.Али
дечја
туга
није
велика
и
дуготрајна
.
.
Од
овог
срећног
дана
,
кад
се
састаде
са
Светозарем
,
окрете
се
све
у
његову
животу
на
боље
.
Досадање
место
напусти
,
нађе
му
Светозар
много
боље
,
управо
најбоље
,
о
каквом
он
није
ни
сањао
.
Затим
настаде
спремање
за
упис
у
школу
.
—
Дај
ми
сведочанство
,
рече
му
Светозар
једног
дана
,
да
те
пријавим
за
испит
.
—
Како
...
шта
то
?
!
зачуди
се
дечко
,
не
разумевајући
шта
овај
тражи
.
Ноге
су
му
се
пресекле
,
жив
је
умро
,
кад
му
земљак
објасни
,
да
без
тога
пе
може
бити
примљен
,
а
данас
почиње
упис
...
Дакле
све
пропало
,
све
муке
и
наде
узалуд
!
...
Али
срећа
,
која
му
се
једном
насмејала
,
није
га
тако
лако
хтела
оставити
.
Нашло
се
сведочанство
за
час
,
и
са
свим
просто
,
без
муке
.
Забринути
богословац
прогура
се
неколико
пута
кроз
гомиле
деце
,
која
стајаху
пред
школским
вратима
,
са
превијеним
табачићем
,
очекујући
ред
да
уђу
.
Разгледа
он
добро
десетину
тих
табачића
,
види
да
су
то
штампани
бланкети
,
које
су
доброћудни
и
безазлени
учитељи
исправно
попунили
и
својеручним
потписом
утврдили
.
Друге
му
тврђе
у
оно
време
није
ни
требало
.
»
Па
и
ја
умем
тако
попунити
...
још
лепше
!
«
помисли
бистроумни
Ваљевац
,
и
кроз
пола
часа
његова
срећна
мисао
постала
је
дело
.
У
то
срећно
доба
ни
»
крштенице
«
не
беху
потребне
одмах
—
веровало
се
учитељу
.
Истог
дана
Љубомир
је
био
пријављен
,
а
после
неколико
дана
испитан
и
примљен
у
први
разред
гимназије
.
Тако
се
свршиле
све
незгоде
,
које
су
га
до
сад
ударале
љуто
.
Шта
ли
га
очекује
од
сад
...
како
ли
ће
бити
даље
?
...
Плашљива
зебња
наилази
му
на
душу
,
али
је
он
одмах
одгони
својом
чаробном
реченицом
:
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
В
Ново
место
Љубомирово
било
је
од
ретких
места
.
За
такво
»
послуживање
«
ђаци
су
добро
плаћали
ономе
ко
им
га
нађе
.
Била
је
то
једна
мања
и
,
по
изгледу
,
сиромашна
кућа
,
каквих
је
био
препун
Београд
у
оно
време
.
Али
чим
отворите
врата
,
одмах
вас
изненади
све
што
видите
унутра
.
Не
видите
никакве
богаштине
,
али
је
ипак
све
унутра
тако
солидно
,
чисто
,
уредно
...
на
вас
завеје
отуд
некакав
нарочити
дух
уљудности
,
честитости
,
дух
лепога
,
и
ви
се
одмах
гледате
низа
се
,
цените
је
ли
све
на
вама
уљудно
и
у
реду
.
У
кући
живи
само
једна
баба
са
сином
.
Баба
је
рођена
у
Војводини
,
али
је
све
до
сад
сачувала
оне
лепе
особине
кућевног
реда
,
који
је
наследила
од
своје
матере
.
Син
јој
је
великошколац
,
у
последњој
години
.
Љубомир
не
може
очију
да
одвоји
од
свога
господин
-
Николе
.
Приковао
га
млади
великошколац
својим
необичним
држањем
...
некаквом
гордом
уљудношћу
,
достојанственим
погледом
и
покретом
,
па
не
може
дечко
да
га
се
нагледа
.
Највише
га
буне
оне
мале
,
жућкарасте
па
се
преливају
у
црно
,
паметне
господске
очи
,
којима
никад
не
гледа
право
,
него
некако
у
косо
,
и
опет
гледа
човека
у
очи
.
Па
ход
господин
-Николин
!
...
И
он
је
био
мањег
раста
,
скоро
ћосав
.
Само
по
доњој
вилици
пробиле
га
меке
,
жућкасто
црне
маље
.
Па
кад
издигне
рамена
некако
његовски
и
пође
,
Љубомир
само
блене
и
мисли
у
себи
:
»
Бадава
,
овај
ће
некад
бити
министар
!
«
...
—
Имаш
ли
,
море
,
каква
одела
?
пита
га
господин
Никола
у
очи
дана
,
кад
ће
поћи
у
школу
.
Љубомир
обара
очи
и
стидљиво
гледа
своју
једину
,
скоро
поцрнелу
кошуљу
.
—
Нисам
понео
...
’
нако
,
изненада
пошо
...
—
Како
изненада
?
Реч
по
реч
,
и
Љубомир
повери
своме
обожаваном
љубимцу
целу
тајну
свога
бегства
.
Никола
је
био
необично
бистар
младић
,
од
оних
старих
великошколаца
,
који
сваку
занимљиву
појаву
дубоко
аналишу
.
Он
познаде
одмах
ко
је
пред
њим
,
и
како
је
и
сам
располагао
нежним
благим
осећањима
,
и
уз
то
,
у
приличној
мери
,
маштао
и
писао
стихове
,
заинтересова
се
дечком
и
стаде
му
у
мислима
ређати
разне
положаје
,
који
га
у
будућности
очекују
.
—
Добро
.
Ја
ћу
се
заузети
за
тебе
,
али
да
будеш
ваљан
,
рече
му
кратко
.
Истог
дана
Љубомир
доби
од
свога
господина
чисте
преобуке
,
цело
старо
одело
и
обућу
.
Боже
,
кад
је
видео
себе
у
панталонама
и
капуту
!
...
Освртао
се
,
загледао
се
дуго
са
свију
страна
,
и
никако
му
није
падало
на
ум
да
је
то
старо
,
изношено
,
искрпљено
одело
,
у
коме
он
изгледа
смешан
.
»
Баш
прави
господин
,
па
то
ти
је
...
Их
,
да
ме
сад
виде
Милка
и
Мира
!
«
...
мисли
и
разгледа
свој
дугачки
жути
капут
,
што
се
прелива
као
крушков
лист
у
септембру
,
који
је
некад
био
добар
»
иберциг
«
,
па
ће
и
сад
лепо
послужити
сирото
ђаче
.
У
школи
му
рекоше
,
да
је
уписан
у
прво
одељење
.
Ишао
је
у
школу
три
дана
мирно
-
тихо
,
као
сенка
...
Посматрао
је
све
око
себе
радознало
,
гледао
како
се
мењају
учитељи
сваког
часа
и
с
гордошћу
рачунао
:
колико
ће
имати
учитеља
ове
године
.
Сео
је
у
последњу
клупу
,
међу
другове
одевене
као
и
он
,
од
којих
један
имађаше
и
браду
.
Четвртог
дана
позваше
га
у
канцеларију
...
Кад
је
саслушао
чика-Јоцин
позив
,
устао
је
,
пребледео
и
није
знао
ништа
за
себе
.
—
Љубомир
Васић
!
зову
те
у
канцеларију
,
одсечно
и
службено
викну
служитељ
.
Њему
само
заигра
нека
тама
пред
очима
,
стаде
га
чак
доле
,
испод
груди
,
нешто
стезати
,
и
он
неколико
секунада
стајаше
као
камени
кип
.
»
То
је
оно
...
сведочанство
!
...
Пропаст
!
...
Свршено
све
!
«
...
севају
му
мисли
кроз
главу
као
муње
,
и
он
се
лагано
провлачи
поред
другова
,
кријући
очи
од
љубопитних
погледа
целе
школе
.
Нешто
му
рекоше
два
његова
суседа
,
он
је
чуо
речи
,
али
му
оне
не
осташе
у
памети
.
«
Дознали
!
...
Да
се
бега
!
...
А
моји
...
шта
ће
они
?
...
У
свет
!
«
...
мисли
дечко
,
улазећи
обумрлим
ногама
у
пространу
собу
,
у
којој
само
угледа
много
,
много
људи
...
и
сви
се
некако
црне
,
као
да
су
у
тами
.
Из
те
магле
изиђе
и
стаде
крај
њега
један
мали
,
крутуљав
,
у
наочарима
,
чичица
,
кога
је
он
добро
знао
и
већ
се
насмејао
неколико
пута
чичиној
шали
,
коју
води
са
ђацима
.
Чича
му
метну
руку
на
раме
и
као
с
неком
хвалисавошћу
узвикну
:
—
Аха
...
то
је
!
Кажем
ја
...
рече
и
погледа
у
једног
натмуреног
друга
,
који
као
да
није
до
сад
веровао
ономе
,
што
му
је
говорио
.
—
Јест
,
богобојажљиво
дете
!
проговори
попа
,
вероучитељ
гимназиски
,
пошто
га
пажљиво
промотри
.
»
Ухватили
!
...
то
је
.
Сад
ће
да
привикну
:
на
поље
!
