том
прође
неки
коњаник
те
се
она
спусти
једном
ногом
у
јендек
да
му
начини
места
а
ја
остадох
за
њом
.
Наиђе
за
коњаником
читава
група
пешака
те
нас
раздвојише
и
ја
застадох
далеко
за
њом
.
Кад
се
група
разреди
,
ја
пружих
корак
,
пробијајући
се
раменима
,
да
бих
је
стигао
.
—
А
ви
сте
отуд
,
из
Шапца
?
—
упитах
тек
колико
да
проговорим
кад
стигох
до
ње
и
уравнах
корак
са
њеним
.
—
Јесте
!
—
одговори
девојче
.
—
Имате
ли
родитеље
?
—
Мајка
ми
је
умрла
још
пре
пет
година
.
Имам
оца
али
не
знам
где
је
,
можда
је
и
погинуо
.
Био
је
у
трећем
позиву
,
у
шестом
пуку
,
тај
се
пук
тукао
на
Мишару
,
после
је
одступио
.
Имала
сам
и
једну
тетку
,
па
и
она
избегла
тада
и
од
тад
је
нисам
видела
,
не
знам
где
је
!
Остала
сам
сама
,
онда
кад
су
они
први
пут
освојили
Шабац
,
прошле
године
.
—
Отац
вам
није
оставио
средстава
?
—
Он
је
занатлија
,
сирома
;
ми
смо
сиромашни
.
А
био
је
је
и
у
војсци
,
није
ни
могао
да
ме
збрине
.
—
А
никог
нисте
имали
ко
би
се
старао
о
вама
?
Она
дубоко
уздану
и
ућута
,
као
да
би
хтела
дати
себи
времена
да
је
мало
мине
бол
а
затим
настави
:
—
И
он
је
отишао
у
војску
?
—
Ваш
брат
?
—
Немам
браће
...
Сама
сам
.
—
Ваљда
рођак
?
Она
ућута
и
обори
поглед
,
размишљајући
о
нечем
.
Вероватно
је
у
томе
тренутку
доносила
одлуку
да
ми
се
повери
јер
затим
диже
главу
и
поче
живо
говорити
.
Њен
тихи
и
мукли
глас
доби
нову
боју
,
која
је
бивала
све
јаснија
што
је
више
одливала
душу
,
као
што
је
све
јаснији
глас
чаше
што
више
воде
из
ње
одливаш
.
—
Он
ми
није
ништа
,
само
пазио
ме
је
,
увек
ме
је
пазио
и
саветовао
ме
је
као
брат
.
Свагда
предвече
,
кад
би
изашао
из
млина
где
је
радио
,
он
би
прошао
крај
наше
куће
.
Ја
сам
то
знала
,
и
чекала
сам
га
на
капији
.
Он
ми
није
говорио
ружне
речи
,
као
други
младићи
што
раде
,
а
није
ми
никад
рекао
ни
да
ме
воли
.
Он
је
самном
само
озбиљно
разговарао
и
саветовао
ме
и
ја
сам
га
слушала
.
Један
пут
ми
је
говорио
како
треба
више
да
се
пазим
но
остале
девојке
,
јер
немам
мајке
а
отац
ми
често
остаје
ноћу
у
кафани
,
те
је
за
мене
лако
изнети
реч
.
Други
пут
ме
је
опоменуо
да
се
не
дружим
са
једном
девојком
,
рекао
ми
је
да
он
то
не
воле
.
И
ја
сам
га
послушала
и
што
год
ми
је
казао
ја
сам
га
послушала
.
Кад
се
објавила
мобилизација
,
па
је
морао
поћи
у
Ваљево
,
рекао
ми
је
:
„
Пази
се
,
кад
се
вратим
,
да
не
чујем
што
ружно
за
тебе
!
“
Тада
сам
први
пут
смела
да
му
кажем
:
„
А
зашто
,
ниси
ми
брат
,
па
...
“
Он
ми
пресече
реч
,
узе
ме
за
руку
и
рече
ми
:
„
Више
сам
ти
него
брат
.
Ти
знаш
шта
сам
ти
ја
!
“
Ето
то
је
све
што
ми
је
рекао
али
сам
ја
знала
да
ме
воли
и
он
је
знао
да
ја
њега
волим
.
Кад
је
отишао
било
ми
је
тешко
,
врло
тешко
.
Тако
ми
је
било
кад
ми
је
мајка
умрла
па
остала
сама
у
кући
.
Само
,
онда
сам
била
мала
и
дошла
је
тетка
па
ме
заваравала
.
Причала
ми
је
неке
приче
и
обећавала
чим
дође
лето
,
да
ће
ме
водити
у
Београд
,
код
њене
снаје
и
казивала
ми
је
како
је
у
Београду
лепо
,
како
има
великих
кућа
и
много
људи
,
па
жељезнице
,
па
лађе
,
трамваји
.
Много
ми
је
причала
и
ја
сам
заборављала
бол
за
мајком
.
