ПОТРОШЕНЕ
РЕЧИ
.
Имаћемо
постеље
пуне
мириса
лаких
,
Дивана
дубоких
као
гробови
,
И
цвећа
чудног
на
етажерима
Процвалог
за
нас
под
небом
лепшим
.
БОДЛЕР
.
1
.
Грађани
Слануше
и
Пашановца
згледаше
се
од
чуда
кад
два
мајстора
почеше
да
разваљују
ограду
на
Толовим
Зидинама
.
Године
су
прошле
,
хиљадама
деце
родило
се
,
одрасло
,
оженило
се
и
умрло
,
а
нико
их
не
додирну
,
не
помисли
да
на
њима
шта
озида
.
Зидао
их
је
неки
Толе
,
одмах
пошто
су
Турци
истерани
из
Града
,
чије
развалине
стоје
још
на
једној
одвисној
стени
поред
вароши
.
Толе
је
хтео
сазидати
нешто
дотле
невиђено
,
нешто
што
је
требало
одговарати
великим
надама
тога
доба
кад
се
мислило
»
од
мора
па
све
до
карпатских
гора
«
.
Изабрао
је
крајњу
тачку
Пашановца
,
једно
брдашце
,
које
је
готово
у
средини
вароши
,
а
опет
је
целу
надвишава
.
Новац
је
потрошио
док
је
брдо
сасекао
.
После
га
је
подзидао
најлепшим
каменом
тесаником
,
поплочао
двориште
,
подигао
бунар
на
шмрк
,
сазидао
дивне
степенице
као
у
двору
;
ископао
подруме
чак
под
улицу
,
ударио
темеље
широке
као
град
,
оградио
то
дотле
невиђеном
гвозденом
оградом
са
копљима
,
па
кад
је
хтео
на
темељима
да
подигне
кућу
,
нестало
му
новаца
.
И
Толе
застао
.
Грађани
су
збијали
шалу
,
смејали
се
,
и
то
је
једино
добро
што
се
отуд
видело
.
Ти
савршени
темељи
без
куће
стоје
неплодни
,
зарасли
у
коров
,
од
кнез
-Михајловог
времена
па
до
наших
дана
.
Нико
више
не
води
рачуна
о
њима
.
Само
,
увече
,
жене
и
'
деца
клоне
се
од
овог
места
као
од
проклетства
.
Био
је
понедељак
,
кад
се
у
овим
местима
имало
мало
посла
,
те
су
се
ту
искупљале
механџије
,
трговчићи
,
покоји
занатлија
,
и
распитивали
се
какво
је
то
чудо
.
Два
мајстора
су
радила
вредно
,
онако
како
се
то
може
кад
је
зидар
у
исти
мах
дунђерин
,
калдрмџија
,
ћерамиџија
и
молер
.
Погодили
су
посао
ђутуре
,
па
им
није
било
до
докона
разговора
,
него
су
чистили
коров
,
мерили
затегнутом
канапом
,
тестерили
греде
и
закуцавали
даске
.
На
питања
шта
раде
они
би
набусито
одговарали
:
»
Ај
’
,
гледај
своја
посла
!
«
—
или
уопште
нису
ништа
говорили
.
Тек
доцније
неко
примети
једног
младића
,
који
је
стајао
мирно
,
није
питао
ништа
,
додавао
мајсторима
час
кесу
с
ексерима
,
час
који
алат
,
а
није
био
из
места
.
Овај
млади
човек
носио
је
на
себи
плаво
одело
,
шешир
кицошки
,
кравату
од
кинеске
свиле
,
чије
крајеве
је
планински
ветар
забацивао
преко
рамена
.
Имао
је
дугу
косу
.
Капут
је
закопчавао
на
последње
дугме
.
Лице
му
је
било
одвише
нежно
,
руке
мале
,
беле
,
а
очи
замишљене
и
мутне
.
Кад
би
нешто
рекао
мајсторима
,
глас
му
није
био
сигуран
,
и
лице
би
му
облило
неко
чудно
руменило
,
готово
плаво
.
Да
га
је
посматрао
какав
лекар
,
помислио
би
да
је
овај
млади
човек
наклоњен
тешким
болестима
.
Међутим
,
у
групи
радозналих
маловарошана
који
су
мерили
странца
није
било
доктора
.
То
су
били
људи
који
се
не
брину
за
наклоности
,
за
будуће
патње
,
већ
обичан
свет
који
живи
за
данас
,
који
се
стара
за
најпрече
потребе
и
води
рачуна
само
о
томе
како
се
зарађује
хлеб
.
И
они
су
погађали
шта
ће
овом
младићу
тај
дућан
:
један
је
тврдио
да
је
комендијаш
,
други
посластичар
,
а
трећи
фотограф
.
Овај
последњи
се
није
преварио
.
То
је
био
нови
фотограф
за
град
Ужице
и
околину
,
Младен
Бркић
.
Појава
фотографа
у
тој
вароши
,
где
је
овај
занат
припадао
још
царству
чуда
,
био
је
догађај
за
све
.
Грађани
су
се
препирали
да
ли
ће
се
тај
посао
рентирати
,
школе
се
спремале
да
се
по
разредима
фотографишу
,
варошка
интелигенција
се
сећала
о
мрачним
коморама
и
расправљала
теорије
светлости
,
жене
су
загледале
витак
стас
овог
нежног
странца
,
а
девојке
су
уздисале
за
краватом
од
кинеске
свиле
.
Нико
у
вароши
више
није
био
интересантнији
од
новога
фотографа
,
па
се
једно
време
само
о
њему
говорило
,
мада
му
се
добро
ни
имена
није
знало
.
Неки
шаљивчина
назва
га
»
наш
дворски
фотограф
«
.
И
реч
Дворски
му
оста
,
јер
је
Младен
био
доиста
дворски
и
народни
,
чувен
и
једини
,
први
фотограф
ужички
уопште
откако
је
камен
ударен
у
овом
забаченом
месту
поред
Ђетиње
.
Доцније
су
му
заборавили
његово
крштено
име
.
Шта
више
,
неки
су
мислили
да
му
је
Дворски
презиме
,
те
га
нису
сматрали
за
Србина
него
за
Пољака
,
Чеха
,
за
Швабу
једном
речи
.
Као
што
је
то
обичај
у
овој
паланци
,
где
један
фијакер
чини
догађај
,
а
долазак
једног
странца
целу
епоху
,
све
се
жене
заљубише
у
њега
.
У
лепо
скројеном
оделу
,
са
шеширом
немарно
забаченим
,
витак
и
умиљат
,
Младен
Бркић
је
пролазио
улицама
леп
као
млад
пас
.
—
Ју
,
како
је
феш
!
—
шапнула
би
кона
кони
кад
би
угледале
Дворског
.
—
Нека
га
Бог
поживи
мајци
кад
га
је
онако
лијепог
родила
!
—
додала
би
нека
трећа
на
сав
глас
да
ју
је
и
сам
млади
човек
могао
чути
.
Али
,
Младен
је
остајао
хладан
.
Гледао
је
своја
посла
,
којег
је
имао
пуне
руке
.
Сем
тога
,
видео
је
брзо
да
не
може
много
рачунати
на
ове
речите
срдачности
.
Кад
је
морао
да
се
обрати
некоме
за
ову
или
ону
помоћ
,
да
му
се
нађе
момак
или
позајми
чекић
,
ови
маловарошани
су
слегали
раменима
,
ошљарили
,
купили
се
око
њега
,
давали
непотребне
савете
и
разилазили
би
се
чим
би
се
њихова
ситна
радозналост
заситила
.
Што
је
још
горе
било
,
крали
су
му
на
мери
,
потуривали
рђаве
ствари
и
наплаћивали
двапут
више
него
другом
.
Он
то
није
хтео
приметити
никоме
,
јер
је
био
учтив
,
од
оне
велике
учтивости
која
иде
на
сопствену
штету
;
био
је
лепо
са
сваким
,
улазио
је
у
њихова
друштва
,
избегавао
да
се
меша
у
њихове
зађевице
и
локалне
амбиције
.
Нико
није
могао
ни
сањати
да
је
овај
млади
човек
,
тако
споља
задовољан
,
већ
првих
дана
изгубио
вољу
на
њихову
паланку
,
за
коју
кажу
да
је
и
Бог
заборавља
.
Бркић
је
хтео
викнути
:
»
Збогом
,
писаћу
ти
!
«
свим
тим
новим
лицима
,
тако
ружним
у
својој
простоти
,
тако
простим
у
своме
плитком
непоштењу
,
али
је
тада
млади
човек
понављао
оно
што
је
рекао
самом
себи
кад
је
полазио
из
Београда
:
—
Ја
морам
тамо
бити
.
Рекли
су
ми
да
тамо
будем
!
—
и
онда
је
остајао
,
облетао
око
својих
мајстора
,
помагао
их
,
показивао
им
,
и
једва
их
убедио
да
на
дућану
намалају
:
Фотографија
,
а
не
:
вотогравија
.
У
тим
данима
нашао
му
се
на
руци
Машан
Црногорац
,
један
од
оних
људи
који
живе
без
великих
брига
,
помало
социјалишу
,
остају
вечито
млади
,
дочекују
и
испраћају
гимназиске
генерације
,
хоће
да
потрче
за
свакога
,
воле
добру
шалу
,
живе
и
умиру
сиромаси
.
