ПРЕД
ЗОРУ
РОМАН
У
ДВА
ДЕЛА
.
НАПИСАО
.
ЉУБИША
БРАНКОВИЋ
.
У
НОВОМЕ
САДУ
,
СРПСКА
НАРОДНА
ЗАДРУЖНА
ШТАМПАРИЈА
1878
.
ПРВИ
ДЕО
.
ПРВИ
ОДЕЉАК
.
И
.
Ко
има
право
?
У
једној
собици
у
Цириху
седела
су
три
млада
човека
.
Домаћин
Мита
Васић
,
из
Србије
,
слушалац
педагогије
,
беше
средњег
стаса
,
црномањаст
.
Лица
је
био
округла
;
очи
му
јако
испале
напоље
,
поглед
дремљив
;
кад
се
смејао
,
видела
су
се
два
реда
великих
,
белих
зуба
.
Имађаше
пуну
браду
и
бркове
.
—
Радо
је
куповао
књиге
;
све
их
је
лепо
нумерисао
и
држао
у
најбољем
реду
;
али
није
много
читао
.
—
Поред
њега
се
завалио
у
стару
,
подерану
наслоњачу
Коста
Нешић
,
висок
,
смеђ
човек
;
усне
му
беху
танке
и
упијене
;
главу
је
држао
мало
на
лево
;
ход
му
беше
„
величанствен
.
“
Није
могао
добро
да
изговори
глас
„
р
,
“
и
то
даваше
његовом
говору
неку
мекост
,
која
је
годила
многим
циришким
Рускињама
...
Био
је
родом
из
Бачке
,
доста
имућан
;
изучаваше
у
Цириху
пољску
економију
.
—
А
трећи
,
Радоје
Николајевић
,
омален
,
широких
плећа
,
седео
је
на
дивану
;
био
је
веселе
,
жустре
нарави
;
и
он
беше
родом
из
Србије
;
слушао
је
у
Цириху
технику
.
—
Дакле
није
баш
ништа
оставила
?
...
.
.
запита
Радоје
,
чистећи
рукав
свога
упрљаног
и
старога
капута
.
—
Какво
писамце
,
или
тако
што
год
могло
би
у
многоме
објаснити
целу
ствар
...
—
Тражили
су
,
али
нису
ништа
нашли
—
одговори
Мита
.
—
Пре
него
што
се
отровала
,
пораздавала
је
све
своје
књиге
и
друге
ствари
познаницама
,
а
нешто
је
оставила
и
својој
газдарици
.
На
питања
је
одговарала
само
толико
,
да
путује
наскоро
и
да
јој
те
ствари
више
нису
нужне
.
Једну
пријатељицу
,
коју
је
кан’да
врло
радо
имала
,
посетила
је
јуче
око
пет
сати
после
подне
.
Поседела
је
мало
код
ње
и
разговарала
се
о
обичним
стварима
.
При
растанку
загрли
је
,
заплаче
се
и
нагло
се
удали
.
Кад
ова
после
тога
погледа
на
столицу
,
на
којој
је
седела
њена
чудновата
гошћа
,
примети
ту
албум
.
Она
сиротица
оставила
јој
је
то
за
спомен
.
Око
6
сати
беше
већ
мртва
...
—
Бар
да
је
водила
дневник
—
примети
опет
Радоје
.
—
Та
и
овако
је
све
јасно
.
Живот
јој
је
постао
досадан
,
па
то
ти
је
све
.
Шта
би
више
нашао
на
пример
у
дневнику
?
—
Нашао
бих
ближа
објашњења
,
која
би
зацело
у
овом
случају
била
интересантна
.
Ми
видимо
,
да
се
она
отровала
с
тога
,
што
јој
је
живот
постао
несносан
.
Знамо
уопште
и
узроке
томе
.
Али
њене
белешке
без
сумње
би
нам
бар
у
појединостима
казале
више
,
него
што
нам
је
овако
познато
.
—
Штета
—
рече
опет
Мита
,
ходајући
по
соби
;
била
је
врло
разборита
.
Чудновато
је
живила
овде
,
па
тако
је
ето
и
свршила
.
Сећам
се
,
како
је
с
одушевљењем
говорила
о
раду
,
коме
ће
и
она
посветити
сву
своју
снагу
.
Но
то
је
било
само
у
прво
време
.
Доцније
постаде
незадовољна
,
поче
опадати
.
Као
што
знате
и
ви
,
на
њу
је
имало
ванредна
уплива
то
,
што
се
нашла
у
околини
,
коју
је
до
крајности
презирала
;
говорила
је
,
како
су
ти
људи
искварени
,
без
икакве
енергије
,
а
женскиње
неразвијене
и
услед
запуштености
већ
и
неспособне
за
развитак
.
—
Па
у
томе
готово
да
је
имала
право
—
примети
Радоје
.
—
Околина
—
настави
Мита
,
—
у
коју
је
она
одмах
у
почетку
упала
,
заиста
је
била
и
остала
рђава
.
Али
она
није
учинила
,
што
је
могла
и
,
разуме
се
,
и
требала
да
уради
;
није
ни
покушала
,
да
је
напусти
и
да
потражи
друго
друштво
,
него
остаде
ту
и
паде
најпосле
у
очајање
.
Неки
до
душе
веле
,
да
је
томе
крива
и
нека
несретна
љубав
,
али
се
не
зна
поуздано
,
да
ли
има
што
год
у
ствари
,
или
не
.
—
Ко
зна
,
можда
ће
у
томе
бити
мало
и
истине
...
Видиш
,
и
то
би
најбоље
могла
расветлити
каква
њена
белешка
.
—
Чудан
случај
.
Него
свакојако
је
морала
на
њу
врло
рђав
утицај
имати
вест
,
да
су
јој
брата
у
последње
време
затворили
због
неких
трговачких
ствари
.
—
Где
?
—
Па
у
Одеси
.
Ту
јој
живи
породица
.
—
Јесу
ли
прави
Руси
?
—
Јесу
.
Радоје
устаде
с
дивана
,
седе
за
сто
и
поче
шарати
којешта
по
артији
.
—
А
што
нам
се
Коста
тако
умудрио
,
па
непрестано
ћути
?
...
запита
он
.
Коста
не
одговори
ништа
.
—
То
бар
није
твој
обичај
.
Не
знам
,
каква
је
то
невоља
наишла
на
тебе
,
те
ти
тако
немилостиво
свезала
језик
.
Да
не
жалиш
можда
за
том
сиротицом
?
Знам
,
да
имаш
добро
срце
,
особито
у
таким
приликама
...
Али
ти
је
канда
никад
ниси
ни
видео
...
—
Виђао
сам
је
—
прекиде
га
Коста
.
Радоје
се
насмеши
и
погледа
на
Миту
,
који
је
непрекидно
корачао
горе
—
доле
.
Настаде
тишина
.
—
Имаш
ли
сваке
године
да
полажеш
испит
?
—
запита
Мита
Радоја
.
—
Дабогме
.
Како
ти
то
да
не
знаш
?
—
Па
знам
...
Од
сад
ће
ти
зацело
ићи
лакше
.
—
Разуме
се
.
Истина
,
немачки
језик
још
ми
није
довољно
у
власти
,
али
тек
иде
боље
.
Лане
је
било
зло
.
И
заиста
је
прошле
године
било
зло
.
Радоје
дошао
из
Србије
,
па
хоће
да
учи
технику
:
али
не
може
да
се
упише
,
док
не
положи
предиспит
.
Не
зна
језика
,
а
и
у
предметима
,
што
долазе
на
том
испиту
,
доста
слаб
;
нема
новаца
,
једва
живи
,
а
мора
остати
ту
и
мора
се
уписати
на
технику
,
јер
најпосле
шта
ће
и
у
Србији
?
У
Београду
беше
свршио
техничке
студије
,
колико
их
ту
има
,
те
је
сад
хтео
да
у
Цириху
сврши
инжењерство
.
Отац
му
,
сиромах
сељак
,
који
је
осим
њега
имао
још
два
сина
,
није
могао
скоро
ничим
помагати
;
тек
по
каткад
послао
би
му
какву
малу
сумицу
новаца
.
А
он
је
морао
непрекидно
радити
,
да
би
се
спремио
за
испит
и
то
што
пре
.
Дању
—
ноћу
радио
је
у
стану
код
једнога
Србина
техничара
,
јер
није
имао
свога
стана
.
Живео
је
управо
о
лебу
и
води
;
па
ни
леба
није
увек
имао
доста
.
Најпосле
положи
испит
и
буде
уписан
као
редован
техничар
.
После
тога
му
је
већ
било
боље
.
Истина
,
стање
му
се
није
поправило
,
него
је
у
главноме
остало
онако
исто
,
као
и
пре
;
али
није
више
морао
поред
такога
живота
толико
радити
,
као
пре
испита
.
—
Надаш
ли
се
—
поче
опет
Мита
,
—
да
ћеш
ове
године
моћи
наћи
какву
год
заслугу
.
—
Та
ја
се
надам
.