Али
сад
,
ко
би
могао
да
ми
што
прича
и
да
ме
заварава
,
кад
је
он
отишао
.
Нисам
више
била
ни
дете
,
не
би
ме
могао
нико
заваравати
.
Осећала
сам
се
сама
,
потпуно
сама
и
ако
је
отац
био
још
ту
.
Нисам
излазила
нигде
из
куће
и
плакала
сам
по
цео
дан
и
по
целу
ноћ
.
Она
пресече
реч
јер
се
заустави
цела
колона
и
цео
збег
.
Нешто
се
далеко
напред
десило
,
или
је
пао
коњ
или
се
скрхала
кола
или
се
наишло
на
какав
тежак
прелаз
преко
реке
.
Нико
не
зна
зашто
смо
застали
а
напред
се
не
може
.
Прозебли
гунђају
и
играју
с
ноге
на
ногу
,
други
сели
крај
друма
у
блато
,
трећи
покушавају
да
сиђу
с
друма
те
да
заобиђу
колону
али
се
заглибљују
у
још
веће
блато
и
псују
све
што
им
је
најсветије
и
љуте
се
и
на
самога
Бога
претећи
му
и
окривљујући
га
да
и
он
не
зна
шта
ради
.
—
Неког
господина
ваљда
жуљи
ципела
те
сео
на
сред
друма
а
ми
овде
џупримо
!
—
гунђа
један
,
једак
на
оне
што
носе
ципеле
уверен
да
од
њих
све
зло
потиче
.
—
Није
море
—
додаје
трећепозивац
крај
њега
—
не
жуљи
га
ципела
него
пригладнео
па
отворио
козерију
и
фруштукује
а
оволики
народ
чека
.
Један
војни
телеграфиста
сјахао
с
коња
,
протеглио
се
,
дигао
панталоне
које
су
му
спале
и
почео
објашњавати
једном
војном
апотекару
како
„
у
Немачкој
не
би
могло
ово
да
се
деси
“
.
Војни
апотекар
стао
уз
једна
кола
муниционе
колоне
и
,
чешући
леђа
о
лотру
,
одобрава
телеграфисти
,
додајући
како
је
он
у
Грацу
„
где
је
посећивао
Универзитет
“
гледао
један
пут
ватрогаску
чету
када
се
враћала
са
пожара
.
—
Па
и
ако
се
враћала
са
пожара
ипак
је
ту
било
некаквог
реда
.
А
ово
,
шта
је
ово
,
зар
је
ово
ред
?
—
узвикивао
је
војни
апотекар
.
У
том
се
зачу
негде
далеко
,
позади
нас
,
ужасна
ларма
,
гласови
су
се
надвикивали
,
урлик
је
обухватао
све
већу
гомилу
и
час
застао
на
једној
страни
па
се
појавио
на
другој
,
ближе
или
даље
од
нас
.
Припуца
и
по
нека
пушка
,
и
арлук
гомиле
пење
се
у
томе
часу
до
дивљачке
дреке
.
То
зец
залутао
кроз
њиве
па
наишао
на
гомилу
и
збунио
се
те
га
сад
гоне
,
а
он
не
уме
да
побегне
већ
се
једнако
зауставља
на
самом
друму
.
Она
је
престала
говорити
,
кад
је
поворка
застала
.
Кад
поворка
тако
застане
више
се
збије
гомила
и
мање
је
ларме
но
при
покрету
.
Бојала
се
чуће
и
ко
други
оно
што
казује
,
а
она
је
то
сматрала
као
своју
исповест
,
којој
сам
ја
самим
случајем
постао
повереник
коме
се
она
искрено
исповедала
.
Њена
прича
ју
је
загрејала
и
она
је
бацила
ћебе
са
главе
и
пребацила
га
преко
слабих
рамена
а
спустила
своју
црну
бошчицу
у
блато
и
села
на
њу
да
се
колико
толико
одмори
.
Ја
сам
савио
цигарету
и
пришао
једној
гомили
резервиста
и
грађана
да
припалим
.
Ту
се
водио
жив
разговор
о
борби
на
Косову
,
која
је
још
трајала
и
која
је
управо
и
обезбеђивала
нас
да
можемо
допрети
до
Призрена
.
—
Качаник
није
требало
испуштати
,
господине
мој
!
—
узвикује
један
резервни
поднаредник
,
иначе
шпедитер
београдски
.
—
Једна
чета
хајдука
могла
је
бранити
Качаник
против
једне
дивизије
!
—
додаје
учитељ
,
комесар
неке
пољске
болнице
—
1689
године
ту
је
против
обичне
оружане
гомиле
Арнаута
страдала
аустријска
војска
ђенерала
Штрасера
,
чак
је
и
он
платио
главом
.
Да
је
Качаник
држан
,
ми
би
се
данас
враћали
у
Скопље
место
што
идемо
у
Призрен
.
—
Е
,
дабоме
?
