нашесто
писмо
,
Кремић
задрхта
.
Био
је
то
нежан
женски
рукопис
,
које
је
писала
једна
сигурна
рука
и
свако
слово
мирно
довршавала
.
Нешто
у
Милошу
рече
:
-
То
је
од
ње
.
Писмо
је
садржавало
ову
кратку
реченицу
:
"
Дорћол
.
Ја
вас
већ
волим
донекле
;
али
осећам
да
ћу
једног
дана
волети
вас
много
.
"
Он
не
смеде
одмах
погледати
у
Зорку
,
већ
се
задуби
у
слова
,
као
да
је
из
њих
хтео
прочитати
још
нешто
више
.
Да
је
Кремић
био
графолог
,
он
би
иза
тог
рукописа
,
јасног
и
сигурног
,
видео
једну
природу
чији
се
карактер
нагиње
према
ономе
што
је
право
и
лепо
,
а
мирне
црте
откривале
би
му
душу
жене
с
тихим
лицем
које
би
се
могло
узети
за
неосетљиво
,
жене
која
је
предодређена
више
за
породичне
наклоности
него
за
смутње
страсти
.
Кремић
то
није
био
,
и
није
се
тиме
интересовао
,
већ
се
трудио
да
ухвати
тачан
смисао
речи
,
да
би
видео
има
ли
ту
шале
и
ироније
.
Кад
се
најзад
усудио
да
дигне
очи
и
да
на
Зоркином
лицу
нађе
потпоре
за
своје
радосне
слутње
,
он
се
сусрете
са
једним
осмехом
,
најлепшим
изразом
женске
душе
,
који
је
лутао
по
њеним
уснама
,
говорио
све
и
,
у
исти
мах
,
не
значио
ништа
.
ГЛАВА
ПЕТА
.
ДРАГАНА
.
Има
два
чудна
типа
у
београдској
младежи
.
Има
девојака
које
су
строго
сачувале
своју
телесну
чедност
,
а
у
лову
на
мужеве
изгубиле
целокупно
девичанство
душе
,
и
младића
који
су
престали
бити
чедни
још
пре
него
што
су
добили
науснице
,
па
ипак
,
упркос
пласирања
своје
нежности
по
најгорим
местима
,
успели
су
да
у
души
остану
нетакнути
,
невини
као
јагњад
.
Од
ових
људи
постају
највернији
мужеви
и
љубавници
који
највише
пате
.
Милош
Кремић
је
окушао
забрањену
јабуку
још
првих
година
кад
је
дошао
у
Београд
,
па
ју
је
и
даље
кушао
поред
свих
сентименталних
криза
кроз
које
је
пролазио
.
Али
,
после
сваког
угриска
,
осећао
је
бљутав
укус
купљене
љубави
.
Кремић
је
несвесно
наслућивао
да
је
љубав
која
се
не
изражава
у
монети
сасвим
нешто
друго
.
Са
заврнутом
јаком
на
капуту
и
стидећи
се
самог
себе
,
он
се
враћао
кроз
прљаве
улице
с
тржишта
љубави
,
крио
се
у
сенку
околних
кућа
и
жудео
за
љубављу
једног
бића
које
ће
му
се
предати
без
рачуна
.
Сад
му
се
на
обзорју
изненадно
јављала
једна
симпатија
.
-
Ево
једне
жене
за
којом
сам
жудио
,
-
мислио
је
он
,
раставши
се
од
Зорке
.
-
Истина
је
да
ме
она
већ
воли
донекле
.
Од
мене
само
зависи
да
ме
заволи
потпуно
.
Милош
се
брзо
свуче
,
баци
се
у
постељу
и
предаде
мислима
.
Оне
су
се
чудно
укрштавале
у
његовој
глави
.
Он
је
час
био
уверен
да
га
Зорка
већ
одавно
воли
,
да
му
је
оним
писмом
открила
своју
љубав
и
да
само
од
једног
његовог
да
зависи
остварење
свих
заносних
слика
,
пуних
женске
лепоте
.
Час
би
опет
један
дах
сумње
избрисао
,
као
мокар
сунђер
цртеже
по
табли
,
све
те
лепе
мисли
.
-
То
је
шала
.
-
мислио
је
тада
.
-
Она
је
то
написала
лако
,
не
мислећи
ништа
,
као
оне
раднице
које
су
ми
писале
:
"
Пет
и
три
осам
"
...
Али
би
Кремић
брзо
одбацио
ту
мисао
о
шали
,
јер
је
човеку
пријатно
да
мисли
оно
што
му
се
допада
.
Замишљао
је
поново
да
га
Зорка
воли
,
цртао
је
даље
њихово
ближе
познанство
,
изјаве
љубави
,
њихов
заједнички
живот
.
Бујна
машта
осетљиве
природе
и
двадесетих
година
ишла
је
све
даље
и
даље
.
Млади
песник
разголишавао
је
своју
нову
познаницу
,
утирао
јој
трагове
година
и
живота
,
облачио
је
у
скупоцене
хаљине
,
метао
на
њу
огрлице
од
бисера
,
златне
гривне
;
извлачио
је
из
Банатске
улице
,
преносио
је
негде
на
Врачар
,
у
оне
тихе
улице
без
бакалница
,
зидао
за
њу
романтичну
вилу
,
око
које
расту
јеле
и
пужу
се
руже
,
стављао
на
прозоре
тешке
завесе
,
што
дају
тајанствену
полутаму
,
пунио
собе
раскошним
вазама
цвећа
,
златним
лустерима
и
меким
диванима
,
васкрсавао
читаве
поворке
слугу
и
слушкиња
,
и
у
мислима
се
опкољавао
свим
оним
за
чим
жуди
младо
срце
једног
човека
који
је
голих
руку
дошао
у
Београд
из
једне
сироте
паланке
и
хтео
да
има
све
оно
што
је
у
њему
видео
.
Кад
би
већ
са
маштањем
дошао
до
немогућности
,
Милоша
би
леднула
мисао
да
би
то
све
морао
платити
својом
слободом
.
Та
је
мисао
обарала
све
његове
куле
од
карата
,
јер
он
није
хтео
да
буде
привезан
ни
за
кога
.
Он
је
био
човек
кога
је
живот
рано
научио
шта
је
то
ја
.
Изнад
свега
,
уздизало
се
то
ја
.
Кад
је
дошао
у
Београд
,
све
је
било
против
њега
,
и
он
се
,
у
тој
борби
за
себе
,
навикнуо
да
гледа
,
да
зна
само
за
своје
ја
.
И
он
је
волео
себе
и
своју
слободу
,
крваво
купљену
са
десет
сопствених
ноката
.
Милош
Кремић
није
био
рђав
човек
,
имао
је
високих
идеала
и
добро
срце
,
био
је
готов
да
од
онога
што
има
даде
и
другима
,
али
би
устао
љуто
као
вучица
на
онога
који
би
ставио
руку
на
његово
ја
,
који
би
покушао
да
му
одузме
слободу
да
располаже
са
собом
како
хоће
.
-
Нека
иде
до
ђавола
!
-
рекао
је
тада
у
себи
Кремић
.
-
Све
девојке
траже
да
се
удаду
.
Код
мене
то
неће
наћи
...
Треба
спавати
.
Милош
се
окрену
на
другу
страну
и
покуша
да
заспи
.
Али
сан
,
као
какво
неваспитано
дерле
,
само
је
додиривао
трепавице
,
па
бежао
даље
.
Кремић
се
окретао
час
на
једну
час
на
другу
страну
,
покушавао
да
броји
или
да
замисли
како
се
жито
таласа
,
али
није
могао
заспати
.
Кратко
Зоркино
писмо
задало
му
је
било
једну
рану
.
Млади
песник
налазио
је
ублажења
својој
муци
само
кад
се
поново
предавао
крилима
своје
мисли
и
летео
оној
бледоликој
девојци
са
тамним
очима
.
Већ
су
се
прозори
белили
на
соби
и
нов
дан
се
објављивао
,
кад
Милошу
паде
на
ум
једна
мисао
која
му
се
учини
да
није
рђава
.
-
Она
ме
већ
воли
.
Волим
и
ја
њу
,
-
говорио
је
он
у
себи
.
-
Ми
се
не
можемо
узети
.
Али
,
шта
то
мари
.
Ми
ћемо
се
волети
и
против
тога
.
Ја
не
тражим
од
ње
ништа
више
него
да
ме
воли
и
...
покоји
пољубац
у
недељи
дана
.
Нека
тражи
мужа
на
другој
страни
.
Ја
јој
остављам
потпуну
слободу
.
И
бићу
срећан
ако
се
уда
.
Кремић
није
био
начисто
са
слободном
љубави
;
ипак
му
се
овај
њен
облик
допаде
.
-
Ништа
нећемо
жртвовати
ни
ја
ни
она
.
А
ипак
ћемо
се
волети
!
-
мислио
је
.
У
његовој
машти
,
Зорка
се
претвори
у
једног
доброг
анђела
,
који
му
долази
да
га
милује
,
да
га
диже
кад
падне
,
теши
кад
трпи
,
даје
хране
његовој
поезији
и
одлази
од
њега
кад
то
захте
његова
срећа
.
Кад
се
сутрадан
пробудио
,
Милош
се
чудио
самом
себи
како
је
могао
,
на
основу
једног
писма
које
не
каже
ништа
,
на
основу
једне
игре
,
да
мисли
да
га
Зорка
заиста
воли
.