Само
то
је
враг
,
што
сам
се
и
до
сад
надао
,
па
никад
ништа
.
Ове
године
ваљда
ће
бити
што
год
...
—
А
ако
не
буде
?
—
Онда
ћемо
као
и
пре
.
Од
куће
ваљда
ће
ми
слати
бар
толико
,
колико
сам
до
сад
добијао
...
—
Па
колико
то
од
прилике
износи
?
Радоје
махну
руком
.
—
Не
питај
...
Колико
износи
...
Он
се
горко
насмеши
,
гужвајући
артију
,
по
којој
је
дотле
шарао
.
—
Али
опет
добро
је
и
то
.
Може
човек
да
живи
.
Каткад
заслужим
поред
тога
још
коју
пару
,
па
имам
обично
бар
леба
доста
.
А
нађе
се
више
пута
овде
чаја
,
онде
сира
,
па
...
Он
ућути
.
Мита
застаде
,
угризе
се
за
доњу
усну
,
хтеде
нешто
рећи
,
но
пође
опет
ћутећи
по
соби
.
—
Да
немам
само
толико
посла
—
настави
Радоје
,
—
ја
бих
лакше
нашао
више
заслуге
.
Али
овако
је
тешко
.
—
Дабогме
да
је
тешко
.
—
Ал
’
већ
прогураћемо
се
...
—
Јеси
ли
нашао
стан
?
Чини
ми
се
,
да
си
га
тражио
.
—
Нашао
сам
.
„
Ко
тражи
,
нађе
.
“
Само
ђаво
га
знао
...
У
томе
уђе
у
собу
млад
човек
,
смеђ
,
средње
величине
,
са
францеском
брадом
,
по
имену
Сима
Јовановић
.
Родио
се
у
Бачкој
,
у
селу
П
.
,
где
му
је
отац
био
поп
.
Свршив
гимназију
у
*
,
отиде
у
Цирих
,
да
слуша
медицину
.
Био
је
обично
добре
воље
;
но
у
Цириху
наиђе
на
њега
у
последње
време
из
непознатих
(
или
бар
за
други
свет
непознатих
)
узрока
неко
меланхолично
расположење
,
које
га
је
често
мучило
.
У
таком
стању
је
ћутао
,
избегавао
свако
друштво
,
постајао
неспособан
за
рад
и
тако
,
разуме
се
,
бивао
несносан
и
себи
и
другима
.
Али
тај
расположај
није
дуго
трајао
.
Обично
се
после
неколико
дана
почињао
ведрити
,
и
тада
је
бивао
опет
онаки
,
какав
је
био
пре
те
болести
.
—
Шта
је
?
—
запита
га
Мита
.
—
Кад
долази
Милан
?
—
Сутра
.
Писао
ми
је
...
Он
се
посади
на
диван
и
загледа
се
у
патос
.
—
Баш
сам
рад
—
рече
опет
Мита
,
—
да
се
с
тим
човеком
боље
упознам
.
Допада
ми
се
његов
отворен
изглед
,
а
рекао
бих
,
да
је
и
начитан
.
Само
штета
,
што
није
довољно
радикалан
...
—
Та
чекај
,
човече
—
упаде
му
Радоје
у
реч
,
—
још
га
и
не
познајеш
,
а
већ
доносиш
таку
пресуду
.
—
Познајем
га
толико
,
колико
је
нужно
,
да
могу
о
њему
изрећи
таки
суд
.
Онај
један
разговор
,
што
сам
га
имао
с
њим
,
кад
је
био
овде
,
уверио
ме
је
,
да
имам
посла
с
човеком
,
који
нема
довољно
енергије
,
да
се
реши
на
озбиљнији
рад
,
и
који
ће
по
свој
прилици
увек
остати
доктринар
...
—
Ти
већ
знаш
—
примети
му
Сима
раздражено
,
—
да
је
он
доктринар
и
да
ће
увек
то
и
остати
.
Један
разговор
теби
је
доста
,
да
упознаш
човека
.
У
осталом
о
чем
си
ти
с
њим
управо
говорио
?
—
Говорили
смо
о
разним
стварма
.
Било
је
речи
о
питањима
из
друштвених
наука
(
„
но
“
,
примети
Радоје
као
за
себе
,
„
ту
не
ћеш
бити
баш
врло
јак
“
)
,
затим
о
практичном
раду
и
т
.
д
.
Из
тога
сам
видео
,
да
је
човек
радио
и
да
није
радио
узалуд
.
Знања
је
стекао
доста
,
и
то
основна
знања
.
Али
све
то
нема
код
њега
живота
.
Он
се
бави
науком
више
као
пријатном
студијом
,
него
као
средством
за
озбиљан
рад
.
О
томе
сам
се
најбоље
уверио
из
његова
говора
о
практичноме
раду
.
Ту
се
показао
тако
млак
,
захтева
тако
споре
и
неодлучне
мере
,
да
је
мој
суд
о
њему
сасвим
оправдан
...
Он
извади
дуван
и
поче
правити
цигару
.
—
Иди
молим
те
—
насмеја
се
Радоје
,
—
знамо
ми
већ
ту
вашу
радикалност
...
—
Ја
ти
кажем
—
поче
опет
Сима
,
—
да
је
тај
човек
и
у
науци
и
у
намерама
,
што
се
тичу
практичнога
делања
,
сасвим
на
свом
месту
.
Ја
га
боље
познајем
него
ти
.
Ти
си
видео
у
њему
човека
,
који
се
бави
науком
само
из
забаве
;
а
да
си
боље
погледао
,
уверио
би
се
,
да
је
у
њега
ванредан
дар
,
који
је
он
употребио
на
изучавање
наука
зато
,
да
би
могао
бити
користан
радник
,
-
зацело
кориснији
него
ја
и
ти
!
-
Може
бити
-
одговори
Мита
;
-
али
ће
бити
нужно
,
да
се
најпре
,
тако
рећи
,
преради
,
да
се
промени
према
новим
околностима
и
према
правим
потребама
...
-
Није
нужно
-
прекиде
га
Сима
,
који
се
међутим
устао
и
такође
правио
цигару
,
-
да
се
он
мења
.
Него
боље
гледај
ти
и
они
,
који
су
као
и
ти
,
да
се
како
год
промените
,
јер
овако
не
знам
,
какве
ће
асне
бити
од
вас
...
Мита
хтеде
да
се
љути
.
-
Признај
истину
!
-
настави
Сима
.
-
Та
сети
се
само
ваше
„
историје
“
...
—
Глупост
—
прекиде
га
Мита
.
—
Ти
бар
знаш
,
да
смо
ми
увек
имали
најбоље
намере
;
па
ако
нам
ово
или
оно
није
испало
за
руком
,
зар
је
то
наша
кривица
?
Зар
ми
можемо
бити
одговорни
зато
,
што
су
нам
неке
непредвиђене
околности
поквариле
овај
или
онај
план
?
Та
ми
бар
морамо
увек
бити
спремни
на
таке
неприлике
!
Ја
не
појмим
,
како
ти
можеш
да
нам
толико
пребацујеш
те
ствари
...
—
Мани
се
тога
—
умеша
се
Радоје
.
—
Ти
говориш
,
како
су
вам
изненадне
неприлике
поквариле
планове
;
а
нећеш
да
кажеш
истину
;
нећеш
да
признаш
,
да
су
се
те
неприлике
могле
и
морале
предвидети
.
Ти
велиш
:
није
то
наша
кривица
...
Па
све
и
да
је
тако
;
све
и
да
није
ваша
кривица
,
што
вам
намере
нису
испале
за
руком
;
али
је
тек
зацело
ваша
кривица
,
што
сте
се
и
упуштали
у
луде
послове
...
—
Какве
луде
послове
?
!
—
Та
зар
није
лудо
,
предузети
себи
нешто
,
о
чем
сваки
паметан
човек
може
бити
унапред
уверен
,
да
се
никако
не
може
извести
?
И
што
је
још
најлепше
,
ви
се
ни
после
те
лекције
још
нисте
опаметили
.
—
Њима
је
лекција
била
сувише
слаба
—
примети
Сима
,
палећи
цигару
.
—
У
осталом
—
рече
Мита
пола
љутито
,
а
пола
као
с
неким
багателисањем
,
—
о
томе
не
вреди
с
вама
говорити
.
Ми
се
у
тим
стварма
никад
нисмо
могли
сложити
,
нити
се
уопште
може
човек
сложити
с
тако
тврдоглавим
људма
,
дабогме
...
И
он
запали
цигару
,
коју
је
дотле
непрестано
држао
у
руци
;
више
пута
је
већ
хтео
да
је
запали
,
али
га
је
у
томе
спречавала
дебата
.
На
његове
речи
прсне
и
Сима
и
Радоје
у
смеј
.
Ваља
знати
,
да
је
баш
Мита
био
славан
са
своје
тврдоглавости
.
Што
је
један
пут
рекао
,
то
је
обично
бранио
до
краја
,
ма
се
у
току
препирке
и
сам
уверио
,
да
заступа
просту
глупост
.
