10
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
10
ДВА
ИДОЛА
НАПИСАО
БОГОБОЈ
АТАНАЦКОВИЋ
У
БЕОГРАДУ
ШТАМПАНО
У
ДРЖ
.
ШТАМПАРИЈИ
КРАЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1893
Родољубац
и
издајица
И
.
Тко
ће
народу
помоћи
?
Живили
!
живили
!
Ала
је
лепа
земља
то
Српско
Војводство
,
-
право
да
је
Српска
земља
,
ал
и
јесте
гнездо
соколова
-
баш
је
Бог
красну
земљу
створио
за
красан
народ
!
-
Лепо
је
то
Српско
Војводство
,
у
њему
је
Бачка
и
Банат
,
пространа
равница
,
или
боље
рећи
голема
башча
од
сваког
биља
,
а
особито
од
шенице
и
друге
ране
,
са
ливадама
,
пашама
и
пољанама
,
које
око
не
може
прегледати
,
по
којима
се
одрањују
силне
ергеле
коња
и
чопорови
друге
стоке
,
којој
броја
нема
.
У
њему
је
Срем
са
својим
горама
и
долинама
,
брдима
и
планинама
,
са
својим
лепим
воћњацима
и
виноградима
,
са
шумама
које
су
непроходне
.
Плахо
Дунаво
,
плава
Тиса
и
друге
поносите
реке
јесу
богаштина
Војводства
,
какве
нема
свака
земља
.
У
Војводству
има
белих
градова
,
лепих
и
убавих
села
.
У
Војводству
има
сваке
природне
красоте
.
Каквих
предела
?
Око
их
се
од
милине
не
може
да
нагледа
,
—
тако
су
дивни
и
красни
.
Карловци
-
Карловци
са
својом
околином
-
Божја
дивота
.
Је
ли
мајка
родила
Србина
који
не
зна
за
Сремске
Карловце
—
српски
Јерусалим
,
—
у
ком
се
родила
наша
слава
,
од
куд
нам
је
синуло
јарко
сунце
,
те
нам
се
родио
красни
данак
,
ускрс
наше
старе
самосталности
—
1
мај
1848
године
.
Ах
,
нема
тога
Србина
,
који
не
зна
за
карловачки
предео
;
—
ако
и
има
кога
,
који
није
био
у
Карловцима
,
тај
их
познаје
из
Бранкових
песама
.
Има
људи
,
којима
је
Бог
дао
да
могу
тако
лепо
описати
своје
лепо
осећање
и
природну
красоту
,
да
је
то
милина
—
Бранко
је
између
ових
људи
.
Његов
„
ђачки
растанак
"
тако
је
нежан
,
опис
карловачке
околине
у
ђачком
растанку
таки
је
,
као
и
сама
природа
о
којој
пише
—
умиљат
,
питом
,
појетичан
и
дражестан
.
Да
је
Бранко
још
у
својим
песмама
напоменуо
изгледе
,
које
човек
има
идући
од
Варадина
Карловцима
по
лепом
друму
—
да
је
споменуо
чесму
,
којој
путник
доспе
идући
овим
путем
,
и
пивару
,
поред
које
се
пролази
пре
него
што
се
у
Карловце
спусти
,
то
бих
ја
утешен
био
,
јер
бих
овај
опис
метнуо
за
увод
овом
што
сам
наумио
лепим
својим
читатељкама
приповедити
,
—
па
онда
ако
и
ништа
друго
из
мог
дела
не
би
честито
било
,
увод
би
сигурно
ваљан
био
.
Али
овако
морам
замолити
оне
,
који
познају
карловачку
околину
,
нек
је
се
опомену
од
Варадина
до
Карловаца
,
—
а
који
је
не
познају
,
нека
себи
представе
што
дражесније
себи
могу
представљати
.
Бејаше
леп
пролетњи
данак
1848
године
.
У
карловачкој
пивари
беше
до
15
простака
,
сами
Сремци
,
лепи
високи
људи
,
јуначког
стаса
и
здравог
и
ведрог
лика
.
Одело
у
њих
свију
беше
једнако
,
по
ногама
платнене
гаће
,
по
телу
бела
дугачка
кошуља
од
ћерћелије
,
сврх
кошуље
шарена
вунена
тканица
,
на
глави
шешир
мало
повисок
са
широким
ободом
,
а
на
ногама
преко
вунених
чарапа
лепи
сремски
опанци
.
Сви
ови
седеше
за
једном
дугачком
трпезом
,
па
пише
добро
карловачко
вино
и
међ
собом
шалу
збијаху
.
На
страни
у
једном
ћошку
седео
је
један
сам
за
себе
,
главу
је
наслонио
на
руку
,
тако
да
му
се
видела
само
једна
половина
лица
—
које
је
туробно
било
,
—
овај
је
ћутао
и
чињаше
се
,
да
ни
најмање
не
пази
на
то
,
што
други
чине
око
њега
,
већ
само
да
неке
мисли
премишља
.
Ту
сеђаше
он
подуго
тако
;
у
један
пут
леву
руку
,
на
коју
се
подбочио
био
,
нагло
подигне
у
вис
,
а
десном
песницом
из
све
снаге
тако
удари
по
асталу
,
да
у
мало
што
се
сва
стакла
нису
поразбијала
,
која
пред
њим
празна
беху
.
„
Браца
Симо
,
—
рече
после
са
свим
тихо
али
дубоко
и
жалосно
—
дај
још
вина
,
данас
ме
мори
туга
,
а
ја
кад
сам
врло
тужан
,
онда
сам
увек
и
врло
жедан
.
“
Сремци
,
који
су
за
дугачком
трпезом
седели
,
згледаше
се
,
па
један
тихо
рече
својој
дружини
:
„
Овом
се
добро
омиче
,
ово
је
већ
седма
холба
.
“
У
томе
механџија
донесе
једно
пуно
стакло
рујнога
вина
,
те
метне
пред
самца
,
—
овај
узме
стакло
у
руку
,
устане
па
се
окрене
великој
трпези
.
„
У
твоје
здравље
,
јуначе
,
—
рече
са
свим
пријатељски
ономе
,
који
га
мало
пре
оговорио
беше
—
Бог
те
живео
са
свом
твојом
дружином
.
“
После
ових
речи
стакло
искапи
.
„
С
тобом
заједно
!
“
рече
за
одговор
Сремац
;
и
бејаше
мало
застиђен
од
пријатељских
речи
онога
,
кога
је
он
оговорио
био
.
„
Живео
!
“
ускликоше
и
остали
Сремци
,
те
чаше
подигоше
у
вис
,
куцнуше
се
њима
и
вино
из
њих
сташе
испијати
.
У
тај
мах
уђе
још
неко
у
собу
,
—
чудновато
беше
овај
обучен
:
на
себи
је
имао
кратку
платнену
кошуљу
,
која
му
је
једва
допирала
до
појаса
,
тако
да
му
се
између
кошуље
и
гаћа
—
које
беху
од
грубог
платна
и
врло
кратке
—
голо
тело
видело
,
на
врату
је
имао
црну
уску
пошу
,
од
које
крајеви
падоше
му
по
прсима
,
на
глави
је
имао
мали
шешир
са
округлим
данцем
и
уским
ободом
,
као
што
носе
Бачвани
и
Шајкаши
,
ноге
су
му
биле
босе
без
обуће
,
а
у
руци
је
држао
једно
држаље
од
канџије
,
из
целог
се
човека
одмах
могло
видети
,
да
је
јадна
сирота
.
Иначе
он
беше
здрава
људина
,
крупан
и
висок
,
имао
је
дугачку
косу
,
која
му
с
чела
преко
главе
на
рамена
беше
шчешљана
—
као
што
носе
косу
обично
прости
Бачвани
,
лице
му
је
било
мршаво
и
од
сунца
опаљено
,
имао
је
велике
црне
очи
,
над
којима
су
му
биле
танке
и
црне
обрве
,
као
што
му
је
од
исте
боје
био
и
дуги
брк
над
руменим
и
танким
уснама
.
Кад
је
ушао
у
собу
погледа
око
себе
,
па
се
намршти
,
као
да
му
је
неугодно
било
,
што
су
ту
весели
људи
,
јер
као
с
приговором
и
жалости
рече
:
„
Ви
сте
овде
,
браћо
,
весели
!
“
„
Јесмо
,
хвала
Богу
!
“
одговорише
гдекоји
.
„
Хе
,
та
један
пут
се
само
живи
,
па
зашто
бисмо
били
невесели
за
овога
једног
живота
:
Овај
живот
не
траје
Хиљаду
година
“
Вељаше
му
као
у
песми
други
.
Но
на
Бачванину
се
могло
опазити
да
га
ни
песма
ни
речи
Сремаца
не
охрабрише
,
јер
он
место
одговора
тек
ману
главом
,
па
се
после
посади
за
онај
сто
на
страни
,
за
којим
је
пре
само
један
седео
,
и
тако
бејаше
сад
њих
двојица
,
један
туробнији
од
другога
.