Смела
и
слободна
машта
,
која
је
у
мраку
дизала
куле
по
ваздуху
,
повукла
се
у
своје
тајанствене
путове
на
прву
појаву
стварности
.
-
Ја
сам
уображена
будала
!
-
пребаци
он
себи
кад
се
сети
свега
шта
је
мислио
,
и
љутито
диже
завесе
с
прозора
,
да
би
видео
да
се
обуче
.
Оно
жуто
фебруарско
сунце
које
је
дан
пре
тога
онако
слободно
сијало
,
обећавајући
пролеће
,
овог
јутра
није
изишло
.
На
Београд
се
спустила
ситна
,
црна
и
хладна
киша
.
Она
је
изгледала
да
одвајкада
пада
и
не
мисли
никад
престати
.
Сиво
небо
висило
је
на
раменима
.
Све
је
око
човека
било
мокро
и
каљаво
:
било
да
приђе
прозору
да
га
отвори
,
било
да
се
очеше
о
какав
дирек
на
улици
или
да
притисне
кваку
на
вратима
.
-
Шта
ми
је
било
да
то
мислим
?
-
говорио
је
Кремић
у
себи
.
-
Како
сам
могао
?
...
Како
сам
могао
?
...
Да
,
ја
сам
директно
смешан
,
будала
,
глупак
.
Он
је
осећао
срам
пред
самим
собом
.
Окретао
се
по
соби
као
да
је
тражио
да
што
није
остало
од
његове
синоћне
бесмислености
.
Да
није
морао
ићи
у
редакцију
,
он
не
би
излазио
из
собе
и
ту
би
остао
скривен
од
стида
и
срама
.
Као
лопов
,
извукао
се
из
свог
стана
и
прешао
преко
дворишта
,
сав
срећан
што
га
Зорка
није
видела
.
-
Али
,
ја
је
ипак
волим
!
-
мислио
је
он
,
хитајући
у
редакцију
.
-
Да
,
већ
је
и
ја
донекле
волим
и
осећам
да
ћу
једног
дана
волети
је
много
...
Само
да
не
будем
смешан
,
џаба
му
све
остало
!
Човек
који
познаје
једну
жену
и
који
је
одваја
од
других
може
донекле
прикривати
своје
симпатије
и
одлагати
тренутак
дизања
завесе
са
свог
срца
.
Али
,
томе
одлагању
има
граница
.
Живот
тече
око
нас
,
привлачи
нас
једно
другом
чак
и
против
наше
воље
.
И
тада
долази
момент
,
важан
тренутак
у
односима
између
тога
човека
и
те
жене
.
Он
се
осећа
;
осећа
се
топлина
његовог
наступања
и
страх
да
ће
он
проћи
.
Тада
се
човек
и
жена
погледају
очи
у
очи
.
Не
зна
се
шта
ће
искрснути
.
Све
зависи
од
ма
какве
ситнице
.
Једна
несмишљена
реч
или
неспретан
покрет
кадри
су
да
упропасте
све
.
И
кад
тај
тренутак
прође
осетиће
се
да
је
све
добивено
или
изгубљено
.
Кремић
се
бојао
тога
тренутка
.
Мислио
је
на
Зорку
и
дан
и
ноћ
.
Претурао
по
глави
успомене
на
оно
неколико
тренутака
које
је
провео
заједно
са
њом
.
Осећао
је
како
му
занимање
са
њом
блажи
бол
који
је
осетио
од
првог
тренутка
кад
се
њој
приближио
.
Али
,
није
имао
храбрости
да
даље
пође
.
-
Шта
ће
бити
?
Како
да
јој
кажем
шта
осећам
?
-
мислио
је
он
.
-
Какав
ћу
изгледати
у
њеним
очима
?
Ах
,
само
да
не
будем
смешан
!
Од
оне
вечери
кад
су
били
заједно
прошло
је
било
неколико
дана
,
а
између
њега
и
Зорке
ништа
се
нарочито
није
било
догодило
.
Несигуран
у
себе
,
он
ју
је
стално
избегавао
.
Прекодан
није
долазио
кући
.
Изјутра
је
прелазио
преко
дворишта
брзо
као
да
га
неко
гони
.
За
то
време
видео
ју
је
само
двапут
.
Оба
пута
ју
је
поздравио
скидањем
шешира
.
И
то
је
било
све
.
Неискусан
у
животу
и
имајући
једну
болесну
склоност
да
све
преувеличава
,
Милош
је
већ
веровао
да
је
све
свршено
.
-
Све
је
свршено
,
и
ја
сам
један
велики
магарац
,
-
прекоревао
је
он
себе
,
и
у
глави
тражио
речи
и
стихове
да
опева
у
једној
краткој
песми
ову
љубав
која
је
умрла
пре
него
што
се
родила
.
Чар
те
нове
песме
о
једном
кратком
и
пролазном
љубавном
расположењу
,
које
у
себи
садржи
непомућену
васиону
наших
снова
и
жеља
,
тешио
га
је
и
претварао
му
бол
у
мртав
књижевни
модел
,
као
што
природњаку
шпиритус
умртвљава
и
чува
мале
животиње
.
Реч
по
реч
,
стих
по
стих
,
Кремић
је
у
свесци
својих
песама
вајао
један
бледолик
женски
профил
,
један
од
оних
профила
који
сретнемо
на
шеталишту
,
у
железничком
купеу
или
при
чаши
пива
,
и
који
нас
загреје
својом
лепотом
,
узбуди
нам
благе
романтичне
жеље
,
и
напусти
нас
пре
него
што
нам
се
досади
,
те
у
нама
остави
нечег
нежног
,
магловитог
,
лаког
и
блиског
сузама
.
Али
,
српска
литература
не
доби
ову
песму
.
Догађаји
зауставише
младог
песника
у
раду
и
показаше
му
да
шпиритус
није
убио
животињицу
и
да
још
све
није
свршено
.
Једно
јутро
кад
је
ишао
у
редакцију
,
Кремић
сустиже
Зорку
у
оној
споредној
улици
која
води
од
џамије
на
Велику
Пијацу
.
Зорка
је
ишла
са
још
једном
девојком
у
друштву
,
те
Милошу
би
лако
да
је
заобиђе
и
продужи
пут
,
јавивши
јој
се
само
.
Али
га
она
задржа
.
-
Господине
Кремићу
,
имам
нешто
да
вас
упитам
,
-
рече
му
она
,
па
погледавши
у
своју
другарицу
продужи
:
-
Мислим
да
се
познајете
:
госпођица
Љубица
Захарић
,
студенткиња
;
господин
Кремић
,
наш
комшија
...
Знате
,
ви
свакако
идете
често
пута
у
позориште
,
па
вас
молимо
да
нас
поведете
једанпут
.
Госпођица
Љубица
седи
код
нас
...
Али
,
знате
како
је
.
Мајка
не
воли
позориште
,
а
ми
саме
,
девојке
,
нема
смисла
да
идемо
.
-
Драге
воље
,
госпођице
,
-
одговори
Кремић
учтиво
и
одрешито
,
дивећи
се
сам
своме
гласу
.
-
У
суботу
се
даје
Драгана
,
па
ако
хоћете
?
-
Ах
,
то
је
дивно
!
-
Дочека
студенткиња
.
-
Тако
је
жалостивно
.
Баш
вам
хвала
.
-
Ви
сте
гледали
тај
комад
?
Ствар
је
нежна
и
топла
,
-
одговори
Кремић
Љубици
,
и
сусрете
се
са
погледом
Зоркиним
,
једним
од
оних
испитивачких
погледа
којим
жена
хоће
да
у
једном
тренутку
сазна
утисак
који
је
начинила
појава
друге
жене
.
Милош
не
издржа
тај
поглед
,
јер
је
осећао
да
ће
наћи
у
њему
само
своју
слику
,
и
продужи
разлагање
о
овој
француској
драми
.
У
суботу
вече
,
кад
су
били
у
позоришту
,
између
Зорке
и
Милоша
није
се
ништа
нарочито
догодило
,
али
је
млади
песник
осетио
да
се
тада
збио
онај
критични
моменат
од
кога
је
зависило
све
.
Он
је
прошао
и
донео
Милошу
победу
.
Да
,
ништа
се
нарочито
није
десило
:
седели
су
у
партеру
;
између
другог
и
трећег
чина
Милош
је
купио
дамама
бонбоне
,
после
их
је
упознао
са
Драгутином
Ранковићем
;
кад
се
претстава
свршила
,
свратили
су
у
посластичарницу
,
и
,
најзад
,
отишли
кући
...
Има
ствари
на
које
се
човек
увек
може
ослонити
.
Једна
од
њих
јесте
и
осећање
:
оно
је
у
извесним
случајевима
много
сигурније
него
разум
.
Да
,
по
разуму
судећи
,
те
се
вечери
није
ништа
нарочито
десило
,
али
је
Кремић
,
кад
је
допратио
своје
даме
до
њиховог
стана
и
ступио
сам
у
своју
собу
,
осетио
да
се
те
вечери
десило
нешто
што
је
приближило
Зорку
и
њега
тако
близу
,
нешто
што
се
више
није
могло
поправити
,
нешто
тајанствено
и
силно
које
му
није
више
дало
да
стукне
назад
.
