ракије!
—
весело
узвикну
Прокопије
поткупљајући
мантију
и
обзирући
се
:
гдје
ће
сјести
...
—
Могу
се
и
ја
напити
.
—
Зар
ни
ти
не
ћеш
пити
с
генералом
?
—
подругљиво
запита
Јањићије
и
преко
луле
опљуну
на
под
.
—
А
голем
је
то
господин
!
—
Игуман
вели
,
да
ће
само
он
с
њиме
пити
и
јести
,
а
ми
,
бива
,
само
да
дворимо
ко
слуге
Голубани
,
мантију
ли
му
његову
!
—
љутито
окреса
Прокопије
,
спуштајући
се
на
под
.
—
Да
дворе
калуђери
?
...
Генерала
?
Јањићије
се
бржебоље
исправи
.
Прекрстивши
ноге
сједе
на
кревету
.
—
Је
ли
то
истина
?
—
Игуман
хоће
тако
,
—
мукло
потврди
Прокопије
.
—
И
хоће
још
да
му
се
свечано
обучемо
.
—
Е
ја
ћу
за
инад
овако
обучен
сјести
генералу
уз
кољено
!
—
узвикну
Јањићије
гњевно
ударајући
се
по
кољену
.
—
Не
ћеш
,
—
прошапта
Мелентије
тихо
и
прекорно
га
погледа
.
—
То
не
би
ваљало
.
—
Хоћу
!
—
Не
ћеш
,
—
брзо
добаци
и
Јеврем
и
мирно
заклопи
пјесмарицу
.
Јањићије
спусти
лулу
покрај
себе
,
не
бринући
се
хоће
ли
му
чаршав
прогорјети
.
Инаџијски
прекрсти
руке
на
прсима
.
—
Ја
ћу
за
инад
све
учинити
!
—
рече
одлучно
.
—
Не
ћеш
,
—
упорно
одговори
Јеврем
а
дугачке
му
трепавице
убрзано
затрепташе
.
—
Никако
.
—
Мислите
ли
да
се
бојим
?
Јеврем
заклони
лице
руком
и
рече
смијући
се
:
—
Генерал
не
ће
ни
доћи
!
—
Неее
ће
?
И
сви
се
зачуђено
погледаше
:
—
Неее
ће
?
—
А
откуд
ти
знаш
?
—
запита
Прокопије
мукло
,
точећи
ракију
у
чашу
,
—
Знам
.
Прокопије
се
насмија
:
—
Лажи
,
лажи
,
Јевреме
!
—
Је
ли
вјера
тврда
да
ме
не
ћете
одати
?
—
ватрено
запита
Јеврем
и
придиже
се
.
—
Не
ћете
ли
?
—
Ко
те
ода
,
главу
ћу
му
разбити
!
—
загрми
Јањићије
са
кревета
и
да
потврди
пријетњу
,
стиснутом
шаком
удари
по
бедрењачи
.
—
Збори
!
Јеврем
,
ставивши
прст
на
уста
и
лукаво
узвијајући
обрвама
,
отегну
шапатом
:
—
Генерал
није
ни
послао
никакво
писмо
...
Никакво
!
...
Писмо
сам
послао
ја
,
кад
сам
био
у
вароши
...
—
Тиии
?
Чинило
се
као
да
га
прождиру
погледима
.
Чуде
се
а
не
могу
се
начудити
.
—
Сви
одавна
уздишемо
и
јаучемо
за
једним
добрим
ручком
,
—
настави
Јеврем
живље
,
обраћајући
се
час
једноме
,
а
час
другоме
.
—
Зато
сам
хтио
да
натјерам
оца
Игумана
да
нас
све
почасти
...
А
јесам
ли
га
мого
згодније
преварити
?
...
Генерал
не
ће
доћи
и
читав
ручак
остат
ће
нама
...
Нису
му
вјеровали
.
Нека
пакосна
злурадост
свима
се
огледала
на
лицу
,
сви
као
да
су
били
готови
да
прасну
у
смијех
и
подругну
се
Игуману
.
А
сваки
ипак
као
да
се
снебива
,
плаши
...
Испод
ока
погледаше
један
у
другога
као
да
се
договарају
.
Нико
ништа
не
одговори
.
—
Нашао
сам
једног
јарана
,
—
поче
тумачити
Јеврем
готово
љутећи
се
,
—
те
смо
купили
финог
папира
,
онога
са
златном
ивицом
...
што
мирише
...
Написасмо
писмо
...
Он
има
царски
рукопис
и
кабасту
памет
,
па
зна
да
кити
баш
ко
и
генерал
!
...
Кад
смо
написали
,
предали
смо
на
пошту
,
а
Игуман
јуче
примио
...
Ко
му
је
крив
што
је
будала
,
те
одмах
повјеровао
!
Прокопије
,
обрадован
,
скочи
те
загрли
Јеврема
.
Смијући
се
грохотом
поклопи
га
свим
тешким
тијелом
својим
и
умало
не
обори
.
Мелентије
спусти
главу
на
прса
и
као
човјек
чија
се
смрт
приближује
не
смједе
да
пусти
гласа
.
Само
развуче
усне
.
Јањићије
се
узвали
наузначке
и
тамбурајући
ногама
преко
подножњаче
,
као
да
се
љуљушкаше
на
кревету
.
—
Добро
је
смислио
,
пасји
син
,
—
једва
могаде
изговорити
подухватајући
се
за
ребра
.
—
Љепота
!
—
А
Игуман
се
још
нада
!
—
захихика
Прокопије
кроз
стиснуту
шаку
.
—
И
чека
!
—
И
уређује
!
Прокопије
пође
вратима
и
спотакну
се
преко
сандучета
:
—
Да
га
видимо
!
—
викну
пакосно
и
поче
провиривати
.
—
Да
га
видимо
!
—
сви
прихватише
купећи
се
око
њега
.
И
нагрнувши
на
врата
,
тискајући
се
,
изиђоше
из
ћелије
.
Игуман
,
обучен
у
нову
мантију
са
поставом
од
црвене
свиле
,
шетао
је
по
авлији
уозбиљен
,
усправљен
,
достојанствен
,
опирући
се
о
штап
кога
је
држао
одмакнута
пред
собом
и
као
пробајући
коју
би
ногу
мало
изметнуо
напријед
:
десну
или
лијеву
?
...
И
шапутао
је
нешто
:
припремао
се
зар
за
говор
или
за
здравицу
.
Опремио
је
био
гласнике
на
жељезничку
станицу
,
да
га
раније
обавијесте
о
доласку
,
те
је
сваки
час
погледао
на
капију
и
као
очекивао
их
.
Васо
,
полупијан
,
стајао
је
украј
црквених
врата
,
силом
покушавајући
да
се
држи
усправљено
и
блесасто
се
смјешкајући
,
—
обично
је
,
у
пићу
,
смијао
се
или
плакао
,
—
а
око
њега
,
попут
почасне
страже
,
стајала
су
четири
гологлава
сеоска
момка
,
спремни
да
одмах
прихвате
генералова
коња
и
да
му
помогну
сјахати
...
Како
је
био
забављен
сам
са
собом
,
Игуман
није
ни
примијетио
калуђере
кад
су
изашли
из
ћелије
.
Држећи
руке
на
устима
и
чувајући
се
да
не
прасну
у
смијех
,
гледали
су
га
они
некако
злобно
и
осветнички
...
Тек
кад
Прокопије
,
који
се
једва
савлађивао
,
пригушено
хихикну
кроз
прсте
,
подиже
он
главу
и
погледа
их
.
—
Ви
ћете
стати
за
мном
,
као
свита
,
—
рече
некако
свечано
не
загледајући
им
више
ни
одијело
нити
неочешљане
браде
.
—
Не
смијете
приступати
сасвим
близу
,
него
одаље
мало
...
на
неколика
корака
...
Тек
опазивши
оца
Јањићија
као
да
стрекну
мало
и
набра
обрве
.
—
А
зар
ти
необучен
...
Ти
?
...
Зар
таки
да
се
покажеш
?
—
Лијепо
је
мени
и
овако
,
—
одговори
Јањићије
преко
луле
и
забаци
руке
на
леђа
.
—
Нека
...
Док
неко
испред
капије
завитеза
:
—
Ето
гласника
!
...
Етооо
!
...
—
Пазите
!
...
Звони
,
Васо
!
...
—
повика
Игуман
узбуђено
и
немирно
се
поче
освртати
.
—
Звони
!
...
Пазите
!
...
У
ред
!
...
Настаде
читава
узбуна
.
Васо
се
препаде
,
па
ушепртљи
.
Дрхћућим
рукама
прихвати
за
конопе
.
Чим
повуче
први
пут
,
отрже
му
се
један
из
руке
и
ошину
га
по
лицу
.
Звона
зазвонише
некако
нескладно
,
промукло
,
као
ругајући
се
.
Прво
је
немоћно
јечало
и
уздисало
,
а
друго
,
док
је
Васо
ловио
изгубљени
коноп
,
као
да
се
зацењивало
од
смијеха
...
Момци
се
ускомешаше
,
препирући
се
полугласно
и
гуркајући
се
.
Калуђери
,
придржавајући
и
сакривајући
се
један
за
другога
,
иступише
напријед
и
почеше
се
тобоже
уређивати
...
—
Пазите
!
...
Ознојен
и
задихан
утрча
гласник
у
авлију
.
Размахну
на
широко
рукама
као
да
ће
поскочити
и
заморено
викну
:
—
Нема
генерала
.
—
Нееема
?
