,мурдарлук
у
највећем
степену
и
празну
касу
.
Ах
,
то
је
био
страшан
живот
!
Његов
је
отац
био
најбољи
човек
на
свету
,
није
викао
по
кући
,
него
је
само
јечао
и
,
дан
и
ноћ
је
размишљао
како
ће
опет
подићи
своју
радњу
.
Али
све
је
било
узалуд
.
Срећа
му
била
окренула
леђа
и
настаде
низ
несрећних
случајева
.
Дед
умре
,
после
њега
,
на
неколико
дана
,
умре
и
Перка
.
Отац
,
иначе
присебан
човек
,
изгуби
главу
,
постаде
везан
и
све
поче
да
се
крха
и
ломи
.
Једне
вечери
се
затворише
отац
и
мајка
у
собу
и
целе
су
се
ноћи
нешто
договарали
.
Он
је
,
са
својом
сестром
,
био
у
другој
соби
и
није
ни
ока
склопио
.
Мајка
и
отац
су
нешто
говорили
,
затим
је
мајка
ћутала
,
а
отац
јој
нешто
дуго
,
врло
дуго
објашњавао
,
док
,
наједном
,
мајка
не
врисну
,
а
затим
бризну
у
плач
.
Отац
је
ћутао
,
а
мало
после
поче
и
он
да
јечи
,
да
стење
и
да
плаче
.
На
пољу
је
био
леп
дан
.
Сунце
је
весело
сијало
и
бацало
је
своје
зраке
кроз
прозоре
.
Мајка
и
отац
изидоше
из
собе
.
Мајка
је
била
жута
као
восак
,
очи
подадуле
од
плача
,
зуби
цвокоћу
као
да
је
тресе
грозница
и
клати
се
кад
иде
.
Отац
се
погрбио
,
старији
за
пет
година
,
лице
се
одужило
и
бледо
је
.
Коса
разбарушена
,
очи
упале
и
изгледа
као
да
се
гасе
.
Из
њега
базди
дуван
да
човек
падне
у
несвест
.
Обуче
се
лагано
и
изиде
посрћући
,
али
се
ипак
трудио
,
да
подигне
главу
у
вис
и
да
иде
,
као
човек
,
којем
је
савест
потпуно
чиста
и
мирна
.
Тога
јутра
он
је
однео
кључеве
у
суд
.
После
тога
је
наступио
страшан
живот
.
Када
је
отац
предао
кључеве
,
дођоше
неки
људи
у
кућу
са
жандармом
,
пописаше
све
њихове
кућне
ствари
и
опет
одоше
.
Његов
отац
је
био
толико
наиван
,
па
је
мислио
,
да
поштен
човек
може
,
без
велике
муке
,
зарадити
хлеб
за
своју
породицу
и
за
себе
,
само
кад
је
вредан
и
хоће
да
ради
.
Али
он
се
у
скоро
уверио
,
да
се
преварио
.
У
кући
није
било
ни
једног
марјаша
.
У
прво
време
отац
се
стидео
и
није
знао
ни
шта
да
ради
.
Срамота
га
је
било
од
самог
себе
,
кад
помисли
,
да
ће
га
можда
,
ко
упитати
шта
је
пре
тога
радио
.
Да
каже
да
је
банкротирао
,
било
му
је
страшно
,
јер
и
он
,
до
јуче
,
није
правио
разлику
измећу
намерног
и
ненамерног
банкротства
.
И
тај
човек
,
који
,
свесно
,
можда
,
никада
у
животу
није
слагао
,
почео
је
да
лаже
.
Причао
је
,
да
је
био
ту
и
ту
,
али
су
му
казали
,
да
се
претрпи
дан
два
,
па
ће
бити
примљен
ту
и
ту
.
Његова
жена
,
која
га
је
безгранично
волела
,
веровала
му
је
и
тешила
га
је
.
У
прво
време
је
нешто
помагала
Ђорђева
тетка
,
кришом
и
опрезно
да
не
примети
њезин
муж
,
али
њезиног
мужа
преместе
и
они
остадоше
без
ичије
помоћи
.
Глад
,
наједном
,
бану
у
кућу
.
Отац
целог
дана
јури
по
Београду
,
а
мајка
седи
код
куће
,
гледа
у
икону
пред
којом
одавно
није
запаљено
кандило
,
крсти
се
,
као
да
је
угледала
какву
авет
и
плаче
и
све
њезино
нежно
тело
растапа
се
у
сузама
,
као
мало
снега
на
длану
.
Отац
се
,
већ
у
мрак
,
враћа
кући
,
уморан
и
малаксао
,
не
говори
ни
речи
,
само
јечи
,
по
неки
пут
се
рукама
ухвати
за
главу
и
тако
иде
по
соби
тамо
и
амо
.
Соба
потпуно
мрачна
,
јер
у
кући
нема
ни
гаса
ни
свећа
,
и
празна
.
Само
две
постеље
и
један
сто
.
Све
остало
отишло
је
на
добош
.
Ђорђе
је
био
гладан
,
али
је
трпио
,
јер
је
видео
да
ни
његови
родитељи
не
једу
.
Стана
,
која
је
била
још
и
сувише
мала
,
да
појми
ову
невољу
прво
је
плакала
и
тражила
хлеба
,
а
после
почела
трескати
ножицама
о
под
и
викати
,
да
је
гладна
,
много
,
много
гладна
.
Мајка
је
грли
и
љуби
,
али
дете
ипак
није
било
сито
.
Једног
вечера
донесе
отац
један
хлеб
и
мало
чварака
.
Он
метну
то
све
на
сто
и
не
рече
ни
речи
.
Мајка
га
је
гледала
,
дуго
и
пажљиво
,
као
да
је
хтела
да
дозна
,
шта
га
сад
мори
,
када
је
успео
,
да
донесе
што
за
јело
.
Она
даде
деци
да
једу
и
они
халапљиво
почеше
јести
.
Она
није
хтела
да
једе
.
Отац
је
крупним
корацима
ишао
по
соби
,
јечао
је
и
чупао
је
косу
.
Наједном
покри
шакама
лице
,
леже
потрбушке
на
постељу
и
бризну
у
плач
.
Мајка
ђипи
и
дотрча
до
њега
.
—
Шта
ти
је
,
Коста
,
ако
Бога
знаш
?
Коста
је
плакао
и
сав
се
тресао
од
плача
.
—
Кажи
,
молим
те
.
Зар
не
треба
да
тешимо
једно
друго
?
кажи
,
ти
бар
знаш
да
те
волим
.
Кажи
ма
шта
било
.
Гора
несрећа
нас
више
не
може
задесити
.
—
Знаш
ли
од
куд
ми
тај
новац
?
Његовој
жени
пројури
једна
страшна
мисао
кроз
главу
.
Не
,
то
није
могућно
.
Не
,
не
,
то
он
није
кадар
да
учини
.
Зар
он
да
краде
?
Не
.
По
сто
пута
не
.
Она
је
крај
њега
непомично
стајала
као
да
је
од
камена
.
Хладан
зној
је
облио
и
цурио
низ
истопљено
лице
.
—
Знаш
ли
,
Насто
,
знаш
ли
шта
сам
учинио
...
?
Наста
није
могла
ни
речи
да
проговори
.
—
Просио
сам
!
...
Она
је
,
за
часак
,
непомично
стајала
,
као
да
то
не
појми
,
или
као
да
није
чула
шта
је
казао
,
или
као
да
,
уопште
,
не
може
више
ништа
да
схвати
.
После
је
јаукнула
,
као
да
јој
ко
забо
нож
у
тело
и
поче
плакати
.
Дани
су
се
низали
један
за
другим
све
страшнији
и
страшнији
.
Газда
их
избацио
из
стана
и
они
одоше
на
крај
Београда
и
стрпаше
се
сви
у
једну
влажну
и
тамну
собицу
.
Снег
почео
да
веје
за
којим
богаташи
одавно
жуде
,
јер
онда
почињу
забаве
,
концерти
,
божанствено
возање
на
саоницама
чији
прапорци
весело
звоне
.
Једно
прозорче
које
је
имала
ова
изба
,
био
је
снег
завејао
и
у
собици
је
била
потпуна
помрчина
.
Коста
је
одлазио
у
варош
и
целога
дана
,
од
раног
јутра
до
мрклог
мрака
,
старао
се
,
да
,
незнатним
посредничким
пословима
;
заради
за
хлеб
и
коју
цепаницу
дрва
.
Наста
је
побољевала
,
али
се
,
ипак
,
свим
својим
слабим
силама
,
које
јој
невоља
још
није
исисала
,
бранила
од
болести
,
која
је
тако
стално
и
тако
упорно
јуришала
на
њу
.
Једнога
дана
леже
у
постељу
и
више
се
не
диже
.
Коста
је
гледао
децу
,
умивао
их
,
облачио
и
чистио
собицу
.