Међутим
то
је
уопште
ретко
бивало
,
да
он
у
препирци
дође
до
уверења
,
да
је
његово
мишљење
рђаво
.
Обично
је
заступао
ма
какву
бесмислицу
с
пуним
уверењем
,
да
има
право
.
Добро
ће
бити
,
да
изнесемо
у
неколико
речи
и
„
историју
“
,
што
је
спомену
Сима
.
Ствар
је
била
у
овоме
.
Оснује
се
један
пут
дружина
,
којој
су
били
на
челу
Мита
,
Коста
и
неки
Руси
.
Цељ
јој
беше
„
непосредан
рад
за
ослобођење
народа
“
,
т
.
ј
.
дизање
револуције
.
Тако
је
било
углављено
на
њиховим
скуповима
.
—
Стајали
су
у
свези
са
револуцијонарима
из
разних
земаља
,
с
којима
су
се
могли
сложити
.
Но
у
најтешњој
свези
беху
са
револуцијонарима
из
неких
места
у
горњој
Италији
.
Срочише
с
овима
,
да
путем
огромне
завере
подигну
у
тим
местима
буну
.
Ту
им
се
чињаше
најзгодније
поље
за
тај
посао
.
Истина
,
они
су
највећма
тежили
,
да
рашире
своје
мреже
у
Русији
(
Руса
је
највише
и
било
у
дружини
)
;
али
то
време
чинило
им
се
најудесније
за
револуцију
у
тим
местима
горње
Италије
;
а
план
за
Русију
одгодише
.
—
Кад
се
дакле
донесе
то
решење
,
настаде
време
„
рада
.
“
Чланови
дружине
оправише
се
на
пут
.
Новаца
су
имали
доста
.
Направише
себи
неко
особито
одело
(
„
најкласичније
“
беху
им
дугачке
—
преко
колена
—
жуте
чизме
)
,
те
тако
упарађени
започеше
свој
„
рад
.
“
Пролазише
кроз
места
,
где
мишљаху
да
има
згодна
материјала
за
њихове
планове
,
и
задржаваху
се
у
њима
који
дуже
,
који
краће
време
.
Први
им
је
задатак
био
,
да
се
упознају
с
народом
и
да
га
придобију
за
себе
;
но
пошто
је
само
неколицина
од
њих
знала
језик
тога
народа
,
и
то
рђаво
,
то
им
наравно
није
остало
ништа
друго
,
него
да
се
тако
шетају
и
чекају
тренутак
,
кад
ће
букнути
буна
,
коју
су
управо
имали
да
спреме
њихови
талијански
другови
.
Јесу
ли
ови
узимали
ствар
озбиљно
,
или
не
—
то
се
не
зна
.
Но
циришка
дружина
очекивала
је
од
тога
сјајан
успех
и
жељно
је
изгледала
време
,
када
ће
моћи
учествовати
у
„
борби
за
слободу
.
“
Они
су
рачунали
,
да
ће
се
устанак
врло
брзо
ширити
,
тако
да
непријатељи
не
ће
имати
времена
ни
снаге
,
да
га
угуше
.
А
шта
би
после
тога
имало
да
дође
,
о
томе
нису
много
лупали
главу
.
—
Ствар
је
све
већма
сазревала
.
Завера
се
заиста
нагло
ширила
.
Већ
се
углави
и
дан
,
кад
да
се
дигне
устанак
.
Изабране
вође
отиду
на
одређена
места
.
—
Међутим
полиција
им
похвата
трагове
.
Затвори
неколико
коловођа
и
поче
тражити
и
остале
заверенике
.
Чланови
циришке
дружине
утекоше
сви
,
осим
једнога
Руса
,
који
паде
шака
полицији
;
доцније
се
чуло
за
њега
,
да
је
набрзо
побегао
из
затвора
;
куда
—
то
се
није
знало
.
Од
талијанских
другова
такође
је
већини
испало
за
руком
,
да
измакне
из
опасности
.
Још
није
смеј
у
соби
престао
,
а
неко
куцне
на
врата
.
—
Нећу
да
пушим
—
рече
Сима
ћудљиво
и
баци
цигару
.
—
Тричарије
!
...
На
домаћиново
„
слободно
“
уђе
у
собу
висок
,
црномањаст
човек
.
—
Стојан
Поповић
—
представи
га
Мита
осталима
.
—
Слушалац
педагогије
,
господо
моја
—
дода
сам
гост
.
Пошто
се
сви
приказаше
,
започе
гост
разговор
.
—
Без
сумње
вам
је
познато
,
господо
,
да
су
данас
пре
подне
сецирали
Рускињу
,
што
се
отровала
.
Видео
сам
је
мртву
.
Јако
се
сирота
променила
.
Како
су
јој
црте
на
лицу
биле
лепе
и
правилне
!
А
сад
...
Радоје
погледа
на
Косту
,
који
је
стајао
у
једном
ћошку
.
Видело
се
,
да
је
јако
узрујан
.
—
Сви
се
чуде
—
настави
гост
,
—
како
се
то
збило
.
Но
сад
што
би
,
би
.
Него
—
и
при
томе
се
окрене
домаћину
,
—
ја
вам
још
не
рекох
,
зашто
сам
управо
дошао
.
Мени
је
нужна
једна
књига
(
каже
наслов
)
;
мислим
да
је
ви
имате
,
па
бих
вас
лепо
молио
,
да
ми
је
ма
само
на
кратко
време
позајмите
.
Мита
узме
заискану
књигу
и
преда
му
је
.
—
Господо
моја
—
поче
онај
опет
,
—
видите
,
како
сиромах
човек
мора
да
се
пати
.
Ето
ја
,
на
пример
,
нисам
у
стању
да
набавим
себи
ни
све
оне
ствари
,
које
су
ми
као
слушаоцу
педагогије
(
то
је
и
пре
и
сад
изговорио
јачим
гласом
)
преко
нужне
.
Ја
се
истина
трудим
,
да
своје
финанцијално
стање
што
боље
доведем
у
ред
;
али
поред
свег
тога
не
могу
увек
да
ухватим
крај
с
крајем
.
Вама
,
господо
,
није
ни
познато
,
како
сам
ја
дошао
овамо
.
Ја
сам
увек
тежио
,
да
се
бацим
на
поље
педагогије
;
но
док
сам
био
млађи
,
никако
нисам
могао
остварити
ту
заиста
племениту
намеру
,
за
коју
сам
кадар
много
штошта
поднети
.
(
Сима
гледаше
намргођено
кроз
прозор
,
а
Радоје
се
смешио
)
.
Једва
један
пут
да
ми
се
прилика
за
то
.
Продам
неки
део
свога
имања
и
дођем
овамо
.
Остало
ми
је
још
нешто
земље
,
коју
дајем
под
аренду
.
Тим
се
и
издржавам
овде
;
дабогме
,
живим
доста
оскудно
,
али
шта
знам
,
наука
...
Он
престаде
,
погледа
на
Радоја
,
који
се
непрестано
смешио
,
па
на
Симу
,
који
је
још
стајао
код
прозора
,
окренут
леђима
;
преврне
неколико
листова
у
књизи
и
накашље
се
.
-
—
Збиља
—
поче
он
наново
,
—
Ја
бих
,
г
.
Мито
,
имао
с
вама
још
нешто
мало
разговора
...
Отиду
мало
на
страну
.
Гост
је
шаптао
,
машући
живо
рукама
;
а
Мита
извади
новце
и
пружи
му
,
колико
је
искао
.
„
Најдаље
за
неколико
дана
,
дуже
већ
не
може
трајати
,
морају
ми
послати
“
...
заврши
онај
своје
шаптање
.
—
А
сад
клањам
се
,
господо
!
Извините
,
што
сам
вам
досађивао
...
Он
отиде
.
—
Какав
је
то
човек
?
—
запита
Радоје
,
чим
се
врата
затворише
.
-
Ја
га
управо
знам
само
из
виђења
одговори
Мита
;
—
састао
сам
се
с
њиме
неколико
пута
на
предавањима
и
то
је
све
.
Чуо
сам
од
њега
то
исто
,
што
је
и
вама
сад
приповедио
.
Иначе
га
не
знам
.
Одавно
га
нисам
ни
видео
.
-
Тај
брбљавац
измами
од
тебе
и
новаца
.
-
Да
,
дао
сам
му
мало
у
зајам
.
За
сад
је
у
неприлици
.
Види
се
добар
човек
...
ИИ
.
Пре
доласка
у
Цирих
.
Милан
Петровић
се
родио
у
Бачкој
,
у
селу
К
.
Родитељи
му
беху
у
приличном
стању
.
Имали
су
своју
трговину
у
том
селу
,
а
поред
тога
су
водили
и
економију
,
радећи
своју
и
туђу
земљу
.
Милан
јој
одлажаше
као
и
пре
.
Избегавао
је
сваки
разговор
о
„
заручнику
.
“
Нашто
будити
непријатне
успомене
?