Њихов
весео
излазак
из
куће
,
заједничка
места
у
партеру
,
Зоркина
торбица
коју
је
Милош
држао
у
крилу
,
долазак
Драгутина
Ранковића
који
се
Зорки
није
толико
допао
колико
је
Милош
очекивао
,
један
угушен
крик
који
је
Зорка
пустила
кад
драгана
извршује
самоубиство
,
претпролетња
мрачна
ноћ
,
њихово
лагано
отварање
капије
,
ступање
уза
степенице
на
прстима
и
обећање
да
ће
опет
заједно
отићи
у
позориште
-
све
је
то
пунило
Милоша
добром
надом
и
радошћу
од
живота
.
ГЛАВА
ШЕСТА
ДУНАВЕ
,
ДУНАВЕ
,
ТИЈА
ВОДО
ЛАДНА
...
-
Пази
да
се
не
изгубимо
!
-
викну
Кремић
Драгутину
Ранковићу
и
нежно
повуче
Зорку
тамо
где
се
чуо
глас
:
"
Ево
масака
!
"
Полусрушене
куће
Јеврејске
Мале
,
налик
на
варош
коју
су
Турци
опљачкали
,
вечерас
су
биле
оживеле
и
на
себе
узеле
изглед
људских
станова
.
То
је
било
вече
,
једино
вече
у
години
дана
,
кад
београдски
Јевреји
отворено
показују
да
су
живи
,
да
и
они
имају
своје
празнике
,
обичаје
,
и
право
на
живот
.
По
угловима
су
ницале
дотле
невидљиве
кафанице
.
Вечиту
тишину
кривудавих
улица
заменила
је
врева
веселе
гомиле
.
Прозори
,
без
завеса
,
били
су
осветљени
.
Кроз
њих
су
се
виделе
старе
Јеврејке
,
са
широком
пантљиком
око
главе
,
поседале
по
патосу
и
с
цигаром
у
зубима
.
Све
су
капије
биле
отворене
.
Свет
је
улазио
,
излазио
и
шетао
се
по
свим
кућама
као
по
свом
дому
.
Кроз
тиху
ноћ
одјекивала
је
музика
разноврсних
инструмената
.
Поред
циганског
ћеманета
чуле
се
шумадиске
гајде
,
уз
маћедонски
гоч
тресла
је
расходована
војна
банда
.
Из
свих
крајева
Београда
јурио
је
народ
у
ове
тесне
улице
и
гушио
се
,
радознао
да
види
јеврејске
маске
.
-
Гле
,
гле
,
Моше
!
-
викао
је
неко
показујући
једног
Јеврејина
који
је
узео
костим
Краљевића
Марка
из
Народног
позоришта
и
достојанствено
се
шетао
рђавом
калдрмом
.
-
Личи
му
ко
ждребету
кашика
!
Сарике
и
Ребеке
,
дотле
плашљиве
и
ћутљиве
као
камен
,
безбрижно
су
ишле
кроз
народ
,
обучене
у
мушко
одело
,
и
штипале
се
са
првим
који
им
приђе
.
-
Чини
ми
се
да
нисам
у
Београду
,
-
рече
Зорка
Милошу
поверљиво
.
-
Станимо
док
прођу
ове
маске
.
Гле
,
црнци
!
Талас
гомиле
запљускивао
је
све
више
улице
.
Гомила
се
повијала
као
њива
кукуруза
на
јесењем
ветру
.
Ваздух
је
одјекивао
од
песме
и
псовке
,
смеха
и
вриштања
.
-
А
гдје
је
Љубица
?
-
Остала
је
са
Драгутином
,
-
рече
Кремић
Зорки
.
-
А
,
ево
их
.
Љубица
досад
није
видела
јеврејске
маске
,
те
се
са
Зорком
договорила
да
изиђу
то
вече
у
пратњи
Милошевој
.
Кремић
је
позвао
и
Драгутина
,
да
друштво
буде
што
веће
.
Овај
се
дао
дуго
молити
.
Најзад
је
пристао
,
јер
му
се
Љубица
допадала
.
Ранковић
је
донекле
познавао
ову
девојку
са
Универзитета
.
Она
је
те
године
дошла
из
једне
гимназије
из
унутрашњости
и
уписала
се
на
Универзитет
за
француски
језик
и
књижевност
.
Својом
младом
појавом
унела
је
нечег
новог
у
целу
групу
.
У
семинару
је
заструјао
интимнији
живот
.
Студенткиње
су
осетиле
да
ће
им
ова
паланчанка
,
препланулог
лица
и
ђаволастих
очију
,
постати
опасан
конкурент
,
те
су
се
решавале
којем
од
својих
обожавалаца
да
поклоне
своје
срце
,
и
тим
попуштањем
привезивале
за
себе
изабраног
младића
.
Студенти
,
желећи
љубави
и
љубакања
,
примали
су
ове
авансе
као
озебао
сунце
,
предавали
се
целом
душом
усамљеним
шетњама
и
авантури
.
Љубица
је
била
жена
рођена
за
љубав
,
љубав
страсну
и
променљиву
,
жена
,
развијена
и
каприциозна
,
код
које
ништа
није
кадро
да
угаси
тај
пламен
страсти
:
хришћанске
поуке
ни
разочарења
у
животу
,
матерински
позив
ни
старост
.
Њено
источњачко
лице
имало
је
крупне
црте
;
нарочито
су
јој
уста
била
велика
,
те
кад
би
се
човек
у
њу
загледао
,
добро
и
изблиза
,
не
би
могао
рећи
да
је
лепа
.
Али
се
то
ипак
није
видело
из
мрке
боје
њених
образа
и
под
влажном
светлошћу
живих
,
крупних
и
црних
очију
.
Њен
поглед
је
привлачио
човека
топлим
миловањем
;
усне
су
јој
се
црвениле
,
сочне
и
насмејане
,
као
располовљена
јагода
,
а
коса
,
обилата
и
густа
,
окруживала
јој
је
главу
као
ноћ
у
шуми
.
Рамена
су
јој
била
јака
,
груди
као
брдо
и
цела
структура
снажна
и
ухрањена
као
да
је
била
ћерка
једне
од
оних
наших
сеоских
попадија
које
остају
вечито
младе
и
испијају
полиће
пред
механом
.
-
Не
губите
се
!
-
припрети
Зорка
прстом
Драгутину
и
Љубици
,
и
пође
за
Милошем
да
види
црнце
.
Њих
четворо
пробијали
су
се
кроз
гомилу
која
је
плавила
улицу
као
надошла
река
;
несташно
дирали
маске
,
гурали
се
и
смејали
на
најмањи
повод
,
као
и
цео
свет
око
њих
.
Како
су
ове
улице
средњевековног
Београда
биле
одвише
узане
за
толико
народ
,
ова
два
пара
младих
људи
губила
се
често
и
довикивала
.
У
томе
би
се
некоме
од
њих
омакло
да
при
зивкању
не
помене
и
уобичајену
титулу
:
господине
или
госпођице
,
или
да
народске
узвике
:
погле
!
пази
!
претвори
на
ви
.
То
би
им
поново
измамило
буран
смех
и
приближило
их
још
више
једно
другом
.
Они
би
се
узели
за
руке
,
као
да
су
маске
или
пријатељи
од
детињства
,
гурали
се
кроз
свет
,
мешали
се
у
говор
гомиле
,
весело
ступали
по
туђим
кућама
,
изигравали
брата
и
сестру
,
играли
окретне
игре
у
неком
дворишту
,
поплочаном
циглама
,
откривали
лица
маскама
,
дисали
дубоко
и
губили
се
у
свет
и
у
ноћ
.
Око
њих
је
кључало
весеље
,
које
је
извирало
из
песме
,
музике
,
вина
,
гомиле
народа
и
млаке
пролетње
ноћи
.
Било
је
нечега
опојног
у
даху
те
ноћи
,
почетком
марта
,
кад
дувају
јужни
ветрови
,
који
доносе
поздрав
последњег
снега
са
планина
;
кад
је
небо
покривено
топлим
облацима
,
који
се
полагано
крећу
и
сеју
мрак
и
заборав
;
кад
се
природа
буди
,
потоци
жуборе
,
трава
ниче
,
дрвеће
пупи
,
а
тице
свијају
гнезда
и
певају
.
Милош
је
дубоко
осећао
ову
београдску
ноћ
и
сву
сласт
што
ју
је
делио
са
блиским
женским
бићем
,
са
девојком
која
га
је
држала
за
руку
и
поверљиво
му
шапутала
:
-
Хајдемо
даље
,
даље
...
Чини
ми
се
да
ово
није
Београд
.
Кад
је
дошао
на
крај
Јеврејске
Мале
,
Кремић
се
није
зауставио
него
је
продужио
да
иде
даље
неким
прашљивим
путем
око
кога
није
више
било
кућа
.
Он
није
марио
што
је
изгубио
остало
друштво
.
Довољна
му
је
била
ова
пријатељица
,
лака
као
птица
,
и
ова
ноћ
,
широка
и
млака
,
мила
и
наклоњена
,
што
се
изливала
на
њих
двоје
као
балсам
живота
,
претварала
Београд
у
Витлејем
,
и
певала
младом
човеку
да
је
на
земљи
срећа
,
а
на
небу
радост
.
Зорка
је
ишла
,
послушна
као
јагње
,
наслоњена
на
његову
десну
руку
.
Пут
је
био
прав
и
усамљен
.
Око
њих
је
била
ноћ
црна
и
тишина
дубока
.
Тек
кад
дођоше
на
саму
дунавску
обалу
,
приметише
једну
широку
угашену
масу
,
из
које
су
избијали
пламени
језичци
.