Она
га
је
из
постеље
гледала
и
стискала
је
зубе
,
да
не
би
на
глас
зајецала
,
а
две
крупне
сјајне
сузе
споро
се
котрљају
низ
смежурано
лице
.
Стара
пећ
је
била
сва
изрешетана
,
дим
је
пролазио
кроз
рупе
и
пунио
собу
.
И
та
,
иначе
,
загушљива
соба
,
по
чијим
се
зидовима
нахватала
влага
,
личила
је
на
пушницу
у
којој
се
они
цеде
и
суше
.
Стана
је
,
такође
,
кашљала
и
жалила
се
,
да
јој
дим
ушао
кроз
уста
и
сада
никако
неће
да
изиђе
.
Ђорђе
,
који
није
више
ишао
у
школу
,
јер
није
имао
шта
да
обуче
,
седео
је
на
мајчиној
постељи
и
читао
јој
из
једног
парчета
старих
новина
,
које
је
био
нашао
у
дворишту
.
Коста
,
кад
што
заради
,
долази
раније
,
прича
шта
је
све
радио
,
скине
Настину
махраму
,
коју
је
носио
испод
капута
,
иде
по
соби
и
треска
ногама
,
да
би
му
се
загрејале
.
Једне
ноћи
пробуди
Косту
чудновато
јечање
Настино
.
Он
ђипи
и
дође
до
ње
.
Викну
је
.
Она
није
одговорила
.
После
је
поче
дрмусати
,
она
отвори
лагано
очи
,
али
их
опет
малаксало
затвори
.
Није
прошло
ни
пола
сахата
,
а
она
је
била
хладна
као
стена
и
није
више
дисала
.
Стана
и
Ђорђе
су
плакали
,
а
Коста
је
плакао
,
грувао
се
у
груди
и
ужасно
је
псовао
и
проклињао
.
Пакосним
погледима
је
гледао
у
икону
,
што
је
била
обешена
у
једном
углу
собе
и
дође
му
да
је
згужва
и
баци
под
ноге
.
Када
му
је
жена
умрла
,
њему
се
учинило
,
да
неће
моћи
без
ње
више
живети
.
Али
помисао
на
децу
,
која
су
била
мирна
и
послушна
,
уливала
му
је
наду
на
даљи
живот
,
ма
како
био
пун
невоља
,
јада
и
брига
.
На
неколико
месеца
после
Настине
смрти
један
његов
пријатељ
,
неки
врло
богати
трговац
,
који
је
био
одборник
у
општини
,
израдио
му
је
,
те
су
га
примили
за
извршитеља
.
Сад
су
већ
боље
живели
.
Плата
није
била
,
бог
зна
колика
,
120
динара
месечно
,
али
стална
.
Ђорђе
је
опет
пошао
у
школу
,
а
Стану
узме
њезина
тетка
,
она
иста
Настина
сестра
,
која
им
је
у
почетку
помагала
.
Коста
је
био
,
колико
толико
,
расположен
и
једина
му
је
брига
била
,
да
Ђорђа
изведе
на
пут
.
Али
,
кад
је
Ђорђе
био
у
трећем
разреду
гимназије
,
Коста
назебе
,
кад
је
,
с
јесени
,
близу
Чукарице
,
вршио
једну
забрану
,
леже
у
постељу
и
за
шест
недеља
умре
.
И
да
се
,
онда
,
небо
срушило
на
земљу
,
Ђорђа
не
би
то
више
изненадило
,
него
што
га
је
изненадила
смрт
очева
.
Куда
ће
он
сада
и
шта
ће
да
ради
?
Ишао
је
од
куће
до
куће
и
нудио
се
да
послужује
,
као
што
то
раде
многи
гимназисти
,
али
га
нигде
нису
хтели
примити
,
јер
је
,
веле
,
још
мали
и
слаб
.
Он
је
плакао
и
молио
,
а
људи
су
му
прво
објашњавали
да
он
још
није
за
послуживање
,
а
после
су
га
терали
и
чудили
се
,
како
је
тај
мали
наметљив
,
као
да
је
коме
пало
на
памет
да
некога
џабе
храни
.
Најзад
оде
код
својег
директора
,
клече
пред
њиме
и
мољаше
и
преклињаше
.
Директор
,
иначе
једно
велико
гунџало
,
сетио
се
,
да
и
он
има
деце
код
куће
и
тако
га
препоручи
код
ћир
Настаса
.
Овај
се
дуго
опирао
,
али
,
најзад
,
пристаде
,
будући
уверен
да
може
још
један
јести
где
једу
двоје
.
Ђорђе
није
сада
био
срећан
и
ако
није
био
ни
гладан
,
ни
жедан
,
ни
го
ни
бос
.
Прва
жена
ћир
Настасова
,
Марица
,
била
је
право
чудовиште
.
Била
је
висока
и
дебела
.
Косу
је
бојила
,
а
обрве
је
навлачила
.
Имала
је
велике
золуфе
и
бркове
као
какав
младић
.
Целог
дана
је
,
без
икаква
разлога
,
праскала
по
кући
,
а
у
вече
,
када
ћир
Настас
дође
из
радње
,
она
је
била
блага
и
мекана
као
памук
.
Нико
није
смео
ни
речи
да
каже
против
ње
.
Једног
момка
,
који
се
,
кад
је
излазио
,
жалио
на
њу
,
ошамарио
је
у
сред
дућана
и
сваког
је
уверавао
,
да
је
то
први
пут
,
што
чује
,
да
се
ко
жали
на
његову
жену
,
која
се
у
кући
једва
чује
да
живи
.
Момке
је
кињила
као
робове
,
потурала
им
штету
,
коју
је
она
сама
направила
и
грдила
их
свакојаким
изразима
.
Слушкињи
је
,
од
плате
,
одбијала
сваку
штету
,
коју
је
направила
,
рачунајући
ствари
скупље
него
кад
су
купљене
.
С
једним
момком
је
дуго
живела
,
одевала
га
и
давала
му
новаца
.
Кад
се
наситила
и
кад
јој
је
постао
досадан
,
она
подбуни
једног
пријатеља
њезиног
мужа
,
да
скрене
пажњу
Настасу
на
овог
момка
и
Настас
,
уверен
да
га
овај
момак
поткрада
,
уведе
га
у
канцеларију
по
зади
дућана
,
ишамара
га
добро
и
одјури
.
У
вече
,
кад
јој
је
Настас
причао
,
да
је
тог
и
тог
момка
ухватио
у
крађи
,
она
је
била
изненађена
и
рекла
му
је
:
—
А
ја
све
хоћу
да
ти
кажем
,
да
ми
изгледа
сумњив
,
али
,
опет
,
мислила
сам
,
зашто
да
грешим
душу
,
кад
не
знам
сигурно
.
Ђорђе
је
чистио
ципеле
и
доносио
дрва
из
подрума
.
Дању
му
није
давала
да
учи
,
непрестано
је
измишљавала
по
какав
посао
за
њега
и
говорила
му
,
да
је
ноћ
дугачка
и
онда
може
учити
колико
му
је
воља
.
А
кад
увече
очисти
обућу
и
узме
књигу
да
учи
,
она
га
је
терала
да
легне
,
јер
,
ваљда
,
неће
за
његову
љубав
да
гори
гас
.
Он
је
,
онда
,
морао
да
устаје
врло
рано
заједно
с
момком
,
који
је
радио
покућарске
послове
.
Обућу
му
никад
нису
куповали
,
него
је
носио
Настасове
широке
и
изгажене
ципеле
у
којима
се
његове
ножице
губиле
.
И
он
је
морао
крпама
да
обавија
ноге
,
како
му
се
не
би
ципеле
смакле
.
При
свем
томе
,
што
они
нису
имали
деце
,
ипак
су
га
сматрали
за
обичног
слугу
,
према
којим
је
непаметно
и
некорисно
бити
нежан
и
пажљив
.
Он
је
морао
да
спава
са
једним
момком
у
једној
соби
,
мал
’
те
не
,
у
једној
постељи
,
а
тај
момак
је
био
нечист
,
досадан
,
глуп
и
непрестано
му
причао
о
благодатима
,
којима
обилује
његово
село
,
тамо
негде
на
крај
Србије
.
Кад
је
Ђорђе
свршио
пети
разред
,
њима
се
учини
,
да
је
довољно
школован
,
јер
нема
смисла
школовати
туђе
дете
,
и
Настас
га
узеде
у
радњу
.
Он
је
то
сматрао
као
једно
бескрајно
понижавање
и
као
убијање
његових
најмилијих
снова
.
Робовао
је
у
дућану
без
воље
и
наде
,
а
кад
му
је
било
деветнаест
година
,
он
захвали
Настасу
на
сву
његову
доброту
,
коју
је
он
годинама
код
њега
уживао
и
оде
.
Наравно
,
да
Настас
није
могао
разумети
,
да
неко
хотимице
бежи
од
своје
среће
,
која
је
,
према
њему
,
раширила
руке
.
Један
очев
пријатељ
изради
му
за
практиканта
.
