уГосподина
(
владику
)
да
га
питам
:
за
тој
ли
се
удавају
девојчики
да
ги
мужи
тепају
за
ништо
?
«
К’да
ја
овој
рек’о
:
он
си
тике
опушти
мустаћи
.
Од
онаг
:
нит
’
ме
мене
он
удари
,
нит
’
па
ја
њему
свари
убаве
питије
.
Све
ми
манџе
прсти
да
изручаш
,
а
питије
несу
ми
водене
салте
на
Водице
.
Замрачи
се
.
Оне
жене
и
девојке
што
су
око
мене
викају
на
мајку
ми
:
Море
аџике
!
Ајде
праћајте
дар
.
Што
је
тој
,
ооо
?
!
И
татко
чу
,
па
рече
:
-
Ви
си
играјте
.
Овој
ћу
си
ја
бригнем
.
Тике
ете
ти
га
глумац
та
отутке
:
-
Што
је
тој
,
аџијо
?
Не
ли
ви
је
девојче
стасало
?
Куде
су
ви
бошчалаци
?
Камо
,
аџијо
,
ваш
аманет
?
Ми
си
наш
донесомо
.
Татко
га
пушти
да
збори
,
да
питује
.
Ћутећим
слуша
,
стреља
сас
очи
,
фаћка
мустаћи
.
А
к’да
глумац
ућута
,
татко
ми
тике
звекну
:
-
Сиктер
сени
!
ана
сана
,
домуз
бре
!
-
Што
,
што
,
аџијо
?
-
Сиктер
сени
!
-
па
викну
татко
и
појде
на
куде
глумац
сас
бастун
.
А
глумац
тике
држ
’
за
сокакња
врата
.
Побеже
.
Ми
се
тике
по
кућу
прибутамо
,
питајећи
се
што
ли
ће
се
напраји
.
Још
повише
се
замрачи
.
Ете
ти
тројица
мужи
из
младожењски
;
Шишко
Коста
,
Ђорђе
Ћурчија
и
Дора
Митичин
.
Улегоше
,
а
татко
си
ги
причека
насред
обор
стојећим
,
гледајећи
ги
сви
никако
чудно
.
-
Што
је
тој
,
аџијо
?
Заш
’
не
даваш
бошчалаци
?
А
татко
се
расрди
.
Туго
к’да
се
татко
расрди
!
Нана
пак
,
гледајећи
кроз
пенџер
,
уплаши
се
и
узе
,
тресејећи
се
,
та
се
скута
у
једно
ћоше
,
да
не
гледа
татка
ми
.
Татко
ми
срдит
,
срдит
,
па
кад
викну
на
онија
тројицу
,
мани
се
.
-
Како
неје
срам
пријетеља
ми
Ђошу
да
иска
бошчалаци
?
А
?
!
-
Заш
’
да
не
иска
?
...
Што
је
тој
,
аџијо
?
-
питују
онија
чудејећи
се
.
Татко
ми
се
још
повише
расрди
.
Туго
к’д
се
татко
расрди
!
Па
к’д
ста
’
да
вика
,
мајкеее
!
К’д
узе
да
броји
,
лелеее
!
Сас
овој
поче
:
-
Мој
пријетељ
!
Чорбаџија
!
...
Он
чорбаџија
,
а
ја
?
...
Шопа
ли
ме
праји
,
симсиле
му
погано
!
...
Што
сам
ја
?
Ели
сам
коњ
,
ели
вол
?
Аџија
ли
сам
,
могарац
ли
сам
?
Да
ли
ми
пак
пријетељ
мислеше
да
сам
Шоп
,
ели
Бугарин
,
па
за
тој
ми
прати
на
девојче
ђирит
сапун
?
А
?
Заш
’
не
прати
и
он
како
што
праћају
Нишлије
,
максуз
чорбаџије
меришљав
сапун
но
ђирит
?
А
?
Керка
ми
неће
пере
сас
тај
младожењски
сапун
,
но
ће
се
мије
.
А
?
...
Овој
си
је
једно
,
а
друго
...
Бесрамник
.
Срам
га
било
,
да
би
га
!
Друго
је
овој
:
Јутроске
узеја
човек
...
Море
какав
човек
!
Он
неје
човек
,
неје
пријетељ
.
Тражија
са
пријетеља
,
па
си
га
најдо
-
бата
!
...
Ка
ка
ка
ка
!
...
Ете
јутроске
пратија
овна
,
божном
како
ни
је
адет
од
време
,
па
му
на
рогови
турија
вараклисане
главице
црни
лук
!
...
Црни
лук
!
Ја
с’га
јабуке
око
Митров
дан
,
ја
никад
!
Црни
лук
!
(
ту
узе
та
се
прекрсти
)
.
Чули
ли
сте
овој
,
људи
,
крисјани
,
нигде
у
Турци
,
у
Евреји
,
ја
берем
у
Цигани
?
...
А
?
!
-
За
сапун
не
знамо
заш
’
...
За
црни
лук
...
Како
тој
’
?
...
Белки
глумац
...
Бија
је
зар
пијан
,
-
збору
онија
тројица
%
плауће
.
-
Глумац
!
...
Ајде
,
белки
глумац
.
Безбели
је
глумац
бија
пијан
та
турија
овну
на
рогови
црни
лук
,
а
Ђошиница
,
пријетељица
ми
пошашавела
,
па
спрајила
у
бошчу
ђирит
сапун
.
Пекиии
!
Ама
кажите
ми
,
крисјани
,
кој
купи
,
кој
нареди
да
се
напраји
,
кој
прати
на
девојче
ми
,
млада-невесту
оној
калуђерско
џубе
?
А
?
-
Какво
калуђерско
џубе
,
аџијо
?
-
т’нацко
пуштише
глас
онија
божном
чудејећи
се
.
-
Какво
?
Зар
ђојем
не
знате
,
несте
видели
?
...
Искате
да
продадете
башчованџије
краставице
и
симиџије
симити
!
Ка
!
ка
!
ка
!
-
насмеја
се
татко
ми
колико
може
.
-
Ништо
не
знамо
,
аџијо
...
Какво
калуђерско
џубе
?
-
прозборише
онија
још
пот’нко
.
-
Каково
?
!
Заш
’
се
,
жи
’
ви
Господ
,
прајите
пијани
,
кад
несте
?
...
Какво
?
а
,
симсиле
му
погано
!
-
па
звекну
татко
и
потрча
накуде
кућу
како
чираче
к’да
не
сташе
на
време
у
чкољу
.
Трчи
,
ете
,
трчи
и
вика
:
-
Аџике
,
комшике
!
Ела
!
Дајте
ми
тој
калуђерско
џубе
!
Нана
му
предаде
што
иска
,
тресејећи
си
,
а
жене
се
тике
прибуташе
при
пенџери
.
-
Елате
!
Елате
скоро
!
-
грми
татко
ми
на
онија
.
-
Не
ли
је
овој
аљина
иста
како
џубе
на
сићевачки
и
габровачки
калуђери
?
-
Овој
си
је
черкез
,
аџијо
,
-
зборију
онија
кротачко
.
-
Ка
!
ка
!
ка
!
-
черкез
!
К’да
је
черкез
,
заш
’
је
дуз
?
Куде
му
је
вез
?
...
Само
дуз
чова
!
И
ја
сам
женија
сина
,
правија
сам
на
сна’у
ми
черкез
,
ама
како
?
Онакој
како
треба
:
убава
чова
,
убав
вез
,
каранфилија
,
уз
пазуке
,
око
шију
,
око
рукави
.
-
Па
и
овај
си
је
,
аџијо
,
чова
убава
,
черкез
...
А
татко
ги
не
даде
да
збору
,
но
па
звекну
,
дори
грми
,
с’г
ће
тресак
.
Онија
се
зар
уплашише
,
па
излегоше
.
Нана
ми
оди
по
кућу
,
тепа
се
у
груди
,
у
главу
,
плаче
а
глас
не
пушта
,
не
сме
.
Ја
се
тресем
како
да
ме
је
фатила
грозница
а
нема
слуска
да
ми
појде
.
Жене
пак
,
чудејећи
се
,
пљесну
се
у
руке
,
па
тике
кротачко
рекну
:
-
Што
се
напраји
.
Бошке
?
!
А
тај
Таске
:
-
Па
јес
.
Заш
’
да
прати
,
вика
,
ђирит
сапун
?
Заш
’
је
,
вика
,
овну
на
рогови
лук
?
Заш
’
је
черкез
дуз
?
Ако
је
заради
пецилак
,
вика
,
прајија
черкез
дуз
,
заш
’
не
тури
,
вика
,
јабуке
:
оне
су
берем
,
што
викају
људи
,
ништо
-
пет
паре
,
десет
ли
ока
!
-
Еј
,
Мори
Таске
!
-
вика
нана
ми
жално
,
и
па
се
јадна
згучи
у
ћоше
и
тури
обе
руке
под
појас
,
па
се
тресе
како
божјак
пред
цркву
око
Водице
.
А
стринка-Таска
(
такој
гу
ја
викашем
)
жалејећи
нану
ми
:
-
Еј
,
мори
аџике
!