То
су
се
дунавски
таласи
дизали
и
спуштали
,
озарени
неким
сакривеним
светлилом
.
Под
њиховим
ногама
шкрипао
је
шљунак
.
Кад
стигоше
на
обалу
,
они
се
пустише
без
речи
и
седоше
на
један
изврнут
чамац
.
Јужни
ветар
млако
их
је
миловао
по
лицу
.
Однекуд
је
долазио
мирис
на
смолу
и
пупољке
од
врбе
.
Далеко
,
са
друге
стране
Дунава
,
светлуцала
је
ватра
у
некој
царинској
стражари
.
Још
даље
,
улево
,
дрхтали
су
електрични
лампиони
на
земунском
кеју
.
Зорка
је
била
спустила
руке
у
крило
и
посматрала
један
облак
,
који
је
рубила
све
више
једна
сребрна
врвца
.
Црне
дунавске
воде
виделе
су
се
све
више
.
Милош
пак
био
се
поднимио
на
десну
руку
и
,
гледајући
у
крај
обале
,
предавао
се
сав
своме
неодређеном
осећању
,
помешаном
од
среће
и
бола
.
-
На
шта
мислите
,
господине
Милошу
?
-
упита
га
Зорка
тихим
гласом
,
као
да
се
бојала
да
не
отера
овај
лаки
ноћни
чар
који
их
је
окружавао
.
-
То
је
тешко
рећи
,
-
одговори
Кремић
замишљено
.
-
Гледам
ову
обалу
и
пада
ми
на
ум
једно
поређење
.
Река
рони
земљу
на
једном
месту
,
а
на
другом
се
повлачи
;
обала
се
мења
непрестано
и
кривуда
на
сваком
кораку
.
Ипак
,
људи
цртају
ове
обале
и
верују
да
оне
изгледају
тако
.
Наши
осећаји
ми
личе
на
ове
обале
,
кривудаве
и
искидане
.
Они
расту
и
смањују
се
,
дижу
се
и
падају
;
ничег
јасног
,
а
човек
их
изражава
и
саопштава
другим
,
не
марећи
да
ли
је
то
тачно
и
исправно
.
Сакривени
месец
је
рубио
облак
,
иза
кога
је
стајао
,
све
више
.
Његова
бела
светлост
се
ширила
постепено
,
те
се
небо
указивало
као
неки
далеки
пропланак
,
по
коме
се
просуло
стадо
ситних
облака
.
Светла
срма
се
спуштала
на
земљу
,
будећи
ноћни
ваздух
и
осветљавала
воду
,
која
је
личила
на
поцрнели
никал
.
Шљунак
се
беласао
.
Једна
група
збијених
врба
указивала
се
поред
њих
и
изгледала
као
да
се
пропиње
да
их
види
.
Зорка
је
седела
близу
Милоша
.
Са
плашљивим
и
дирљивим
дивљењем
,
она
је
слушала
младог
песника
као
да
је
хтела
попити
речи
док
су
му
још
дрхтале
на
уснама
.
Ноћ
је
била
изазивала
свеже
руменило
на
бледоликим
образима
младе
жене
,
а
јужни
ветар
је
завлачио
своје
младе
пипке
у
њену
косу
и
од
кестењастих
праменова
правио
романтичан
оквир
њеним
руменим
јагодицама
.
Милош
је
узе
за
руку
.
Она
је
не
повуче
него
се
зарумени
још
више
,
подиже
главу
ка
небу
,
где
се
сребрн
месец
крио
иза
облака
,
и
остаде
тако
,
изгубљена
,
изван
света
,
као
да
је
слушала
неку
арију
која
јој
се
допада
.
-
А
на
шта
мислите
ви
?
-
упита
је
Кремић
.
Зорка
се
благо
трже
и
Милоша
погледа
са
осмехом
на
уснама
.
У
овом
укрштању
њихових
погледа
,
бржем
од
пуцња
,
њене
црне
зенице
,
као
вода
у
Дунава
,
биле
су
се
осветлиле
исто
тако
од
неког
скривеног
извора
светлости
и
преливале
се
у
метал
,
док
се
њено
лице
руменело
све
до
слепих
очију
и
гргуравих
праменова
косе
.
Милош
је
тада
био
најближе
до
оног
идеала
љубави
који
је
стварао
у
свом
усамљеном
животу
.
Јасно
је
видео
тражену
срећу
како
му
се
приближује
и
додирује
га
својим
тајанственим
крилима
.
Али
,
зашто
је
он
оклевао
тога
тренутка
,
зашто
се
уздржавао
,
чега
се
бојао
?
Он
је
испустио
Зоркину
руку
коју
је
држао
,
поново
је
поднимио
и
гледао
у
изрецкану
обалу
Дунава
.
Срећа
долази
изненадно
;
она
се
рђаво
подудара
са
обичним
животом
;
она
притиском
збуњује
човека
.
Они
осташе
тако
ћутљиви
,
непокретни
и
стрепећи
од
онога
што
ће
им
донети
идући
минут
.
Оба
млада
створа
беху
обуставили
своју
вољу
и
напрегли
сва
своја
чула
,
као
да
је
њихова
судбина
зависила
од
неког
трећег
.
Месец
је
и
даље
марљиво
рубио
облаке
,
Дунав
се
пресијавао
,
јужни
ветрови
пиркали
,
таласи
љубакали
обалу
,
а
из
дна
земљиних
груди
допирао
је
ритам
једног
великог
и
спокојног
дисања
.
Наједанпут
,
ту
чаробну
тишину
нарушише
људски
кораци
.
Милош
и
Зорка
скочише
у
исти
мах
као
да
их
је
неко
хтео
да
затече
на
рђавом
делу
.
Шум
се
приближавао
из
велике
даљине
.
У
тихој
ноћи
одјекивао
је
бат
човечјих
ногу
.
-
Не
бој
се
!
-
први
се
ослободи
Милош
и
несвесно
пређе
на
ти
.
-
Има
их
више
.
То
су
свакако
финанси
.
-
Хајдемо
кући
!
-
промуца
Зорка
,
пребледела
од
изненадног
страха
.
Тек
тада
Кремић
виде
како
је
био
близу
среће
.
Сад
му
се
она
измицала
брзо
као
што
је
и
дошла
.
И
као
да
хтеде
ухватити
ту
срећу
,
он
пружи
руке
,
ухвати
се
око
Зоркиног
паса
и
наже
се
да
јој
притисне
пољубац
на
њене
пребледеле
усне
.
Она
се
трже
,
и
оном
инстинктивном
окретношћу
коју
је
природа
дала
жени
ради
одбране
,
истави
оба
длана
пред
своје
лице
.
Пољубац
паде
на
меке
завојице
шаке
,
на
оне
тајанствене
шаре
по
длану
из
којих
се
чита
судбина
.
Тај
је
пољубац
био
горак
и
сладак
,
нешто
што
заноси
,
што
опија
и
боли
,
као
чаша
напуњена
шампањем
и
сузама
.
-
Не
,
немој
!
...
Хајдемо
кући
!
...
Ево
,
иде
неко
!
-
рече
му
Зорка
благо
,
као
да
се
хтела
извинити
за
срећу
коју
му
крати
,
и
изви
се
из
његовог
загрљаја
.
Шум
се
приближавао
све
више
.
Већ
се
јасно
познавале
две
људске
прилике
.
То
нису
били
финанси
.
То
је
био
још
један
заљубљен
пар
,
који
је
био
пошао
њиховим
путем
.
На
запрепашћење
свију
четворо
,
они
се
познадоше
.
Први
се
освести
Ранковић
и
рече
Милошу
и
Зорки
,
да
би
забашурио
свој
траг
:
-
А
где
сте
ви
?
Тражили
смо
вас
по
целој
Мали
.
Још
нам
је
само
остало
овде
да
вас
потражимо
.
Али
,
зловоља
и
жалба
за
пропалом
самоћом
,
која
је
јасно
била
исписана
по
Љубичином
лицу
,
сведочила
је
противно
.
ГЛАВА
СЕДМА
ДУГ
ПОЉУБАЦ
Они
нису
заказивали
састанке
,
па
ипак
су
се
састајали
све
четворо
,
готово
сваки
дан
.
То
је
било
обично
пред
вече
.
Љубица
је
после
школе
силазила
кући
и
узимала
са
собом
Зорку
под
ма
каквим
изговором
.
Онда
би
изишле
на
Мали
Калимегдан
и
селе
на
једну
клупу
,
на
оном
вештачком
брегу
који
је
подигнут
у
дну
парка
према
Кнез
Михаиловом
Венцу
.
Дотле
би
се
нашли
Милош
и
Драгутин
,
прошли
би
једанпут
кроз
Кнез
Михаилову
улицу
и
Велики
Калимегдан
,
па
би
се
онда
спустили
на
Мали
Калимегдан
оном
стазом
која
води
поред
градског
платна
,
посматрали
неко
време
љуљашке
и
остале
забаве
за
децу
,
куварице
и
војнике
,
узели
једну
стазу
која
се
од
главне
одваја
удесно
,
спустили
се
низ
мале
степенице
,
начињене
од
трошног
ташмајданског
камена
,
које
воде
у
дубину
парка
,
тек
једва
пошумљену
,
и
по
тим
уским
,
неугаженим
стазама
дошли
до
клупе
,
где
су
их
већ
очекивале
две
њихове
познанице
.