После
четири
године
добије
указ
и
тако
је
постао
царински
чиновник
.
И
док
је
његова
цела
прошлост
пролазила
испред
његових
очију
,
прошлост
ни
најмање
завидна
,
он
је
пушио
и
у
колутовима
дима
гледао
је
физиономије
родитеља
,
који
су
му
били
тако
драги
.
Дакле
:
цео
један
живот
,
пун
борба
,
невоља
,
понижавања
.
И
сад
,
сад
,
кад
му
је
тридесет
и
две
године
,
где
је
сад
доспео
?
Био
је
обичан
чиновник
,
којег
,
у
свако
доба
,
може
министар
да
збрише
,
као
ветар
прашину
.
И
онда
:
где
си
био
?
Нигде
.
Шта
си
радио
?
Ништа
.
Да
,
ништа
,
ништа
,
ништа
.
Он
тресну
цигарету
о
под
и
она
се
откотрља
у
једну
рупу
,
на
поду
.
Ђипи
са
постеље
и
поче
ходати
тамо
и
амо
.
Не
,
он
неће
,
он
не
сме
више
да
буде
сиромах
.
Он
не
сме
више
да
се
пати
,
јер
не
би
могао
више
издржати
патњу
и
невољу
.
Али
шта
треба
да
ради
?
Шта
?
Шта
?
И
идући
по
соби
,
он
је
посматрао
све
предмете
и
изгледало
му
је
,
да
на
сваком
предмету
види
по
један
знак
питања
,
који
се
устремио
на
њега
.
Баци
поглед
на
небо
и
учини
му
се
,
да
и
тамо
,
у
сред
оног
прљавог
и
тамног
свода
,
види
горостасни
пламени
знак
питања
,
који
га
изазива
,
који
му
се
подсмева
и
који
му
пркоси
.
Шта
?
шта
?
Наједном
га
обузе
неодољива
чежња
за
сјајем
и
богаством
,
да
их
види
,
да
их
удише
,
да
их
пипа
и
милује
.
Ходајући
дође
до
једне
столице
,
чија
је
слама
почела
да
се
цепа
,
и
одгурне
је
ногом
.
Окрете
се
по
соби
и
би
му
тешко
.
Ова
бедна
соба
,
са
својим
инвалидима
од
намештаја
,
притискивала
му
је
душу
и
он
је
једва
дисао
.
Зар
вечито
да
проводи
век
по
влажним
подрумима
без
светлости
и
ваздуха
?
Зар
вечито
да
буде
један
од
простих
редова
бескрајне
сиротињске
војске
?
Ах
,
не
,
само
не
више
у
сиротињу
.
Она
је
тако
ружна
,
тако
страшна
,
тако
свирепа
...
Он
обуче
врскапут
и
,
готово
,
излети
из
собе
.
Лепосава
је
нешто
викала
за
њиме
,
али
он
се
није
окренуо
,
није
ни
чуо
њезин
глас
и
журио
је
некуда
,
негледајући
ни
у
кога
и
ни
у
шта
.
Он
је
само
једва
чекао
да
изиђе
из
своје
собе
,
која
му
је
личила
на
тамничку
ћелију
,
из
ове
куће
у
којој
царује
сиротиња
,
беда
и
невоља
...
Лепосава
је
била
срећна
.
Од
како
се
њезин
сан
,
који
јој
је
некада
изгледао
дрзак
,
збуњен
и
неостварљив
,
остварио
,
она
је
себе
сматрала
за
срећну
.
Боже
мој
,
како
човеку
годи
љубав
у
сред
овог
јада
у
који
је
била
потонула
.
Њезина
срећа
јој
је
изгледала
,
као
сјајна
сунчана
зрака
,
која
је
залутала
у
таму
њезинога
живота
.
Додуше
,
та
љубав
,
којој
се
била
предала
и
душом
и
телом
,
није
ни
у
колико
умањила
њезину
бригу
,
али
је
бар
учинила
,
да
све
беде
живота
лакше
сноси
.
А
то
за
њу
,
која
је
почела
малаксавати
у
сред
свакидашње
и
очајне
борбе
за
насушни
хлеб
,
није
тако
безначајна
ситница
.
Та
љубав
,
на
чији
је
крај
она
понекада
,
са
ужасним
страхом
,
помишљала
била
је
за
њу
као
нека
врста
крила
,
која
је
уздиже
изнад
чемерне
једноликости
њезиног
бесциљног
живота
.
Да
је
још
Драгољуб
био
човек
на
својем
месту
,
она
би
,
поготову
,
могла
говорити
о
некој
истинској
срећи
,
али
овако
,
врло
често
,
осећа
суровости
живота
.
Пређе
је
Драгољуб
бар
поштогод
доносио
у
кућу
,
а
сада
просто
ни
једнога
марјаша
.
Сву
своју
зараду
трошио
је
са
Јулком
или
боље
рећи
,
на
Јулку
.
Она
се
боље
одевала
,
постала
је
поносита
и
Правника
није
хтела
да
удостоји
ни
једним
погледом
.
Боже
мој
,
какав
је
то
Правник
,
који
никада
нема
ни
марјаша
у
џепу
!
Свакога
дана
,
тачно
у
три
четврти
на
шест
по
подне
,
она
полази
од
куће
и
иде
у
улицу
и
тамо
,
на
другој
страни
улице
,
шета
пред
штампаријом
и
чека
Драгољуба
да
изиђе
.
Он
је
бленуо
у
њу
и
ишао
је
крај
ње
,
а
она
подигла
главу
,
подигнуте
сукње
затегла
,
да
се
виде
контуре
њезинога
,
доста
мршавога
,
тела
,
у
другој
руци
држи
рукавице
и
тако
иде
,
не
удостојивши
Драгољуба
ни
једним
погледом
.
Он
је
блажен
и
,
са
особитим
задовољством
,
је
гледао
у
своје
другове
како
чезну
за
овом
женском
,
која
је
,
неће
он
сам
да
се
хвали
,
свакако
,
била
најлепша
у
Београду
,
или
,
бар
,
у
њиховом
крају
у
којем
станују
.
Њему
се
врло
допадало
,
што
је
она
имала
нечег
господског
у
држању
,
што
је
све
на
њој
,
од
главе
до
пете
,
било
отмено
,
као
у
какве
праве
даме
,
која
се
,
тако
рећи
,
као
дама
родила
.
Особито
му
се
чинило
,
да
једна
ситница
одаје
Јулкино
господство
.
То
је
била
њезина
вештина
,
којом
је
умела
мали
прст
да
одвоји
од
осталих
прстију
,
да
га
укрути
и
да
,
тако
,
руком
маше
,
а
мали
прст
само
се
крути
,
крути
и
по
неки
пут
више
трепне
,
него
што
мрдне
.
Нарочито
суботом
у
вече
,
не
баш
због
тога
,
што
је
то
дан
,
кад
Драгољуб
прима
своју
зараду
,
него
онако
,
више
због
тога
,
што
је
сутра
недеља
,
па
човек
може
комотно
да
седи
,
не
мислећи
да
сутра
мора
рано
да
устане
,
била
је
Јулка
нешто
више
,
него
тачна
.
И
Драгољуб
,
онда
,
чим
изиђе
,
преда
јој
целу
зараду
,
а
она
то
,
наравно
,
неће
да
прими
,
али
кад
је
већ
Драгољуб
толико
окупи
,
она
прима
,
да
му
тај
новац
сачува
.
Али
како
је
врло
ружно
,
да
човек
иде
без
новаца
,
она
му
даје
један
или
два
динара
,
да
му
се
нађе
.
При
свем
томе
,
што
је
Јулка
била
тако
добра
,
да
чува
његов
новац
,
ипак
се
,
ђаво
би
га
знао
како
,
почео
помало
задуживати
.
Није
више
пио
,
није
се
више
коцкао
,
и
ипак
се
задуживао
.
Чудновато
.
Другови
су
га
дирали
због
тога
,
што
се
од
свега
одрекао
и
што
се
загледао
у
једну
ружну
и
несолидну
женску
,
која
ће
му
скинути
и
кожу
с
леђа
.
Он
се
смешкао
,
климао
је
главом
и
ћутао
.
Знао
је
он
,
да
то
из
њих
говори
пуста
завист
,
која
их
мори
и
распиње
.
Он
је
и
даље
волео
Јулку
,
гледао
у
њу
и
онај
мали
прст
,
што
се
одваја
,
крути
и
трепће
.
Дугови
га
нису
ни
најмање
бунили
,
он
је
обећавао
велики
интерес
,
узимао
новац
и
увек
се
трудио
да
Јулку
чиме
изненади
.
Неки
пут
јој
купи
врло
фине
бонбоне
у
разним
шареним
хартијама
,
неки
пут
лепезу
са
насликаним
кинезима
,
други
пут
,
опет
,
огледало
са
шареним
оквиром
или
какву
свилену
махраму
.
А
она
је
све
то
примала
,
напући
уста
и
рекне
тек
:
—
Није
бог
зна
шта
,
али
ипак
презент
је
.