Од
прилике
после
два
месеца
седели
су
њих
двоје
један
пут
после
подне
опет
заједно
.
—
Дакле
идете
зацело
?
—
запита
Милан
.
—
Зацело
;
кроз
две
недеље
,
а
можда
и
раније
—
одговори
она
и
замисли
се
.
—
Хоћете
ли
ми
писати
,
кад
се
настаните
тамо
?
—
Хоћу
...
Она
га
сетно
погледа
.
И
он
је
био
нерасположен
.
После
краткога
времена
заиста
отпутова
Шарлота
с
матером
у
једну
варошицу
у
јужној
Францеској
.
Ту
су
живели
неки
њихови
рођаци
.
Отац
јој
је
у
тој
варошици
,
у
којој
се
и
родио
,
наследио
неко
добро
,
те
је
наумио
,
да
се
с
породицом
тамо
пресели
,
да
купи
још
земље
и
да
економише
и
тргује
с
храном
.
На
то
се
решио
управо
с
тога
,
што
се
услед
неке
преваре
једнога
од
својих
трговачких
„
пријатеља
,
“
морао
задужити
и
то
тако
,
да
му
се
учини
згодније
,
да
прода
трговину
,
те
—
исплативши
дуг
—
да
за
још
заостали
новац
купи
земље
,
него
да
остане
у
Паризу
и
даље
.
—
Горњи
разговор
између
Милана
и
Шарлоте
био
је
на
неколико
дана
после
тога
,
кад
је
она
чула
за
очину
намеру
.
—
.
После
њихова
одласка
отац
је
још
неко
време
остао
у
Паризу
,
да
доведе
све
ствари
у
ред
.
Затим
отпутује
и
он
.
Кад
је
Шарлота
отишла
,
Милану
беше
врло
необично
.
Наскоро
добије
писмо
од
ње
.
Из
писма
се
јасно
видела
њена
туга
због
растанка
.
Она
је
обећавала
,
да
ће
му
се
редовно
јављати
:
но
тражила
је
уједно
од
њега
,
да
јој
и
он
то
исто
обећа
.
Њено
писмо
га
је
обрадовало
,
али
у
исти
мах
оно
га
је
нешто
мало
и
смутило
.
Нису
ли
се
они
можда
заволели
Не
.
Њих
је
везивала
свеза
искрена
пријатељства
.
Они
су
били
сасвим
поверљиви
једно
спрам
другога
.
Али
љубав
,
полска
љубав
,
није
се
развила
међу
њима
.
А
да
су
дуже
остали
заједно
,
не
би
ли
из
пријатељске
љубави
поникла
најпосле
и
полска
?
-
Ко
би
то
знао
?
...
Милан
се
мало
по
мало
навикавао
на
ново
стање
.
Радио
је
као
и
пре
.
Особито
се
много
бавио
друштвеним
наукама
.
Истина
,
он
је
то
чинио
и
пре
;
али
у
Паризу
се
занимао
скоро
једино
тим
предметима
.
После
неколико
недеља
,
од
како
је
примио
прво
писмо
од
Шарлоте
,
јави
јој
он
у
трећем
своме
писму
,
да
јој
том
приликом
последњи
пут
пише
из
Париза
,
јер
кроз
који
дан
путује
у
Цирих
.
Тада
је
јавио
и
Сими
за
свој
долазак
.
ИИИ
.
Вечерња
забава
.
Већ
је
четврти
дан
,
како
је
Милан
стигао
у
Цирих
.
Узео
је
себи
засебан
стан
и
живео
као
и
обично
.
Тај
дан
у
вече
беше
приређена
вечерња
забава
.
Један
„
одбор
“
узео
је
за
ту
цељ
дворану
у
гостионици
.
Задатак
тој
забави
био
је
,
да
доведе
у
ближи
додир
поглавито
Русе
и
Рускиње
с
једне
стране
,
и
Србе
и
Српкиње
с
друге
.
Истина
,
међу
њима
је
било
познанства
и
пре
,
а
упознавали
су
се
они
и
оне
и
иначе
.
Но
опет
се
нашло
за
добро
,
да
се
приреди
та
забава
са
свирком
и
песмама
.
Најпосле
зашто
се
не
би
мало
провеселили
?
—
Ево
и
њега
,
с
леве
стране
—
рече
Коста
грофици
Ч
.
,
с
којом
се
разговарао
.
Она
се
обазре
.
Види
млада
,
црномањаста
човека
,
средња
стаса
,
озбиљна
лица
,
правилних
црта
,
са
малом
брадом
и
брковима
.
То
је
био
Милан
.
Изглед
му
беше
ведар
;
из
очију
му
сијаше
,
као
и
обично
,
израз
мирноће
и
доброг
расположаја
;
но
у
њима
се
ипак
,
тако
рећи
,
огледала
дубока
мисао
и
дубоко
осећање
.
Забава
се
већ
била
започела
,
кад
је
он
дошао
с
Радојем
.
Сима
је
изостао
;
он
је
уопште
врло
ретко
бивао
расположен
за
таке
ствари
.
Милан
прође
у
разговору
с
Радојем
баш
поред
грофице
и
Косте
.
—
Врло
интересантан
млад
човек
—
примети
грофица
.
Коста
ћуташе
.
—
На
сваки
начин
морам
се
упознати
с
њим
.
—
То
не
ће
бити
тешко
.
Истина
и
сам
сам
тек
два
пута
с
њиме
говорио
,
али
свеједно
...
У
томе
им
неке
Рускиње
прекину
разговор
.
—
То
је
Костина
грофица
—
говорио
је
Радоје
Милану
.
—
Кажу
,
да
није
баш
сасвим
празне
главе
.
На
сваки
начин
џеп
јој
је
ипак
далеко
пунији
.
А
и
спољашњост
није
јој
непријатна
.
Као
што
видиш
,
Коста
нема
рђав
укус
ни
у
материјалном
,
ни
у
естетичном
смислу
...
Он
красно
живи
поред
ње
.
—
Бљутаве
ствари
...
Међутим
приђе
им
Коста
с
грофицом
Ч
.
После
обичних
формалности
почне
се
разговор
.
Грофица
је
непрестано
говорила
о
Паризу
,
о
опери
,
играчицама
и
т
.
д
.
За
то
време
се
Радоје
с
Костом
уклони
.
—
Него
да
видите
—
заврши
она
један
подужи
део
своје
„
беседе
“
,
—-
ја
овде
више
радим
,
много
више
.
Овде
је
далеко
мирнији
живот
,
све
је
некако
тихо
,
те
човек
може
у
миру
да
се
ода
озбиљним
студијама
...
Ја
то
знам
из
свога
искуства
.
Није
ди
тако
?
—
Ко
хоће
,
може
то
чинити
ма
где
...
—
То
је
истина
—
прекиде
му
она
реч
,
—
али
ипак
,
ипак
...
Видите
,
ја
каткад
баш
осећам
потребу
мира
.
Нужно
ми
је
тако
каткад
,
да
се
уклоним
из
великога
света
,
па
да
неко
време
проживим
у
самоћи
.
То
је
баш
потребно
ради
промене
.
Буран
живот
досади
се
,
кад
дуго
траје
.
То
сам
ја
искусила
.
Кад
се
тако
мало
повучем
у
тишину
,
онда
могу
врло
много
да
радим
.
А
ја
волим
радити
.
Па
онда
допада
ми
се
Цирих
и
зато
,
што
ту
има
доста
развијених
женскиња
.
Да
знате
,
како
су
мени
несносне
женскиње
,
које
неће
да
раде
и
да
мисле
!
Ја
сам
увек
волела
мислити
.
.
Тако
је
она
непрестано
говорила
.
Милан
је
морао
да
је
стрпељиво
слуша
.
Грофица
беше
висока
,
плава
Рускиња
.
Кад
је
говорила
,
живо
је
гестикулирала
.
Говорила
је
с
Миланом
францески
.
Јер
он
—
ма
да
је
добро
разумевао
руски
—
није
имао
у
том
језику
довољно
готовости
за
говор
.
Ви
дабогме
и
не
знате
ништа
о
моме
досадашњем
животу
.
Ах
,
како
сам
ја
провела
детињство
!
Била
сам
сасвим
слободна
.
Чинила
сам
што
год
сам
хтела
.
А
тако
и
треба
васпитати
децу
.
Ја
не
знам
,
каква
смисла
може
имати
ограничавање
дечије
слободе
.
То
је
по
моме
мишљењу
проста
глупост
.
Зашто
се
не
би
деци
пустило
на
вољу
,
да
раде
што
хоће
?
Истина
,
не
треба
их
баш
распустити
,
и
мора
се
наравно
пазити
,
да
,
не
учине
себи
или
другима
какво
зло
;
али
свакојако
ваља
им
дати
толико
слободе
,
да
се
могу
самостално
развити
,
да
могу
стећи
карактер
...
Је
ли
тако
?
—
На
сваки
начин
нужно
је
удесити
дечије
васпитање
тако
,
да
се
науче
деца
и
сама
мислити
и
према
томе
поступати
;
она
не
треба
да
буду
просте
лутке
...