...
«
—
Љубомире
,
бога-ти-си
,
проговори
од
некуд
из
таме
његов
професор
рачуна
,
кога
познаде
по
гласу
,
али
га
још
не
угледа
:
иди
у
друго
одељење
,
па
ме
чекај
,
сад
ћу
ја
.
.
Он
се
испе
лагано
у
друго
одељење
,
које
је
било
баш
над
професорском
канцеларијом
,
уђе
и
стаде
близу
табле
,
не
гледајући
никога
;
стаде
као
човек
,
који
чека
да
му
се
очита
смртна
пресуда
.
Школа
се
утаја
...
Деца
гледају
,
зачуђена
необичном
појавом
,
па
не
стижу
још
ни
да
се
насмеју
његовом
изгледу
.
Али
њега
сад
подсмевке
не
би
дирале
...
»
Мора
да
је
потказао
неко
од
ових
!
...
Видео
Светозара
кад
је
писао
«
...
Професор
уђе
.
Ђачке
очи
само
прелећу
са
професорових
очију
на
овога
чудног
погуреног
дечка
у
дугачком
жутом
капуту
,
са
прекрштеним
рукама
на
грудима
.
—
Овај
ће
вам
бити
цензор
,
рече
професор
,
гледајући
редове
несташних
живих
очију
,
које
се
све
упрле
у
њега
.
Тако
сте
красни
сви
у
целом
овом
разреду
,
да
господа
професори
нису
могли
наћи
ни
једног
,
ко
би
могао
одржавати
ред
...
А
ти
Петре
,
бога-ти-си
,
боље
да
идеш
за
говедима
по
твом
Златибору
...
»
Цензор
...
ја
?
!
...
Шта
ово
свањује
...
Шта
је
ово
лепо
око
мене
!
...
А
сведочанство
!
...
не
знају
«
...
Кад
је
пошао
кући
,
после
часа
,
дечко
гледаше
око
себе
скромно
,
бојажљиво
,
али
у
себи
радосно
понављаше
:
»
Љубомир
Васић
,
цензор
велике
гимназије
!
«
А
цензорско
питање
у
другом
одељењу
задавало
је
велике
бриге
професорима
.
Спреман
је
предлог
директору
:
»
Да
се
преместе
ови
окачењаци
изнад
наших
глава
«
...
Првог
школског
дана
,
овај
исти
професор
,
који
доведе
Љубомира
,
разгледа
одраслије
ђаке
и
постави
за
цензора
поменутог
Петра
Ужичанина
,
који
је
висом
надвисио
цео
разред
.
Другог
часа
Петар
предузе
нову
почасну
дужност
:
узе
креду
,
стаде
уз
чисту
таблу
и
видевши
безброј
несташних
малишана
,
не
знајући
им
још
имена
,
раскречи
се
,
подиже
обе
руке
у
вис
и
,
колико
беше
снаге
у
плућима
и
грлу
,
подвикну
:
—
М-е-е-е-р
.
.
Ћутите-е-е
!
...
После
неколико
секунада
појави
се
на
вратима
чика-
Јоца
,
са
преплашеним
лицем
,
као
да
је
паљевина
у
школи
.
—
Шта
је
?
!
пита
он
и
гледа
по
школи
,
чудећи
се
што
још
не
види
крв
или
ватру
.
За
Јоцом
истрча
један
професор
.
—
Шта
је
?
пита
Јоцу
,
гледајући
по
свима
школским
угловима
.
Ко
је
викао
?
—
Цензор
,
одговорише
неколико
гласова
.
Цензор
стидљиво
обори
главу
,
и
са
оним
снебивљивим
ужичким
смешењем
протепа
:
—
Ехе
...
А
да
ја
:
умирујем
ђаволе
...
Ка
да
је
ударио
обад
у
све
...
Професор
прсну
у
смех
и
стрча
низ
степенице
.
.
.
За
два
дана
изређаше
још
петорицу
цензора
у
другом
одељењу
,
и
најзад
сви
професори
дођоше
до
уверења
,
да
су
се
у
овом
разреду
,
сасвим
случајно
,
састала
тако
немирна
деца
,
какве
није
упамтила
велика
гимназија
.
Али
оном
малом
професору
у
наочарима
дође
на
ум
паметна
мисао
:
»
Зар
баш
мора
,
рецимо
,
писме
људи
бити
у
првом
одељењу
?
«
Тражећи
подесно
лице
,
угледао
је
скромна
Љубомира
...
Тако
се
сврши
тешко
цензорско
питање
у
другом
одељењу
,
и
наш
Љубомир
постаде
»
цензор
велике
гимназије
«
.
ВИ
Љубомир
је
одлазио
често
и
врло
радо
своме
сељаку
—
богословцу
.
Поред
тога
што
се
осећао
као
пиле
под
крилом
мајчиним
,
кад
је
уз
њега
,
још
га
је
тамо
вукло
и
нешто
друго
.
Он
се
заносио
гледајући
,
кад
удари
звоно
на
вечерње
,
како
из
оних
многобројних
врата
,
која
сва
гледају
у
двориште
,
поврве
многобројни
младићи
,
па
лаганим
кораком
,
разговарајући
се
полако
уз
пут
,
примичу
се
црквеним
вратима
тако
целом
гомилом
,
крсте
се
и
улазе
у
цркву
.
А
за
њима
достојанствено
ступа
некакав
дугачак
брадат
поп
у
дугачкој
,
необична
изгледа
,
капи
.
Кад
га
је
први
пут
видео
,
прошапта
Светозару
са
страхом
:
—
Је
л
’
то
митрополит
'
?
—
Иди
,
бре
...
То
је
професор
.
—
Кака
му
је
оно
капа
?
—
Камилавка
,
што
носе
калуђери
.
Кад
год
је
могао
,
и
он
је
одстојао
са
земљаком
вечерње
,
замишљајући
тог
часа
да
лети
право
на
небо
,
кад
загрме
двеста
богословских
гласова
:
»
Господи
возвах
к
тебје
,
услиши
мја
«
...
Грме
одјеци
сложног
многогласног
певања
и
проламају
се
под
огромним
тамним
сводовима
храма
,
тресу
се
и
дркћу
прозори
црквени
,
колута
се
миришљави
дим
измирне
и
звецкају
ситни
прапорци
на
сребрној
кадионици
...
А
дивљаче
маљенско
блене
,
слуша
,
и
заборавља
где
се
налази
и
шта
се
то
збива
око
њега
.
Она
велика
жудња
за
светом
,
за
далеким
простором
,
уталожи
се
код
Љубомира
и
сад
стадоше
да
се
јављају
нове
тежње
,
управо
нови
идеали
.
Још
код
студенца
је
најрадије
мислио
о
школи
али
тадање
мисли
беху
нејасне
и
неодређене
.
Сад
,
кад
је
постао
чак
»
цензор
велике
гимназије
«
,
није
могао
пожелети
себи
веће
славе
и
радости
,
до
да
остане
све
овако
како
је
,
док
год
он
не
изучи
све
школе
.
Сад
се
школа
истакла
напред
,
пред
свима
његовим
жељама
,
заузела
му
целу
душу
и
испунила
је
најлепшим
осећањима
...
Али
су
и
одласци
до
Светозара
постепено
чинили
своје
:
и
они
не
остадоше
без
утицаја
па
ову
меку
,
нежну
и
наивну
душу
.
После
честог
стајања
на
вечерњи
,
најрадије
је
претурао
књиге
које
лежаху
растурене
у
скрињи
Светозаревој
.
—
Их
,
колика
је
ова
!
Рече
једаред
,
разгледајући
књиге
.
Кака
ти
је
ово
?
...
—
Прочитај
.
Видиш
да
пише
:
Свето
Писмо
,
одговори
му
сељак
,
претурајући
листове
некаква
уџбеника
,
који
беше
сав
ишаран
крупним
црквенословенским
словима
.
—
Аха
,
Свето
Писмо
!
понови
ђаче
гласом
,
који
казиваше
да
није
никад
чуло
за
такву
књигу
.
Отвори
неколико
првих
листова
и
прочита
један
стих
,
која
му
прво
паде
у
очи
.
Читаше
:
»
и
измахну
руком
својом
и
узе
нож
да
закоље
сина
својега
«
...
Нешто
нејасно
,
тамно
,
али
познато
му
,
провеја
пред
очима
му
при
читању
ових
редака
.
Он
настави
даље
:
»
али
анђео
Господњи
викну
га
с
неба
и
рече
:
Авраме
!
«
...
»
Аха
,
знам
...
То
је
оно
,
кад
је
Аврам
хтео
заклати
Исака
...
Од
куд
то
овде
?
«
Врати
се
очима
и
стаде
читати
целу
»
главу
«
од
почетка
.
Допаде
му
се
.
Лепше
је
ово
написано
,
него
што
им
је
учитељ
причао
.
Али
при
крају
запе
:
стадоше
се
ређати
некаква
неразумљива
имена
,
и
речи
;
он
обрте
неколико
листова
—
опет
позната
прича
о
Јосифу
.
Читаше
је
,
а
кад
наиђе
на
речи
:
»
сина
је
мојега
хаљина
;
љута
га
је
звјерка
изјела
...