После
мало
ћутања
Бачванин
повиче
:
„
Механџија
!
по
што
ти
је
вино
?
“
„
Четир
грошића
,
“
рече
овај
.
„
Скупо
,
скупо
.
“
Ну
после
прилично
дугог
размишљавања
као
да
се
на
какво
велико
дело
одважио
рече
:
„
Е
,
дај
једну
холбу
.
“
Механџија
донесе
и
пред
њега
метне
вино
.
У
томе
Бачванин
извади
једну
кесу
од
коже
,
у
којој
је
било
нешто
сребрних
новаца
,
па
ове
почне
пребрајати
.
„
Двадесет
форинти
!
е
,
хвала
Богу
,
ето
нешто
заслуге
—
из
ових
ћу
новаца
моћи
нешто
радости
створити
мојој
сиротној
породици
,
—
колача
и
шарених
јаја
деци
за
Ускрс
,
а
мојој
жени
нешто
мало
хаљинице
,
—
јест
то
мора
бити
,
нека
им
је
весеље
на
благ
дан
,
та
и
тако
им
је
доста
туге
преко
целе
године
дана
...
„
А
за
себе
?
—
за
мог
старог
оца
?
—
што
за
нас
?
„
Е
,
ми
смо
људи
—
Бог
је
нас
обдарио
чврстим
срцем
и
јаком
нарављу
—
ми
смо
јачи
на
несрећи
!
„
А
мом
брату
?
!
—
брату
мом
,
који
не
види
бела
данка
—
до
ког
не
допире
ии
слободан
зрак
,
ни
Божје
сунашце
—
шта
њему
?
Зар
да
не
допру
до
њега
ни
знаци
братинског
миловања
?
„
О
,
не
,
први
новци
за
њега
—
њему
све
ово
,
нека
зна
да
има
нас
,
који
га
се
сећамо
;
моја
деца
и
моја
жена
угледаће
се
на
мене
и
на
мог
старог
оца
,
па
ћемо
лакше
сносити
сиротињу
—
одла’нуће
нашем
срцу
,
јер
ми
ако
и
јесмо
у
свачем
сиромашни
,
ал
’
смо
богати
у
љубави
једно
према
другоме
,
па
је
и
то
леп
од
Бога
дар
за
нас
.
—
„
Сви
,
сви
ови
новци
за
мога
брата
,
нека
лакше
проведе
свој
благи
данак
у
црној
својој
тамници
—
све
ово
њему
,
та
и
то
је
тако
мало
,
кад
помислим
да
он
за
пас
тамо
пати
.
“
После
ових
речи
,
које
је
у
себи
премишљао
,
стаде
хукати
.
„
Па
ја
још
онде
седим
те
пијем
вино
,
кад
ми
је
свака
крајцара
као
капљица
крви
из
срца
.
—
О
,
Боже
,
ја
сам
неваљао
,
злочест
човек
.
“
За
овим
спусти
главу
па
стаде
горко
уздисати
.
Сремци
,
који
су
пре
сви
тако
весели
били
,
сневеселе
се
,
видећи
овога
невесела
и
жалосна
—
и
тако
за
мало
,
место
звеке
од
чаша
и
веселих
усклика
настаде
у
соби
велика
тишина
.
Ову
тишину
први
наруши
онај
,
који
је
и
пре
самца
хтео
да
задиркује
,
говорећи
да
му
се
вино
добро
омиче
.
„
Хеј
,
пријане
—
рече
сад
Бачванину
—
та
не
уздиши
овде
,
Бог
те
помогао
,
јер
видиш
,
ја
сам
врло
милостива
срца
,
па
кад
видим
да
ко
уздише
,
не
може
ми
се
пити
—
немој
уздисати
,
брате
,
већ
ходи
,
пиј
с
нама
—
па
ће
те
проћи
туга
.
“
Бачванин
подигне
главу
,
па
жалосним
погледом
промери
онога
који
му
је
саветовао
да
пије
,
после
му
рече
са
свим
ниским
гласом
:
„
Велиш
?
Проћи
ће
ме
-
-
е
,
не
пролази
то
тако
брзо
кад
ту
боли
.
“
И
руком
покаже
место
,
где
му
срце
лежи
.
Док
се
ово
догађало
,
дотле
онај
,
који
је
пре
на
само
седео
,
опет
се
био
на
лакат
наслонио
и
чињаше
се
да
на
ништа
не
пази
шта
се
око
њега
чини
,
—
но
кад
се
Бачванин
потужи
да
га
на
срцу
боли
,
онда
устане
са
свог
места
,
приђе
са
свим
Бачванину
,
ухвати
га
за
руку
,
па
са
највећим
саучешћем
рече
:
„
Ту
те
боли
,
брате
?
ту
,
велиш
—
показујући
страну
од
срца
,
—
онда
јао
теби
,
јер
то
је
љут
бол
,
који
кад
обузме
сиромаха
простака
,
ретко
ко
да
се
икад
од
њега
излечи
.
“
Бачванин
га
погледа
,
његов
се
поглед
састане
са
сажалителним
погледом
самца
—
и
како
се
њихови
погледи
састадоше
,
тако
и
они
узеше
се
руку
у
руку
.
Погледи
ти
беху
изразителни
—
ти
погледи
везаше
њихове
душе
у
вечито
пријатељство
,
јер
они
разумеше
један
другог
.
Они
се
гледаше
неко
време
,
као
што
се
гледају
двоје
љубавника
,
—
после
онај
усамљеник
оде
к
огради
,
где
механџија
држи
своје
вино
,
узме
сам
један
велики
ћуп
пун
вина
,
па
га
метне
пред
Бачванина
.
„
На
,
пиј
—
рече
му
,
а
глас
га
је
издавао
да
му
је
срце
здраво
дирнуто
—
пиј
,
пиј
ал
’
много
.
“
„
Видиш
продужи
после
мало
ћутања
—
већ
је
томе
много
година
,
како
ме
ово
псето
овде
уједа
—
ту
,
ту
боли
—
и
са
десном
песницом
удари
себе
у
прси
са
оне
стране
,
где
човеку
срце
лежи
;
ту
боли
и
дан
данас
,
пет
година
ја
нисам
преспавао
једну
ноћцу
због
љутог
бола
;
после
сам
пио
,
пио
сам
цео
дан
—
од
јутра
до
мрака
,
и
од
то
доба
спавам
,
јер
кад
вече
настане
ја
више
ништа
не
знам
за
себе
,
о
мојој
будућности
,
о
садашњости
,
о
прошлости
,
не
знам
ни
о
чему
—
не
знам
ништа
,
не
боли
ме
ништа
,
...
на
,
пиј
и
ти
—
ал
’
много
пиј
,
гле
овако
!
“
И
ћуп
који
је
повелики
био
натегне
,
а
кад
га
је
од
уста
одујмио
,
ћуп
је
до
пола
тек
пун
био
.
„
Испиј
ово
друго
,
ал
’
до
капи
.
“
Бачванин
је
главом
махао
.
„
Пиј
,
кад
ти
велим
—
рече
му
овај
наговарајући
га
—
пиј
,
кад
ти
велим
,
па
за
данас
све
ћеш
заборавити
.
“
„
Све
ћу
заборавити
?
—
рече
Бачванин
,
и
образи
му
се
поџегу
од
пламена
који
му
је
у
срцу
букнуо
у
тај
час
—
велиш
?
све
ћу
заборавити
!
Ал
’
ја
нећу
ништа
да
заборавим
,
ја
нећу
да
заборавим
да
ја
имам
код
куће
жену
и
ситну
децу
,
којима
сам
ја
све
на
овоме
свету
;
ја
нећу
да
заборавим
да
мој
отац
код
куће
гладује
у
највећој
сиротињи
,
—
мој
отац
?
—
мој
отац
,
који
се
научио
сваком
изобилству
на
овоме
свету
,
који
је
још
и
пре
две
године
најбољи
газда
био
у
целоме
нашем
селу
—
то
ја
не
смем
заборавити
—
а
ни
то
,
да
онима
,
који
су
нас
до
тога
дотерали
—
треба
се
осветити
.
“
Кад
је
Бачванин
овај
последњи
слог
изрекао
,
странац
га
чврсто
за
руку
стисне
па
му
проговори
:
„
Не
бој
се
,
то
и
нећеш
заборавити
—
доћи
ће
може
бити
време
,
те
ћеш
се
Богу
молити
да
заборавиш
,
о
,
ал
’
је
нећеш
моћи
заборавити
;
видиш
,
љута
ти
је
то
жеђа
—
жеља
за
осветом
.
„
Ах
,
Боже
мој
!
Боже
мој
!