—
Да
,
да
—
упаде
му
она
опет
у
реч
,
—
тако
је
и
код
мене
било
.
Зато
сам
ја
и
почела
тако
рано
мислити
...
Ја
сам
увек
живела
у
изобиљу
.
Што
год
сам
зажелила
,
добила
сам
;
па
опет
сам
,
још
кад
сам
била
мала
,
жалила
сиротињу
.
А
то
је
с
тога
,
што
сам
размишљала
...
Видела
сам
невољу
,
па
сам
мислила
:
од
куда
је
то
?
и
упоређивала
сам
тако
стање
са
својим
...
Така
сам
била
увек
.
Ја
нећу
да
се
размећем
,
али
што
је
истина
—
истина
.
И
данас
кад
видим
сиротињу
,
тешко
ми
је
...
Тако
сам
ја
живела
.
Кад
су
ми
умрли
отац
и
мати
,
остане
ми
велико
имање
.
После
се
удам
за
једнога
племића
.
Није
био
тако
богат
,
али
је
био
добар
и
поштен
.
Није
имао
баш
ни
сјајних
титула
;
али
ја
мало
дајем
на
то
.
С
њиме
сам
путовала
.
Први
пут
дођем
у
Париз
.
Ах
,
како
смо
ту
сретно
живели
!
Али
он
наскоро
умре
.
Да
знате
,
како
ми
је
онда
било
...
Сад
живим
тако
сама
.
Мислила
сам
,
да
се
одам
на
медицину
.
Али
нашто
?
Средстава
имам
доста
,
да
могу
живети
.
Овако
бар
имам
тим
више
времена
,
да
читам
и
студирам
,
што
хоћу
.
Особито
радо
студирам
...
тако
...
свет
.
Тражим
познанства
с
људма
.
То
је
врло
нужно
.
Ја
се
познајем
с
многим
емигрантима
...
—
Познајете
ли
Л
.
?
Он
је
био
у
Паризу
,
а
и
овде
све
до
скора
.
—
Знам
се
к
с
њим
.
О
,
то
је
диван
човек
!
Ја
ванредно
волим
така
друштва
.
Умела
бих
се
и
жртвовати
за
те
људе
и
за
те
ствари
...
Видите
ли
ону
црномањасту
женскињу
?
То
је
Рускиња
,
из
Бесарабије
;
врло
добра
,
али
је
чудна
.
Цео
свет
јој
је
несносан
;
често
наилази
на
њу
меланхолија
.
То
је
тако
смешно
...
—
То
су
жалосне
појаве
—
примети
Милан
,
—
но
срећом
све
их
је
мање
.
Људи
долазе
до
убеђења
,
да
место
меланхолисања
треба
радити
.
А
има
се
шта
радити
.
—
Јесте
ли
чули
за
ону
сиротицу
,
што
се
пре
неколико
дана
отровала
?
—
Чуо
сам
.
Као
што
веле
,
та
је
тражила
овде
неке
идеалне
људе
,
па
је
случајно
упала
баш
у
околину
,
која
је
била
и
сувише
обична
.
Чудно
је
,
како
није
потражила
друкчије
људе
,
него
одмах
паде
у
очајање
.
Тај
догађај
остаје
свакако
у
извесном
смислу
загонетка
.
У
осталом
она
је
морала
бити
наклоњена
тој
болести
.
У
томе
приступе
неке
госпе
и
поведу
са
собом
и
грофицу
.
—
Ми
ћемо
се
видети
још
овога
вечера
...
само
док
неке
ствари
...
говорила
је
она
,
праштајући
се
с
Миланом
.
Тек
што
се
растадоше
,
приђе
Радоје
Милану
,
представљајући
му
Ђоку
Цветковића
,
техничара
циришког
.
Радоје
беше
већ
приповедио
Милану
о
Ђоки
,
што
је
било
најзанимљивије
.
Ђока
је
био
добар
човек
;
добро
се
слагао
с
Радојем
,
с
којим
је
био
и
начелни
пријатељ
.
Само
имађаше
ту
карактеристичну
особину
,
да
се
слабо
брине
за
строго
научну
страну
начела
,
која
је
усвојио
;
но
тим
више
је
лупао
главу
,
градећи
најопширније
планове
,
како
би
се
та
начела
,
с
којима
је
он
управо
само
уопште
био
познат
,
остварила
и
то
у
свима
појединостима
.
Природно
је
,
да
је
човек
,
који
је
ударио
тим
путем
,
просто
увек
сањо
,
место
да
се
бавио
озбиљним
радом
.
Ко
би
га
чуо
,
кад
развија
те
своје
планове
,
а
не
би
га
иначе
познавао
,
рекао
би
,
да
је
луд
.
Но
у
самој
ствари
он
није
био
будала
;
истина
,
није
баш
био
ни
ванредно
одарен
,
али
тек
имао
је
бар
обичну
порцију
памети
.
Зло
је
код
њега
било
то
,
што
се
с
потпуним
одушевљењем
одао
на
те
сањарије
и
то
тако
,
да
га
његова
обична
памет
,
укалупљена
у
те
снове
,
није
могла
довести
до
увиђења
,
како
је
детињаст
његов
„
рад
“
;
а
у
исти
мах
био
је
сувише
тврдоглав
,
да
би
се
дао
од
другога
о
томе
лако
уверити
.
—
Он
је
био
дошао
из
Минхена
у
Цирих
.
Ту
се
набрзо
упозна
с
Радојем
,
који
се
с
њиме
непрестано
и
у
шали
и
у
збиљи
препирао
због
тих
његових
планова
,
што
му
их
је
он
саопштио
,
тражећи
од
њега
„
непристрасну
критику
.
“
Радоје
поред
све
своје
добре
нарави
у
таким
препиркама
често
је
сасвим
губио
стрпљење
,
и
тада
је
обично
говорио
:
„
О
тим
лудоријама
нећу
више
да
говорим
.
Измишљај
ти
од
сад
ако
хоћеш
и
нове
врсте
ексера
за
то
твоје
друштво
—
не
марим
.
Нећу
више
да
се
једим
.
“
Али
се
опет
зато
првом
приликом
упустио
с
њиме
најпре
у
шалу
и
заједање
,
а
после
и
у
озбиљну
препирку
због
тих
ствари
.
Ђока
се
дакле
сасвим
ревносно
одао
на
склапање
калупа
,
по
коме
би
се
имало
удесити
ново
друштво
,
што
мора
наступити
после
садашње
друштвене
форме
.
Он
није
нимало
тврдовао
у
својим
пројектима
.
Није
давао
само
општа
„
упутства
,
“
него
је
улазио
у
највеће
подробности
.
Тако
је
,
на
пример
,
особиту
пажњу
поклањао
уређењу
станова
новоме
друштвеном
строју
.
Захтевао
је
пре
свега
,
да
се
избере
најлепши
стил
,
по
коме
се
имају
градити
куће
.
Куће
морају
бити
врло
велике
и
са
свих
страна
окружене
зеленилом
.
До
најмањих
ситница
описивао
је
унутарње
уређење
соба
са
гледишта
санитетског
,
естетичног
и
т
.
д
.
Између
тих
дворова
постојала
би
,
наравно
,
најсавршенија
комуникација
,
коју
је
он
такође
опширно
цртао
.
—
Водио
је
,
разуме
се
,
бршу
и
о
кроју
одела
,
о
понашању
у
друштву
(
особито
о
понашању
мушкога
света
спрам
женског
)
,
о
количини
и
каквоћи
јела
,
о
уређењу
локала
за
једење
и
т
.
д
.
и
то
тако
,
да
новом
друштву
не
би
остало
ништа
друго
,
него
само
да
прими
његов
рецепт
и
да
живи
по
њему
.
Али
то
су
још
ситнице
према
другим
његовим
плановима
.
Он
је
најозбиљније
премишљао
и
о
томе
,
како
да
се
регулише
—
киша
.
Он
је
до
душе
признавао
,
да
техничка
средства
,
која
су
њему
позната
,
не
могу
послужити
тој
великој
цељи
;
али
је
био
уверен
,
да
се
и
у
досадашњем
развитку
технике
може
наћи
бар
основа
за
решавање
тога
задатка
.
По
његовом
мишљењу
требало
би
само
да
се
нађе
човек
са
довољно
умне
снаге
и
енергије
,
те
да
ту
ствар
покрене
,
па
би
она
после
већ
ишла
својим
путем
и
то
зацело
далеко
брже
,
него
што
би
се
могло
и
очекивати
.
У
осталом
ту
није
улазио
дубоко
у
појединости
,
јер
је
и
сам
увиђао
,
да
„
нема
темеља
за
то
.
“
Но
утолико
је
опширније
говорио
—
о
дизању
брегова
и
грађењу
језера
.
Није
налазио
за
нужно
,
да
доказује
потребу
брегова
и
језера
за
људско
здравље
и
уживање
.
То
је
ствар
,
која
се
и
по
себи
разуме
.