И
раздрије
Јаков
хаљине
своје
,
и
веза
костријет
око
себе
«
...
Љубомир
се
заплака
и
кришом
обриса
сузе
,
које
му
полетеше
из
очију
.
У
овоме
причању
нађе
он
некакву
сличност
са
својим
бегством
од
куће
,
и
тешко
му
паде
на
срце
туга
Јосифова
оца
...
Замисли
се
,
хтео
би
да
мисли
о
кући
,
али
му
те
мисли
некако
брзо
ишчезавају
из
памети
,
а
на
њихова
места
долећу
некакве
друге
—
нејасне
,
магловите
,
не
разуме
их
баш
ни
мало
,
али
осећа
некакву
топлину
,
некакво
задовољство
од
њихова
присуства
.
Под
утицајем
тога
осећања
,
он
отвара
књигу
скоро
на
половини
и
чита
:
»
Не
било
дана
у
који
се
родих
,
и
ноћи
у
којој
рекоше
:
роди
се
дјетић
!
Био
тај
дан
тама
,
не
гледао
га
Бог
озго
,
и
не
освјетљавала
га
свјетлост
!
«
...
Обузе
га
страх
...
Какав
ли
је
то
црн
живот
,
који
се
овако
проклиње
!
У
исто
време
он
беше
на
чисто
с
мишљу
:
да
му
се
не
може
душа
смирити
,
док
ову
књигу
не
прочита
.
—
Је
л
’
твоја
ова
књига
'
?
запита
он
Светозара
,
после
дуга
чекања
док
овај
сврши
читање
предмета
.
Али
није
погодио
време
,
јер
је
богословац
баш
сад
предузео
последње
»
слишавање
«
из
прочитане
задаће
.
—
Моја
,
проговори
он
,
не
гледајући
не
само
у
књигу
но
ни
у
шта
;
очи
му
блуђаху
неодређено
по
зиду
и
прозору
,
као
обично
кад
се
човек
дубоко
занесе
једном
мишљу
.
—
Дај
ми
је
да
читам
...
ако
ти
не
треба
,
прозбори
дечко
бојажљиво
.
Светозар
само
баци
око
на
књигу
и
,
као
да
говори
неком
другом
,
рече
:
—
Није
то
за
тебе
још
.
Нећеш
је
разумети
.
—
Еве
пуно
прича
,
славе
ми
!
...
све
што
смо
учили
у
школи
.
И
кад
наиђе
оно
неразговетно
,
ја
прескочим
.
—
Добро
,
узми
,
одобри
му
овај
,
само
да
га
остави
на
миру
.
Љубомир
брзо
устаде
и
оде
,
бојећи
се
да
се
Светозар
не
предомисли
.
Сад
је
имао
само
једну
бригу
:
да
удеси
своје
послове
тако
,
како
ће
му
бар
свако
друго
,
треће
вече
остајати
времена
за
читање
ове
занимљиве
књиге
.
То
је
било
,
код
овакових
људи
,
где
је
он
становао
,
лако
удесити
.
Рада
школског
још
не
беше
много
,
посао
у
кухињи
буде
брзо
готов
,
јер
га
је
мало
:
опрати
неколико
тањира
,
очистити
»
господинове
«
ципеле
,
то
је
све
.
Па
после
седне
за
чист
,
велики
кухињски
сто
,
примакне
ближе
малу
лампицу
,
узме
ону
чудну
књигу
са
црним
сјајним
корицама
,
погури
се
онако
сељачки
и
наслони
браду
на
песнице
,
па
се
занесе
,
пратећи
благословени
Израиљ
у
његовом
дугом
,
мучном
и
занимљивом
лутању
по
пустињи
...
На
Петковачу
беше
ред
другог
одељења
за
цркву
.
Љубомир
је
тај
дан
очекивао
с
великим
нестрпљењем
,
јер
је
дознао
од
богословаца
,
да
ће
митрополит
служити
тога
дана
.
Још
му
је
остала
та
жеља
:
да
види
митрополита
,
и
то
баш
кад
служи
.
До
сад
никако
није
могао
уграбити
прилику
да
га
види
,
па
је
често
помишљао
од
разних
људи
:
да
не
буде
то
митрополит
.
Чак
је
једном
од
некаква
хаџије
са
Теразија
,
за
кога
му
после
рекоше
да
прави
ћевапчиће
,
помислио
:
да
ли
је
то
митрополит
?
...
Улазећи
у
цркву
с
ђацима
,
Љубомир
се
одвоји
из
реда
кад
дођоше
близу
иконе
за
целивање
,
стаде
побожно
пред
икону
,
прекрсти
се
и
наже
чело
да
га
свештеник
помаже
,
па
извуче
из
жутог
капута
,
који
од
масти
и
других
састојака
већ
добио
затворенију
,
кафену
боју
,
своју
малу
и
необично
прљаву
марамицу
,
одреши
некакав
завезак
,
извади
бакрени
марјаш
и
спусти
га
на
икону
.
Сви
га
другови
посматраху
са
чуђењем
.
И
пре
им
његово
лице
беше
необично
,
али
сад
...
сад
је
много
необично
.
Она
пређашња
скромност
,
онај
тих
,
бојажљиви
поглед
,
све
се
утростручило
и
прешло
у
некакву
побожну
збиљу
,
која
изгледа
смешна
на
дечјем
лицу
.
»
Овај
ће
у
свеце
!
«
рече
један
дечко
са
подсмехом
.
Многи
му
прихватише
шалу
и
насмејаше
се
;
али
их
беше
који
гледаху
зачуђено
и
озбиљно
:
да
је
то
човек
,
насмејали
би
се
и
они
,
или
жутом
капуту
,
или
прљавој
марамици
,
или
тако
нечему
...
А
овако
:
дечко
као
и
они
...
па
се
упреподобио
...
Чудно
...
чудно
!
...
»
Стига
мом
оцу
!
«
рече
попов
синчић
,
смејући
се
са
њима
,
који
је
знао
коме
припадају
новци
са
иконе
.
Љубомир
,
погнуте
главе
,
гледајући
само
пред
ноге
,
стаде
с
краја
до
својих
другова
.
Прекрети
се
побожно
,
подиже
главу
и
одједаред
рашири
очи
,
као
да
је
највеће
чудо
угледао
...
Право
пред
њим
,
на
узвишеном
,
покривеном
црвеном
чохом
,
амвону
,
окренут
њему
леђима
,
стајаше
неко
,
обучен
исто
онако
,
као
што
је
насликан
св
.
Сава
у
његовој
школи
.
Њега
текну
нека
пријатна
,
слатка
радозналост
...
»
То
је
он
...
помисли
ђаче
и
стаде
са
чуђењем
и
насладом
посматрати
,
како
принесоше
томе
некакве
свеће
и
дадоше
му
у
руке
.
Он
стаде
махати
свећама
и
обрте
се
народу
...
Љубомир
сакри
очи
рукама
...
Би
му
необично
страшно
и
веома
слатко
од
те
појаве
,
и
он
скиде
руку
и
погледа
...
Лепше
,
много
лепше
но
што
је
насликан
св
.
Сава
...
сјајније
,
светлије
,
чудније
и
живље
прелива
се
,
трепери
и
блешти
ова
нова
и
ванземаљска
слика
пред
њим
...
Ту
,
у
тој
светлој
златотканој
одећи
,
у
оној
необичној
капи
,
за
коју
је
и
сад
држао
да
мери
двадесет
ока
,
у
свему
томе
што
се
види
очима
и
што
је
тако
светло
,
замишљао
је
дечко
да
су
смештене
све
особине
светитеља
,
о
којима
је
слушао
нешто
у
школи
а
највише
од
покојне
мајке
.
Ту
је
свемогућа
сила
,
која
обара
,
ништи
,
ствара
,
одузима
живот
,
даје
здравље
и
срећу
...
Пред
таком
појавом
Љубомир
је
остао
скрушен
,
збуњен
и
занесен
.
Заборавио
је
да
се
крсти
и
моли
Богу
,
само
је
гледао
,
гледао
...
и
осећао
како
се
лагано
нека
нова
,
сасвим
необична
жудња
увлачи
у
његову
душу
.
Он
је
још
није
умео
јасно
схватити
,
али
се
она
тицала
овога
сјаја
...
Дечко
је
већ
замишљао
себе
у
тим
сјајним
одеждама
,
али
тако
да
то
није
он
,
него
опет
онај
старац
,
јер
како
би
могао
бити
такав
!
...
Па
опет
је
он
то
некако
у
својој
главици
помирио
,
и
опет
је
остало
:
да
и
он
и
онај
чича
буду
у
тим
одеждама
...
и
он
да
је
исто
што
чича
,
и
чича
да
је
он
или
као
он
...
тако
нешто
...
Од
ове
службе
Љубомир
стаде
још
брижљивије
читати
Свето
Писмо
,
али
није
заборављао
ни
школу
.
Већ
је
знао
доста
лекција
о
некаквим
минералима
,
о
кристалима
,
о
тврдоћи
и
хемиском
саставу
соли
,
злата
и
буди-бог-с-нама
!
...
што
он
није
ни
мало
разумевао
нити
знао
зашто
ће
му
такво
знање
.
