негокругу
.
Изгледаше
,
да
се
кола
сваког
часа
морају
изврнути
.
Дођоше
до
мјеста
,
гдје
су
она
кола
поломљена
лежала
.
Сијено
се
бијаше
расуло
на
све
стране
а
испод
њега
се
једва
могло
разабрати
,
да
су
поломљена
два
точка
и
руда
.
Сада
Боривоју
поста
јасно
,
зашто
се
ово
десило
.
—
Ко
ти
је
правио
та
кола
?
—
Сам
ја
одврати
газда
Лука
проматрајући
и
судећи
,
како
се
кола
могла
поломити
?
!
Кад
су
све
прегледели
,
врате
се
натраг
,
а
газда
Лука
наложи
,
да
се
сијено
претовари
на
друга
кола
.
—
Чији
су
то
волови
?
упита
Боривој
.
—
Агини
.
—
А
зар
немаш
својих
?
—
Јок
.
То
ага
даје
мени
.
Пођоше
у
кућу
.
Жене
са
страхопоштовањем
устајаху
са
својих
мјеста
и
отпоздрављаху
Боривоја
и
даље
ћутаху
;
дјеца
почеше
бјегати
кад
угледаше
странца
,
нестаде
их
негдје
,
посакриваше
се
.
Цуре
сакриваху
лице
;
насмију
се
,
опет
погледају
да
виде
,
које
то
,
но
затим
прсну
у
смијех
и
опет
се
крију
.
Дођоше
пред
кућу
.
Кућа
је
на
један
бој
,
сва
назидана
од
дрвета
и
земље
а
споља
сва
премазана
блатом
;
блато
бијаше
попуцало
,
мјестимице
поотпадало
тако
,
да
кућа
бијаше
пуна
пукотина
и
читава
на
предњу
страну
накривљена
.
У
тој
кући
је
становало
двадесет
чељади
.
Преко
дана
се
сви
скупљали
у
огњишту
,
великој
одаји
,
камо
је
долазила
свјетлост
на
врата
и
кроз
један
мали
прозорчић
,
који
се
није
могао
отварати
.
Ту
на
сред
одаје
,
огњишта
горјела
је
ватра
,
на
њој
котао
—
—
домаћица
спремала
ужину
.
Дим
је
суктао
испод
казанчета
горе
према
дашчаном
димњаку
на
крову
,
но
пошто
није
могао
сав
на
димњак
,
то
се
ширио
и
по
огњишту
.
Све
унутри
бијаше
црно
од
дима
,
а
и
једва
се
могло
гледати
од
њега
.
Старији
су
чкиљили
да
једно
друго
може
да
види
а
дјеца
непрестано
трљаху
прстима
очи
.
Одаја
је
пуна
густог
дима
,
који
је
отуд
лагано
ишао
уз
дрвене
степенице
до
врата
што
воде
у
горњи
бој
,
пролазио
ту
кроз
пукотине
,
и
када
домаћин
одведе
Боривоја
на
горњи
бој
да
му
покаже
,
и
тамо
бијаше
све
пуно
дима
,
откуд
се
послије
пео
на
таван
и
кроз
кров
једва
себи
нашао
пут
у
слободу
из
овога
тамновања
.
На
горњем
боју
све
бијаше
чађаво
и
црно
:
зидови
,
врата
,
прозори
;
хаљине
по
собама
,
лук
и
црвена
паприка
,
кукуруз
и
све
ствари
бијаху
црне
и
чађаве
и
заудараху
на
дим
.
Газда
Лука
показа
Боривоју
одаје
.
Сваки
брат
имађаше
одају
за
се
и
за
своје
.
Кревети
бијаху
сложени
од
отесана
дрвета
,
других
ствари
није
било
унутри
.
Кревети
бијаху
посути
сламом
и
престрти
покривачем
.
Ту
се
спавало
.
Боривој
баци
поглед
на
прозор
.
—
Како
ово
отвараш
?
—
Па
то
ми
и
не
отварамо
.
Шта
ће
то
,
кад
се
ето
добро
види
.
Он
се
чудио
,
да
га
овај
то
пита
.
—
Шта
тај
Швабо
опет
хоће
овдје
?
питао
је
своју
жену
Јово
,
млађи
брат
Лукин
,
који
се
међутим
вратио
из
поља
.
—
Ћути
—
ушуткаваше
га
жена
с
осмијехом
,
да
је
овај
разумио
,
да
не
ће
бити
ни
десетар
ни
порезник
.
Те
људе
мрзи
газда
Јово
не
само
што
су
му
многу
неправду
учинили
,
већ
што
их
Швабо
овамо
шаље
.
—
У
то
се
газда
Лука
и
Боривој
сиђоше
у
огњиште
.
Газда
Јово
се
руковао
с
новим
гостом
и
стао
зачуђен
пред
њим
.
Заиста
није
изгледао
ни
као
десетар
,
ни
као
порезник
,
а
ни
као
егзекутор
.
—
То
је
онај
господар
—
рече
Лука
и
учини
главом
онамо
према
Сарајеву
.
—
Е
жив
био
—
баш
ти
лијепа
фала
—
учини
газда
Јово
.
Лице
му
се
промјени
а
очи
развеселе
.
—
Дај
ракије
!
викну
онамо
женскима
и
понуди
госта
,
да
сједне
.
Сви
посједаше
на
ниске
округле
столичице
од
три
ноге
.
Кад
дође
боца
с
ракијом
,
прво
је
узе
Лука
:
у
здравље
!
рече
,
натегне
и
пружи
госту
.
Боривој
узе
боцу
и
напи
се
.
—
Баш
добра
!
—
рече
.
—
Подај
даље
—
рече
му
Лука
,
када
се
овај
напи
.
Боца
пође
даље
;
и
жене
посједаше
мало
даље
у
ред
и
оне
узеше
боцу
у
руке
и
напијаху
,
па
на
пошљетку
и
дјеца
.
Док
су
тако
сједели
,
уједаред
се
домаћин
Јово
дигне
са
свога
сједишта
и
пође
ван
.
С
поља
му
је
неко
давао
знак
.
Изађе
.
Наста
мртва
тишина
и
нешто
се
са
запетошћу
очекиваше
.
Домаћин
Јово
се
брзо
врати
натраг
и
бијаше
узнемирен
.
—
Дошли
су
,
рече
.
—
Сви
се
у
огњишту
поплашише
од
гласа
његова
.
—
Ко
?
—
Десетар
.
Све
претрну
у
кући
,
као
да
се
несрећа
десила
.
Ућуташе
сви
.
Једва
мало
касније
се
могаше
домаћин
Лука
сабрати
.
—
Дошао
нам
десетар
да
нам
мјери
пшеницу
,
рече
Боривоју
,
дигне
са
такођер
узнемирен
и
пође
.
Ајде
господару
и
ти
—
рече
Боривоју
,
као
да
га
је
звао
у
помоћ
или
да
га
брани
од
некакове
неправде
.
Изађоше
сви
.
Жене
и
дјеца
остадоше
пред
кућом
и
са
страхом
гледаху
тамо
на
гумно
.
На
гумну
је
стајао
десетар
,
двојица
колџија
(
комисија
)
,
ага
,
и
његов
субаша
.
Десетар
је
још
прије
него
што
су
Лука
и
Јово
дошли
на
гумно
заповједио
Лукином
сину
,
да
извади
неколико
снопова
из
кладња
.
Лука
и
Јово
понизно
поздраве
десетара
и
остале
,
Боривој
приступи
свима
и
рукова
се
њиме
и
питаше
за
здравље
.
Тек
када
му
Боривој
приступи
,
дигне
десетар
главу
као
изненађен
.
На
домаћина
није
ни
гледао
.
Десетар
је
био
некад
трговац
па
пропао
,
а
када
је
дошао
власти
да
моли
мјесто
,
поставили
су
га
ето
за
десетара
уз
обвезу
,
да
ће
бити
понизан
и
да
ће
„
савјесно
“
вршити
заповјести
од
горе
.
Комисија
,
два
колџије
,
бијаху
сељаци
,
које
је
власт
одредила
да
чине
оно
,
што
им
десетар
наложи
.
Ага
са
својим
субашом
је
стајао
у
страни
,
лице
му
бијаше
крто
,
намргођено
од
озбиљности
,
као
да
бијаше
одвикнуто
од
смјеха
.
Ага
се
рукова
с
Боривојем
,
али
му
не
рече
ни
ријечи
.
—
Је
си
л
ти
газда
овог
имања
?
упитаће
га
Боривој
.
—
Је
ли
ја
?
јест
,
јест
,
то
је
моје
—
изговори
ага
крто
и
не
гледајући
на
лице
коме
говори
,
а
сиједе
обрве
,
које
су
искочиле
напријед
,
сабраше
се
изнад
очију
и
ага
изгледаше
у
тај
мах
као
да
му
се
лице
следило
.
Тако
бијаше
ладан
и
туђ
.
Десетар
поче
најпре
оком
мјерити
снопове
,
па
их
стаде
дизати
а
највећи
и
најтежи
баци
у
страну
.
—
Ево
овај
—
рече
.
Затим
приступише
колџије
и
они
узеше
исто
тако
мјерити
снопље
;
и
они
дигоше
највећи
и
најтежи
и
оставише
га
крај
онога
,
што
га
је
десетар
изабрао
.
—
Е
,
а
зашто
баш
оба
највећа
?
—
рече
понизно
домаћин
Лука
.
—
Ајд
у
страну
издера
се
на
њ
десетар
.