Између
ова
два
друга
,
који
су
дотле
поверавали
један
другом
своје
најтананије
осећаје
,
никад
се
сад
није
заподевало
питање
о
мислима
које
су
гајили
према
овим
двема
девојкама
што
су
их
чекале
.
Они
су
осећали
да
је
то
место
најболније
код
човека
.
и
бојећи
се
неспоразума
и
нехотичних
увреда
,
избегавали
су
пажљиво
сваки
разговор
о
Зорки
или
Љубици
,
мада
је
,
и
једном
и
другом
,
било
најслађе
говорити
о
овим
двема
другарицама
.
Кад
се
баш
није
могао
избећи
овај
разговор
,
млади
пријатељи
говорили
су
полако
,
одмерено
,
са
највећим
тактом
и
уз
имена
ових
својих
познаница
додавали
титулу
госпођице
.
Кремићу
се
Љубица
није
у
свему
допадала
,
али
,
ипак
,
никад
не
би
споменуо
Драгутину
о
њеном
паланачком
укусу
да
шта
црвено
прикачи
на
своју
тоалету
,
а
ни
Драгутин
није
правио
ни
најмању
алузију
на
Зоркине
године
.
Чак
су
ишли
дотле
да
је
Милош
узносио
Љубицу
на
рачун
Зорке
,
а
Ранковић
му
се
противио
и
хвалио
Зорку
на
рачун
Љубице
.
Ма
како
да
се
нису
заказивали
,
састанци
на
Малом
Калимегдану
били
су
потајни
.
То
се
видело
по
месту
које
су
били
изабрали
у
дну
парка
,
које
не
посећује
нико
други
до
каква
гувернанта
Немица
или
кратковид
пензионер
.
Тај
део
Кнез
Михаиловог
Венца
био
је
тако
исто
пуст
,
остављен
корову
и
самом
себи
од
саобраћаја
и
општине
.
Улица
је
била
нерегулисана
,
без
калдрме
;
трава
је
по
њој
расла
у
изобиљу
.
Па
и
саме
куће
,
које
су
биле
подигнуте
само
са
једне
стране
улице
,
изгледале
су
напуштено
и
без
људи
.
Ролетне
су
биле
готово
увек
спуштене
на
њиховим
прозорима
.
Тамо
где
је
којим
чудом
прозор
био
отворен
рогушио
се
луксузан
намештај
,
чамотан
и
празан
.
Тек
из
једне
новосазидане
куће
,
у
сецесионистичком
стилу
и
са
позлаћеним
орнаментима
сунца
које
се
рађа
,
чули
су
се
несигурни
тонови
гласовира
,
на
којем
је
једна
млада
жена
разбијала
своју
досаду
.
Зорка
и
Љубица
устајале
су
чим
су
им
се
приближавали
два
пријатеља
,
проговорили
би
коју
реч
,
смејући
се
без
повода
,
и
сви
заједно
спуштали
су
се
поред
Општинске
Баште
ка
Дунаву
.
Та
огромна
и
тамна
маса
воде
,
која
се
достојанствено
ширила
између
две
обале
и
државе
,
имала
је
нарочиту
привлачну
моћ
на
ова
два
заљубљена
пара
.
Висок
хоризонт
који
је
почињао
да
се
шири
од
београдског
гребена
и
вишњичких
брда
хитао
је
у
бескрај
банатске
равнице
,
пуне
озеленеле
шуме
и
ритова
,
чија
је
затворено
зелена
и
бујна
боја
пријатно
одскакала
од
наше
обале
,
рапаве
и
голетне
.
По
бистром
ваздуху
изнад
воде
губили
се
сиви
праменови
дима
,
заостали
иза
једног
пароброда
који
се
већ
изгубио
на
хоризонту
.
У
огромни
видик
штрчали
су
многобројни
фабрички
димњаци
на
нашој
страни
,
као
неке
црне
и
витке
шимере
,
које
су
јогунасто
ишле
у
небо
и
поносно
висиле
изнад
своје
земље
.
Нешто
натчовечно
и
материјално
,
а
у
исти
мах
видљиво
и
јако
,
лелујало
се
између
ових
црних
димњака
,
ширило
се
по
нашем
хоризонту
,
смејало
се
свему
што
је
људско
и
извештачено
,
и
одушевљавало
на
борбу
и
крв
,
на
љубав
и
жртве
.
Нехотимичним
покретом
,
Милош
би
стао
поред
Зорке
,
а
Драгутин
до
Љубице
.
И
тада
би
силазили
,
не
марећи
што
су
се
спотицали
по
јендецима
и
рупама
од
отврдлог
блата
,
и
смејући
се
кад
би
се
ко
од
њих
закачио
за
живу
ограду
Општинске
Баште
.
Пред
њима
је
била
широка
пољана
,
Дунав
,
пучина
од
ваздуха
,
љубав
и
вечност
.
И
уколико
су
више
силазили
,
све
је
један
пар
више
измицао
,
а
други
застајкивао
,
све
се
младић
више
примицао
девојци
,
глас
био
дрхтавији
,
смех
нервознији
а
поглед
светлији
.
Кад
би
већ
далеко
одмакли
од
вароши
и
туђих
радозналих
погледа
,
младићи
би
једним
нежним
покретом
,
који
се
може
извести
само
у
двадесетим
годинама
,
узимали
своје
даме
испод
руке
,
онако
...
без
питања
,
усред
разговора
о
безначајним
питањима
,
и
слатко
нагнути
на
десну
страну
,
продужили
ићи
,
све
напред
,
без
циља
,
без
свести
.
Тек
би
се
зауставили
на
дунавској
обали
.
Ту
су
се
састајали
,
сви
четворо
,
терали
детињасте
шале
,
прскали
се
водом
,
гурали
једно
друго
у
реку
,
претили
самоубиством
,
и
шегачили
се
на
рачун
смрти
.
Али
су
дани
били
још
кратки
,
они
млаки
дани
половином
марта
кад
сунце
већ
залази
око
шест
сати
,
и
мрак
их
је
изненађивао
,
брз
мрак
који
се
јављао
са
торлачких
висова
.
Они
су
се
тада
невољно
окретали
Београду
,
који
се
већ
,
са
Општом
Државном
Болницом
и
Универзитетом
,
завијао
у
таму
и
ноћ
.
Они
би
тада
ударили
преко
баштованџиница
,
и
заобилазили
што
више
само
да
дуже
остану
насамо
.
Тада
би
се
понављала
стара
игра
:
младић
је
узимао
своју
девојку
испод
руке
,
нежно
би
се
нагињао
на
њену
страну
и
говорио
јој
о
безначајним
стварима
.
Ове
наивне
шетње
,
у
знаку
идиле
,
поновиле
су
се
неколико
пута
не
мењајући
ништа
у
односима
између
Зорке
и
Милоша
.
Ипак
се
не
може
рећи
:
баш
ништа
.
Строг
посматрач
могао
је
приметити
да
Милошева
рука
привлачи
све
више
руку
младе
жене
,
и
да
је
песниково
срце
све
топлије
од
овог
додира
.
Кремић
није
више
ништа
желео
.
Тај
лаки
додир
женског
бића
испуњавао
му
је
све
негдашње
фантастичне
снове
и
пусте
жеље
.
Он
му
је
надокнађивао
све
муке
које
би
претурио
тога
дана
.
После
те
шетње
,
осећао
се
весео
и
одушевљен
,
као
после
доброг
ручка
.
-
Нека
ово
потраје
увек
,
-
говорио
је
он
себи
,
кад
се
враћао
са
Зорком
у
варош
.
-
Ја
јој
ништа
више
не
тражим
.
Али
,
из
полутамног
Београда
,
по
коме
се
палиле
електричне
сијалице
,
ругало
се
овим
његовим
мислима
нешто
себично
,
пакосно
и
ружно
,
а
јасно
као
земља
,
убедљиво
као
судбина
,
и
шаптало
му
:
-
Пољуби
је
...
Пољуби
је
!
Једне
вечери
,
при
повратку
,
кад
је
Драгутин
већ
био
далеко
одмакао
са
Љубицом
и
кад
је
из
свију
крајева
Београда
звонио
тај
досадни
шапат
:
"
Пољуби
је
...
пољуби
је
!
...
"
.
Милош
се
обрати
Зорки
,
као
да
је
хтео
сузбити
тај
шапат
.
-
Штета
...
-
Рече
јој
,
-
штета
што
прекидамо
шетњу
сад
кад
је
најлепша
.
-
Мајка
једва
и
оволико
допушта
,
јер
мисли
да
сам
с
Љубицом
у
Кнез
-Михајловој
улици
.
А
да
до
мене
стоји
...
-
одговори
Зорка
са
једном
нехотичном
благошћу
у
гласу
и
замисли
се
.
-
Шта
бисте
радили
?
-
запита
је
Милош
,
а
шапат
се
понови
:
"
Пољуби
је
...
пољуби
је
!
"
-
Да
,
шта
би
радила
?
-
поново
је
упита
Милош
и
погледа
је
једним
упитним
погледом
.
У
том
погледу
било
је
нечег
наивног
,
неодлучног
,
дечјег
и
онога
што
постоји
у
физиономијама
извесних
људи
за
које
се
каже
,
чак
и
кад
су
претурили
тридесету
:
"
Како
је
млад
!
"
Зорка
застаде
пред
тим
погледом
и
не
могаде
задржати
дубок
уздах
који
јој
се
претвори
у
речи
:
-
Зашто
ниси
старији
још
коју
годину
!