Знао
је
доста
лепих
ствари
из
земљописа
,
јер
је
то
професор
лепо
причао
.
Бележио
је
како
се
изговарају
немачка
писмена
ај
,
уи
итд
.
и
пљуцкао
од
муке
са
својим
професором
,
јер
му
је
та
наука
тешко
ишла
у
главу
.
Слушао
је
монотона
ђачка
причања
пред
попом
,
научена
из
књиге
на
памет
,
али
је
он
све
то
знао
далеко
лепше
и
живље
испричати
...
Тако
се
,
постепено
,
текло
мало
по
мало
знања
,
и
кориснога
и
бескориснога
,
и
он
је
напредовао
у
школи
.
Једаред
,
претурајући
Свето
Писмо
,
загледа
се
у
»
Пјесму
над
пјесмама
«
.
Одмах
на
другој
страни
наиђе
на
некакве
речи
,
које
му
се
учинише
незгодне
за
ову
свету
књигу
,
а
једна
му
се
баш
учини
срамотна
.
Дуго
је
премишљао
о
овим
незгодним
речима
,
читао
их
по
неколико
пута
и
све
више
се
бунио
њиховим
смислом
,
који
му
се
по
некад
учини
заношљив
...
онако
младићски
.
У
том
наиђе
његов
господин
.
—
Господине
,
шта
је
ово
?
...
Да
видите
...
некако
друкчије
...
—
Ама
ти
једнако
ту
твоју
књигу
!
вели
му
господин
,
смејући
се
и
прилазећи
к
столу
.
—
Тек
’
нако
...
залудан
!
...
Него
гледам
шта
му
је
ово
:
до
сад
све
беше
’
нако
...
—
Хм
...
промрмља
младић
и
загледа
се
у
редове
,
које
му
Љубомир
показа
.
При
првим
редовима
подиже
књигу
и
стаде
пажљиво
читати
.
Љубомир
опази
како
се
мења
лице
»
господиново
«
,
како
му
игра
несташан
осмех
на
уснама
,
како
му
очи
необично
пламте
,
како
му
се
ноздрве
јако
шире
и
скупљају
...
—
Хм
...
ђавоља
посла
!
промрмља
он
у
себи
,
а
гласно
рече
:
Него
знаш
,
није
ово
за
тебе
...
Чудни
су
ови
свети
књижевници
:
неки
пут
се
и
они
прођаволе
...
—
Је
ли
то
светац
,
господине
,
...
што
ово
пише
?
—
Хм
...
светац
!
...
»
Од
куд
ћу
му
,
врага
,
знати
...
Соломунова
пјесма
над
пјесмама
,
вели
се
овде
«
.
И
он
се
стаде
сећати
шта
зна
о
Соломуну
:
»
Соломунов
храм
...
мудрост
...
и
од
некуд
му
дође
на
памет
—
Соломуново
слово
!
«
...
Јест
,
јест
...
мора
да
је
светац
.
Него
кажем
ти
:
остави
ти
ово
,
не
разумеш
ти
ове
ствари
...
А
ја
ћу
ти
донети
,
ако
хоћеш
да
читаш
,
што
лепо
.
Љубомир
се
обрадова
таквој
понуди
.
После
два
дана
добио
је
Робинзона
.
За
децу
са
јаком
маштом
ова
је
књига
прави
хипнотиста
,
који
их
сугестује
и
заузме
све
њихове
мисли
на
дуго
време
,
а
многи
целог
живота
не
могу
да
забораве
осећања
,
која
су
имали
при
читању
појединих
сцена
...
У
Љубомировој
глави
настаде
хаос
:
помешаше
се
слике
Аврама
,
Лота
и
његових
племенољубивих
кћери
,
Навина
,
Јова
и
других
са
сликама
Робинзона
,
Петка
,
папагаја
...
И
он
се
сам
нађе
у
распутици
и
стаде
се
освртати
око
себе
.
Прво
што
угледа
сад
боље
,
беше
суседа
,
средовечна
жена
,
удовица
,
која
је
становала
баш
до
његове
куће
.
Она
га
је
чешће
зивкала
,
али
му
је
газдарица
рекла
да
се
не
одзива
тој
жени
,
која
само
један
посао
има
:
одмамљује
»
млађе
«
из
суседних
кућа
и
намешта
их
на
друга
места
.
Али
Љубомир
сад
стаде
мислити
:
»
Кад
знам
шта
она
хоће
,
онда
је
се
не
бојим
.
Дај
да
видим
баш
...
да
чујем
шта
ће
рећи
«
.
Излазио
је
од
опасне
суседе
са
пуном
главом
прича
о
његовој
госпођи
:
како
је
то
зла
жена
,
циција
,
помреше
млађи
од
глади
,
па
хоће
и
да
се
туче
...
А
тамо
,
где
му
је
она
нашла
место
,
живеће
ко
бубрег
у
лоју
;
све
ће
му
се
готово
донети
,
и
он
ће
бити
као
прави
господин
.
А
за
време
може
и
код
ње
поседети
и
може
му
долазити
сваки
дан
онај
богословац
...
На
вратима
дочека
збуњена
дечка
слушкиња
суседина
,
девојчица
,
старија
од
Љубомира
.
Одмах
се
на
њој
могло
опазити
,
да
је
то
већ
прекаљена
права
београдска
слушкиња
.
,
са
свима
пороцима
и
недостацима
својих
друга
.
—
О
,
господин
-
ђаче
,
дакле
смо
се
смиловали
да
учинимо
посјету
мојој
госпођи
!
А
молићемо
,
што
смо
ми
тако
горди
?
—
Ја
не
бих
реко
,
одговори
Љубомир
наивно
.
Ти
вала
баш
ниси
така
...
а
и
госпођа
...
—
Ха-ха-ха
.
.
Ама
ти
,
ти
млади
господине
,
она
погледа
иронично
његов
жути
капут
и
некакву
извешталу
шубару
:
што
си
ти
горд
,
те
се
не
може
с
тобом
ни
речи
прозборити
?
...
Мустра
и
јеси
:
ђак
!
...
.
Љубомир
се
збуни
и
неколико
пута
премести
тежину
тела
с
једне
ноге
на
другу
...
У
том
се
сети
смелих
Логових
кћери
,
ослободи
се
и
погледа
ову
језичну
цуру
право
у
очи
.
—
Тхе
...
нисам
баш
тако
,
како
велиш
...
Али
што
:
ђак
,
јабогме
!
...
Мене
је
дика
,
а
ти
се
потпрдуј
колико
хоћеш
,
доврши
он
увређеним
гласом
.
—
Јуф
,
наљутио
се
!
А
да
ниси
горд
,
ти
би
бар
свако
вече
стао
са
мном
пред
капију
,
да
мало
поразговарамо
.
Па
ако
се
бојиш
твоје
госпође
,
ја
имам
моју
собу
,
где
смем
примати
госте
...
Па
би
могао
довести
и
оног
твог
кудравог
богословца
.
Ја
бих
вас
лепо
дочекала
...
После
тако
лепо
и
јасно
исказаних
жеља
,
Љубомир
оде
право
Светозару
,
па
му
стаде
наивно
причати
,
како
су
добродушне
и
суседа
и
њена
слушкиња
.
То
су
,
без
сумње
,
оне
»
добродушне
«
,
о
којима
му
је
он
причао
?
Младић
се
прену
и
стаде
потанко
распитивати
о
целом
разговору
,
нарочито
о
једнодушној
жељи
сусединој
и
њене
слушкиње
.
—
Пита
она
,
знаш
,
одговара
му
Љубомир
:
каки
ти
је
оно
младић
,
што
ти
долази
?
Ја
кажем
већ
тако
и
тако
...
Добар
неки
младић
,
вели
она
,
и
ваздан
тамо
...
Заборавио
сам
...
Тек
каже
:
да
ја
будем
код
ње
,
а
ти
да
долазиш
у
вече
.
—
Тако
,
брате
,
тако
ми
кажи
.
А
слушкиња
?
—
И
она
то
исто
.
Вели
:
онај
гргуљави
...
Добро
ће
нас
почастити
...
—
Љубо
,
кажем
ја
:
биће
ћара
!
...
Само
ти
мене
слушај
,
рече
весело
и
стаде
намештати
своју
кудраву
косу
.
Ту
он
одмах
изложи
дечку
цео
програм
,
по
коме
ће
се
он
упознати
са
суседом
и
већ
гледати
даље
...
а
Љубомиру
пада
у
део
слушкиња
.
Он
се
постара
и
да
објасни
дечку
његову
задаћу
,
али
Љубомир
на
половини
разговора
плашљиво
замаха
рукама
.
—
Нећу
...
немој
ти
мене
!
...
Очију
ми
не
могу
,
страх
ме
!
...
—
Ама
добро
,
Србине
,
разуми
се
:
ти
залагуј
слушкињу
како
год
знаш
неколико
дана
,
док
се
ја
добро
упознам
с
газдарицом
,
па
после
ћу
ја
и
код
слушкиње
у
госте
.
Биће
ту
части
!
...
А
ти
чувај
твоје
место
...
—
Но
,
знам
ја
да
она
све
лаже
...