—
Ма
господару
!
рече
десетару
,
пак
се
окрене
комисији
,
колџијама
—
браћо
,
ето
ми
се
чини
криво
.
Колџије
погледаше
на
десетара
и
погледима
се
разумјеше
.
—
Тако
је
право
—
рекоше
обојица
.
Па
и
субаше
му
стајаху
у
страни
ништа
непромјењени
у
лицу
,
док
су
и
они
у
себи
одобравали
ово
,
јер
ће
и
ага
добити
више
.
—
Ама
људи
,
што
није
право
,
то
није
право
,
да
изабирате
највеће
снопове
—
протестоваше
Лука
.
—
Ја
те
не
питам
ништа
,
овдје
немаш
ријечи
!
прекине
га
десетар
осорно
и
тек
га
сада
први
пут
погледа
преко
рамена
.
—
Узми
брате
што
је
право
!
—
Ти
се
противиш
власти
?
!
—
Ја
ћу
дати
што
је
чије
,
али
нека
буде
право
—
шта
ће
мени
остати
?
—
Пас
један
,
ти
се
мени
смијеш
противити
!
?
—
издера
се
десетар
,
дође
ван
себе
и
измахне
песницом
да
га
удари
,
но
задржа
песницу
дуго
над
главом
му
,
док
га
не
прође
наступ
бијеса
и
презирања
.
—
Марво
једна
,
са
оваком
живинчади
да
човјек
себи
живот
мора
да
трује
—
викаше
десетар
још
спреман
да
што
и
учини
.
Лука
је
стајао
доста
мирно
испод
дигнуте
песнице
;
није
био
ништа
изненађен
још
мање
застрашен
.
Он
је
научио
да
у
оваким
приликама
ћути
.
Бирај
ако
хоћеш
,
или
ћу
ја
трећи
бирати
!
Лука
Алексијевић
се
понизно
приближи
снопљу
и
извади
најмањи
сноп
,
јер
ако
десетар
буде
и
трећи
бирао
,
онда
му
баш
неће
ништа
остати
.
Ту
Боривој
приступи
десетару
и
сасвим
мирно
,
и
ако
је
био
ускомјешан
,
запита
га
:
—
Па
како
то
бирате
снопље
?
Десетар
није
могао
на
овако
благо
и
учтиво
питање
да
не
одговори
.
—
Ето
,
бирамо
од
снопља
,
које
је
он
сам
правио
—
одговори
овај
љутито
,
а
пакостан
поглед
му
бијаше
на
Луку
наперен
.
Десетар
се
не
хјтеде
даље
упуштати
у
разговор
с
Боривојем
,
већ
се
приближи
снопљу
и
заповједи
да
се
омлати
.
Боривој
се
приближи
аги
.
—
Јеси
ли
ти
ага
с
овим
задовољан
?
—
Ја
онако
како
десетар
наша
власт
—
одврати
ага
намрштена
лица
.
Боривој
разумјеле
агу
.
—
Па
каковој
се
љетини
и
жетви
надаш
ове
године
?
упита
га
Боривој
обазриво
и
учтиво
.
На
агином
лицу
се
указаше
знаци
негодовања
.
—
Зло
као
и
лане
и
сваке
године
!
пресијече
ага
кратко
.
—
Па
изгледа
да
је
добро
родило
—
одврати
му
Боривој
.
—
То
Бог
добро
даје
,
али
нам
кмет
мало
и
лоше
даје
—
сасвим
незадовољан
и
љутит
рече
ага
.
—
Па
како
да
не
даје
кмет
,
када
ето
десетар
твоје
одмерава
.
—
Не
ваља
господару
ништа
како
нам
кметови
раде
—
одврати
ага
намргођен
,
скоро
смрачен
.
Од
мојих
хиљаду
дунума
једва
примам
од
кметова
да
могу
да
живим
.
Зло
је
с
нашим
кметовима
,
нити
знају
,
нит
хоће
да
раде
као
што
би
требало
.
Знаш
да
имам
кмета
,
који
ми
са
сто
дунума
не
даје
десет
ока
жита
.
Не
ће
да
ради
скот
.
За
турског
вакта
је
то
боље
било
.
Онда
је
кмет
боље
радио
,
па
је
имао
и
он
и
ја
,
а
сада
немам
ни
ја
ни
он
.
—
Ага
уједаред
прекине
говор
намрштен
,
уздахну
,
погледа
некамо
на
југо-исток
,
само
му
се
очи
свјетлиле
.
Пође
десетару
,
који
је
почео
да
одмјерава
.
—
Дужан
си
ми
десет
товара
—
изговори
десетар
званично
са
пуно
мржње
и
презрења
према
сељаку
.
—
Ух
!
уздахну
Лука
и
Јово
.
Субаша
узе
нешто
налик
на
писаљку
,
извади
из
џепа
нешто
изгужвано
,
налик
на
папир
,
те
поче
и
он
срачунавати
.
—
Аги
сте
дужни
тридесет
и
три
товара
—
изговори
субаша
.
Оба
брата
бијаху
као
утучени
,
јер
по
њиховом
рачуну
не
ће
бити
више
од
60
товара
свега
,
а
ево
имају
да
плате
43
товара
.
Ага
климну
задовољно
главом
у
повлад
.
Наста
страшан
мир
.
Лука
и
Јово
стајаху
као
поражени
,
до
у
дно
душе
увријеђени
,
а
не
смједоше
се
никоме
потужити
.
Десетар
,
ага
,
субаша
и
колџије
одоше
а
домаћини
гледаху
на
гумно
,
као
да
им
је
неко
овај
час
покрао
,
отео
све
имање
.
—
Не
бојте
се
—
храбрио
их
је
Боривој
,
кога
је
све
ово
до
дна
душе
увриједило
,
но
морао
се
савладати
.
-
Ја
ћу
вас
научити
како
и
шта
ћете
радити
.
Ових
дана
,
прије
него
што
овршеш
,
отиди
у
котар
.
Камо
спадате
?
—
У
Сарајево
.
-
Ха
,
добро
,
доћићеш
к
мени
,
пак
ћеш
се
престојнику
потужити
,
да
ти
је
неправедно
мјерено
,
и
тражи
нову
комисију
.
—
Господару
,
то
не
иде
!
—
једва
проговори
Јово
,
који
је
до
сада
нијемо
стајао
пред
влашћу
,
које
се
плашио
.
—
Ако
сад
тужимо
,
код
шљива
ће
нам
још
више
урачунати
,
скот
један
!
То
нам
је
једаред
већ
учинио
.
—
Ма
и
над
десетаром
има
десетар
!
—
мало
строжије
изговори
Боривој
,
јер
тек
није
могао
дозволити
да
се
Србину
сељаку
учини
ова
неправда
пред
њим
—
Ти
ћеш
Лука
како
доспјеш
доћи
к
мени
,
а
ако
не
успјеш
ни
код
предстојника
,
онда
ће
мо
још
даље
ићи
,
сврши
Боривој
строго
,
да
се
сељаци
поуздаше
,
е
баш
не
ће
онако
бити
,
као
што
тај
десетар
хоће
.
Од
како
је
овдје
,
вазда
више
мјери
него
што
они
имају
.
—
Ако
ћеш
ми
вјеровати
господару
,
ове
године
нисам
зато
сијао
зоб
,
што
ми
лане
измјерише
таман
онолико
ока
,
да
платим
десетине
и
трећине
,
колико
свега
бијаше
—
говорио
је
Лука
са
мало
више
поуздања
.
Вратише
се
у
огњиште
,
гдје
их
жене
и
дјеца
дочекаше
сви
забринути
.
Јово
донесе
плоску
ракије
,
напи
,
мало
подуже
клокоташе
из
ње
и
даде
је
даље
.
Као
из
неке
пакости
је
пијо
.
—
Не
да
се
више
овако
живети
господару
—
рече
.
Ово
се
не
мере
више
издржати
.
Нико
не
мари
за
нас
.
Ето
сад
си
видео
,
шта
ради
власт
са
сељаком
.
Сад
ћемо
и
опет
морати
узајмити
од
зеленаш
новаца
,
да
се
море
живети
.
—
Па
немојте
од
зеленаша
узимати
,
има
и
у
поштених
Срба
новаца
у
Сарајеву
—
умјеша
се
Боривој
.
—
Знаш
господару
да
се
мора
—
умјеша
се
Лука
мирнијим
гласом
.
Фукари
нико
не
да
ништа
па
онда
морамо
зеленашу
.
Ето
да
ми
оно
граха
ти
нијеси
купио
,
продао
би
ми
зеленаш
све
за
двадесет
круна
,
—
Фукара
је
пропала
,
господару
—
понови
Јово
братове
ријечи
—
и
опет
напије
.
Зла
времена
живимо
.
Знаш
да
нас
свако
гони
,
све
власти
—
сами
католици
.
Знаш
да
нас
мрзи
и
жандар
и
финанц
,
и
десетар
па
и
сам
наш
поп
.
Луки
није
било
право
да
овај
и
попа
грди
.
—
Па
да
видиш
поп
нам
баш
и
није
зао
—
настави
Лука
—
крсти
,
вјенча
и
сарани
поштено
.
Није
хтио
газда
Лука
баш
да
се
овако
што
чује
о
попу
у
његовој
кући
.
Он
се
уздржавао
да
грди
.
Већ
се
ближило
вече
.
Јово
се
већ
прилично
навукао
ракије
,
и
он
напокон
поче
грдити
све
,
из
њега
изби
протест
угњетеног
сељака
.