Машан
је
држао
дућан
такође
ту
,
на
Слануши
,
правио
пар
ципела
у
месец
дана
каквом
ђаку
за
јевтине
паре
,
наглављивао
чизме
жандармима
,
иначе
крпио
радницима
,
сиротињи
.
Кад
би
зарадио
толико
колико
је
мислио
да
је
довољно
за
мајку
и
њега
,
за
»
Радничке
новине
«
,
покоји
агитациони
спис
или
прилог
,
бацао
би
се
стаклићима
за
сељаком
,
викао
:
»
Испаде
ти
новац
,
рођаче
«
,
задиркивао
се
са
другим
еснафима
,
или
би
метнуо
столицу
на
праг
,
и
окупио
око
себе
ђаке
из
најстаријег
разреда
,
шетао
с
њима
,
започињао
крупне
разговоре
и
помагао
им
да
испадну
озбиљни
у
њиховим
седамнаестим
годинама
.
Тај
Машан
,
и
још
један
ђак
,
неки
Живко
Богатинчевић
,
који
је
упркос
своме
презимену
био
такође
сиромах
и
социјалиста
,
иначе
опаљеног
лица
,
развијених
костију
,
оштра
погледа
,
син
једног
ковача
испод
Града
,
помогоше
Бркићу
да
се
смести
,
нађе
собу
,
уреди
дућан
,
те
најзад
изиђоше
плакате
по
вароши
да
је
отворена
фотографска
радња
која
»
стоји
на
услузи
п
.
п
.
грађанству
са
својом
израдом
слика
у
свим
форматима
,
као
:
визит
,
кабинет
,
и
по
најновијој
методи
.
«
2
.
Лето
је
освајало
.
Сунце
је
пекло
по
улицама
.
Развијено
дрвеће
је
бледело
на
његовом
сјају
и
опуштало
грање
.
Као
црква
,
Ужице
је
било
ћутљиво
и
тужно
.
Тек
ако
нешто
оживи
око
подне
кад
се
пусте
канцеларије
и
школе
.
Особито
Липу
закрчи
тада
један
занимљив
свет
:
то
су
ученице
из
Радничке
школе
.
Младе
,
већ
девојке
,
у
јаким
паланачким
бојама
,
оне
су
излазиле
из
школе
:
најпре
млађе
,
готово
деца
,
без
намештања
у
хаљинама
,
без
тражене
фризуре
,
па
онда
мало
старије
,
са
још
кратком
сукњом
и
витицом
низ
леђа
,
али
већ
сјајна
ока
,
пуних
груди
,
заводљиве
косе
,
и
тек
онда
најстарије
,
једре
планинске
девојке
,
без
мидера
,
те
им
је
снага
слободна
под
црном
кецељом
која
више
показује
него
што
скрива
,
развијених
рамена
,
оштра
хода
,
црних
веђа
,
руменила
у
лицу
и
дискретних
осмеха
.
Последње
су
излазиле
две
девојке
,
нешто
другаче
од
осталих
:
без
јаких
боја
,
с
крагном
око
врата
,
с
маншетама
на
рукама
,
са
блузом
на
дугмета
која
имитира
капут
,
без
много
рада
у
рукама
и
са
покојом
књигом
која
се
по
корицама
распознавала
да
није
уџбеник
.
Оне
се
нису
мешале
међу
друге
;
па
и
кад
би
их
нека
другарица
нешто
запитала
,
одговарале
би
кратко
и
изостале
би
још
два
корака
.
Једна
од
њих
две
:
вижљавија
,
са
сенком
неке
неодређене
досаде
у
очима
,
Даница
,
била
је
ћерка
једног
од
богатијих
ужичких
грађана
,
познатог
ракиског
трговца
на
Доњој
чаршији
,
Веселина
Јевђовића
.
Она
није
била
лепа
,
јер
је
била
и
сувише
здрава
.
Али
је
њој
лепо
стајао
тај
израз
досаде
као
контраст
целом
њеном
телу
.
Друга
девојка
,
Цаја
,
била
је
чиновничко
дете
,
од
оних
ужичких
чиновника
који
су
могли
претурити
преко
главе
једну
годину
службе
у
овој
паланачкој
пустоши
,
па
после
остали
,
одрекли
се
даљих
амбиција
,
привикли
се
локалним
навикама
,
научили
јужни
дијалекат
,
оженили
се
и
ородили
у
вароши
,
те
себе
не
разликују
од
мештана
,
а
ни
ови
од
њих
.
Обе
девојке
су
училе
заједно
гимназију
,
па
у
четвртом
разреду
,
кад
се
забранило
да
девојке
уче
даље
са
мушкарцима
,
родитељи
их
нису
хтели
слати
у
Београд
на
продужење
гимназије
,
него
их
уписали
у
Радничку
школу
.
У
тој
школи
је
друштво
било
промењено
:
девојке
са
основном
школом
,
с
народним
појмовима
,
где
су
хоризонти
уски
,
па
се
мисли
да
је
и
сам
Господ
Бог
Ужичанин
.
Две
гимназисткиње
су
се
осећале
као
изгнане
.
Нарочито
Даница
,
која
је
поред
свога
здравља
волела
снове
,
приче
,
књиге
,
један
шири
живот
него
што
се
могао
наћи
ту
,
међу
простим
маловарошким
девојкама
,
готово
сељанкама
.
Од
тога
тренутка
она
се
здружила
са
Цајом
још
више
,
те
се
нису
раздвајале
ван
куће
.
Оне
су
ишле
полако
и
говориле
тихо
.
—
Живко
ми
каже
,
—
рече
Цаја
,
—
да
је
Дворски
врло
учен
човек
,
чита
много
,
свршио
је
гимназију
,
био
је
на
филозофији
...
—
Па
што
је
дошао
за
фотографа
?
—
прекиде
је
радознало
Даница
.
—
Вели
,
научио
је
фотографију
сам
.
Још
му
је
рекао
једном
приликом
да
ће
продужити
школу
може
бити
...
а
може
бити
да
не
.
—
Откуд
баш
овамо
да
дође
.
—
Не
знам
.
Можда
што
код
нас
нема
фотографа
.
—
А
где
су
му
родитељи
?
—
запиткивала
је
Даница
и
даље
,
не
кријући
да
се
интересује
за
Дворског
.
—
Умрли
су
му
.
—
И
отац
и
мајка
?
—
изненади
се
девојка
,
готово
у
неверици
.
—
Живко
ми
рече
да
Дворски
уопште
не
воли
да
говори
о
себи
,
али
је
једном
рекао
да
оца
није
запамтио
,
а
мајку
је
изгубио
скоро
...
пре
годину
дана
.
Оне
беху
стигле
на
Стару
пијацу
,
где
се
сустичу
све
главне
улице
овог
провинциског
места
.
Девојке
спазише
Живка
и
Младена
како
силазе
са
Слануше
.
Живко
је
обема
девојкама
био
друг
из
гимназије
.
Са
Цајом
је
био
још
комшија
,
кућа
до
куће
,
те
се
познавали
још
ближе
.
Млада
девојка
је
волела
његову
критику
данашњег
друштва
,
разлагања
о
будућности
,
и
свети
занос
који
би
запламтео
у
очима
овог
планинца
,
врло
одушевљеног
,
недодирнутог
разочарењем
од
неуспеха
,
разликом
између
хтети
и
моћи
.
Гимназист
поздрави
дубоко
своје
другарице
,
са
оном
помпом
која
се
чини
само
у
годинама
кад
се
поздрави
тек
почињу
да
разумевају
,
кад
се
у
скидање
шешира
мећу
све
наклоности
,
жеље
,
осећања
и
наде
.
Младен
се
такође
јави
...
нешто
немарно
,
као
по
дужности
,
јер
није
познавао
Живкове
познанице
,
али
његов
поглед
ипак
прелете
преко
њих
обадве
.
Даници
се
учини
да
се
овај
поглед
задржа
на
њој
нешто
више
,
те
поцрвене
до
слепоочница
.
Она
је
већ
слушала
за
Дворског
и
познала
га
пре
него
што
јој
га
је
ико
показао
.
Овај
нежни
цвет
београдских
голети
допадао
јој
се
чудно
.
Он
јој
је
доносио
мирис
из
мутних
хоризоната
које
је
она
себи
претстављала
за
свет
даљи
од
места
у
којем
се
родила
,
одрасла
и
ниједног
га
дана
не
оставила
.
Забрана
да
посећује
гимназију
огорчила
ју
је
на
њену
варош
и
још
више
јој
развила
склоност
за
сањањем
о
свету
који
живи
у
срећнијим
крајевима
,
где
има
железница
,
лађа
,
где
се
иде
у
позориште
,
на
концерте
и
где
се
срећу
непозната
лица
.
У
очевој
кући
није
налазила
утехе
:
старинска
кућа
са
укорењеним
навикама
,
примитивним
животом
и
презривим
осмехом
на
све
што
је
ван
ње
;
отац
себичан
,
мрачних
расположења
,
одан
ракији
,
готово
тиранин
;
мајка
утучена
очевом
самовољом
,
измучена
многим
рађањима
и
задовољна
ако
се
може
да
накинђури
о
каквом
већем
празнику
.
Нови
фотограф
је
био
тога
дана
свршио
прве
поруџбине
.
