нипо
чему
га
човек
не
би
распознао
од
обичне
воде
.
Само
кад
дуго
стоји
постане
љигав
и
почне
заударати
на
бели
лук
;
али
га
дуго
не
треба
држати
.
Обична
кавена
кашичица
довољна
је
да
успава
најачега
човека
,
тако
да
га
успава
,
да
се
тек
у
рају
пробуди
.
То
је
,
господине
пуковниче
,
и
Ката
вам
нема
ништа
више
да
каже
.
Сад
изберите
:
хоћете
,
нећете
,
како
желите
?
—
Добро
!
Кад
ми
можете
донети
?
—
За
пет
дана
.
—
А
цена
?
—
Сто
жутих
дуката
,
господине
пуковниче
—
Пуковник
климну
главу
одобравајући
.
—
Видећи
да
пуковник
одмах
пристаде
на
цену
Ката
се
поправи
:
—
Сто
жутих
дуката
лек
.
Пуковник
је
прекиде
:
„
Какав
лек
?
“
Ката
се
насмеја
:
„
Па
лек
!
Ви
велите
отров
ми
велимо
лек
—
све
је
једно
.
Дакле
сто
жутих
дуката
лек
,
сто
жутих
дуката
ћутање
.
-
Е
,
да
неће
то
бити
много
.
-
О
,
не
!
није
много
,
господине
пуковниче
.
—
Добро
.
Но
пуковник
још
и
не
изусти
потпуно
ову
реч
,
кад
Ката
прихвати
:
-
И
за
претрпљени
страх
педесет
дуката
,
господине
пуковниче
.
-
Е
,
то
је
сувише
!
Двеста
педесет
дуката
,
та
то
је
читав
капитал
.
-
Не
говорите
ништа
о
цени
,
господине
пуковниче
.
То
су
ствари
,
које
се
парама
не
могу
никада
довољно
платити
.
Шта
ћемо
?
сиротиња
смо
?
па
радимо
за
парче
хлеба
.
Али
кад
би
се
право
гледало
,
то
се
парама
не
може
да
плати
.
А
ја
и
рачунам
да
ћу
и
иначе
имати
господина
пуковника
као
пријатеља
у
свакој
нужди
.
—
Та
наравно
,
наравно
.
На
томе
се
свршио
разговор
међу
ове
две
„
поштене
душе
.
“
Споразумели
су
се
,
само
још
о
томе
кад
ће
му
она
донети
„
лек
“
и
где
ће
му
га
предати
?
Као
капару
дао
јој
је
пуковник
педесет
дуката
,
па
су
се
онда
лепо
руковали
,
госпођа
се
завила
у
своју
црну
мараму
и
,
уздишући
притворно
,
прошла
кроз
ходник
,
где
су
је
вребале
радознале
очи
пуковникова
момка
.
ГЛАВА
XИИ
Пут
Што
се
ближе
примицао
дан
када
ће
млади
кнез
Мутимир
напунити
18
година
,
те
по
уставу
постати
пунолетан
и
примити
круну
и
владавину
у
своје
руке
,
све
то
већа
загушљивост
и
омарина
осећала
се
у
вишим
звониградским
круговима
.
Сва
околина
кнежева
сазнавала
је
да
ће
с
пунолетством
настати
големе
промене
;
неко
се
од
њих
надао
добитку
,
неко
се
бојао
горега
.
Сав
потонуо
у
своје
планове
и
у
припрему
последња
,
одсудна
ударца
,
пуковник
Врбавац
био
је
мрачан
,
ћутљив
,
строг
.
Растислав
,
опет
,
на
опрезу
од
изненађења
Врбавчевих
,
пратећи
неуморно
сваки
покрет
његов
,
био
је
пун
неповерења
спрам
свију
и
свакога
,
само
је
његов
пашанац
тадашњи
министар
полиције
,
уживао
његово
поверење
.
Делећи
и
сам
зебње
Растислављеве
мин
.
полиције
предузимао
је
непрестано
све
нове
и
нове
мере
опрезности
,
које
су
на
крају
крајева
излазиле
као
притисак
и
полициска
стега
над
јавним
мњењем
.
Састанци
,
зборови
,
друштва
,
штампа
све
је
било
угушено
,
притиснуто
,
завиличено
,
с
цензурском
корпом
на
устима
,
са
чега
се
на
све
стране
и
дубине
чуло
потмуло
,
карактеристично
,
метежно
гунђање
и
брујање
.
Уз
то
,
како
који
дан
,
кнез
је
све
мање
бивао
дете
,
а
све
више
постајао
човек
,
муж
,
а
ово
његово
омужавање
дало
се
познати
по
слободнијем
,
самосталнијем
кретању
,
по
извесним
младићским
испадима
,
који
су
још
тада
бележили
кнежев
карактер
и
давали
повода
и
хране
сваковрсним
разговорима
и
тумачењу
по
Звониграду
.
Кад
се
ствар
тицала
какве
љубавне
историје
,
где
је
чаршија
узимала
на
нишан
кнежеву
личност
,
Врбавцу
је
годило
ово
вучење
кнежева
имена
по
уличном
блату
,
и
он
се
често
и
сам
слатко
насмејао
каквој
згодној
досетци
сокачкој
избаченој
на
кнежев
рачун
.
Али
по
некад
се
дешавало
да
кроз
чаршију
бруји
глас
са
свим
друкчије
природе
.
Тако
се
у
последње
време
два
три
пут
проносило
,
да
ће
кнез
Мутимир
,
чим
постане
пунолетан
одмах
удалити
све
личности
које
га
сада
окружавају
.
Говорило
се
и
о
великим
променама
у
унутрашњој
па
чак
и
у
спољној
политици
.
Говорило
со
о
неким
тајним
састанцима
кнежевим
с
политичким
људима
из
логора
сасвим
супротних
Врбавцу
и
намесништву
,
откуда
је
,
веле
,
и
потекла
мисао
о
промени
политичка
правца
и
удаљавању
сада
приближених
личности
.
И
ако
је
Врбавац
контролисао
сваки
покрет
кнежев
и
имао
уверење
да
су
ови
проносени
гласови
празна
измишљотина
,
опет
се
није
могао
одбранити
од
непријатна
и
веома
нелагодна
осећаја
који
га
је
обузимао
,
кад
год
би
му
јутром
донели
извештаје
да
се
такви
гласови
шире
по
граду
.
Тада
је
осећао
живо
и
јасно
като
је
цела
његова
грађевина
,
како
су
сви
планови
његови
засновани
на
ровитом
и
клизавом
земљишту
.
Једна
ситница
,
једна
случајност
и
цела
зграда
,
коју
је
он
тако
дуго
и
тако
трудно
подизао
,
може
се
срушити
са
страховитим
шумом
и
скандалом
.
При
тој
замисли
кожа
му
се
јежила
и
он
је
у
таквим
тренутцима
осећао
само
једну
једину
потребу
:
„
да
се
свршава
,
да
се
што
пре
свршава
“
.
Што
се
дан
кнежева
пунолества
ближе
примицао
и
овај
осећај
Врбавчев
бивао
је
све
јачи
и
досаднији
.
Сад
пак
,
кад
је
то
пунолетство
тако
рећи
на
прагу
,
код
нас
од
њега
не
дели
више
од
3
месеца
,
намесник
Врбавац
осећао
је
да
је
одсудни
час
дошао
и
да
више
за
дуго
не
може
бити
разгађања
.