За
тебе
ме
,
вика
,
две
ми
очи
,
најжал
.
Таман
малко
да
се
,
што
викају
људи
,
онодиш
и
развеселиш
,
удаваш
,
што
викају
,
девојче
за
момче
арно
,
убаво
,
чорбаџиско
,
а
оно
полеј
,
вика
,
што
ти
дојде
на
главу
.
Нана
ми
се
од
овој
јоште
повише
ражали
,
па
узе
дори
да
вије
.
-
Море
,
вика
,
јоште
како
видо
ђирит
сапун
знала
сам
на
што
ће
ти
Маријин
сан
искочи
.
-
Доста
виће
!
-
вика
баба-Сика
,
наша
комшика
,
и
кротко
тегљи
стринка-Таску
од
натраг
за
фустан
.
-
Ете
ти
,
вика
,
бели
лук
!
Ете
ти
гу
поприка
!
-
Мори
Таске
!
-
па
вика
боба-Сика
.
-
Ђирит
сапун
!
К’да
се
,
вика
,
женеше
Вале
догрмаџија
...
Догрмаџија
га
викају
,
а
он
,
вика
,
работеше
сас
догрмаџиско
могаре
.
Ете
к’да
се
тај
сирома
човек
женеше
,
неје
имаја
за
невесту
му
черкез
,
неје
,
што
викају
људи
,
ни
овна
,
ама
к’да
се
донесе
при
млада-невесту
боја
,
оно
из
туја
бошчу
извадимо
,
вика
,
меришљав
сапун
.
Меришљав
,
две
ми
очи
!
Ја
пак
,
вика
,
ђирит
несам
видела
да
искочи
ни
из
циганску
бошчу
;
и
Цигани
,
што
викају
људи
,
узну
та
туру
меришљав
,
од
грош
ли
,
од
шесет
паре
ли
-
тике
меришљав
.
А
овдена
има
,
вика
,
ништо
,
неје
без
ич
.
Умешаја
се
је
,
вика
,
ники
међу
пријетељи
,
нема
чаре
...
-
И
ја
се
чудим
!
Ђоша
,
пријетељ
ми
,
доодија
је
млого
пут
како
је
Марија
под
нишан
,
па
ми
се
неје
видеја
лош
човек
.
А
с’га
што
се
напраји
!
-
збори
нана
ми
и
плаче
,
брише
слузе
сас
рукав
од
кошуљу
.
-
Што
се
напраји
?
Напраји
се
,
вика
,
резилак
...
А
аџија
...
Ако
неје
при
нас
аџија
,
оно
си
је
,
вика
,
онај
од
небо
,
Бог
,
па
треба
,
што
викају
људи
,
човек
право
да
збори
.
Аџија
си
је
,
истина
,
з’л
,
прековише
з’л
,
ама
је
,
вика
,
човек
:
он
и
не
праји
што
би
ја
прајила
.
Ја
би
се
,
вика
,
жи
’
ми
Господ
,
сас
Ђошу
потепала
.
Заш
’
да
праји
...
А
тике
невеста-Краса
(
ја
гу
викашем
невесто
)
јетрва
на
туја
Таску
:
-
Аман
,
кира
!
Ако
сам
млађеја
,
ћу
ти
рекнем
да
се
не
досећујеш
виће
.
-
Јес
па
,
-
вика
боба-Сика
.
Заш
’
притураш
,
вика
,
сламу
на
огањ
,
к’да
гу
виће
доста
има
?
Заш
’
,
вика
,
дуваш
у
жеравку
,
к’да
гу
је
ветар
арно
раздуваја
?
Таска
се
тике
ућута
.
А
нана
ми
!
Кротко
јагње
!
Благи
шикер
!
Плаче
,
брише
слузе
сас
рукав
што
је
искочија
под
рукав
на
сечену
гу
антерију
.
И
саг
ете
:
како
да
гу
гледам
!
Неје
постара
но
што
сам
ја
с’г
,
а
збрчкана
,
па
ми
се
видеше
сваки
дан
помалечка
.
И
с’га
како
да
гу
видим
онуј
од
китабију
сечену
антерију
;
и
с’га
како
да
гу
гледам
бел
коцак
њојан
,
па
како
да
гледам
и
онај
лангир
,
што
га
јоште
не
беше
слана
дофатила
,
црвен
као
жеравка
,
што
га
тури
поза
уво
к’д
ме
поведоше
на
амам
:
божном
Господ
све
на
добро
обрће
...
А
!
јадна
нана
ми
!
...
Па
видим
,
ете
,
како
с’г
да
гледам
и
снају
ми
,
домаћицу
на
брата
ми
аџи-Сотира
:
на
беле
шалварке
,
на
белу
антерику
,
боса
,
на
беле
атласке
папучке
;
млада
како
капка
,
ама
по
чешљање
се
познава
што
неје
девојка
,
не
гу
је
коцак
низ
грбину
.
Рада
беше
онија
дни
,
и
собајле
на
амам
рада
,
а
с’г
:
слуза
гу
слузу
претица
,
а
она
тике
узне
испод
појас
јеглак
,
та
си
ги
обрише
,
и
па
га
там
’
забоде
...
И
онеја
друге
гледам
,
и
комшике
и
родови
,
и
старе
и
младе
.
Једне
на
фустани
,
виде
ги
се
оздол
гизија
шалваре
,
широке
,
дугачке
;
друге
,
старке
на
сечене
антерије
,
шалваре
;
нике
на
ћурчики
,
нике
на
душанке
,
а
младе
како
анаме
,
салте
на
шалварке
,
на
кратке
антерике
ели
ти
јелечики
,
искитене
сас
свакојако
цвеће
,
а
веђе
,
како
да
ги
се
по
две
пијавке
над
очи
прилепиле
,
јербо
тегљише
ги
и
на
боју
и
на
амам
,
сас
младожењску
боју
.
Овија
су
дни
,
и
јутроске
на
амам
играле
,
играле
!
Играле
,
појале
,
веселиле
се
по
с’в
ноћ
,
по
в’здан
,
а
с’г
...
Оду
по
кућу
,
уплашене
,
там
’
,
овам
’
,
приличе
како
да
ће
ники
да
умре
,
па
чекају
,
поглеђују
за
попа
да
дојде
да
га
причести
,
мислу
за
кадилницу
,
тамјан
,
свећу
...
Тике
ете
ти
га
при
нас
татко
ми
.
Погледа
по
нас
,
погледа
,
па
тике
очи
та
у
мене
:
-
Што
ћеш
,
вика
,
туј
?
Заш
’
неси
сас
девојчики
у
сарачану
?
Снаја
си
ме
тике
уфати
,
па
ме
уведе
при
девојчики
.
Дигли
смо
перде
,
гледамо
у
обор
:
месечина
,
месечина
та
се
види
како
у
половин
дан
.
Ете
ти
ги
па
онија
,
Дора
Митичин
,
Шишко
Коста
и
Ђорђе
Ћурчија
.
А
татко
ми
-
фртуна
:
у
!
у
!
у
!
-
а
с’га
се
утишија
.
Кротко
збори
,
та
мислиш
:
у
срце
му
од
срдење
не
остаде
ич
;
а
оно
...
-
Што
искате
?
-
Ете
,
аџијо
,
знаш
,
ми
си
дојдомо
да
загледамо
онај
черкез
...
Несмо
,
знаш
,
запазили
што
је
тој
Ђоша
пратија
,
како
...
Изнеси
ни
ги
,
жив
ти
Бог
!
-
Да
ви
ги
изнесем
.
Изнесе
га
;
а
онија
гледају
и
:
-
Е
,
неје
требало
овакој
,
ама
човек
...
Згрешија
је
;
људи
смо
...
Куде
је
,
аџијо
,
онај
на
твоју
снају
?
Татко
ич
не
збори
.
Појде
за
снајин
си
черкез
а
под
њега
дори
земља
тутњи
.
Однесе
га
.
Дор
су
Шишко
Коста
и
Ђорђе
Ћурчија
заглеђували
снајин
черкез
,
Дора
Митичин
си
је
украја
онај
мој
,
па
га
однеја
у
Ђошини
.
К’д
да
оставу
снајин
ми
черкез
,
привикаше
онија
двојица
,
божном
чудејећи
се
:
-
Куде
си
је
други
черкез
?
Камо
га
Дора
?
-
Па
ли
,
вика
татко
,
оће
да
продавате
башчованџије
краставице
и
симиџије
симити
?
К’да
сам
ја
бија
у
теја
ваше
године
,
ви
још
несте
били
...
Туј
ништо
јако
,
јако
бесрамно
рече
,
па
тике
звекну
:
-
Сиктер
сизи
,
домузлар
,
бре
!
-
па
ги
дофати
за
рамо
та
кроз
сокакња
врата
-
на
сокак
...
И
једнаг
тури
чивију
!
А
ја
к’д
видо
из
сарачану
што
би
,
и
да
од
моје
венчање
виће
нема
ич
ништо
,
узе
да
плачем
,
да
се
туцам
,
да
римам
,
зборејећи
на
другарице
ми
,
што
барабар
сас
мене
плачу
:
-
Леле
мене
,
остадо
си
пред
свет
у
посмешу
!