Други
на
његовом
месту
осетио
би
се
већ
задовољан
,
срећан
,
али
се
он
подавао
некој
грозничавој
меланхолији
,
која
се
осећа
кад
се
човек
нађе
у
новом
месту
где
још
ништа
од
себе
не
види
.
И
млади
човек
осети
готово
захвалност
према
овим
госпођицама
које
су
биле
можда
прве
девојке
којима
је
он
скинуо
шешир
откако
је
дошао
у
Ужице
.
Нарочито
му
се
Даница
свиде
,
те
он
упита
Богатинчевића
ко
је
та
девојка
.
Овом
великом
детету
,
одгурнутом
далеко
од
Београда
,
Даница
је
пала
у
очи
прво
по
њеној
панами
,
која
је
лепо
доликовала
њеној
мушкобањастој
ношњи
,
готово
реткост
за
варош
.
Тек
доцније
је
приметио
свежину
ове
брдске
цуре
,
одрасле
у
мирису
вење
,
у
кући
где
се
пеку
по
неколико
хлебова
на
дан
и
дочекује
дубока
старост
.
Косу
је
имала
суву
као
од
метала
,
обрве
изразите
,
чело
високо
,
уста
влажна
као
располовљена
воћка
.
Образи
су
јој
горели
као
потпаљени
,
врат
јој
је
излазио
из
отворене
летње
блузе
го
,
мек
и
округао
као
у
птице
.
А
под
блузом
дрхтао
цео
један
свет
здравља
,
нестрпљења
и
носталгије
да
не
прецвета
у
овој
пустињи
,
румен
и
невесео
као
планински
јоргован
.
Живко
је
продужавао
расправљати
неко
друштвено
питање
,
употребљавајући
за
њ
готове
законе
из
природних
наука
,
док
је
Младен
изазивао
у
себи
портрет
брдске
девојке
која
се
изненадно
појавила
пред
њим
и
више
му
није
силазила
с
ума
.
—
Не
...
не
!
Шта
ја
ово
чиним
!
—
говорио
је
он
у
себи
.
—
Мени
је
све
то
забрањено
.
.
.
као
п
дуван
,
као
кафана
,
школа
,
живот
у
престоници
.
Зашто
сам
онда
долазио
у
Ужице
?
Он
се
напрезао
да
се
отресе
од
ове
слике
као
од
каквог
привиђења
.
Али
,
није
успевао
.
Изненадно
усред
неког
посла
,
без
икаквог
нарочитог
повода
,
залепршао
би
му
се
у
мислима
један
прамен
ове
металне
косе
,
и
млади
човек
би
се
стресао
.
—
Шта
је
ово
мени
?
—
питао
се
тада
.
—
Јесам
ли
ја
дошао
овде
да
се
заљубљујем
у
паланачке
девојке
...
и
нашто
онда
овај
занат
,
сва
мука
око
ове
радње
?
Бркић
је
био
човек
који
има
енергије
,
нарочито
оне
српске
плаховите
енергије
,
често
пута
јаке
као
гром
,
али
која
траје
само
извесно
време
и
без
неке
особите
системе
.
Савлађивао
је
ово
пријатно
осећање
које
му
је
ровило
по
души
,
угушивао
брижљиво
да
не
букне
као
пожар
,
који
је
предосећао
у
својим
двадесетим
годинама
,
и
тако
лишен
сваке
нежности
.
Па
ипак
му
је
било
пријатно
да
сретне
Даницу
,
особито
кад
би
био
у
друштву
са
Живком
,
те
ју
је
могао
да
поздрави
.
Скидајући
свој
шешир
пред
овом
девојком
,
рођеном
за
живот
,
њему
се
чинило
да
се
приближује
том
узбудљивом
свету
сакривеном
под
глатку
материју
блузе
,
да
се
увлачи
у
забрањене
регионе
једног
срећнијег
живота
и
да
дише
много
лакше
својим
грудима
тако
плитким
,
остављеним
у
наслеђе
од
оца
кога
није
познао
и
мајке
која
је
рано
умрла
.
3
.
Преко
пута
Даничине
куће
била
је
једна
радња
,
један
од
оних
маловарошких
дућана
који
се
зову
просто
трговина
и
где
се
може
купити
све
:
кило
соли
и
разне
вунице
,
десет
пара
бонбона
и
сламни
шешир
.
Најстарији
калфа
,
Спасоје
,
родом
из
оближњег
села
,
држао
је
целу
радњу
у
својој
руци
,
јер
је
он
умео
најбоље
тапшати
сељака
по
рамену
и
клети
се
с
њим
у
све
свеце
у
календару
,
ударити
тегом
у
теразије
тако
да
испадне
крива
мера
,
а
муштерија
да
помисли
да
му
је
измерено
више
,
правити
комплименте
варошким
девојкама
и
потурити
им
избледео
штоф
под
именом
најмодерније
боје
;
а
кад
нема
посла
,
нико
није
умео
лепше
изићи
пред
дућан
,
метнути
десну
руку
на
леђа
и
шетати
задовољно
,
поносито
као
паун
.
Од
свих
девојака
,
Спасоје
се
трудио
највише
око
газда
-
Веселинове
Данице
.
Он
је
био
смео
и
тврдоглав
горштак
,
Ужичанин
,
који
не
зна
за
препреке
кад
једанпут
науми
што
хоће
.
Даница
је
била
из
једне
од
првих
трговачких
кућа
.
Она
му
је
требала
да
крунише
његову
трговачку
каријеру
:
допуни
му
капитал
,
уведе
га
у
фамилију
газда
-Веселинову
и
посвети
га
за
варошанина
.
Стога
није
остављао
ништа
што
му
је
могло
стећи
њене
милости
:
јављао
јој
првој
о
новитетима
који
су
стигли
у
радњу
,
попуштао
јој
на
мери
,
нудио
јој
робу
испод
цене
,
клањао
се
дубоко
,
осмех
му
допирао
до
ушију
,
и
сав
се
претварао
у
шећер
.
Али
се
Даница
није
обазирала
на
ове
услужности
.
Чак
јој
је
био
досадан
овај
јучерашњи
сељак
,
који
је
додуше
умео
да
копира
манире
,
али
им
није
знао
мере
,
па
му
је
долазила
у
дућан
ретко
,
можда
само
кад
не
би
могла
купити
на
другом
месту
то
што
би
хтела
.
Спасоју
се
већ
било
досадило
служити
туђег
газду
.
Сем
тога
,
било
је
опасно
чекати
:
Даница
се
била
развила
већ
у
девојку
;
први
чиновничић
могао
му
је
»
изврнути
чанак
«
.
Стога
намисли
да
ове
године
сврши
ствар
.
Није
смео
да
ради
преко
газда
-
Веселина
;
плашио
се
од
њега
још
откад
га
је
видео
први
пут
као
шегрт
:
натмурена
погледа
,
подбулих
очију
,
избријане
браде
и
тешка
хода
као
медвед
.
Стога
Спасоје
изабра
модеран
пут
,
преко
девојке
.
—
Та
,
и
ја
сам
модеран
човек
!
—
помислио
је
Спасоје
,
—
а
не
ко
тај
туде
џиброња
што
живи
још
по
турски
.
Доиста
,
млади
калфа
носио
је
немачко
одело
,
имао
сат
и
ланац
,
био
члан
Трговачке
омладине
,
дружио
се
са
ђацима
,
и
понеким
чиновницима
говорио
ти
.
По
свом
друштву
личио
је
донекле
на
Машана
Црногорца
,
али
је
Машан
остајао
и
даље
радник
,
док
се
Спасоје
трудио
да
буде
нешто
више
,
да
изиђе
из
себе
,
стече
друго
понашање
,
да
не
говори
јужним
дијалектом
,
једном
речи
да
постане
оно
што
се
у
народу
зове
»
господин
«
.
Лето
је
већ
пролазило
,
а
он
је
остајао
још
стално
на
једном
истом
месту
.
—
Напред
,
рђо
!
—
пребацивао
је
Спасоје
самом
себи
.
Сад
му
се
указивала
једна
згодна
прилика
,
кад
је
могао
прићи
ближе
девојци
:
теферич
на
Усековање
.
То
је
био
један
дан
о
којем
се
дуго
говори
унапред
,
који
се
очекује
готово
као
Божић
и
Ускрс
,
а
који
киша
обично
поквари
тако
да
о
томе
постоји
једна
локална
пословица
.
Тога
Светог
Јована
дан
је
био
изузетно
леп
.
Народ
се
састаје
у
Ади
.
То
је
једна
врста
острва
у
Ђетињи
,
засађеног
врбама
,
дудовима
и
покојом
липом
.
У
средини
острва
се
подиже
једна
механа
,
као
што
су
све
наше
друмске
механе
,
»
по
плану
«
,
са
широком
настрешницом
,
на
стубове
,
калдрмом
пред
вратима
и
једним
ладњаком
.
Сељаци
су
се
држали
ту
,
пред
кафаном
,
док
су
грађани
играли
одвојено
,
иза
кафане
,
у
башти
.
Било
је
много
света
.
Свако
се
обукао
што
је
могао
боље
.
Чаругџиски
момци
су
метнули
нове
фермене
,
дивно
украшене
гајтанима
,
девојке
су
разапињале
своје
разнобојне
сунцобране
,
жене
извртале
главу
да
им
се
види
тепелук
или
нова
превеза
.
Цигани
су
свирали
као
без
душе
.
Фармацајт
из
нове
апотеке
,
у
плитким
ципелама
и
рукама
у
џепу
,
шетао
се
скептички
.