Али
баш
услед
тога
он
је
осећао
потребу
да
мало
дахне
,
да
се
прибере
,
да
још
једном
с
почетка
до
краја
брижљиво
прегледа
цео
свој
скројени
план
,
да
опроба
јачину
појединих
поставака
својих
,
да
види
да
се
није
где
год
преварио
,
рачунајући
позитивно
с
непоузданим
чињеницама
.
Једном
речи
као
што
војсковођа
у
очи
главне
битке
прегледа
војску
,
утврђења
,
спрему
,
и
целокупну
бојну
готовост
својих
трупа
,
тако
је
исто
Врбавац
сад
осећао
потребу
да
прегледа
целокупну
спрему
своју
,
која
је
требала
да
га
дигне
на
престо
и
да
му
мете
на
главу
кнежевску
круну
.
Али
за
то
било
му
је
потребно
двоје
:
да
се
ослободи
од
непрестане
пажње
Растислављеве
,
чије
је
око
непрекидно
осећао
на
себи
;
и
да
сам
одахне
од
надзора
,
што
га
је
опет
он
,
Врбавац
,
водио
над
кнезом
.
У
опште
,
Врбавац
је
осећао
потребу
да
за
неко
време
удали
од
себе
и
кнеза
и
Растислава
,
како
би
се
сам
што
боље
прибрао
и
спремио
за
одсудан
тренутак
.
После
дугих
премишљања
он
реши
да
ће
најбоље
бити
да
кнеза
испрати
на
пут
по
унутрашњости
Балканије
.
Изговор
је
био
лак
:
пред
што
ће
постати
пунолетан
и
примити
владу
,
потребно
је
да
се
млади
кнез
позна
са
својим
народом
.
И
иначе
овај
је
пут
сасвим
згодно
одговарао
потребама
Врбавчевим
.
Он
ће
однети
и
кнеза
и
Растислава
.
Овај
последњи
можда
ће
се
мало
и
одупирати
,
али
се
неће
моћи
одбранити
.
Малолетан
кнез
не
сме
се
пустити
сам
,
бар
без
једног
намесника
,
а
ко
би
други
могао
ту
улогу
згодније
испунити
,
ако
не
он
,
г
.
Растислав
.
Удаљен
од
Звониграда
,
кнез
неће
имати
прилике
да
се
састаје
са
шефовима
других
политичких
странака
,
нарочито
са
старим
државницима
из
конзервативне
странке
,
које
је
Врбавац
за
сад
сматрао
као
најопасније
противнике
своје
.
Дочеци
,
светковине
,
гозбе
,
којима
ће
кнеза
сретати
по
унутрашњости
,
таман
ће
бити
згодне
да
га
занесу
и
очарају
.
И
он
и
Растислав
вратиће
се
у
Звониград
усхићени
,
умирени
,
испуњени
осећајем
потпуне
безбедности
,
а
то
ће
бити
најзгоднији
тренутак
за
одсудан
удар
,
јер
ће
ови
тада
најмање
бити
на
опрезу
.
Била
је
само
једна
једина
незгода
—
Растислав
ће
употребити
ову
прилику
,
да
се
што
више
зблизи
с
кнезом
!
Но
то
би
могло
имати
неког
значаја
само
онда
,
кад
би
кнез
и
даље
остао
кнез
.
Тако
је
Врбавац
смислио
овај
пут
,
па
га
одмах
сутра
дан
изнео
својим
друговима
,
осталој
двојици
намесника
,
као
важну
политичку
потребу
.
Бојећи
се
да
то
не
буде
каква
замка
Врбавчева
и
да
се
кнезу
што
не
деси
баш
на
овом
путу
,
Растислав
се
с
почетка
одупирао
,
но
брзо
је
попустио
,
разагнав
своје
сумње
,
а
намамљен
помишљу
:
како
ће
овај
пут
бити
ванредна
згода
да
се
што
присније
зблизи
с
кнезом
,
да
младога
владара
што
боље
придобије
за
се
.
Што
се
тиче
кнеза
Мутимира
,
он
је
једва
дочекао
овај
пут
.
Млад
,
здрав
,
снажан
,
пун
младићске
бујности
,
он
је
видео
у
овоме
путу
само
једну
нову
прилику
да
пусти
на
вољу
своме
млађаном
срцу
;
један
нов
повод
за
стотине
нових
забава
и
задовољстава
.
После
недељу
дана
кнез
се
кренуо
на
пут
.
Уз
лупу
звона
и
грување
топова
он
је
изашао
из
своје
престонице
,
баш
у
тренутку
кад
се
рано
пролетње
сунце
помаља
иза
далеких
источних
планина
.
Кнез
је
путовао
сухим
.
Одлучено
јо
било
да
на
путу
пробави
25
дана
и
да
обиђе
југо
западне
крајеве
отаџбине
.
Низ
градова
(
окружних
места
)
,
које
ће
кнез
посетити
,
отпочињао
се
Орловцем
,
градом
у
средини
земље
,
првом
престоницом
обновљене
Балканије
,
местом
где
је
деда
Мутимиров
први
пут
засновао
своју
власт
као
поглавар
државни
и
као
наследни
кнез
балканиски
.
Почињући
Орловцем
,
пут
је
имао
проћи
кроз
седам
окружних
градова
,
па
се
завршити
градом
Шапцем
,
после
престонице
најлепшим
градом
у
Балканији
,
местом
такође
важним
у
историји
династије
Косанића
,
одакле
се
кнез
после
имао
вратити
у
Звониград
паробродом
,
одашиљући
кола
и
пратњу
сухим
.
Пратња
кнежева
није
била
многобројна
.
На
150
до
200
корака
унапред
,
с
бедим
кајишима
преко
груди
,
јурила
су
,
као
извидница
,
два
жандармска
коњаника
,
склањајући
с
пута
кола
,
стоку
,
људе
,
у
опште
све
што
би
могло
бити
сметња
кнежеву
проласку
.
За
њима
,
но
ближе
кнежевим
колима
,
јахало
је
два
гардиста
.
За
тим
су
долазила
кнежева
кола
,
красан
интов
,
запрегнут
са
4
ватрена
белца
,
који
би
се
по
брзини
потпуно
могли
мерити
с
крилатим
алатима
св
.
Илије
,
што
овда
онда
по
небесима
онако
страховито
тутње
;
(
јер
,
као
што
је
познато
,
грмљавина
није
ништа
друго
но
треска
интова
Св
.
Илије
)
.
Кнежева
кола
пратило
је
30—40
гардиста
,
под
командом
два
официра
.
Овај
гардиски
ескадрон
кнежев
,
који
обично
никад
не
иде
на
пут
цео
,
има
нарочито
одело
,
лепше
но
у
остале
војске
:
црвенкасте
панталоне
,
угасито
зеленкаст
,
или
плав
мундир
,
ишаран
многим
жутим
гајтанима
и
тракама
,
с
калпаком
на
глави
.
Пратећи
кнеза
,
гардисте
јаше
како
кад
.
Кад
су
у
граду
,
онда
обично
у
двојним
редовима
окруже
кнежева
кола
и
тако
их
прате
.
Понекад
поделе
се
на
две
поле
;
једна
јаше
пред
колима
друга
за
колима
,
или
најпосле
цела
гарда
јаше
остраг
,
као
што
је
сад
био
случај
.