Он
мало
поцрвени
,
накашље
се
и
каже
,
да
су
мушкарци
велики
простаци
и
да
немају
ни
мало
укуса
.
И
данас
је
Драгољуб
,
одмах
по
ручку
,
изишао
из
куће
и
дуго
је
чекао
Јулку
у
првој
споредној
улици
.
Она
,
наједном
,
дође
,
али
не
из
куће
,
него
из
једне
друге
улице
,
код
једне
станице
,
где
је
трамвај
стао
.
Била
је
зајапурена
и
мало
уморна
.
—
Од
кад
ја
овде
чекам
!
—
Ипак
ти
није
ништа
фалило
.
—
Није
,
али
досадно
је
чекати
.
—
Што
си
,
онда
,
чекао
?
Она
је
била
зловољна
или
се
,
бар
,
чинила
да
је
зловољна
,
да
тиме
,
ваљда
,
нешто
прикрије
.
Он
је
погледа
,
а
она
,
се
обрецну
на
њега
:
—
Зар
ме
сад
први
пут
видиш
?
—
Знам
да
није
први
пут
,
још
једанпут
сам
те
такву
видио
.
А
где
си
била
?
—
Како
?
Питаше
она
и
погледа
га
оштро
у
очи
.
—
Питам
те
:
где
си
била
?
—
А
шта
се
то
тебе
тиче
?
Ниси
,
ваљда
,
мој
тутор
.
—
Ја
морам
да
знам
.
—
А
зашто
,
кобајаги
?
—
Зашто
,
зашто
.
Ниси
била
код
куће
,
где
си
онда
,
до
ђавола
,
била
?
—
Чујеш
ти
,
ја
тутора
не
трпим
.
Ни
мој
отац
не
сме
да
ме
пита
,
а
ти
ћеш
да
ме
питаш
.
Гле
ти
њега
.
—
Ја
ћу
да
будем
твој
муж
,
па
зато
имам
права
да
те
питам
.
—
Шта
ћеш
ти
да
ми
будеш
?
Питаше
она
иронично
и
очима
је
жмирила
.
—
Ти
врло
добро
знаш
.
—
Јест
,
ваљда
,
сам
луда
.
Шта
си
ти
?
ко
си
ти
?
Видиш
ти
њега
,
он
,
он
да
ми
буде
тутор
.
—
Немој
да
се
измотаваш
,
ја
ти
лепо
кажем
.
—
Не
измотавам
се
ја
,
него
ти
истину
кажем
.
—
Је
л
’
тако
?
—
Тако
.
Он
је
био
црвен
од
гнева
.
Она
га
је
заједљиво
гледала
и
реши
се
,
да
га
још
више
мучи
.
Један
обичан
штампарац
и
он
хоће
да
буде
некоме
тутор
!
—
Ти
мислиш
,
ја
те
се
бојим
.
Где
сам
била
?
Била
сам
код
једног
господина
,
па
шта
ми
можеш
?
Он
пребледе
.
Ноге
су
му
клецале
и
он
је
једва
стајао
.
—
Чујеш
ти
,
немој
да
ме
тераш
до
крајности
.
—
Јест
,
ти
мислиш
да
те
се
неко
боји
.
Мустра
и
јеси
.
—
Свеједно
,
какав
сам
да
сам
,
за
себе
сам
.
Али
ти
кажем
,
не
мој
самном
да
тераш
комендију
.
Ја
у
тим
стварима
не
знам
за
шалу
,
ја
ћу
...
—
Бога
ми
,
ти
си
страшан
,
да
нећеш
да
ме
бијеш
?
Он
рикну
:
—
Ја
ћу
да
те
убијем
.
Свет
се
окрете
,
када
је
он
из
све
снаге
рикнуо
и
стао
је
да
гледа
шта
ће
даље
бити
.
Она
прсну
у
смех
и
оде
.
Он
је
дуго
за
њоме
гледао
,
у
слепим
очима
је
куцало
,
а
ноздрве
се
шириле
и
узиле
.
Тек
када
је
нестала
испред
његових
очију
,
он
заврти
главом
и
пође
.
Гнев
је
беснио
у
њему
.
Опет
застаде
.
Метну
руку
у
џеп
и
извади
један
динар
.
То
је
мало
.
Свеједно
.
И
он
оде
у
кавану
,
где
сви
словослагачи
долазе
,
да
се
жестоко
напије
.
Када
је
Јулка
улазила
у
двориште
,
за
њоме
је
ишла
баба
Митрина
ћерка
.
Сукње
су
шуштале
,
а
мирис
од
љубичице
је
јако
мирисао
.
Она
се
пожури
и
уђе
у
своју
собу
,
да
се
не
би
сусрела
са
овим
надувеним
створењем
,
које
мисли
,
да
је
најлепше
на
свету
.
Али
и
ако
је
тако
мислила
о
тој
загонетној
дами
,
ипак
је
стала
иза
завеса
и
гледала
је
у
њезину
скупоцену
ружичасту
свилену
хаљину
,
украшену
широким
финим
чипкама
и
низевима
сјајних
шљокица
.
Ах
,
Боже
мој
,
што
она
мрзи
те
богате
даме
!
Наредник
је
био
дежуран
у
касарни
.
Из
његовог
стана
се
чуло
кикотање
,
а
мало
после
вијолина
како
свира
Погледај
ме
невернице
.
Вијолина
опет
престане
да
свира
и
кикотање
настаје
помешано
са
незнатном
вриском
,
као
да
је
неко
некога
уштинуо
.
Стојан
,
који
је
пре
неки
дан
почео
понова
да
ради
,
опет
је
штрајковао
и
сад
,
са
друговима
,
стоји
пред
фабриком
,
бранећи
штрајкбрехерима
да
се
лате
посла
.
Његова
жена
,
тамо
у
мрачној
соби
,
болује
своју
вечиту
болест
и
проклиње
оног
грдног
беспосличара
,
што
је
измислио
штрајк
.
Каја
,
са
увезаном
главом
,
дошла
до
чесме
,
скинула
махраму
,
поквасила
је
,
исцедила
је
и
опет
је
њоме
везала
главу
.
Њезин
отац
сео
крај
прозора
,
крај
њега
,
на
поду
,
његово
сандуче
са
трињем
,
мота
палцима
и
прича
Јулки
,
да
ће
ових
дана
отићи
једном
богатом
трговцу
и
саоштиће
му
једну
идеју
,
која
им
обојици
може
донети
баснословно
благо
.
Јулка
клима
главом
и
ако
га
не
слуша
.
Газда
од
куће
,
један
хром
старац
у
овешталом
оделу
ушао
у
двориште
,
дошао
до
славине
,
која
је
вечито
покварена
,
пипа
је
и
стеже
,
псује
и
грди
све
ове
људе
,
који
џабе
станују
у
његовим
влажним
томруцима
.
Ђорђе
се
вратио
после
једанаест
часова
.
Он
се
скиде
и
леже
у
постељу
.
Напољу
је
почело
да
грми
.
Ветар
духну
и
престаде
.
Затим
поново
духну
и
опет
се
утиша
,
крупне
оретке
капи
кише
спуштају
се
лагано
једна
за
другом
,
али
убрзо
престадоше
да
падају
.
Наједном
се
све
утиша
и
киша
поче
да
пљушти
,
ударајући
у
његов
прозор
.
Око
поноћи
се
Милош
пробудио
.
Зовну
лагано
мајку
два
три
пута
,
а
кад
се
она
није
одазвала
,
он
се
опрезно
диже
с
постеље
и
,
без
штаке
,
поче
скакутати
на
једној
нози
и
дође
до
њезине
постеље
.
Дуго
је
пипао
по
њој
,
његово
кржљаво
тело
је
дрхтало
и
он
паде
на
мајчину
празну
постељу
и
бризну
у
плач
.
Тамо
негде
у
даљини
звиждала
је
локомотива
и
њезино
звиждање
дуго
је
одјекивало
кроз
тамну
и
дубоку
ноћ
...
ВИИИ
.
Са
бабом
,
изгледа
,
да
је
отишла
и
беда
из
куће
.
Шваља
је
доведена
у
кућу
и
она
ради
дан
и
ноћ
Даничине
дарове
.
Редовне
бриге
за
насушне
потребе
су
нестале
.
Ах
,
те
бриге
,
у
једној
чиновничкој
кући
,
у
којој
се
,
са
неописаном
нестрпљивошћу
очекују
двадесет
шести
дан
у
месецу
,
кад
се
прима
плата
и
први
,
кад
се
тражи
аконто
!
Чиновничка
кућа
,
та
окречена
гробница
,
која
,
својом
спољашношћу
,
покрива
беду
и
невољу
у
кући
,
чији
становници
,
са
празним
трбухом
,
излазе
на
улицу
у
пристојном
оделу
и
и
изазивају
завист
радничкога
сталежа
,
понекад
преживљују
страшнију
и
суровију
судбину
,
него
најбеднија
радничка
кућа
,
у
којој
је
одавно
нестало
хлеба
,
а
о
неблагодарном
раду
,
који
сиса
и
срж
из
костију
,
говори
се
као
о
каквом
чудљивом
господару
.