Супленти
из
гимназије
кришом
су
обилазили
око
женскиња
.
Полицаја
је
држао
батину
»
на
готов
’
с
’
«
,
да
интервенише
на
први
немир
.
Кмет
је
гладио
браду
.
Али
је
победу
носио
калфа
Спасоје
,
који
је
био
свуда
и
на
сваком
месту
.
Он
је
на
себи
имао
доста
лепе
хаљине
од
штофа
у
зеленој
боји
,
која
је
тада
била
у
моди
.
Још
је
могао
бити
»
шик
«
да
није
имао
очајно
црвену
пантљику
око
шешира
и
врат
кратак
као
у
вепра
.
Те
тако
здепаст
,
притворних
малих
очију
,
са
осмехом
сопствене
величине
,
развученим
до
иза
врата
,
личио
је
у
своме
»
костиму
«
на
сеоског
певца
.
Спасоје
је
водио
коло
,
био
кец
,
развађао
посвађене
,
умиривао
узнемирене
,
викао
на
Цигане
,
ласкао
полицаји
,
а
кад
год
је
доспевао
,
облетао
је
око
Данице
,
хтео
да
је
»
части
«
колачима
,
»
занимао
«
ју
је
,
стално
се
извињавао
,
погрешно
изговарао
стране
речи
којима
је
изобиловао
,
правио
пошалице
на
рачун
занатлија
,
и
смејао
се
самом
себи
.
Даница
га
је
данас
трпела
.
Чак
му
је
затражила
чашу
воде
.
Спасоје
ју
је
,
сав
срећан
,
донео
са
најхладнијег
извора
,
чак
преко
реке
,
и
тако
брзо
да
су
по
чаши
још
цуриле
замагљене
капљице
.
У
урођеној
женској
особини
да
крије
своја
осећања
,
Даница
је
употребљавала
овога
момка
да
може
,
неопажена
,
слободно
погледати
Дворског
,
који
је
усред
овог
разноликог
друштва
од
ђака
,
интелигентнијих
радника
и
млађих
чиновника
,
стајао
сам
и
тужан
.
Звуци
ћеманета
,
куцање
чаша
,
дечја
дрека
,
пуцање
из
пиштоља
и
све
ово
народно
весеље
утицало
је
на
младог
Београђанина
чудно
,
као
на
изгнаника
.
Ко
зна
на
шта
је
мислило
ово
велико
дете
дугих
београдских
улица
,
тако
осамљено
у
пуној
провинцији
,
кад
му
ни
присуство
девојке
којој
је
симпатисао
није
растеривало
црн
облак
мисли
?
Да
ли
је
мислио
на
Београд
,
на
његов
ускомешан
живот
пун
супротности
.
.
.
или
на
оца
кога
није
познао
,
на
мајку
која
је
умрла
врло
млада
,
на
ову
девојку
која
је
стајала
пред
њим
са
снагом
пуном
као
брдо
...
или
на
ову
светковину
,
на
идућу
годину
,
на
шта
ће
после
бити
...
да
ли
ће
то
он
још
некад
видети
—
или
на
све
то
укупно
?
Острво
је
дрхтало
од
позног
зеленила
отаве
.
По
њему
је
сунце
разливало
своју
топлу
светлост
,
као
да
је
хтело
да
увери
свет
да
још
није
крај
свету
.
Живко
повуче
Дворског
за
рукав
:
—
Ајдемо
у
коло
.
Сви
се
хватају
.
Цигани
су
свирали
»
кокоњеште
«
.
Коло
је
водио
Спасоје
.
Како
је
коло
било
тек
почело
,
били
су
се
ухватили
само
мушкарци
.
Леса
младих
људи
кретала
се
правилно
,
живо
и
лепо
,
нога
за
ногом
,
раме
за
раменом
,
час
налево
,
час
надесно
.
Дворски
осети
такође
жељу
да
се
изједначи
са
овим
веселим
планинским
момцима
;
поправи
своју
кравату
од
кинеске
свиле
и
поскочи
за
Живком
.
Кад
га
виде
у
колу
,
Даница
задрхта
.
Без
премишљања
шта
ће
бити
даље
,
она
остави
руку
своје
другарице
и
ухвати
се
до
фотографа
.
Коло
се
кретало
врло
живо
.
Оближња
липа
је
мирисала
.
Бркић
је
осећао
у
својој
руци
топлу
шаку
девојчину
,
и
очи
му
се
замагљавале
.
Неко
викну
:
—
Браво
,
Дворски
,
из’ем
ти
машну
!
Цигани
су
махали
рукама
и
ногама
,
коло
је
одмицало
у
дубину
баште
...
под
врбу
,
у
неку
влажну
траву
,
и
млади
човек
не
чу
кад
музика
преста
.
Кад
се
освести
,
он
виде
како
свет
трчи
оном
месту
где
је
коло
почело
;
мараме
се
лепршале
око
вратова
,
чист
ваздух
треперио
,
а
он
стоји
далеко
од
свега
тога
света
,
држећи
непрестано
Даницу
за
руку
.
Они
осташе
један
тренутак
тако
једно
до
другог
.
Сунце
је
сијало
иза
њихових
леђа
и
пред
њима
простирало
две
њихове
сенке
,
које
су
дрхтале
и
додиривале
се
.
И
све
тако
,
не
пуштајући
руку
из
руке
,
они
су
шапутали
једно
другом
бесмислене
речи
:
»
Како
сте
?
«
...
»
Како
се
проводите
?
«
Цела
њихова
историја
:
ове
бескорисне
,
изгубљене
речи
у
неранџастој
светлости
предвечерја
!
Свако
од
њих
двоје
било
је
једно
за
друго
сирота
мала
интересантност
.
Младен
је
био
девојци
наставак
прекинутих
снова
из
гимназије
,
благ
дах
из
неког
непознатог
,
готово
чаробног
живота
који
се
расцветавао
даље
од
Сарића
Осоја
...
тамо
откуда
је
водио
пут
из
Србије
,
из
Београда
;
он
јој
је
био
као
неки
доказ
да
ће
се
једном
отрести
очеве
куће
где
је
отац
смео
да
ради
све
:
да
грди
жену
,
туче
децу
и
момке
,
док
остала
чељад
живе
тупо
,
само
за
њега
и
бесправно
као
робље
.
Даница
је
опет
била
младом
човеку
онај
живот
који
су
му
стално
забрањивали
:
бујан
живот
по
инстинкту
,
живот
здравља
.
Забрањивали
су
му
игру
с
децом
,
излазак
по
заласку
сунца
,
другарска
весеља
,
дуван
,
па
,
најзад
,
забранили
му
и
живљење
у
Београду
.
Његов
живот
је
био
досадан
списак
горњих
капута
,
шалова
око
врата
,
вунених
чарапа
,
разних
тејева
и
страха
од
назеба
.
Друго
за
њега
није
ништа
постојало
,
нити
му
се
догађало
.
Па
и
ако
би
му
се
штогод
догодило
,
он
би
то
једва
запажао
.
У
нејасној
маси
света
,
Даница
примети
Спасојеву
главу
,
с
пакосним
очима
и
развученим
осмехом
до
ушију
.
Њу
ледну
нешто
непријатно
.
—
Хајдемо
,
господин
-
Бркићу
,
—
рече
му
она
,
готово
поверљиво
,
и
полако
извуче
руку
.
—
Тражиће
ме
.
Бркић
није
приметио
Спасоја
.
Он
је
видео
само
нејасне
контуре
народа
и
неке
бекрије
...
бећаре
којих
у
Ужицу
има
много
.
Ови
људи
проводили
су
се
за
себе
,
поваљени
по
трави
,
са
једном
великом
чутуром
,
и
певали
тихо
,
разнежено
,
ону
старинску
песму
где
сто
срца
плачу
у
простим
стиховима
:
Труни
,
вени
,
мој
зелени
јаглуче
,
Труну
руке
које
су
га
везле
.
Ова
носталгична
песма
враћала
је
човеку
одјек
Даничиних
речи
:
»
Хајдемо
,
господин
-
Бркићу
!
«
.
И
он
осети
једну
дубоку
поверљивост
у
тих
неколико
речи
,
речи
простих
,
безначајних
,
а
благих
као
неки
мирис
.
Он
осети
да
се
тада
нешто
важно
догодило
у
његовом
животу
...
нешто
што
се
дотле
никад
није
догађало
.
—
Али
,
ја
не
смем
тако
...
мени
је
то
забрањено
,
—
прође
једна
хладна
мисао
кроз
главу
младићеву
.
Шта
је
мисао
поред
срца
?
Девојка
која
је
ишла
поред
њега
била
је
лепа
,
блиска
,
своја
,
заносна
као
искушење
.
Обузет
овим
супротностима
,
Бркић
је
корачао
у
народ
,
у
свет
,
несигуран
,
без
вере
,
као
морнар
који
броди
непознатим
обалама
.
4
.
Одмах
после
тога
Светог
Јована
прочу
се
у
вароши
да
је
Дворски
туберкулозан
,
јектичав
,
како
се
то
тамо
каже
.
Та
крилата
реч
му
одузе
варошку
наклоност
онако
брзо
како
ју
је
стекао
.