Тужио
се
на
жандаре
,
што
су
му
о
божићу
дошли
кућу
да
премећу
,
као
да
траже
неко
оружје
,
тужио
се
на
финанце
,
који
се
даду
подкупити
и
свега
стане
још
скупље
,
и
тужбама
не
би
краја
.
На
крају
се
и
Лука
узбуни
.
Чинило
се
с
почетка
,
да
се
у
њему
борило
,
и
да
није
хтио
да
говори
све
,
јер
је
још
био
трезан
.
Но
на
крају
опет
изби
незадовољство
и
из
њега
.
—
Господару
,
ти
си
поштен
човјек
,
је
л
?
—
поче
најзад
одлучно
.
—
Сад
си
чуо
шта
ти
ево
рече
овај
пијани
сељак
.
Истина
је
све
што
си
чуо
а
чуо
си
само
мало
нашег
зла
.
Буди
ми
читав
дан
данас
гост
,
пак
ћеш
чути
још
,
и
још
шта
видјети
,
шта
патимо
,
од
како
нам
је
Швабо
дошао
у
ове
земље
.
—
Најстаријем
домаћину
у
кући
се
одријеши
језик
—
он
наздрави
госту
и
стаде
му
причати
,
да
види
тај
господар
,
да
је
и
сељак
човјек
,
да
у
њему
још
није
утрнуло
осјећање
за
правду
.
Већ
се
спустила
ноћ
.
Ужинаше
на
тим
троножним
столицама
сједећи
.
Јово
је
још
мало
пио
,
непрестано
грдио
десетара
,
жандаре
,
финанце
католике
.
Жене
и
дјеца
одоше
у
горње
одаје
.
—
Мушки
ће
доле
у
огњишту
спавати
.
Лука
је
непрестано
још
причао
о
јаду
своје
куће
,
како
су
му
аге
покушавале
да
одузму
читлук
!
—
Нашла
влада
неке
католике
,
па
подговорила
агу
,
да
њима
да
земљу
,
јер
као
:
ми
не
радимо
добро
.
Е
онда
се
тужи
,
процесај
,
док
нам
једва
остаде
читлук
—
наша
дједовина
.
Па
ево
мог
сусједа
читлук
откупише
неки
јевреји
од
аге
,
а
он
се
мораде
иселити
у
Америку
.
На
огњишту
се
ватра
већ
почела
,
гасити
но
газда
Лука
је
још
причао
свој
јад
,
али
је
вазда
напомињао
,
да
тако
само
Србима
иде
да
то
сваки
сељак
зна
,
да
му
је
то
дотужило
.
Но
газда
Лука
није
знао
да
одговори
како
,
на
који
ће
начин
се
спасти
из
овог
биједног
стања
.
Но
један
се
уздах
провлачи
кроз
сав
говор
:
тако
ће
нам
бити
,
док
год
буде
Швабо
заповедао
.
Боривоју
су
прострли
дебео
гуњ
да
му
буде
мекше
.
Све
ућута
,
само
је
попац
цврчао
,
жеравица
на
огњишту
пуцкала
и
чуо
се
познати
уздах
газда
Јовин
.
Ту
је
доживео
Боривој
и
сам
биједу
и
јад
српског
сељака
,
само
један
дио
невоље
своје
домовине
.
Како
је
то
богата
земља
,
а
у
њој
живи
сама
сиротиња
,
како
је
то
плодна
земља
,
а
у
њој
једва
тавори
сељак
у
јаду
и
биједи
!
уздахну
Боривој
у
себи
.
Зашто
је
сирома
тај
сељак
,
зашто
је
невољан
?
Упита
себе
Боривој
.
Зато
што
нема
ништа
?
Не
,
што
му
не
мили
живот
вјечито
робујући
другом
,
што
нема
воље
да
ту
красну
земљу
обрађује
,
јер
све
мора
ето
другом
да
даде
;
туђин
,
странац
је
купио
све
право
над
том
земљом
,
а
сељакова
права
баштина
је
крта
и
тешка
дужност
.
Зато
му
се
ето
немили
рођена
груда
.
Зашто
да
ради
више
него
што
му
треба
за
живот
?
Ево
туђин
и
странац
је
ту
као
дивља
звер
и
чека
да
у
сељака
види
што
и
да
му
отме
!
Ту
је
Боривој
пронашао
страшно
раздерану
рану
на
тијелу
своје
земље
.
Ту
рану
би
прије
свега
требало
лијечити
.
Сутра
дан
су
ишли
на
црквени
збор
.
Црква
,
гдје
се
народ
купио
на
светог
Илију
на
збор
,
бијаше
сат
и
по
удаљена
од
куће
Алексића
,
и
лежала
је
на
висоравну
и
бијаше
окружена
високим
планинама
.
Доста
се
касно
кренуше
Алексићи
и
Боривој
,
јер
су
ноћас
дуго
сједели
.
Кад
дођоше
на
један
бријег
,
угледаше
даље
цркву
.
Све
се
бијелило
,
дрвенило
,
блијештало
од
разних
боја
сељачког
одијела
.
Црква
је
сазидана
у
великом
дворишту
,
који
је
ограђен
дрвеним
врљикама
.
Свуд
скраја
дворишта
дигнуте
су
дрвене
кућице
,
својина
појединих
имућних
Срба
сељака
,
гдје
обично
одложе
одијело
и
гдје
ужинају
када
дођу
у
цркву
,
јер
су
им
куће
по
два
три
сата
далеко
одавде
.
Босанско
село
лежи
поразбацано
на
све
стране
по
брдима
,
долинама
и
гудурама
.
Ту
је
био
сакупљен
сам
српски
народ
,
овејан
српски
народ
;
толико
га
се
скупило
,
да
не
може
сав
да
стане
у
цркву
;
амо
је
поврвио
међу
та
четир
зида
,
гдје
је
вазда
био
слободан
,
и
за
вријеме
турског
па
и
ево
и
за
вријеме
швапског
ропства
.
Црква
је
дупке
пуна
самих
сељака
и
сељанки
;
сви
су
обучени
у
оно
скромно
одијело
у
каково
се
облачили
његови
предци
;
српски
сељак
у
Босни
још
није
уживао
изобиље
,
јер
још
и
данас
другом
служи
.
Све
стоји
мирно
,
побожно
.
Укочени
је
поглед
свако
упро
тамо
на
оно
неколико
објешених
светих
слика
,
које
замјењују
олтар
и
тај
миран
и
укочен
поглед
говори
да
више
осјећа
него
што
мисли
,
а
оно
што
осјећа
—
то
вријеђа
људско
достојанство
.
Непрестано
се
крсти
на
свако
слава
,
трипут
и
не
ће
ни
једно
пропустити
а
да
се
не
прекрсти
,
јер
се
боји
,
да
би
се
и
отац
небески
могао
ухватити
за
тај
случај
,
када
1е
пропустио
љубав
указати
му
,
па
би
га
могао
прогонити
.
Све
је
скрушено
од
неке
мисли
на
несрећу
,
која
може
сваки
час
да
га
снађе
,
но
из
погледа
сваког
ипак
читаш
:
даће
Бог
биће
боље
!
Сврши
се
служба
Божија
и
уједаред
као
да
је
пала
нека
тавна
копрена
са
тих
до
сада
забринутих
лица
,
која
уједаред
синуше
свјетлошћу
и
весељем
јутарњег
руменила
.
Све
се
поче
весело
и
братски
поздрављати
,
мушко
,
женско
,
дјевојке
момци
и
бабе
—
старци
су
остале
код
куће
,
—
све
пружаше
једно
другом
руке
руковаше
се
или
се
љубљаше
.
Боривој
све
то
проматраше
с
почетка
са
интересом
,
јер
то
до
данас
још
није
видио
.
Касније
,
када
се
помјешао
боље
међу
народ
и
почео
с
њим
говорити
,
дивио
се
и
чудио
.
Свуда
влада
један
дух
,
једнако
расположење
;
нико
није
угледнији
,
нико
већи
,
нико
богатији
;
овдје
су
сви
једнаки
,
сви
дишу
једнаким
духом
оним
старим
српским
духом
,
који
је
Боривој
схваћао
,
када
је
читао
народне
пјесме
,
погледао
на
Требевић
и
мислио
да
су
се
и
његови
стари
исто
тако
дивили
истим
овим
лепотама
ове
земље
,
а
из
тог
се
стварало
одушевљење
и
борба
за
ову
земљу
и
њену
слободу
код
старих
као
код
њега
сада
.
Ето
тај
стари
дух
је
он
упознао
овдје
,
то
старо
одушевљење
за
народним
светињама
,
које
није
стварала
ни
европска
политика
ни
њезина
култура
.
Срећан
и
задовољан
народ
сам
себи
ствара
културу
.
Никад
краја
поздравима
и
лијепим
жељама
,
док
не
дође
ред
на
ужину
.
Тамо
под
бријестом
у
ладу
се
скупило
пет
сеоских
породица
,
прострли
чаршаве
и
направили
на
трави
столове
.
Весеље
није
имало
свог
почетка
,
као
да
су
га
људи
и
жене
момци
и
дјевојке
донијели
од
куће
собом
.
—
Мило
;
де
послужуј
—
викне
Лука
једној
дјевојци
.
Боривој
се
осврне
.
То
бијаше
Лукина
кћи
.
Сада
је
тек
потпуно
могаше
видјети
.