—
сви
зачуђено
запјеваше
и
сви
упријеше
очи
у
Игумана
тражећи
разјашњење
.
У
калуђере
ненадно
удари
кашаљ
и
кихање
.
Игуман
као
да
не
чу
добро
.
Окрену
главу
према
гласнику
,
полегути
се
и
држећи
утрубљену
шаку
иза
ува
,
запита
нестрпљиво
:
—
Иде
?
—
Нема
га
никако
,
—
љутито
одговори
гласник
и
приступи
му
ближе
.
—
Гледао
сам
и
чекао
,
чекао
...
Нема
...
—
Не
може
бити
!
—
окреса
Игуман
осорно
и
удари
га
по
бедри
.
—
Нијеси
пазио
како
треба
...
Магарче
!
—
Питао
сам
и
кондоктора
и
свакога
,
—
добаци
гласник
упорније
и
отворено
га
погледа
.
—
И
сви
кажу
:
да
нико
међу
њима
није
генерал
...
—
Нееема
га
?
...
Игуман
малакса
.
Некако
постиђено
обори
главу
,
—
у
калуђере
није
смио
ни
погледати
,
—
и
прекрстивши
руке
на
новом
,
празничном
појасу
,
болно
уздахну
:
—
Шта
ћемо
сад
?
—
Да
си
нам
ти
жив
и
здрав
,
оче
Игумане
,
а
лако
ћемо
,
—
дочека
Прокопије
меко
,
тјешећи
га
и
тобоже
искрено
учествујући
у
големој
тузи
његовој
.
—
Ако
се
бринеш
због
ручка
,
можемо
га
ми
и
без
генерала
појести
.
Игуман
опет
уздахну
и
жалостивно
прошишта
:
—
Једите
!
...
Опирући
се
о
штап
као
какав
старац
,
коме
је
минуло
и
одвише
година
,
лагано
,
почивајући
на
сваком
кораку
пође
у
трапезарију
.
Калуђери
за
њим
.
И
Васо
хтједе
да
их
прати
и
крену
с
њима
.
Али
се
задржа
близу
врата
.
Ни
сам
не
знајући
зашто
удари
у
плач
,
док
се
Никола
,
узваљен
наузначке
на
оштром
пијеску
,
гласно
и
пакосно
церекао
.
Трапезарија
је
била
окићена
и
украшена
као
о
највећем
празнику
.
Слике
митрополитова
,
игуманова
и
некаква
старог
ктитора
са
мркајастим
фесом
на
глави
,
обрубљене
дебелим
вијенцима
од
бршљана
и
закићене
гранама
маслиновим
,
смјешкале
су
се
љубазно
на
свакога
као
поносећи
се
новим
накитом
својим
.
У
врху
,
међу
прозорима
,
црвењела
се
,
од
цвијећа
извезена
,
некаква
круна
,
грб
ли
,
мајсторски
закићен
са
три
нова
барјачића
.
Између
њих
,
као
изникло
из
свјежега
ковиља
,
весело
свјетлуца
мало
,
срмали
кандило
.
На
трпези
,
прекривеној
бијелим
чаршавом
од
домаћега
беза
,
шарениле
се
четири
големе
вазе
са
цвијећем
,
блистали
се
сребрни
ножеви
и
виљушке
,
румениле
се
дугачке
боце
са
старим
,
осмогодишњим
вином
.
Убрусци
,
раширени
попут
лепеза
,
стршили
су
из
везених
чаша
.
Купе
од
хљеба
стидљиво
се
шћућуриле
покрај
гиздавих
зачињача
са
соли
,
зејтином
и
сирћетом
,
сакривајући
иза
себе
сочне
,
разрезане
лимунове
на
малим
шестоперим
плитицама
.
Игуман
,
жалостивно
погледавши
по
столу
,
накупи
обрве
и
заклима
главом
.
И
изненада
се
распали
,
разљути
:
—
Генерал
!
—
цикну
помамо
окрећући
се
калуђерима
и
као
очекујући
одговор
од
њих
.
—
Шта
је
он
?
...
Ко
ми
је
он
?
...
Чудна
ми
чуда
што
није
дошао
!
...
Пррроклети
син
!
...
Мисли
,
да
је
мени
жао
што
га
нема
?
...
Јок
,
братац
!
...
Видио
сам
ја
и
крупњу
господу
,
ручавао
и
вечеравао
с
њима
.
И
крупњу
!
...
Пррроклети
син
!
И
љутећи
се
што
ништа
не
говоре
,
узвикну
заповједнички
:
—
Једите
!
...
За
инад
ниткову
ономе
наједите
се
ви
!
...
Узмите
!
...
Сам
,
одгунђавши
молитву
и
одмахнувши
рукама
као
да
благосиља
,
поче
да
присркује
чорбу
...
Остави
...
Налакти
се
о
сто
и
,
чупкајући
се
за
браду
,
главу
подуприје
рукама
.
Мелентије
погледа
на
Прокопија
,
како
се
наклопио
над
тањире
па
једе
за
тројицу
.
Узима
од
једног
јела
,
од
другог
,
од
трећег
,
мијеша
,
трпа
големе
залогаје
у
уста
,
а
у
вилицама
му
као
да
пуца
,
ломи
се
нешто
...
И
чудна
,
потајна
мржња
,
која
га
увијек
обузимала
кад
погледа
на
здраво
буцмасто
лице
Прокопијево
и
на
баковски
врат
његов
,
и
сада
овлада
њиме
.
Са
злурадошћу
неком
као
да
је
чекао
:
хоће
ли
се
удавити
залогајем
?
И
не
ће
ли
га
капља
ударити
онако
сита
,
поднапита
?
...
Уживао
би
,
чини
му
се
,
био
би
потпуно
срећан
,
кад
би
гледао
како
кркља
на
столици
,
хропи
,
издише
!
...
Само
да
га
наџиви
!
...
Неколико
дана
да
наџиви
тог
јаког
,
задовољног
калуђера
!
...
Онако
безбрижан
,
ведар
,
мисли
зар
да
ће
вјечито
живјети
!
И
потајно
се
руга
,
—
тврдо
је
вјеровао
да
се
Прокопије
руга
,
—
свакоме
ко
је
болестан
!
—
Колико
једе
!
—
напошљетку
избаци
гласно
,
гадећи
се
.
Попут
Игумана
одбаци
и
нож
и
виљушку
.
Ништа
више
није
могао
окусити
.
—
А
што
не
пијеш
?
—
тихо
запита
Јањићије
који
је
и
трећу
испражњену
боцу
спуштао
под
сто
(
празне
боце
никако
није
могао
гледати
пред
собом
)
а
другом
руком
прихватио
за
четврту
.
—
Попи
чашу-двије
...
Бит
ће
ти
лакше
!
—
Нека
...
И
Мелентијеве
мутне
очи
чудновато
сијевнуше
.
Дође
му
да
и
он
пркоси
смрти
,
да
јој
се
наруга
.
Да
свакоме
,
—
нарочито
Прокопију
који
га
сигурно
држи
за
кукавицу
,
—
покаже
како
се
не
боји
,
како
је
презире
...
Охрабри
се
некако
,
прену
се
.
Дрхћућом
руком
узе
најближу
чашу
,
препуњену
.
Испи
.
—
Тако
,
—
осоколи
га
Јањићије
задовољан
и
потапша
по
рамену
.
—
Тако
треба
!
Мелентије
прихвати
и
другу
чашу
.
Климнувши
главом
према
Прокопију
,
пресијецајући
га
погледом
,
викну
некако
пркосно
:
—
Здрав
си
!
Прокопије
,
чија
су
уста
била
претрпана
,
не
одговори
.
Само
узмахну
главом
и
замумља
нешто
мукло
,
нејасно
.
Затим
,
отегнувши
вратом
,
дохвати
чашу
водењачу
.
Искапи
.
—
И
оно
је
да
покаже
како
је
здравији
од
мене
!
—
помисли
осјетљиви
Мелентије
стиснувши
труле
зубе
.
—
Поганац
!
И
,
да
не
изостане
за
њим
,
да
се
не
ода
,
узе
и
сам
водењачу
...
Натегну
...
Отпи
два-три
гутљаја
и
стресе
се
.
—
Дај
ми
цигар
!
—
нестрпљиво
заиска
од
Јањићија
,
пипајући
му
по
џепу
,
тражећи
.
—
Дај
!
—
Није
за
те
цигар
,
—
мрко
му
одговори
Јањићије
.
—
Остави
!
—
Дај
!
...
Хоћу
!
...
Док
се
живи
,
нек
се
живи
!
...
Дај
!
...
Узевши
цигар
припали
га
.
Одби
неколика
дима
непрестано
,
изазивачки
гледајући
у
Прокопија
.
И
закашља
се
.
У
прсима
му
шкрипну
нешто
...
Црвене
пјеге
појавише
се
на
образима
...
Очи
засузише
...
—
Остави
!
...
Баци
цигар
!
—
узвикну
Јањићије
пријекорно
и
удари
га
по
руци
.
—
Не
рекох
ли
ти
?
—
Не
ћу
...
Превијајући
се
од
кашља
повуче
два-три
нова
дима
.
Зали
их
вином
.
Прокопије
,
поднапит
,
бећарски
се
узвали
на
столици
.
Пребаци
ногу
преко
ноге
и
узе
тамбуру
.
Затегну
жице
,
окуша
их
.
И
,
забацивши
замршену
косу
унатраг
,
промукло
запјева
:
Киша
пала
росуља
,
На
дјевојци
кошуља
...