И
другарице
ми
плачу
,
а
тешу
ме
:
-
Ћути
,
Маријо
!
ћути
си
,
блага
ни
сестрице
.
Бог
је
добар
.
Он
ће
си
даде
та
ће
си
се
лошо
на
добро
обрне
.
Дор
татко
не
фати
онија
за
рамо
,
још
сас
се
мрвка
надала
,
а
т’г
...
Девојчики
ме
тешу
,
а
мене
ми
јоште
по
жално
дојде
,
па
узе
још
повише
да
римам
и
па
да
вијем
,
а
татко
зар
чу
,
та
вика
из
обор
на
нану
ми
:
-
Аџике
!
Кажи
Марије
да
не
плаче
,
јербо
нема
за
што
да
плаче
.
Нак
се
смеје
,
нак
поје
,
нак
се
весели
сас
девојчики
:
ја
ћу
гу
дадем
на
боље
место
.
Отворише
се
на
сарачану
врата
.
Како
шикер
,
како
варен
ошав
што
гу
ручамо
по
руч’к
и
по
вечеру
,
такој
си
беше
блага
нана
ми
.
Како
бубица
,
како
бело
јагњенце
од
пролет
,
такој
си
је
била
кротка
мајка
ми
.
Узе
,
јадна
,
да
ме
теши
,
да
ме
моли
да
ћутим
а
и
сама
плаче
:
а
ја
оћу
да
послушам
,
а
не
могу
,
јербо
:
ем
сам
остала
у
посмешу
,
ем
сам
загубила
оној
за
што
ме
беше
мило
,
мило
,
мило
...
А
Ђоша
пак
к’д
је
видеја
што
напраји
татко
ми
,
дигаја
се
сас
онија
тројицу
мужи
,
друсто
на
сина
му
,
та
у
Господина
:
-
Аман
!
заман
!
Господине
!
Даја
сам
нишан
на
аџи-Костадиново
девојче
јоште
у
меснице
,
у
редовату
недељу
;
спраија
сам
за
свадбу
с’га
све
,
а
аџи-Костадин
не
ми
дава
девојче
си
:
%
остадомо
у
%
посмешу
и
ја
и
мој
син
Димитрије
.
Ш
’
ћу
,
Господине
!
аман
!
заман
!
А
Господин
:
-
Викајте
аџи-Костадина
да
га
питам
заш
’
не
дава
девојче
.
Викнуше
татка
ми
.
Отиде
једнаг
.
Господин
пита
:
-
Заш
’
не
даваш
,
аџијо
,
девојче
,
к’да
си
је
под
нишан
за
Димитрија
Ђошинога
одамно
?
А
татко
ми
:
-
Ете
,
ш
’
ћу
да
прајим
,
Господине
’
...
Неће
си
девојче
.
Господин
пак
:
-
Иди
,
аџијо
,
та
доведи
девојче
:
да
га
питам
заш
’
неће
.
-
Како
ћу
да
га
доведем
,
Господине
,
к’да
неје
дом
’
?
Нема
ми
га
девојче
нигде
.
У
Евреји
ли
је
,
у
Турци
ли
је
-
нема
га
!
...
Ама
и
да
га
има
,
заш
’
?
Нема
вољу
за
Димитрија
,
па
тој
...
Ђоша
,
слушајећи
,
рекнуја
му
да
л’же
.
Туј
ти
се
фатили
,
напрајили
једну
кавгу
,
мани
се
.
А
ја
истина
несам
била
дом
’
:
татко
ми
,
к’да
га
викнуше
у
Господина
,
рече
та
ме
сакуташе
у
комшилак
.
Имајећи
стра
’
да
га
Господин
никако
не
обрне
,
сас
Ђошу
не
помири
,
неје
казаја
при
Господина
ни
за
ђирит
ни
за
лук
ни
за
черкез
,
ного
узеја
да
л’же
дек
божом
ја
нећу
,
немам
вољу
за
бећара
.
Излагаја
га
,
јербо
је
чуја
дек
Господин
не
дава
да
се
узимају
зориле
.
Онаг
се
обрнуја
Ђоша
та
на
Господина
:
-
Овој
се
,
Господине
,
онодило
и
докарало
на
лошо
.
Ете
к’да
аџи-Костадин
овакој
напраји
,
што
ћу
ја
с’га
?
У
кућу
ми
је
:
бре
спрема
,
бре
ћеменчеџије
,
бре
ашчике
,
бре
глумац
...
Да
прошћаваш
,
Господине
,
сас
онолико
месо
,
што
ми
је
у
кућу
,
-
ш
’
ћу
?
Господин
се
мало
помислеја
,
па
тике
:
-
Тражи
%
наћас
другу
девојку
,
па
си
гу
венчај
ујутру
за
Димитрија
.
Од
мене
то
на
сина
благослов
.
Искочили
на
сокак
и
узели
да
збору
коју
ће
си
тражу
.
А
Дора
:
-
Ја
познавам
једно
девојче
овде
близо
:
убавачко
је
,
кротачко
,
мани
се
!
Татко
гу
је
аџи-Настасијин
комшија
,
Јован
Кршено
Чело
.
Ђоша
си
пак
неје
нашаја
ману
на
девојче
.
И
како
да
најде
?
Чорбаџиске
не
би
могаја
да
добије
такој
...
Нака
ти
с’г
прича
аџи-Настасија
.
-
Немам
,
ете
,
млого
,
-
рече
старица
.
-
Димитрије
ми
је
з’лвић
,
та
сам
спрема
њигову
свадбу
у
таткови
му
била
.
Дојде
Ђоша
сас
онија
дом
’
...
Зборимо
за
Таску
,
девојче
на
Кршено
Чело
...
А
па
што
беше
тој
девојче
!
Комшиско
ми
.
Дајма
је
у
мене
,
а
мене
ме
жал
,
жал
:
к’да
си
на
моји
девојчики
прајим
аљине
,
а
оно
,
јадно
,
преглеђује
...
Ја
си
му
купим
овој
,
оној
...
Жал
ме
:
да
не
преглеђује
реко
један
дан
на
з’лву
ми
,
Ђошиницу
:
-
»
Узни
си
,
дадо
,
Таску
за
Димитрија
.
«
А
она
та
на
мене
:
-
»
Тој
си
ми
с’г
рекнула
,
аџијо
,
па
више
немој
.
Шашава
ли
сам
да
ми
је
пријетељ
Кршено
Чело
?
«
Ја
пак
њума
:
-
»
Заш
’
,
дадо
?
Ако
му
наодиш
ману
,
наодиш
му
салте
једну
:
што
си
је
сирома
човек
.
А
девојче
му
је
боље
од
млоги
чорбаџиски
девојчики
.
«
Не
ми
је
дала
више
да
зборим
-
расрди
се
.
А
што
беше
Ђошиница
:
на
свакога
ће
си
најде
ману
...
И
Ђоша
такав
...
На
тај
Маријин
черкез
ни
вез
,
каплама
за
ништо
неје
...
Ђошиница
турила
у
бошчу
ем
ђирит
сапун
,
ем
цигански
пештимаљ
.
Лоши
бе’у
,
ама
једно
што
је
чуја
аџи-Костадин
за
њи
,
тој
си
је
било
л’жа
;
јербо
кол’ко
ники
да
је
бија
лош
,
па
је
чуваја
своју
веру
:
чуваја
гу
је
повише
од
све
,
две
ми
очи
!
...
К’да
тај
ноћ
и
Ђошиница
:
-
»
Аман
,
аџијо
!
Иди
и
ти
сас
мужи
у
Кршено
Чело
:
збори
,
моли
...
Туго
,
туго
!
да
ми
не
остане
Димитрије
у
посмешу
...
Сас
оволико
месо
што
ни
је
у
кућу
-
ш
’
ћемо
?
...
«
.
Дора
Митичин
прекачи
се
преко
дувар
на
Кршено
Чело
баш
пред
петли
појање
.
Прекачи
се
,
па
га
нема
,
нема
да
отвори
.
Јадан
,
паднуја
,
утепаја
се
.
К’д
извади
чивију
,
ми
сви
та
у
обор
,
па
т’г
узмемо
да
чукамо
у
врата
на
Кршено
Чело
.
Он
отутке
пита
који
је
.
Ми
се
одовутке
гласимо
.
Отвори
,
и
зачуди
се
к’д
виде
мене
.
-
»
Што
има
,
аџи-Настасијо
?
«
-
»
Оћеш
,
Јоване
,
да
си
дадеш
Таску
,
девојче
ти
за
Димитрија
Ђошинога
?
«
-
»
Што
збориш
,
аџи-Настасијо
?
«
Ја
па
каза
.
-
»
Какав
Димитрије
к’да
си
је
за
њег
’
под
нишан
аџи-Костадиново
девојче
?
И
аџија
ме
виће
викаја
на
свадбу
.
«
Ми
туј
приказамо
што
напрајише
пријетељи
,
а
Јован
,
сирома
човек
,
узе
та
си
даде
девојче
.
Мужи
,
што
бе’у
сас
мене
дошли
,
отидоше
,
а
ја
отрча
кроз
капиџик
дом
’
та
си
узе
моју
боју
.