Они
исти
грађани
који
су
се
наметали
да
буду
у
његовом
друштву
сад
су
избегавали
његов
сто
;
оне
девојке
које
су
разбијале
прозор
кад
је
он
пролазио
улицом
сад
су
га
гледале
испод
ока
,
испитивачки
,
помало
сажаљиво
,
а
жене
које
су
гласно
молиле
Бога
да
га
поживи
кад
је
тако
леп
шаптале
су
значајно
кад
га
виде
.
Само
још
Машан
Црногорац
и
Живко
Богатинчевић
остајали
су
верно
уз
сиротог
младића
и
трудили
се
да
оборе
ову
новост
.
У
први
мах
Дворски
не
примети
промену
која
је
настала
у
вароши
.
Али
,
то
није
дуго
трајало
:
паланчани
нити
су
сувише
дубоки
нити
деликатни
да
то
могу
сакрити
од
онога
кога
се
тиче
.
А
и
сам
Дворски
,
као
и
сви
људи
дотакнути
овом
болешћу
,
имао
је
развијено
чуло
опажања
,
те
чести
савети
,
стална
избегавања
,
дошаптавања
око
њега
,
не
прођоше
му
незапажени
.
—
Шта
је
овим
људима
,
Машане
?
—
упита
он
Црногорца
једног
дана
.
—
Што
се
свет
склања
од
мене
,
Живко
,
као
да
сам
окужен
?
—
упита
он
други
пут
гимназиста
.
Кад
ни
од
једног
не
доби
прецизан
одговор
,
њему
би
све
јасно
.
—
Варош
зна
да
сам
болестан
...
да
сам
дошао
овде
да
се
лечим
,
—
прође
кратка
мисао
кроз
главу
несрећног
младића
.
Само
,
ко
то
сазнаде
,
ко
то
донесе
у
ову
варош
тако
далеку
од
Београда
?
Он
се
никад
није
накашљао
;
ни
пред
ким
се
није
пожалио
,
није
рекао
од
чега
су
му
умрли
родитељи
.
Своје
зло
је
крио
дубоко
у
себи
.
Јер
су
у
Бркићу
била
два
човека
:
један
који
се
показује
свету
,
лак
,
приступачан
,
са
краватом
од
кинеске
свиле
,
готово
баналан
,
а
други
—
непознат
,
сакривен
у
дубину
душе
,
егоист
,
мрзовољан
,
који
не
зна
ни
за
шта
друго
до
за
ту
болест
и
борбу
за
голи
живот
,
неумољив
,
диваљ
,
без
скрупула
,
и
савестан
до
педантерије
да
ту
болест
сакрије
и
спречи
.
И
до
Данице
су
допрли
ови
гласови
.
Али
,
она
није
веровала
.
.
.
она
није
хтела
веровати
.
Њој
је
била
јасна
једна
ствар
:
калфа
Спасоје
био
их
је
спазио
онако
блиске
једно
другоме
;
погодио
је
да
му
је
Дворски
противник
,
те
му
нашао
...
измислио
ову
ману
кад
другу
није
могао
.
Средство
је
било
страшно
и
погађало
право
у
циљ
.
У
потреби
чисто
женској
да
утеши
човека
који
јој
је
близак
,
Даница
се
реши
да
види
Младена
,
ма
по
цену
да
буде
компромитована
.
То
се
десило
једног
обичног
,
врло
прозаичног
дана
,
кад
су
на
празној
варошкој
пијаци
дремала
два
три
планинска
коњића
под
бременом
дрва
.
Бркић
је
копирао
слику
двојице
жандарма
,
»
у
цело
«
,
с
укоченим
очима
и
десном
руком
закаченом
за
копоран
.
Кад
Даница
,
у
друштву
с
Цајом
,
уђе
у
»
Фотографију
«
,
млади
човек
се
изненади
као
да
се
ова
барака
осветли
неком
натприродном
светлошћу
.
Даница
је
бирала
формат
,
решавала
се
око
позе
,
није
говорила
много
,
понашала
се
искрено
,
као
пријатељица
и
неприметно
мерила
оком
где
се
налази
.
»
Фотографија
«
је
била
једна
шатра
од
нерендисаних
дасака
са
прозором
на
крову
.
Намештај
је
био
скроман
:
два
трн
платна
која
су
претстављала
неке
стубове
у
башти
...
у
ходнику
,
шта
ли
!
И
један
округао
сточић
на
једној
нози
,
апарат
покривен
црном
чојом
,
неколико
столица
и
два
три
рама
са
несигурним
фотографијама
,
у
којима
се
један
аматер
трудио
да
постане
занатлија
.
—
Не
виђате
се
,
госпођице
?
—
усуди
се
Дворски
,
завлачећи
главу
под
црну
чоју
апарата
.
—
Ви
ређе
пролазите
нашим
сокаком
,
—
нехотице
се
охрабри
Даница
.
И
кад
се
сврши
са
фотографисањем
,
они
су
већ
били
пријатељи
.
Доцније
,
кад
год
би
улучила
прилику
,
Даница
би
говорила
како
се
фотографисала
,
и
да
је
лаж
да
је
Дворски
болестан
.
—
Али
,
она
болесна
боја
?
...
—
примећивали
су
јој
.
—
Болесна
боја
...
болест
!
Ко
није
болестан
?
—
пресецала
би
Даница
накратко
.
—
Овде
,
у
нашој
вароши
,
здрав
човек
може
да
умре
од
досаде
и
монотоније
.
5
.
Млади
човек
је
отсад
виђао
чешће
ову
девојку
,
пред
кућом
,
на
прозору
или
кад
излази
из
школе
.
Али
му
то
није
било
доста
.
Потреба
да
пође
истим
путем
куда
и
сви
други
,
жеља
да
осети
дотле
неокушана
осећања
женске
симпатије
пекла
га
је
и
шаптала
му
да
тражи
састанке
с
Даницом
...
не
честе
,
него
једанпут
два
у
недељи
,
да
јој
каже
коју
реч
као
у
Ади
...
као
кад
ју
је
фотографисао
.
Ово
је
било
тешко
,
готово
немогуће
.
Девојка
је
излазила
ретко
из
куће
,
још
ређе
излазила
у
једну
очајну
улицу
,
испуњену
неугледним
дућанима
и
једноспратним
кућама
,
коју
млади
свет
у
јадном
Ужицу
зове
глупим
именом
»
корзо
«
!
Незадовољан
тако
,
лутао
је
једног
дана
са
Живком
кроз
Градску
малу
,
која
га
је
изузетно
занимала
више
од
других
крајева
ужичких
.
То
је
било
старо
Ужице
,
заостало
из
турског
,
а
можда
и
ранијег
доба
,
где
на
улицама
мало
што
има
сем
зида
од
ћерпича
,
а
унутра
су
куће
и
кућерци
,
са
широким
стрејама
и
ниским
прозорима
,
сазиданим
од
прућа
и
блата
,
а
око
њих
врт
и
авлија
с
хладовином
од
винове
лозе
,
каквом
воћком
,
цвећем
.
Мало
се
види
разлике
међу
богатијом
и
сиромашнијом
кућом
.
Тек
пред
неким
већим
имањем
уздижу
се
тополе
,
да
обележе
нешто
веће
,
господственије
.
Идући
тако
кроз
овај
крај
где
се
град
стапа
са
селом
,
они
избише
пред
Цајину
кућу
,
нешто
већу
од
осталих
,
али
исто
тако
обојену
бојом
од
црвене
земље
,
покривену
шашовцима
,
са
бусеном
чуваркуће
на
слемену
и
натрулим
доксатом
,
увијеним
у
лозу
чардаклију
,
која
никад
не
сазрева
због
ране
слане
у
овим
брдима
.
Поред
бунара
,
у
неком
плавом
цвећу
које
је
умирало
у
сувоћи
септембарског
сунца
,
стајали
су
Цаја
и
Даница
.
—
Шта
радите
?
—
упита
их
Живко
и
застаде
.
Разговор
се
започе
о
времену
,
о
томе
јесењем
дану
који
је
својом
светлошћу
опомињао
на
пролеће
,
а
био
невесео
као
погреб
,
о
томе
правом
цвећу
без
зеленила
...
о
њима
самима
.
Девојке
им
се
придружише
.
—
До
на
ћошак
!
—
рече
Цаја
.
И
они
пођоше
сви
четворо
,
онако
без
нарочите
намере
,
једном
уском
улицом
,
између
једног
зида
и
једног
плота
...
даље
,
ван
вароши
,
којој
је
уосталом
ту
био
крај
.
Цаја
и
Живко
започеше
разговор
о
неком
друштвеном
питању
.
Млада
девојка
,
чиновничко
дете
,
које
је
имало
нешто
више
слободе
него
трговачка
кћи
,
волела
је
политику
,
али
није
била
социјалист
.
Она
је
зазирала
од
те
речи
,
још
бунтовничке
у
нашим
паланкама
,
и
опирала
се
песимистички
оптимизму
свога
школског
друга
.
Сем
тога
,
страх
ју
је
било
да
он
и
сувише
далеко
не
оде
тим
несигурним
стазама
,
јер
су
се
волели
и
они
...
овако
као
Младен
и
Даница
,
ако
је
то
љубав
где
се
никад
не
погледа
око
у
око
,
где
се
рука
не
стегне
,
него
се
троше
речи
,
речи
просте
,
али
слатке
,
речи
скупе
,
без
спомена
о
срцу
,
али
пуне
дрхтања
,
речи
неме
,
створене
од
уздаха
и
пољубаца
.