—
Шта
?
.
.
Шта
?
—
као
прену
се
Игуман
узвивши
главом
и
подижући
се
са
столице
.
—
Јесмо
ли
у
механи
?
—
Пусти
,
оче
Игумане
,
—
дочека
Јањићије
весело
и
силом
га
посади
на
столицу
.
—
Нек
се
чојек
развесели
...
Не
ће
,
зар
,
уз
вино
пјевати
:
„
Плачу
и
ридају
јегда
помишљају
смерт
“
?
—
Не
смије
,
не
смије
,
не
смије
,
—
засикта
Игуман
жешће
,
једва
дочекавши
да
се
на
некоме
искали
,
освети
.
—
Не
дозвољавам
!
И
,
незадовољан
што
му
противурјече
,
што
се
одмах
не
покоре
,
бјесомучно
дрекну
:
—
Ја
сам
овдје
домаћин
!
...
Ја
могу
забранити
!
...
То
су
неподопштине
!
...
—
Ихухуху
!
—
за
инад
врисну
Јањићије
и
снажно
удари
о
зид
празном
боцом
,
која
се
разби
у
комаде
.
Ситна
,
раздробљена
парчад
стакла
зазвечаше
по
поду
.
—
Ихухуху
!
...
Удри
,
Прокопије
,
соколе
и
запјевај
ми
ону
:
Калуђере
ђинђере
,
Не
ђинђери
браде
,
Не
дамо
ти
Маре
...
—
Нипошто
!
...
Не
!
...
Не
дозвољавам
!
—
прошишта
Игуман
трчећи
према
Прокопију
и
пријетећи
и
главом
и
стиснутим
шакама
...
—
Епитимију
ћу
...
Казну
...
Богохулници
!
...
Изненада
се
изви
и
Мелентије
.
Завидећи
Прокопију
на
јаком
,
силноме
гласу
,
зажели
да
га
надвиче
,
натпјева
.
Измахнувши
препуном
боцом
изнад
главе
,
напрежући
се
из
све
снаге
закријешта
:
Игра
цура
малена
,
Сукња
јој
је
шарена
...
И
одмах
паде
,
посрну
.
Столица
једна
,
најближа
,
с
треском
се
изврну
и
он
се
извали
преко
ње
,
са
опруженим
рукама
унапријед
.
Глава
,
низ
коју
се
опустио
рашчупан
перчин
,
клону
као
у
убијене
птице
,
на
уснама
се
заруменише
капље
крви
...
Застења
тужно
.
—
Умрије
!
—
поплашено
узвикну
Прокопије
и
,
преврнувши
три
столице
,
притрча
да
га
прихвати
.
—
Издахну
!
Притрчаше
и
остали
.
Склепташе
се
вичући
,
јадикујући
...
Раскопчаше
му
мантију
,
разгрнуше
кошуљу
под
грлом
,
почеше
шкропити
водом
.
Однекуда
истрча
и
Васо
са
запаљеном
свијећом
,
истрча
и
Милица
са
добрим
гутљајем
сирћета
у
филџану
.
Косећи
се
и
на
Игумана
и
на
остале
,
поднесе
му
сирћет
под
нос
и
поче
га
трљати
по
сљепочницама
.
—
Кажем
ја
:
не
пуши
,
није
цигар
за
те
!
—
вајкаше
се
Јањићије
промукло
,
придржавајући
му
главу
и
лагано
га
милујући
по
коси
.
—
Не
слуша
,
пасји
син
!
...
Младо
па
тврдоглаво
!
—
Опет
треба
трошити
на
докторе
,
—
примијети
Игуман
суво
,
рачунајући
у
себи
и
врпољећи
се
.
—
А
свему
сте
ви
криви
...
Ви
...
Једва
дошавши
себи
,
Мелентије
отвори
очи
.
—
Погледом
поче
тражити
Прокопија
,
пазити
на
њега
.
И
,
као
згадивши
се
,
отпрсну
у
страну
.
—
Не
ћу
умријети
!
—
застења
изнемогло
,
искидано
.
—
И
кад
ми
душа
остави
тијело
,
живјет
ћу
!
...
Има
љепши
свијет
,
бољи
...
Ухвати
Јањићија
за
руку
и
муцајући
запита
:
—
Има
ли
други
свијет
?
...
Има
?
...
—
Има
,
брате
,
има
,
—
потврди
Јањићије
болећиво
,
обгрливши
га
.
—
Све
има
...
—
Нема
!
...
Нема
!
Лажете
!
...
—
раздражено
јекну
болесник
.
—
Ништа
нема
...
Само
црви
...
Али
не
ћу
ја
умирати
,
не
ћу
!
...
—
И
скочи
да
се
отме
,
да
побјегне
.
—
Не
треба
мени
други
свијет
!
...
И
опет
малакса
,
занесе
се
.
Они
га
пажљиво
прихватише
на
руке
и
понесоше
у
његову
ћелију
.
ВИ
.
Читава
три
дана
и
три
ноћи
сједио
је
сам
Јањићије
уз
болеснога
Мелентија
.
Никоме
другоме
није
дозвољавао
ни
да
се
уплеће
нити
да
његује
„
пасјега
сина
“
.
Он
му
и
траве
узваривао
и
давао
лијекове
и
куповао
понуде
.
Са
доктором
,
крупним
,
сипљивим
дебељком
,
који
је
сваког
другог
дана
нарочито
из
вароши
долазио
,
свађао
се
непрестано
.
Доктор
је
,
тарући
замагљене
наочари
и
танком
марамом
бришући
зној
са
ћеле
,
изричито
препоручивао
да
се
болеснику
дају
што
лакша
јела
,
највише
млијека
.
А
Јањићије
је
опет
тврдио
да
ће
он
тако
„
од
глади
умријети
“
и
упорно
захтијевао
да
га
без
престанка
кљука
што
јачом
и
маснијом
храном
.
И
никако
се
није
могао
начудити
:
зашто
доктор
забрањује
ракију
?
По
његову
мишљењу
она
и
кријепи
човјека
и
лијечи
сваку
болест
,
а
доктор
не
да
ни
гутљаја
једног
,
ни
капи
чак
.
Сваки
пут
препирали
се
њих
двојица
.
Стану
један
према
другоме
надувени
,
нарогушени
и
препиру
се
:
—
Ако
сте
ви
бола
доктор
,
—
муцао
је
увријеђени
лијечник
,
смишљајући
унапријед
сваку
ријеч
и
прежвакујући
је
некако
,
—
так
ви
и
лечите
...
Ту
мене
не
потребно
...
—
Знам
и
ја
да
ту
тебе
непотребно
,
—
одговара
Јањићије
оштро
,
подражавајући
његову
говору
и
,
зар
да
га
боље
разумије
,
мијешајући
понеку
турску
и
њемачку
ријеч
,
коју
је
однекле
научио
.
—
Ама
те
зовем
због
адет
...
Фрштец
?
—
Хо
хо
...
Так
так
...
Ја
идем
...
—
Јок
!
...
Сабур
мало
,
ефендум
,
—
задржава
га
Јањићије
и
отима
му
штап
.
—
Сабур
,
стари
!
...
Ја
знам
...
так
знам
...
да
је
њему
лијек
само
мотика
...
Никс
?
...
Само
мотика
!
...
Так
...
Па
зашто
да
чојек
оде
гладан
на
они
свијет
?
...
Никс
?
...
Фрштец
?
...
—
Јо
...
јо
...
јо
...
Але
так
не
иде
...
То
не
добро
...
—
То
муси
!
...
Може
...
Не
ћу
ја
да
он
сажали
на
ме
е
га
нијесам
нудио
најљепшим
јелима
...
Так
...
Согањдолма
,
јапрак
,
червиш
?
...
Шта
велиш
,
стари
?
...
Vas
sogst
du
?
...
—
Не
...
не
...
не
...
Како
ви
...
Не
знајући
како
би
растумачио
,
доктор
је
црвенећи
размахивао
рукама
и
давао
чудновате
знакове
.
—
Так
прса
...
Ту
слабо
...
Ту
...
—
Сакраментски
стари
!
...
Не
розумиш
ти
ништа
ко
говече
,
—
загрми
Јањићије
,
раздражен
упорношћу
докторовом
...
—
Никс
фрштец
...
Варми
илаџ
за
оваки
хасталук
?
Јок
!
...
Па
што
мучиш
болесника
,
убио
те
Бог
!
Једанпут
се
толико
заборавио
,
да
је
чак
изгурао
доктора
.
Али
се
одмах
и
покајао
.
Сустигао
га
на
авлији
и
најљубезније
позвао
натраг
,
частећи
најљепшим
дуваном
.
Кад
се
потпуно
заморио
,
позва
Јеврема
да
га
замијени
.
Прокопију
није
вјеровао
.
Знао
је
да
би
он
,
кроз
неколико
минута
,
заспао
на
столици
и
да
га
ни
оба
звона
а
камо
ли
изнемогли
глас
једног
болесника
не
би
могли
разбудити
...
Препоручивши
Јеврему
да
се
строго
држи
и
лијечничких
и
његових
,
Јањићијевих
,
одредаба
,
—
које
се
нису
много
слагале
с
докторскима
,
—
прекрсти
се
.
Прекрсти
и
Мелентија
и
оде
у
своју
ћелију
.
Мелентије
,
који
се
,
готово
увијек
,
причињавао
да
спава
,
лијено
отвори
очи
и
погледавши
Јеврема
благо
се
осмјехну
.