У
кнежевим
колима
,
сем
кнеза
,
био
је
још
намесник
Растислав
и
кнежев
ађутант
,
капетан
Заре
,
млад
,
отресит
,
угледан
официр
.
За
кнежевим
колима
долазила
су
кола
Растислављева
,
а
у
њима
министар
унутрашњих
послова
,
г
.
Ратко
,
и
лекар
кнежев
,
у
то
доба
први
медецински
ауторитет
у
Звониграду
,
млад
,
духовит
човек
,
коме
је
ванредно
дивно
доликовала
његова
сјајна
,
капетанска
униформа
.
У
трећим
колима
био
је
кнежев
бив
.
професор
природних
наука
,
уважена
старина
,
у
целој
земљи
поштовани
и
у
научном
свету
далеко
чувени
ботаничар
доктор
Павчић
,
а
поред
њега
дворски
прота
,
фино
свештено
лице
у
вишњевој
камилавци
.
У
четвртим
колима
долазили
су
други
ађутант
кнежев
и
дворски
писар
,
два
млада
,
весела
човека
.
Потпуковник
Драгишић
,
професор
војне
академије
,
кнежев
професор
за
војну
историју
,
који
је
такође
пратио
кнеза
на
овом
путу
,
за
сад
је
јахао
у
непосредној
близини
кнежевих
кола
.
То
је
у
главноме
била
сва
пратња
кнежева
.
Наравно
,
даље
су
долазиле
слуге
,
кувари
и
друга
послуга
,
с
прилично
великим
пртљагом
,
с
коверима
,
гардеробом
и
другим
потребама
кнежевим
.
Било
је
дивно
пролетње
јутро
,
сјајно
и
свеже
.
Бујно
пролетње
зеленило
ширило
се
на
све
стране
.
Овде
,
као
јед
зелена
,
густа
шеница
;
тамо
шарена
ливада
,
посута
најразличнијим
бојама
разнолика
цвећа
;
па
густ
зелен
шумарак
,
па
зелена
удољица
,
којом
вијуга
мали
поточић
,
једва
приметан
у
големој
,
густој
трави
;
даље
је
зелен
пољанаст
брежуљак
,
пропланак
у
густом
гајићу
,
па
опет
њива
,
опет
шумарак
,
опет
шарена
ливада
,
и
тако
све
даље
и
даље
,
докле
ти
год
око
допире
.
Овде
онде
,
у
сред
зелене
пољане
,
стоји
усамљен
храст
,
каткад
зелен
,
каткад
са
сухим
врхом
,
а
понекад
и
сав
сух
и
оголео
.
Његове
криве
,
голе
,
чворновате
гране
изгледају
као
сухе
руке
немоћна
старца
,
који
,
усамљен
,
у
сред
пољане
диже
руке
небесима
и
проси
-
шта
?
росу
?
кишу
?
топло
сунце
,
младост
!
—
не
,
њему
то
више
не
треба
,
но
проси
појачу
буру
која
би
га
оборила
и
спустила
на
земљу
,
да
преда
вечном
одмору
своје
уморне
кости
,
своје
стогодишње
,
шупље
груди
.
Овде
онде
вијуга
дуга
врзина
,
или
бело
кишом
исплакано
,
накривљено
прошће
.
Али
нада
свим
царује
свеопште
,
непрекидно
,
једноставно
зеленило
.
По
овом
зеленилу
,
као
растопљено
сребро
,
блистају
се
сјајне
росне
капљице
,
у
залатку
беле
као
грумичци
слеђена
шећера
,
на
сунцу
ватрено
сјајне
,
с
преливањем
у
најлепше
боје
.
По
равном
путу
,
журно
поправљеном
и
нарочито
за
кнежев
пролазак
спремљеном
,
лете
као
стрела
брзе
кочије
кнежеве
.
Овде
онде
срета
се
и
по
који
живи
створ
.
Час
је
то
чопор
говеди
,
која
мирно
пасу
у
ливади
крај
пута
.
Кад
чују
из
далека
зврку
кола
говеда
престану
пасти
,
дигну
главу
,
гледају
зачуђено
у
ону
сјајну
булументу
,
што
лети
друмом
,
и
на
један
пут
,
поплашена
,
окрену
леђа
,
напну
реп
и
утеку
уз
ливаду
.
Кад
мисле
да
су
довољно
далеко
умакла
,
од
онога
за
,
њих
загонетног
чуда
,
онда
се
окрену
,
баце
још
један
срдит
поглед
за
кнезом
и
његовом
пратњом
,
па
онда
продуже
пасти
.
Час
је
то
сељанка
,
са
заденутом
сукњом
за
појас
,
с
котарицом
на
руци
,
тера
пред
собом
чопор
оваца
.
Кад
чује
треску
за
собом
,
она
се
окрене
,
сјури
овце
с
друма
,
спусти
сукњу
,
престане
плести
,
и
са
својим
овцама
стоји
мирно
крај
пута
,
гледа
заједно
с
њима
овај
сјајни
спровод
,
не
разумевајући
више
од
њих
,
ко
ли
је
и
шта
ли
је
ово
.
Час
сретнеш
но
два
три
,
но
три-четири
сељака
,
терају
пред
собом
пар
волова
,
један
носи
о
рамену
јарам
,
други
пребацили
мотике
;
кад
им
жандарми
викну
,
они
прејуре
волове
преко
рова
,
стану
крај
друма
и
гледају
.
Кад
се
спровод
приближи
,
они
скину
капе
и
зину
.
Тако
стоје
док
цело
оно
чудо
не
пројури
,
а
онда
у
живом
разговору
пођу
даље
.
Час
је
то
опет
какво
старо
кљусе
,
пасе
у
чајиру
крај
пута
.
Кад
се
путници
приближе
кљусе
дигне
главу
,
гледа
за
тренутак
оне
хитре
коње
,
оне
сјајне
коњанике
,
па
онда
фркне
на
нос
,
као
да
би
хтело
рећи
:
„
Па
добро
,
возите
кнеза
,
возите
,
па
шта
је
с
тим
,
шта
дижете
толику
џеву
,
шта
сте
ви
бајаги
бољи
од
мене
!
-
кљусад
као
и
ја
—
и
,
утешив
се
таком
философијом
,
равнодушно
продужи
даље
пасти
.
Овда
онда
виде
се
по
где
где
у
пољу
гомилице
људи
—
раде
нешто
.
С
лева
чују
се
ударци
секире
:
„
тап
туп
“
...
.
-
то
неко
сече
нешто
,
човек
се
не
види
,
али
му
се
чује
рад
.
С
десна
опет
,
чак
тамо
горе
под
брдом
,
некакав
леп
,
пун
мушки
глас
пева
јасно
гласовито
:
Колико
је
одавде
до
мора
,
Седамдесет
и
седам
градова
,
У
сваком
сам
ноћцу
преноћио
И
у
сваком
љубио
девојку
.
Чак
тамо
на
обзорју
,
из
густих
зелених
шљивика
провирују
црвени
шиљати
кровови
и
високи
бели
димњаци
,
над
којима
се
дижу
праменови
беличаста
дама
.
То
је
какво
село
.
Опијен
балзамом
свежа
пролетња
јутра
,
очаран
красотом
дана
,
лепотом
природе
,
новином
призора
—
кнез
се
осећао
веома
расположен
,
управо
блажен
.