Пут
је
остављао
варошке
куће
и
једном
голом
косом
водио
у
разваљен
ужички
Град
.
Цаја
и
Живко
,
занесени
у
своје
теорије
,
продужише
још
даље
:
иза
града
,
у
клисуру
,
где
се
Ђетиња
једва
пробијала
,
у
пустињу
,
где
се
пут
једва
назирао
,
у
дивља
,
ничим
недодирнута
брда
,
која
су
оживљавали
инсекти
,
чудна
флора
од
руја
и
кржљавих
јасенова
и
ситне
отровне
змије
са
рошчићем
на
глави
.
Даница
и
Младен
задржаше
се
на
Граду
.
То
је
гола
,
једноставна
џиновска
стена
,
која
се
одваја
од
осталог
масива
усред
клисуре
и
готово
је
затвара
.
Она
доминира
целом
вароши
и
види
се
одасвуда
.
Изгледа
да
су
још
Римљани
оценили
важност
овог
места
и
ударили
прве
темеље
кастелу
.
Доцније
је
ту
становала
средњовековна
властела
.
Ту
је
ослепљен
Никола
Алтомановић
.
Турци
су
поклањали
нарочиту
пажњу
Ужицу
,
јер
им
је
требало
због
Босне
,
и
необично
су
ценили
ову
тврђаву
.
Кара-Ђорђе
га
је
јуначки
освојио
,
напавши
га
са
све
четири
стране
,
о
чему
има
једна
лепа
локална
песма
која
почиње
стиховима
:
Санак
снила
Кучукова
када
,
Чудан
санак
,
а
у
чудан
данак
.
Под
кнезом
Михајлом
град
је
предат
поново
Србима
.
По
уговору
,
Турци
су
га
рушили
.
Кажу
да
су
лагуми
пуцали
недељама
док
су
разрушили
ове
зидине
,
начињене
од
самог
камена
,
који
је
срастао
са
стеном
тако
да
се
не
зна
где
се
стена
завршава
,
а
где
камен
почиње
.
Турци
су
плакали
рушећи
ове
зидове
,
али
нису
оставили
ни
један
једини
непоштеђен
.
Тако
сад
стоје
тамо
рушевине
:
голи
,
окрњени
,
проваљени
,
подривени
зидови
,
утопљени
у
опасно
шипражје
,
пуно
подозривих
шушњева
,
бели
као
осушене
кости
,
још
страшни
и
тако
сурвани
,
и
ћутљиви
под
својом
мршавом
травом
.
Ко
се
не
боји
змија
и
сме
да
начини
неколико
корака
по
једној
нагнутој
стази
,
не
широј
од
стопале
,
а
изнад
амбиса
који
ту
чини
корито
Ђетиње
,
откриће
унутра
дивне
ходнике
од
тесаног
камена
који
га
воде
у
врх
града
,
на
округлу
,
широку
кулу
,
пуну
заостале
перунике
и
јоргована
,
који
ту
расту
на
сувом
песку
што
се
начинио
од
разбијеног
камења
и
малтера
.
У
средини
града
су
две
пећине
:
Видна
,
једна
врста
тунела
у
масивној
стени
,
који
спаја
источну
страну
града
са
западном
,
и
друга
:
Мрачна
,
широка
пећина
са
врло
уским
улазом
,
да
се
човек
једва
увуче
,
без
изласка
и
са
остацима
неког
бунара
,
последње
прибежиште
одбране
.
Ко
је
још
слободнији
и
уме
да
се
вере
од
зида
до
зида
,
с
камена
на
камен
,
пуштајући
један
џбун
да
се
дохвати
за
други
,
доспеће
у
најбоље
очуван
градски
ходник
,
и
ту
,
ако
се
не
сломије
,
јер
је
ходник
стрмен
,
а
пун
љигавог
песка
од
свих
тих
развалина
,
сићи
ће
на
помол
Тавнице
.
То
је
један
велики
бунар
,
у
који
би
могла
стати
једна
мања
црква
.
Зидови
су
као
од
ходника
,
све
четвртаст
камен
;
само
су
још
шири
,
још
тврђи
.
Даље
се
не
може
.
Још
једва
ако
се
човек
нагне
да
загледа
у
дубину
,
у
дно
:
ту
је
гомила
неједнаког
камења
доспелог
са
разних
страна
,
неке
греде
,
гробна
тишина
и
таласи
Ђетиње
,
који
се
пенуше
,
лижу
зидове
и
роморе
тајанствено
,
као
да
хоће
да
кажу
да
се
не
треба
поверавати
овом
варљивом
миру
.
Млади
човек
волео
је
ове
зидине
,
као
и
све
развалине
.
Он
се
посади
са
девојком
на
једну
плочу
у
дубоком
хладу
који
је
правио
врх
од
градске
стене
.
Једно
јато
тица
прнуло
би
са
трна
на
трн
.
Он
је
био
као
опијен
пределом
који
се
уздизао
око
њега
.
—
Видео
сам
још
вароши
,
—
рече
он
Даници
,
—
али
морам
признати
да
ниједна
нема
ове
дражи
...
ове
дивље
романтике
као
што
је
ужичка
.
И
онда
пуна
супротност
:
само
корак
,
и
ја
видим
питоме
воћњаке
,
баште
пуне
цвећа
.
Све
то
на
мене
утиче
чудно
...
изазива
ми
мисли
о
прошлости
,
развија
снове
о
будућности
,
буди
ми
романтичне
жеље
у
садашњости
.
Ја
се
осећам
разнежен
,
готов
на
смех
без
узрока
и
на
тих
плач
као
увређено
дете
.
Бујица
речи
наваљивала
је
на
Младенова
уста
.
Млада
девојка
га
је
слушала
.
.
.
Слушала
је
ове
речи
као
музику
која
јој
је
отварала
нов
свет
у
средини
света
који
је
стално
око
ње
,
а
који
дотле
није
примећивала
.
Десно
испод
њих
простирала
се
цела
варош
,
са
белим
калдрмисаним
улицама
,
црвеним
крововима
и
пустим
пијацама
.
Поред
вароши
је
текла
Ђетиња
,
вијугајући
око
зидова
,
провлачећи
се
испод
мостова
,
додирујући
опуштене
гране
од
врба
и
разбијајући
се
о
воденичке
бране
.
Испред
њих
се
уздизала
ћелава
Стражара
,
чије
дивље
зеленило
парао
је
један
камени
мајдан
као
каква
рана
,
и
иза
ње
зеленила
се
питома
Пора
,
прошарана
ливадама
,
гајевима
,
усамљеним
кућама
и
путевима
у
свим
правцима
.
А
лево
од
њих
,
куд
су
отишли
Живко
и
Цаја
,
ћутала
је
клисура
у
својој
пустињској
величанствености
;
тек
што
би
хладан
планински
поветарац
затресао
за
тренутак
њено
рашће
,
те
би
све
стење
у
њој
наједанпут
оживело
,
лишће
дрхтало
,
гранчице
се
превијале
,
зеленило
се
пресијавало
и
клисура
би
зашумила
гунђајући
и
мрзовољно
.
Младен
,
којем
је
фотографски
занат
био
развио
осећање
за
природу
,
одушевљавао
се
све
више
,
хвалио
старинске
зидине
,
откривао
јорговане
и
перунике
,
заостале
из
доба
кад
је
град
био
у
животу
,
дивио
се
једном
идиличном
месту
на
Ђетињи
,
успоређивао
шуму
у
клисури
са
голотињом
Стражаре
,
васкрсавао
чете
бораца
око
ових
гудура
,
кад
наједанпут
замуче
.
—
Што
ћутите
?
—
упита
га
девојка
после
кратке
почивке
.
Младен
не
одговори
одмах
.
Био
се
сетио
своје
болести
.
Најзад
рече
:
—
Ја
вам
ово
говорим
,
а
ко
зна
кад
ћу
вас
више
видети
.
Даница
разумеде
само
прави
смисао
ових
речи
,
те
се
извињавала
:
—
Ја
не
смем
често
да
излазим
.
Мој
отац
је
старински
човек
,
врла
прек
;
иначе
...
—
Иначе
?
—
усуди
се
Бркић
да
понови
.
—
Иначе
,
ја
не
волим
нашу
кућу
.
Она
ме
мучи
као
тамница
...
Ја
се
тако
лепо
осећам
овде
.
—
Па
онда
,
изиђите
...
изиђимо
чешће
.
—
Не
.
.
.
не
,
то
није
могуће
.
Младен
погледа
у
девојку
.
Даница
је
била
у
пепељавом
оделу
,
које
јој
је
врло
лепо
стојало
.
Она
је
одисала
од
здравља
и
младости
.
Један
прамен
косе
играо
јој
је
по
челу
и
правио
ју
је
заносном
.
Па
ипак
,
она
није
била
срећна
.
Пред
овом
сликом
невеселе
лепоте
,
Младен
се
осети
побеђен
.
—
Видите
,
Данице
,
—
ослови
је
он
топло
као
сестру
,
а
глас
му
задрхта
као
пред
плач
,
—
хвала
вам
што
вам
моје
друштво
није
досадно
.
Да
ви
знате
како
су
тек
мени
пријатни
ови
разговори
...
ове
речи
!
...
Јер
је
једном
странцу
врло
тешко
у
овој
вароши
...
Допустите
бар
да
вам
пишем
...