—
Оде
ли
?
—
шапатом
запита
као
плашећи
се
да
когод
не
чује
.
—
Оде
.
Мелентије
се
необично
прибојавао
Јањићија
.
За
све
вријеме
док
га
је
његовао
,
морао
му
се
покоравати
слијепо
,
као
што
се
војник
покорава
своме
официру
.
Јањићије
командовао
,
он
слушао
...
Није
смио
ни
ријечи
прозборити
,
ни
застењати
,
ни
преврнути
се
без
његове
дозволе
.
Макар
не
осјећао
глади
,
морао
је
јести
по
команди
:
макар
му
се
не
спавало
,
морао
је
спавати
;
макар
некада
и
не
осјећао
болова
,
морао
је
,
стиснутих
зуба
,
подносити
да
га
сирћетом
таре
по
тијелу
и
,
знојећи
се
од
превелике
врућине
,
трпјети
загријане
цигле
под
рогама
...
Сад
као
да
му
камен
спаде
са
срца
.
—
Како
си
?
—
запита
Јеврем
меко
надносећи
се
над
њега
и
спуштајући
му
руку
на
чело
.
—
Добро
?
—
Добро
...
Опорављам
се
...
—
шиштећи
одговори
Мелентије
и
захвално
га
ухвати
за
руку
.
—
Сад
...
ево
...
вјерујем
да
ћу
потпуно
оздравити
.
—
Знао
сам
и
ја
да
ћеш
оздравити
,
—
прихвати
Јеврем
живље
као
да
бијаше
потпуно
увјерен
о
томе
.
—
Био
си
уобразио
нека
чуда
,
а
овамо
све
ситнице
...
—
Ко
се
зла
не
боји
?
...
Ко
не
замишља
оваку
болест
горе
него
је
у
ствари
?
—
тихо
запита
Мелентије
.
—
Сад
видим
да
је
то
била
само
обична
нахлада
и
ништа
друго
.
И
,
како
бјеше
жељан
друштва
и
разговора
,
налакти
се
на
јастук
и
рече
испресијецано
:
—
А
толико
сам
мислио
о
смрти
!
...
И
страшио
се
...
Помисли
,
болан
,
како
ти
је
кад
си
свијестан
да
те
не
ће
бити
!
...
Свијет
ће
остати
какав
и
јест
,
лијеп
и
красан
,
а
тебе
бити
не
ће
...
Сунце
ће
сјати
,
гора
се
зелењети
,
свака
травка
божја
мирисат
ће
,
а
тебе
бити
не
ће
!
...
И
други
људи
,
онаки
као
Прокопије
,
још
ће
ходати
и
наслађивати
се
,
а
тебе
бити
не
ће
!
...
Ти
ћеш
нестајати
,
распадати
се
,
претварати
се
у
прашину
...
Ни
трага
од
тебе
не
ће
остати
...
И
твој
нестанак
значит
ће
толико
колико
и
оне
гусјенице
што
је
нађеш
и
убијеш
на
лицу
...
Пљујемо
на
гусјеницу
,
а
зар
смо
ми
нешто
крупњи
?
...
Предахнувши
мало
принесе
Јевремову
руку
уз
своју
.
Обје
поче
сравњивати
и
загледати
.
—
И
мучила
ме
мисао
,
—
настави
лакше
,
—
рашта
сам
живио
?
...
Коме
сам
требао
?
...
Свијет
је
могао
бити
и
без
мене
,
овакав
какав
је
,
и
да
се
нијесам
родио
...
Па
што
ме
родише
,
што
одгојише
?
...
Зато
да
живим
,
да
напатим
и
себе
и
другога
,
па
да
умрем
...
Гусјеница
,
велим
ти
,
гусјеница
!
...
Чини
ми
се
да
је
вријеме
да
примим
лијек
,
—
додаде
присјетивши
се
.
—
Колико
је
сати
?
—
Једанаест
и
по
,
—
одговори
му
Јеврем
гледајући
на
сат
.
—
Јес
’
вријеме
је
...
Дај
ми
...
Ето
га
,
тај
са
црвеном
картом
на
боци
...
Једну
кашику
!
Примивши
лијек
примири
се
мало
.
—
Вичем
на
живот
,
проклињем
га
,
а
драго
живјети
,
—
рече
и
осмјехну
се
.
—
Знаш
да
си
непотребан
,
сувишан
...
а
има
ли
тога
који
није
сувишан
?
...
и
опет
ти
драго
живјети
...
Нека
се
други
муче
због
тебе
,
нека
умиру
,
само
да
ти
живиш
!
...
Замисли
,
—
додаде
живље
,
—
неколико
пута
шетајући
,
долазила
ми
луда
мисао
...
Као
ја
умро
и
саранили
ме
...
И
долазио
однекуд
Христос
,
—
силазио
је
једном
на
земљу
па
зашто
не
би
мого
и
опет
сићи
?
—
и
виче
:
„
Мелентије
,
устани
!
“
...
И
ја
устајем
и
идем
за
њим
...
Лудо
,
је
ли
?
...
А
ја
сам
каткад
и
вјеровао
у
то
и
...
то
ми
била
као
нека
нада
...
Кхи
!
...
Због
тога
сам
читао
свето
писмо
по
неколико
пута
.
—
Не
силази
више
Исус
без
Страшнога
Суда
,
—
мирно
одговори
Јеврем
,
па
узе
подерану
мараму
која
је
лежала
покрај
узглавља
и
поче
му
отирати
зној
са
чела
.
—
Сад
би
и
он
био
сувишан
и
,
можебити
,
најсувишнији
...
Опет
би
га
разапели
...
Мелентије
га
погледа
са
сажаљењем
...
И
намјестивши
се
на
јастуку
угодније
,
некако
весело
узвикну
:
—
Него
знаш
шта
сам
још
мислио
!
...
Корио
сам
често
сам
себе
што
нијесам
учинио
нешто
крупно
,
велико
.
Нешто
због
чега
би
ме
спомињали
...
Нека
тијело
трухне
у
земљи
а
нек
ми
се
име
спомиње
...
И
то
би
ми
била
као
нека
утјеха
...
И
макар
што
знам
да
немам
снаге
за
велика
дјела
,
смишљао
сам
и
припремао
се
...
И
...
пљунуо
на
све
!
.
.
—
Пљунуо
?
—
као
зачуди
се
Јеврем
.
—
Ја
,
кад
бих
могао
,
све
бих
учинио
да
ме
и
након
смрти
спомињу
.
Мелентије
одмахну
руком
,
љутит
што
га
прекидају
.
—
Да
те
спомињу
?
...
А
шта
имаш
од
тога
што
ће
те
спомињати
?
...
И
за
колико
ће
те
година
спомињати
?
—
запита
подругљиво
.
—
За
крупна
неколика
дјела
...
ако
икако
има
тих
крупних
дјела
...
спомињат
ће
те
дотле
,
док
други
не
дође
,
алал
му
вјера
,
и
не
створи
десет
пута
крупња
...
А
шта
ми
је
то
?
...
Након
тога
ћеш
одмах
полако
...
полако
отићи
у
заборав
...
Од
заборава
,
од
потпуне
смрти
,
никако
се
не
можеш
спасти
,
прије
или
посље
...
И
,
са
увјерењем
човјека
који
је
много
о
томе
размишљао
,
не
осјећајући
колико
је
недошљедан
у
говору
,
одлучно
заврши
:
—
Нема
,
болан
,
бесмртности
!
...
И
читави
народи
нестат
ће
и
заборавит
ће
се
а
камо
ли
поједини
...
Зато
се
не
брини
шта
ће
бити
након
тебе
...
Воли
овај
живот
,
уживај
,
ради
за
се
,
а
ако
можеш
,
и
за
другог
који
живи
с
тобом
!
...
Они
иза
нас
имат
ће
своје
људе
,
боље
,
силније
...
И
ругат
ће
нам
се
некада
као
што
се
ми
ругамо
дјеци
и
...
Заморен
многим
говором
закашља
се
,
застења
.
Узвали
се
наузначке
,
потпуно
изнемогао
,
и
склопи
очи
...
Паде
у
неки
полусан
.
Јеврем
примаче
столицу
прозору
и
загледа
се
у
ноћ
.
Широка
крошња
старог
,
стољетног
ораха
,
проткана
мјесечином
,
полако
се
њијала
и
као
наклањала
према
прозору
.
Црни
и
златасти
листови
потанко
шуштећи
повијали
се
као
згуснути
колутови
дима
.
А
при
самоме
врху
као
већи
комад
растрганог
беза
прелијевала
му
се
разријеђена
круна
у
бјеличасту
и
отворенољубичасту
боју
.
Доље
покрај
капије
шушкетала
је
чесм
;
негдје
у
купини
цврчао
цврчак
.
Млак
вјетар
помилова
Јеврема
по
образу
и
као
да
га
задахну
мирисом
нагорјелог
сијена
.
—
Пхи
!
Окренувши
се
од
прозора
,
спусти
руку
на
бедру
.
Напипа
у
џепу
,
тврдо
,
округло
.
Завуче
руку
и
извади
.
—
Огледало
!
—
прошапта
полугласно
и
насмија
се
.
Мала
,
извезена
кутија
,
препуна
шећерлема
,
са
огледалом
на
поклопцу
!
Свидјела
му
се
ономадне
кад
је
био
у
вароши
и
одмах
је
купио
.
Купио
да
поклони
цури
што
га
недавно
оборила
и
истукла
камењем
!
Откуд
му
баш
она
пала
на
памет
?