Код
куће
се
непрестана
крила
,
данас
јој
је
лице
било
доста
стидно
,
гледаше
више
преда
се
,
но
ипак
и
на
госте
.
Овдје
је
била
домаћица
.
Дјевојка
узе
плоску
(
чутуру
)
с
ракијом
и
поче
све
редом
нудити
,
и
кад
обређа
све
госте
за
својим
столом
,
она
понуди
и
оне
за
другим
столом
.
С
почетка
је
дјевојка
ово
чинила
са
више
званичне
озбиљности
,
но
кад
јој
добаце
са
сусједног
стола
једну
јабуку
,
на
лицу
јој
се
указа
мио
осмијех
.
Брзо
за
тим
послаше
боцу
с
ракијом
са
другог
стола
амо
и
почеше
летјети
јабуке
од
стола
до
стола
.
Један
пријатељ
баци
јабуку
Луки
,
овај
је
ухвати
,
пољуби
јабуку
и
из
поштовања
стави
је
себи
у
њедра
,
да
је
понесе
кући
за
успомену
.
Но
одмах
пограби
другу
јабуку
са
свога
стола
и
баци
је
истом
пријатељу
.
Овај
ухвати
јабуку
и
метне
је
на
врх
гомиле
од
јабука
,
које
је
све
на
овај
начин
прибавио
.
Сада
наста
живо
добацивање
јабука
с
једног
стола
на
други
,
наста
жагор
,
весео
смијех
.
Онај
који
зграби
највише
јабука
,
том
ће
бити
година
берићетна
.
Сусјед
накупи
већ
велику
гомилу
јабука
,
све
их
сложи
у
ред
и
смије
се
.
—
Ајде
ако
ти
их
оборим
да
буду
моје
—
викне
му
Лука
.
Онај
почне
гађати
и
баци
јабуку
,
но
Лука
је
ухвати
.
Наста
смијех
.
У
то
се
приближи
сусједу
Лукина
кћи
с
плоском
ракије
и
поче
га
нудити
.
—
Хоћемо
ли
на
јесен
у
сватове
—
рече
сусјед
—
Ваљда
не
ћемо
чекати
до
друге
—
одврати
она
,
но
брзо
порумени
,
а
од
смијеха
јој
почеше
сузе
у
очи
летјети
;
ту
сакрије
лице
рукама
.
Када
понуди
редом
старије
,
поче
нудити
и
млађе
.
Кад
све
понуди
,
пређе
за
други
сто
и
понуди
домаћина
.
Погледа
га
нежно
као
свога
оца
и
пружи
му
плоску
.
-
Узми
—
рече
.
Овај
одбијаше
руком
.
—
Али
узми
—
нуђаше
га
она
скоро
ражалошћеним
гласом
.
Онај
објема
рукама
одбијаше
.
—
Ма
доста
бијаше
дјевојко
.
Дјевојка
га
стаде
љубазним
изразом
и
погледом
молити
,
који
је
поглед
говорио
:
ју
,
срамоте
моје
,
ако
не
узме
,
и
лице
јој
доби
тако
љубазан
,
узбуђен
израз
,
као
да
момку
љубав
открива
.
Боривој
посматраше
ову
просту
сеоску
дјевојку
,
која
се
нашла
увријеђена
у
свом
домаћинском
чувству
.
Била
му
је
величанствена
ова
сеоска
дјевојка
,
чији
је
женски
понос
овако
ситна
ствар
у
стању
овако
да
увриједи
.
—
Узми
,
узми
,
узми
—
скоро
цвилећим
гласом
наваљиваше
на
њ
’
—
ма
само
узео
плоску
у
руке
.
Сви
столови
бијаху
пуни
јела
.
На
сваком
столу
стоје
тепсије
с
питом
,
гужваром
,
колачима
,
а
на
свему
томе
куван
кромпир
и
лук
,
а
крај
тепсије
у
тањиру
папула
—
народна
храна
.
Тим
се
сељак
храни
на
дому
па
с
њиме
и
славу
слави
.
Сва
та
јела
стоје
на
столу
,
а
коме
шта
треба
,
узима
преда
се
,
само
плоска
не
стоји
на
једном
мјесту
,
она
иде
од
руке
до
руке
,
а
сваки
дижући
је
к
устима
,
поздравља
остале
.
Најзад
узе
Лука
плоску
и
поздрављаше
госте
.
—
Помози
Боже
,
живи
Боже
,
за
здравље
и
до
године
све
у
здрављу
и
ратлуку
,
више
љета
много
година
,
ако
Бог
да
,
помози
Боже
,
живи
Боже
,
у
здравље
мог
пријатеља
!
Почеше
и
опет
добацивати
јабуке
једно
другом
,
и
старо
и
младо
;
и
момци
и
дјевојке
су
чиниле
једно
другом
поклоне
и
то
пред
свима
јавно
слободно
,
без
зазора
,
без
тјелесне
похотљивости
.
Отпоче
пјесма
.
Мало
даље
у
страни
се
ухватило
за
руке
десетак
дјевојака
и
почеше
пјевати
народну
пјесму
,
завршујући
је
са
стегнута
два
гласа
која
дрхте
у
ушима
,
а
својом
меланхолијом
узбуђују
осјећај
и
гоне
мисли
тамо
у
село
са
неколико
кућерака
под
брдом
,
гдје
српска
душа
једино
слободно
живи
у
овим
земљама
.
Боривој
заплива
струјом
тог
осјећаја
и
тог
народног
расположења
сељака
Србина
,
као
да
се
с
њим
родио
,
с
њим
одрастао
и
васпитао
се
само
крај
ових
пјесама
.
Тај
стари
народни
дух
,
који
се
ево
очувао
овдје
у
народу
,
у
његовим
обичајима
,
свједочио
му
је
о
величини
српске
прошлости
ових
земаља
.
Ох
,
колико
је
та
прошлост
морала
бити
велика
,
говорили
си
му
обичаји
њежни
,
љубезни
,
пуни
одушевљења
и
полета
,
које
је
Србин
сељак
очувао
чисте
и
у
борби
,
када
су
дошли
силеџије
и
ханџар
и
када
се
морао
сакривати
испред
обијести
отимача
;
очувао
их
кроз
стољећа
чисте
,
као
да
их
је
данас
од
својих
прадједова
примио
.
—
Ох
?
дивни
српски
народе
!
ускликну
у
себи
Боривој
Хаџи-Костић
.
Пет
столећа
је
држало
над
тобом
нож
и
ханџар
,
но
ни
опет
те
не
застрашише
,
па
не
ће
те
ни
нови
непријатељ
уништити
.
Све
када
би
сви
синови
твоји
отпали
од
тебе
,
ја
се
не
бојим
за
тебе
ни
за
српску
будућност
.
Ти
ћеш
све
непријатеље
побиједити
,
све
издајице
презрети
и
остати
онај
који
си
:
чврст
темељ
на
којем
ће
ново
покољење
зидати
велику
српску
будућност
.
Боривој
се
вратио
натраг
окријепљен
у
души
и
оснажен
на
нов
рад
.
18
.
На
честитањима
по
српским
кућама
се
Боривој
често
сретао
с
једним
господином
,
који
му
се
код
првог
сретања
приказао
:
Миховил
Премужић
,
адвокатски
конциписта
,
родом
из
Хрватске
.
При
том
је
показивао
велику
љубав
и
пријатељство
према
свима
Србима
,
нарочито
према
омладини
,
и
често
је
тражио
прилике
,
да
јој
се
прикључи
.
Сви
млади
Срби
су
га
се
клонили
,
и
питаху
:
шта
овај
човјек
управо
хоће
?
и
почеше
га
подозриво
гледати
.
Више
пута
је
овај
господин
покушавао
,
да
се
упусти
у
разговор
,
но
вазда
је
остало
код
тог
покушај
.
Одговорило
му
се
неколико
облигатних
фраза
и
дебата
се
прекинула
.
Често
је
овај
млади
Хрват
покушавао
и
са
Боривојем
,
но
Боривој
ни
мало
не
показиваше
воље
да
се
с
овим
упусти
у
дебату
,
не
што
се
бојао
;
он
се
Хрвата
није
бојао
,
нити
интрига
и
шпијунаже
,
већ
га
је
зато
избегавао
,
што
је
све
Хрвате
презирао
.
Он
према
њима
није
осјећао
никакве
обвезе
послије
оних
искустава
,
које
је
он
о
њима
до
сада
имао
.
Зато
је
Миховил
Премужић
послије
тих
покушаја
прекинуо
даље
експерименте
оваке
врсте
,
и
чекао
згодно
мјесто
и
праву
згоду
.
Чекао
је
ево
већ
година
дана
и
није
ју
дочекао
.
При
повратку
са
посјете
у
село
,
сврне
Боривој
на
врело
Босне
,
јединствен
изум
природе
,
где
испод
брда
уједаред
извире
читава
ријека
,
украшена
свим
лепотама
брдскога
краја
.
Уморен
од
пута
сједне
за
један
сто
,
у
гостионици
гдје
је
било
доста
гостију
,
јер
су
сви
столови
били
заузети
.
Таман
се
Боривој
преда
одмарању
и
слушању
жубора
безброј
поточића
овог
извора
,
када
тако
удубљен
у
мисли
виде
пред
собом
лик
Миховила
Премужића
.
Овај
поздрави
Боривоја
,
а
Боривој
се
ту
тек
растријезни
од
мисли
и
утисака
са
села
.
Сједели
су
скоро
један
крај
другог
.