шта
не
бих
ја
дао
,
да
је
мом
срцу
другојачије
него
што
је
,
—
а
то
би
сигурно
другојачије
било
,
само
кад
бих
један
часак
заборавио
оно
,
што
се
са
мном
догађало
.
—
„
Хој
,
брате
,
ал
’
видиш
то
се
не
заборавља
лако
,
спомен
прошлости
тако
се
прилепио
за
моје
срце
као
што
се
многогодишња
рђа
прилепи
за
углађено
гвожђе
.
Али
рђа
на
послетку
изеде
гвожђе
,
а
моје
срце
је
цело
,
цело
,
цело
—
па
чини
ми
се
сваки
дан
све
веће
,
јер
се
сваки
дан
нова
змија
леже
у
њему
,
које
ме
све
љуће
и
љуће
угризају
—
ах
змије
су
ове
успомена
прошлости
моје
.
—
„
Молићеш
се
Богу
да
ти
никад
освета
и
на
памет
није
пала
—
али
,
али
касно
.
—
„
Нећеш
да
заборавиш
ништа
?
—
Ја
бих
благосиљао
Бога
,
да
ми
узме
ум
и
разум
,
да
ме
учини
као
луду
стоку
,
да
се
ничега
не
знам
опомињати
.
„
Јер
кад
се
опоменем
прошлости
моје
тако
ме
љуто
срце
боли
,
боли
,
боли
,
боли
.
—
—
„
Вино
,
вино
,
још
вино
је
једно
,
које
има
о
мени
сажаљења
,
јер
кад
пијем
вино
,
много
,
много
,
много
кад
пијем
,
онда
изгубим
свест
,
па
ме
не
боли
ништа
,
али
кад
се
мало
разберем
после
тога
и
разум
мој
радити
почне
,
и
ја
се
опомињем
моје
прошлости
,
онда
,
онда
сам
ја
јако
несрећан
.
—
А
ти
?
“
„
И
ја
,
и
ја
!
—
рече
Бачванин
брзо
.
—
Видиш
пре
неколико
година
мој
отац
бејаше
најсрећнији
човек
на
своту
,
онда
он
имађаше
мене
и
мога
млађег
брата
,
које
он
миловаше
као
што
отац
може
миловати
;
мој
Милан
беше
тада
од
три
,
а
моја
Јеца
од
две
годино
—
о
та
како
је
он
још
миловао
ову
децу
,
своју
унучад
,
та
волео
их
је
него
све
друге
у
кући
.
„
А
ми
сви
поштовасмо
њега
,
као
што
је
он
нас
љубио
—
неисказано
.
„
Но
није
само
ово
миловање
и
поштовање
било
све
наше
добро
,
ми
бесмо
и
иначе
срећни
у
сваком
смислу
.
„
Ми
бесмо
добре
газде
у
селу
,
отац
мој
имао
је
кућу
и
сесију
земље
,
имали
смо
четири
вола
,
лепа
четири
крсташа
,
рогови
у
њих
беху
као
у
јелена
,
али
још
више
у
шире
него
у
јелена
,
а
врхови
беху
бачени
натраг
,
длаку
на
глави
имаше
белу
и
коврчаву
,
која
је
скоро
до
очију
попадала
била
на
глави
,
—
па
после
сва
ова
четири
вола
беху
тако
једнака
и
у
ходу
и
у
величини
и
дебљини
,
да
је
то
дивота
било
погледати
—
е
та
дивна
ти
је
то
стока
била
.
„
Имали
смо
и
два
жерава
коња
.
А
и
ови
су
лепи
,
прелепи
и
у
свему
један
другом
налични
били
;
имали
су
једнаку
длаку
,
једнаке
мршаве
главе
,
велику
и
густу
гриву
,
дугачак
и
пун
реп
,
којим
су
шибали
ноге
,
које
бејаху
танке
у
њих
,
као
што
су
у
јелена
;
они
беху
округли
и
пуни
као
јабука
,
а
брзи
као
тица
ластавица
,
срчани
као
добар
јунак
,
а
ватрени
као
сами
змајеви
—
ах
,
каког
су
поносног
држања
били
ти
коњи
кад
су
у
колима
ишли
,
е
та
то
ти
је
милина
било
видети
,
—
ко
зна
шта
вреди
пар
оваквих
коња
,
онај
зна
шта
сам
ја
изгубио
.
“
Ове
је
последње
речи
скоро
у
јецању
изговорио
,
а
очи
му
пуне
бејаху
суза
.
Онај
,
који
зна
како
наш
народ
чува
и
негује
стоку
,
онај
ће
лако
разумети
узрок
овим
сузама
.
После
кратког
ћутања
Бачванин
продужи
опет
:
„
Имали
смо
и
једну
краву
с
телетом
.
Ја
не
знам
ценити
ову
краву
,
али
моја
жена
не
би
је
дала
била
од
себе
,
ја
не
знам
за
какво
благо
на
овом
свету
,
та
за
ову
краву
све
жене
јој
завидеше
,
тако
је
то
мирна
и
угледна
млечна
крава
била
.
„
Житница
је
наша
пуна
била
хране
,
а
кућа
нам
је
тако
пуна
била
свачега
,
што
је
човеку
потребно
,
баш
као
каква
кошница
која
је
дупком
пуна
меденог
саћа
.
„
То
није
још
давно
било
,
а
данас
,
браћо
,
данас
немамо
ништа
на
свету
,
до
једних
рђавих
кола
и
два
мршава
коња
,
а
и
то
је
задужбина
једног
младог
господина
.
Бог
му
дао
толико
среће
и
добра
,
колико
га
ја
и
друга
сиротиња
благосиља
.
—
„
Ах
,
браћо
,
да
овог
младог
господина
није
било
,
до
данас
би
моја
деца
са
мном
заједно
од
глади
скапала
била
,
јер
бадава
,
ми
не
знамо
просити
ни
милостиње
искати
,
баш
ни
помоћи
не
примамо
кад
нам
као
милостињу
пружају
,
али
кад
овако
љубавно
и
од
срца
дају
,
као
што
сам
ја
добио
—
е
онда
се
прима
,
али
је
срце
на
веки
онога
,
који
нам
је
помогао
.
“
Ове
последње
слогове
Бачванин
је
говорио
гледајући
Сремце
једног
по
једног
,
који
су
се
око
њега
у
круг
били
скупили
,
одмах
у
почетку
,
кад
је
почео
казивати
своју
патњу
.
Један
између
њих
рече
:
„
Ал
’
како
то
да
си
сад
тако
сиромах
?
Та
да
сте
само
седели
па
јели
и
пили
,
не
бисте
могли
потрошити
све
то
,
што
си
нам
наприповедао
да
си
имао
,
ако
вам
није
било
несреће
.
“
„
Јесте
,
јесте
,
те
какве
несреће
!
Али
,
несрећа
ова
није
од
Бога
,
већ
од
рђавих
људи
.
“
„
Та
зато
—
рече
опет
Сремац
—
толико
имање
,
та
то
је
богатство
,
па
још
тамо
у
вас
,
где
је
Бог
благословио
свачим
свет
.
“
„
Јесте
,
брате
,
у
нашој
земљи
има
свашта
што
човеку
треба
,
наше
су
њиве
добре
,
наша
јо
стока
славна
,
—
али
шта
ћеш
,
кад
не
можемо
уживати
од
проклете
господе
.
“
А
кад
је
ову
последњу
реч
изрекао
сав
се
зарумене
,
по
гласу
му
се
познавало
како
мрзи
и
како
су
му
крвави
они
,
који
се
тако
зову
.
„
Приповеди
нам
,
приповеди
како
си
пострадао
—
повикаше
неколицина
њих
из
круга
—
та
и
ми
патимо
од
њих
.
“
„
Пре
је
још
како
тако
било
—
продужи
Бачванин
на
позив
Сремаца
—
док
су
нам
заповедала
наша
господа
—
јесу
и
они
многима
жао
учинили
,
али
су
наши
били
,
а
тек
свој
свога
већма
жали
;
али
како
су
дошли
они
да
заповедају
,
које
ми
не
разумемо
,
ни
они
нас
,
од
то
доба
зло
и
наопако
.
—
„
Ето
,
то
је
баш
онда
било
кад
је
мој
отац
испросио
комшинице
Љубе
Анђу
за
мога
брата
.
Анђа
је
била
сиромашна
девојка
,
тешко
је
себе
захрањивала
и
своју
остарелу
мајку
,
све
са
муком
и
кудељом
туђом
,
—
е
,
ал
’
она
је
била
добра
и
поштена
,
а
мој
брат
ју
је
миловао
и
она
њега
—
па
шта
треба
двома
младих
људи
,
него
да
су
поштени
,
радини
,
и
да
се
милују
?
Ништа
,
ништа
!
Тако
је
мислио
и
мој
отац
па
је
испросио
Анђу
брату
моме
за
љубовцу
,
па
ми
с
тога
бесмо
сви
весели
и
задовољни
.