...
Зашто
?
...
Ни
сам
не
би
знао
одговорити
.
Али
чим
спазио
огледало
одмах
одлучио
да
купи
и
да
јој
однесе
...
Чудна
жеља
повукла
га
да
је
опет
види
.
Да
се
разговори
с
њоме
.
Кад
однесе
поклон
,
бит
ће
зар
љубазнија
.
Не
ће
,
ваљда
,
кушати
да
се
опет
хрве
и
да
се
камењем
набацује
на
туђа
леђа
?
—
А
и
кршна
је
!
—
прошапта
опет
.
—
Силна
!
Као
да
је
и
сад
гледа
онако
здраву
,
јаку
.
—
У
затегнутој
кошуљи
кроз
коју
се
провиде
набрекле
прси
,
са
једрим
мишицама
на
којима
дрхће
месо
,
а
испод
одигнутих
ногавица
румене
се
босе
ноге
!
Учини
му
се
да
би
и
сађ
на
њу
.
Да
јој
као
звијер
упије
зубе
у
мишицу
,
да
и
опет
уједе
и
осјети
онај
знојав
,
раздражљив
мирис
младог
,
врелога
меса
!
—
Ух
,
брате
!
...
Као
да
негдје
поче
мјаукати
гладна
и
заборављена
мачка
,
као
да
пригушено
јаукну
неко
.
Ослухну
.
Јест
,
мачка
.
Са
страхом
погледа
у
Мелентија
:
не
ће
ли
се
пробудити
?
...
Устаде
и
провири
кроз
прозор
.
Сад
тек
јасније
распознаде
плач
дјетињи
.
Крешти
,
завија
,
зацењује
се
.
И
у
ораховој
крошњи
као
да
цвили
неко
.
И
иза
чесме
као
да
нешто
пишти
...
Све
као
да
гласно
проплака
,
не
би
ли
расбудило
оца
Мелентија
.
—
Дијете
?
...
Чије
?
...
И
,
као
присјетивши
се
,
удари
се
по
челу
:
—
Да
није
кумче
?
Бржебоље
се
извуче
,
прокраде
из
ћелије
.
Стрча
до
капије
и
,
подигнувши
ерезу
,
отвори
је
...
Мину
поред
чесме
и
пође
према
прозорима
осврћући
се
,
тражећи
.
—
Ево
га
!
—
узвикну
задовољно
,
угледав
напошљетку
како
се
на
уском
Јањићијеву
прозору
бијели
и
миче
нешто
дречећи
,
мјаучући
.
—
Ту
је
!
Нијесу
смјели
улазити
у
авлију
,
него
га
оставили
на
прозор
...
Брзо
приступи
и
пажљиво
узе
на
руке
читаву
хрпу
пелена
,
које
се
мигале
и
трзале
.
Разгрну
их
мало
,
погледа
...
Дијете
!
...
Мали
,
румени
комад
меса
,
гадан
,
смрдљив
,
сав
утонуо
у
пеленама
.
Вришти
,
цвили
...
—
Шта
ћу
сад
?
Зао
му
да
пробуди
неиспаваног
,
измореног
Јањићија
...
А
и
што
ће
му
?
...
Договорили
се
били
обојица
да
га
смјесте
и
коме
да
га
предаду
?
...
Али
зар
су
знали
да
ће
га
донијети
овако
брзо
,
ненадно
?
...
Мелентијева
болест
још
их
збунила
те
и
заборавили
на
њега
...
Нити
су
шта
припремали
,
ни
обавијестили
Игумана
...
—
Игуман
!
...
Сад
се
тек
Јеврем
запита
:
а
шта
ће
он
?
Како
ли
ће
се
распалити
,
ражџилитати
!
...
И
зар
ће
дозволити
да
дијете
,
коме
се
не
зна
ни
за
оца
ни
за
матер
,
и
једног
дана
остане
у
манастиру
?
...
Није
он
Јањићије
па
да
се
не
обазире
на
свјетске
приговоре
и
да
пљуне
на
све
.
Не
.
Он
се
боји
злијех
језика
више
него
ичега
.
Плаши
се
од
свјетске
повике
као
од
грома
.
А
какви
се
тек
морају
пронијети
гласови
о
манастиру
,
у
коме
се
чува
и
храни
тако
једно
—
чудо
!
—
Морамо
за
данас
збунити
Игумана
,
—
одлучно
окреса
Јеврем
,
шетајући
и
размишљајући
испод
прозора
,
са
пеленама
на
рукама
.
—
Барем
...
за
данас
...
А
пошље
—
смислит
ћемо
...
Напошљетку
се
лукаво
осмјехну
.
Обзирући
се
да
когод
не
гледа
,
оде
пред
прозор
Игуманов
.
Полако
,
опрезно
спусти
он
дијете
тамо
.
Остави
га
.
И
живо
,
часа
не
часећи
и
не
осврћући
се
никуд
,
потрча
.
Пође
да
разбуди
и
Васу
и
Прокопија
и
остале
момке
.
Да
их
одмах
обавијести
о
чудном
придобитку
!
Настаде
узбуна
,
ломљава
,
трка
.
Буновни
,
рашчупани
момци
псујући
упалише
фењере
,
свијеће
,
цјепанице
луча
.
Неки
дохватише
и
мотке
,
тољаге
,
сјекире
,
као
да
су
осјетили
лопова
.
Помијешаше
се
,
сабише
у
гомилу
.
Необучени
,
раздрљени
,
боси
,
са
необичном
грајом
и
дреком
нагрнуше
на
капију
.
И
,
са
чудном
злобом
неком
,
јурнуше
према
—
плијену
.
Прокопије
,
у
сурим
чакширама
,
које
му
лабаво
висјеле
о
куковима
,
са
раскопчаном
кошуљом
испод
које
му
провиривала
длакава
прса
,
високо
одиже
горућу
цјепаницу
изнад
главе
.
Заклањајући
дијете
и
прозор
читавим
јаким
тијелом
,
испријечи
се
пред
свима
горд
и
усправљен
као
литица
тврда
.
Јака
и
топла
свјетлост
падала
му
по
пуном
,
буцмастом
лицу
,
заигравала
преко
рашчерупане
браде
и
големог
,
замршеног
перчина
.
Испод
накостријешених
бркова
као
да
му
се
руменили
чисти
и
свијетли
зуби
.
—
Да
утврдимо
,
браћо
,
да
је
дијете
нађено
на
Игуманову
прозору
,
—
узвикну
некако
свечано
,
као
при
летурђији
,
и
погледа
по
свима
.
—
То
нека
се
зна
...
Да
се
буде
на
чисто
...
И
да
сваку
одговорност
скинемо
са
себе
.
—
Тако
је
!
—
сви
једногласно
заграјаше
,
тискајући
се
и
навирући
један
на
другога
.
—
Да
утврдимо
!
—
Је
ли
мушко
или
женско
?
—
запита
неко
отрага
,
упињући
се
из
све
снаге
,
да
надвиче
остале
.
—
И
то
нека
се
зна
!
—
Мушко
је
!
—
ватрено
одговори
Прокопије
као
мјерећи
дијете
на
свом
широком
длану
.
Па
поносито
,
да
га
сви
виде
,
одиже
малога
на
прса
,
обгрли
га
.
И
као
у
неком
триумфу
понесе
манастиру
.
Сви
,
побједнички
кликћући
попут
ратника
са
бојнога
поља
,
нагнуше
за
њим
,
освјетљујући
путе
,
играјући
се
са
свијећама
и
са
фењерима
.
И
ова
чудна
бакљада
,
каква
се
још
никад
и
нигдје
видјела
није
,
као
огњена
трака
једна
,
појури
према
Игумановој
ћелији
.
—
Отварајте
!
—
заповједнички
викну
Прокопије
,
дошавши
до
врата
и
нестрпљиво
куцкајући
ногом
о
праг
.
—
Брзо
!
Неки
,
без
поговора
,
запријеше
и
плећима
и
раменима
у
врата
.
Навалише
.
Отворише
.
—
Шта
је
то
?
—
љутито
повика
Игуман
,
кога
је
необична
граја
ова
одавно
пробудила
.
Протежући
се
и
зијевајући
сједио
је
на
кревету
и
баш
се
спремао
да
устане
.
Сиједа
,
свилена
брада
таласала
му
се
по
кошуљи
,
по
раменима
му
се
расипали
дуги
бичеви
ријетке
косе
,
а
бркови
му
се
опустили
,
пали
по
устима
.
Свјетлост
од
луча
засјени
му
очи
,
па
наднесе
руку
са
раскопчаним
рукавом
,
који
му
се
спузе
до
лаката
,
над
обрве
и
,
посматрајући
их
,
повика
жешће
:
—
Шта
је
?
—
Нашло
ти
се
дијете
,
оче
Игумане
,
—
избаци
Прокопије
набусито
и
испријечи
се
пред
њим
.
—
Ево
па
га
види
!
Игуман
затрепта
очима
.
—
Дијете
?
—
запита
зачуђено
,
не
разумијевајући
.
—
Откуд
?
—
Мушко
,
да
је
,
сретно
и
честито
!
—
отегнуто
запјева
Васо
чија
је
пустињачка
глава
високо
стршила
изнад
осталих
и
блесаво
се
кесила
на
Игумана
.
—
Синчина
!
—
Ама
какво
дијете
?
—
оштро
запита
Игуман
и
као
да
се
поче
прибирати
.
—
Чије
?