Него
се
само
трудио
да
покаже
,
како
би
се
тој
потреби
што
боље
и
што
лакше
могло
одговорити
.
„
Новим
људма
“
не
би
остало
ништа
друго
,
него
да
копају
језера
(
дабогме
,
где
их
нема
)
и
у
исти
мах
да
од
ископане
земље
дижу
брегове
.
То
би
,
наравно
,
био
сувише
мучан
посао
,
кад
људма
неби
стајала
на
расположењу
техничка
оруђа
,
далеко
савршенија
него
што
су
данашња
.
—
Још
много
више
знања
и
вештине
изискује
се
за
његов
предлог
,
да
се
по
потреби
—
мења
клима
.
Немојте
мислити
,
да
се
он
зауставио
код
општега
захтева
:
треба
по
потреби
мењати
климу
.
Не
;
он
,
истина
,
није
у
томе
питању
ишао
тако
далеко
са
сликањем
подробности
,
као
иначе
:
али
је
опет
гледао
,
да
пружи
бар
што
више
градива
и
практичних
упутстава
људма
,
који
буду
израђивали
те
појединости
,
на
жалост
,
без
њега
.
Таки
је
био
човек
,
што
га
је
сад
Радоје
приказао
Милану
.
'
—
Дакле
ви
сте
тај
—
започе
Милан
,
смејући
се
,
—
што
хоће
да
ослободи
друштво
од
сваке
бриге
за
нови
строј
...
Ви
,
као
што
чујем
неуморно
премишљате
о
томе
,
како
да
усрећите
човечанство
потпуним
нацртом
новога
устројства
;
и
не
само
то
,
него
пишете
већ
и
рецепте
,
како
ће
будући
људи
имати
да
се
владају
и
према
спољашњој
природи
-
т
.
.
д
.
Ђока
је
изгледао
мало
збуњен
;
али
то
га
брзо
прође
.
—
Моја
је
намера
—
одговори
он
-—
далеко
скромнија
.
Не
мислим
ја
,
да
ослободим
људе
од
свију
брига
за
нову
друштвену
организацију
и
уопште
за
нови
друштвени
живот
,
него
сам
само
рад
,
да
и
својим
слабим
силама
допринесем
тој
цељи
,
колико
сам
кадар
...
—
Ама
,
човече
—
упаде
Радоје
,
—
ко
тражи
од
тебе
,
да
доприносиш
што
год
тој
цељи
?
Сама
та
цељ
је
глупа
!
Ти
хоћеш
да
олакшаш
људма
бригу
,
па
им
пружаш
којекакве
рецепте
,
које
ни
ђаво
не
треба
!
Хоће
човек
да
ради
нешто
,
па
не
зна
,
шта
ће
;
него
дај
прави
на
памет
планове
,
како
треба
људи
кроз
толико
и
толико
година
да
једу
,
пију
,
да
се
носе
,
да
копају
језера
и
таке
ствари
!
—
Заиста
—
поче
опет
Милан
—
ја
се
чудим
,
како
ви
још
нисте
увидели
,
да
су
прошла
времена
,
у
којима
су
и
таке
сањарије
могле
имати
вредности
.
Погледајте
око
себе
,
и
видите
,
како
се
сад
ради
.
Утврђују
се
општа
начела
на
строго
научном
темељу
,
и
шире
се
тако
прекаљена
на
све
стране
.
А
појединости
се
имају
удешавати
на
основу
тих
општих
начела
при
самоме
остварењу
новога
друштва
.
Истина
,
између
најопштијих
начела
и
најдубљих
појединости
постоји
читав
низ
специјалних
начела
и
крупнијих
појединости
,
које
ваља
и
унапред
расправљати
и
решавати
.
Али
треба
увек
имати
на
уму
,
да
се
то
мора
чинити
са
највећом
пажњом
.
При
томе
се
мора
свагда
узети
у
обзир
,
колико
нам
научних
чињеница
стоји
на
расположењу
,
с
којима
можемо
тачно
рачунати
.
Не
сме
се
никад
заборављати
,
да
се
у
подробности
новога
друштвеног
устројства
имамо
упуштати
тим
више
,
што
се
већма
приближавамо
друштвеноме
преображају
;
јер
с
једне
стране
тим
нам
је
потребнији
што
потпунији
нацрт
нове
организације
,
а
с
друге
—
тим
више
научних
дата
имамо
на
расположењу
,
тим
боље
су
нам
познати
услови
,
при
којима
ће
се
извршити
тај
преображај
.
Проста
је
детињарија
дакле
,
писати
без
икаква
научна
основа
унапред
читаве
рецепте
,
и
особито
још
рецепте
чак
и
о
таким
предметима
,
о
којима
се
још
за
дуго
време
не
ће
моћи
доносити
научни
закључци
...
Милан
је
подуже
говорио
о
томе
.
—
Потпуну
форму
—
заврши
он
,
—
коју
ће
та
начела
морати
примити
при
увађању
у
живот
,
одредиће
тадашњи
услови
,
који
нама
сад
не
могу
бити
познати
,
но
који
се
не
ће
моћи
сасвим
слагати
са
захтевима
тих
начела
,
ма
да
суштина
њихова
не
сме
бити
при
остварењу
им
оштећена
.
Што
се
већма
приближујемо
томе
тренутку
,
тим
ће
нам
и
ти
услови
бивати
све
јаснији
и
познатији
,
и
то
разуме
се
најпре
општији
,
па
онда
специјалнији
.
Тај
први
облик
,
што
ће
га
узети
на
себе
ова
начела
,
биће
дабогме
прелазан
.
Затим
ће
се
започети
промене
,
које
се
морају
свршити
с
тиме
,
да
ће
се
цела
друштвена
организација
довести
у
потпун
склад
са
теоријском
правдом
и
једнакошћу
,
како
је
ова
изражена
у
нашим
начелима
.
—
Ви
и
сами
кажете
—
узе
реч
после
краткога
ћутања
Ђока
,
—
да
према
околностима
треба
и
појединости
издаље
испитивати
и
одређивати
.
Ту
зацело
спада
,
на
пример
,
уређење
новога
брака
...
па
онда
удешавање
климе
...
То
све
нужно
је
раније
почети
расправљати
...
Радоје
удари
у
смеј
.
—
Иди
ми
с
твојим
новим
браком
!
Шта
оно
све
прописујеш
новим
младенцима
?
.
.
Да
,
они
не
би
смели
живети
у
једноме
стану
...
не
би
се
смели
често
састајати
...
да
им
не
би
оладнила
љубав
...
Он
прсне
опет
у
смеј
.
—
Ви
као
да
слабо
познајете
праву
љубав
—
проговори
Милан
,
смешећи
се
.
—
Зашто
?
Па
ја
мислим
,
да
тај
предлог
,
бар
у
начелу
,
није
нимало
рђав
.
У
пракси
то
би
се
могло
удесити
...
—
Зар
ви
збиља
држите
,
да
је
тај
ваш
пропис
потребан
,
да
би
се
могла
одржати
љубав
?
Та
помислите
само
,
шта
је
љубав
!
Зар
они
,
који
се
истински
воле
,
нису
управо
допуна
једно
другом
?
Па
какве
досаде
може
ту
бити
,
ако
су
они
више
заједно
,
него
што
би
то
ваш
рецепт
допустио
?
По
себи
се
разуме
,
да
они
нити
могу
нити
би
хтели
бити
баш
увек
заједно
.
Али
за
те
ствари
градити
правила
...
И
он
се
засмеја
.
—
А
не
верујем
—
започе
опет
Радоје
,
—
да
ће
се
и
клима
по
твојим
упутствима
регулисати
.
Новоме
друштву
по
свој
прилици
не
ће
бити
нуждан
твој
прст
,
да
га
у
томе
питању
поведе
правим
путем
.
-
Знам
ја
—
одговори
Ђока
,
—
да
су
у
твојим
очима
све
те
ствари
ситнарије
.
Ти
просто
ниси
кадар
да
увидиш
,
да
се
решавање
таких
питања
не
даје
никако
избећи
.
Што
се
тиче
питања
о
клими
,
то
је
зацело
једно
од
најважнијих
.
.
-
У
будућности
—
прихвати
Милан
—
мораће
се
доиста
између
осталих
решавати
и
решити
и
то
питање
о
дотеривању
климе
према
човечијим
потребама
.
Мора
се
признати
,
да
је
то
питање
ванредно
важно
.
Али
јасно
је
,
да
ми
за
сад
немамо
никаква
основа
,
да
га
научно
претресамо
,
а
још
мање
,
да
доносимо
већ
и
нека
упутства
,
како
би
се
имало
поступати
при
практичном
решавању
тог
питања
.
Нашто
лутати
по
мраку
?
Доцније
ће
се
,
наравно
,
моћи
и
морати
и
о
том
предмету
на
основу
науке
премишљати
и
доносити
практични
предлози
.