—
„
У
то
су
доба
баш
у
вармеђи
мењали
господу
.
Ми
смо
баш
нашу
храну
свезли
,
и
за
сватове
се
приправљали
,
хране
смо
те
године
слабо
имали
,
јер
су
крстине
зло
и
мало
семена
издавале
—
е
,
ал
’
то
није
ништа
нама
сметало
,
колико
је
нама
требало
,
толико
имадосмо
,
а
могасмо
још
нешто
и
продати
—
и
ово
потоварисмо
на
једна
велика
воловска
кола
,
да
однесемо
у
варош
и
да
продамо
,
па
да
за
те
новце
купимо
сватовске
дарове
.
—
Мом
је
оцу
мило
било
лепо
даривати
своју
снаху
,
—
та
кад
сам
се
ја
женио
,
он
је
мојој
Јеки
купио
хаљине
од
чисте
свиле
,
леп
златан
ђердан
око
врата
,
и
још
ју
је
даривао
са
двадесет
дуката
,
па
требало
је
и
другу
да
тако
дарива
,
јер
бадава
његова
смо
ми
сви
деца
,
а
Анђа
је
и
више
вредна
била
—
о
,
та
она
је
тако
добра
,
тако
лепа
,
тако
честита
била
...
.
Боже
,
Боже
,
зашто
је
таке
худе
среће
!
!
!
„
Пред
вече
ми
смо
сели
били
за
ужину
,
кад
нека
ђаволска
вика
се
зачује
са
сокака
.
Ми
скочисмо
од
ужине
,
да
видимо
шта
је
,
а
то
беше
један
чопор
изопијаних
људи
,
који
се
са
свирком
пратише
:
није
било
једног
поштеног
лика
међу
њима
,
половина
између
њих
тако
изгледаше
као
да
су
тај
дан
спали
с
вешала
.
Ово
беху
људи
,
који
имађаху
право
бирати
господу
за
нас
,
а
и
беху
се
упутили
у
варош
,
да
уживају
то
своје
право
.
Пред
њима
на
коњу
је
јахао
један
,
који
је
био
обучен
у
чојане
маџарске
чакшире
,
на
себи
је
имао
плаветну
доламу
,
на
глави
калпак
,
за
калпаком
белу
и
зелену
перјаницу
;
за
овим
су
ишли
други
руљом
пешке
,
а
најпосле
опет
један
на
коњу
у
онаком
истом
оделу
као
и
онај
први
.
„
Кад
је
ова
чорда
поред
наше
куће
пролазила
,
један
се
загледа
у
авлију
па
рече
до
себе
другу
:
„
„
Ала
красна
четири
вола
.
“
„
„
Има
ту
и
два
жерава
,
“
рече
овој
двојици
трећи
један
,
ког
су
пре
неколико
дана
пустили
из
вармеђске
тамнице
,
да
купи
своје
другове
,
који
ће
с
њиме
једнако
гласати
кад
буде
избор
господе
.
„
Док
су
та
тројица
о
мојим
воловима
и
коњма
говорила
,
мени
се
смути
нешто
у
утроби
,
и
као
да
ме
што
за
срце
уједе
,
тако
ме
обухвати
нека
подмукла
боља
—
које
беше
слутња
несрећи
.
„
Чисто
ми
је
одла’нуло
,
кад
ови
прођоше
и
одоше
у
крчму
,
где
су
ту
ноћ
толико
вина
просули
и
полокали
,
колико
би
доста
било
целом
нашем
селу
,
да
издржи
сватове
свију
момака
и
девојака
,
који
су
били
за
женидбу
и
удадбу
.
—
„
И
мој
је
отац
нешто
зло
слутио
,
јер
пре
него
што
легосмо
спавати
он
нам
жалосно
рече
:
„
„
Чемеран
ће
и
то
избор
бити
:
ови
ће
људи
бирати
господу
,
која
су
за
њих
добра
,
а
они
,
који
су
за
њих
добри
,
не
могу
бити
добри
за
нас
и
за
друге
поштене
људе
.
“
„
Мој
отац
имађаше
право
,
на
скоро
се
могосмо
о
том
уверити
.
„
То
вече
легосмо
спавати
сви
туробни
,
са
неком
слутњом
у
срцу
.
Брзо
,
врло
брзо
нам
се
испунила
наша
слутња
.
„
У
јутру
рано
устадосмо
,
ал
’
наопако
по
мене
,
кола
са
храном
нема
у
авлији
,
а
у
кошари
ни
једног
вола
.
„
Као
да
ме
је
ко
ножем
у
срце
ударио
,
тако
ми
би
кад
сам
видео
шта
се
догодило
;
што
ми
је
пропала
храна
и
нестало
кола
,
ни
по
јада
мога
,
ал
’
жао
ми
би
за
четири
вола
—
хеј
,
та
никад
их
више
тако
нећу
спарити
,
кад
бих
имао
да
дам
за
њих
и
хиљаду
форинти
!
“
После
ових
речи
Бачванин
протре
руком
своје
очи
,
па
дубљим
гласом
продужи
:
„
У
нашем
селу
већ
од
више
година
ништа
се
није
ни
чуло
о
крађи
,
па
мене
сад
тако
љуто
опустише
.
„
То
није
нико
могао
бити
од
наших
сељака
;
одмах
посумњам
на
оног
,
коме
су
се
синоћ
моји
волови
допали
били
.
„
Као
бесан
полетим
механи
;
кад
на
сокак
изађох
,
ал
’
баш
онда
пред
механом
на
кола
поседаше
сви
од
ове
пијане
банде
;
док
сам
ја
до
механе
доспео
,
они
већ
ошинуше
коње
,
а
са
последњих
кола
повиче
ми
један
:
„
„
Баратом
,
чувај
добро
своју
кућу
,
јер
су
се
,
Сакари
Пишти
допали
твоји
жерави
.
“
„
Тај
што
ми
је
то
с
кола
викао
,
тај
беше
онај
исти
,
што
је
фалио
моје
волове
пређашње
вече
.
„
Браћо
,
док
сам
жив
нећу
заборавити
тај
глас
,
и
глас
смеја
и
веселе
свирке
,
која
се
после
тога
зачу
са
кола
,
на
којима
Цигани
пратише
ове
ниткове
,
који
имађаху
право
бирати
господу
,
бичеве
јаднога
ал
’
поштеног
народа
.
„
Онај
још
дан
послао
сам
људе
,
браћу
моју
сељаке
,
на
све
стране
да
траже
моје
добро
,
по
села
је
оставило
своје
послове
и
подигло
се
у
тражење
,
та
брат
брату
треба
да
је
на
помоћи
у
невољи
,
а
ми
живесмо
са
свима
у
селу
братински
.
„
Све
тражење
би
узалуд
,
само
кола
нађосмо
иза
села
у
једном
јендеку
,
ал
’
од
хране
и
волова
ни
трага
ни
гласа
.
„
Одмах
сам
се
тужно
свима
судцима
на
оног
,
на
ког
сам
сумњао
био
,
ал
’
нико
ме
не
хтеде
ни
слушати
.
—
Е
ко
би
и
слушао
јаднога
простака
,
који
се
пред
избор
тужи
на
лемеша
.
“
„
Па
никад
ниси
ни
нашао
твоје
волове
?
“
запита
један
из
круга
.
„
Никад
ни
једног
,
“
одговори
Бачванин
.
„
А
то
није
добро
.
Да
си
после
избора
одмах
отишао
новом
судцу
,
па
да
си
њему
поклонио
два
—
друга
би
два
била
други
дан
у
твојој
авлији
.
“
„
Знам
,
знам
,
—
рече
опет
Бачванин
,
—
ал
’
још
онда
то
нисам
знао
,
та
до
онда
сам
ја
тек
с
поштеним
људма
имао
посла
;
ал
’
баш
да
сам
и
знао
,
ја
му
не
бих
био
поклонио
два
вола
.
Мени
су
била
сва
четири
мила
:
којег
од
четири
да
прегорим
?
Не
бих
могао
,
не
бих
могао
ни
једног
—
боље
да
немам
ни
једног
него
да
их
ја
делим
,
та
и
они
су
се
тако
били
научили
један
уз
другог
,
—
па
онда
не
би
ни
њему
толики
грех
био
—
а
овако
ће
им
Бог
судити
на
ономе
свету
,
—
а
на
овом
?
—
Ако
дође
до
згоде
...
.
“
После
погледа
око
себе
сумнително
као
да
се
страши
од
тога
што
је
изрекао
.
„
Е
,
било
па
и
није
;
—
рече
после
мало
ћутања
—
Бог
је
дао
а
рђави
људи
узеше
,
помислих
у
себи
,
ал
’
ћу
се
од
сад
узети
у
памет
;
па
наумим
увек
у
авлији
или
у
кошари
ноћивати
,
јер
сам
у
срцу
зебао
због
моја
два
жерава
.