—
Ако
ти
не
знаш
чије
је
,
ми
не
знамо
,
—
некако
заједљиво
одговори
Прокопије
и
,
као
при
крштењу
,
голо
голцато
дијете
одиже
до
под
таваницу
.
—
На
твоме
га
прозору
нађосмо
,
а
ево
,
бива
,
и
свједока
па
нек
ми
не
дају
лагати
.
—
На
мом
прозору
?
...
Туђе
дијете
?
—
збуњено
запита
Игуман
самога
себе
.
И
нагло
поче
трљати
очи
као
да
би
да
се
увјери
:
је
ли
све
ово
сан
или
је
јава
.
—
Шта
ће
мени
дијете
?
—
Ко
с
ђаволом
тикве
сади
,
о
главу
му
пуцају
,
—
злобно
се
уплете
и
Милица
,
која
је
непрестано
провиривала
иза
Васиних
леђа
и
безуспјешно
непрестано
покушавала
да
се
прогура
напријед
—
Знамо
и
ми
,
да
ти
није
требало
,
ама
шта
ћеш
му
сад
?
Игуман
се
скупи
и
згрчи
.
Опружи
руке
према
њима
,
па
некако
и
увријеђено
и
као
пребацујући
цикну
:
—
Ама
ти
...
ви
мислите
...
да
је
оно
...
да
ја
...
И
поплашив
се
од
сама
себе
не
смједе
до
краја
договорити
све
што
је
мислио
.
—
Ако
лаже
коза
,
не
лаже
рог
,
—
опет
добаци
Милица
која
је
увијек
а
нарочито
у
свађи
вољела
да
употребљава
народне
пословице
.
—
Заклела
се
земља
рају
,
да
се
тајне
све
сазнају
...
—
Али
...
И
некако
жалостивно
,
плачевно
,
правдајући
се
застења
Игуман
:
—
Откуд
мени
,
браћо
?
...
Што
ће
мени
?
...
У
мојим
годинама
?
...
Да
је
на
прозору
оца
Прокопија
освануло
осмеро
дјеце
не
бих
се
чудио
...
Али
мени
...
—
Бога
ми
си
и
ти
јак
и
крепак
,
оче
Игумане
,
—
упаде
Прокопије
живо
као
желећи
да
га
охрабри
и
поврати
му
вјеру
у
здравље
и
снагу
његову
.
—
Да
си
нам
жив
и
здрав
,
а
још
се
ти
не
би
сакрио
за
каква
младића
!
—
Носите
!
...
Мичите
се
!
...
Баците
га
,
синови
злочестиви
!
—
дрекну
Игуман
ненадно
,
као
помаман
,
и
поче
дрхтати
од
узбуђења
.
Свилени
јорган
оклизну
се
низ
постељу
и
гола
,
жућкаста
нога
указа
се
испод
њега
.
—
У
воду
баците
...
На
ђубре
!
...
Безбожници
!
...
Милица
одгурну
Васу
и
на
силу
прође
напријед
.
Одважно
стаде
покрај
Прокопија
:
—
Зар
људску
душу
да
одбацимо
?
—
запита
отегнуто
и
тобоже
меко
,
а
из
сваке
јој
ријечи
,
из
сваког
слова
избија
оштра
жаока
.
—
Зар
ти
,
духовни
отац
,
да
тако
збориш
?
...
Мјесто
да
га
загрлиш
и
пољубиш
,
почео
га
се
одрицати
као
Петар
Исуса
?
—
Ја
га
се
не
одричем
,
—
снажно
загрми
са
врата
и
одјекну
кроз
собу
промукао
глас
Јањићијев
.
И
он
се
,
прстима
рашчешљавајући
браду
,
помоли
на
прагу
,
онако
крупан
,
стасит
,
силан
.
—
Камо
дијете
?
—
оштро
запита
тражећи
га
погледима
.
—
Кад
не
ће
нико
,
ја
ћу
га
узети
и
ја
ћу
се
побринути
за
њега
!
Сви
се
понизно
размакоше
.
Направише
му
пут
.
—
Тииии
?
Игуман
се
лагано
попридиже
на
кревету
и
,
рукама
се
опирући
о
тврде
бедрењаче
,
запита
опоро
:
—
А
шта
ћеш
ти
?
...
—
Ја
ћу
га
узети
,
—
одлучно
одговори
Јањићије
и
приступивши
Прокопију
мирно
му
одузе
дијете
.
—
И
његовати
га
у
манастиру
?
—
отегну
Игуман
јаче
.
—
И
његовати
га
у
манастиру
,
пасјег
сина
,
—
инаџијски
избаци
Јањићије
и
,
да
притврди
обећање
,
удари
се
у
прса
.
Игуман
стисну
зубе
,
зажмири
:
—
Оче
Јањићије
,
јеси
ли
при
себи
?
—
запита
задављено
.
—
А
јеси
ли
ти
при
себи
?
—
као
прекори
га
Милица
благо
,
окрећући
му
леђа
.
—
Ем
си
крив
,
ем
још
другог
грдиш
...
Мјесто
да
захвалиш
,
а
ти
...
ти
...
Не
знајући
како
би
завршила
,
одмахну
рукама
и
брзо
пође
из
собе
...
Јањићије
крену
за
њом
пажљиво
носећи
дијете
и
њијајући
га
на
рукама
...
Разиђоше
се
и
остали
полагано
,
нерадо
,
потпуно
незадовољни
,
што
се
све
овако
обично
свршило
...
Само
Игуман
оста
збуњен
,
утучен
,
јадан
.
Подупрт
о
бедрењачу
,
модар
у
лицу
,
са
раствореним
устима
забленуто
је
гледао
за
њима
и
само
муцао
нешто
...
муцао
самоме
себи
...
ВИИ
.
Неколико
дана
и
у
манастиру
и
у
најближем
селу
говорило
се
само
о
дјетету
.
Питало
се
,
нагађало
:
чије
је
,
откуда
?
...
Спомињала
се
шапатом
имена
неколицине
познатијих
дјевојака
,
на
које
се
од
прилике
могло
посумњати
.
Али
нико
ништа
није
смио
озбиљно
да
устврди
,
нити
да
макне
на
своју
душу
тако
тешку
„
потвору
“
.
Једино
се
о
Игуману
говорило
смјелије
и
отвореније
.
Шале
и
пошалице
сипале
се
и
низале
на
његов
рачун
свакога
дана
.
Понеки
мангупи
долазили
му
ноћу
и
под
прозор
и
,
утањив
глас
,
вриштали
као
дјеца
.
Мужеви
су
,
у
шали
,
забрањивали
женама
,
да
се
не
исповиједају
пред
Игуманом
.
Жене
су
,
кикоћући
,
одговарале
,
да
ће
одсада
тражити
само
оца
Прокопија
,
јер
да
је
он
ипак
најбољи
од
свију
...
Почело
се
чак
говорити
и
о
некој
пјесми
,
у
којој
се
на
дуго
приповиједа
о
„
старцу
Игуману
“
...
Али
се
још
нико
усудио
није
и
да
је
запјева
.
Момци
би
,
тек
кроз
зубе
,
пропустили
понеку
ријеч
из
ње
,
—
и
то
када
их
нико
не
слуша
;
—
дјевојке
би
црвениле
и
бјежале
далеко
,
чим
би
се
споменула
.
Васо
и
Милица
редовно
се
,
свакога
јутра
,
свађали
ради
Игумана
.
Желећи
да
му
се
додвори
и
да
се
покаже
„
прави
пријатељ
у
невољи
“
Васо
га
увијек
гласно
бранио
,
да
свак
чује
.
Милица
,
којој
би
и
то
било
довољно
па
да
се
дигне
против
њега
,
имала
је
још
некакве
свакако
важне
разлоге
,
ради
којих
је
била
немилосна
у
нападајима
.
Она
се
,
из
инада
,
сама
понудила
Јањићију
,
да
буде
као
нека
дадиља
дјетету
,
да
га
чисти
и
пере
.
Сама
га
носила
у
село
и
тражила
ко
ће
га
подојити
.
И
чим
би
се
Васо
усудио
да
само
спомене
име
Игуманово
,
сва
се
костријешила
.
Опружајући
суве
,
кошћате
,
сличне
канџама
,
руке
,
са
необрезаним
ноктима
,
спремала
се
да
јуриша
,
да
огребе
.
—
С
ким
си
онаки
си
,
—
зборила
је
заједљиво
,
пакосно
,
не
повисујући
гласа
,
као
да
говори
о
најобичнијим
стварима
.
—
Нијеси
поштенији
од
њега
,
чим
га
браниш
...
А
кад
бих
ја
била
Митрополит
,
обријала
бих
га
...
Обријала
сјекиром
на
пању
!
—
Говори
ти
шта
хоћеш
,
а
он
је
светац
,
—
гласно
је
викао
Васо
,
погледајући
испод
ока
на
Игуманову
ћелију
да
види
:
слуша
ли
га
?
—
Благо
њему
и
његовој
души
,
кад
га
права
потварају
...
.
Мрцињаци
!
—
За
злато
рђа
не
пријања
нити
би
потворе
прионуле
за
добра
човјека
,
—
дочекује
Милица
ватреније
,
употребљујући
сва
средства
,
да
Васу
надбије
и
разоружа
.
—
И
оклен
дијете
?
...
Окле
?
...
—
Дијете
је
дијете
,
—
побија
Васо
тврдоглаво
,
не
попуштајући
ни
за
длаку
.
—
Није
говор
о
дјетету
него
о
Игуманини
!
...