Чиновник
,
тај
канцеларијски
роб
,
не
сме
и
не
може
,
као
радник
,
да
буде
искрен
у
својој
невољи
и
да
је
свакоме
открива
.
Он
је
,
јадник
,
чува
и
крије
,
под
сношљивом
спољашношћу
и
баш
онда
,
кад
мисли
,
да
је
његова
невоља
на
врхунцу
и
да
ће
га
сваког
часа
удавити
,
он
,
онда
,
баш
изазива
завист
.
Његова
спољашност
свет
не
вара
и
он
мисли
,
да
је
та
спољашност
плод
доброг
стања
и
,
можда
,
благостања
.
И
док
свет
завиди
чиновнику
и
жуди
за
његовим
готованским
животом
,
дотле
се
тај
чиновник
дави
у
беди
,
проклињући
своје
бесплодно
и
тешко
ропство
.
Али
при
свем
томе
,
што
је
у
кући
нестало
бриге
за
насушним
хлебом
,
опет
је
у
кући
владало
страшно
,
расположење
.
Сима
је
био
блед
,
очи
није
више
никако
подизао
у
вис
,
бркове
је
све
више
грицкао
и
почео
је
понова
да
пуши
и
ако
је
дуван
оставио
још
пре
три
године
.
И
он
је
сада
страховито
много
пушио
,
као
да
је
хтео
да
надокнади
оно
,
што
није
чинио
за
толико
време
.
Косу
и
браду
није
подсецао
и
они
су
бујали
као
коров
.
За
столом
није
ништа
говорио
,
јео
је
тек
толико
да
не
умре
од
глади
и
само
је
мумлао
оно
своје
хм
,
хм
.
Марија
је
,
такође
,
ослабила
.
Јагодице
се
ушиљиле
,
лице
издужило
и
било
је
сасвим
истањено
.
Све
њезино
одело
,
некада
,
готово
,
тесно
,
било
је
широко
и
алавантно
,
као
да
је
туђе
.
По
кући
није
више
викала
,
врло
мало
је
радила
и
ни
о
чем
није
више
водила
бригу
.
Света
је
радио
шта
је
хтео
,
цепао
се
и
прљао
,
а
она
га
само
погледа
неким
тупим
,
укоченим
и
празним
погледом
,
а
после
јекне
и
оде
у
собу
,
тамо
се
закључа
,
бије
се
у
груди
,
чупа
косу
плаче
и
нариче
.
Обоје
су
били
преплашени
,
претрну
при
сваком
шушњу
и
,
изгледало
је
,
као
да
су
,
са
неописаним
страхом
,
очекивали
,
да
се
нагло
отворе
врата
и
да
у
собу
уђе
несрећа
или
беда
или
нешто
друго
,
нешто
загонетно
и
необјашњиво
,
што
ће
их
скрхати
и
сломити
.
И
они
су
оборених
глава
,
ишли
као
сенке
,
као
да
над
њиховим
главама
бесни
грозна
бура
,
која
их
свакога
часа
може
треснути
о
под
,
а
они
,
слаби
и
нејаки
,
нису
кадри
да
јој
се
одупру
.
Ах
,
то
је
било
страшно
време
!
Ноћу
су
се
превртали
по
постељи
,
јечали
и
уздисали
,
главе
су
им
биле
усијане
и
они
су
,
по
мраку
,
гледали
страховите
прилике
,
како
бивају
све
веће
и
како
,
са
поузданим
корацима
,
прилазе
њиховим
постељама
,
ширећи
своје
дугачке
и
гломазне
руке
.
Сима
често
сања
,
вите
будан
,
како
се
пење
уз
неко
сјајно
брдо
,
како
се
то
брдо
под
његовим
ногама
постепено
рони
и
он
лепо
осећа
,
како
га
оно
затрпава
,
после
,
наједанпут
,
искрсне
неки
човек
,
као
личи
на
његовог
управника
,
али
није
он
,
него
више
личи
на
бабу
,
после
опет
није
баба
,
него
некакав
човек
,
који
га
хвата
за
гушу
и
дави
.
Или
какво
велико
псето
јури
за
њиме
,
он
се
брани
виљушком
,
али
га
псето
стигне
,
ухвати
га
зубима
за
гушу
и
дави
,
дави
.
Он
врисне
и
пробуди
се
.
Студен
зној
липти
с
његова
лица
,
изнурен
је
и
малаксао
,
као
да
га
неко
пребио
.
Ноћ
се
отегла
као
гладна
година
,
сан
дође
,
додирне
лако
његове
трепавице
,
на
којима
су
,
како
му
изгледа
,
читава
брда
и
опет
оде
,
а
он
,
разрогачених
очију
,
звера
у
тамну
собу
,
која
је
бескрајна
као
океан
.
У
побочној
соби
избија
сат
,
он
броји
ударце
и
леди
се
од
језе
.
Ах
,
до
зоре
има
још
један
читав
век
!
Марија
јечи
,
стегла
зубе
и
угушује
плач
,
заронивши
главу
у
узглавље
.
И
свак
од
њих
двоје
крио
је
своју
несаницу
.
—
Симо
...
Симо
...
Спаваш
ли
?
—
Сад
сам
се
баш
пробудио
.
А
ти
?
—
Ја
...
ја
не
спавам
.
Ово
је
тешко
стање
.
—
Полудећу
просто
.
Не
умем
виШе
ни
да
мислим
.
—
Ни
ја
.
Глава
ми
тешка
,
као
да
је
од
олова
.
—
Сирота
деца
!
—
Ћути
...
И
обоје
бризну
у
плач
.
Тако
су
они
проводили
ноћи
,
ноћи
пуне
бола
,
очајања
и
гнева
.
Док
су
они
,
са
срцем
пуним
јада
и
бола
,
прилазили
својим
постељама
,
од
којих
бежи
сан
и
хвалили
су
бога
,
што
,
бар
,
Даница
о
томе
ништа
не
зна
,
дотле
је
она
отворених
очију
,
гледала
у
мрак
и
размишљала
је
о
својим
родитељима
.
Шта
је
њима
сада
?
Сад
је
,
бар
,
отишла
невоља
из
куће
.
Дарови
се
,
на
врат
на
нос
,
спремају
,
прстен
ће
бити
кроз
кој
дан
,
новац
је
,
такође
,
спремљен
за
мираз
и
лежи
тамо
негде
у
каквој
сламњачи
.
Каква
их
,
онда
,
беда
мори
?
Можда
су
зато
тако
утучени
,
што
су
претурали
по
бабиној
соби
?
Додуше
,
није
лепо
,
она
то
није
заслужила
,
али
,
ипак
,
је
боље
,
што
су
они
то
урадили
,
него
оне
жене
,
које
би
је
купале
,
јер
би
оне
,
онда
,
узеле
новац
.
Чудновато
.
Она
је
све
мислила
,
да
код
бабе
нису
ништа
нашли
,
а
сад
,
изгледа
,
да
су
нашли
,
јер
откуда
им
,
иначе
,
тај
новац
?
Ђорђе
је
врло
ретко
долазио
,
није
био
више
онако
нежан
,
као
кад
је
први
пут
пољубио
и
непрестано
је
причао
о
сјају
и
луксузу
ћир
Настасове
куће
.
Зашто
је
он
,
на
једном
,
почео
тамо
одлазити
тако
често
?
Зашто
није
нежан
према
њој
,
кад
га
она
тако
бескрајно
воли
?
Зашто
је
почео
боље
да
се
одева
,
кад
је
он
,
пређе
,
био
штедљив
и
кад
се
зна
,
да
му
је
незнатна
плата
?
Сад
,
бар
,
отац
више
не
лаже
и
не
занима
се
маркама
.
Она
је
,
такође
,
била
тужна
,
говорила
је
само
кад
је
морала
и
кућа
је
изгледала
,
као
да
у
њој
вечито
лежи
мртвац
.
Од
прве
посете
Ђорђеве
код
ћир
Настаса
прошло
је
више
од
три
недеље
.
У
прво
време
,
он
је
одлазио
два
три
пута
недељно
,
а
сада
је
ишао
сваког
дана
,
чим
,
по
подне
,
изиђе
из
канцеларије
.
Прво
сврати
кући
,
очешља
се
,
веже
бркове
,
очетка
одело
,
погледа
се
два
три
пута
у
огледало
и
пође
.
Једнога
вечера
,
кад
је
први
снег
почео
да
пада
,
упути
се
ћир
Настасовој
кући
.
Када
је
дошао
у
предсобље
,
он
куцну
на
врата
,
али
нико
не
одговори
.
Он
понова
куцну
,
али
кад
ни
онда
није
добио
одговор
,
он
лагано
отвори
врата
и
уђе
у
собу
.