Милоша
изненади
овакав
одговор
.
Зорка
је
била
увек
донекле
предана
у
себе
саму
.
У
целој
њеној
виткој
особи
било
је
нечег
озбиљног
,
поноситог
,
нечега
што
се
наслеђује
,
остатак
неке
јаке
и
енергичне
расе
.
Сад
се
пак
она
приказа
Кремићу
скрушена
,
пуна
једне
болне
резигнације
и
тако
лепа
у
својој
скрушености
,
као
тица
која
се
мрзне
.
Он
осети
у
њој
једну
природу
тако
сличну
својој
,
природу
дубоку
и
осетљиву
,
предодређену
за
патњу
.
Он
је
узе
и
за
другу
руку
.
Пред
њих
се
спуштала
ноћ
,
тишина
,
бездан
.
Бледи
пламенови
једне
партије
Дунава
,
која
се
светлуцала
негде
око
Карабурме
,
изумирали
су
као
сфера
једне
мртве
звезде
.
Пролистале
гране
од
врба
и
неједнаки
плотови
пружали
су
се
у
ваздух
као
црне
утваре
.
Њихова
узбуђена
лица
освежавао
је
један
поветарац
.
Једно
јато
жаба
крештало
је
у
некој
бари
.
Зорка
не
трже
своју
руку
.
Лагано
,
неосетно
,
она
је
следовала
једом
општем
покрету
Милошеве
снаге
.
Њена
сразмерна
дјевојачка
биста
,
са
пуно
оне
болне
резигнације
,
нагињала
се
у
загрљај
,
и
њене
усне
,
румене
од
грознице
,
отворише
се
,
као
љубичица
под
млаким
притиском
једног
пољупца
.
Њихове
усне
биле
су
се
среле
.
Узбуђење
је
било
толико
јако
да
су
се
оне
прилепиле
,
остале
тако
приљубљене
једне
уз
друге
.
Очију
изгубљених
у
бесконачност
,
руку
раширених
,
и
готови
да
се
понова
стегну
,
Милош
и
Зорка
остајали
су
ту
,
неми
,
у
екстази
једног
пољупца
који
се
није
свршавао
.
Они
су
мешали
свој
дах
,
нешто
убрзан
,
и
дрхтали
као
у
грозници
.
Они
су
осећали
да
су
без
снаге
да
прекину
свој
загрљај
,
и
нису
желели
ништа
више
од
овог
другог
пољупца
.
Писак
једне
фабрике
опомену
их
да
је
време
да
иду
кући
.
Они
пођоше
,
несвесно
,
не
одвајајући
још
усну
од
усне
.
На
сваком
кораку
су
застајали
и
понављали
овај
дуги
,
дубоки
и
устрептали
пољубац
,
прекидајући
га
само
кад
им
је
нестајало
ваздуха
.
ГЛАВА
ОСМА
.
ПАД
.
Кад
би
неки
докон
Немац
хтео
да
од
љубави
начини
науку
,
Милош
и
Зорка
би
му
могли
открити
читаву
скалу
пољубаца
.
Јер
има
пољубаца
и
пољубаца
.
Они
зависе
од
воље
с
којом
се
дају
,
од
осетљивости
места
на
које
падају
и
начина
на
који
се
чине
или
примају
.
Та
скала
почиње
од
благог
грљења
стаса
и
лаког
додира
усана
,
па
се
свршава
пољупцем
где
се
тело
у
тело
упија
,
где
једне
груди
дишу
ваздухом
других
,
усне
бледе
од
грчевитог
притиска
,
глава
тоне
у
несвест
,
мисао
се
губи
и
цело
биће
обамире
од
неког
ужасног
и
слатког
умора
.
Ови
пољупци
су
постали
убрзо
насушна
потреба
Милошева
,
које
се
више
није
могао
одрећи
.
Он
је
вребао
сваку
згодну
прилику
где
је
могао
загрлити
своју
драгану
;
чак
и
под
највећом
опасношћу
да
их
ко
не
угледа
.
-
И
ја
волим
ове
пољупце
као
да
сам
девојчица
,
-
говорила
је
Зорка
,
као
да
се
хтела
оправдати
пред
Милошем
,
привијала
се
уз
њега
целим
својим
телом
и
подносила
му
своје
отворене
усне
као
путир
,
пун
опојног
љубавног
пића
.
Ова
два
велика
детета
сркала
су
ово
пиће
облапорно
као
алкохолик
који
хоће
да
надокнади
дане
проведене
у
азилу
.
Не
водећи
рачуна
куд
их
може
одвести
њихова
несмишљена
љубав
,
они
су
насељавали
својим
пољупцима
сва
места
где
су
могли
остати
насамо
.
Љубили
су
се
по
оним
улицама
које
су
никле
саме
,
између
Дома
Светог
Саве
и
дунавске
обале
,
пустим
као
сокаци
по
паланкама
,
где
по
капијама
спавају
мачке
и
по
калдрми
се
забављају
голубови
.
За
њихове
пољупце
знало
је
дрвеће
засађено
по
Душановој
улици
,
које
је
бацало
мршаву
сенку
по
песковитом
тротоару
.
Они
су
се
грлили
и
у
својој
улици
,
сакривени
иза
једне
колибе
за
електричну
инсталацију
.
Па
и
на
својој
капији
,
степеницама
и
у
трему
,
они
су
грабили
оне
кратке
моменте
кад
нико
не
иде
,
и
приближавали
своје
усне
,
дрхтећи
од
страха
да
их
ко
не
изненади
и
топећи
се
од
милине
ових
отетих
пољубаца
.
Од
тих
дугих
,
продужаваних
и
понављаних
пољубаца
па
до
у
грех
,
само
је
један
корак
.
Милош
је
то
осећао
добро
,
али
није
имао
довољно
воље
да
се
одрече
сласти
коју
су
му
пољупци
давали
,
и
да
потпомогне
племените
напоре
које
је
Зорка
каткад
чинила
да
се
отресе
овог
пијанства
.
-
Шта
ја
ово
радим
!
-
прекоревао
је
он
себе
у
тим
тренуцима
и
зарицао
се
да
ће
се
поправити
.
Али
,
једна
тајанствена
сила
инсталисана
је
у
души
поред
воље
и
ратује
са
овом
.
И
Милош
,
чим
би
видео
Зорку
,
њене
влажне
и
дубоке
очи
,
које
су
га
гледале
са
много
слатке
и
сетне
љубави
;
њене
румене
усне
,
које
су
певале
песму
жељи
и
заносу
;
њен
витки
стас
,
који
се
измицао
посматрачевом
погледу
,
и
танани
струк
,
пун
мекоте
и
женскости
,
губио
је
главу
и
предавао
се
судбини
,
која
му
је
тада
изгледала
лепа
и
великодушна
.
Недеље
,
месеци
,
године
пролазе
,
за
које
време
два
људска
бића
иду
свако
својим
путем
.
Логика
случаја
доводи
их
једно
пред
друго
.
Они
се
погледају
очи
у
очи
.
Њихови
се
путеви
сједињују
.
Сваки
тренутак
и
свака
ситница
приближују
срце
срцу
док
не
наступи
велики
моменат
љубави
,
кад
се
голотиња
открива
и
другарица
постаје
метреса
.
То
се
догодило
крајем
марта
,
једног
поподнева
,
кад
је
ваздух
био
жут
као
бакар
,
а
природа
тиха
и
свечана
да
се
човеку
непрестано
чинило
да
је
празник
мада
је
био
радни
дан
.
Милош
је
био
дошао
кући
,
као
и
обично
,
после
ручка
,
јер
поподне
није
радио
у
редакцији
,
и
легао
да
се
одмори
.
Заваљен
на
један
отоман
од
старинског
турског
цица
,
са
шарама
које
нису
личиле
ни
на
шта
,
он
је
читао
једног
од
наших
покрајинских
приповедача
у
моди
,
и
не
налазећи
у
њему
што
су
критичари
проналазили
,
остајао
је
хладан
и
продужавао
читање
тих
редова
,
написаних
у
дијалекту
,
тек
као
забаву
за
очи
.
Очекивао
је
да
му
сан
падне
на
трепавице
.
И
сан
је
долазио
,
али
од
оних
лаких
снова
као
у
железници
,
где
човек
не
зна
да
ли
спава
или
је
будан
.
С
часа
на
час
отварао
је
очи
и
бесмислено
гледао
у
таваницу
,
по
којој
су
љуске
од
креча
и
пукотине
правиле
чудне
контуре
неких
крилатих
животиња
.
Долазила
му
је
воља
да
пуши
,
али
је
у
жилама
осећао
малаксалост
и
умор
,
прве
дарове
пролећа
,
те
га
је
мрзело
да
спусти
руку
на
под
и
напипа
табакеру
.
Најзад
,
кад
се
на
то
решио
,
сан
је
био
већ
сасвим
одбегао
,
те
се
Кремић
лепо
диже
и
посади
на
отоман
,
косе
разбарушене
и
леђа
наслоњених
на
дувар
.
Осећао
је
страшну
досаду
.
Чак
му
и
цигарета
није
пријала
.
У
кући
је
било
све
мирно
,
као
у
цркви
.
Бабица
,
његова
газдарица
,
била
је
још
јутрос
изишла
,
и
ко
зна
да
ли
ће
се
и
ноћас
вратити
.
За
шетњу
са
Зорком
било
је
још
рано
.