Зар
ја
не
видим
како
је
мене
!
...
Светозар
оствари
свој
план
,
и
после
недељу
дана
Љубомир
се
наслушао
хвалисавих
прича
о
провођењу
и
уживању
свога
сељака
.
И
ове
приче
и
даље
посматрање
ових
догађаја
унеше
у
његову
чисту
душу
нека
нова
осећања
,
која
стадоше
долазити
у
сукоб
са
његовим
досадањим
тежњама
.
Љубомиру
се
одједном
отворише
очи
:
он
стаде
разумевати
да
се
у
њему
јавља
нека
нова
,
још
нејасна
,
али
већ
обележена
тежња
,
која
га
гони
да
чешће
извирује
на
вратнице
,
кад
тамо
на
другим
вратницама
стоји
ђаволаста
слушкиња
;
да
на
часу
веронауке
премишља
:
што
га
онда
не
притисну
Милка
,
кад
га
обори
у
јакању
,
или
:
што
он
њу
не
обори
,
па
да
је
притисне
...
да
у
својој
постељици
ноћу
,
кад
намакне
жути
капут
на
главу
,
ствара
слику
Соломуном
опеване
лепотице
и
после
испреда
разне
догађаје
,
у
којима
би
он
и
та
лепотица
играли
главне
улоге
.
Али
све
те
слике
и
маштања
беху
веома
наивне
,
чисте
,
детиње
...
»
Она
Соломунова
...
мисли
дечко
у
мраку
:
већ
мора
да
је
нека
царица
...
а
лепа
!
Па
се
ја
са
њом
оженим
...
зна
се
:
ко
бајаги
,
није
од
истине
...
Па
право
мојој
кући
.
Хинтов
царски
сав
од
злата
,
и
већ
све
се
блиста
...
царска
посла
!
...
А
она
све
тако
уза
ме
...
па
топло
,
слатко
...
Пред
селом
,
крај
пута
,
баш
уз
његову
ливаду
,
стоји
Веселин
Ђурић
,
онај
што
ме
жестоко
у
школи
шамарао
.
Стој
,
бре
,
сад
да
те
питам
!
...
А
он
кад
виде
како
смо
се
загрлили
ја
и
царица
и
кад
угледа
сва
она
царска
чуда
,
паде
у
прашину
...
Нека
га
...
А
тамо
стриц
...
гледа
и
не
верује
...
А
и
ја
се
кријем
иза
царице
,
да
ме
он
не
види
...
После
:
оцу
баш
и
не
морам
...
готово
и
не
смем
тако
ићи
«
...
И
сад
отпада
из
даље
радње
царица
,
него
сам
он
усео
у
хинтов
,
па
тако
величанствено
излази
пред
оца
,
као
»
цензор
велике
гимназије
«
...
ВИИ
Прођоше
две
непуне
године
.
Љубомир
већ
момче
.
Дува
љута
мећава
са
Маљена
,
па
затрпава
цело
село
снегом
и
мразом
,
а
он
мора
чак
на
ливаду
,
да
положи
стоци
сено
и
лисник
.
Обуче
свој
стари
жути
капут
,
једини
остатак
прошлих
срећних
дана
,
који
га
одмах
,
чим
га
обуче
,
навије
на
маштање
,
па
стане
газити
по
пртини
или
целцу
—
како
се
деси
,
—
погури
се
и
сагне
главу
,
а
мисли
се
стану
колутати
и
ређати
,
све
једна
за
другом
,
све
брже
и
брже
...
Он
не
осети
како
дође
до
котара
,
око
кога
се
окупила
гладна
и
премрзла
стока
;
не
осети
како
му
је
чело
слеђено
,
како
не
може
да
обухвати
рукама
ледене
рогуље
,
како
с
великим
напрезањем
пребацује
пласку
по
пласку
сена
преко
врљика
...
Иде
,
врши
посао
,
враћа
се
,
а
једна
стална
мисао
,
која
се
већ
одавно
утврдила
у
њему
,
заузела
га
свега
,
па
врти
,
врти
...
Кад
је
себе
оставио
Београд
!
Већ
се
посељачио
сасвим
,
нестало
је
и
последњег
знака
београдског
»
полира
«
,
само
га
жути
капут
опомињаше
,
да
је
и
он
некада
био
нешто
—
цензор
велике
гимназије
!
...
Али
сад
,
овако
занесен
,
претрпан
грубим
и
тешким
сеоским
пословима
,
чисто
не
вероваше
своме
некадањем
благовању
.
А
све
налете
одједном
,
као
вихор
на
врелој
ведрини
,
и
пресече
,
поруши
,
однесе
све
његове
тежње
,
његове
детиње
нејасне
идеале
...
Србија
поведе
рат
за
независност
.
Љубомир
беше
у
другом
разреду
.
Једног
дана
распустише
школу
,
рекоше
да
прелазе
у
старије
разреде
сви
они
,
који
имају
добре
годишње
оцене
.
Прочиташе
њихова
имена
:
и
Љубомир
прелази
у
трећи
разред
.
Изишо
је
из
школе
празна
слеђена
срца
,
са
неком
злом
слутњом
на
души
.
Да
ли
ће
још
икад
прекорачити
овај
значајни
праг
,
преко
кога
се
улази
у
науку
?
...
Београд
опусти
.
Одоше
сви
људи
на
заветну
свету
дужност
;
одоше
и
професори
,
одоше
и
старији
ђаци
,
и
Светозар
оде
са
некаквом
»
легијом
«
,
оде
и
»
господин
«
...
Љубомир
се
осврта
један
дан
по
Београду
,
па
се
и
он
реши
да
иде
своме
родном
Маљену
,
кога
већ
две
године
не
гледа
очима
.
Давно
је
то
било
,
чини
се
Љубомиру
.
Тек
је
лето
било
ославило
,
а
ево
зиме
на
измаку
.
Шта
се
терета
,
за
то
време
,
преко
главе
претурило
,
колико
се
муке
видело
.
Оде
му
брат
на
границу
и
за
њим
и
отац
.
Остаде
сва
кућа
на
леђима
невешта
момчета
.
Радио
је
много
за
своју
кућу
и
то
му
не
беше
тешко
,
али
је
још
више
радио
под
кулук
,
за
туђе
куће
,
где
су
остала
сама
деца
и
по
једна
жена
,
и
то
му
беше
веома
тешко
.
Али
прође
све
.
Настаде
примирје
,
па
затим
мир
;
вратише
се
његови
са
границе
и
наступише
изгледи
за
боља
времена
.
Свет
се
намучио
до
највеће
мере
,
до
врхунца
,
па
је
сваки
мислио
да
се
више
не
може
издржати
и
да
после
кише
и
мећаве
мора
једном
огрејати
јасно
сунце
...
Тада
ће
и
школе
почети
,
наставиће
се
у
целој
земљи
прекинути
рад
.
Све
беше
како
треба
и
обећаваше
да
ће
се
наставити
срећни
дани
за
Љубомира
.
Али
одједном
дође
оно
.
Никако
не
може
да
се
сети
кад
је
то
почело
.
Све
мисли
о
томе
некако
почињу
од
Београда
,
али
он
ипак
не
може
да
се
сети
кад
је
то
било
,
кад
се
јавила
у
њему
прва
мисао
.
А
у
самој
ствари
то
није
почело
једног
дана
,
ни
месеца
,
па
ни
године
...
И
сада
,
кад
је
већ
у
њему
сама
мисао
,
кад
га
је
она
заузела
свега
,
он
и
сада
није
начисто
ни
са
собом
ни
са
својом
мишљу
.
Једно
само
он
разуме
добро
и
јасно
,
и
то
је
почетак
од
онога
:
зна
да
више
неће
ићи
у
школу
,
то
је
сам
смислио
и
то
ће
тако
бити
...
Зна
још
,
да
неће
остати
ни
код
куће
—
ту
нема
никаква
посла
,
тако
је
још
онда
,
код
студенца
,
одлучио
.
Зна
да
ће
ићи
у
свет
...
И
сад
настаје
оно
...
Не
зна
кад
и
зашто
му
је
то
пало
на
памет
...
Тек
онако
дође
му
у
главу
:
»
Да
проведем
неко
време
у
манастиру
...
’
нако
само
...
Није
због
чега
...
нећу
ја
ту
остати
.
Него
тек
,
да
видим
и
то
«
...
И
од
кад
му
је
дошла
та
мисао
у
главу
,
од
тада
он
не
мисли
ни
о
чем
другом
.
Најчудније
је
,
како
се
реши
да
напусти
школу
,
а
и
он
сам
не
зна
како
му
то
дође
,
нити
жали
за
школом
.
Ако
хоће
,
може
сутра
ићи
у
Београд
,
али
он
неће
и
зна
зашто
неће
.
И
сад
,
враћајући
се
од
стоке
,
спрема
се
да
утврди
са
оцем
све
,
јер
му
је
још
раније
поменуо
за
своју
намеру
.
—
Синко
,
рече
му
отац
,
ти
одавно
радиш
на
своју
руку
.
Шта
ћу
...
ми
смо
прости
људи
,
а
ти
си
толике
чколе
учио
...
Ради
како
знаш
.
Али
те
само
једно
сви
молимо
:
немој
се
калуђерити
.