Трљајући
захладнеле
руке
и
навлачећи
на
рамена
огрнути
војнички
шињел
,
он
те
у
два
три
маха
понављао
:
Ah
,
comme
s’est
beaux
!
Ah
,
mon
Dieu
,
comme
s'est
superbe
(
Ах
,
како
је
лепо
!
Боже
,
како
је
дивно
!
)
,
на
шта
је
Растислав
лаконски
одговорио
:
„
Да
“
!
„
Збиља
је
дивно
!
“
У
већи
говор
он
се
није
могао
упуштати
с
тога
,
што
је
баш
тада
концентрисао
у
памети
„
сходну
беседицу
“
,
што
ће
је
изговорити
на
првој
постаји
,
где
ће
стати
да
измене
коње
,
а
где
је
био
спреман
и
мали
доручак
.
То
је
било
на
сумеђи
два
округа
и
већ
се
унапред
знало
да
су
два
„
дотична
начелника
“
извела
велики
број
угледних
домаћина
да
дочекају
и
поздраве
господара
.
То
је
било
прво
приказивање
народу
,
и
Растислав
је
сматрао
за
умесно
да
ту
,
у
име
намесника
,
рекне
реч
две
народу
.
И
доиста
,
после
два
сахата
крилате
трке
сјајни
путници
стадоше
пред
велики
зелени
вењак
,
спремљен
за
дочек
кнеза
.
Огромна
гомила
народа
,
у
свечаном
руху
,
дочека
кнеза
дуготрајним
и
поновљеним
узвицима
„
Живео
“
,
„
Ура
живео
.
“
После
обичних
поздрава
,
представака
и
других
церемонија
прешло
се
на
оно
што
је
било
најлепше
и
најважније
у
целој
ово
ствари
,
чак
лепше
и
важније
и
од
саме
„
сходне
беседице
“
намесникове
—
прешло
се
на
доручак
.
Доручак
је
морао
бити
изврсан
,
кад
се
чак
ни
сам
кнез
није
могао
уздржати
,
а
да
га
нарочито
не
похвали
.
Кад
је
било
у
сред
јела
,
кнез
викну
г
.
доктора
,
рече
му
да
седне
ближе
,
и
узе
га
у
шали
испитивати
,
да
ли
доручак
прија
овако
ванредно
са
ванредне
доброте
своје
,
или
је
свему
узрок
ванредно
добар
апетит
,
услед
кретања
по
чистом
,
пољском
ваздуху
.
Доктор
протумачи
,
с
грациозним
осмехом
на
уснама
,
да
је
по
свој
прилици
утицало
и
једно
и
друго
,
па
свој
говор
заврши
шаљивом
примедбом
,
како
ће
се
,
ако
овако
и
даље
пође
,
млади
прасци
балканиски
ускоро
показати
као
много
већи
ауторитети
у
медецини
,
но
он
,
доктор
,
пошто
они
својом
изврсношћу
,
као
дивно
печење
,
много
више
доприносе
здрављу
ове
отмене
дружине
,
но
он
,
лекар
дворски
.
Кнез
се
смејао
овој
шали
докторовој
;
у
опште
,
разговор
с
доктором
кнезу
се
јако
допао
.
Високи
путници
нису
дуго
овде
остали
.
Кад
је
било
равно
један
час
од
доласка
,
кнез
нареди
полазак
.
Одјекну
још
последње
куцање
чаша
,
па
онда
сваки
потече
својим
колима
.
Растислав
је
брзо
опазио
како
се
кнез
јако
рашћеретао
услед
обилна
доручка
,
па
да
га
не
би
стешњавао
својим
присуством
,
он
,
на
згодан
начин
,
деликатном
предусретљивошћу
сам
понуди
кнеза
да
га
остави
слободна
и
да
одавде
седне
у
своја
кола
.
Кнез
прими
ову
понуду
,
даде
знак
своме
ађутанту
да
се
такође
уклони
,
па
,
узев
доктора
под
руку
,
приђе
својим
колима
.
Чисто
збуњен
толиком
пажњом
кнежевом
,
млади
доктор
топио
се
у
изразима
захвалности
и
учтива
снебивања
,
но
кнез
му
заповеди
,
да
без
многих
парада
заузме
место
с
леве
стране
,
скочи
и
сам
у
кола
,
седе
с
десна
,
и
викну
кочијашу
:
ка
.
.
а
.
а
.
ас
!
Кнежев
кочијаш
знао
је
шта
то
значи
.
То
је
била
засебна
команда
.
Кад
кнез
командује
ту
страшну
реч
,
онда
је
то
значило
:
сад
ваља
летети
,
па
остало
што
или
не
остало
.
На
ту
грозну
команду
бедне
гардисте
само
се
обично
згледају
.
Они
тада
већ
знају
да
ће
сутра
дан
бити
крвавих
,
огуљених
бутина
и
као
биволска
кожа
дебелих
задњица
,
а
и
по
које
липсало
кљусе
—
али
„
таква
је
служба
“
!
Кад
кнез
изда
такву
заповест
,
онда
обично
сва
остала
кола
остају
по
читав
сахат
,
два
,
па
и
више
позади
;
напред
одјури
само
кнез
и
гарда
,
која
не
сме
заостати
,
па
ма
сви
поскапали
.
Тако
је
било
и
сад
.
Наместив
се
згодно
у
колима
кнез
командова
„
ка
.
.
а
.
.
ас
“
!
—
и
кочије
полетеше
равним
друмом
као
лака
стрела
из
добро
одапета
лука
.
Изненађена
,
остала
пратња
покуша
да
догна
кнеза
,
али
сви
убрзо
видеше
да
им
је
мука
узалуд
,
с
тога
један
по
један
почне
изостајати
,
а
кнез
и
доктор
,
праћени
гардом
,
наскоро
се
изгубише
у
даљини
.
—
А
,
докторе
—
поче
кнез
ударајући
доктора
по
колену
—
а
?
Како
ти
се
допада
ово
?
Лепа
вожња
!
Жива
железница
;
а
?
Усхићен
овим
новим
знаком
кнежеве
милости
,
што
му
кнез
поче
говорити
„
ти
“
—
млади
доктор
одговори
сав
потресен
:
—
Дивно
,
светлости
,
овако
никад
нисам
путовао
.
—
А
ја
увек
тако
путујем
.
Из
Звониграда
у
Јеленик
обично
стижем
за
непуних
9
минута
.
Рецимо
10
.
Од
Звониграда
до
Јеленика
5
је
километара
!
значи
,
за
сахат
прелазим
30
километара
!
—
C’est
énorme
!
(
То
је
много
)
—
примети
доктор
,
пун
дивљења
,
—
то
је
брзина
обична
путничка
воза
.
—
Да
—
рече
кнез
,
с
видним
задовољством
—
само
кад
се
не
би
губило
толико
времена
при
промени
коња
.
Кад
је
највештији
кочијаш
ипак
му
треба
три
и
по
минута
док
промени
коње
,
и
то
се
обично
понавља
свака
два
часа
.
Доктор
зину
!
—
Светлости
,
је
ли
могуће
да
кочијаш
за
непуна
4
минута
може
испрегнути
и
упрегнути
4
коња
.
-—
Видећеш
,
сад
на
првој
станици
,
рече
кнез
с
осмехом
,
мењајући
нагло
разговор
.
—
А
,
докторе
—
поче
кнез
,
ударајући
опет
доктора
по
колену
—
а
?