„
После
мало
времена
дође
нам
наш
нов
судац
.
Бог
га
убио
као
што
је
он
нас
убио
!
„
У
томе
мој
се
брат
венча
са
својом
Анђом
.
Сватови
нису
тако
весели
били
као
што
је
у
нас
обичај
,
а
ми
смо
све
учинили
да
се
заборави
ова
несрећа
,
коју
смо
претрпели
били
.
Мој
се
отац
био
усилио
и
још
томе
узајмио
од
Исака
сеоског
Чивутина
410
форинти
,
па
купио
дарове
Анђи
,
исто
тако
као
што
је
купио
био
мојој
Јеки
;
обукао
је
био
у
свилу
од
главе
до
пете
,
ал
’
баш
ово
нам
је
на
несрећу
било
—
сирота
Анђа
,
мора
да
се
у
зао
час
родила
.
„
Од
како
је
она
у
кућу
дошла
,
од
то
доба
није
прошао
један
знаменити
дан
у
години
да
нам
се
није
каква
незгода
догодила
.
„
Па
Бадњи
дан
,
баш
кад
смо
за
вечеру
сели
,
учини
ми
се
као
да
сам
чуо
где
врата
од
кошаре
шкрипе
.
Као
да
је
нечастиви
био
у
мени
тако
се
помамим
,
кад
видим
човека
пред
вратима
од
кошаре
,
која
су
била
отворена
—
а
ја
сам
их
мојом
руком
закључао
на
браву
,
пре
него
што
сам
ушао
вечерати
.
То
бејаше
онај
исти
лопов
па
ког
сам
ја
сумњао
због
мојих
волова
.
Затрчим
се
к
њему
,
но
,
чини
ми
се
,
он
се
надао
томе
колачу
,
јер
ме
дочека
с
једном
дреновачом
те
ме
лупи
у
по
главе
.
Сам
ме
је
Бог
сачувао
и
свети
његов
дан
,
који
слависмо
,
што
мртав
не
падох
.
“
„
Ал
’
ти
си
му
вратио
жао
за
срамоту
?
“
запита
Сремац
.
„
Јесам
га
с
обадве
руке
обухватио
и
растргао
бих
га
као
јастреб
тиче
,
да
се
у
тај
час
друго
опет
није
догодило
.
“
„
Што
то
?
“
„
Како
сам
га
лако
о
земљу
спустио
,
мислио
сам
да
су
му
се
измрвиле
све
кошчице
—
јест
да
,
није
тако
лако
уморити
пасји
род
:
у
главу
треба
бесну
вашку
,
јер
ће
те
ујести
и
онда
кад
си
је
у
полак
утукао
.
„
Тако
је
и
сад
с
тим
нитковом
било
.
Кад
сам
га
о
земљу
свалио
он
се
рукама
уплете
у
моје
ноге
,
а
кад
сам
се
сагнуо
да
руке
од
мојих
ногу
расплетем
,
он
ме
зграби
за
руке
па
из
све
снаге
повиче
:
„
Illancs
Pista
.
“
У
тај
мах
нешто
прохуји
преко
нас
као
ветар
,
ја
подигох
главу
и
видех
где
једно
момче
одјаха
као
муња
на
једном
мом
жераву
,
а
другог
одведе
за
улар
.
“
„
О
,
о
убио
их
Бог
!
“
„
Да
,
да
,
браћо
,
док
сам
се
ја
с
једним
борио
,
дотле
тога
друг
,
за
ког
ја
нисам
знао
,
имао
је
времена
одрешити
моје
коње
од
јасала
и
побећи
с
њима
.
Тако
нама
љуто
преседе
Божић
!
“
„
Ал
’
зашто
си
пустио
из
шака
тог
једног
лопова
?
“
„
Нисам
ја
њега
пустио
,
него
га
одмах
одвучем
к
нашем
новом
судцу
,
да
ми
судац
правицу
да
.
Кад
пред
њега
дођосмо
,
а
они
почеше
нешто
маџарски
међу
собом
,
а
судац
мени
рече
:
„
„
Шта
имаш
с
овим
човеком
?
“
„
„
Господине
,
овај
је
украо
моје
волове
пре
три
месеца
а
вечераске
одведе
моја
два
жерава
.
“
„
„
Ниткове
један
,
—
продере
се
на
мене
судац
—
како
смеш
бедити
поштеног
човека
?
Ко
је
видео
да
је
он
одвео
твоје
волове
и
коње
?
“
„
„
Ја
нисам
видео
ко
је
одвео
моје
волове
,
ал
’
ја
бих
се
смео
заклети
да
је
он
;
а
жераве
моје
одвео
је
његов
друг
обешењак
као
и
он
—
док
сам
се
ја
с
овим
борио
.
“
„
„
На
поље
из
моје
собе
,
ђубре
паорско
,
јер
ћу
те
сад
оковати
у
гвожђе
,
“
дрекне
на
мене
судац
.
„
Ја
хтедох
још
говорити
,
ал
’
он
зазвони
;
два
момка
уђоше
у
собу
те
ме
по
судчевој
заповести
избаце
на
улицу
—
мислио
сам
да
ћу
умрети
од
љутине
и
жалости
.
„
Кад
сам
кући
дошао
сав
сам
дрктао
од
зиме
,
љутине
и
срамоте
.
„
„
Ја
ћу
се
свима
судовима
тужити
“
—
рекох
ја
у
очајању
кад
сам
мом
оцу
исприповедао
шта
се
са
мном
догодило
.
„
„
Залуд
,
синко
,
—
одговори
ми
отац
са
сузним
очима
—
та
ти
знаш
:
врана
врани
неће
очи
ископати
.
“
„
„
Ал
’
ја
ћу
ићи
самом
цару
.
“
„
„
Е
,
мој
синко
,
Бог
високо
а
цар
далеко
.
Па
зар
ти
не
знаш
да
ми
сиротиња
не
можемо
до
цара
доћи
?
Е
,
кад
би
он
знао
шта
чине
од
нас
,
не
би
то
тако
било
.
Та
ми
смо
његова
најпослушнија
и
највернија
деца
,
па
он
не
би
дао
да
ми
патимо
тако
љуто
!
Кад
он
то
дозна
онда
ће
све
другојачије
бити
.
“
„
„
Ал
’
докле
ћемо
ми
тако
патити
?
“
запитах
ја
.
„
„
Бог
је
спор
,
ал
’
достижан
,
дете
моје
.
“
„
О
,
тако
је
,
тако
;
мој
отац
у
свему
имађаше
право
.
„
Ја
сам
се
тужио
,
ал
’
све
бадава
—
врана
врани
није
ископала
очи
.
„
Ал
’
од
то
доба
је
почело
за
нас
бити
тек
зло
и
наопако
;
није
нам
ни
један
празник
на
миру
прошао
;
проклетници
знали
су
како
Србину
на
срцу
лежи
закон
његов
и
како
је
рад
у
весељу
да
проведе
своје
благе
дане
по
старом
обичају
,
па
су
баш
таке
дане
чекали
да
нам
жао
учине
и
напркосе
.
„
Кад
је
год
какав
празник
био
,
увек
су
нас
терали
да
идемо
на
роботу
,
на
рошпонт
,
био
на
нас
ред
,
не
био
.
„
Лицем
на
свето
Богојављење
заповеде
ми
да
идем
на
суд
.
Ја
нисам
ништа
скривио
,
па
се
ништа
нисам
ни
бојао
,
ал
’
ме
је
срце
болело
што
морадох
остати
са
свете
летурђује
—
е
,
та
ви
,
браћо
,
знате
како
се
лепо
служи
код
нас
на
Богојављење
!
„
Баш
кад
су
на
освећење
воде
звонили
,
онда
ми
је
читао
наш
мали
судац
из
једне
хартије
нешто
маџарски
;
после
ми
је
казао
српски
,
да
се
та
хартија
зове
сектенција
и
да
ја
морам
250
форинти
платити
,
што
сам
лемеша
тукао
на
Бадњи
дан
.
„
Ја
хтедох
се
одговарати
,
ал
’
велики
судац
дрекне
на
мене
и
рече
ми
да
му
зафалим
што
ме
није
дао
повалити
и
издерати
,
као
што
заслужује
тако
ђубре
вадрацко
као
што
сам
ја
.
„
Да
ме
је
повалио
,
не
би
ме
тако
болело
,
као
што
ме
је
болела
поруга
та
на
наш
српски
род
.
Ал
’
што
ја
могох
учинити
,
кад
у
исти
час
уђоше
четници
са
пушкама
те
ме
истерају
из
собе
и
авлије
?
„
Мој
отац
узајми
од
Исака
опет
250
форинти
,
које
му
је
он
тек
онда
дао
,
кад
је
на
једну
хартију
написао
крст
;
то
је
морала
учинити
и
моја
мати
и
ми
сви
велики
у
кући
.