—
учини
скептички
кафеџија
,
који
је
био
магационар
при
некаквој
војној
станици
и
тога
ради
носио
официрску
капу
под
којом
је
,
по
уверавању
начелника
те
војне
станице
,
необично
личио
на
ђенерала
Степу
Степановића
.
—
Зашто
?
—
узбуди
се
одмах
учитељ
.
—
Пре
свега
,
Скопље
је
потпуно
отворено
према
Качанику
.
Па
онда
...
најзад
,
нека
не
би
повратили
Скопље
али
би
,
држећи
Качаник
,
одржали
везу
са
Тетовом
и
могли
би
се
тамо
повлачити
па
на
Битољ
.
Овако
,
куда
ћемо
?
Идемо
у
Призрен
,
добро
,
па
онда
?
...
—
Остаћемо
у
Призрену
!
—
додаје
кафеџија
,
који
личи
на
ђенерала
Степу
Степановића
и
то
тако
одлучним
тоном
,
каквим
би
то
сам
ђенерал
Степановић
на
седници
Врховне
Команде
рекао
.
—
Кад
нисмо
остали
у
Митровици
,
у
Пазару
,
у
Приштини
—
ману
сумњиво
главом
шпедитер
поднаредник
.
—
А
видиш
ли
ти
овај
црнољевски
кланац
,
а
?
—
рећиће
опет
кафеџија
заузимајући
став
ђенералштабног
официра
.
—
Ништа
није
ово
према
Качанику
!
—
додаје
учитељ
,
који
никако
не
може
опростити
што
је
Качаник
испуштен
.
Док
се
овде
води
тиши
разговор
,
у
колико
се
на
друму
и
на
ветру
може
тихо
разговарати
дотле
мало
даље
,
за
једним
колима
,
разговор
прелази
у
буру
и
гнев
и
из
дерњаве
се
само
поједине
речи
чују
:
—
Ама
ја
бих
њему
...
(
додатак
,
којим
се
зачињавају
сви
бурнији
разговори
код
нас
)
зубима
изгризао
јабучицу
!
Ко
ће
да
одговара
за
ово
?
Ајд
,
кажи
ми
,
ко
ће
да
одговара
за
ово
?
У
том
се
осети
неки
покрет
у
гомилама
пред
нама
.
Одушило
напред
и
збег
поче
полако
и
постепено
да
се
креће
.
Кочијаши
поскидаше
ћебад
којима
су
огрнули
коње
,
волујари
повадише
камење
,
које
су
подметали
под
задње
точкове
;
они
,
који
су
ишли
иза
кола
да
протегле
мало
ноге
,
почеше
се
товарити
и
увлачити
под
арњеве
а
који
су
сјахали
са
коња
,
пети
се
у
седла
.
Гомилице
,
које
су
се
прибрале
на
разговор
,
растурише
се
и
свак
потражи
своје
место
или
своје
друштво
.
И
ја
се
вратих
тамо
,
где
сам
оставио
малу
сапутницу
.
Она
је
седела
на
својој
црној
бошчи
,
која
јој
се
сва
уваљала
у
блато
.
Кад
је
позвах
да
се
крећемо
,
она
покуша
да
се
дигне
и
радо
прихвати
руку
,
коју
јој
пружих
да
јој
помогнем
.
—
Одморила
сам
се
бар
!
—
рече
пошто
устаде
.
—
А
да
нисте
прозебли
,
тако
необучена
а
земља
влажна
?
—
Нисам
...
али
,
најзад
,
не
мари
!
Пођосмо
лаганим
кораком
,
јер
у
том
је
већ
и
покрет
допрео
до
нас
.
Нисам
је
ништа
припитавао
мислећи
да
ће
она
сама
наставити
причу
тамо
где
је
прекинула
,
али
се
она
ћутећи
загледа
предасе
и
поче
у
блату
бирати
место
где
ће
стати
и
ако
су
јој
и
ципеле
и
чарапе
и
један
део
сукње
биле
већ
толико
умазане
и
улепљене
дебелим
слојем
блата
,
да
јој
је
могло
бити
све
једно
,
где
ће
стати
.
—
Је
ли
он
жив
?
—
запитах
ја
,
после
дуже
паузе
,
врло
пажљиво
,
пажљиво
као
кад
се
рањеник
прихвата
те
да
му
се
не
повреди
рана
.
—
Јесте
!
одговори
она
и
подиже
главу
,
као
да
се
тог
тренутка
пробуди
и
сети
да
ми
је
дужна
нешто
.
И
онда
поче
тихо
да
казује
,
оним
једноставним
,
промуклим
гласом
,
који
ће
доцније
,
кад
је
буде
њена
сопствена
исповест
загрејала
,
постати
јаснији
и
звонкији
.
—
Нисам
дуго
чула
за
њега
.
Знам
да
је
био
прво
с
војском
код
Прњавора
,
после
не
знам
где
је
био
.
Кад
стигоше
неки
рањеници
из
његовог
батаљона
у