На
крају
крајева
ипак
нешто
вреди
бити
балканиски
кнез
!
а
?
Обично
се
каже
.
Шта
је
то
?
Балканија
је
добар
спахилук
.
Каква
круна
,
какав
престо
,
каква
династија
!
Али
ипак
,
ово
је
једна
земља
,
један
народ
,
засебна
држава
!
...
—
Наравно
,
господару
,
наравно
!
држава
!
и
то
млада
држава
,
којој
још
цела
будућност
стоји
тек
пред
њом
,
држава
која
тек
има
да
расте
,
да
се
развија
,
да
се
слави
,
и
она
и
њени
владаоци
.
—
Да
збиља
,
кад
смо
већ
на
томе
,
кажи
ми
искрено
,
докторе
,
верујеш
ли
ти
у
будућност
Балканије
?
—
рече
кнез
и
упре
поглед
право
доктору
у
очи
.
Доктор
се
збуни
.
Њега
је
изненадило
ово
питање
.
Управо
изгледало
му
је
чудно
:
„
откуд
овом
шипарцу
оваква
питања
?
“
Одмах
је
у
себи
закључио
да
је
овде
моро
радити
нечији
туђ
утицај
,
само
што
се
није
могао
одмах
сетити
чији
.
Старајући
се
да
прикрије
своју
забуну
,
доктор
је
одговарао
околишно
,
уплећући
у
свој
одговор
похвалу
династије
и
кнежеве
личности
:
како
је
мудрост
и
јунаштво
деде
кнежева
створило
ово
државе
што
данас
имамо
,
како
ће
мудрост
и
врлине
„
достојна
потомка
“
увећати
и
обогатити
старе
тековине
предака
новим
добитцима
,
и
како
на
послетку
Балканија
мора
напредовати
„
докле
је
год
води
и
док
над
њом
сија
срећна
звезда
великих
Косанића
,
који
с
правом
могу
понети
име
„
оцеви
отаџбине
.
“
Не
скидајући
поглед
с
доктора
,
кнез
га
упита
,
да
ли
он
збиља
тако
млели
,
и
је
ли
то
баш
његово
истинско
уверење
,
на
што
доктор
одлучно
изјави
,
да
тако
мисли
не
само
он
,
но
„
сваки
балканиски
родољуб
“
,
и
да
то
није
само
просто
мишљење
и
уверење
,
већ
политичка
исвест
,
управо
„
национално
„
вјерују
“
целога
једног
народа
.
“
Кнез
се
био
расћеретао
;
он
је
радознало
распитивао
за
разне
особине
народне
и
једнако
је
понављао
доктору
:
—
Само
хоћу
све
искрено
да
ми
говориш
;
ја
хоћу
да
познам
и
махне
,
па
и
пороке
мога
народа
.
Доктор
је
говорио
„
искрено
“
и
они
су
тако
редом
претресали
једну
но
једну
особину
народну
.
У
питању
о
вредноћи
или
управо
о
лености
народној
обојица
се
сложише
да
је
балканиски
народ
—
лен
!
Ту
је
нарочито
г
.
доктор
био
красноречив
.
Он
је
живим
бојама
цртао
примере
народна
нерада
,
нехата
,
хаљкавости
;
развио
је
читаву
теорију
о
источњачкој
индоленцији
и
чамотињи
;
правио
је
упоређења
како
ради
балканиски
,
а
како
,
на
прилику
,
немачки
радник
,
и
извео
је
закључак
,
како
је
Балканац
мекушац
и
неиздржљив
у
раду
,
тако
да
нигде
не
би
могао
издржати
утакмицу
с
вредним
и
неуморним
Немцем
.
—
Господска
раса
;
сви
би
да
заповедају
и
да
господаре
.
Има
једна
турска
изрека
која
лепо
карактерише
ту
особину
нашег
народа
,
где
некакав
Турчин
вели
једном
нашем
Балканцу
:
„
Бен
ага
,
сен
ага
—
измећар
јок
!
(
Ја
ага
,
ти
ага
—
а
да
ради
нема
ко
)
—
заврши
доктор
свој
говор
.
После
се
прешло
на
шеретлук
,
као
на
једну
црту
и
особину
у
карактеру
народном
,
па
и
ту
су
се
брзо
сложили
.
Обојица
су
били
мишљења
да
је
Балканац
,
нарочито
балканиски
сељак
,
велики
шерет
,
да
воле
човека
преварити
и
да
то
после
не
сматра
као
грех
,
већ
,
на
против
,
поноси
се
тиме
као
доказом
веће
памети
своје
.
Говорећи
о
вери
и
побожности
народној
нађоше
да
народна
вера
граничи
скоро
безверјем
,
да
побожност
јако
опада
,
да
су
цркве
како
који
дан
све
празније
и
да
су
томе
злу
много
криви
и
сами
попови
.
Најпосле
дођоше
на
морал
народни
,
на
његову
чедност
,
на
односе
између
мушкиња
и
женскиња
и
како
на
то
гледају
старији
,
отац
или
браћа
девојачка
.
Кнез
се
нарочито
интересовао
вако
та
ствар
стоји
у
народу
.
—
Ох
,
што
се
тога
тиче
—
узе
реч
доктор
—
наш
је
свет
веома
...
.
како
ћу
рећи
...
.
—
passe
moi
le
mot
—
веома
либералан
!
Ту
се
многим
и
многим
стварима
гледа
кроз
прсте
.
Кад
избије
на
површину
какав
случај
,
свет
га
строго
осуђује
,
али
док
дође
дотле
да
се
ствар
јавно
потегне
,
трпи
се
веома
много
.
Ја
истина
немам
много
лична
искуства
у
томе
,
јер
моја
пракса
није
ме
доводила
у
додир
са
сеоским
светом
,
али
моје
колеге
срески
и
окружни
лекари
причали
су
ми
многе
,
веома
интересне
и
карактеристичне
случајеве
.
—
Тако
,
на
прилику
,
веле
да
по
селима
често
бива
да
девојка
погреши
,
остане
тешка
,
на
очима
целога
села
месецима
носи
свој
грешни
плод
—
и
тек
једног
дана
видате
је
а
она
се
опет
вратила
на
прву
меру
—
она
је
опет
обична
девојка
.
Цело
село
зна
да
је
ту
извршен
какав
злочин
,
—
али
нико
ту
неће
уста
отворити
да
што
о
томе
сведочи
;
још
мање
да
трага
и
истражује
шта
је
било
с
дететом
?
У
опште
,
то
се
сматра
као
обичан
несрећан
случај
,
који
се
може
десити
свакој
кући
—
па
то
нико
и
не
истражује
.
За
то
зна
и
кмет
;
често
је
то
у
кући
његова
најближег
комшије
,
и
ма
да
је
закон
ту
строг
,
обичај
је
опет
јачи
од
закона
,
ту
чак
ни
сам
кмет
,
ни
сама
власт
неће
да
испитује
и
да
открива
такве
ствари
.
Деси
ли
се
да
такав
злочин
случајно
дође
до
знања
среске
власти
—
иследник
живу
муку
док
похвата
крајеве
злочину
,
јер
нико
од
сељака
неће
ништа
да
сведочи
.
—
Јес
,
то
сам
чуо
—
рече
кнез
-
да
по
селима
девојке
обично
губе
девојштво
пре
удадбе
.
Откуда
то
,
докторе
?