Сви
гости
су
за
столом
говорили
само
немачки
.
Није
потрајало
дуго
,
Миховил
Премужић
први
одпочне
говор
.
Боривој
није
имао
ни
овдје
места
ни
разлога
да
се
опире
овоме
разговору
.
—
Код
нас
у
Загребу
је
много
веселије
и
живље
—
рече
Миховил
Премужић
.
—
Када
се
састанете
у
оваком
друштву
,
то
се
све
разговара
и
забавља
,
као
да
је
једно
друштво
.
Овдје
ми
се
ни
мало
не
свиђа
.
Већ
сам
другу
годину
овдје
,
дошао
сам
да
видим
шта
значајна
,
и
да
научим
,
а
вјерујте
ми
,
спремам
се
разочаран
да
оставим
Босну
.
—
Нисте
долазили
у
праве
прилике
—
рече
Боривој
,
бранећи
своју
земљу
од
овог
рђавог
суда
.
—
Био
сам
већ
у
много
прилика
пак
сам
се
баш
свуда
о
овоме
увјерио
.
Овдје
свијет
није
ни
мало
љубазан
.
—
Можда
сте
много
тражили
—
одбијао
је
Боривој
сумњу
,
да
би
се
ово
и
на
њега
могло
односити
.
Но
брат
Хрват
не
хтједе
околишити
,
већ
одмах
поче
отворено
.
—
Бивао
сам
у
друштвима
гдје
сте
се
и
ви
налазили
и
многи
ваши
пријатељи
Срби
,
пак
сам
отуд
понио
ту
успомену
.
Замислите
ви
себи
,
да
се
ја
још
нисам
разговарао
искрено
са
једним
Србином
у
Босни
.
Боривој
се
са
задовољством
насмија
.
—
У
Хрватској
имам
доста
Срба
најискренијих
пријатеља
.
—
То
је
у
Хрватској
,
господине
,
а
ово
је
земља
,
која
је
много
горког
искусила
и
не
вјерује
ником
.
—
Можда
многом
злу
лежи
узрок
у
овој
ексклузивности
и
одбијању
свега
странога
,
па
и
браће
рођене
.
Ви
треба
да
знате
,
што
без
сумње
не
знате
,
да
се
свуд
по
Хрватској
данас
ради
на
зближењу
,
на
збратимљењу
,
на
заједничком
раду
Срба
и
Хрвата
,
само
се
овдје
не
може
ни
почети
говорити
о
томе
.
Ја
сам
већ
стотинама
пута
то
покушавао
,
пак
ми
није
пошло
за
руком
.
Боривој
се
опет
са
задовољством
насмија
.
—
То
овдје
у
Босни
није
ни
могуће
,
јер
извините
што
вам
морам
искрено
рећи
,
ви
сте
у
Хрватској
домаћини
,
пак
можете
радити
шта
хоћете
,
овдје
у
Босни
смо
ми
Срби
домаћини
,
и
у
стварима
гдје
смо
у
власти
,
никад
не
можемо
дозволити
,
да
ван
нас
други
утиче
на
наше
ствари
.
—
Али
ако
је
то
паметна
,
срећна
,
и
спасоносна
мисао
,
зашто
је
не
би
прихватили
,
па
све
ако
је
странац
донио
.
—
Од
странаца
не
примамо
ништа
.
—
Па
добро
од
Хрвата
можете
примити
.
—
Хм
,
Хм
,
еј
господине
,
како
сте
ви
—
и
Боривој
се
ту
иронички
насмија
и
престаде
даље
говорити
.
—
Господине
,
ако
је
добро
,
само
изволте
примити
то
од
нас
браће
Хрвата
,
као
што
су
и
многи
други
Срби
већ
што
шта
добро
примили
од
нас
.
—
Од
Хрвата
не
ћемо
ништа
.
Одврати
Боривој
отресито
.
—
А
зашто
?
Боривој
се
узбуди
за
час
,
мишљаше
већ
с
места
да
прекине
овај
говор
,
но
то
би
изгледала
суровост
,
помисли
у
себи
и
настави
.
—
Све
зло
,
које
нас
је
снашло
у
овим
земљама
,
донијела
нам
је
страна
управа
преко
странаца
званичника
а
нарочит
преко
званичника
Хрвата
.
То
је
клин
,
који
је
уљегао
између
нас
.
—
Хја
господине
,
ту
се
мора
строго
разликовати
откуд
зло
,
је
ли
зло
и
текло
баш
од
Хрвата
званичника
,
па
напошљетку
,
је
ли
томе
злу
крив
хрватски
народ
?
То
су
разни
појмови
.
Боривој
се
не
хтједе
упустити
у
даљу
дебату
послије
оних
ријечи
,
но
овдје
му
се
добацила
таково
разликовање
о
ком
је
морао
мало
промислити
.
Дакле
овај
човјек
мисли
,
да
се
због
неколицине
званичника
не
смије
осуђивати
читав
народ
и
напуштати
свака
мисао
на
слогу
.
Боривој
је
осјећао
,
да
се
не
може
сложити
с
овим
излагањем
;
срце
му
то
није
дозвољавало
.
—
Баш
ако
желите
,
ја
ћу
вам
казати
,
за
што
све
оно
,
што
ви
мислите
,
није
могуће
.
Ту
Боривој
извади
сат
и
са
доста
омаловажења
погледа
на
њ
’
.
Миховил
Премужић
окрене
главу
за
вријеме
ове
појаве
.
Он
је
схватио
ово
омаловажавање
и
већ
се
кајао
,
што
је
почео
овај
говор
.
—
Како
је
нама
Србима
могуће
ступити
с
вами
Хрватима
у
пријатељске
односе
,
па
чак
и
у
слогу
,
када
један
велики
дио
хрватских
политичара
овдје
и
у
самој
Хрватској
на
свима
странама
ради
против
наших
интереса
и
јавно
свуд
против
нас
.
Ружити
Србина
гдјегод
се
може
,
то
им
је
девиза
.
-
То
је
само
једна
странка
,
а
не
сви
-
побијао
је
Миховил
Премужић
.
-
Опростите
,
господине
,
ја
вам
нисам
ни
десети
дио
набројио
од
оних
зала
,
која
нам
Хрвати
свуд
чине
.
Но
највеће
је
зло
,
што
се
та
политика
претворила
у
таку
мржњу
,
да
ће
она
сама
злим
плодом
уродити
против
нас
.
Аустрија
је
у
овим
земљама
од
читаве
омладине
хрватске
створила
најокорелије
противнике
Српства
,
-
створила
је
од
хрватске
омладине
маљ
,
којим
нас
сатире
свуд
,
на
свима
странама
,
у
граду
,
у
селу
,
у
званију
,
у
цркви
,
свуд
.
Тиме
је
бар
за
нашег
живота
забола
отрован
нож
у
тијело
овдашњег
народа
.
-
Ма
господине
,
то
није
баш
тако
зло
,
као
што
се
то
вами
чини
.
Из
вас
говори
увријеђени
омладинац
говорио
је
Миховил
Премужић
више
пријатељски
побијајућ
истинитост
реченога
.
—
Још
горе
стоје
ствари
овдје
у
Босни
између
нас
Срба
и
Хрвата
,
нарочито
придошлица
.
Одношај
између
хрватских
званичника
и
Срба
је
овдје
не
пребродив
јаз
.
Свуд
видите
неправду
,
лаж
,
смртну
мржњу
,
све
је
то
у
стању
да
учини
Хрват
званичник
придошлица
Србину
.
Ми
се
мрзимо
као
пси
,
још
горе
,
ја
вам
за
тај
одношај
немам
ријечи
,
јер
је
то
нешто
грозно
.
Хрват
званичник
не
признаје
у
Србина
ни
оне
способности
,
које
има
и
обична
животиња
инстикта
.
Хрват
званичник
и
фратор
католички
у
Босни
не
вјерују
да
Србин
иде
на
двије
ноге
,
док
га
не
виде
.
—
Ви
претјерујете
,
господине
.
То
вам
ето
сведочи
узбуђен
говор
,
побијао
је
Миховил
Премужић
с
негодовањем
Боривојеве
изјаве
.
-
Ја
сам
вам
још
мало
рекао
—
настави
Боривој
доста
разјарен
,
а
ако
говорим
узбуђено
—
само
потврђујем
да
говорим
грозну
истину
.
Кад
сам
љут
онда
имам
право
.
Босански
придошлице
Хрвати
су
у
опасности
,
да
ће
нас
потпуно
дати
у
руке
германству
.
Позната
рука
гаји
и
потпаљује
ту
мржњу
међу
нама
,
она
нас
обоје
упропашћује
,
јер
та
чињеница
,
што
по
гдјекоји
Хрват
у
Босни
успије
,
да
стане
на
мјесто
једног
Србина
домородца
,
и
да
тим
себи
насушни
леб
набави
,
тиме
за
Хрватство
још
није
учинио
ништа
,
али
је-учинио
против
обојих
заједничких
интереса
,
јер
јаз
између
нас
тиме
постаје
још
страшнији
.
Ми
сваки
за
себе
не
значимо
ништа
на
Балкану
,
само
смо
добро
земљиште
за
гајење
безкарактера
,
отпадника
и
издајица
.
—
Ето
видите
ли
господине
,
да
се
овдје
свађа
о
кору
насушног
леба
—
то
су
сићушни
интереси
у
питањима
народне
политике
—
побијао
је
Миховил
Премужић
Боривојеве
тврдње
.
Боривоја
ово
увриједи
.