Једна
гу
тура
боју
,
а
мене
ме
жал
,
жал
што
овој
работимо
без
ћеменчеџије
,
та
скидо
од
полицу
једну
тепсију
,
и
у
њума
узе
да
чукам
како
у
дајире
...
Чукам
,
чукам
и
појем
песму
што
си
је
за
боју
...
Измимо
гу
;
избањамо
гу
...
Жал
ме
,
сиротињка
...
Собајле
гу
венчаше
сас
Димитрија
Ђошинога
...
-
Венчали
се
,
туго
,
они
,
а
јааа
!
Како
је
било
на
Димитрија
,
не
знам
,
а
на
мене
како
беше
пантим
како
да
је
било
јучерке
.
Собајле
дооду
родови
,
пријетељи
,
кумашини
,
а
у
нас
тајнооо
,
како
на
Распети
Петак
!
...
Утишило
се
како
у
поље
лете
кад
опече
звезда
,
опече
,
па
се
тике
скута
,
земљу
загрну
црни
облаци
оди
све
стране
а
огањ
и
оморина
толико
,
да
си
издане
човек
,
ветар
пак
нема
га
ич
,
та
се
знојиш
и
фрљаш
једну
по
једну
аљину
,
собуваш
чарапе
,
ете
ако
су
ти
на
ноге
,
а
ч’с
по
ч’с
поглеђујеш
у
небо
,
фати
те
ники
стра
,
да
Бог
сачува
:
салте
чекаш
к’да
ће
си
муње
,
тресак
...
ууу
!
...
Ете
такој
беше
у
нас
.
Мене
ми
се
јоште
видеше
никако
глуво
како
око
половин
ноћ
!
Не
ги
има
ћеменчеџије
како
онија
три
дни
;
несу
девојчики
око
мене
како
што
бе’у
;
салте
татко
оди
по
обор
и
причекује
црнич’чки
моји
сватови
.
Причекује
ги
и
ђојем
се
смеје
,
уводи
ги
у
собу
та
ги
се
предаде
ракија
,
шикерлеме
и
кафа
,
а
они
узимају
не
помињајећи
ни
Ђошу
ни
сина
му
ни
моје
пусто
венчање
;
јербо
нана
ми
испратила
једну
две
старке
чак
на
сокак
,
та
како
кога
опазу
што
ће
при
нас
,
такој
му
прикажу
по
николико
усујле
.
Ники
су
,
пак
,
безбели
,
знали
што
ће
се
Димитрије
венча
сас
девојче
на
Јована
Кршено
Чело
,
а
не
сас
мене
,
ама
свет
:
ћеф
му
је
да
дојде
,
да
види
како
смо
,
што
прајимо
,
знајеш
,
да
овлајише
.
Ја
пак
не
искача
.
Легнула
сам
,
онакој
сас
све
шивети
,
на
један
скалапен
килим
,
што
требаше
да
је
у
мојега
Димитрија
једнаг
по
моје
венчање
,
барабар
сас
чеиз
ми
,
поклопила
сам
се
на
јестак
,
што
га
навезо
од
како
сам
под
нишан
,
спремајећи
га
за
Димитрија
,
па
римам
.
Срце
ми
стојеше
исто
како
обрано
лојзе
...
а
,
туго
!
Видеше
ми
се
како
да
ми
је
умреја
татко
,
мајка
...
како
,
чуваја
Бог
,
сви
да
су
ни
помрели
,
па
мене
оставили
на
овај
свет
самач’чку
!
...
Па
тике
ми
се
учини
дек
овој
неје
истина
,
погледа
у
венчан
фустан
што
виси
на
чивилак
:
»
С’г
ће
си
дојду
да
ме
воду
да
ме
венчају
за
Димитрија
:
ајде
да
се
спраљам
за
цркву
.
«
Помисле
и
рипну
,
појдо
накуде
врата
од
сарачану
,
и
а
да
отворим
врата
,
па
тике
ми
се
врну
памет
у
главу
,
а
у
срце
ми
улезе
опет
жал
,
голем
жал
,
ја
се
поклопи
па
на
онај
јестак
,
и
узе
да
римам
.
До
икиндију
не
тури
у
уста
ич
нешто
.
Завалија
нана
моли
ме
да
ручам
,
кани
ме
-
нафиле
.
Донесе
ми
пуну
калајлију
сутлију
:
јок
,
не
мога
.
У
слунце
заод
излего
на
мала
врата
у
башчу
.
Туго
!
туго
!
како
ми
па
у
башчу
беше
!
У
башчу
ме
фати
поголем
жал
,
но
у
одају
.
А
како
јадну
да
ме
не
фати
,
к’да
ми
мене
туј
искачеше
пред
очи
Димитрије
.
Погледам
ли
у
цвеће
,
у
ошав
,
у
осмалаци
,
у
све
ништо
-
слузе
ми
појду
.
Куде
сам
год
од
меснице
,
и
преко
лето
гледала
по
башчу
,
одејећи
,
седејећи
и
работејећи
-
све
сам
за
Димитрија
мислела
.
К’да
сам
гледала
по
сливе
редом
,
мислела
сам
:
»
Да
ли
да
му
пратим
од
њи
једну
марамку
?
«
Ако
за
јабуке
,
такој
;
ако
за
крушке
,
такој
;
ако
за
праске
;
па
такој
.
А
к’да
сам
пак
врзувала
у
кесе
красну
пловдину
и
кад’н-пармак
сама
сам
зборила
:
»
Овој
ће
си
је
на
гижу
берем
до
Божић
,
па
које
си
је
најблаго
и
најубаво
,
нака
га
изручка
зет
на
татка
му
,
мој
Димитраћ
.
«
У
овуј
сам
башчу
Димитрију
појала
,
у
њума
сам
се
мислејећи
за
њега
,
радувала
...
Несам
могала
више
,
ст’мни
ми
се
:
плачећим
и
трчећим
појдо
у
собу
куд
легамо
,
тике
ники
та
на
сокакња
врата
:
чук
!
чук
!
Татко
ми
је
у
обор
,
бос
на
папуче
,
горе
је
салте
на
једну
басмену
антерију
,
доле
на
човане
чакшире
,
без
потколенке
,
без
појас
,
на
главу
му
бел
келепош
...
онакој
како
к’да
си
је
човек
дом
’
.
Чучнуја
при
један
присад
,
па
ништо
ч’чка
сас
чикијици
око
њега
;
лева
му
се
веђа
диза
,
уста
мрдају
,
кој
знаје
,
ништо
збори
,
мисли
.
К’д
чу
чукање
,
он
скоро
та
за
чивију
.
Отвори
врата
:
у
обор
улезе
кир-Тодорча
.
Чинише
здраво
живо
па
узеше
да
се
гледају
,
никако
се
,
не
знам
,
чудно
гледају
.
Тај
кир-Тодорча
како
татко
ми
,
у
теја
године
;
салте
што
му
коса
побела
.
Чело
му
,
ете
,
никако
малечко
,
а
нос
голем
,
па
модар
како
патлиџан
;
мустаћи
си
је
изгризаја
та
штрчу
тике
мрвка
над
усницу
т’нацку
и
модру
;
очи
му
пак
ситачке
,
зелене
како
у
мачора
,
па
салте
видру
.
И
он
се
бричеше
,
како
и
татко
ми
,
а
носеше
се
како
други
старци
Нишлије
,
максуз
онија
који
су
потако
.
Дајма
је
на
човане
чакшире
сас
голем
тур
;
горе
на
шарену
антерију
,
у
делници
басмену
,
у
недељски
и
добри
дан
гизију
,
озгор
на
фермене
ели
ћурче
;
с’г
беше
на
џубе
.
Никад
ми
ништо
овај
кир-Тодорча
не
беше
учинија
,
а
ништо
га
мрзешем
,
мрзешем
га
јоште
к’да
сам
била
чучка
.
К’д
дојде
у
нас
сас
гости
,
друсто
му
,
на
Божић
ели
Велиг-дан
,
па
ме
викне
да
ми
даде
десет
паре
ели
испод
појас
јабуку
,
ники
ора
,
ништо
такој
,
а
ја
узнем
та
кутам
главу
у
нанину
ми
антерију
,
салте
да
ме
не
гледа
...
од
њигови
ме
очи
беше
и
стра
.
И
т’га
при
вечер
к’да
га
кроз
пенџер
видо
,
ја
се
дори
устресо
.
А
сам
Господ
знаје
заш
’
се
устресо
.
Рече
татку
ми
честито
,
и
каза
што
неје
могаја
попре
:
од
зору
је
,
вика
,
у
лојзе
,
па
с’га
се
отутке
врћа
.
Вика
честито
,
шушка
и
узе
та
трепка
,
трепка
,
чека
одговор
од
татка
ми
за
честитање
.
-
Иди
та
кажи
честито
на
Ђошу
,
не
на
мене
,
-
вика
татко
ми
,
и
узе
ништо
кротко
,
кротко
да
збори
,
не
разабра
ич
.