Љубомир
уздрхта
;
као
да
га
муња
ошину
по
срцу
,
нешто
се
у
њему
смрзе
,
следи
...
Одкуд
то
,
та
мисао
!
...
А
њему
то
никад
није
ни
на
ум
падало
...
—
Јок
,
море
...
промуца
он
гледећи
,
како
се
старчеве
очи
заводњише
,
како
из
њих
кануше
две
сузе
.
Па
пренесе
очи
у
други
крај
—
тамо
брат
Вујо
отире
очи
песницама
,
а
две
сестре
,
уз
њега
,
покриле
лице
широким
рукавом
...
—
Кажем
вам
...
шта
ви
је
данас
?
!
...
доврши
уздрхталим
гласом
,
па
и
сам
бризну
плакати
.
—
Сви
тројица
сте
моји
,
наставља
старац
кроз
плач
:
сви
сте
ми
једнаки
.
Ако
смо
и
сиротиња
,
можемо
живети
...
Једва
се
утишаше
.
Љубомир
седе
на
троножац
уз
прочевље
,
са
кога
се
дизаше
,
вијугајући
се
,
велики
пламен
уз
оџак
,
рашири
се
према
њему
и
стаде
гледати
како
се
диже
у
вис
пара
са
угрејаних
мокрих
чарапа
и
дизлука
.
У
кући
настаде
дуго
немо
ћутање
,
које
,
како
изгледа
,
не
хтеде
нико
прекидати
.
Сестре
одоше
за
послом
,
а
они
,
отац
и
синови
,
сеђаху
гледајући
у
пламен
,
премишљајући
сваки
за
себе
једну
исту
,
тешку
,
суморну
мисао
...
»
Шта
је
њима
пало
на
памет
...
Буди
бог
с
нама
!
«
...
премишља
момак
и
смеши
се
иронично
и
усиљено
.
Још
му
дрхћу
усне
и
купе
се
на
крајевима
,
и
он
осећа
да
му
још
стоји
на
срцу
сва
она
тежина
,
што
се
навали
на
њега
,
кад
отац
помену
калуђерство
.
Да
ли
му
то
заиста
није
долазило
на
ум
до
сада
?
Он
вели
да
није
,
и
без
сумње
није
никад
до
сада
помислио
јасно
:
идем
у
манастир
да
се
покалуђерим
.
Али
од
кад
га
је
заузела
она
једна
мисао
,
од
тада
се
непрестано
уз
њу
помаљају
и
некакве
нејасне
калуђерске
слике
,
у
којима
често
Љубомир
,
као
у
сну
,
види
себе
сама
...
Али
то
су
само
слике
,
тек
онако
...
а
мисао
о
томе
била
је
далеко
.
»
Баш
није
требало
ни
говорити
са
њима
о
томе
...
Само
ме
забуњују
!
Ето
,
и
сад
ми
је
некако
тако
...
тешко
ми
«
...
Кад
се
опростио
са
својима
и
пошао
од
куће
,
Љубомир
сврну
на
трла
у
потесу
.
Знао
је
да
ће
тамо
бити
Мира
,
па
да
се
и
са
њом
поздрави
.
То
му
је
једини
друг
из
младости
...
Око
разбацаних
,
по
реду
,
гомилица
сена
,
окупила
се
гладна
стока
,
па
жудно
савија
и
купи
у
уста
суху
траву
,
а
из
оближњег
трла
бије
дим
кроз
слеме
,
кроз
баџу
и
кроз
саму
шиндру
,
којом
је
стаја
покривена
.
Кад
се
Љубомир
наже
на
врата
,
удари
га
јара
по
лицу
.
На
самој
средини
стаје
Мира
наложила
велику
ватру
,
па
се
изребрила
према
ватри
,
на
великој
гомили
сена
;
устурила
главу
и
гледа
кроз
баџу
.
Кад
он
уђе
,
девојка
се
прену
и
скочи
с
лежанке
.
—
Ене
де
!
...
узвикну
она
изненађена
и
погледа
госта
искрено
,
другарски
.
Од
маљенског
дивљачета
постало
је
право
обично
девојче
.
Сад
је
друкчије
одевена
и
очешљана
,
друкчије
се
и
држи
и
говори
:
сад
јој
ни
на
памет
не
долази
дерање
јарца
.
Љубомир
заузе
половину
њене
лежанке
,
седе
на
сено
и
подупре
леђа
о
тренице
па
стаде
гледати
у
пламен
;
она
се
спусти
на
другу
половину
,
подаље
од
њега
,
и
,
очекујући
да
он
проговори
,
стаде
гледати
у
чађава
брвна
.
—
Ето
,
дође
и
тај
дан
,
проговори
Љубомир
,
да
се
иде
у
свет
!
—
Чула
сам
,
рече
она
,
не
старајући
се
да
прикрије
жалост
,
која
се
показа
на
лицу
јој
.
Бо’зна
ћеш
у
манастир
?
—
Ја
.
—
Нећеш
,
ваљад
’
,
остати
тамо
?
—
Јок
.
—
Баш
се
ти
наиде
по
свету
!
Знам
онда
...
загледаш
се
тако
у
маглу
и
ћутиш
пола
дана
,
па
после
ми
велиш
да
те
вуче
нешто
у
ону
маглу
,
тамо
у
свет
...
Је
л
’
ти
и
сад
тако
,
Љубо
?
—
Шта
?
—
Вуче
ли
те
,
велим
...
у
манастир
?
Он
поћута
неко
време
,
па
одједном
као
да
доби
вољу
да
све
искаже
шта
му
је
на
души
,
исправи
се
на
сену
,
очи
му
засветлеше
и
он
проговори
:
—
Знаш
како
ме
онда
вукло
...
То
није
било
ништа
.
Све
ми
се
чини
:
да
стока
не
опусти
стричеву
њиву
,
ја
не
бих
оставио
Маљена
.
А
сад
је
друго
...
друкчије
је
ово
...
—
Како
,
Љубо
?
—
Сад
ме
је
страх
...
Не
знам
како
то
:
вуче
ме
и
баш
волим
,
много
волим
да
идем
тамо
и
да
све
видим
,
али
ме
страх
.
Нисам
се
бојао
онда
,
кад
нисам
познавао
другог
места
до
нашег
села
...
Онда
сам
кренуо
слободно
,
баш
као
да
идеш
у
госте
ујацима
;
трчао
сам
преко
непознатих
места
,
као
преко
маљенских
коса
.
А
сад
...
ђаво
га
знао
...
—
Је
л
’
ти
тешко
поћи
?
—
Није
...
баш
ми
је
мило
...
Али
ће
ме
бити
страх
,
кад
оставим
наш
потес
.
—
Како
ли
је
тамо
,
Боже
?
рече
девојче
после
краћег
ћутања
.
—
То
и
ја
све
мислим
.
У
вече
кад
легнем
,
па
зажмурим
,
оно
ми
одмах
дође
.
Најпре
ми
се
беласа
,
далеко
пред
очима
,
нека
мала
—
мала
лоптица
...
игра
,
игра
ми
пред
очима
и
ето
је
све
ближе
к
мени
...
И
што
год
ближа
,
она
све
већа
и
већа
...
после
као
тањир
,
па
као
тепсија
и
тако
редом
,
док
не
порасте
као
кућа
,
и
већа
...
Па
све
ближе
и
ближе
...
и
таман
да
ме
удари
у
главу
,
оно
некако
прође
кроз
мене
,
па
се
опет
врати
натраг
и
стане
играти
далеко
,
као
неки
велики
,
велики
коњ
...
Ја
му
лепо
видим
сапи
,
и
једна
му
је
нога
као
.
.
Боже
ме
прости
,
већа
од
тороња
Саборне
цркве
у
Београду
...
и
толике
су
све
четири
...
Па
игра
,
скаче
и
што
ближи
мени
,
он
све
већи
...
већи
је
од
Маљена
и
Повлена
уједно
...
и
ја
све
чекам
кад
ће
да
ме
прегази
и
задави
,
а
он
се
провлачи
око
мене
,
као
да
је
сав
од
ваздуха
...
Мира
пребледела
,
раширила
зенице
,
и
на
лицу
јој
исписан
велики
ужас
.
Гледа
у
некадањег
друга
,
као
у
неко
чудовиште
,
и
пита
се
у
страху
:
да
ли
је
он
још
човек
,
божји
створ
,
или
се
већ
прометнуо
у
какво
чудо
?
...
А
Љубомир
,
не
гледећи
на
њу
,
са
зажареним
очима
,
са
раширеним
зеницама
,
управљеним
у
љубичасто
ватрени
стуб
,
што
се
вије
пред
њим
,
шушти
и
пуцкара
,
наставља
започето
причање
:
—
Тако
то
једнако
,
док
ме
не
пусти
нека
слабост
у
глави
,
што
ме
обузме
чим
легнем
.
Онда
се
окрећем
у
постељи
и
ништа
не
знам
где
сам
;
после
не
знам
како
сам
окренут
:
не
знам
где
су
врата
,
ни
пенџери
,
ништа
...
Па
кад
и
то
прође
,
онда
станем
мислити
...
—
Мислити
...