—
Ту
су
узроци
разни
,
светлости
,
ми
смо
прилично
источњаци
,
бујна
раса
,
топла
крв
,
а
поглавито
сам
начин
живљења
но
селима
,
сама
природа
;
куд
год
се
окренете
готови
природни
будоари
,
овде
шумарак
,
онде
велика
густа
пшеница
,
или
сврх
човека
високи
кукурузи
;
сеоска
младеж
обојега
пола
,
по
послу
,
често
се
налази
у
пољу
,
у
шуми
,
и
кад
се
тако
момчић
и
девојка
нађу
у
једном
од
тих
природних
будоара
,
зар
је
ту
далеко
до
греха
!
—
рече
доктор
и
развуче
усне
у
широк
осмејак
.
—
Да
,
да
,
страсна
раса
,
бујна
,
топла
,
крв
—
прихвати
кнез
—
то
си
добро
рекао
,
докторе
!
Ми
становници
Балканије
још
смо
деца
Истока
.
Оно
исто
топло
сунце
источно
,
које
даје
гавран
боју
нашем
грожђу
,
које
оставља
своју
жеравицу
у
нашем
вину
,
то
исто
сунце
гаси
своје
пламене
зраке
и
у
крви
нашој
,
сипа
своју
јару
у
жиле
наше
,
зажиже
огањ
у
срцу
нашем
,
огањ
на
коме
кључају
сви
сокови
организма
,
а
на
том
сунчаном
жару
прекувана
,
пречишћена
,
снажна
и
једра
крв
,
румена
као
рубин
,
густа
као
сладак
сок
са
узрела
чокота
балканиског
,
надима
груди
,
раздрагава
живце
и
чини
те
набрекло
срце
удара
као
прекаљен
челични
чекић
,
а
бујна
,
ватрена
младост
стапа
се
,
утољава
и
разблажује
у
изливу
заносне
,
слатке
,
безмерне
,
безумне
љубави
.
Јес
,
балканац
је
страсан
љубавник
и
ја
бих
му
то
пре
урачунао
у
врлину
но
у
махну
.
—
Наравно
у
таквим
приликама
љубав
не
зна
мере
и
границе
и
ту
је
грешење
лако
и
природно
.
Па
ипак
наш
народ
стоји
у
томе
куд
и
камо
више
над
свима
суседима
својим
.
Ма
како
да
је
наш
свет
сладострасан
и
склон
да
се
заборави
и
изгуби
у
полном
уживању
,
опет
зато
његова
су
застрањивања
несравњено
мања
но
код
суседа
његових
.
Узмимо
на
прилику
Румуне
.
Они
су
у
томе
далеко
иза
нас
.
Сем
најближе
крвне
везе
,
код
њих
се
ни
на
што
више
не
пази
.
Породични
односи
код
њих
су
јако
разривени
.
Родитељи
и
деда
,
браћа
и
сестре
—
то
се
још
једино
штеди
.
Иначе
све
је
друго
помешано
!
Бар
тако
је
код
наших
Румуна
у
Балканији
.
А
,
докторе
,
шта
мислиш
ти
о
томе
?
—
Факт
је
,
светлости
,
да
смо
ми
куд
и
камо
чистији
и
чеднији
од
Румуна
—
прихвати
доктор
.
—
Ваља
само
помислити
на
њино
стрнџање
.
Јамачно
сте
слушали
о
томе
.
То
је
права
саблазан
.
То
је
некакав
њин
обичај
.
Младићи
полежу
по
трави
полеђушке
.
Девојке
,
окићене
цвећем
,
обилазе
око
њих
,
играју
,
певају
док
свака
себи
избере
друга
,
па
онако
у
игри
пада
одозго
на
њега
.
Онда
настаје
стезање
,
дрпање
,
миловање
,
ваљање
,
превртање
,
девојке
често
падају
у
занос
,
врше
се
читаве
саблазни
,
и
то
све
бива
јавно
на
очима
света
,
па
и
самих
родитеља
девојачких
.
—
Јес
,
слушао
сам
за
то
—
рече
кнез
.
—
Веле
да
је
то
некакав
старински
обичај
румунски
.
По
свој
прилици
какав
остатак
још
из
старих
римских
времена
.
Кажу
да
после
младић
обично
узима
ону
девојку
с
којом
се
сиграо
на
последњем
стрнџању
.
То
је
дакле
као
некакав
оглед
,
нека
проба
.
И
то
се
све
сврши
у
облику
свечаности
;
стрнџање
сматра
се
као
некакав
празник
.
Ко
зна
где
је
извор
и
порекло
томе
обичају
!
Можда
је
он
некад
имао
свој
дубок
и
важан
друштвени
значај
.
Можда
је
то
било
нешто
налик
на
оно
што
Русо
тражи
у
свом
делу
„
О
Неједнакости
међу
људима
“
,
где
ставља
захтев
да
мушко
и
женско
треба
да
познаду
своје
узајамне
полне
особине
и
способности
пре
но
што
се
узму
.
Свакојако
ствар
је
интересна
и
ваљало
би
је
брижљиво
и
научно
испитати
.
—
Да
,
рече
доктор
,
могуће
је
да
је
то
у
старини
и
имало
какав
озбиљан
значај
,
али
сад
је
постало
проста
саблазан
.
—
Па
ипак
тај
румунски
обичај
није
ништа
тако
страшно
,
—
узе
реч
опет
кнез
—
тиче
се
ипак
младића
и
девојке
,
који
се
доцније
обично
узимају
;
али
шта
велиш
,
докторе
,
о
оном
обичају
код
Руса
,
где
оцеви
жене
своје
синове
веома
младе
,
још
као
децу
од
десетак
година
,
а
за
жене
узимају
им
обично
зреле
девојке
од
18
до
20
година
,
па
док
син
не
порасте
,
отац
га
заступа
код
невесте
и
врши
синовље
брачне
дужности
!
Доктор
зачуђено
погледа
кнеза
.
—
То
нисам
знао
—
рече
он
—
чудећи
се
,
не
толико
томе
обичају
руском
,
колико
кнежевој
познатости
са
свима
тим
стварима
.
—
Свакако
то
су
ваљда
ретки
изузетци
?
—
упита
доктор
радознало
.
—
О
,
не
!
Обичај
!
Обичај
у
целој
јужној
Русији
,
а
по
свој
прилици
и
у
другим
крајевима
.
То
је
била
последица
спахиске
системе
,
где
спахија
тражи
да
има
што
више
радних
руку
.
У
осталом
тај
обичај
жењења
младих
дечака
био
је
до
скора
и
код
нас
.
Наравно
,
без
овога
чудног
додатка
да
отац
заступа
сина
у
брачним
дужностима
.
Разлог
је
био
—
домаћин
хоће
једног
радника
више
у
кући
.
Исти
је
разлог
био
код
Руса
.
Не
знам
да
ли
се
сад
одржао
тај
обичај
код
њих
.
Али
у
почетку
овога
века
био
је
јако
развијен
.
О
томе
прича
веома
интересан
случај
Сава
Текелија
у
својим
мемоарима
.
Путујући
за
Петроград
он
преноћи
у
неком
руском
селу
.
Кад
се
сутра
дан
кретао
на
пут
,
даду
му
кола
,
а
као
кочијаш
пође
један
дечко
од
10—12
година
.
Кад
су
хтели
поћи
,
изађе
угледна
,
лепа
жена
те
даде
дечку
торбу
с
хлебом
и
сиром
,
што
је
требало
да
му
буде
храна
уз
пут
.