Соба
је
била
осветљена
,
мирисала
на
дуван
и
шпиритус
и
никога
не
беше
у
њој
.
У
побочној
соби
је
неко
разговарао
са
ћир
Настасом
,
али
,
готово
,
шапатом
,
јер
се
ништа
није
могло
чути
,
само
тек
па
нека
безначајна
реч
залута
до
његових
ушију
или
шкрипање
и
стењање
ћир
Настасове
столице
.
Он
се
окрете
у
соби
,
а
затим
пође
соби
,
где
се
водио
разговор
.
И
таман
да
ухвати
за
кваку
,
он
чује
како
неко
јеца
у
другој
соби
.
Он
се
окрете
и
пође
лагано
соби
одакле
се
чуло
јецање
.
Цаја
,
леђима
окренута
вратима
,
савила
се
у
клупче
,
главу
заронила
у
руке
и
плаче
.
Он
стаде
крај
ње
и
гледаше
у
њу
.
Она
је
имала
црну
сукњу
,
затворено
црвену
блузу
са
јаком
од
црнога
сомота
.
Бели
и
меснати
врат
је
одударао
од
црне
јаке
.
По
врату
ситна
коса
,
испод
које
вири
један
округао
црн
младеж
.
Гледајући
у
тај
бели
врат
,
како
се
светли
према
електричној
светлости
,
као
да
је
од
мрамора
,
он
лако
затрепери
и
угуши
уздах
,
који
се
пео
у
грло
.
Само
један
велик
часовник
о
зиду
,
који
је
достојанствено
куцао
,
и
њезино
лагано
јецање
прекидали
су
тишину
у
соби
,
која
је
,
према
светлости
,
треперила
и
смејала
се
.
—
Добро
вече
,
рече
он
тихо
и
благо
.
Она
ђипи
са
седишта
и
махну
руком
преко
чела
,
подижући
ситну
косу
.
Очи
су
јој
биле
црвене
,
а
лице
бледо
.
У
руци
је
држала
рубац
и
нервозно
га
гужвала
.
—
Ах
,
ви
сте
.
Добро
вече
.
Извините
,
молим
вас
...
—
Да
није
чика
Настасу
позлило
?
Она
се
боно
насмеја
,
као
да
је
тиме
хтела
,
да
каже
,
да
она
,
онда
,
не
би
плакала
.
—
Не
.
Нит
горе
нит
боље
.
—
А
ипак
сте
плакали
.
Зар
не
смем
знати
због
чега
?
—
Па
то
није
ништа
...
женска
посла
.
Молим
вас
,
седите
.
А
ја
сам
већ
мислила
да
нећете
вечерас
доћи
.
Морамо
овде
остати
,
док
не
сврше
разговор
.
—
Мени
је
то
још
милије
.
—
Ах
,
што
ви
умете
,
господин
Ђорђе
,
да
ласкате
.
—
Боже
сачувај
,
говорим
само
истину
.
А
зашто
ви
не
говорите
истину
?
—
Ја
?
како
?
—
Па
тако
,
нећете
да
ми
кажете
због
чега
сте
плакали
.
—
Онако
...
ситница
.
—
Тим
боље
,
онда
можете
,
комотно
,
рећи
.
—
Напољу
почео
да
пада
снег
.
Ах
,
што
ја
волим
снег
.
—
И
ја
га
волим
.
А
зашто
сте
плакали
,
хајде
реците
.
Она
се
насмеја
,
али
као
силом
.
—
Ала
сте
чудновати
.
Зар
вас
то
баш
тако
интересује
?
—
Наравно
,
кад
се
вас
тиче
.
—
Комплимент
?
Хвала
.
—
Шалу
на
страну
,
ја
озбиљно
говорим
.
Она
га
погледа
и
сузе
се
завртеше
у
очима
.
—
Некада
сам
мислила
да
је
богаство
све
и
сва
,
а
сад
сам
се
уверила
,
да
и
богат
човек
може
бити
несрећан
...
али
нећу
,
нећу
да
вам
кажем
.
Да
разговарамо
о
нечем
другом
.
—
Добро
.
Кад
нећете
,
то
је
друга
ствар
.
Он
је
био
озбиљан
и
гледао
је
у
под
.
—
Ви
сте
љути
.
Он
је
ћутао
.
—
Ето
,
видите
,
ви
сте
љути
.
—
Не
.
Зашто
да
будем
љут
?
Је
ли
данас
долазио
лекар
?
И
она
се
уозбиљила
и
тужно
га
је
гледала
.
—
Добро
,
рећићу
вам
.
Ја
сам
несрећна
.
—
Ви
?
!
—
Јесте
и
ако
смо
тако
страшно
богати
.
Можда
баш
због
тога
.
Све
ми
се
чини
,
да
је
богаство
једна
врста
проклетства
.
Све
што
долази
к
нама
,
не
долази
зато
,
што
нас
воли
и
поштује
,
него
зато
што
поштују
наш
новац
.
Ма
шта
ми
радили
,
то
се
одобрава
,
али
не
зато
што
смо
ми
то
,
Настас
и
Цаја
,
него
што
имамо
много
новаца
.
И
ма
какву
глупост
ми
рекли
,
то
је
паметно
,
јер
нико
не
сме
ни
да
помисли
да
нас
увреди
,
односно
наш
новац
.
Мало
час
је
ту
био
један
образован
човек
,
професор
Велике
Школе
,
и
прича
нешто
о
неким
зракама
,
не
знам
више
како
се
зову
,
и
ако
врло
добро
зна
,
да
ја
о
томе
ништа
не
разумем
,
али
њему
ласка
што
је
ушао
у
кућу
,
у
којој
одаје
почаст
новцу
а
не
нама
.
Ја
сам
патронеса
у
једном
друштву
,
које
треба
да
прикупи
прилоге
за
подизање
споменика
једном
песнику
,
цео
свет
зна
,
да
ја
ништа
нисам
читала
од
тога
песника
,
а
да
сам
га
читала
да
га
не
бих
разумела
,
али
ипак
се
ја
позивам
,
јер
ствар
боље
пролази
,
кад
је
ту
једна
дама
,
која
представља
новац
.
Пређе
,
кад
сам
била
сирота
девојка
,
мене
свет
није
ни
запазио
,
сад
ме
свак
зна
и
каже
,
да
сам
паметна
,
образована
и
врло
лепа
.
И
зар
човек
,
онда
,
да
не
полуди
?
Ђорђе
ју
је
гледао
занесеним
погледима
и
ни
речи
није
могао
да
каже
,
као
да
му
је
језик
био
узет
.
Она
је
брзо
говорила
,
готово
и
не
гледајући
га
.
Поглед
је
лутао
по
соби
и
гледао
је
скупоцени
намештај
,
који
представља
то
богаство
,
које
јој
је
живот
доста
загорчало
.
Рубац
је
премештала
из
руке
у
руку
,
и
понекад
махне
руком
преко
чела
,
склањајући
ситну
косу
.
—
И
,
онда
,
што
је
најгоре
:
за
кога
се
чува
све
то
богаство
?
Сиротиња
,
која
једва
има
хлеба
да
једе
,
која
се
зими
леди
и
мрзне
,
има
грдну
децу
.
Жене
,
чак
,
употребљавају
разне
лекове
и
мађије
,
да
више
не
рађају
,
јер
их
пород
убија
.
А
богаташи
,
ваљда
проклети
од
бога
,
ретко
када
да
имају
деце
и
тако
неплодни
крећу
се
по
овој
плодном
земљи
као
какви
кипови
,
којима
се
приносе
жртве
.
Зато
се
ја
више
пута
кајем
,
што
сам
запала
у
ово
студено
богаство
,
које
ме
као
мора
дави
.
Да
сам
остала
учитељица
,
ја
додуше
,
не
бих
носила
блузе
од
шесет
динара
,
али
бих
била
задовољна
са
својом
платом
,
радећи
свакога
дана
и
живећи
,
можда
,
са
каквим
учитељем
тамо
у
неком
селу
,
за
кога
бих
,
свакако
,
пошла
из
љубави
.
Имали
би
собу
и
кујну
,
крај
наших
ногу
би
милела
деца
,
ја
бих
уморна
долазила
из
школе
и
брзо
бих
заборављала
тај
умор
,
гледајући
своју
децу
,
како
ме
,
раширених
руку
,
показујући
своје
беле
зубиће
,
радосно
дочекују
.
Мој
муж
би
седео
за
столом
,
крај
какве
лампе
која
се
пуши
,
и
писао
би
о
својој
струци
,
деца
би
се
играла
по
соби
,
кличући
:
мама
,
тата
,
а
ја
бих
плела
или
бих
крпила
одело
своје
миле
дечице
.
А
овако
?
Она
је
раширила
руке
,
главу
подигла
у
вис
и
,
са
болним
изразом
лица
,
на
којем
се
огледа
срушена
нада
за
промашеним
животом
,
гледа
у
њега
.