Но
у
садашње
доба
не
остаје
нам
друго
,
него
да
се
задовољимо
с
тим
,
да
будућности
оставимо
,
нека
реши
чвор
,
који
ми
никако
не
можемо
раздрешити
.
Како
ће
се
то
учинити
—
о
томе
не
знамо
ништа
.
—
Не
може
се
ваљда
свуда
остати
при
општим
начелима
и
општим
захтевима
—
примети
Ђока
неодлучно
.
—
То
не
.
Ја
сам
већ
рекао
,
да
има
ствари
,
у
којима
се
мање
или
више
даје
ићи
у
појединости
.
То
зависи
од
поузданих
података
,
којима
се
ту
можемо
послужити
.
Али
очевидно
,
где
таких
дата
никако
и
нема
,
ту
престаје
сваки
разговор
о
тим
појединостима
...
Међутим
се
Мита
шетао
по
дворани
са
Јелицом
Симоновићевом
.
Јелица
беше
црномањаста
,
лепа
,
жива
и
умна
млада
девојка
.
Отац
јој
је
био
чиновник
у
вароши
Б
.
у
Бачкој
.
Те
године
је
дошла
у
Цирих
,
да
изучи
педагошки
курз
.
—
Та
женскиња
—
говорио
је
Мита
о
грофици
Ч
.
—
доста
је
развијена
.
Може
се
рећи
,
да
је
своја
средства
у
великој
мери
употребила
на
то
,
да
се
образује
,
и
то
у
напредноме
правцу
.
—
И
мислите
,
да
јој
је
то
пошло
за
руком
?
—
Рекао
бих
,
да
јесте
...
Наравно
,
друго
је
питање
,
би
ли
се
с
тим
средствима
дало
урадити
и
више
,
много
више
.
Поћуташе
неколико
тренутака
.
—
Штета
—
поче
опет
Мита
,
трудећи
се
,
да
буде
што
пријатнији
,
—
што
је
тако
сувише
разговорна
.
Некима
се
то
допада
;
у
тој
брбљавости
они
виде
само
живост
...
Него
видите
ли
,
како
се
укусно
и
,
што
је
главно
,
неутегнуто
и
просто
одева
?
Црно
одело
јој
врло
добро
стоји
,
као
и
уопште
...
Он
погледа
на
Јеличино
одело
,
које
такође
беше
црно
.
У
томе
се
приближе
Милану
,
који
се
разговарао
с
Ђоком
.
-
А
,
ви
сте
се
упустили
у
врло
озбиљне
теме
—
прекиде
разговор
ове
двојице
грофица
Ч
.
,
која
се
на
један
пут
ту
нашла
и
чула
последње
речи
Миланове
.
—
Тражим
вас
.
Да
сам
знала
,
да
ми
оне
госпе
немају
ништа
интересантније
казати
,
не
бих
никако
ни
отишла
с
њима
.
Тако
ми
је
било
досадно
...
Она
се
потруди
,
да
и
на
лицу
изрази
,
како
јој
је
било
досадно
.
Затим
поче
опет
приповедати
о
којечему
,
но
набрзо
примети
на
Милану
знаке
нестрпљења
.
Међутим
је
Мита
с
Јелицом
већ
стао
поред
њих
.
Он
је
прилично
говорио
руски
,
те
грофица
одмах
започе
разговор
с
њиме
.
А
Милан
пође
с
Јелицом
по
дворани
.
-
Зашто
ми
рушите
те
лепе
снове
,
као
што
их
ви
називате
?
...
говорила
је
после
неког
времена
Јелица
.
—
Зато
,
што
су
снови
—
одговори
Милан
,
смешећи
се
.
—
Ви
држите
дакле
заиста
,
да
су
те
моје
наде
неоправдане
...
А
ја
сам
себи
тако
лепо
цртала
,
како
ћу
педагошким
радом
спремати
ново
покољење
са
новим
појмовима
...
У
памети
сам
већ
смислила
,
како
да
се
сасвим
самостално
удеси
та
радња
...
Сад
видим
и
сама
,
да
је
све
то
уображење
.
Заборављала
сам
на
то
,
да
ће
и
мене
,
као
и
све
друге
,
везати
система
,
која
се
нимало
не
слаже
са
мојим
плановима
...
Она
се
замисли
;
на
лицу
јој
беше
изражена
невеселост
и
огорченост
.
-
Да
,
ви
нисте
помишљали
на
сметње
,
на
које
морате
наићи
у
своме
практичном
педагошком
раду
и
које
вам
никад
не
ће
допустити
,
да
остварите
те
своје
тежње
.
Ваше
намере
су
доиста
лепе
,
али
остају
прости
снови
с
тога
,
што
вам
се
не
ће
при
васпитавању
и
образовању
деце
оставити
одрешене
руке
,
него
ћете
се
морати
равнати
према
усвојеној
и
утврђеној
системи
...
—
Утврђеној
системи
...
рече
она
замишљено
.
—
Видите
,
ја
сам
се
надала
,
да
ћу
наћи
тако
место
,
где
ће
ми
руке
бити
толико
одрешене
,
да
могу
радити
по
својој
вољи
.
Управо
,
ја
сам
се
трудила
,
да
сама
себе
уверим
о
томе
.
А
да
сам
узела
у
рачун
све
околности
,
које
су
ми
сад
пред
очима
,
морала
бих
доћи
на
ту
мисао
,
да
су
моји
планови
чиста
сањарија
...
Али
ипак
нешто
ће
се
моћи
и
остварити
,
видећете
само
—
заврши
она
с
пуним
уверењем
.
—
У
томе
имате
право
.
Нешто
ће
се
моћи
остварити
од
тих
ваших
намера
.
Али
само
не
треба
да
се
заносите
сувишним
и
празним
надама
.
—
А
шта
мислите
ви
радити
као
професор
?
—
запита
Јелица
после
кратког
ћутања
.
—
Као
професор
предаваћу
своје
предмете
,
гледаћу
да
дам
својим
ђацима
правилно
гледиште
на
ствари
,
које
им
будем
предавао
,
а
према
околностима
да
утичем
на
њихов
развитак
и
иначе
,
помажући
им
,
да
у
свему
дођу
до
правилних
појмова
.
—
И
то
је
све
?
—
То
је
све
.
Од
професора
се
не
може
ништа
више
захтевати
.
У
осталом
,
зар
је
то
маленкост
?
—
Не
мислим
тако
.
Ја
знам
,
да
је
то
по
себи
голем
задатак
и
да
мора
бити
од
ванредно
корисна
уплива
на
развијање
омладине
.
Али
можете
ли
се
ви
ограничити
на
тај
уски
круг
?
...
Она
му
гледаше
управо
у
очи
.
—
Као
професор
морам
се
ограничити
на
тај
круг
.
А
иначе
...
—
Иначе
?
...
—
То
је
сасвим
друга
ствар
.
Ту
се
отвара
друкчији
изглед
.
Видите
—
дода
он
мало
после
,
—
тај
други
изглед
,
што
се
отвара
свакоме
,
ко
хоће
да
ради
,
да
се
бори
за
добро
,
даје
човеку
таку
живост
,
таку
снагу
...
Утицати
на
малу
околину
—
и
то
је
нужно
,
кад
год
се
да
прилика
за
то
.
Али
везати
се
једино
за
тај
круг
...
не
,
то
не
иде
.
За
озбиљан
рад
иште
се
простора
;
мора
се
ширити
уплив
на
све
стране
;
нужна
је
борба
у
великом
размеру
.
Рад
у
великоме
—
то
је
главно
...
Он
је
говорио
одушевљено
.
—
А
шта
мислите
,
хоће
ли
скоро
наступити
згодне
прилике
за
таки
рад
?
-
Нама
треба
средстава
;
а
,
то
се
мора
наћи
.
Наскоро
ћемо
развити
и
ми
своју
заставу
.
Под
њу
ће
се
скупити
све
,
што
мисли
добро
и
поштено
.
Тешка
ће
бити
наша
борба
;
али
нас
ће
одушевљавати
убеђење
,
да
се
боримо
за
ослобођење
од
трулежи
.
Слика
светле
будућности
,
за
којом
тежимо
,
увек
ће
нам
бити
сјајна
мета
,
којој
ћемо
се
приближавати
,
пробијајући
се
кроз
таму
.
Наши
редови
морају
бивати
све
гушћи
.
Гладни
и
голи
неизбежно
ће
постајати
свеснији
и
ступати
под
нашу
заставу
;
маса
народа
,
који
се
мора
пробудити
,
састављаће
под
том
заставом
снагу
,
што
ће
уништити
сву
трулеж
и
донети
задовољан
живот
свима
...
Видите
,
таки
нам
се
изглед
отвара
...
Јелица
му
читаше
у
очима
и
у
целоме
кретању
страсну
оданост
томе
раду
.
Он
је
говорио
тихо
,
но
речи
му
опет
беху
задахнуте
жестоком
ватром
и
најтврђим
убеђењем
,
да
победа
не
сме
и
не
може
изостати
.
ИВ
.
Докле
тако
?