Да
изиђе
у
варош
,
знао
је
да
је
цео
свет
заузет
,
и
у
кафани
би
још
више
зевао
.
Бацио
је
цигарету
на
плех
поред
пећи
и
дигао
се
да
отвори
прозор
.
Споља
га
је
запахнуо
влажан
ваздух
који
је
мирисао
на
нову
траву
.
Пред
његовим
очима
гурило
се
неколико
радничких
станова
и
зјапио
један
заграђен
плац
,
пун
старе
гвожђарије
.
Иза
те
човечје
беде
и
прљавштине
ширила
се
Јалија
,
сва
зелена
.
Од
ње
се
пуштао
бескрајан
видик
,
као
над
океаном
,
који
је
гутао
широку
траку
Дунава
,
његова
пошумљена
острва
,
мирне
белуцаве
рукаве
и
ритове
,
обрасле
у
бледу
трску
.
На
самој
ивици
хоризонта
,
далеко
тамо
на
северу
,
смешило
се
једно
чисто
банатско
село
,
а
доле
у
дну
,
камо
је
текла
сва
дунавска
вода
,
назирала
се
у
сивини
даљине
два
готска
торња
некакве
цркве
у
Панчеву
.
Обухвативши
једним
погледом
цео
тај
видик
,
Милош
спусти
очи
на
улицу
и
примети
једну
старицу
у
блузи
од
кадифе
са
шеширом
од
црних
шљокица
како
замаче
за
угао
ка
Шондиној
фабрици
.
Он
позна
госпа
-
Селену
.
Мислећи
на
њу
,
лагано
му
дође
мисао
да
је
Зорка
сама
и
да
могу
провести
који
тренутак
заједно
.
Уколико
му
је
та
мисао
сазревала
у
глави
,
утолико
се
он
брзо
облачио
и
хитао
да
изиђе
на
трем
.
Кад
изађе
напоље
,
неодлучно
застаде
на
кућном
прагу
.
Двориште
је
било
мирно
.
На
прозорима
се
није
видело
живе
душе
.
Сва
су
врата
била
затворена
.
Само
један
пас
сунчао
се
на
калдрми
,
опруживши
реп
и
ноге
,
као
да
је
цркао
.
Нека
загонетна
тишина
изилазила
је
из
ових
затворених
станова
и
у
ваздуху
се
чуло
неко
натприродно
зујање
.
Кремић
не
смеде
поћи
ка
Зоркиним
вратима
.
Бојао
се
да
јој
није
тамо
Љубица
или
која
беспослена
сусетка
.
Томе
страху
придружавала
се
ова
тишина
,
а
оно
натприродно
зујање
обавијало
се
око
њега
,
као
летеће
паучине
у
пољу
,
и
шаптало
му
:
-
Куда
ћеш
несретниче
?
У
том
тренутку
отворише
се
врата
на
Зоркином
стану
,
и
на
своје
изненађење
,
Милош
угледа
бледу
девојку
,
са
очима
црним
као
вода
у
сенци
врба
.
Каква
ли
је
чудна
рука
извела
оба
ова
створа
и
сама
им
приредила
састанак
усред
потпуне
напуштености
ове
велике
куће
?
Каква
ли
је
то
фатална
сила
што
станује
поред
наше
воље
,
побеђује
је
,
и
гура
нас
на
непознати
пут
судбине
,
сила
што
нам
приређује
смртоносне
катастрофе
,
да
нам
после
принесе
кондир
са
животним
напитком
,
благи
мелем
нашим
ранама
?
Окрећући
се
да
је
нико
не
види
,
и
тако
стављајући
цело
своје
женско
тело
у
покрет
,
она
притрча
Милошу
и
обеси
му
се
о
врат
.
Млади
човек
је
обухвати
око
паса
,
и
осећајући
под
својим
пазухом
устрептале
женске
груди
,
он
је
привуче
свом
снагом
уза
се
,
и
гласом
који
је
дрхтао
од
узбуђења
испрекидано
јој
прошапта
:
-
Хајдемо
код
мене
.
-
Не
,
никада
!
-
трже
се
Зорка
уплашено
.
Али
се
Милош
савлада
донекле
,
поста
смирен
као
јагње
,
погледа
је
право
у
очи
и
,
не
мислећи
ништа
рђаво
,
искрено
рече
:
-
Хајде
да
ми
видиш
собу
.
Веруј
ми
,
нећу
ти
ништа
учинити
;
ја
сам
бољи
него
што
ти
мислиш
.
Да
,
млади
песник
био
је
тада
праведнички
искрен
,
али
је
његов
глас
,
упркос
његовој
вољи
,
дрхтао
и
одавао
унутарњу
смутњу
.
-
Ако
нас
ко
види
?
-
упита
она
поверљиво
.
-
Нико
нас
неће
видети
-
тврдио
је
Кремић
.
-
Сви
су
на
раду
.
Моја
газдарица
не
долази
преко
дана
.
А
госпа
Селена
је
изишла
у
варош
,
видео
сам
је
...
Хајде
!
И
он
је
благо
повуче
ка
вратима
.
Зорка
корачи
два
корака
,
али
се
трже
опоменута
једним
од
оних
тамних
унутарњих
предосећаја
што
нас
боцну
у
извесним
тренуцима
.
Једна
мува
прозуја
поред
њих
.
Пас
у
дворишту
мрдну
репом
.
Негде
у
даљини
залупише
врата
.
Зорка
покуша
да
истргне
руку
из
Милошева
загрљаја
и
да
побегне
.
-
Не
,
нећу
...
не
могу
,
не
смем
,
-
бранила
се
онда
.
-
Ја
осећам
између
нас
нешто
мрачно
што
ме
плаши
.
Ах
,
пусти
ме
,
молим
те
.
-
Не
,
лудице
моја
,
-
тепао
јој
је
Милош
,
и
љубио
ју
је
у
врат
и
у
лице
.
-
Шта
ти
је
данас
?
Што
се
бојиш
?
Он
најзад
успе
да
је
превуче
преко
прага
,
па
је
онда
пусти
слободну
.
Учинивши
овај
први
корак
,
Зорка
се
предаде
вољи
Милошевој
и
пође
са
њим
,
руку
испружених
и
очију
отворених
,
као
месечарка
.
Кад
дође
у
собу
и
виде
да
јој
Милош
ништа
неће
,
она
се
ослободи
.
Она
никад
није
била
у
тој
соби
,
те
се
интересовала
за
сваку
стварчицу
која
је
испуњавала
стан
њеног
драгана
.
Загледала
је
у
књиге
,
набацане
на
једном
орману
.
Посматрала
је
фотографије
по
зиду
.
Погађала
која
је
то
жена
што
је
личила
на
Милоша
,
обучена
у
српску
ношњу
,
са
тепелуком
и
либадетом
,
и
,
ненавикла
на
позу
,
унезверено
гледала
са
своје
мале
фотографије
,
те
се
њене
благе
материнске
црте
још
јаче
испољавале
.
Зорка
је
откривала
разне
карте
са
сликама
,
посетнице
с
непознатим
именима
и
забачене
бројеве
Препорода
,
у
којима
су
изишле
Милошеве
песме
.
Питала
га
је
за
његову
мајку
,
за
кућу
,
и
ту
далеку
паланку
,
омрзнуту
од
Београђана
.
Милош
јој
је
одговарао
кратко
,
вукао
је
благо
на
диван
поред
себе
,
и
својим
уснама
покривао
њена
малена
уста
која
су
чаврљала
којешта
.
Пољупци
су
падали
,
најпре
лаки
и
суви
,
а
после
све
тежи
,
дужи
и
влажнији
,
праћени
с
Милошеве
стране
миловањем
све
страснијим
и
слободнијим
.
Зорка
се
бранила
у
пола
снаге
,
и
полако
се
подавала
том
слатком
миловању
усне
и
прстију
које
ју
је
опијало
као
неко
заслађено
пиће
,
доводило
је
у
усхићење
,
пунило
је
храброшћу
и
вукло
њену
малу
главу
у
неки
дим
и
маглу
.
И
ова
два
велика
детета
,
уверена
у
своју
јаку
вољу
и
добре
намере
,
клизали
су
се
све
више
ка
граници
са
које
се
даље
не
може
тргнути
.
У
једном
тренутку
,
Милош
је
био
обавио
једним
погледом
целу
своју
саучесницу
.
Ако
је
цивилизован
човек
оклевао
пред
скрупулом
,
ово
оклевање
није
спречавало
дивљака
који
дрема
у
нама
свима
.
Кад
је
све
било
доцкан
,
свест
се
наједаред
вратила
.
Зорка
је
скочила
као
рањена
,
једним
покретом
се
бацила
на
столицу
и
,
наслонивши
лактове
на
сто
,
заронила
је
главу
ћутећи
.
Неколико
тренутака
,
дугих
,
мучних
и
свирепих
,
прођоше
,
а
она
је
седела
непрестано
тако
,
укочена
,
скамењена
и
не
пуштајући
гласа
од
себе
.
-
Зоро
,
Зоро
-
плашљиво
ју
је
звао
Милош
.
Али
,
онда
је
и
даље
остајала
тако
,
нема
и
непокретна
.
Тек
после
дугог
времена
,
покретоше
се
прво
њена
рамена
,
па
онда
груди
,
а
за
њима
глава
.
Један
јецај
,
који
је
долазио
из
најдубље
шупљине
груди
,
затресе
цело
ово
женско
тело
,
мршаво
као
у
тице
,
и
крупне
сузе
минуше
низ
укочене
руке
.