Он
,
укоченим
и
загонетним
погледом
,
гледа
у
њу
и
лако
климну
главом
.
—
Ова
грдна
кућерина
,
у
коју
никад
не
залута
ни
један
сунчев
зрачак
,
са
својим
наметљивим
богаством
,
личи
на
какав
град
или
на
какву
тамницу
у
коју
сам
бачена
ни
крива
ни
дужна
.
Ове
силне
собе
,
са
мртвим
и
студеним
намештајем
,
леже
пусте
и
личе
на
магазе
у
које
је
стрпано
богаство
.
Ах
,
ја
сам
врло
несрећна
!
Мене
нико
не
воли
мене
ради
.
Она
опет
рашири
руке
,
као
да
је
била
спремна
да
загрли
срећу
.
Очи
су
се
светлиле
,
а
вилице
су
дрхтале
.
—
Нико
,
нико
мене
не
воли
.
Руке
малаксало
опусти
низ
тело
,
затим
их
подиже
и
главу
зарони
у
њих
и
тако
је
дуго
плакала
.
Сат
је
достојанствено
куцао
,
стално
и
непроменљиво
као
и
живот
што
је
.
Он
је
оборио
главу
,
руке
су
му
дрхтале
,
а
језа
лагано
почела
да
га
подилази
.
Она
је
јецала
и
очајно
је
понављала
:
—
Ах
,
то
је
страшно
...
нико
,
нико
ме
воли
!
Он
је
погледа
и
сасвим
лагано
рече
:
—
Зар
баш
нико
?
—
Мене
не
,
можда
,
моје
богаство
.
Он
је
,
наједном
,
ухвати
за
руке
и
рече
брзо
:
—
Ја
,
ја
те
волим
.
Она
разрогачи
очи
и
гледа
у
њега
,
као
да
пред
собом
види
једну
нову
,
дотле
непознату
природну
појаву
.
—
Јесте
,
ја
те
волим
,
не
можеш
ни
појмити
колико
те
волим
...
Она
није
дизала
руке
,
главу
мало
накривила
и
осмех
пређе
преко
њезиних
усана
,
али
брзо
,
као
муња
кроз
густе
и
тамне
облаке
.
Лице
јој
се
разведри
,
као
небо
после
кише
.
Она
рече
мирно
и
тихо
:
—
Ја
сам
то
очекивала
.
Ја
сам
те
заволела
,
чим
сам
те
видела
.
Он
је
загрли
и
поче
је
страсно
љубити
.
Она
је
била
премрла
у
његовом
загрљају
и
све
јој
је
изгледало
као
да
снева
.
Затим
се
истрже
из
његова
загрљаја
и
,
наједном
,
га
снажно
загрли
,
љубећи
га
страсно
и
сумануто
.
—
Ах
,
ја
сам
то
очекивала
,
ја
сам
то
очекивала
.
И
да
ми
то
ниси
рекао
,
ја
бих
,
чини
ми
се
,
полудела
.
Она
седе
на
једну
фотељу
,
а
он
седе
,
крај
ње
на
под
,
и
метну
своју
главу
на
њезино
крило
.
Она
га
једном
руком
загрли
,
а
другом
му
милује
црну
кудраву
косу
,
која
,
у
коврџицама
,
пада
на
свод
од
широкога
и
високога
чела
.
—
Ти
не
можеш
ни
замислити
шта
то
значи
,
живети
крај
оног
пргавог
и
болесног
старца
,
који
ме
великодушно
удостојава
,
да
премештам
његове
ноге
са
столице
на
столицу
.
—
А
ко
је
тамо
код
њега
?
—
Адвокат
.
Прави
тастаменат
.
—
Дабоме
.
Треба
да
буде
добротвор
.
Она
климаше
главом
.
—
Добротвор
,
јер
не
може
своје
богаство
да
понесе
у
гроб
...
Сад
ће
скоро
да
изиђе
.
Одавно
је
ту
,
готово
,
цело
после
подне
.
Ти
кажи
,
да
си
дошао
,
кад
је
изишао
адвокат
.
Он
је
погледа
упитним
погледом
и
ништа
не
рече
.
Врата
од
друге
собе
се
отворише
,
они
скочише
на
ноге
.
Цаја
изиђе
да
испрати
адвоката
,
а
он
остаде
у
соби
.
Кад
је
Цаја
отишла
код
ћир
Настаса
,
он
оде
и
закуца
на
врата
.
Цаја
рече
изнутра
:
—
Слободно
.
—
Добро
вече
,
чика
Настасе
.
Он
је
упитним
погледом
гледао
час
у
Цају
час
у
њега
,
—
Добро
вече
.
А
кад
си
ти
дошао
?
—
Овога
часа
.
—
Као
мислим
,
да
си
дошао
већ
одавно
.
Чуо
сам
да
у
другој
соби
неко
говори
.
—
Није
нико
говорио
,
рече
Цаја
.
Настас
поцрвени
и
рече
напрасито
:
—
Кажем
ти
,
да
сам
чуо
.
Цаја
рече
благо
:
—
Учинило
ти
се
,
Настасе
.
Он
је
ћутао
и
халапљиво
је
пушио
.
—
Је
л
’
вам
данас
боље
?
—
Није
.
Неће
да
ми
буде
боље
и
не
треба
да
ми
буде
боље
.
Ђорђе
га
је
сапањено
гледао
.
Цаја
је
почела
да
мења
боју
,
па
кад
је
то
осетила
,
она
се
саже
,
да
му
намести
ћебе
око
ногу
.
—
Шта
ти
је
,
Боже
,
Настасе
?
—
Он
је
ћутао
и
гутао
је
дим
.
Ђорђе
упали
цигарету
.
Кад
је
узео
палидрвце
,
рука
му
је
мало
дрхтала
.
Он
их
је
сваког
часа
гледао
и
уживао
је
како
пред
њиме
мењају
боју
и
како
дрхте
.
—
Сад
комотно
могу
да
умрем
.
Као
мислим
,
пребринуо
сам
бригу
.
—
Како
?
питаше
Ђорђе
.
Настас
хтеде
да
му
рече
:
што
се
,
бре
,
претвараш
?
Али
рече
сасвим
мирно
,
не
гледајући
ни
њега
ни
Цају
:
—
Написао
сам
тастаменат
.
—
Па
зар
човек
мора
одмах
да
умре
,
чим
направи
тастаменат
?
—
Знам
да
би
неко
волео
,
али
као
мислим
,
нећу
ја
тако
брзо
.
Имам
ја
још
да
живим
.
Ђорђе
је
био
у
врло
тешком
положају
,
хтео
је
да
устане
и
да
оде
,
али
,
мислио
је
,
да
би
тиме
још
горе
учинио
.
Цаји
је
,
такође
,
било
врло
тешко
и
није
знала
чега
да
се
лати
,
да
би
своју
забуну
,
колико
толико
,
прикрила
.
Најзад
дође
до
Настаса
и
рече
:
—
Хоћеш
,
Настасе
,
да
ти
подигнем
ноге
.
Он
не
рече
ни
речи
,
само
је
пушио
,
а
укочени
погледи
били
су
управљени
на
једну
тачку
на
столу
.
—
Баш
си
,
Настасе
,
по
неки
пут
смешан
.
—
Оставио
сам
ти
пристојно
издржавање
,
можеш
,
ако
ти
је
ћеф
,
и
да
се
удаш
после
моје
смрти
.
Цаја
се
прекрсти
,
као
да
пред
њоме
стоји
нечастиви
.
—
А
зашто
да
се
не
удаш
,
млада
си
,
лепа
си
,
као
мислим
,
иначе
,
венеш
крај
мене
?
Он
је
био
пакостан
и
уживао
је
у
тој
својој
пакости
,
а
њима
је
изгледало
,
као
да
су
у
каквој
великој
пећи
,
затвореној
са
свих
страна
,
па
не
могу
ни
тамо
ни
овамо
и
страховити
огањ
их
сажиже
.
—
Прилику
је
лако
наћи
,
кад
се
има
пара
.
И
он
погледа
у
Ђорђа
,
који
је
оборио
главу
,
али
је
ипак
осетио
његов
поглед
,
који
га
је
сажижао
.
—
Шта
ти
је
данас
?
—
Причају
,
да
се
онима
који
су
на
самрти
по
нешто
привиђа
,
као
мислим
,
то
је
истина
.
—
Кајем
се
,
што
сам
дошао
.
Данас
сте
нешто
нерасположени
,
говорите
у
загонеткама
.
—
И
ја
не
знам
,
шта
му
је
.
Он
стегао
зубе
,
испустио
цигарету
и
заклопио
очи
.
Црте
на
лицу
се
,
наједном
,
променише
и
оно
се
издужи
и
пребледе
.
—
Јау
,
јау
,
јау
...
Подигни
,
подигни
...
јау
...
Болови
су
га
спопали
и
он
је
јаукао
.
Обоје
притрчаше
и
подигоше
му
ноге
на
једну
столицу
.