Ове
новце
дадосмо
малом
судцу
.
„
После
ове
несреће
мало
одахнусмо
,
јер
нам
се
за
неко
време
никаква
друга
несрећа
није
догодила
,
и
ја
већ
мнијах
да
се
уморила
нас
гонећи
...
е
,
беса
,
на
кога
се
несрећа
један
пут
наврзе
,
онога
гони
док
га
не
обори
.
“
„
Зима
и
пролеће
прођоше
без
сваке
напасти
,
ми
се
надасмо
опет
добру
.
Храна
нам
је
лепо
стајала
;
милина
је
било
погледати
наше
њиве
,
по
којима
се
класови
таласаше
као
златна
коса
на
пуној
глави
плавога
детенцета
,
кад
се
на
ветру
гологлаво
игра
.
„
„
Но
,
хвала
Богу
,
—
рече
мој
отац
кад
смо
почели
жети
—
ове
године
нам
је
Бог
благословио
наш
рад
и
наградно
нас
за
наш
зној
—
ми
ћемо
се
моћи
курталисати
дуга
,
који
имамо
код
Чивутина
;
а
ако
Бог
на
годину
овакав
род
да
,
као
што
је
сад
,
то
ћемо
имати
опет
четири
вола
крсташа
,
и
два
жерава
као
што
смо
и
имали
.
“
„
„
Никад
—
рекох
ја
жалосно
—
никад
онакве
више
не
спари
.
“
„
„
Иди
лудо
—
одговори
ми
отац
—
ти
увек
зло
слутиш
.
Зашто
не
би
могао
спарити
онакве
као
што
смо
пре
имали
?
“
„
„
Зато
—
рекох
ја
—
јер
се
то
само
један
пут
догађа
у
човечјем
животу
.
“
„
Моја
се
слутња
нама
обистинила
:
не
само
да
онаке
нисмо
спарили
,
већ
никакве
.
Бог
нам
не
даде
да
будемо
опет
срећни
.
„
Кад
смо
кући
дошли
оцу
мом
бејаше
још
већа
радост
:
мога
брата
Анђа
родила
красно
мушко
чедо
.
„
Ми
се
сви
томе
радовасмо
и
дадосмо
му
дедино
име
Јован
.
„
Кад
су
га
други
дан
из
цркве
са
крштења
донели
,
дође
и
крштени
кум
детета
,
Сава
Србин
,
добра
душа
ти
је
он
био
,
ал
’
сав
беше
сузама
поливен
кад
је
у
собу
ушао
.
„
Женама
не
би
право
што
кум
с
плачем
дође
први
пут
свом
кумчету
,
па
рекоше
све
у
глас
:
„
„
Зашто
с
плачем
,
куме
,
да
од
Бога
нађеш
?
“
„
„
Е
,
децо
,
убиће
их
Бог
,
ал
’
и
нас
што
допуштамо
да
нам
затиру
нашу
цркву
и
наше
славне
обичаје
.
“
„
„
Како
то
,
куме
?
“
„
„
Видите
,
децо
није
још
доста
што
су
нам
наметнули
господу
од
туђег
рода
,
који
нас
гуле
и
злоставе
,
већ
нас
хоће
да
отуђе
и
од
наше
красне
вере
.
“
„
„
Та
како
,
куме
,
ако
Бога
знадеш
?
“
„
„
Како
,
а
како
су
крстили
ово
грешно
детенце
?
Мислите
да
је
добно
дедино
име
?
—
Јест
да
—
хеј
,
али
ја
не
дам
—
татаран
им
мајку
—
ја
не
дам
да
се
моје
кумче
зове
Јанош
.
“
„
Да
,
браћо
моја
,
—
продужи
Бачванин
после
мало
ћутања
дубљим
и
жалоснијим
гласом
—
мом
синовцу
нису
дали
српско
име
Јован
,
као
што
смо
ми
желели
,
већ
маџарско
Јанош
.
“
„
Ја
ово
нисам
хтео
веровати
кад
нам
је
кум
приповедао
,
али
на
жалост
попа
ми
рече
кад
сам
га
питао
још
онај
дан
,
он
рече
да
је
у
црквену
књигу
записао
Јанош
,
јер
,
вели
,
тако
су
свршила
господа
на
дијети
,
па
то
од
сад
тако
мора
бити
.
“
—
„
Ал
’
то
неће
тако
бити
!
“
викнуше
сви
око
њега
.
„
И
ја
кажем
да
неће
тако
бити
—
прихвати
Бачванин
са
одушевљењем
—
бадава
је
све
,
ми
нећемо
дати
сатрти
нашу
народност
.
Што
су
нас
оглобили
до
душе
,
добро
,
Бог
види
па
ће
судити
,
а
ми
ћемо
сносити
с
миром
,
ал
’
у
народност
и
веру
нек
нам
не
дирају
;
јер
тако
ми
Бога
!
...
“
И
ово
рекавши
подигне
очи
к
небу
,
а
руком
тако
силно
удари
по
асталу
,
који
је
пред
њим
био
,
да
су
се
сва
стакла
на
њему
заиграла
.
„
А
шта
си
ти
учинио
после
?
“
запитају
га
више
њих
из
дружине
љубопитљиво
.
„
Ништа
!
—
Онај
још
дан
умре
ово
красно
и
здраво
чедо
.
Браћо
,
није
било
благослова
на
њему
!
Та
како
би
и
било
благослова
,
кад
је
више
горких
суза
пало
на
њега
него
свечане
воде
на
крштењу
?
!
“
„
А
и
боље
што
је
умро
,
Боже
опрости
,
—
рече
Бачванин
побожно
прекрстивши
се
.
—
Истина
,
он
је
био
грешно
детенце
,
мало
анђелче
,
ал
’
ја
сам
га
гледао
крвавим
очима
...
Јанош
!
Јанош
?
та
тако
се
звао
и
судац
...
А
ко
је
икад
видео
да
се
поштеног
Србина
дете
Јанош
зове
?
“
„
Ја
волим
своје
дете
и
не
носити
на
крштење
него
му
тако
име
наденути
.
“
„
И
ја
,
и
ја
!
“
повикаше
сви
у
глас
.
„
И
јесте
боље
не
имати
од
срца
порода
,
него
га
учинити
издајицом
свог
рода
—
уђе
у
говор
Бачванин
,
—
а
како
да
буде
онај
наш
,
који
не
зна
ни
како
је
име
правог
Србина
?
“
„
Право
,
брате
,
право
;
—
рече
онај
,
који
је
увек
сам
седео
,
и
коме
је
управо
и
приповедао
Бачванин
—
ал
’
што
после
с
вама
би
?
“
„
Е
,
нашем
судцу
не
би
доста
што
нам
је
до
сад
учинио
толико
пркоса
и
беде
,
већ
намисли
једним
ударом
нас
уништити
,
и
ово
му
је
скоро
за
руком
изашло
.
„
Онај
исти
дан
,
кад
смо
нашег
малог
Јована
или
,
као
што
су
га
они
крстили
,
Јаноша
,
сахранили
,
донесе
нам
једно
писмо
један
млад
господин
,
и
рече
да
је
то
од
вицишпана
,
и
да
у
први
четвртак
ми
морамо
пред
њега
,
јер
нас
је
тужио
Чивутин
због
оних
новаца
што
нам
је
позајмио
.
„
Ал
’
,
господине
,
та
он
је
мени
обећао
да
ће
ме
чекати
до
Божића
,
а
ја
сам
му
за
то
платио
пет
пута
већу
камату
,
него
што
се
другом
поштеном
човеку
плаћа
.
“
„
„
Не
знам
,
брате
,
—
одговори
овај
господин
љубавно
,
који
је
Србин
био
,
и
тако
добар
као
да
и
није
господин
—
ево
ти
си
се
овде
потписао
,
и
ти
и
твоја
жена
и
твоја
деца
,
да
ћете
дуг
платити
до
последњег
јулија
,
а
томе
је
већ
прошло
две
недеље
дана
.
“
„
„
Ја
јесам
са
мојима
написао
крст
на
једну
хартију
,
ал
’
ја
не
знам
што
је
било
на
тој
хартији
,
јер
је
то
било
маџарски
.
“
„
„
Хм
,
то
је
зло
.
Ти
си
се
обвезао
,
па
ћеш
морати
платити
,
јер
Бога
ми
продаће
ти
и
кућу
и
земљу
и
све
док
не
намире
Чивутину
његових
7000
форинти
.
“
„
„
Шта
наопако
?
Седам
хиљада
?
—
Та
он
је
нама
толико
стотина
дао
!
“
„
„
Како
то
?
на
обвезателству
стоји
написано
7000
,
а
и
Чивутин
толико
тражи
на
вама
.