К’да
се
татко
ућута
,
кир-Тодорча
тике
зажми
и
устури
главу
,
мрвка
па
затури
фес
чак
на
шију
,
како
да
му
на
чело
и
теме
тежи
;
притресоше
му
се
и
собраше
онеја
њигове
т’нацке
уснице
,
а
он
узе
да
чука
сас
бастун
у
калдрму
и
да
отеза
:
-
Полеееј
...
жив
ти
Бог
!
Кррршено
Чееело
!
...
Јааа
!
...
К’д
попреее
!
...
Полеј
,
Бога
тиии
!
...
Отеза
,
чуди
се
ништо
,
чуди
,
а
у
татка
ми
не
гледа
.
Татко
га
сврћа
,
вика
га
под
осмалаци
на
по
једну
чашку
две
ракију
лимонију
,
јербо
таман
си
је
време
за
ракију
,
а
он
јок
,
неће
,
има
,
вика
,
дом
работу
.
Једнаг
излезе
из
обор
дори
спотурајући
се
.
»
Заш
’
се
чуди
ништо
за
Кршено
Чело
?
«
мислешем
.
Јербо
ја
несам
онаг
знала
што
се
Димитрије
виће
венчаја
сас
девојче
на
аџи-
Настасијинога
кириџију
.
Јооок
.
Ништо
не
бешем
чула
за
њигово
венчање
;
моји
су
скутали
од
мене
.
А
да
сам
онај
дан
чула
,
кој
знаје
,
умрела
би
,
утепала
би
се
.
Пројде
гоџа
,
па
т’г
чу
.
Полако
,
полако
-
дор
ми
казаше
.
Не
ли
ово
би
при
вечер
,
та
ми
нана
простре
килимче
,
како
ја
други
пут
што
работешем
,
туј
под
пенџер
од
собу
куде
сам
ја
била
;
а
време
па
што
беше
,
мани
се
!
Не
приличеше
на
јесен
но
на
пролет
.
И
трава
зелена
како
у
пролет
,
и
лисје
зелено
,
јербо
слана
јоште
не
беше
пала
ни
једанпут
.
А
кол’ко
је
убаво
,
онаја
павучина
салте
се
разлетела
,
па
како
кроз
обор
пројдеш
,
она
ти
се
фати
за
косу
,
ако
си
пак
муж
,
за
капу
...
Татко
ми
седе
,
прекрсти
ноге
,
а
нана
донесе
ракију
и
киселу
краставицу
,
па
узе
да
га
служи
.
Тике
он
:
-
Седи
,
аџике
.
Нана
седе
,
и
то
на
варке
,
како
ће
да
рипне
дор
гу
татко
салте
за
нешто
погледа
.
Он
попи
чашку
ракију
и
узе
да
реже
сас
чикијицу
краставицу
,
зборејећи
:
-
А
виде
ли
кир-Тодорчу
,
аџике
?
-
Не
,
аџијо
.
-
С’г
је
бија
при
мене
...
Уморан
,
завалија
,
уморан
,
познава
се
...
Иде
чак
из
лојзе
,
пеш
,
а
стар
си
је
човек
...
Нана
ми
ћути
.
-
Е
!
Од
с’г
к’д
идеш
у
цркву
,
и
за
њигово
здравје
свећу
да
палиш
.
-
Заш
’
,
аџијо
?
-
Заш
’
?
...
Што
не
запалимо
девојче
...
за
тој
.
Нана
виће
не
питује
,
јербо
зна
татков
ми
табијет
.
Пита
ли
за
ништо
два
три
пут
,
а
он
узне
та
се
расрди
.
А
њему
,
познава
се
,
баш
мерак
да
га
она
па
пита
.
Стојим
уз
отворен
пенџер
поза
перде
,
па
слушам
.
А
татко
ми
:
-
И
за
његово
здравје
свећу
да
палиш
,
и
за
његово
,
аџике
,
-
вика
па
се
смеје
.
-
Што
има
,
аџијо
?
рече
нана
кротачко
.
Он
мрдну
сас
главу
,
попи
јоште
чашку
,
и
нана
ми
попи
,
изруча
мрвке
од
краставицу
па
тике
се
искашља
и
узе
:
-
Што
?
...
Ћеш
се
чудиш
...
Идем
ја
спрема
квас’ц
из
чаршију
што
викају
трчећим
,
а
кир-Тодорча
та
пред
мене
:
-
»
Што
си
рад
?
«
вика
.
-
»
Што
си
се
растрчаја
,
аџијо
?
«
Ја
па
:
»
Прајим
свадбу
.
«
Он
на
мене
:
»
Кога
жениш
?
Кога
удаваш
?
«
-
»
Удавам
девојче
ми
.
«
-
»
За
кога
?
«
-
»
За
Ђошинога
сина
Димитрија
.
«
К’д
чу
овој
,
он
тике
викну
:
-
»
Не
!
Не
да
запалиш
чедо
!
...
Они
су
у
кућу
како
Турци
:
ће
се
потепају
сас
ножеви
и
пушке
син
и
татко
:
свекрва
се
бели
како
анама
,
па
ће
ти
и
чедо
набели
...
Ако
си
аџија
,
ако
си
крисјанин
-
не
!
јербо
у
туј
кућу
...
јес
,
у
туј
кућу
...
блажу
...
«
Тике
нана
ми
покри
очи
сас
руке
и
викну
:
-
Туго
...
блажу
!
-
Блажу
,
аџике
,
блажу
.
Јербо
ја
мислим
...
ја
знам
дек
кир-Тодорча
неје
тај
човек
кој
ће
да
л’же
?
-
Заш
’
па
та
де
л’же
...
Блажу
!
-
збори
нана
а
јоште
не
скида
руке
од
очи
.
Ништо
више
да
неје
рекнуја
татку
ми
,
салте
ово
једно
,
блажу
,
па
виће
доста
.
Како
Турци
,
како
Цигани
блажу
!
!
...
Јес
,
чедо
.
У
турско
време
,
ако
би
се
ники
Нишлија
блажија
,
он
би
ни
се
видеја
исто
како
Циганин
,
не
како
човек
,
како
крисјанин
.
Сви
пости
постешемо
редом
како
је
сам
јединак
Бог
наредија
,
па
и
среду
и
петак
.
Па
за
тој
си
ни
онаг
и
било
добро
,
а
с’г
...
-
Ете
,
од
овај
дан
,
-
вика
ми
татко
,
-
фати
фетиљ
,
па
од
памет
ми
тој
не
искаче
,
море
како
шашав
идем
,
жива
ми
наша
чеда
!
Јербо
,
вика
,
заш
’
да
ме
л’же
кир-Тодорча
?
Сас
њега
несам
бија
у
ортаклук
;
сас
њега
несам
ишеја
на
аџилак
;
сас
њега
несам
у
комшилак
та
да
ништо
међу
себе
имамо
.
Ама
и
ако
сам
си
чуја
овој
,
ја
не
би
растурија
свадбу
.
Не
би
,
аџике
,
две
ми
очи
!
Не
би
жи
’
ми
Бог
!
јербо
сам
човек
.
Сав
би
кабаат
на
мене
узеја
:
заш
’
несам
гледаја
,
заш
’
несам
питуваја
онаг
,
у
време
.
Ручаја
би
се
што
си
дадо
красно
наше
чедо
у
циганску
кућу
,
што
се
сас
Циганина
опријетељи
,
а
ич
ништо
не
би
правија
.
Ама
к’д
видо
ђирит
сапун
,
па
главице
црни
лук
,
па
калуђерско
џубе
...
Да
ми
је
сав
Ниш
дошеја
да
рекне
:
туј
си
је
добро
;
да
ми
је
кир-Тодорча
пришеја
зборејећи
:
л’жем
,
аџијо
,
-
па
би
напрајија
што
напраји
...
А
,
симсиле
му
циганско
!
-
ружи
татко
и
узе
та
сас
зуби
...
А
нана
салте
:
-
Туго
,
блажу
!
...
Ђојем
крисјани
...
-
Крисјани
!
...
Да
ми
је
пријетељ
човек
,
да
је
крисјанин
,
оће
ли
ми
прати
овна
сас
лук
на
рогови
?
Лук
на
рогови
!
!
Што
је
тој
?
Инат
ли
је
бија
,
ели
маскара
,
ели
ника
шала
?
Ама
к’да
је
свадба
неје
место
ни
на
једно
,
ни
на
друго
,
ни
па
на
трећо
.
А
ја
?
Слушам
и
тресем
се
.
Татко
се
ућута
,
а
ја
узе
кротко
да
зборим
:
»
Блажу
!
!
!
Зар
је
онај
срамежљив
Димитрије
-
Циганин
?
...
А
,
кир-Тодорчо
!
Ако
си
излагаја
татка
ми
,
душа
ти
не
излегла
на
уста
,
но
...
«
ИВ
Па
не
ли
ти
,
керко
,
ја
одболува
.
Истина
,
несам
била
у
легало
,
ама
стану
како
вејка
.
Нана
ме
просипује
,
лекује
,
имаше
,
јадна
,
стра
од
тропљику
.
Мрвка
,
па
узеше
да
ме
тражу
,
а
татко
ми
на
свакога
ману
најде
.
За
једнога
ћосав
,
за
другога
модроокаст
,
за
трећега
малечак
па
дебел
.