Други
дан
у
вече
седео
је
Сима
у
Милановом
стану
,
кувајући
чај
;
а
Милан
је
ишао
горе-доле
по
соби
.
Они
су
живели
наблизу
,
те
су
се
скоро
сваког
вечера
састајали
,
сад
код
једног
,
сад
код
другога
.
На
столу
је
било
сира
и
масла
.
Сима
је
лепо
изрезао
швајцарски
сир
на
парчад
,
чекајући
да
вода
провре
,
те
да
њоме
прелије
чај
.
—
Ти
људи
се
мени
никако
не
допадају
.
Не
може
се
с
њима
ништа
радити
—
тврдио
је
Сима
зловољно
.
—
Видећемо
,
видећемо
...
—
Ја
знам
,
да
од
тога
не
ће
бити
ништа
.
—
Не
може
се
то
тако
поуздано
казати
унапред
.
Наша
је
дужност
покушати
,
да
се
зближимо
сви
;
па
ако
нам
то
не
испадне
за
руком
,
није
наша
кривица
.
—
Уверићеш
се
сам
,
да
је
све
бадава
...
—
Можда
ти
имаш
и
право
;
али
тек
свакојако
морамо
се
покушајем
уверити
,
је
ли
баш
тако
.
Нија
нама
ниједна
снага
на
одмет
.
У
осталом
ти
и
сам
кажеш
,
да
има
између
њих
и
таких
људи
,
с
којима
ћемо
се
можда
моћи
сложити
.
—
Има
неколико
;
али
то
све
није
поуздано
.
Првом
приликом
повешће
се
може
бити
опет
за
каквим
Митом
или
Костом
.
—
Зло
је
—
поче
опет
Милан
после
неколико
тренутака
,
—
кад
се
људи
већ
навикну
на
тај
правац
.
Но
сад
било
то
,
како
му
драго
,
ми
морамо
своје
чинити
.
Састајаћемо
се
и
разговарати
се
,
па
ваљда
ће
бити
какве
асне
.
—
Само
се
немој
надати
,
да
ће
се
моћи
доћи
до
солидарности
,
какву
ти
замишљаш
.
Ови
људи
нису
за
тај
посао
.
Милан
се
већ
и
сам
мало
упознао
с
некима
од
тих
људи
,
о
којима
је
била
реч
,
и
ниједан
му
се
није
допао
.
Но
он
је
ишао
за
тим
,
да
се
—
ако
је
икако
могућно
-—
с
њима
споразуме
,
те
да
сви
саставе
организовано
коло
,
које
би
имало
сложно
да
ради
на
остварењу
својих
начела
.
Чај
је
већ
био
преливен
,
и
њих
двојица
већ
су
јели
сира
и
масла
,
кад
им
дође
Радоје
.
Понуде
и
њега
,
али
он
се
поче
устезати
.
—
Јеси
ли
већ
јео
?
—
Та
јесам
...
масла
и
леба
...
—
Е
,
на
пићеш
чаја
.
—
Како
сад
живиш
?
—
запита
га
мало
после
Милан
.
—
Боље
него
лане
...
Од
прилике
сад
животарим
,
као
ти
,
Симо
,
што
си
лане
провео
оних
петнајст-шеснајст
дана
...
Он
се
засмеје
.
—
Но
,
онда
ти
баш
ни
сад
не
стоје
акције
најбоље
-—
примети
Сима
,
смејући
се
.
На
Миланово
питање
објасни
му
се
то
.
—
Сима
се
један
пут
превари
,
те
потроши
сав
новац
још
прве
половине
месеца
.
Није
хтео
да
иште
од
куће
,
него
узајми
нешто
мало
од
једнога
познаника
и
поче
водити
особиту
економију
.
Доручковао
није
ништа
.
У
подне
је
јео
по
мало
сира
,
масла
или
тако
што
год
.
А
у
вече
се
задовољавао
са
чашом
млека
.
Но
поред
свег
тога
редовно
је
после
„
ручка
“
пио
црну
каву
.
Издржао
је
ту
„
дијету
“
,
не
говорећи
ником
ништа
.
Само
је
био
у
то
доба
врло
раздражљив
и
суморан
.
—
Шта
ручаваш
обично
?
—
запита
га
опет
Милан
:
—
Како
кад
—
одговори
Радоје
.
—
Кад
сира
,
кад
масла
;
а
више
пута
скувам
сам
себи
у
самовару
жита
,
засладим
мало
,
па
то
ти
је
моја
„
деликатеса
“
...
Он
се
наново
засмеје
.
Сима
је
сипао
чаја
у
две
чаше
.
—
А
шта
си
данас
јео
?
—
Масла
...
—
Па
то
и
у
подне
и
у
вече
?
!
—
прекиде
га
Милан
.
_
—
Остало
ми
је
од
ручка
за
вечеру
—
смејао
се
Радоје
.
—
Па
то
би
ти
могао
сад
узети
мало
сира
ради
промене
...
После
ћемо
и
теби
насути
чаја
.
—
Та
готово
...
Нисам
се
баш
прејео
...
—
Но
,
па
што
се
дајеш
молити
?
Још
мало
,
па
би
нестало
сира
...
Милан
промеша
кашиком
шећер
и
почне
пити
.
Радоје
потроши
заостали
сир
.
Међутим
је
Сима
донео
и
трећу
чашу
,
те
наспе
чаја
и
за
њега
.
—
Ти
би
могао
чешће
долазити
у
вече
овамо
.
Кад
нас
не
нађеш
овде
,
онда
ћеш
нас
наћи
код
мене
—
рече
Сима
.
—
Доки
ћу
,
кад
будем
могао
.
Али
имам
много
посла
,
а
и
стан
ми
је
далеко
одавде
.
Разговор
пређе
на
друге
ствари
.
—
Ако
хоћете
—
говорио
је
Радоје
,
—
могу
вас
прекосутра
одвести
у
ту
фабрику
.
Видећете
свакојаких
машина
.
—
Је
ли
ту
онај
твој
познаник
механичар
?
—
запита
Сима
.
—
Јесте
.
Преместио
се
у
ту
фабрику
,
док
сам
ја
био
код
куће
,
у
Србији
.
—
А
кад
си
ти
био
код
куће
?
—
запита
Милан
.
—
Сад
скоро
.
Морао
сам
ићи
тамо
,
да
уредимо
имање
,
кад
ми
је
умр’о
отац
.
Имам
два
брата
,
па
они
сада
газдују
,
а
мени
ће
шиљати
по
коју
пару
...
Шта
ћеш
...
сиротиња
...
Штета
само
за
путни
трошак
.
Нису
ме
требали
звати
,
или
управо
нисам
ја
требао
ићи
.
После
тога
ућуташе
.
Радоје
извади
парче
артије
и
поче
на
њој
нешто
рачунати
.
Милан
погледи
и
види
све
неке
мале
цифре
.
—
Рачунај
,
рачунај
—
смејао
се
он
;
—
не
израчуна
ти
,
мој
Радо
,
ништа
!
—
Та
чекај
само
!
Ваљда
ће
и
„
мојој
шеви
пући
далак
“
!
...
Кад
попише
чај
,
оставе
Милана
самог
.
Он
седе
за
сто
и
писао
је
до
једанајст
сати
.
Тада
устаде
,
отвори
прозор
,
скува
себи
још
један
чај
,
испије
га
већ
свучен
,
угаси
лампу
,
затвори
прозор
и
легне
.
После
два
дана
отиде
заиста
у
фабрику
он
,
Сима
,
Радоје
и
Јелица
,
која
такође
пристаде
уз
њих
.
Чим
уђоше
у
фабрику
,
Сима
се
згрози
и
окрене
главу
на
страну
.
Опазио
је
једнога
човека
,
коме
на
лицу
беше
извајана
блиска
смрт
.
Сиромах
радник
био
је
у
последњем
степену
туберкулозе
.
Сасвим
опао
,
изнемогао
,
са
упалим
тавним
очима
и
увелим
цртама
на
полу-мртвачкоме
лицу
,
стајаше
он
још
поред
машине
,
јер
—
мора
се
јести
,
ма
шта
и
ма
како
.
Симу
је
та
појава
јако
дирнула
.
Уопште
је
он
био
и
остао
и
доцније
осетљив
у
таким
приликама
.
То
су
у
доцнијим
годинама
добро
знали
његови
познаници
,
који
су
га
виђали
на
клиници
у
одељењу
за
унутарње
болести
.
Ту
се
могло
на
њему
приметити
,
како
га
дубоко
дира
појава
каквог
болесника
,
кога
чека
скора
смрт
.
Хируршке
операције
(
сечење
ноге
,
руке
и
т
.
д
.
)
гледао
је
напротив
доста
мирно
.
Пођоше
по
фабрици
,
да
разгледају
машинерију
и
иначе
сву
радњу
.
Ту
је
било
радника
сваке
врсте
:
људи
,
жена
и
деце
.
Неки
их
погледаху
радознало
;
други
бацише
само
летимичан
поглед
на
непознате
госте
,
па
затим
радише
свој
посао