—
Оклен
дијете
на
његову
прозору
?
—
Оклен
?
...
Бог
га
дао
.
—
Не
спомињи
име
божије
узалуд
,
несретниче
!
...
У
овом
послу
Бог
нема
посла
...
Бјежи
он
од
Игумана
ко
ђаво
од
крста
!
Игуман
је
ове
и
оваке
разговоре
слушао
сваки
дан
.
Испочетка
је
бјеснио
и
љутио
се
мислећи
,
да
ће
псовкама
и
пријетњама
све
потапкати
и
умирити
.
Али
се
преварио
.
Што
год
се
више
љутио
,
свијет
га
све
више
и
више
оговарао
.
Пошалице
постајале
све
оштрије
и
масније
.
Сама
Милица
,
—
свијесна
да
јој
баш
сада
не
може
и
не
смије
напакостити
,
—
говорила
је
за
десет
других
.
И
он
се
озбиљно
препаде
.
Уврти
у
главу
да
се
све
дигло
против
њега
,
да
га
понизи
и
обори
.
И
калуђери
,
и
послуга
,
и
сељаци
!
...
Кад
га
сусретну
,
кад
га
поздраве
,
сви
га
гледају
злобно
и
као
да
се
подсмјехују
.
Сваки
као
да
погледом
пита
:
а
шта
ћемо
са
дјететом
?
...
Ђаволу
и
то
мрско
,
дијете
и
све
!
...
А
Јањићије
га
пази
као
своје
!
...
За
инад
!
...
Нико
не
смије
ни
помислити
,
да
га
сад
отргне
од
њега
,
нарочито
он
,
Игуман
!
Дигла
би
се
брука
какве
никада
било
није
.
И
брука
ова
не
би
се
сакрила
овдје
,
у
манастиру
,
ни
у
селу
,
него
би
се
прочула
на
далеко
.
Дошла
би
,
можебити
,
и
до
новина
...
А
шта
би
тада
човјек
?
...
Како
би
?
...
Како
би
?
...
Ништа
друго
не
би
остајало
него
да
се
убије
или
да
бјежи
чак
у
Америку
.
Затвори
се
у
ћелију
и
одлучи
,
да
за
неколика
дана
никуда
не
излази
...
А
тад
се
,
наједанпут
,
сјети
Митрополита
.
Шта
ће
он
,
ако
чује
?
...
Зар
многи
не
ће
једва
дочекати
,
да
се
користе
приликом
која
им
се
пружила
и
да
све
опричају
Митрополиту
?
...
И
шта
тада
?
...
Не
ће
ли
он
,
онако
стар
,
лаковјеран
,
све
повјеровати
,
одмах
без
испитивања
?
Не
ће
ли
позвати
на
одговорност
њега
,
Игумана
?
...
„
Оче
Игумане
,
таки
се
и
таки
гласови
проносе
о
теби
...
Причај
шта
је
било
?
...
Срамота
за
твоје
године
,
оче
Игумане
!
“
...
И
шта
му
тада
он
,
Игуман
,
може
одговорити
?
...
Чиме
ће
се
моћи
одбранити
?
...
Дијете
,
погано
дијете
нађено
је
збиља
на
његову
прозору
,
—
толики
свједоци
видјели
су
...
„
Подметнуто
ми
из
пакости
“
...
„
А
кад
си
знао
,
да
је
подметнуто
из
пакости
,
што
ми
одмах
нијеси
јавио
,
оче
Игумане
...
Што
си
пустио
да
сазнам
од
других
?
...
Твоја
је
дужност
била
,
да
ми
први
јавиш
,
оче
Игумане
“
...
—
Није
друге
,
морам
му
сам
испричати
макар
у
земљу
пропао
од
стида
,
—
рече
Игуман
гласно
и
дубоко
уздахну
.
—
Морам
се
оправдати
,
док
душмани
нису
уграбили
да
оцрне
,
убију
?
...
Морам
...
И
,
проклињући
и
вајкајући
се
,
поче
се
спремати
за
одлазак
.
И
,
старајући
се
,
да
га
не
примијете
,
пажљиво
као
лупеж
,
искраде
се
из
манастира
.
Убрзаним
ходом
крену
на
станицу
...
Јеврем
се
,
међутим
,
са
Јањићијем
непрестано
договарао
о
дјетету
.
Једнога
јутра
,
очекујући
Милицу
,
да
се
са
малим
врати
из
села
,
сједјели
су
у
ћелији
,
један
према
другоме
и
пушећи
размишљали
:
шта
би
сад
с
њиме
,
куда
би
?
—
И
мени
су
додијах
свакакви
разговори
,
—
избаци
Јањићије
забринуто
,
—
и
криво
ми
,
што
се
свашта
подмеће
Игуману
.
Не
жалим
га
,
пасјег
сина
,
јер
није
зарадио
да
се
жали
...
Али
му
не
треба
ни
подмећати
у
чему
није
крив
.
Кад
удараш
на
човјека
,
удри
га
с
прсију
,
па
ако
има
снаге
нек
се
брани
,
а
не
иза
леђа
...
Ја
...
—
А
зар
би
Игуман
пустио
,
да
дијете
држимо
у
манастиру
,
да
се
нијесмо
овако
смели
?
—
запита
Јеврем
тихо
и
,
осјећајући
се
кривцем
у
овој
ствари
,
као
да
је
желио
да
се
сам
пред
собом
оправда
.
—
Осим
тога
свијет
се
толико
окомио
на
Игумана
,
да
и
не
распитује
много
за
матер
дјетињу
...
Тако
се
,
некако
,
и
Смиљана
извукла
из
незгоде
.
А
њој
би
могли
наудити
,
да
се
сазнало
за
њу
,
док
Игуману
нико
наудити
не
ће
...
Лукав
је
,
лако
ће
се
оправдати
гдје
треба
.
—
Мислиш
?
—
Сигурно
.
Јањићије
лагано
спусти
главу
међу
руке
,
подними
се
и
мукло
запита
:
—
Ама
коме
да
дамо
малога
?
...
Ко
ће
га
примити
?
...
И
хоће
ли
га
његовати
људски
?
...
Не
знам
ти
рећи
зашто
,
—
нагласи
јаче
,
—
а
то
ми
дијете
некако
прионуло
за
срце
.
Гледам
га
;
мало
,
нејако
,
у
шаку
би
стало
.
Оставили
га
,
због
пуста
имућа
,
и
отац
и
мати
и
сад
,
ето
,
никога
нема
ко
би
се
побринуо
осим
нас
...
И
весео
,
пасји
син
,
и
разбацује
ногама
ко
да
је
у
својој
кући
...
Изјео
бих
га
!
...
Па
како
да
га
пустим
некоме
,
ко
га
не
ће
пазити
!
—
Ја
ћу
и
тако
данас
мало
проћи
кроз
село
,
—
дочека
Јеврем
мирније
,
—
па
ћу
,
зар
,
наћи
какву
жену
која
би
примила
...
Ако
не
нађемо
данас
,
наћи
ћемо
о
храмовској
слави
...
Ни
до
ње
није
далеко
...
Па
се
лијено
подиже
и
пође
у
село
.
Још
јуче
је
,
крај
Мелентијеве
постеље
—
за
чудо
,
баш
је
код
болесника
који
се
растаје
са
животом
највише
и
размишљао
о
томе
,
—
коначно
одлучио
да
све
сеоске
куће
пажљиво
обиђе
.
Не
ради
дјетета
да
би
му
нашао
помајку
,
него
управо
ради
ње
,
ради
дјевојке
из
винограда
...
Од
онога
дана
,
откако
су
се
,
млади
и
бијесни
,
рвали
у
мргињу
,
никако
је
није
видио
.
Манастиру
као
да
се
није
ни
примицала
,
у
цркву
није
долазила
,
на
винограде
у
којима
сад
није
било
копача
као
да
потпуно
заборавила
...
Морала
је
,
дакле
,
непрестано
чамити
код
куће
,
у
селу
.
И
,
сигурно
,
никад
ни
помислила
није
на
њега
!
...
Никако
...
Или
ако
је
и
помислила
,
није
га
могла
по
добру
поменути
,
без
подсмијеха
,
без
тешке
поруге
!
...
Момак
кога
је
савладала
!
...
Који
се
грчио
,
увијао
под
њезиним
ударцима
!
...
Слаботиња
!
...
Чинило
му
се
као
да
тога
часа
чује
,
како
га
гласно
назива
слаботињом
.
И
криво
му
било
,
љутио
се
што
тако
мисли
о
њему
.
Зар
он
слаботиња
?
Он
грђи
од
других
?
Ако
се
за
час
раслабио
,
клонуо
,
надражен
врелином
њезином
и
мирисом
чврстога
младог
тијела
,
те
га
оборила
,
зар
да
му
се
вавијек
руга
ради
тога
?
...
И
да
,
можебити
,
прича
међу
другарицама
,
хвалише
се
?
Огледало
у
џепу
као
да
га
одавно
почело
жуљити
.
Носи
га
уза
се
толико
дана
,
са
надом
да
ће
је
сусрести
и
одобровољити
да
га
саслуша
.
Узалуд
!
Спремао
се
у
село
да
јој
га
кући
однесе
и
да
се
тамо
оправда
.
Али
га
болесни
Мелентије
задржавао
...
И
Јањићије
му
сметао
и
дијете
му
сметало
...
Сви
му
сметали
...
А
све
га
јаче
жуље
:
и
огледало
и
мисао
да
му
се
руга
,
руга
,
руга
...