Жена
је
били
лепа
;
мора
бити
да
је
Текелији
било
замакло
око
за
њом
,
те
кад
су
мало
одмакли
,
између
њега
и
дечка
развије
се
овакав
разговор
:
—
Ко
ти
је
она
жена
што
ти
изнесе
торбу
,
је
ли
ти
мајка
или
снаја
?
—
Упита
Текелија
—
Није
ми
ни
мајка
ни
снаја
,
но
моја
жена
—
одговори
дечко
.
Зачуђен
,
Текелија
упита
:
—
Па
зар
ти
толицки
,
па
већ
имаш
жену
?
—
Не
само
жену
,
но
имам
још
и
два
детета
—
одговори
дечко
.
—
Шта
,
зар
ти
имаш
децу
?
—
упита
задивљен
Текелија
.
—
Како
си
ти
могао
направити
дете
кад
си
и
сам
дете
?
—
Ја
их
нисам
ни
правио
,
но
мој
отац
—
одговори
дечко
.
Текелија
се
много
чудио
овом
чуду
.
Најпосле
упита
дечка
:
—
Па
је
ли
ти
жао
што
твој
отац
живи
с
твојом
женом
сад
,
док
је
млада
,
а
кад
ти
порастеш
,
она
ће
већ
бити
стара
?
—
Није
ми
жао
;
што
да
ми
буде
жао
?
Кад
ја
порастем
тако
ћу
и
ја
живети
са
женама
мојих
синова
—
одговори
дечко
философски
.
—
А
,
како
ти
се
чини
докторе
,
какав
је
ово
обичај
.
И
то
у
православној
Русији
?
А
!
—
Доиста
грозан
обичај
—
одговори
доктор
.
—
Е
,
ето
,
а
у
Русији
то
се
сматра
као
обична
ствар
,
и
то
тако
сматра
баш
прост
свет
,
који
највише
полаже
на
веру
!
Кнез
је
био
наишао
на
своју
омиљену
тему-што
но
реч
:
усео
на
свог
коњића
,
и
сад
га
је
тешко
било
скренути
с
пута
којим
се
једном
већ
захуктао
.
Што
је
више
говорио
о
овим
стварима
,
све
му
се
више
отварала
воља
за
говор
.
Чисто
му
се
лепила
за
језик
свака
ова
реч
.
Младић
,
код
кога
се
тек
био
пробудио
полни
нагон
,
он
је
осећао
неку
неисказану
сласт
у
самом
говору
о
тој
ствари
,
и
у
атмосфери
која
се
ту
ствара
.
Као
оно
у
причама
из
хиљаду
и
једне
ноћи
,
он
би
могао
три
дана
и
три
ноћи
седети
и
гладан
и
жедан
,
говорећи
само
о
томе
,
или
слушајући
да
се
о
томе
говори
.
При
тим
разговорима
он
је
осећао
да
му
срце
јаче
бије
,
да
му
крв
бујније
тече
,
и
као
оно
после
крепка
,
опојна
напитка
,
он
је
падао
у
сладак
полусањив
занос
,
где
су
се
очи
саме
затварале
,
само
је
језик
непрестано
,
неуморно
валатао
све
даље
и
даље
,
као
оно
шеталица
у
добро
навијена
часовника
.
Под
изговором
да
су
све
то
„
природне
ствари
“
и
да
нарочито
пред
једним
лекаром
не
може
бити
зазорно
о
томе
говорити
,
кнез
је
био
пустио
свом
језику
на
вољу
и
ништа
га
више
није
могло
зауставити
.
Ту
је
пало
и
таквих
речи
,
које
се
на
писмено
не
могу
више
понављати
.
Он
је
развијао
своју
„
теорију
природности
“
и
у
томе
је
терао
до
краја
.
—
Хришћанство
,
које
је
у
многим
стварима
донело
напредак
,
донело
је
огроман
назадак
у
појмовима
о
љубави
и
полним
односила
Хришћанска
теорија
о
грешности
тела
,
хришћански
аскетизам
,
да
тело
ваља
мучити
,
да
би
се
спасла
душа
,
све
то
помутило
је
и
збркало
древне
класичке
грчке
погледе
на
природу
људску
и
на
односе
између
мушкиња
и
женскиња
.
Античко
грчко
друштво
гледало
је
на
тело
човечије
природно
,
а
полни
односи
сматрани
су
као
важно
друштвено
питање
,
о
чијем
се
регулисању
озбиљно
бринула
сама
држава
.
Полни
односи
сматрани
су
као
природна
ствар
,
у
којој
нема
ничега
тајанственог
и
грешног
.
Један
грчки
философ
врши
обљубу
јавно
на
улици
;
питају
га
шта
то
радиш
и
он
одговара
:
—
Садим
човека
!
—
У
овоме
можда
има
и
претераности
,
али
свакако
боље
је
и
ово
,
но
ова
данашња
лицемерна
,
притворна
чедност
,
која
јавно
не
сме
ни
да
спомене
извесне
природне
односе
,
а
у
тами
,
иза
спуштених
завеса
,
врши
највеће
скаредности
.
—
Спаривање
мушкиња
са
женскињем
у
старо
доба
није
сматрано
као
нешто
грешно
,
као
нешто
ружно
и
срамотно
,
што
ваља
крити
и
о
чему
не
треба
јавно
говорити
.
Напротив
,
то
се
рачунало
као
један
од
најузвишенијих
и
најсветијих
акција
људских
,
величанствен
чин
који
одржава
и
расплођава
род
људски
.
Према
томе
овоме
чину
поклањана
је
општа
пажња
,
установљене
су
биле
нарочито
светковине
химену
;
у
почаст
престанка
девојаштва
вршене
су
читаве
свечаности
,
и
акт
,
кад
девојка
постаје
жена
,
кад
се
оспобљава
да
буде
мати
,
јавно
је
светкован
.
Место
да
се
крије
и
да
се
оставља
мраку
и
случају
,
кад
ће
момак
и
девојка
доћи
у
додир
,
о
томе
је
водила
бригу
породица
,
па
и
цело
друштво
.
Кад
младић
и
девојка
дозру
да
могу
бити
родитељи
,
онда
је
била
дужност
њиних
родитеља
да
спреме
тај
акт
спаривања
,
и
он
је
често
,
као
један
од
светих
обреда
,
вршен
у
самом
храму
.
Ствар
је
узимана
природно
и
није
било
данашњег
лажног
стида
.
Код
шпартанаца
било
је
законом
забрањено
слабим
и
кржљавим
људима
да
граде
децу
,
да
се
не
би
кварила
раса
.
Држава
је
бирала
најлепше
,
најкрупније
и
најснажније
младиће
,
којима
је
била
дужност
да
оплођавају
све
жене
роткиње
,
код
којих
је
такође
вршен
избор
,
које
се
могу
узети
као
роткиње
.
Ми
се
тога
данас
грозимо
?
Бринемо
се
о
побољшању
пасмине
код
наших
коња
и
говеда
,
и
у
нарочитим
заводима
држимо
добре
атове
,
пастуве
и
бикове
,
а
пуштамо
са
свим
слободно
и
мирно
да
читав
низ
кретена
,
богаља
,
блесана
и
јектичавих
људи
стварају
читава
покољења
нових
богаља
,
кретена
,
и
наказа
,
који
само
руже
род
људски
,
а
целом
друштву
служе
на
штету
,
ругу
и
одврат
.