—
Не
,
за
име
Бога
,
у
нашу
кућу
долазе
само
трговачка
писма
.
—
Али
,
ја
ћу
наћи
начина
...
И
писаћу
вам
,
не
љубавна
писма
,
већ
ово
што
говоримо
...
оно
што
осетим
кад
сам
далеко
од
вас
,
оно
што
најзад
морам
да
кажем
некоме
.
Не
одбите
ми
то
.
Ја
сам
страшно
сам
овде
,
у
Ужицу
.
Даница
не
одговори
ништа
него
се
диже
.
Они
пођоше
за
Цајом
и
Живком
.
Близу
једне
велике
стене
млада
девојка
се
саже
,
откину
један
позни
жут
цвет
и
предаде
га
Младену
.
Један
слепи
миш
пролете
.
Први
сумрак
је
падао
.
6
.
Дворски
је
дуго
премишљао
на
који
начин
да
пише
Даници
.
У
први
мах
мислио
је
да
то
учини
преко
Цаје
.
Али
она
,
иако
слободнија
,
била
је
паланачка
девојка
,
која
не
сме
да
се
често
састаје
са
варошким
младићима
.
После
је
мислио
да
писма
предаје
Живку
,
а
овај
Цаји
,
јер
су
они
били
комшије
,
другови
од
детињства
.
Ипак
,
није
смео
.
Незгодно
му
је
било
да
меша
двоје
страних
у
ову
ствар
,
чисто
његову
и
Даничину
.
Већ
су
падали
први
снегови
.
Ужице
је
изгледало
као
мртво
под
својим
белим
покровом
.
Настајали
су
невесели
дани
кад
зима
одвоји
ову
варош
од
целога
света
,
брда
оголе
,
пољане
опусте
,
и
само
ветар
путује
по
залеђеним
путевима
.
И
оно
мало
посла
што
је
имао
у
радњи
Младен
је
изгубио
.
У
атељеу
је
било
хладно
.
Кошава
је
пробијала
хартију
улепљену
између
дасака
.
Кафане
су
зврјале
празне
.
Све
се
повлачило
у
своје
куће
као
у
дане
које
описује
једна
ужичка
песма
:
Киша
иде
и
помало
сн’јега
,
Тешко
оном
ко
конака
нема
!
Још
само
код
Машана
Црногорца
налазио
је
млади
странац
нешто
уточишта
,
нешто
забаве
у
његовим
сировим
пошалицама
и
крај
топле
обућарске
пећи
.
Грознице
га
мучиле
.
С
грудима
није
ишло
како
треба
.
Мршавео
је
.
Поред
тога
,
обузимала
га
дубока
меланхолија
за
Београдом
који
је
оставио
,
за
улицом
у
којој
је
живео
,
за
животом
који
је
водио
.
Као
црни
облаци
,
на
њега
су
нападале
мисли
неодређене
,
али
тешке
као
брда
која
су
граничила
варошки
хоризонат
.
—
Ја
јој
морам
писати
.
.
.
мораћу
јој
писати
,
—
понављао
је
у
себи
.
—
Али
како
?
На
који
начин
?
—
долазило
је
питање
место
одговора
.
Кад
већ
не
би
могао
даље
издржати
,
он
би
се
кренуо
Липом
,
где
се
налазила
Радничка
школа
.
То
је
била
масивна
стара
зграда
на
један
спрат
,
без
украса
као
каква
касарна
.
Крај
последњег
прозора
седела
је
Даница
за
својом
шиваћом
машином
и
радила
.
Она
би
га
увек
спазила
и
с
осмехом
примила
његов
поздрав
.
Па
чак
ни
ово
невино
поздрављање
није
смело
бити
често
.
Јер
је
паланка
увек
будна
;
она
увек
пази
бодро
да
се
момак
не
приближи
девојци
и
да
се
не
погази
освештани
азијатски
морал
,
који
полази
од
неморалности
и
има
максиму
да
»
коња
и
жену
треба
држати
за
улар
«
.
И
млади
човек
је
обарао
главу
,
предајући
се
судбини
.
Једног
дана
ослови
га
неко
интимно
:
—
Шта
радиш
?
То
је
био
Луди
Дико
,
дечко
од
десетак
година
,
прекомерно
велике
главе
,
отворених
меснатих
уста
и
слинавог
носа
.
Дечко
се
приви
уз
њега
,
умиљавајући
се
као
младо
живинче
,
и
показа
му
неке
слике
које
је
копирао
из
зоологије
.
—
Ово
је
курјак
,
—
рече
му
он
,
па
показа
на
једну
слику
,
примитивно
скицирану
црвеном
и
плавом
писаљком
.
Затим
,
опљуну
прст
и
окрену
лист
,
па
рече
:
—
А
ово
је
зец
...
видиш
како
бјежи
преко
ограде
.
Имам
још
...
све
животиње
из
менажерије
:
лав
,
змијски
цар
и
мајмун
...
Дај
ми
марјаш
да
купим
црвени
и
плави
плајваз
.
Младен
је
познавао
овог
Дика
.
Неко
га
је
похвалио
да
лепо
црта
,
и
то
му
је
дало
право
на
просјачење
...
Црта
тако
животиње
и
тражи
нешто
за
гуму
,
цртаћу
хартију
,
писаљке
.
Фотографу
паде
на
ум
једна
мисао
,
даде
дечку
пет
пара
и
рече
му
:
—
Дођи
сутра
у
»
Фотографију
«
да
ти
нешто
кажем
,
па
ћеш
добити
још
више
.
—
А
’
оћеш
ли
да
ми
покажеш
твоје
слике
?
Ја
сад
цртам
џандаре
.
—
Хоћу
...
само
дођи
.
Немој
да
ме
превариш
.
Луди
Дико
се
показа
као
врло
вешт
писмоноша
.
Сви
су
га
познавали
,
те
ником
није
падао
у
очи
кад
је
прилазио
Даници
,
показивао
јој
своју
менажерију
и
уз
слона
додавао
јој
љубавно
писмо
.
Љубавно
писмо
!
Да
ли
се
тако
могу
назвати
та
писма
у
која
се
меће
цело
срце
,
а
девојци
се
говори
ви
и
избегава
свака
реч
која
опомиње
на
љубав
?
Између
двоје
младих
настаде
дуга
кореспонденција
,
где
се
табаци
испуњавају
,
време
не
жали
,
речи
се
троше
,
и
незаинтересовани
посматралац
се
пита
о
чему
се
толико
могло
писати
!
Даница
је
писала
о
празнини
својих
девојачких
дана
,
о
утиску
књига
које
је
прочитала
,
о
ситним
догађајима
у
школи
,
сновима
у
будућности
,
а
највише
о
боловима
у
очинској
кући
,
која
ју
је
притискивала
као
тамница
.
Младен
је
опет
описивао
очајне
досаде
туберкулозног
човека
који
умире
одавно
,
мало
помало
,
и
који
осећа
како
расте
јачина
његових
жеља
уколико
се
смањује
његова
животна
снага
.
У
томе
им
је
прошла
цела
зима
.
Састали
су
се
тек
кад
су
снегови
почели
копнити
и
први
бехари
белети
се
по
варошким
воћњацима
.
То
је
било
на
покладе
,
кад
се
по
Ужицу
праве
љуљашке
.
Старо
и
младо
излази
да
се
љуља
,
јер
»
се
то
ваља
«
.
На
Петрушића
имању
у
Пори
је
чувена
љуљашка
одвајкада
,
и
света
ту
има
највише
.
Она
је
начињена
од
самих
влачега
,
на
највишој
грани
једне
огромне
крушке
такише
на
врху
брда
,
те
свако
не
сме
да
седне
на
њу
.
Брдо
се
црнело
од
народа
.
Љуљало
се
по
реду
.
Снажни
занатлискимомци
замахивали
су
љуљашку
.
Међу
њима
је
био
и
калфа
Спасоје
,
у
своме
зеленом
»
костиму
«
,
нешто
мање
важан
него
у
Ади
,
увек
на
првом
месту
,
готов
да
одржава
ред
и
заповеда
.
Кад
дође
ред
на
Даницу
,
она
се
нерешено
окрену
око
себе
.
Доле
,
испод
ње
,
белело
се
Ужице
,
са
својим
правим
улицама
и
прекопаним
баштама
.
—
Ју
,
не
смем
!
—
викну
она
.
Спасоје
јој
притрча
и
хтеде
је
осоколити
.
Али
,
девојка
тек
тада
врисну
:
—
Не
,
не
,
не
.
Младен
је
нехотице
погађао
одавно
куда
циља
Спасојева
услужност
,
па
хтеде
сад
да
му
натрља
нос
.
—
Седите
само
!
—
рече
он
Даници
.
—
Ја
ћу
вас
љуљати
...
не
бојте
се
ништа
.
Млада
девојка
награди
фотографа
једним
осмехом
и
удобно
се
намести
на
седишту
,
начињеном
од
увезаних
крпа
.
—
Та
батал
’
те
,
Дворски
.
Ви
сте
слаби
!
—
усуди
се
Спасоје
.
—
Остав
’
те
ме
на
миру
!
—
викну
му
оштро
млади
човек
и
зањиха
своју
драгану
.
Љуљашка
је
била
врло
тешка
.
Даница
,
тако
исто
,
није
била
лака
.
На
први
замах
влачези
само
зашкрипаше
,
други
пут
љуљашка
оде
мало
увис
.