Овај
начин
логичарења
и
хватања
за
једну
ријеч
у
говору
,
то
га
је
вријеђало
,
јер
се
до
данас
разговарао
с
људима
,
који
су
га
саслушали
до
краја
и
тежили
да
све
схвате
.
—
Господине
,
ми
се
морамо
објективно
и
стварно
разговарати
,
када
смо
већ
почели
—
настави
Боривој
увријеђеним
гласом
.
—
Узрок
овом
стању
нашем
у
Босни
и
одношају
Хрвата
придошлица
и
домородних
према
нама
Србима
лежи
у
томе
,
што
се
политизирало
о
нами
и
правили
планови
,
а
нас
ништа
нијесу
питали
,
нити
саслушали
наше
разлоге
.
Политизирало
се
на
наш
рачун
без
нас
.
Читава
Европа
поступа
према
нами
маћејски
почевши
од
дана
,
када
се
нами
служили
против
азијатске
најезде
,
па
до
берлинског
уговора
.
-
Азија
нема
овако
понижене
људске
расе
,
као
што
смо
ми
Срби
Босанци
,
одијељени
од
читавог
Српства
,
упућени
само
на
себе
,
нападати
непрестано
од
оних
које
хранимо
,
херметички
затворени
од
целог
осталог
Српства
—
то
су
знаци
средовјеког
духовног
ропства
.
Ни
књига
нам
не
даду
читати
,
наука
нам
се
ускраћује
,
само
да
дуже
останемо
робље
,
којим
се
може
радити
како
се
хоће
.
Гдје
има
данас
и
једне
покрајине
у
свијету
,
гдје
се
овако
живи
?
Ми
смо
ругло
образоване
Европе
.
То
нам
је
захвалност
за
јуначка
дјела
,
када
смо
азијатску
навалу
својом
крвљу
и
лешевима
заустављали
,
својим
мишицама
умарали
дивљу
снагу
азијата
,
а
својим
костима
му
оружје
тупили
,
да
не
може
даље
Европу
освајати
.
Зато
се
европска
култура
дигла
,
а
ми
своју
културу
и
слободу
изгубили
.
То
је
захвала
Европе
за
услуге
.
Азијат
још
није
довољно
Европу
научио
памети
.
Ето
ту
неправду
још
и
данас
терају
,
сви
па
и
ви
.
Нас
нико
ништа
не
пита
.
Води
се
политика
без
нас
,
зато
није
ни
имала
успјеха
,
нити
ће
је
имати
.
—
Ко
хоће
искрено
слогу
и
ко
вјерује
да
нам
је
потребна
,
тај
мора
прије
свега
метнути
руку
на
срце
и
поштено
поћи
на
рад
.
Хрватски
политичари
су
до
данас
вазда
тражили
нас
Србе
,
да
их
потпомажемо
у
њиховим
тежњама
,
а
никада
нам
нису
ништа
давали
за
услуге
.
Зато
што
се
са
хрватске
стране
није
ишло
поштено
,
не
само
да
се
добије
,
већ
и
да
се
даде
,
још
се
ни
у
чему
нијесмо
сложили
.
Хрватски
политичари
још
не
знају
,
или
не
ће
да
знају
,
у
чему
је
зло
,
и
још
ни
у
чему
нијесу
показали
воље
,
да
лијече
зло
,
јер
тако
се
чини
,
да
баш
у
томе
нашем
српском
злу
,
које
би
требало
најпре
одклонити
,
виде
хрватски
политичари
своју
добит
у
политици
ових
земаља
.
Ми
се
давимо
у
злу
а
са
хрватске
се
стране
ништа
не
чини
против
тога
,
ми
пропадамо
,
због
придошлица
Хрвата
и
викасмо
ту
истину
цијелом
словенском
свијету
,
и
сви
чују
,
само
Хрвати
не
,
који
траже
слоге
с
нами
.
Видите
,
волим
што
ме
слушате
.
То
је
један
од
најглавнијих
услова
,
да
можемо
да
се
споразумијемо
,
да
знамо
управо
,
у
чему
имамо
да
се
споразумијемо
.
Ја
ћу
вам
наперити
прстом
на
једно
од
највећих
зала
,
које
су
нам
браћа
Хрвати
у
овим
земљама
учинили
,
а
прије
свега
показаћу
вам
узроке
ових
зала
.
—
Стотину
пута
смо
вас
изазвали
на
јавно
расправљање
оптужбом
,
да
је
Хрватска
ћуприја
,
преко
које
Аустрија
и
германштина
,
Рим
и
католичанство
газе
на
Балкан
;
још
се
на
то
није
одговорило
нити
то
побило
.
А
та
оптужба
грозу
садржи
.
Ви
нијесте
живјели
политичким
и
вјерским
животом
овијех
земаља
,
да
схватите
страшну
истину
те
оптужбе
.
Што
год
је
Аустрија
до
данас
постигла
против
српских
,
интереса
преко
Хрвата
је
све
постигла
и
преко
хрватских
католичких
фратара
.
Хрватство
и
католичанство
,
то
су
два
оруђа
аустријска
против
Срба
,
против
југословена
,
против
слободе
читавог
Балкана
.
Ох
,
ти
фратри
!
када
је
први
католички
фратар
стао
ногом
на
Балкан
,
од
то
доба
почиње
несрећа
ових
земаља
.
Центар
те
политике
је
ево
моје
по
несрећи
родно
мјесто
Сарајево
.
Ту
постоји
католичка
лига
,
пропаганда
,
глава
те
заједничке
лиге
јесте
Хрват
,
ваш
бискуп
,
њему
су
подчињени
сви
чланови
земаљске
владе
,
или
обратно
како
када
ко
добије
налог
од
горе
.
Главне
заповјести
издаје
бискуп
у
име
католичке
пропаганде
,
а
све
за
аустријску
политику
.
Подчињени
чланови
те
католичке
пропаганде
јесу
сви
званичници
католичке
вјере
ових
земаља
,
а
Хрвати
су
јој
најревноснији
,
најсавјеснији
чланови
,
авангарда
.
Велика
Хрватска
кроз
католичанство
!
то
им
је
девиза
.
—
Та
католичка
пропаганда
,
чија
је
глава
у
Бечу
,
срце
у
Риму
,
а
реп
у
овим
несрећним
земљама
,
јесте
друштво
за
рушење
Српства
као
опасног
елемента
аустријској
политици
,
а
главни
борци
њезини
јесу
и
опет
хрватски
синови
,
придошлице
.
Сва
нечовјечна
,
безбожна
средства
служе
њима
као
врлина
у
борби
против
нас
.
Они
се
Србину
ругају
и
кажу
,
шале
се
с
њиме
;
они
га
руже
и
понижавају
га
и
веле
,
поправљају
га
,
они
га
уходе
и
веле
:
„
да
га
боље
упознамо
“
и
„
да
га
на
прав
пут
доведемо
“
—
а
када
Србина
упропасте
веле
:
„
учинили
смо
своју
дужност
“
.
Ту
су
искрено
истину
признали
,
јер
се
Србина
више
не
боје
.
—
Ти
чланови
не
зазиру
заћи
у
српску
кућу
и
обешчастити
је
.
Они
залазе
у
школу
и
невину
недужну
дјецу
српску
руше
и
духовно
убијају
,
да
Српство
нема
своје
узданице
;
они
чак
залазе
пред
свети
олтар
православни
,
и
одонуд
одводе
вјерне
,
да
и
од
њих
створе
непријатеље
Српства
.
То
су
страхотна
недјела
,
пријатељу
,
то
су
злочини
,
које
чине
ваша
браћа
нашем
народу
.
Забада
се
нож
у
наш
живот
,
у
нашу
снагу
,
али
из
рана
ниче
мржња
на
читава
столећа
унапријед
.
Треба
само
још
једаред
да
се
сукобимо
и
столећа
нас
не
ће
измирити
.
Ал
за
тај
поремећени
одношај
ви
одговарате
,
јер
сте
ви
нас
мирне
на
дому
изазвали
.
—
У
све
то
је
тешко
вјеровати
—
изговори
Миховил
Премужић
сасма
разочаран
.
—
Ви
тражите
слогу
,
а
не
знате
на
чему
да
се
оснује
та
слога
,
настави
Боривој
.
Слога
која
би
ишла
да
ми
само
служимо
хрватским
интересима
,
она
ће
да
наиђе
на
отпор
а
што
касније
на
све
крвавији
.
Не
почињите
ништа
што
се
не
ће
одржати
,
јер
ће
се
све
страшно
да
освети
.
Ми
се
морамо
споразумјети
у
свима
тачкама
,
јер
остане
ли
и
једна
тачка
међу
нама
не
ријешена
,
она
ће
да
изазове
све
гору
и
тежу
борбу
.
Нами
Србима
овдје
би
више
била
потребна
браћа
,
него
ли
вама
,
ал
ми
вас
ипак
нијесмо
до
данас
тражили
,
јер
смо
увидјели
,
да
недостају
основи
слози
и
споразуму
.
За
слогу
између
Срба
и
Хрвата
не
треба
начела
,
већ
поштених
људи
.
Прије
свега
би
тражили
од
хрватских
политичара
,
да
се
одрекну
аустријске
превласти
и
утјецаја
.
То
је
оно
што
хрватски
политичари
не
би
хтјели
,
јер
би
се
морали
одрећи
вековних
примамљивих
обећања
,
која
ево
кроз
стољећа
још
нијесу
испуњена
.