Ја
пак
мислешем
:
не
ли
је
Ђошин
Димитрије
:
Тане
,
Ване
,
Спира
,
Сотир
-
еписи
бир
.
Помиње
татко
при
нану
бећари
,
што
ме
мене
тражу
,
наоди
ги
ману
,
к’д
за
Миту
Ђуринога
:
-
Д
’
и’м
,
аџике
,
да
видим
какав
је
ублизо
.
И
ћу
да
видим
како
збори
,
како
вика
муштерије
.
;
а
таман
и
ја
сам
аџија
,
и
пријетељ
,
Митин
чича
аџија
.
Отиде
,
виде
га
,
каза
на
нану
ми
овој
:
-
Аџике
!
Момче
је
убаво
,
убаво
,
а
мустаћи
га
салте
мрррвка
ж’гнули
,
ама
познава
се
што
ће
да
има
големи
мустаћи
,
почем
су
га
ж’гнули
јоште
с’г
,
јербо
је
млад
,
од
нашу
Марију
да
је
поголем
две
три
месеца
,
више
неје
.
Нећу
си
,
вика
,
дадем
девојче
за
ћосавога
,
ни
за
малечкога
па
дебелога
,
ни
за
модроокаста
нећу
.
Ћосав
,
вика
,
дор
је
млад
свакојако
,
а
кад
остареје
,
а
оно
како
да
се
обукла
у
чешире
баба
.
А
малечак
,
па
дебел
,
вика
,
тој
си
је
чутура
за
туцање
кафу
,
а
ја
си
чутуру
имам
,
та
што
ми
треба
јоште
једна
.
И
што
ће
ми
,
вика
,
зет
модроокаст
?
Модра
си
је
боја
за
фустани
,
не
за
очи
:
после
да
су
ми
и
унучики
модроокасти
.
Нећу
.
А
Мите
Ђуриному
очи
-
црне
трњинке
,
па
како
филџани
.
А
бој
му
је
,
вика
,
аџике
,
како
онеј
селвије
,
што
сам
га
виђуваја
преко
моро
к’да
сам
ишеја
на
аџилак
.
Убаво
си
је
момче
,
вика
,
убаво
!
Е
баш
ме
,
аџике
,
мило
за
њег
’
.
Па
што
збори
у
дућан
-
мани
се
!
Да
дадемо
Марију
за
њег
’
?
А
?
-
Тој
си
је
,
вика
нана
,
твоје
аџијо
.
Не
ли
викаш
што
је
туј
добро
,
да
гу
дадемо
.
-
И
таман
,
вика
,
аџике
,
и
њега
си
је
име
Димитрије
,
та
да
си
неје
жал
Марију
за
онога
.
Збори
татко
,
а
ја
не
турам
уво
при
врата
а
све
чујем
:
тол’ко
вика
.
Да
л
’
па
максуз
викаше
,
е
га
би
ја
чула
што
си
је
момче
и
јако
убаво
и
добро
,
не
знам
.
Тике
на
тој
ми
приличе
.
А
ја
кад
ово
чу
,
узе
и
да
се
чудим
и
да
мислим
:
»
Полеј
,
полеј
!
Татко
ће
ме
баш
истина
удава
!
Њега
га
је
мило
за
Миту
Ђуринога
,
тој
си
је
доста
:
за
мој
милос
’
ич
не
бригне
!
Куде
сам
па
ја
за
удавање
?
!
Д
’
идем
за
Миту
а
у
мисал
сас
Димитрија
да
се
мајем
.
Неје
.
Ја
си
несам
за
другога
.
Ја
сам
си
салте
за
Димитрија
.
«
Такој
си
сама
у
мој
памет
мислешем
.
А
истина
:
сас
Димитрија
сам
била
дајма
.
Сас
Димитрија
легашем
(
у
мисал
)
,
сас
Димитрија
спијешем
(
па
у
мисал
)
,
за
Димитрија
снијешем
;
сас
Димитрија
одешем
,
сас
Димитрија
зборешем
,
и
Димитрију
казујешем
кол’ко
ме
мило
за
њег
’
,
и
кол’ко
ме
жал
...
И
к’д
чу
што
збори
татко
а
мене
ми
мука
,
и
жал
,
жал
,
па
узе
та
се
како
малечко
дете
заплака
,
и
зарима
,
и
туцам
се
у
главу
,
у
груди
-
исто
како
онуј
вечер
к’да
ми
се
свадба
растури
.
»
Да
ме
удаде
за
Миту
Ђуринога
.
«
мислешем
.
»
Што
ми
је
мен
’
тај
Мита
Ђурин
?
Што
ћу
па
ја
тому
Мите
Ђуриному
?
Неје
.
Салте
тој
неће
да
бидне
.
Не
ме
је
више
стра
од
татко
,
ич
ме
неје
стра
:
оћу
да
искочим
јутре
собајле
,
па
ћу
му
њем
’
кажем
:
-
»
Ете
,
боба
!
Не
ћу
се
удавам
.
«
Ако
се
расрди
,
ш
’
ће
ми
работи
?
Ће
ме
тепа
...
Кешке
берем
да
ме
утепа
.
«
Туј
вечер
плака
и
при
снају
и
при
нану
,
а
не
ги
каза
што
сам
намислела
.
К’да
би
собајле
,
а
ја
ајт
’
та
на
куде
собу
при
татка
,
и
виће
се
фати
за
резу
:
не
ме
је
ич
стра
!
...
Тике
та
устукну
.
»
Како
чу
,
«
помисле
,
»
за
моје
удавање
сас
татка
да
зборим
?
Збори
ли
се
тој
сас
татка
?
Ууу
!
чуваја
Бог
!
«
Тај
дан
несам
се
утешила
:
плачем
и
пред
нану
и
пред
снају
ми
.
А
нана
:
-
Салте
,
вика
,
чедо
,
плачеш
та
губиш
очи
,
ја
тој
не
смем
при
татка
ти
да
кажем
;
а
и
да
смем
,
нећу
:
ти
ћеш
му
заради
своје
плакање
и
нетејање
излегнеш
из
срце
,
а
он
ће
си
па
учини
што
је
намислеја
.
И
заш
’
,
чедо
,
да
нећеш
,
заш
’
нанино
девојченце
,
заш
’
нећеш
за
убавога
Миту
Ђуринога
?
...
Тебе
те
је
,
белки
,
јоште
мило
за
Димитрија
...
А
?
-
Не
ми
је
мене
мило
за
никога
,
-
викам
,
и
зацрвене
се
како
к’д
печем
питу
под
вршник
,
па
сам
при
огањ
.
Пусти
срам
!
...
-
И
да
те
је
мило
,
вика
,
чедо
,
каква
фајда
?
Не
ли
си
Димитрије
има
жену
,
нанино
девојченце
?
...
И
тебе
те
треба
да
је
мило
што
се
лошо
онодило
и
свадба
растурила
:
у
кућу
куде
је
Димитрије
блажу
,
неје
мало
.
И
тебе
би
ти
облажили
керко
!
...
Како
би
ти
онаг
нана
доодила
...
И
да
те
је
мило
:
Димитрије
неје
бећар
,
што
ћеш
...
Ја
тике
излего
из
одају
,
и
не
знам
што
сам
онаг
мислела
.
После
пред
снају
ми
:
-
Оћу
си
излегнем
при
боба
ми
,
та
да
му
кажем
што
не
неје
мило
за
Миту
.
-
А
стра
’
,
Марике
?
-
Стра
сам
си
загубила
.
-
А
срам
?
-
И
срам
сам
си
загубила
.
-
А
памет
?
...
-
Кешке
и
памет
да
загубим
па
да
идем
кроз
мале
како
онај
дели-Фатима
!
-
и
туј
па
узе
да
плачем
,
да
плачем
,
и
најпосле
каза
снају
ми
,
што
ћу
си
рипнем
у
Нишаву
.
Ама
не
ли
искашем
да
рипам
заш
’
не
ћута
?
...
Снаја
ми
се
тике
уплаши
и
једнаг
отрча
та
каза
,
ама
не
каза
на
нану
ми
,
да
си
она
од
овој
не
фати
фетиљ
,
но
на
стринка-Таску
.
А
тај
стринка-Таска
што
је
била
!
Сас
деца
,
дете
;
сас
девојчики
,
девојче
;
сас
жене
,
жена
;
сас
старке
,
старка
а
сас
мужи
,
муж
.
Две
ми
очи
,
и
сас
мужи
је
могала
.
К’да
је
сас
деца
,
игра
се
;
сас
девојчики
,
збори
за
бећари
;
сас
жене
,
за
деца
и
кућу
;
сас
старке
,
за
цркву
,
на
кога
ће
се
скоро
кусне
пилав
,
кога
однесоше
у
Горицу
;
а
сас
мужи
,
кој
си
је
скоро
бија
у
Стамбол
за
стоку
,
што
је
донеја
,
кол’ко
је
пазарија
пред
Бајрам
а
кол’ко
пред
Велиг-дан
...
На
стринка-Таску
ми
снаја
каза
за
Нишаву
,
а
она
ете
ти
гу
отутке
дори
трчећим
;
а
пред
мене
божном
ништо
не
зна
.