Трећи
пут
Дворски
не
пусти
љуљашку
,
спусти
се
с
њом
низбрдо
,
па
с
њом
после
устрча
,
а
кад
би
на
врху
платоа
,
он
напреже
сву
снагу
,
цимну
влачеге
,
клече
на
земљу
и
пусти
љуљашку
из
руке
.
—
Ах
!
—
крикну
девојка
.
Али
је
око
ње
већ
струјао
слободни
зрак
,
и
она
летела
високо
,
изнад
целе
вароши
.
Ваздух
је
био
осетљив
,
давао
је
отпор
и
враћао
је
у
наручја
Младенова
.
Замајна
сила
је
била
толика
да
,
при
повратку
,
девојка
хтеде
да
пролети
изнад
испружених
руку
младићевих
.
Бркић
поскочи
,
ухвати
се
за
крпе
од
седишта
и
заједно
са
љуљашком
полете
узбрдо
.
Шешир
му
је
био
спао
.
Ноге
се
биле
раскречиле
.
Машна
од
кинеске
свиле
пребацивала
рамена
.
Кад
се
љуљашка
врати
према
стаблу
,
он
се
отпусти
.
Девојка
полете
још
даље
,
још
више
.
Варош
се
изгуби
испред
њених
очију
.
Она
угледа
читав
један
венац
планински
и
још
нешто
даље
...
неке
загасите
врхунце
што
се
,
у
далекој
позадини
,
спајају
са
беличастим
облацима
.
—
Чудни
звуци
чули
су
се
око
мене
,
—
рече
Даница
младом
човеку
,
силазећи
са
љуљашке
сва
зајапурена
и
захваљујући
му
топло
.
—
Изгледа
ми
као
да
сам
путовала
дуго
кроз
неку
страну
земљу
,
пуну
изненађења
.
Има
у
ваздуху
нечега
ванземаљског
,
нечег
што
опија
...
што
је
слађе
него
шећер
.
—
Данице
,
кад
ћемо
се
опет
видети
,
—
рече
младић
место
одговора
.
—
Имам
много
да
вам
кажем
.
Зима
је
била
дуга
као
заточење
.
—
У
недељу
ћу
доћи
код
Цаје
,
па
прођите
са
Живком
.
Младен
се
био
заруменио
од
умора
и
узбуђења
.
Једна
девојка
шапну
другој
до
ње
:
—
Јеси
ли
га
видела
како
је
јак
...
као
земља
!
Ко
то
каже
да
је
јектичав
?
На
једној
стени
,
која
је
избијала
усред
ливаде
,
седео
је
калфа
Спасоје
у
своме
зеленом
оделу
и
очајној
розе-машни
.
Он
је
тупо
посматрао
час
Дворског
час
младу
девојку
пред
њим
,
и
мислио
на
освету
.
—
Сад
ми
неће
ни
она
проћи
без
ажије
!
—
готово
гласно
рече
,
и
стеже
песницу
,
али
у
џепу
,
како
је
то
научио
још
док
је
био
шегрт
.
7
.
Те
недеље
трговчићи
су
изнели
клупе
и
сандуке
пред
своје
дућане
на
тротоару
главне
улице
.
Разговарали
су
у
групама
,
довикивали
се
преко
улице
и
оговарали
пролазнике
.
Калфа
Спасоје
је
стајао
сам
пред
дућаном
.
Очекивао
је
своје
друштво
,
састављено
од
оних
ђака
који
лепо
певају
,
не
уче
добро
и
воле
да
се
напију
на
туђ
рачун
.
Већ
изби
три
сата
на
крошњавом
звонику
варошке
цркве
,
а
нико
се
не
појави
.
У
зло
доба
изби
из
једне
кафане
Лацко
телеграфиста
,
дописник
београдских
листова
и
помало
песник
.
Са
полуцилиндером
на
лево
уво
,
истурених
груди
,
у
тесном
црном
капуту
закопчаном
на
последње
дугме
,
плавим
бакенбардима
,
црвеним
каранфилом
у
рупици
од
капута
,
без
стомака
,
са
иберцигером
у
левој
руци
и
танким
штапом
у
десној
,
он
приђе
Спасоју
звиждућући
,
и
развуче
лежерно
:
—
Се-ер-вус
!
—
Где
је
друштво
?
—
Питаш
за
друштво
?
—
понови
Лацко
растројено
.
—
Ја
,
брате
,
но
за
кога
!
—
Отишли
су
у
Биоску
,
у
научну
екскурзију
,
да
разгледају
развалине
манастира
Рујна
,
—
одговори
Лацко
званично
.
—
Неће
бити
!
—
опонира
Спасоје
.
—
Прије
да
иду
због
бање
.
Сила
је
то
од
бање
у
Биосци
.
Каква
Абација
,
какви
бакрачи
!
Излечи
ти
реуматизам
к’о
.
.
.
—
Манастир
Рујан
је
славан
у
нашој
историји
,
—
продужи
телеграфиста
без
обзира
на
примедбу
Спасојеву
.
—
Ту
је
била
прва
ужичка
штампарија
.
Већ
писаћу
ја
о
том
.
А
где
мислимо
?
Последња
фраза
се
односила
на
кафану
где
ће
отићи
да
мезете
печење
са
пања
,
пију
вино
и
пуше
специјалитете
,
све
у
здравље
чекмеџета
газде
код
кога
је
Спасоје
служио
.
—
Па
,
ја
мислим
,
у
Турицу
,
код
Вељка
?
—
Немам
ништа
против
,
—
одврати
Лацко
повољно
и
поглади
своје
бакенбарде
.
—
Само
.
.
.
има
једна
ствар
?
—
Која
?
—
смерно
упита
калфа
Спасоје
,
којем
је
импоновао
овај
пробрани
говор
паланачког
телеграфиста
,
новинара
и
помало
песника
.
—-
Ствар
је
проста
:
хоће
ли
бити
печења
?
—
и
Лацко
пљуцну
.
—
Јавио
ми
је
Вељко
по
ђетету
да
коље
јаловицу
.
Каже
:
нешто
екстра-вајн
.
Одвојио
је
за
мене
бубрежњаке
.
—
То
је
паметно
...
врло
паметно
.
Не
губимо
време
.
—
’
Ајд
’
ти
напред
,
па
ме
чекај
у
Међају
.
—
Ама
,
заобилазно
је
.
Мораћемо
ударити
на
Град
.
—
Не
мари
.
Има
више
’
лада
.
—
А
и
газда
да
не
примети
што
,
—
допуни
телеграфист
значајно
.
За
то
време
седели
су
Даница
и
Младен
на
Граду
,
на
ономе
истоме
месту
где
су
седели
прошле
јесени
.
Пролеће
је
расипало
своју
топлоту
,
у
којој
се
дивље
брдо
расцветавало
.
Чудне
боје
цвећа
дрхтале
су
по
песку
од
разбијених
зидова
:
нежна
плава
боја
попине
капице
мешала
се
са
интензивним
жутилом
неког
отровног
цвета
,
бледа
трава
је
крила
под
собом
модру
љубичицу
,
трње
се
покривало
белилом
свога
бехара
,
леске
се
китиле
црним
ресама
,
а
овде
онде
расцветавала
се
перуника
у
букетима
.
Све
то
је
увијала
нека
дирљива
благост
,
романтична
тишина
планинског
ваздуха
.
—
.
.
.
То
начини
пустош
у
мојој
души
,
—
јадао
се
Дворски
својој
пријатељици
,
здравој
као
тај
ваздух
,
јакој
као
темељи
зидина
који
су
се
више
њих
кострешили
.
—
Многе
и
многе
дане
премишљао
сам
:
како
ћу
да
живим
,
како
да
разумем
свет
који
ме
окружује
.
Понекад
бих
предузео
понешто
ново
,
радио
марљиво
,
али
већ
другог
дана
пао
бих
у
очајање
и
мрсио
своју
косу
.
Даница
га
није
разумевала
добро
,
али
је
осећала
да
пати
,
те
уздахну
,
као
да
је
хтела
олакшати
патњу
своме
пријатељу
.
—
На
мене
наваљују
таласи
мисли
који
ме
заносе
,
љуљају
ме
и
ваљају
;
ја
се
преносим
у
један
свет
где
хиљаде
слика
иду
једна
за
другом
без
прекида
.
Младен
је
био
,
поред
болести
,
наследио
од
својих
родитеља
сву
нервозност
свога
оца
и
све
нежности
своје
мајке
,
којој
је
наличио
као
слика
.
Био
се
толико
пренео
у
своје
исповести
да
се
и
сам
осећао
разнежен
дубоко
до
срца
,
близу
плача
.
—
У
тим
тренуцима
ваша
писма
су
ме
спасавала
.
Ја
нисам
ништа
у
свом
животу
осетио
слађе
од
дрхтавице
која
би
ме
обузела
кад
сам
отварао
ваше
љубичасте
врло
уске
коферте
.
Чини
ми
се
да
сам
могао
погинути
за
свако
од
њих
.
Изнад
њихових
глава
зашуме
један
јоргован
,
сав
у
цвету
.
—
Та
писма
су
била
мој
једини
повереник
.
Што
нисам
могао
писати
вама
,
ја
сам
шаптао
вашем
рукопису
.
Моји
снови
су
се
огледали
у
контурама
ваших
слова
.
Она
су
ме