—
Поштен
Хрват
исто
тако
жели
ту
слогу
,
као
и
поштен
Србин
,
јер
смо
увидјели
,
да
овако
пропадамо
под
туђом
влашћу
—
говорио
је
Миховил
Премужић
тихо
и
промишљено
.
Данас
се
сви
размећемо
са
начелом
:
што
нас
је
више
,
који
се
боримо
за
заједнички
интерес
,
тим
се
интерес
прије
постизава
.
Но
мало
нас
је
који
смо
у
стању
примјенити
га
на
наше
одношаје
.
Но
вјерујте
,
господине
,
хрватски
народ
искрено
жели
ову
слогу
и
њему
је
додијало
вазда
бити
туђ
слуга
.
—
То
баш
хоће
наш
заједнички
непријтељ
—
упадне
му
Боривој
у
ријеч
—
а
ми
баш
све
радимо
,
што
нам
жели
непријатељ
.
Зар
то
није
страшна
наша
срамота
,
да
наш
непријатељ
из
редова
наших
синова
регрутује
наше
непријатеље
?
И
дивљи
азијски
народ
би
пљунуо
на
такав
народ
.
Зло
је
у
нами
и
не
будемо
ли
ми
ствар
удесили
,
кратка
будућност
ће
нас
прегазити
,
ми
сами
собом
морамо
себи
помоћи
да
створимо
одношаје
,
гдје
не
ће
наш
непријатељ
од
нашег
новца
ковати
оружје
и
наше
синове
слати
у
бој
против
наших
интереса
.
Не
будемо
ли
се
што
прије
сложили
у
отпору
,
доћи
ће
час
,
када
ће
бити
касно
,
и
све
ми
се
чини
,
да
је
већ
и
данас
касно
.
Но
нећу
да
вјерујем
да
је
касно
;
за
оно
што
су
нам
предци
пропустили
,
не
можемо
их
кривити
,
али
за
оно
што
ми
пропустимо
,
треба
да
нас
пљују
будућа
покољења
.
Или
учинимо
своју
дужност
према
будућем
хрватском
и
српском
народу
или
положимо
оружје
као
народ
,
нека
други
удеси
наше
ствари
за
бољу
будућност
.
Ја
још
не
очајавам
.
Ја
вјерујем
још
у
заједнички
рад
и
успјех
.
Но
прије
главног
рада
се
морамо
споразумјати
.
Почетак
нашег
измирења
јесте
:
одијелити
издајице
,
који
су
до
сада
стајали
на
путу
и
показати
прстом
на
њих
,
да
их
свако
зна
.
Сваки
онај
,
који
их
буде
бранио
,
тај
је
противник
српског
и
хрватског
народа
и
тај
је
издајица
.
Морамо
омладину
,
читава
поколења
васпитати
том
мишљу
и
када
она
дође
тако
одгојена
у
политичке
убојне
редове
,
онда
је
сигуран
наш
успјех
,
или
нека
наш
заједнички
непријатељ
осваја
наше
порушене
домове
,
гробове
наших
и
нас
мртве
.
У
ријечи
и
обећања
више
не
вјерујемо
;
први
корак
слози
мора
бити
дјело
.
—
Ви
сте
ми
драги
пријатељу
,
понудили
познанство
и
сложни
заједнички
рад
.
Ево
првих
услова
.
Радите
у
том
смислу
и
онда
када
стечете
читаву
странку
,
већи
дио
хрватског
народа
,
који
ће
и
моћи
и
хтјети
радити
,
онда
ћемо
отпочети
озбиљне
преговоре
и
рад
...
Наша
борба
је
наперена
против
гладних
придошлица
,
који
су
отели
у
своје
руке
у
влади
власт
и
врше
насиље
над
овдажњим
домородним
народом
.
Те
издајице
словенске
мисли
,
те
отпаднике
од
слоге
два
братска
народа
проклињемо
,
а
не
дао
Бог
,
да
их
одмазда
постигне
из
наших
руку
.
Поручите
међу
тим
народу
хрватском
у
Хрватској
,
својој
браћи
,
да
их
ми
сматрамо
као
своје
пријатеље
,
као
своју
браћу
и
да
желимо
једаред
да
се
нађемо
у
једном
колу
при
ослобођењу
оба
наша
заробљена
народа
.
Боривој
се
опрости
с
овим
човјеком
,
који
је
толико
тражио
познанство
и
разговор
с
њиме
.
Сада
је
ето
чуо
мишлење
српског
омладинца
,
и
није
се
више
могао
тужити
на
непредусретљивост
...
Боривој
је
сједео
у
жељезничком
возу
,
који
вози
из
Илиџе
у
Сарајево
.
Када
је
био
на
сред
Сарајевског
поља
,
баци
поглед
кроз
прозор
.
Румен
сунца
је
пала
по
свима
врховима
и
вјенцима
брегова
,
који
окружавају
Сарајевско
поље
:
Требевић
,
Тресковицу
,
Јахорину
,
и
на
истоку
далеко
Романију
;
све
бијаше
окупано
у
сад
већ
слабу
румен
вечерњег
сунца
.
Лак
усхит
као
вечерње
,
молитве
,
испуњаваше
душу
његову
.
„
Како
је
дивна
моја
домовина
!
“
говорио
је
у
себи
.
Његово
срце
бијаше
испуњено
надом
и
он
вјероваше
,
чврсто
се
надаше
,
да
ће
напокон
ипак
све
добро
бити
...
Кад
се
Боривој
вратио
кући
,
он
се
спремао
да
се
са
неколико
угледних
Срба
заузме
за
Алексиће
,
када
буду
дошли
,
да
се
туже
.
Он
их
је
заиста
жељно
чекао
,
дуго
чекао
,
но
нико
од
Алексића
не
дође
.
.
19
.
Већ
је
скоро
двадесет
и
четири
сата
,
како
је
Душан
Трифковић
судски
вјежбеник
,
на
путу
за
касабу
,
котарску
варошицу
,
једну
од
најудаљенијих
тачака
у
сјеверозападној
Босни
,
камо
је
из
службених
обзира
премјештен
.
Читавим
путем
,
па
ево
до
овога
часа
,
када
се
већ
могли
видјети
брегови
,
под
којима
лежи
мјесто
његовог
будућег
пребивања
,
сједи
Душан
нијем
,
клонуо
и
очајан
као
мртав
приједмет
.
Никако
није
могао
да
заборави
срамоту
,
коју
су
на
све
стране
по
Сарајеву
о
њему
проносили
,
и
то
не
само
Хрвати
,
Пољаци
,
Чеси
и
остали
владини
чиновници
,
већ
и
независни
Срби
.
Још
га
је
више
тиштало
,
што
му
је
овај
премјештај
предочен
као
пошљедица
његових
афера
,
у
којима
је
свој
углед
тако
понизио
,
да
је
у
Сарајеву
постао
немогућ
.
Началникове
ријечи
,
да
се
гледало
кроз
прсте
код
премјештаја
,
те
да
није
из
казне
премјештен
,
већ
из
службених
разлога
,
те
су
га
ријечи
поразиле
.
Читав
је
дакле
овај
премјештај
милостиња
за
њ
’
!
Поштанска
су
кола
јурила
доста
добром
цестом
.
Крај
Душана
је
сједио
још
један
господин
,
коме
се
додуше
приказао
,
али
није
могао
ништа
с
њиме
да
говори
.
Читаву
је
ноћ
пробавио
у
жељезничким
колима
,
а
ево
је
већ
више
од
по
дана
,
како
сједи
у
поштанским
колима
.
—
Је
ли
још
далеко
касаба
?
упитаће
онај
други
путник
кочијаша
.
—
Још
један
сат
,
бијаше
кратак
одговор
,
и
овај
показиваше
на
један
висок
бријег
са
ријечима
:
ено
под
оним
бријегом
!
Ту
и
Душан
промоли
главу
испод
колских
арњева
од
сивога
сукна
.
Из
далека
се
видио
задимљен
до
,
а
сасвим
у
дну
дола
кроз
дим
и
маглу
,
као
кроз
неку
рупу
,
видјело
се
неколико
кућа
на
пониском
брду
.
Кућице
су
једва
вириле
иза
предњих
брежуљака
,
иза
којих
бијаше
касаба
још
сакривена
.
Кад
Душан
угледа
ове
куће
,
чисто
малакса
.
Повуче
се
у
кола
,
но
одмах
затим
с
нестрпљењем
промоли
главу
,
и
сада
гледаше
дуго
,
на
све
стране
бацајући
поглед
,
нарочито
правцем
дола
,
мојим
је
водила
главна
цеста
,
а
у
чијем
је
крају
лежала
касаба
.
Висока
брда
,
која
су
се
с
обје
стране
главне
цесте
до
у
небо
дизала
и
онај
дуги
до
,
изгледаше
му
као
једна
рупа
,
из
чијег
се
дна
указиваше
касаба
све
јасније
.
Сав
до
бијаше
увијен
у
дим
,
а
из
дна
те
рупе
промоли
се
више
кровова
од
кућа
,
двије
три
танке
мунаре
од
џамија
,
које
изгледаху
,
као
да
су
наслоњене
уз
брдо
;
све
то
бијаше
у
плав
вео
дима
увијено
и
даваше
доста
привлачну
слику
за
око
.
Коњи
су
јурили
и
ево
већ
се
разликује
даљина
џамија
,
куће
и
брда
у
позаду
касабе
.