Ах
,
те
сузе
,
оне
се
никад
не
заборављају
у
животу
.
Милош
клече
поред
своје
драгане
и
,
у
једној
болној
екстази
,
проговори
:
-
Ја
нисам
хтео
...
Ја
то
себи
нећу
никад
опростити
.
Како
се
то
десило
?
Ах
,
живот
је
свиреп
,
варљив
,
мучитељ
...
Јадна
моја
Зорко
...
-
Идите
,
бежите
,
-
одговори
му
онда
промењеним
и
промуклим
гласом
.
Милош
је
послуша
,
погружен
и
постиђен
.
Дочепа
шешир
и
,
заборавивши
чак
да
пољуби
своју
драгану
,
рече
јој
једно
збогом
које
се
једва
чуло
и
истрча
на
улицу
.
Кад
је
изишао
на
улицу
,
окретао
се
као
да
је
гледао
где
ће
се
најбоље
сакрити
.
Нешто
хладно
дувало
му
је
за
врат
,
и
чинило
му
се
као
да
ће
нечија
тешка
рука
пасти
му
на
раме
.
Али
,
кад
је
изишао
из
дунавског
краја
и
прилазио
Теразијама
где
га
више
ништа
није
опомињало
на
Зорку
,
већ
се
почео
да
интересује
оним
што
се
напољу
догађало
.
Нико
није
ни
слутио
шта
је
он
урадио
.
Кремић
је
већ
с
пуно
пажње
посматрао
како
један
човек
трчи
за
шеширом
који
му
је
ветар
био
однео
.
Тек
с
времена
на
време
,
једна
изненадна
мисао
,
брза
као
гром
,
избрисала
би
му
све
оно
што
се
дешавало
око
њега
и
преносило
га
тамо
у
ону
велику
кућу
,
где
је
једна
жена
,
мршава
као
тица
,
плакала
крупним
сузама
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
.
ДВА
РАЊЕНИКА
.
Милош
и
Зорка
прећутно
су
се
избегавали
.
Млади
песник
је
ређе
долазио
кући
преко
дана
,
а
Зорка
није
излазила
у
двориште
кад
је
знала
да
је
он
ту
.
Кад
би
се
пак
случајно
срели
,
брзо
би
измењали
поздрав
,
тек
да
ко
шта
не
примети
,
и
трудили
се
да
се
што
пре
уклоне
.
Срећа
је
за
њих
била
што
се
време
променило
,
те
су
могли
неопажено
да
избегну
своје
састанке
на
Малом
Калемегдану
.
Она
изненадна
топлота
мартовског
сунца
претворила
се
у
ситну
кишу
,
која
је
падала
с
часа
на
час
,
цедећи
се
са
висине
.
Покаткад
се
небо
разведравало
,
киша
престајала
,
атмосфера
постајала
светлија
,
али
су
се
облаци
поново
скупљали
,
киша
почињала
поново
,
падала
,
лагано
и
досадно
,
и
напољу
било
тако
хладно
да
су
се
пећи
поново
ложиле
и
зимски
капути
облачили
.
Тако
је
трајало
читаву
недељу
дана
.
Најзад
киша
преста
.
Блиставо
,
право
пролетње
сунце
засја
кроз
каљави
Београд
.
Љубица
и
Драгутин
почеше
да
наваљују
,
она
на
Зорку
,
а
овај
на
Милоша
,
да
обнове
своје
шетње
по
обали
Дунава
.
-
Блато
је
и
по
чаршији
,
а
камоли
у
пољу
,
-
бранила
се
Зорка
.
Сунце
је
сијало
.
Пролистало
дрвеће
,
које
се
у
ранијој
киши
и
зими
није
ни
примећивало
,
мамило
је
младост
у
поље
,
у
слободу
.
Зорка
и
Милош
пристадоше
најзад
да
изиђу
заједно
тек
из
бојазни
да
што
Јелица
и
Драгутин
не
примете
.
-
Али
,
не
на
Дунав
,
-
одупирала
се
Зорка
.
Ова
велика
река
,
која
јој
је
до
пре
месец
дана
била
индиферентна
,
сад
је
опомињала
несрећну
девојку
на
прве
шетње
и
први
пад
.
-
Близу
је
куће
.
Може
нас
видети
који
од
комшија
,
-
изналазила
је
она
други
разлог
и
руменила
од
стида
.
После
дугог
преговарања
,
решише
се
да
ударе
Видинском
улицом
и
прошетају
у
правцу
Седам
Кућа
.
Док
су
ишли
заједно
-
сви
четворо
-
ћеретали
су
те
о
овоме
те
о
ономе
,
и
задиркивали
се
као
раније
.
Али
,
већ
на
Тркалишту
Љубица
узе
под
руку
Драгутина
и
измаче
с
њим
.
Милош
,
обузет
једним
осећајем
више
дужности
него
наклоности
,
понуди
такође
руку
Зорки
.
-
Не
!
-
одби
га
она
пригушеним
гласом
.
Пут
је
био
очајно
прав
и
дугачак
.
С
леве
стране
простирала
се
огромна
пуста
пољана
,
избраздана
пешачким
стазама
.
У
врху
ње
белило
се
Ново
Гробље
.
С
десне
стране
,
куда
је
пролазио
трамвај
,
дизале
се
нове
,
двоспратне
и
лепо
озидане
куће
,
али
већ
запуштене
и
показујући
да
у
њима
седи
прост
свет
.
И
дуг
ред
бакалница
и
механа
за
сељаке
,
проређен
којом
берберницом
,
пружао
се
до
хоризонта
,
преко
ђерма
,
чак
у
Миријево
.
Милошу
је
било
врло
тешко
ово
ћутање
,
које
је
уносило
између
њих
једно
осећање
мржње
.
Стога
је
он
обраћао
пажњу
својој
драгани
на
ову
или
ону
интересантност
овог
београдског
предграђа
.
Али
би
Зорка
само
за
час
скренула
очи
на
ту
страну
на
коју
ју
је
Милош
упућивао
,
па
би
готово
продужила
упорно
ћутање
.
Најзад
се
Кремићу
досади
то
,
те
је
упита
:
-
Зашто
сте
данас
такви
?
Зорка
подиже
своје
дуге
трепавице
,
које
су
бацале
тамну
сенку
на
њене
дубоке
очи
,
и
,
савлађујући
један
уздах
,
промуца
једва
чујно
:
-
Ви
сами
знате
.
Ово
ви
,
које
се
одавно
није
чуло
између
њих
кад
су
сами
,
звонило
је
сад
горко
и
злокобно
,
и
све
више
их
удаљавало
једно
од
другог
.
-
Заклињем
вам
се
да
све
што
се
збило
нисам
намерно
извео
,
-
одговори
Милош
,
и
глас
му
задрхта
као
пред
плач
.
-
Верујем
вам
.
Али
,
каква
вајда
!
...
Ја
сам
за
време
ових
кишних
дана
много
мислила
о
свему
овом
што
се
између
нас
десило
,
и
видела
сам
да
овако
не
можемо
продужити
.
-
Па
,
шта
треба
да
радим
?
Зорка
се
горко
осмехну
као
да
је
очекивала
овај
одговор
.
-
Кад
ме
већ
тако
питате
,
онда
има
само
један
одговор
...
Идите
!
-
И
њен
глас
поста
снажан
као
ветар
који
је
пирио
кроз
младо
кестење
,
засађено
око
пута
.
-
Оставите
ме
што
пре
.
Идите
,
док
се
још
што
горе
није
десило
.
Вама
је
лако
.
Ви
сте
човек
.
Сами
сте
.
Није
вам
ништа
отказати
стан
и
иселити
се
у
други
крај
,
далеко
од
мене
...
што
даље
,
да
се
више
никад
не
видимо
.
Бар
ћемо
сачувати
лепо
мишљење
једно
о
другом
.
-
А
ви
?
-
упита
је
Милош
нехотице
.
-
Ја
ћу
испаштати
своју
погрешку
,
борићу
се
и
даље
са
својом
судбином
...
-
Тако
сама
,
самохрана
?
-
Као
и
досад
.
Милош
се
надао
свему
од
Зорке
,
само
не
овом
потпуном
самопрегоревању
.
Бојао
се
био
да
Зорка
неће
изићи
са
предлогом
за
брак
,
и
већ
су
му
се
сви
досадањи
догађаји
прекривали
прљавом
бојом
рачуна
,
и
на
се
узимали
готово
вид
плаћене
љубави
.
Али
,
ова
болна
готовост
његове
драгане
да
све
прекине
,
да
својим
понижењем
и
одрицањем
искупи
грех
који
су
заједно
учинили
,
отерала
му
је
,
као
благо
мартовско
сунце
,
ове
мисли
црне
сумње
и
обасјавала
му
је
Зорку
још
лепшу
,
још
узвишенију
.
-
Ја
сам
готов
да
учиним
све
чим
бих
избегао
да
вас
компромитујем
,
-
одговори
Милош
гласом
пуним
мушког
поштовања
.
-
Готов
сам
,
ма
шта
о
мени
мислили
,
да
одем
не
само
из
вашег
кварта
,
него
и
из
Београда
,
ако
хоћете
...
-
О
,
толико
није
потребно
!
-
прекину
га
млада
жена
горко
.
-
Да
заборавим
све
што
се
десило
између
нас
;
да
вам
останем
искрен
пријатељ
и
брат