понавља
Мира
гласно
,
од
страха
,
тек
да
се
јави
и
она
да
је
жива
.
—
А
ја
кад
почнем
мислити
ноћу
,
то
траје
до
зоре
,
баш
до
самог
сванућа
...
Шта
пута
у
Београду
тако
почнем
мислити
,
шмркћем
,
преврћем
се
и
одједном
чујем
да
звони
јутрење
.
Кад
пре
,
не
знам
ни
ја
...
чини
ми
се
тек
сам
лего
.
Тамо
ми
је
то
и
почело
,
а
већ
овде
једнако
,
сваку
ноћ
...
—
Па
је
ли
све
мислиш
о
манастиру
?
—
Најпре
сам
све
о
другом
којечему
.
Највише
сам
мислио
о
мојима
и
о
теби
,
о
нашој
игри
и
тако
...
Он
хтеде
поменути
да
га
је
и
Милкина
слика
у
тим
ноћима
много
занимала
,
али
се
уздржа
.
—
После
сам
о
школи
,
о
цркви
и
митрополиту
...
о
томе
сам
много
мислио
.
И
тамо
још
...
читао
сам
неке
књиге
па
сам
много
о
томе
мислио
.
-
Па
то
је
све
друго
...
—
А
кад
дођох
овамо
и
кад
одоше
сви
наши
на
границу
,
почех
опет
мислити
.
И
ту
ми
одједном
дође
оно
...
Више
никад
нисам
ни
о
чем
другом
мислио
,
само
о
томе
.
Мира
постепено
дође
к
себи
,
али
јој
Љубомир
од
овог
часа
постаде
као
нешто
друго
,
што
не
личи
на
човека
,
или
што
није
прави
створ
божји
,
него
се
узео
са
неким
силама
,
вилењацима
,
шта
ли
су
.
Она
више
не
имаде
за
њега
онако
искрена
другарска
погледа
,
с
каквим
га
дочека
при
уласку
у
трло
.
Љубомир
ућута
.
Читав
час
је
ћутао
и
џаракао
штапићем
по
растуреним
прегорелим
жишкама
.
Није
му
се
ишло
одавде
...
Хтео
би
дуго
,
дуго
седети
овако
у
самоћи
,
уз
пуцкарање
веселе
ватре
,
са
својом
другарицом
,
и
макар
не
говорити
ништа
,
само
ћутати
...
Пухор
се
стаде
хватати
по
сјајним
жишкама
,
које
догореваху
,
и
севајући
још
по
кадшто
слабом
светлошћу
,
умираху
,
туљаху
се
,
као
што
се
постепено
туле
сви
човечји
идеали
...
као
што
се
лагано
тули
живот
човеков
,
или
можда
живот
целог
човечанства
?
...
ВИИИ
Помрчина
је
густа
;
чини
ти
се
рукама
би
је
мешао
.
Снег
сипа
и
веје
густо
,
јако
,
као
да
хоће
нарочито
,
на
измаку
зиме
,
да
плаши
сиротињу
и
да
покаже
своју
невиђену
силу
.
Ма
узаман
му
је
труд
:
брише
топла
југовина
,
па
га
,
топи
и
,
цеди
још
у
падању
.
Под
ногама
усамљена
путника
,
што
се
лагано
провлачи
манастирском
реком
,
шљепка
се
густо
хладно
блато
и
једва
се
назире
црна
пруга
,
што
вијуга
кроз
бео
снежни
покров
.
Путник
већ
пао
у
очајање
од
зла
времена
,
умора
и
глади
.
Свуд
око
њега
,
и
десно
и
лево
,
склопила
се
огромна
планина
,
којој
,
како
изгледа
,
нема
краја
,
а
доле
,
поред
сама
пута
шушти
,
ваља
се
и
бруји
манастирска
река
,
низ
коју
уморни
путник
већ
три
часа
корача
.
Прошао
је
давно
свих
девет
манастирских
воденица
,
и
сад
се
љуто
каје
што
не
остаде
у
којој
да
ноћи
.
Дође
му
много
тешко
,
хтеде
кукати
из
свег
гласа
,
неће
ли
га
жива
душа
чути
,
кад
се
неко
иза
самих
његових
леђа
продера
:
—
Ко
је
то
!
Љубомир
одскочи
у
страну
од
страха
и
изненађења
,
али
угледа
да
је
и
онај
непознати
намерник
,
још
пре
њега
,
клиснуо
на
другу
страну
,
баш
у
целац
.
—
Ко
си
?
викну
опет
онај
,
али
много
мекше
и
присебније
,
јер
се
досети
да
су
се
обојица
уплашили
један
од
другог
.
—
Ја
...
ја
сам
...
ђак
,
промуца
Љубомир
више
од
забуне
но
из
страха
.
Идем
у
манастир
,
па
сам
,
канда
,
залутао
?
—
Ниси
,
брате
,
ниси
,
одговори
онај
из
мрака
пријатељским
гласом
и
приђе
му
.
И
ја
сам
ђак
манастирски
...
хајдемо
заједно
.
Љубомира
као
да
огреја
сунце
;
пође
весео
за
својим
вођем
,
који
нешто
у
себи
мрмљаше
.
—
Ја
знаш
идем
...
поделио
тамо
ујам
,
па
се
нешто
замислио
.
.
Ђавоље
ово
време
!
...
Кад
пред
самим
мојим
носом
—
човек
!
О
,
'
натеме
!
...
У
мал
’
не
дрекнух
...
Љубомир
се
насмеши
,
али
му
одмах
,
веома
пријатељским
гласом
,
одговори
:
—
И
ја
се
,
вала
,
уплаших
жестоко
.
А
било
ме
страх
и
од
ове
пустиње
...
све
немо
!
...
—
Зар
се
ти
бојиш
ноћу
?
запита
манастирац
с
прекором
,
као
да
би
хтео
рећи
:
»
Видиш
како
ја
сам
путујем
,
па
се
никог
не
бојим
!
«
...
—
Јок
,
море
...
Него
сам
се
уморио
од
дуга
пута
,
а
запао
у
ову
дубодолину
,
па
мислим
да
сам
залутао
.
После
неколико
минута
Љубомир
се
грејао
и
сушио
поред
топла
»
шпорета
«
у
манастирској
кухињи
,
а
око
њега
се
окупили
љубопитни
манастирски
ђаци
и
момци
,
па
слушају
,
разјапљених
уста
,
његова
причања
о
путовању
,
па
онда
и
даље
о
школовању
,
и
тако
редом
све
,
док
се
неко
не
сети
,
те
изнесе
пред
уморна
приповедача
хлеба
и
пасуља
...
Зашло
се
дубоко
у
ноћ
;
ђаци
се
разиђоше
по
собама
,
момци
се
поређаше
око
шпорета
,
а
Љубомир
,
добивши
неку
крпетину
од
момака
,
леже
на
једну
клупу
,
покри
се
и
заспа
истог
тренутка
.
...
Јасно
и
чисто
звони
најмање
манастирско
звоно
,
и
његов
танки
и
сребрни
глас
одјече
кроз
јутрењу
влажну
тишину
,
губећи
се
тамо
у
дубоким
планинским
склоповима
.
На
први
звук
звона
поустајаше
момци
,
стадоше
се
облачити
са
журбом
,
и
како
се
који
спреми
,
одмах
излази
из
кујне
.
А
из
дугачког
ходника
,
који
се
пружа
пред
свима
ћелијама
,
пред
огромном
трпезаријом
и
кухињом
,
чује
се
оштро
заповедничко
гунђање
и
незграпно
лупање
поткованих
,
по
свој
прилици
веома
великих
цокула
,
о
под
постављен
до
половине
циглом
,
а
испред
ћелија
даскама
.
То
игуман
чини
своју
обичну
јутрењу
шетњу
,
докле
не
види
да
су
поизлазили
напоље
сви
калуђери
,
ђаци
и
момци
,
потом
се
враћа
у
своју
ћелију
и
наставља
прекинуто
спавање
,
уз
пријатно
брујање
црквених
јутрењих
песама
,
што
се
разлева
отуд
из
храма
...
Љубомир
још
спава
.
Савладао
га
тешки
умор
,
занео
га
топал
загушљив
ваздух
,
па
нити
чу
звона
ни
журбе
момачке
;
а
ови
се
и
не
сетише
да
га
пробуде
:
сваки
се
бринуо
само
о
томе
,
како
ће
што
пре
шмугнути
поред
игумана
...
Кад
се
утиша
све
,
отворише
се
лагано
кухињска
врата
и
кроз
њих
прође
омлађа
,
чисто
одевена
,
повезана
великом
вуненом
марамом
у
накрст
преко
груди
,
лепушкаста
жена
.
Приђе
шпорету
,
у
коме
још
тињаше
ватра
,
постаче
угарке
,
убаци
још
дрва
,
подиже
се
и
угледа
па
клупи
нешто
смотуљано
,
згурено
,
чудновато
.
—
Шта
је
ово
?
рече
она
гласно
,
пришавши
клупи
и
разгледајући
увијеног
успаваног
ђака
.
Еј
,
море
...
ко
си
?
...
Устај
,
свануло
!