-
Што
ми
работиш
,
вика
,
Марике
?
-
и
узе
та
ме
пољуби
.
-
Како
па
што
работим
?
-
дори
викну
на
њума
,
и
узе
та
обриса
оној
место
куде
ме
пољуби
.
-
Заш
’
се
,
ротке
,
на
мене
срдиш
?
-
Не
се
срдим
виће
на
никога
.
А
она
узе
да
ме
милује
и
да
збори
онакој
како
на
деца
:
-
...
а
,
стлинкино
гугуце
!
...
а
,
маценце
!
...
а
,
цуцкице
!
...
а
,
Малијо
,
мека
мамудијо
:
оћемо
л
’
те
тебе
,
стлинкино
,
удавамо
за
онога
ууубавога
Миту
Ђулинога
?
...
-
Јес
’
па
!
прозбори
ја
и
жално
и
срдито
.
-
Ће
ме
удаде
мој
боба
там
’
у
Горицу
.
-
Ууу
!
-
узе
она
та
се
зачуди
.
-
Ти
могаре
чешкаш
,
а
оно
се
рита
!
Не
мој
,
мајке
,
да
си
така
...
На
кога
правиш
инат
?
-
На
боба
ми
.
-
На
боба
!
Бре
!
Бре
!
Бре
!
При
мене
си
од
како
си
,
а
до
с’г
несам
знала
кол’ко
си
паметна
!
Бре
!
-
Салте
на
боба
.
-
Не
ли
ти
реко
,
вика
,
јако
си
паметна
:
твој
га
памет
нема
одовде
дори
до
Стамбол
.
Бре
!
...
Ама
салте
ми
кажи
што
ти
је
крив
боба
?
Не
ли
је
Ђоша
прајија
маскаре
,
ђаволи
се
сас
њега
маскарили
.
-
Заш
’
,
стринке
,
кунеш
човека
?
Шалија
се
.
-
Ајде
,
вика
,
виће
на
свадбу
се
шалија
.
Ама
заш
’
се
тепа
сас
сина
?
-
Тој
си
је
л’жа
.
-
А
заш
’
,
вика
,
блажи
?
-
Тој
си
је
јоште
поголема
л’жа
,
-
викну
тике
ја
.
А
стринка-Таска
:
-
А
заш
си
ти
,
Маријо
,
станула
тол’ко
бесрамна
?
А
јааа
!
К’д
ми
тој
рече
,
у
лице
стану
како
панџар
,
ништо
друго
.
-
Узела
,
вика
,
па
сас
мене
како
сас
Зојкину
Красу
еле
Чучку
Сику
,
своје
другарице
!
Е
што
ти
приличе
,
мани
се
!
А
ја
рипну
да
излегнем
,
ама
јес
’
:
фати
ме
како
сас
ченгеле
,
па
милује
,
љуби
и
збори
,
ем
како
жално
узе
да
збори
;
море
,
неје
за
Миту
Ђуринога
,
што
истина
беше
јако
убав
,
но
би
ме
сас
њојно
зборење
обрнула
да
се
удадем
за
Станка
Сркало
што
правеше
сас
њега
комендију
цел
град
...
Збори
,
досећује
се
,
и
тој
све
за
нану
ми
збори
.
-
а
,
ђул-Марике
!
ам
шебој-Марике
!
а
,
каранфил-Марике
!
а
,
нанин
ти
бисер
!
а
нанини
ти
дукати
!
а
,
нанин
ти
ђердан
,
а
обоци
:
не
ли
те
је
жал
за
оној
кротко
јагње
,
за
оној
благи
ошав
,
за
онуј
мученицу
што
је
заради
тебе
станула
како
вејка
,
што
се
од
гајле
за
тебе
погрбила
,
па
како
да
има
сто
године
...
Досећује
се
,
што
ти
се
не
сети
,
што
ти
не
прозбори
,
на
све
жално
и
пожално
,
па
све
за
нану
.
А
мене
ми
слуза
слузу
претица
,
све
се
више
ражаљујем
и
плачем
,
па
тике
најпосле
,
плачећим
:
-
Аман
,
стринке
!
Нак
прају
што
прају
,
ја
ћу
си
ћутим
.
За
нанин
ми
ат’р
ћу
си
појдем
ћутећим
не
за
Миту
Ђуринога
,
ного
за
Станка
Сркало
.
Оћу
!
Ћу
се
за
нанин
ми
ат’р
удадем
па
макар
трећи
дан
умрела
.
-
Нећеш
,
вика
,
стринкина
,
да
умреш
.
Не
.
При
онаквога
доброга
човека
ћеш
се
напрајиш
како
лађа
.
Оћеш
...
За
Нишаву
више
не
мислешем
,
но
си
поглеђујем
у
голем
кован
дукат
-
нишан
ми
.
А
татко
ми
рад
,
рад
:
што
ја
салте
ћутим
,
њему
се
чини
да
ме
је
за
Миту
Ђуринога
јако
мило
.
Ич
ништо
не
зна
дор
не
прими
нишан
кол’ко
сам
се
туцала
,
нити
пак
знаје
по
нишан
како
ми
је
,
кол’ко
ме
боли
у
срце
,
кол’ко
ми
је
мука
,
и
што
ме
је
жал
фатија
исто
како
зубни
болес
?
И
Мита
Ђурин
узе
да
дооди
сас
друсто
му
,
кумашини
,
родови
;
па
се
у
недељски
дан
фаћаше
оро
,
а
ја
...
Не
излегнем
при
младожењу
ми
,
еееј
!
дор
ме
не
премора
снаја
ми
...
-
Ајде
,
Марике
!
Обучи
се
па
искочи
.
-
Ш
’
ћу
се
па
обучем
!
-
Па
зар
ћеш
таква
да
искочиш
?
-
Несам
шашава
да
искочим
у
шалваре
у
што
сам
мила
судови
.
-
Обучи
,
Марике
,
онеја
пембе
шалваре
...
Што
ти
приличууу
!
...
-
Јес
’
па
.
Пембе
шалваре
...
За
кога
да
се
обучем
?
-
Немој
,
мори
Маријо
,
да
си
така
.
И
најпосле
узнем
та
ништо
обучем
,
а
нити
се
закитим
нити
станем
спрема
огледало
.
К’д
изнесем
да
предадем
шикерлеме
и
воду
,
јадан
Мита
гледа
ме
,
а
ја
се
нигде
преко
њигову
главу
загледам
,
еееј
:
кроз
пенџер
па
чак
у
башчу
.
А
к’д
предадем
и
кафу
,
ја
станем
у
нико
ћоше
на
очи
...
-
Заш
’
се
,
чедо
,
никако
у
дувар
заглеђујеш
?
Погледај
у
Миту
за
нанин
ти
ат’р
,
-
рече
ми
нана
усујле
.
-
А
ја
?
За
нанин
се
ат’р
удавам
,
па
за
нанин
ат’р
та
у
Миту
погледа
...
Убав
.
Не
ме
мрзи
на
њега
,
ама
не
ме
је
ни
мило
.
А
к’да
би
ники
могаја
да
улегне
у
срце
моје
,
нашаја
би
га
како
лојзе
једнак
после
брање
:
лисје
је
на
гижу
,
ама
не
га
има
гројзе
-
па
жално
...
Несам
била
кол’ко
напред
под
нишан
,
јербо
татко
грабеше
да
се
попре
венчам
.
А
што
ми
Мита
прати
аљине
за
Цветнице
,
за
причес
’
,
мани
се
!
Од
алев
џанфес
шалваре
и
кафтанлак
фустан
;
па
душанку
од
ђувез
атлаз
;
па
фес
и
срма-пусћул
;
па
стамболске
жуте
папуче
везене
сас
злато
!
...
Туго
!
На
Цветнице
црква
пунач’чка
,
а
од
тол’ки
нишлиски
девојчики
најубаво
беше
обучено
Аџи-Костадиново
девојче
,
Ђул-Марика
,
ја
-
ама
нафиле
:
не
ме
је
било
мило
ич
за
ништо
.
А
што
ми
татко
спраји
чеиз
!
Туго
,
душеци
!
Туго
,
јоргани
!
Све
селемија
!
Све
телија
!
И
кол’ко
ми
ката
аљине
спраји
напред
,
још
тол’ко
с’г
,
па
све
убаво
,
па
све
красно
,
све
од
Васка
Стамболију
,
рођенога
брата
на
Дору
Стамболију
и
на
овуј
Кира-Тану
;
а
он
си
је
стоку
доносија
све
из
Стамбол
;
дућан
му
беше
у
чаршију
први
,
исто
како
с’г
на
Туре
Ване
.
Такој
!
А
што
год
ће
си
ми
купи
татко
,
он
пишин
на
нану
:
-
»
Нака
се
донесе
дом
’
,
па
си
узни
од
оној
што
бегендише
Марија
.
«
Не
бутам
се
у
долап
,
а
све
чујем
,
тол’ко
вика
...
Туго
!
...
Све
беше
за
прикажњу
!
А
што
ми
бе’у
убави
чеврики
,
па
јеглаци
:
ники
сам
везла
кад
бе
’
под
нишан
за
Димитрија
,
а
ники
јоште
к’да
сам
ишла
у
мајсторицу
...