“
„
Мој
отац
приповеди
том
младом
господину
све
како
је
било
,
а
овај
је
имао
врло
добро
срце
,
па
га
се
косне
наша
несрећа
и
обећа
нам
се
да
ће
гледати
ако
нам
се
помоћи
може
.
„
После
нам
доведе
другог
једног
младог
господина
,
висока
и
витка
стаса
,
бледа
ал
’
поштена
лика
;
овај
се
прими
нашег
посла
,
превртао
је
,
превртао
је
ствар
,
истраживао
,
ишао
од
једног
до
другог
—
ал
’
све
бадава
.
Ми
нисмо
имали
никаквог
сведока
колико
смо
примили
од
Чивутина
,
а
он
је
имао
много
пријатеља
;
судац
,
који
се
нама
попео
на
душу
и
напио
нам
чашу
,
био
је
његов
човек
,
а
на
оној
хартији
на
коју
смо
ми
крст
написали
стајало
је
,
да
нам
је
Чивутин
дао
7000
форинти
.
И
тако
нас
осуде
,
продаду
нам
земљу
,
кућу
и
све
што
смо
имали
,
и
узму
у
дуг
;
а
наше
имање
је
још
један
пут
толико
вредело
,
е
,
ал
’
нико
Чивутина
,
који
је
све
купио
,
није
хтео
натеривати
.
„
Имали
смо
ми
једну
дугу
србијанску
пушку
,
с
којом
се
борио
наш
један
стриц
у
Србији
,
кад
су
се
оно
ослобађала
браћа
наша
од
турског
зулума
,
и
коју
ми
чувасмо
у
кући
као
свети
аманет
.
„
Ово
мој
брат
ни
по
што
не
хтеде
дати
да
продаду
,
него
је
обгрли
,
а
кад
дође
један
пандур
да
је
отме
од
њега
,
тако
га
у
прси
груне
да
је
овај
одмах
посрнуо
.
„
За
ово
осуде
брата
мога
на
две
године
дана
робије
и
50
батина
као
упорног
човека
,
који
се
смео
противити
власти
и
оружје
у
кући
држати
,
што
није
слободно
паору
.
“
„
Е
,
то
није
право
!
“
повикаше
сви
у
глас
.
„
И
ја
сам
тако
мислио
—
рече
Бачванин
—
ал
’
господа
тако
свршише
па
сиротињи
мора
бити
право
,
ма
да
јој
срце
пукло
у
грудима
као
што
се
то
догодило
са
мојом
кукавном
снахом
.
„
Сирота
Анђа
,
њено
срце
није
могло
поднети
толики
бол
.
И
опако
је
слаба
још
била
од
порођаја
,
а
кад
је
видела
,
шта
учинише
од
њеног
мужа
,
паде
у
несвест
,
после
у
јаку
врућицу
,
која
је
и
умори
после
четири
дана
...
Она
је
сад
—
тамо
!
“
И
прстом
покаже
небо
,
а
очи
му
се
напуне
суза
,
—
—
после
са
жалости
узвикне
:
„
Видите
,
браћо
,
толико
сам
вам
ја
препатио
!
“
Сремце
је
здраво
дирнуло
у
срце
страдање
овога
човека
,
који
им
је
тако
болним
гласом
приповедао
своју
патњу
,
да
је
свима
сузе
на
очи
натерао
.
Ал
’
онај
,
који
је
увек
самац
седео
,
бејаше
недвижим
,
на
његовом
лицу
не
бејаше
промене
,
на
гласу
не
могаше
се
ништа
познати
кад
је
говорио
:
„
Много
си
патио
—
ал
’
још
благо
теби
.
“
„
Благо
мени
?
запита
Бачванин
зачуђен
,
па
после
као
увређен
дода
:
—
Чемерно
ти
тако
благо
.
“
„
Зашто
то
?
Ти
ниси
сирота
,
још
имаш
старог
оца
,
мајку
,
љубу
и
децу
!
Зар
то
није
благо
?
“
„
Да
,
ал
’
ови
код
куће
плачу
и
гладују
.
“
„
Ти
ћеш
их
тешити
па
ћеш
их
развеселити
,
ти
ћеш
радити
па
ћеш
их
својом
заслугом
захрањивати
.
Зар
то
није
благо
радити
за
оне
које
човек
милује
?
“
„
Јесте
,
ва
истину
јесте
...
али
...
видиш
мене
боли
кад
ја
видим
да
они
у
сиротињи
живе
...
Па
ако
се
ја
разболим
,
што
ће
онда
?
Ко
ће
их
онда
хранити
?
“
„
Ти
имаш
брата
.
“
„
Ал
’
брат
ми
је
роб
.
“
„
Роб
није
гроб
...
“
„
Гроб
!
—
викне
Бачванин
—
гроб
,
о
не
спомињи
гроба
...
Ја
никад
нисам
плакао
,
ви’ш
...
—
а
очи
му
беху
пуне
суза
—
ал
’
кад
помислим
на
то
сирото
дете
,
на
жену
брата
мог
...
е
...
е
...
о
,
не
спомињи
ми
више
гроба
јер
ће
ме
сузе
облити
,
а
сузе
ми
тако
пале
лице
као
да
су
врео
зејтин
.
“
—
„
Благо
теби
...
хеј
,
колико
бих
ја
дао
да
знам
где
је
њен
гроб
...
моје
,
моје
,
драге
...
е
!
што
да
јој
спомињем
њено
име
.
.
та
ја
га
са
таком
побожношћу
изговарам
као
име
Божје
у
његовом
свету
храму
...
Ал
’
кад
бих
ја
имао
суза
да
пролијем
,
чини
ми
се
,
одла’нуло
би
ми
срцу
.
Е
,
ал
’
у
мене
нема
суза
,
ваљада
ни
срца
.
Тамо
где
ми
је
срце
било
,
тамо
се
легу
отровне
гујо
...
Е
,
ти
си
много
срећнији
од
мене
!
“
Кад
је
ово
говорио
,
претрнула
беше
крв
у
слушатељима
од
страве
и
бола
,
које
осетише
у
срцу
;
тако
беше
дубок
и
тужан
глас
,
којим
је
говорио
,
да
је
човек
помислити
морао
:
тај
,
који
говори
,
дошао
је
с
другог
света
,
и
тај
својствен
глас
донео
је
са
собом
из
гроба
.
За
неко
време
настала
беше
смртна
тишина
у
соби
,
која
би
трајала
може
бити
још
врло
дуго
,
да
је
није
прекинуо
један
млад
човек
,
који
је
ушао
сад
у
собу
.
„
О
чем
сте
се
замислиш
,
људи
?
“
проговори
овај
унутра
ступивши
.
Простаци
га
погледају
сви
,
ал
’
му
ни
један
пе
одговори
ништа
,
једно
што
су
још
тронути
били
од
приповетке
,
а
друго
што
је
овај
млад
човек
тако
био
одевен
,
као
велика
господа
што
се
одевају
.
Али
онај
самац
,
он
се
није
ништа
променио
у
свом
држању
,
већ
својим
обичним
гласом
рече
:
„
О
терету
,
господине
,
о
терету
,
који
је
на
сиротињи
.
“
„
Нема
га
више
,
укинули
смо
га
.
Ето
,
људи
,
од
данас
нећете
више
плаћати
данка
,
од
данас
нећете
давати
ни
роботе
ни
десетка
.
“
„
Та
је
ли
можно
то
,
господине
!
“
повикаше
сви
у
глас
.
„
Ја
вас
уверавам
,
од
данас
вам
ни
спахија
ништа
нема
заповедати
.
“
„
Ако
је
тако
,
онда
фала
Богу
!
—
рекоше
сви
,
и
напунише
своје
чаше
,
—
жив
био
онај
,
од
кога
нам
је
ово
добро
дошло
.
“
„
Тако
,
тако
,
људи
.
“
Бачванин
,
који
је
ћутао
у
углу
као
и
самац
,
напуни
своју
чашу
,
па
приђе
са
пуном
чашом
к
том
господину
,
те
му
рече
:
„
Ако
је
тако
,
господине
,
да
нам
спахија
неће
заповедати
,
фала
Богу
;
али
ми
ћемо
и
од
сад
од
кога
год
примати
заповести
и
под
ким
год
бити
.
Кажи
нам
:
под
ким
ћемо
бити
од
јако
?
“
_
„
Под
вармеђом
,
сви
под
вармеђом
,
јер
ћемо
од
јако
сви
једнаки
бити
.
“
„
Под
вармеђом
?
“
рече
Бачванин
хладно
,
па
седе
где
је
и
пре
седео
,
а
пуну
чашу
остави
пред
себе
на
трпезу
.
„
Тако
,
браћо
,
господа
су
на
дијети
закључила
да
сви
будемо
једнаки
.
Од
ове
господе
је
нама
све
наше
добро
.
Хајде
,
људи
,
пијте
у
њихово
здравље
,
хај
,
ал
’
до
капи
.