Указа
се
неколико
модерних
европејских
кућа
у
дну
,
док
све
остале
куће
,
које
су
биле
сазидане
на
околним
брежуљцима
,
бијаху
махом
старе
босанске
кућице
.
Указа
се
неколико
лица
женских
и
мушких
у
аустријском
одијелу
,
но
већина
је
обучена
у
босанско
одијело
.
Душан
звераше
на
све
стране
да
све
види
.
Између
старинских
босанских
кућа
стоји
неколико
кућа
на
један
бој
,
смјеса
старинског
начина
зидања
са
модерним
прозорима
и
кровом
.
Кола
дођоше
на
један
велик
трг
.
То
је
главна
чаршија
.
С
једне
стране
стоји
велика
џамија
са
каменитим
мунаром
,
а
око
ње
се
на
све
стране
дижу
турски
дућани
,
магазе
са
повјешаним
еспапом
на
дрвене
довратке
и
улаз
.
Кола
стадоше
.
Хотел
.
Изнутра
изјуре
двије
слуге
са
капама
златнога
поруба
.
Душан
скочи
и
не
гледајући
ни
на
кога
,
заиште
од
портира
собу
и
одмах
отиде
горе
,
умије
се
и
спреми
,
да
иде
некуда
.
Нешто
га
је
вукло
да
одмах
прегледа
варош
.
Био
је
силно
узбуђен
и
падала
му
је
мисао
на
памет
:
у
најгорем
случају
захвали
ћу
.
Пође
главном
улицом
.
Сами
турски
дућани
,
ниски
,
уски
,
прљави
;
улицом
иду
саме
касаблије
са
накривљеним
фесовима
,
за
њима
сељаци
,
прљави
,
мршави
,
гладни
и
неодјевени
.
По
турским
дућанима
виси
печено
месо
,
начичкано
мухама
и
упљувано
од
њих
,
црно
и
прљаво
од
неопраних
руку
дућанџије
,
које
заудара
на
лој
и
устајалост
,
сва
улица
заудара
на
то
месо
.
Међу
турским
магазама
,
дућанима
са
дебелим
гвозденим
мандакама
,
диже
се
по
која
нова
сасвим
модерна
кућа
,
тако
,
да
читава
касаба
даје
Душану
слику
једне
старе
босанке
,
која
је
метнула
шешир
на
главу
,
обукла
на
се
сукњу
са
туником
са
модерним
украсима
и
врпцама
,
али
у
свему
одијелу
видиш
прекројене
димије
.
Но
када
је
Душан
мало
даље
одмакао
,
уједаред
се
нађе
у
сасвим
модерној
вароши
.
То
је
био
крај
,
у
ком
се
налазила
котарска
област
,
око
ње
бијаху
махом
све
лијепе
нове
европејске
зграде
на
један
бој
,
у
средини
међу
тим
зградама
дизала
се
католичка
нова
сазидана
црква
,
са
високом
кулом
,
на
којој
су
висјела
велика
звона
,
да
се
на
далеко
чује
,
када
се
богу
моле
побожни
вјерни
римокатоличке
вјере
.
Са
окупацијом
је
дошла
и
католичка
најезда
у
ову
некад
српску
и
муслиманску
касабу
.
Данас
католика
је
било
у
граду
око
једне
хиљаде
.
А
гдје
је
Српство
овога
града
?
и
нехотице
се
упита
Душан
,
о
којима
је
слушао
да
их
такође
овдје
има
.
Успне
се
уз
једну
побочну
улицу
на
брежуљак
,
да
може
да
прегледа
варош
и
да
можда
пронађе
српски
крај
.
И
заиста
,
када
се
успео
мало
на
више
,
угледа
тамо
доље
бујан
брдски
поток
,
а
с
друге
стране
гомилу
малих
кућица
са
малим
двориштима
,
а
једва
се
изнад
тих
ниских
кућерака
уздизала
кула
од
старе
,
буром
,
вјетром
и
прахом
поцрњеле
српске
цркве
.
То
је
био
српски
крај
и
српска
црква
,
а
све
је
лежало
под
брдом
,
куда
сунце
мало
кад
допире
.
Откад
је
дошла
Аустрија
у
ове
земље
,
српско
становништво
ове
касабе
поче
уједаред
нагло
пропадати
,
а
мах
отеше
странци
и
у
трговини
и
у
звањима
.
Српско
становништво
настрада
нарочито
због
пожара
,
који
је
букнуо
некако
изненада
,
случајно
и
на
сасвим
онакав
начин
,
као
оно
сарајевска
јангија
(
пожар
)
кад
је
уништила
силне
српске
милијоне
,
букнуо
је
дакле
пожар
и
овде
на
сасвим
исти
начин
,
те
као
оно
у
Сарајеву
,
тако
исто
и
овдје
захватио
баш
онај
крај
,
гдје
су
били
српски
дућани
,
па
као
оно
у
Сарајеву
,
тако
се
исто
и
овдје
није
могло
ништа
спасти
.
Тако
изгорјеше
и
српски
дућани
и
српске
куће
и
српске
магазе
с
робом
и
све
се
претвори
за
један
дан
у
прах
и
пепео
.
И
нико
не
зна
,
откуда
тај
пожар
,
а
десило
се
одмах
некако
,
кад
је
Аустрија
дошла
у
ове
земље
.
Та
су
изгорјела
земљишта
од
осиромашених
српских
породица
откупили
странци
и
сазидали
онај
дио
модерне
вароши
,
гдје
се
налази
котарска
област
,
све
куће
званичника
,
посједника
странаца
и
католичка
црква
са
великим
вртовима
унаоколо
.
Душан
пође
и
дође
до
чаршије
.
Уједаред
зачу
из
далека
неки
смијех
,
кикот
,
мало
даље
се
указаше
два
,
од
смијеха
запурена
жива
женска
лица
,
двије
пуначке
госпођице
,
живих
плавих
очију
,
са
црвеним
шеширићима
и
разњежене
сполашњости
.
Обе
се
гласно
разговараху
на
немачком
језику
и
цикаху
при
том
.
Читава
до
сад
мртва
чаршија
уједаред
оживи
.
Турци
дућанџије
,
калфе
,
шегрти
,
све
поскака
са
сједала
,
поче
се
комјешати
,
смијати
,
добацивати
један
другоме
неслане
ријечи
,
и
онај
стари
Мујага
,
што
продаје
љеб
и
сомуне
,
сијед
и
што
говори
кроз
нос
,
и
он
остави
своју
лулу
,
догега
се
до
улаза
свога
дућана
и
поче
одавати
неке
гласове
од
себе
,
као
мала
животињица
,
кад
је
гладна
и
угледа
храну
.
Наста
кикот
,
завијање
,
пљескање
старих
,
младих
,
дјеце
и
свега
што
се
ту
нашло
,
док
дјевојке
не
прођоше
кроз
чаршију
и
не
ишчезоше
тамо
некуд
у
једном
сокачету
,
са
кикотом
се
осврћући
тамо
чак
некуд
у
крај
улице
,
гдје
стајаху
два
господина
у
фесовима
и
турском
одијелу
.
Када
дјевојке
зађоше
за
угао
,
полагано
нестајаше
смијеха
и
вике
,
опет
наста
мир
.
Чаршија
опет
заспа
,
у
њој
овлада
оно
старо
мртвило
.
Турски
кућерци
,
дућани
и
магазе
,
дођоше
у
своје
старо
расположење
заједно
са
старим
и
сиједим
Мујагом
.
Душан
Трифковић
је
видио
у
главном
касабу
,
за
коју
му
је
један
пријатељ
при
поласку
казао
:
ту
ћеш
своје
кости
закопати
.
Врати
се
у
гостионицу
гдје
је
одсио
.
Овлада
њиме
страшна
пустош
и
празноћа
.
Легне
на
постељу
,
осјети
умор
и
зажели
да
што
прије
заспи
.
Иако
је
било
око
6
сати
у
вече
,
даде
себи
у
собу
донијети
вечеру
и
одмах
послије
јела
легне
да
спава
.
Но
иако
је
био
силно
уморан
од
пута
,
који
је
трајао
више
од
двадесет
четир
сата
,
Душан
Трифковић
се
ипак
још
дуго
немирно
превртао
по
постељи
.
20
.
Душан
се
Трифковић
није
још
никоме
приказао
у
касаби
,
но
већ
се
знало
,
да
је
дошао
.
Један
будући
колега
Хрват
је
о
њему
говорио
и
злурадо
се
смијући
причао
два
дана
прије
његовог
доласка
о
„
аферама
“
Душановим
.
„
Због
мале
пријеваре
осудио
човјека
на
смрт
“
,
говорио
је
исти
свуд
по
касаби
.
„
Господо
и
госпође
,
бруке
и
срамоте
за
судску
струку
!
да
нама
таког
шаљу
амо
“
.
Исти
је
колега
наиме
из
Сарајева
добио
писмо
,
у
коме
се
тачно
изнијело
све
о
чему
се
по
Сарајеву
већ
јавно
говорило
,
а
све
бијаше
удешено
у
стилу
професора
Франка
.
Када
је
сутра
дан
ушао
Душан
у
званије
да
се
прикаже
,
сви
бијаху
на
окупу
осим
предстојника
,
који
је
касније
долазио
.
Њих
пет
,
шест
званичника
бијаху
забављени
око
читања
новина
,
а
с
насладом
се
смијаху
,
иронички
и
злурадо
.
Исти
тај
господин
,
који
је
добио
оно
писмо
из
Сарајева
о
Душану
,
читао
је
на
глас
њемачки
лист