На
честито
ми
дојде
цел
град
,
викају
ми
честито
и
гледају
по
мој
чеиз
и
по
моје
аљине
-
чуду
се
.
А
и
ја
се
сама
у
мој
памет
чудим
,
и
мука
ми
:
»
зашто
,
«
мислешем
,
»
боба
ми
с’г
спраља
овакав
чеиз
и
овакве
аљине
к’да
му
овај
зет
неје
како
онај
?
...
«
А
што
ми
Мита
прати
черкез
-
салте
срма
!
Око
шију
и
око
рукави
и
низ
пазуке
везена
шемшета
.
Па
човааа
!
Ко
зна
кол’ко
си
је
гроша
бија
аршин
.
Све
беше
убаво
,
ама
нафиле
,
к’да
ме
мене
неје
било
мило
ич
за
ништо
.
Ће
ме
венчају
.
Поведоше
ме
у
цркву
,
а
моји
очи
...
Божном
јутре
ми
венчање
,
а
ја
се
с’в
драги
ноћ
несам
утешила
.
Воду
ме
,
а
ја
...
Сефте
сам
тај
дан
на
сокак
искочила
,
па
би
погледала
ћу
ли
си
видим
Димитрија
,
а
несам
могла
да
дизам
очи
-
млада
невеста
.
А
када
би
нико
пиленце
летејећи
прозборило
:
»
И
Димитрија
је
жал
за
тебе
,
«
ја
би
се
онако
жална
од
радос
’
насмејала
.
Ама
ич
!
Удадо
се
.
Туго
свадба
!
...
Туго
презив
!
...
На
презив
ми
бе’у
сви
родови
...
Татко
,
мајка
,
кум
,
стари
сват
...
А
што
ти
не
доби
’
!
...
Калајна
,
па
калајлије
!
Санови
,
на
санови
капаклије
!
Па
тенџере
,
па
тепсије
!
И
два
мангала
!
И
три
гевгира
од
бак’р
!
И
четири
шавдана
голема
!
Па
стамболски
леген
и
јебрик
!
Огледало
од
кума
ми
големо
,
из
Стамбол
,
наокол
салте
цвеће
,
и
девојчики
-
шарено
!
...
Од
татка
ни
дојде
софра-тепсија
-
око
њума
рат
да
седу
петнаес
душе
!
Од
брата
кот’л
-
у
њега
колај
да
прекрсти
ноге
муж
висок
како
топола
!
...
Од
чичу
ми
тепсика
,
од
стринку
ми
тепсиченце
.
Од
тетина
ми
котле
,
од
тетку
ми
котличенце
.
Од
родови
тенџерке
,
па
мафишлаци
...
Четири
сам
мафишлака
добила
...
Па
чорбалаци
,
па
панице
,
па
шишики
,
па
чаше
,
па
чашке
за
ракију
;
па
филџани
,
па
зарфови
салте
срма
...
Свашто
!
Пуна
кућа
!
Па
што
доби
други
дарови
!
Па
дојдоше
ни
таман
десет
погаче
,
па
четири
големе
тепсије
татлије
,
па
две
тепсике
баклава
...
Туго
!
...
Ама
и
ја
несам
остала
у
посмешу
,
јербо
што
ми
бе’у
бошчалаци
,
што
пешкири
,
што
чарапе
:
како
да
неје
ткајено
;
како
да
неје
ништо
у
руку
узето
,
ного
изникло
и
исцавтело
,
како
цвеће
у
башчу
!
...
Пројде
ми
свадба
...
А
што
беше
зборљив
Мита
Ђурин
,
човек
ми
,
мани
се
.
По
с’в
ноћ
не
заспи
,
но
ми
све
ништо
збори
,
све
ми
казује
кол’ко
ме
милује
,
и
што
ме
је
видеја
један
пут
у
обор
при
Чучку
Сику
,
к’да
се
сас
девојчики
играшем
каменчики
и
топку
.
Видеја
ме
из
кумашинову
му
башчу
кроз
проваљен
дувар
,
и
једнаг
,
вика
,
било
га
мило
за
мене
.
А
мене
ме
,
слушајући
Миту
,
пишин
бидне
мрвка
мило
за
њег
’
,
јербо
ем
је
убав
,
ем
венчање
ми
је
,
па
тике
једнаг
се
па
сетим
за
Димитрија
,
и
дојде
ми
на
жал
,
искам
да
се
заплачем
а
срам
ме
,
стра
’
ли
ме
је
од
Бога
што
при
мужа
ми
за
другога
да
плачем
...
не
знам
заш
’
не
плачешем
.
А
у
јутру
,
к’да
га
посипем
и
помогнем
му
да
се
обуче
,
предадем
му
кафу
па
га
испратим
на
дућан
,
ја
узнем
да
дизам
легало
и
најдем
под
јестак
-
шесет
паре
:
оставија
ми
да
купим
за
подручак
ели
пењерлије
ели
симит
.
Ама
што
ће
ми
шесет
паре
?
За
десет
паре
беше
симит
еееј
;
нишлиски
симити
били
су
за
прикажњу
:
буди
су
бели
,
туј
су
големи
-
мани
се
!
А
ја
изручам
пењерлије
што
си
ми
ги
свекрва
купи
,
а
овеј
паре
остављам
све
у
једну
кутију
од
тане
алву
,
што
сам
гу
измила
,
измила
:
за
месец
ли
за
два
тај
се
кутија
напуни
!
А
преко
дан
,
Мита
ете
ти
га
та
из
дућан
:
божном
ништо
дом
’
забрајија
,
па
дојде
да
узне
.
Он
казује
тој
на
даду
му
,
а
она
узне
та
се
%
осмишка
и
вика
:
-
»
Ако
,
дадин
!
Иди
у
собу
та
што
си
забрајија
узни
.
«
-
»
Несам
ништо
забрајија
,
«
бика
ми
мене
к’д
улегне
у
собу
,
-
»
но
ми
се
науми
да
те
видим
,
па
узе
та
и
чичу
на
дућан
излага
што
сам
ништо
дом
’
забрајија
.
«
Туј
ми
збори
,
виће
што
ми
збори
,
па
извади
испод
појас
фишек
сас
шикерлеме
,
ели
нешто
друго
благо
за
ручање
,
па
онаг
па
отиде
на
дућан
.
А
ники
вечер
к’д
дојде
из
дућан
,
он
на
мајку
му
:
-
»
Аман
,
датке
,
што
сам
данас
проодејећи
кроз
чаршију
видеја
у
Васка
Стамболију
убав
лаураћ
!
Ако
ли
да
узнем
од
њег
’
на
Дику
(
сестру
му
девојче
)
за
један
фустан
?
«
А
дада
му
се
па
осмишка
и
вик
:
-
»
Ако
,
даткин
.
Ама
немој
да
ми
проминеш
Марику
:
на
обедве
узни
од
један
топ
.
«
А
њему
како
је
,
мани
се
;
и
мене
ме
за
час
дојде
мило
,
јербо
,
не
ли
ти
,
чедо
,
реко
:
ем
је
убав
,
ем
је
добар
,
добар
,
ем
-
венчање
ми
је
,
и
па
се
сетим
за
Димитрија
,
та
ми
се
врне
у
срце
жалос
’
.
Ако
види
убави
шамичики
за
врзување
главу
,
ако
убаве
папучкице
,
он
па
у
вечер
казује
на
мајку
му
и
па
питује
да
ли
да
узне
на
Дику
.
А
дада
па
:
-
»
Ако
,
даткин
.
Салте
ми
немој
проминеш
Марику
.
«
Она
обедве
узни
једнаке
.
Дор
је
Мита
дом
’
,
ја
узе
да
не
мислим
тол’ко
за
Димитрија
,
а
к’д
неје
:
други
мисал
немам
.
Па
си
кришећим
и
онеј
моје
песме
...
»
Лали
ми
,
лали
,
мој
Димитраћи
«
...
Ели
:
»
Лети
полети
,
славеј-пиленце
,
Та
си
ми
падни
татку
у
башчу
.
«
Ели
узнем
та
нову
вадим
:
»
А
што
сам
ти
,
Боже
,
тол’ко
сагрешила
,
Та
ми
узе
,
Боже
,
моје
славеј-пиле
?
Пишин
ми
у
пролет
славеј
си
појеше
,
,
А
с’га
ми
,
ете
,
вије
кукавица
...
«
Вадим
од
себе
жалне
песме
,
појем
и
плачем
,
ама
кришећим
од
свекрву
,
од
з’лву
ми
,
на
приличе
ми
,
што
и
од
саму
себе
кријешем
.
Такој
,
такој
,
па
пројде
гоџа
,
а
ја
Димитрија
ич
не
видо
.
Свекрва
ми
и
з’лве
запазише
што
имам
у
срце
ништо
за
Димитрија
та
га
ружешеју
.
Ружу
и
њега
,
и
мајку
му
,
и
татка
му
.
А
кад
ће
ме
поведу
у
таткови
ми
,
заодешеју
сву
малу
салте
да
не
прођу
куд
Ђошину