“
„
Ни
капи
!
—
викне
страховито
Бачванин
и
пуну
чашу
лупи
о
земљу
пред
ноге
онога
,
који
је
говорио
—
свака
кап
коју
испијете
у
њихово
здравље
нека
се
претвори
у
љути
отров
,
који
ће
вас
у
најжешћим
мукама
спремити
с
овог
света
.
Господине
!
—
викне
после
још
силније
окренувши
се
к
младом
човеку
—
овако
више
не
говори
,
јер
ћу
те
смрвити
,
видиш
,
као
што
сам
смрвио
ту
чашу
пред
твојим
ногама
.
“
Господину
том
крв
се
у
образе
слети
од
љутине
,
па
поносито
рече
Бачванину
:
„
Море
знаш
ли
ти
с
ким
говориш
?
“
„
Ја
не
знам
—
рече
Бачванин
одважио
—
али
то
знам
да
поштен
човек
не
говори
тако
.
Дакле
од
оне
господе
на
дијети
је
наше
добро
?
Ваљада
што
су
нам
на
врат
послали
изелице
,
које
не
разумеју
нас
ни
ми
њих
;
ваљада
што
су
нам
наружили
децу
са
њиховим
именима
,
—
та
сад
није
отац
господар
од
тога
,
како
ће
му
име
чедо
на
крштењу
добити
—
;
ваљада
што
нам
хоће
да
утамане
име
,
језик
,
народност
и
цркву
;
ваљада
је
то
оно
добро
!
...
Не
треба
нама
ништа
од
њих
!
Проклет
био
ком
што
треба
!
“
„
Право
,
право
!
“
зачује
се
са
стране
један
нежан
и
умиљат
глас
,
који
је
са
свим
констрастирао
са
гласом
Бачванина
,
који
у
ватри
већ
беше
изван
себе
од
љутине
.
За
овим
гласом
уђе
усред
собе
леп
млад
човек
,
витког
и
високог
узраста
,
бледог
лика
,
црне
косе
,
црних
обрвица
и
црних
,
великих
,
ватрених
очију
.
„
Право
си
рекао
,
нама
не
треба
ништа
од
њих
,
јер
они
нама
о
злу
раде
;
нама
ће
бити
помоћи
ал
’
не
од
њих
.
“
„
Да
од
кога
,
да
од
кога
,
господине
?
“
јецао
је
Бачванин
љубећи
и
срцу
стискајући
руку
овог
младог
човека
,
ком
,
је
притрчао
био
док
га
је
у
соби
угледао
.
У
тај
мах
зачује
се
са
друма
,
који
из
Варадина
води
,
весела
вика
и
кликтање
.
„
Од
ових
!
“
рече
младић
,
и
прстом
показиваше
на
ону
страну
од
куд
се
чула
вика
.
„
Од
ових
?
А
тко
су
то
?
“
„
Људи
,
који
љубе
народ
,
они
иду
сад
светој
глави
српског
народа
,
нашем
старом
митрополиту
,
да
га
моле
нека
их
води
цару
,
да
му
кажу
како
су
Божји
отпадници
љуто
злоставили
српски
народ
,
верну
децу
нашега
доброг
цара
,
па
после
да
нас
пошаље
на
њих
,
јер
су
се
сад
ови
и
од
цара
отели
—
ето
,
браћо
,
од
ових
ће
нама
доћи
наше
добро
.
“
„
Хура
!
Хура
!
Хура
!
“
зачује
се
вика
са
друма
све
ближе
и
ближе
.
Бачванин
клекне
,
одигне
три
прста
са
десном
руком
к
небу
на
повикне
:
„
Тако
ми
живог
Бога
,
српског
млека
,
којим
ме
је
одојила
моја
мајка
,
и
тако
ми
гроба
моје
сироте
Анђе
,
ја
ћу
с
овима
живети
или
умрети
!
“
„
И
ми
сви
,
тако
нас
Бог
помогао
!
“
рече
самац
и
десницу
подигне
к
небу
.
„
Тако
нас
Бог
помогао
!
“
повторише
сви
Сремци
са
подигнутом
к
небу
десницом
и
на
коленима
клечећи
.
„
Живели
!
Живели
!
Живели
!
“
чуо
се
усклик
силније
,
који
је
са
друма
долазио
све
ближе
и
ближе
.
После
се
могла
лепо
чути
и
разумети
пламенита
српска
песма
:
Устај
,
устај
,
Србине
,
Устај
на
оружје
—
итд
.
Кад
се
ова
песма
заорила
,
лице
свима
плане
од
весеља
,
поустајаше
сви
на
ноге
јуначке
,
а
млад
човек
онај
,
који
је
одушевљење
донео
међу
њих
,
поведе
својим
љупким
и
умиљатим
гласом
песми
овој
познати
припев
:
За
ран
’
Срби
,
за
рана
Хрвати
,
За
рана
нам
славу
донесите
!
А
припев
овај
заори
се
из
свију
груди
тако
силно
,
тако
сложно
и
угодно
,
да
су
гласови
допрли
до
оних
,
који
су
долазили
,
а
ови
из
једног
гласа
као
одговор
весело
ускликну
:
„
Хура
!
Хура
!
Хура
!
“
И
док
су
још
горе
одјек
давале
овом
веселом
усклику
,
дотле
се
ови
приближе
до
пиваре
и
помешавши
се
с
онима
,
који
ту
беху
,
братински
весело
и
сложно
поведу
из
нова
песму
:
Устај
,
устај
,
Србине
—
итд
.
После
се
сви
упуте
дворовима
,
у
којима
је
била
света
глава
српског
народа
и
православне
цркве
,
па
после
кратког
времена
песма
се
заори
силније
и
веселије
.
Света
глава
обећала
је
народну
скупштину
за
1-ви
мај
.
ИИ
.
РАЊЕНО
СРЦЕ
Да
каква
л
’
је
код
тебе
мађија
,
Да
ти
једна
код
толики
лепи
Мене
одма
за
себе
прилепи
?
П
.
П
.
Ш
.
Неће
бити
сувишно
ако
вам
што
више
рекнем
за
ова
два
млада
човека
,
који
су
се
нашли
међу
простотом
један
из
родољубиве
,
а
други
из
опаке
намере
.
Једно
пет
година
пре
овога
догађаја
један
беше
добро
,
разумно
,
весело
и
убаво
момче
.
Због
доброте
,
разумности
и
веселости
мио
беше
својима
друговима
.
Због
убавости
мио
беше
у
женским
круговима
.
А
он
цењаше
и
једне
и
друге
,
за
њега
није
било
живота
ни
без
једних
ни
других
,
али
да
му
је
било
да
се
морао
којега
год
одрећи
,
избор
би
му
био
тежак
,
али
би
прегорео
био
женске
кругове
ради
своје
дружине
и
својих
пријатеља
.
Но
Бог
њему
даде
па
није
морао
ни
једно
ни
друго
прегорети
,
но
живео
је
срећно
и
весело
у
круговима
од
лепотица
и
младића
.
А
кад
није
био
с
њима
,
онда
се
давао
на
науке
,
свом
душом
и
свом
вољом
.
Наука
беше
његова
главна
тежња
,
али
не
због
тога
да
се
,
кад
је
присвоји
,
од
ње
као
од
каквог
заната
храни
,
већ
да
може
својој
народности
користити
својом
науком
:
главни
знак
у
његовом
карактеру
било
је
родољубље
...
красан
знак
у
човечјем
карактеру
.
Овај
знак
,
природна
његова
доброта
,
пламенити
његов
дух
,
оштар
ум
и
здраво
расуђење
у
свакој
ствари
,
угледна
спољашњост
,
и
чудновата
хладнокрвност
у
његовом
младом
добу
,
чињаше
да
су
га
свуда
разликовали
,
и
лепе
наде
зидали
о
његовој
будућности
.
Ал
’
се
он
није
много
тро
за
своју
будућност
,
—
будућност
његове
народности
му
је
једино
бреме
на
срцу
било
—
а
прошлости
још
није
имао
;
он
је
живео
садашњости
и
уживао
сласти
,
које
садашњост
пружа
.
Једно
после
подне
беше
он
у
кругу
многих
лепотица
и
младих
људи
.
То
бејаше
у
једној
отменој
кући
.
Ту
се
играло
,
јер
то
беше
приправљање
за
игранке
,
које
ће
се
држати
оних
месојеђа
.
На
Младена
беху
многи
жељни
и
пламенити
погледи
управљени
.
Ал
’
човек
би
помислио
да
он
није
од
меса
и
крви
,
већ
да
га
је
Канова
изрезао
од
белог
карарског
мрамора
,
као
и
кип
Парисов
,
који
се
види
у
Минхену
у
краљевској
клиптотеци
,
јер
он
бејаше
хладан
као
и
онај
кип
,
а
краснији
још
од
кипа
оног
,
јер
је
био