Крупан
,
раздражен
кудров
нечији
,
испред
најближих
сеоских
кућа
,
насрну
на
њега
.
Рутав
,
накостријешен
,
окићен
чичцима
у
прљавој
длаци
,
затрчао
се
преко
неравне
авлије
,
дижући
прашину
снажним
задњим
шапама
.
Прескочи
преко
ониске
ограде
на
којој
се
сушило
неколико
чађавих
кошуља
.
Бијесно
лајући
јурну
и
као
да
му
хтједе
ускочити
на
врат
.
Јеврем
размакну
омањим
штапом
да
се
одбрани
.
Видећи
да
не
помаже
,
прихвати
за
камење
и
поче
ударати
.
Погођен
у
бедру
кудров
подави
реп
и
,
оштро
скичећи
,
одшантуца
за
куће
...
Јеврем
се
задовољно
осмјехну
и
настави
пут
.
Око
њега
,
на
обје
стране
,
ниске
кућице
.
Скромне
,
шћућурене
под
сламњим
крововима
,
гледају
га
,
налик
на
крмељаве
очи
,
својим
никад
нечишћеним
прозорима
.
Као
разјапљена
крезуба
уста
зијају
растворена
врата
.
По
нека
домаћица
стоји
пред
њима
,
рашчупана
,
прљава
,
са
мутним
очима
и
испијеним
лицем
.
Бленући
у
њега
држи
у
нарамку
полуголо
дијете
,
мршаво
и
прљаво
као
и
она
,
које
се
заценило
од
плача
и
чупа
је
,
гребе
по
образима
.
У
прашини
,
под
ногама
матери
,
ваљају
се
остало
двоје-троје
дјеце
.
По
комшијској
авлији
чепркају
кокоши
.
Овећа
квочка
,
у
страни
,
под
прашњавим
дудом
,
лежи
са
раширеним
крилима
,
а
испод
њих
провирују
мали
,
поплашени
пилићи
,
док
јој
се
једно
попело
на
леђа
и
кљуцајући
је
у
главу
некако
силно
и
жалостиво
цијуче
.
Једна
свиња
лежи
у
готово
сасушеној
локви
крај
плота
и
грокће
.
За
плот
привезана
мршава
кљусина
,
са
оштрим
испалим
куковима
,
гриска
остатке
од
сијена
и
лијено
машући
репом
брани
се
од
муха
.
—
Гдје
ли
је
њезина
кућа
?
—
шапатом
запита
Јеврем
обзирући
се
на
све
стране
.
—
Овдје
или
на
крају
?
Да
запита
кога
?
...
Како
ће
?
...
Не
зна
јој
ни
имена
...
Збиља
,
није
му
ни
казала
имена
!
...
Је
ли
?
...
Није
...
Неко
му
иза
леђа
заповједнички
узвикну
:
—
С
пута
!
Пројаха
Никола
на
своме
сипљивом
,
губавом
магарцу
,
који
се
покуњио
,
опустио
ровашене
уши
и
убрзано
ходи
...
Никола
подеран
,
мрк
,
сав
обрастао
у
длаку
,
са
климавом
камилавком
на
глави
!
Има
већ
неколико
дана
како
га
нестало
из
манастира
,
па
нити
ко
питао
за
њега
ни
знао
куд
је
отишао
...
Познавши
Јеврема
довикну
подругљиво
:
—
А
шта
се
тамо
дешава
,
крај
храма
Господњег
?
...
И
брука
и
срам
вјечни
!
...
Зли
ће
дани
настанути
и
морија
ће
се
спустити
због
гријехова
ваших
...
Копиле
је
оскврнило
кућу
Господњу
!
...
Гњев
и
проклетство
његово
навукло
се
нада
њу
ко
облак
градобитни
...
Агарјани
!
...
Хулитељи
!
И
оде
,
одјаха
гунђајући
и
проклињући
,
а
магаре
му
,
кусастим
репом
својим
,
удара
и
себе
по
бутима
и
њега
по
мрким
,
рањавим
ногама
.
Јеврем
само
устресе
раменима
и
ништа
не
одговори
.
—
Аха
!
Учини
му
се
да
поред
једне
кућице
мину
нешто
бијело
,
разбарушено
...
Јест
,
она
!
...
Познаде
је
...
Прековану
,
очишћену
мотику
пребацила
преко
рамена
на
коме
висјела
торба
.
Пошла
некуда
да
копа
.
Бијели
покривач
вијори
јој
се
око
главе
,
трепери
,
лепрша
.
Обнажене
мишице
румене
јој
се
и
чврсто
месо
тресе
се
на
њима
.
Тутњи
земља
под
њом
,
угиба
се
.
—
Она
!
Угледавши
га
изви
се
и
застаде
мало
.
Као
да
му
се
надала
,
очекивала
га
и
сад
јој
се
,
ето
,
нада
испунила
.
У
очима
јој
засвијетли
нешто
радосно
,
похотљиво
.
Луди
Јеврем
ни
помислити
могао
није
да
женска
не
заборавља
лако
на
први
страстан
загрљај
мушки
,
па
макар
и
насилан
био
.
Осмјехну
се
и
,
преко
рамена
,
као
подругљиво
добаци
му
:
—
А
сврбе
ли
те
и
сад
леђа
,
момчино
?
—
Да
ме
нијесу
сврбјела
не
бих
те
се
ни
сјећао
,
—
одговори
јој
весело
и
поздрављајући
поче
махати
руком
.
—
А
овако
вазда
си
ми
била
на
уму
...
—
Ја
сам
се
и
постарала
да
ме
не
заборавиш
,
—
живо
дочека
она
играјући
се
мотиком
.
—
Поштено
!
Јеврем
извади
огледало
и
,
удешавајући
према
сунцу
,
стараше
се
да
му
несташни
одсијев
,
сличан
сребрном
лептиру
,
прелети
и
клизне
низ
образ
њезин
.
—
Ходи
да
ти
покажем
како
сам
те
се
сјетио
,
—
отегну
меко
,
молећи
.
—
Шта
је
то
?
—
зачуђено
запито
она
и
приповрати
се
мало
.
—
Купио
сам
ти
...
Ево
...
У
вароши
...
Она
лагано
спусти
мотику
и
,
поласкана
,
накриви
главу
према
лијевом
рамену
.
—
И
баш
мени
купио
?
—
Теби
,
—
одговори
Јеврем
поносито
,
—
јер
си
ме
само
ти
побиједила
...
Други
се
нико
,
ни
мушко
ни
женско
,
не
би
усудио
да
ме
обори
.
Она
се
гласно
засмија
.
—
Ако
ћеш
доносити
поклоне
за
буботке
,
—
окреса
,
—
ја
ћу
те
и
опет
испребијати
.
—
Окушај
!
...
Ходи
!
...
Показујући
јој
огледало
замоли
опет
:
—
Ходи
!
—
Не
ћу
,
—
суво
одговори
она
и
измакну
се
до
под
јабуку
чија
је
опуштена
грана
миловала
по
глави
.
—
Не
примакох
ти
се
више
...
Знам
те
какав
си
...
—
Хоћеш
ли
да
се
закунем
да
те
не
ћу
ни
додирнути
?
—
Не
вјерујем
.
—
Па
како
ћу
ти
дати
огледало
кад
не
ћеш
да
приступиш
?
—
запита
он
живље
и
хтједе
да
јој
се
приближи
.
—
Баци
ми
га
!
Јеврем
се
јогунасто
окоси
:
—
Псетету
се
баца
а
чељади
се
даје
...
—
А
ти
не
дај
...
Не
треба
ми
!
...
Забаци
мотику
на
раме
и
брзо
пође
.
Он
баци
огледало
за
њом
и
довикну
је
.
Она
се
не
осврну
.
Потрча
да
је
стигне
,
заустави
...
Опет
застаде
...
—
Инаџија
је
,
—
промуца
полугласно
чешкајући
се
и
гледајући
за
њом
...
И
,
забацивши
руке
на
леђа
,
врати
се
манастиру
...
Дошавши
до
Јањићијеве
ћелије
,
као
да
зачу
разговор
неки
.
Уљезе
.
И
одмах
опази
Игумана
како
се
као
очерупан
гавран
пресамитио
према
Јањићију
,
кротак
,
смирен
.
Опире
се
о
штап
са
сребреном
јабуком
и
збори
благо
,
готово
тепајући
:
—
Све
сам
казао
Митрополиту
и
он
је
све
разумио
...
Ама
све
...
И
лијепо
ми
каже
:
„
Ја
разумијем
,
оче
Игумане
,
и
не
кривим
никога
...
Сви
сте
ви
чисти
и
невини
и
ја
свима
вјерујем
...
Али
нипошто
дозволити
не
могу
да
дијете
остане
и
даље
у
манастиру
...
Ни-по-што
,
оче
Игумане
!
...
Моја
је
жеља
и
моја
је
заповијест
да
га
одмах
уклоните
!
...
“
—
Не
слушам
ја
ни
његове
жеље
ни
његове
заповиједи
,
—
осорно
одговори
Јањићије
,
сједећи
на
своме
кревету
и
на
широко
размахујући
ногама
.
—
По
његову
рачуну
сви
смо
ми
прави
,
а
дијете
је
криво
!
...
Црв
овај
слаби
,
па
некоме
крив
!
...
И
оно
да
страда
?
Игуман
набравши
сиједе
обрве
подиже
шиштави
глас
и
поче
оштрије
:
—
Што
Митрополит
жели
,
мора
се
испунити
...
Ја
сам
овдје