Љубомир
се
пробуди
,
и
опазивши
жену
уза
се
,
скочи
и
стаде
трљати
очи
песницама
.
После
кратког
времена
и
Љубомир
и
жена
дознаше
ове
,
што
су
хтели
једно
о
другом
знати
.
Љубомир
сазнаде
да
се
жена
зове
Марија
,
да
је
ту
из
оближњег
села
,
да
има
мужа
и
двоје
деце
,
да
је
,
већ
четири
године
,
овде
у
манастиру
»
код
господина
и
тако
...
рачуња
се
као
куварица
«
,
али
признаје
да
није
баш
тако
вешта
куварском
послу
.
Љубомир
,
и
ако
још
чист
и
наиван
,
досети
се
да
ће
ова
крупна
развијена
Рудничанка
бити
као
нека
домаћица
у
овој
кући
,
па
стаде
још
више
пазити
на
себе
и
обарати
очи
.
У
том
утрчаше
у
кухињу
калуђери
и
ђаци
,
па
сваки
стаде
облетати
око
Марије
,
тапкати
је
по
раменима
и
запиткивати
.
—
’
Број’тро
,
тетице
!
...
хи-хи-хи
...
викну
један
ћосав
млад
калуђер
,
око
својих
дваеспет
година
.
Дохвати
»
тетку
«
за
врат
хладним
као
лед
рукама
,
развуче
своје
широке
,
дебеле
,
ћосаве
усне
,
од
чега
му
цело
лице
постаде
округло
,
збрчкано
и
усиљено
весело
,
па
се
опет
насмеја
својим
ситним
загушеним
смехом
:
хи-хи-хи
...
—
Нос
’
те
ђаво
данаске
!
викну
Марија
,
смејући
се
и
бранећи
се
.
Каки
си
ка
гуја
...
—
Тетко
,
роде
...
Да
ли
је
готова
вода
за
мој
теј
?
рече
,
стењући
,
мрштећи
се
и
превијајући
се
,
старији
од
првога
,
калуђер
.
По
његову
целом
држању
и
говору
изгледа
да
су
га
спопале
све
болести
овога
света
,
и
он
се
сам
чуди
,
како
може
још
да
иде
,
једе
,
пије
...
Има
му
тридесет
година
,
висок
је
одвећ
,
сух
,
смежурана
лица
,
које
је
обрасло
густом
,
дугачком
,
жућкасто
црном
брадом
.
—
’
Оћеш
сад
?
смеје
се
тетка
,
турајући
му
шипак
под
нос
.
—
Не
,
да
га
омрсиш
сабаиле
,
док
не
пије
лековиту
ракију
,
викну
први
калуђер
,
отурајући
теткину
руку
.
—
Тето-о-о
...
Дедер
нашу
кајмаклију
,
отеже
трећи
,
средовечан
калуђер
,
смеђе
,
чупаве
,
гргуљаве
косе
,
груба
,
широка
,
простачка
лица
,
на
коме
је
утврђен
исполински
нос
,
љубичасте
боје
.
Беше
висок
,
крупан
,
развијен
и
силан
као
столетни
грм
;
глас
му
наликоваше
пролетњој
грмљавини
.
—
Чекај
,
бре
,
Максиме
:
видиш
ове
ђаволе
,
одговара
му
тетка
и
осврће
се
око
шпорета
,
тражећи
судове
за
Арсенијев
теј
,
за
Максимову
и
њену
кајмаклију
,
којој
неће
манисати
ни
онај
ћосави
Василијан
.
Али
је
сад
окупише
ђаци
са
поздравима
.
Обојица
беху
младићи
,
испод
двадесет
година
,
живи
,
окретни
и
весели
.
Љубомир
стајаше
у
свом
куту
,
претурајући
очи
с
једног
лица
на
друго
,
шмркћући
и
чешући
се
испод
десне
мишице
,
не
знајући
шта
би
друго
радио
.
Василијан
га
спази
одмах
,
па
као
лопта
одскочи
од
тетке
и
стаде
пред
њега
,
смејући
се
и
лупајући
длан
о
длан
од
чуда
и
смеха
.
—
Хи-хи-хи
...
Како
’
но
,
како
...
он
?
...
узвикну
и
пружи
прст
на
синоћњег
Љубомирова
вођа
.
Како
је
дрекнуо
Веља
,
кажи
право
...
Хи-хи-хи
.
Ко
се
више
уплашио
?
Хи-хи-хи
...
Издвоји
се
од
шпорета
и
Велимир
,
па
се
и
он
стаде
смејати
.
—
Хо-хо-хо
...
Бруке
људи
!
...
Да
чујете
.
Идем
ја
ноћаске
из
воденице
,
скоро
глуво
доба
...
Таман
се
нешто
замислио
,
кад
пред
мојим
носом
мрда
црно
...
Дрекнух
,
па
што
игда
беше
снаге
ђиласнух
у
целац
...
Док
ја
летим
у
целац
,
а
онај
скаче
на
другу
страну
,
бега
од
мене
...
—
Хи-хи-хи
...
ђаво
од
ђавола
!
...
смеје
се
Василијан
.
—
То
би
било
да
сте
се
срели
ти
и
отац
Максим
,
одговара
му
Велимир
.
—
Уједај
,
дете-е-е
...
отеже
Максим
,
мљацкајући
великим
незграпним
устима
и
пуштајући
затим
из
грла
дубок
отегнут
глас
,
који
личи
на
а-а
...
—
Е
,
роде
,
ја
ћу
за
лекове
,
уф-ф
...
нешто
ми
од
ноћас
сева
десна
страна
,
вели
Арсеније
,
нагибајући
се
на
десну
страну
и
мрштећи
се
.
А
ти
ми
спреми
,
роде
...
—
Нађи
ми
,
Василије
,
ђегођ
татуле
,
да
му
искувам
у
теју
,
смеје
се
тетка
и
приставља
ђезве
.
—
Са
тим
се
не
шали
!
викну
болесник
преплашено
и
побеже
на
поље
.
—
Хи-хи-хи
...
превија
се
од
смеха
Василијан
и
прилази
Максиму
,
који
се
,
после
дуга
премишљања
,
одлучио
да
извади
и
отвори
дувањару
.
—
Гле
,
набавио
тазе
,
па
и
не
нуди
.
Нећемо
тако
,
Максо
!
узвикује
весељак
,
пружајући
руку
дувањари
.
—
Е
,
белаја
!
...
Шта
ће
остати
мене
,
оногај
...
Тако
ви
свакад
.
Навали
,
а
Макса
суши
зубе
!
одговара
Максим
,
кријући
дувањару
у
хаљину
.
Суши
зубе-е-е
понови
он
,
савијајући
цигару
.
—
А-а
...
тако
ли
је
!
викну
Васа
,
севајући
очима
бесно
.
А
ко
попуши
са
мном
оку
дувана
,
што
донех
из
Крагујевца
,
а
?
...
Коме
дадох
три
велике
туре
...
оне
што
добих
из
јагодинске
,
а
?
...
Онда
је
Васа
био
добар
за
ортака
,
а
Максим
пурња
све
цигару
за
цигаром
...
Чекни
де
,
Максо
,
платићеш
ти
то
!
узвикну
љутито
,
изиђе
из
кујне
и
лупи
вратима
.
—
А-а
...
чује
се
онај
громки
звук
из
Максимова
грла
,
а
он
се
малко
променио
у
лицу
:
неко
би
помислио
да
га
је
стид
,
али
није
;
њему
је
само
малко
необично
због
ових
Васиних
напомена
,
које
су
све
истините
.
Али
нека
га
,
мисли
у
себи
Максим
,
одљутиће
се
,
а
мени
ће
остати
доста
цигара
,
што
би
их
он
попушио
.
За
то
време
је
тетка
распитивала
ђаке
,
да
ли
су
почишћене
и
намештене
калуђерске
собе
.
—
Да
ми
не
вичу
ту
,
и
да
се
после
господин
љути
,
заврши
она
.
Ђаци
истрчаше
на
посао
.
—
Баш
си
и
ти
неки
...
Овде
се
тетки
омаче
такав
придевак
,
какав
се
ретко
чује
и
међу
људима
.
Не
даш
му
једну
цигару
,
а
попушио
си
му
толики
дуван
!
рече
и
разли
кафе
у
шољице
,
па
се
намести
на
клупу
до
Максима
,
који
ћутећи
жудно
ишчекиваше
кајмаклију
,
не
марећи
сад
ништа
,
ако
би
се
наљутио
на
њега
баш
и
цео
свет
.
Уђе
Василијан
,
са
готовом
неприпаљеном
цигаром
а
за
њим
Арсеније
,
са
пет
великих
дуванских
кеса
литрењача
,
у
којима
су
разне
осушене
лековите
траве
.
—
Васо
,
ено
ти
ђезве
па
сипај
,
рече
му
тетка
.
А
твоја
је
вода
у
том
мањем
лонцу
,
објасни
она
Арсенију
,
који
бојажљиво
изнесе
лонче
на
светлост
,
разгледајући
да
ли
је
чиста
вода
у
њему
.
—
Бацила
сам
татуле
,
смеје
му
се
тетка
.
Много
ћеш
познати
тако
.
—
Добро
,
роде
,
кад