Он
је
махао
рукама
,
као
да
се
од
нечега
бранио
.
Бриљантски
прстен
блешти
и
светлуцка
се
у
разним
бојама
према
светлости
.
Клатио
се
тамо
и
амо
,
столица
је
шкрипела
и
стењала
,
а
он
је
само
јаукао
,
не
говорећи
ни
речи
.
После
пола
часа
,
болови
су
попустили
.
—
Страшно
...
као
мислим
,
то
је
најгора
болест
.
Доктори
не
знају
ништа
,
осим
да
извлаче
паре
,
а
пара
све
мање
,
све
мање
.
Зар
ја
знам
,
шта
се
сад
ради
у
радњи
?
Јок
.
Радње
,
иначе
,
стале
,
момци
краду
као
пацови
,
дају
на
вересију
и
онда
тако
мора
да
се
пропадне
.
Нема
ту
спаса
.
Треба
да
једемо
само
со
и
хлеб
,
ако
нећемо
,
да
пропаднемо
.
Знаш
ли
ти
,
да
сам
ја
пропао
.
Немам
ништа
,
све
ми
однесе
свет
.
Ја
само
ћутим
и
чекам
,
кад
ће
да
удари
добош
пред
кућом
...
—
Неће
бити
баш
тако
страшно
,
чика
Настасе
.
—
Зар
ти
што
год
знаш
?
Ти
си
готован
,
знаш
твој
двадесет
шести
,
па
пала
Мара
пала
Сара
,
твоје
иде
,
па
ма
свет
пропао
.
Као
мислим
,
ми
за
вас
готоване
и
радимо
.
Цаја
и
Ђорђе
се
усиљено
насмејаше
.
—
Плаћамо
силну
порезу
,
а
држава
троши
на
чиновнике
и
држи
више
,
него
што
су
јој
потребни
.
Као
мислим
,
онда
трговци
мора
да
пропадну
.
Није
ни
њихова
кеса
без
дна
.
Ђорђе
се
диже
.
—
Шта
ћеш
,
већ
да
идеш
?
—
Па
време
је
.
—
Што
,
плачу
ти
деца
код
куће
?
—
Доста
сам
седео
.
—
Добро
,
де
.
Дођи
опет
.
Он
му
пружи
руку
и
рукова
се
са
њиме
.
Цаја
пође
да
га
испрати
.
Кад
су
дошли
у
предсобље
,
она
га
брзо
пољуби
и
уђе
у
собу
.
Он
је
лагано
силазио
низа
степенице
,
као
да
је
то
његова
кућа
,
па
ужива
у
њој
.
Кад
му
девојка
отворила
врата
,
он
се
маши
џепа
и
даде
јој
по
динара
.
Девојка
га
изненађено
гледала
и
неко
време
је
непомично
,
са
новцем
на
длану
,
држала
руку
,
потом
се
насмеја
и
рече
љубазно
:
—
Лаку
ноћ
,
господине
.
Он
се
смешкао
и
климао
је
главом
.
Напољу
је
још
непрестано
вејао
крупан
снег
,
који
се
,
према
електричној
светлости
,
светлуцкао
.
Свеж
студен
ваздух
му
је
годио
и
он
подиже
шешир
да
му
снег
освежи
врело
чело
.
Он
је
ишао
лагано
,
снег
је
шкрипео
под
;
ногама
и
он
навлаш
није
руке
трпао
у
џепове
,
јер
му
је
било
врло
пријатно
,
кад
му
их
снег
хлади
и
влажи
.
Велике
и
гломазне
куће
,
ти
споменици
богаства
и
варварског
укуса
,
бацале
су
горостасне
сенке
по
снегу
.
Михајловом
улицом
је
ишао
силан
свет
и
сви
су
били
црвени
од
студени
и
све
је
први
снег
расположио
.
Кола
јуре
,
али
се
не
чују
,
као
да
иду
по
какву
дебелу
тепиху
.
Продавци
новина
тискали
су
се
међу
свет
и
,
већ
промукнутим
гласом
,
су
викали
:
криза
!
најновије
вести
!
министарска
криза
!
људи
купују
,
стају
крај
каква
излога
,
грчевито
отварају
новине
и
халапљиво
гутају
те
најновије
вести
о
министарској
кризи
.
Неки
се
,
читајући
новине
,
иронично
осмехну
,
неки
се
задовољно
смеју
,
а
неки
,
опет
,
ваљда
разочарани
,
псују
нешто
,
згужвају
новине
и
баце
их
на
тротоар
.
Људи
иду
у
групама
и
живо
говоре
о
својим
комбинацијама
поводом
кризе
,
узмахујући
рукама
,
као
да
некоме
прете
или
као
да
ти
нервозни
покрети
треба
да
буду
нека
врста
аргумената
у
политичкој
дебати
.
Он
је
ишао
кроз
свет
,
гурао
се
и
мувао
.
На
Калимегдану
,
где
је
водоскок
,
била
је
једна
електрична
лампа
и
осветљавала
је
само
један
овећи
круг
око
себе
.
У
једној
побочној
алеји
стоји
један
војник
са
једном
женском
и
нешто
шапућу
.
Војник
турио
руке
у
џепове
од
панталона
и
тако
се
разговара
,
она
маше
рукама
и
,
кроз
плач
,
му
нешто
доказује
.
На
алеји
,
где
су
два
кијоска
,
такође
,
гори
само
једна
лампа
.
Он
стаде
уза
саму
бодљикову
жицу
,
која
је
одвајала
Калимегдан
од
низбрдице
која
води
Сави
,
и
гледа
у
Саву
на
коју
је
Београд
бацио
велику
сенку
.
Преко
жељезничког
моста
тутњи
воз
и
звижди
као
помаман
.
Из
локомотиве
искочи
по
која
варница
и
засветли
се
у
тами
.
И
Земун
изгледа
из
далека
,
као
осветљени
прозори
приликом
какве
лимунације
.
Преко
Саве
долази
брујање
звона
са
неке
земунске
цркве
.
Он
стоји
и
гледа
у
ту
панораму
,
коју
снег
постепено
,
али
стално
завејава
.
Наједном
му
изиђе
Цаја
пред
очи
.
Он
још
никако
није
могао
да
разуме
,
шта
се
то
тако
наједном
и
неочекивано
догодило
.
Он
никада
није
мислио
на
њу
,
али
му
ипак
све
изгледа
природно
што
се
догодило
и
тако
је
,
готово
,
морало
да
се
догоди
.
Он
се
осмехну
.
Годило
му
је
,
што
је
он
таква
личност
за
којом
женске
лудују
.
И
место
да
се
љути
,
што
је
лагао
,
кад
је
казао
да
је
воли
,
као
што
је
то
некада
чинио
,
он
се
смешкао
,
задовољно
смешкао
.
Дошавши
кући
,
он
се
лагано
скинуо
,
леже
у
постељу
и
упали
цигарету
.
Био
је
са
собом
задовољан
,
као
човек
,
који
је
,
тога
дана
,
свршио
какав
велики
и
важан
посао
.
И
тек
што
се
окренуо
зиду
,
покушавајући
да
заспи
,
он
се
диже
и
закључа
врата
.
После
два
месеца
то
је
сада
први
пут
,
да
их
је
опет
закључао
.
ИX
.
У
неколиким
штампаријама
су
радници
штрајковали
,
јер
њихови
господари
нису
хтели
да
потпишу
услове
,
које
је
њихово
удружење
било
донело
.
Она
стара
драма
,
измећу
капитала
и
радника
,
почела
је
опет
да
се
одиграва
.
Напућени
представници
капитализма
сматрали
су
своје
право
за
прече
и
,
својим
капиталом
,
већ
доказано
.
Они
су
,
са
дрском
неуморношћу
и
пакошћу
ситих
људи
,
багателисали
права
гладних
,
који
би
,
да
је
среће
и
реда
у
земљи
,
требали
да
хвале
Бога
,
што
им
,
од
глади
,
не
крче
црева
.
Раднике
је
то
дражило
и
хтели
су
,
опет
једном
,
да
докажу
,
да
су
они
творци
капитала
и
да
су
они
право
било
капитала
,
који
тако
брзо
и
тако
ласно
заборавља
шта
он
њима
дугује
.
И
,
као
што
је
то
правило
,
они
су
претеривали
у
том
својем
ревносном
борењу
за
своја
права
,
откривајући
,
без
устезања
,
своју
бескрајну
мржњу
према
капиталистама
,
који
су
,
у
своје
време
,
користећи
се
безграничном
потчињеношћу
радника
,
жељни
хлеба
,
створили
те
своје
мрске
капитале
.
Јер
,
говорили
су
они
,
не
треба
заборавити
,
да
њима
не
дају
принципали
хлеб
,
него
њихов
рад
и
они
су
зато
више
поштовали
рад
него
принципале
.
У
тој
међусобној
мржњи
,
принципали
су
заборављали
,
да
је
њихов
капитал
мртав
без
радника
,
а
радници