И
то
се
зове
мудрост
и
морал
деветнајестог
века
.
—
Док
су
код
старих
Грка
,
још
пре
три
тисуће
година
,
људи
били
већ
толико
развијени
,
да
су
тело
човечије
сматрали
као
богодану
лепоту
,
коју
треба
овековечити
режући
је
у
мрамору
,
дотле
се
ми
данас
грозимо
гола
човека
,
а
мудри
Инглези
чак
су
дотле
дотерали
,
да
и
клавиру
облаче
гаћице
,
јер
има
ноге
налик
на
човечије
.
—
Класичка
Грчка
обесмртила
је
оне
своје
суграђане
,
који
су
умели
мртвом
камену
дати
израз
жива
,
природна
човека
.
Истинска
природа
људска
толико
је
високо
цењена
,
да
је
само
снимање
и
препочињање
њено
сматрано
као
голема
заслуга
.
Фидије
,
Поликлет
,
Праксител
и
други
обесмртили
су
се
представљајући
у
камену
истинске
облике
гола
,
жива
човека
.
Ми
пак
дотерали
смо
данас
дотле
;
толико
смо
залутали
у
притворном
стиду
,
да
не
можемо
трпети
истинску
природу
људску
чак
ни
онда
,
кад
се
она
појављује
у
мртвом
,
хладном
мрамору
.
Док
су
стари
Грци
резали
човека
природно
,
онако
какав
је
—
ми
смо
се
данас
цивилизовали
толико
да
и
на
сликама
и
статуама
мушкарце
обично
шкопимо
,
или
им
мећемо
међу
ноге
некакав
глупи
лист
,
а
код
женскиња
,
срећом
,
увек
се
дешава
тако
,
да
или
прамен
косе
,
или
парче
какве
крпе
,
или
какав
цвет
,
или
најпосле
чак
и
каква
тица
,
случајно
падне
баш
тако
,
да
заклони
оно
опасно
место
,
са
кога
би
пропао
сав
морал
људски
,
кад
би
нешто
,
не
дај
боже
,
остало
откривено
.
Неће
ли
се
тако
,
онда
се
прибегава
овој
досетци
,
женска
статуа
тако
стисне
ноге
да
се
,
богу
хвала
,
ништа
не
види
,
и
морал
је
спасен
.
Пре
неколико
година
десио
се
овај
интересан
случај
.
Директор
једне
велике
европске
галерије
статуа
поскида
све
ове
листиће
са
старих
статуа
грчких
.
На
скоро
за
тим
дође
краљица
да
посети
ту
галерију
.
Наилазећи
на
саме
голе
,
природне
људе
,
њено
величанство
било
је
тако
дирнуто
,
да
је
прекинуло
посету
у
половини
.
Три
дана
доцније
директор
је
изгубио
своје
место
,
ма
да
је
био
и
сам
чувен
уметник
и
управитељ
скулпторске
академије
у
том
месту
.
—
Ова
притворна
чедност
по
некад
је
терала
дотле
,
да
су
уметници
морали
кварити
своја
уметничка
дела
.
—
У
Бечу
је
недавно
подигнута
велика
лепа
касарна
.
На
зачељу
постављен
је
ред
балкона
,
а
балконе
држи
ред
снажних
голијата
,
изрезаних
у
камену
.
Голијати
су
били
природни
људи
и
у
сразмери
према
величини
својој
имали
су
и
све
делове
тела
.
Уметник
је
сматрао
да
не
мора
шкопити
и
обрезивати
ове
своје
камене
људе
.
То
се
учинило
зазорно
чедним
Бечлијама
.
Забринути
оцеви
,
побожни
грађани
,
па
чак
и
сама
штампа
устали
су
против
ових
голих
људи
у
сред
Беча
.
„
Кикирики
“
доносио
је
сваки
час
слике
о
томе
,
између
осталога
и
слику
,
како
поред
те
касарне
пролазе
девојчице
из
женске
школе
,
па
им
учитељица
командује
:
„
очи
на
лево
.
“
И
за
све
време
док
пролазе
поред
ове
касарне
,
сироте
девојчице
морале
су
пиљити
у
калдрму
.
Но
како
се
,
ваљда
,
ипак
по
кад
кад
дешавало
,
да
се
по
којој
од
ових
кћери
Евиних
и
нехотице
отео
поглед
на
ове
снажне
,
мускулозне
,
голе
људе
,
то
се
на
послетку
дигне
таква
граја
,
да
је
власт
морала
попустити
.
Једног
јутра
сви
џинови
на
новој
касарни
освану
,
не
ушкопљени
,
но
до
темења
обрезани
.
Нечија
немилосрдна
рука
поодбијала
им
је
све
чиме
су
се
као
мужеви
одликовали
,
а
дубоке
ране
њине
биле
су
покривене
отрцано-знаменитим
листићем
.
—
Какво
ситничарско
лицемерство
.
Има
ли
иоле
озбиљна
човека
,
који
би
могао
веровати
да
од
оваких
ствари
зависи
морал
у
једном
друштву
и
да
би
бечко
друштво
с
тога
постало
неморалније
,
да
су
ови
камени
људи
остали
у
пуној
природи
својој
,
онакви
као
што
су
и
били
!
Све
ово
притворство
донело
је
Хришћанство
.
Хришћански
аскетизам
убио
је
вештину
сликања
и
резања
у
самој
клици
,
јер
ту
је
требало
представити
баш
„
плот
“
,
живо
,
голо
месо
човечије
.
Међутим
испод
овога
лицемерног
проклињања
„
плоти
“
крио
се
често
највећи
разврат
.
Свети
оци
,
који
су
тако
ревносно
проклињали
природу
људску
у
хладном
,
чврстом
мрамору
,
благосиљали
су
и
љубили
голо
,
топло
,
меко
,
ружичасто
тело
својих
конкубина
.
У
првим
вековима
хришћанске
победе
,
кад
је
хришћански
фанатизам
био
највећи
,
вештина
сликања
и
резања
почела
се
јако
губити
.
Поље
,
где
се
она
највише
ширила
—
природа
људска
—
било
јој
је
забрањено
.
Уз
то
су
фанатички
хришћани
варварски
почели
рушити
споменике
старинске
вештине
,
сматрајући
то
као
остатке
незнабоштва
.
Хришћанство
је
разорило
више
класичких
зграда
и
споменика
,
но
све
најезде
варвара
.
Рим
је
жив
пример
за
то
.
Као
реакција
против
тога
јавља
се
доба
ренесанса
,
препорођења
,
повраћања
и
угледања
на
стару
грчку
и
римску
класичност
.
Али
све
то
још
није
могло
потпуно
повратити
класичну
природност
.
Највећи
уметници
из
доба
обновљења
,
(
ренесанса
)
нису
се
смели
и
могли
уздићи
до
слободна
обожавања
чисте
природе
,
као
што
је
било
код
старих
Грка
.
Дотеривано
је
до
појаса
,
па
се
ту
застајало
,
и
место
природе
,
као
што
рекох
,
долазио
је
глупи
листић
,
или
парче
какве
крпе
.
Кнез
је
био
као
у
грозници
.
Осећао
се
као
Арављанин
,
који
се
насркао
хашиша
,
извалио
се
на
врелу
мраморну
плочу
у
жарком
хамаму
,
затворио
очи
,
па
обузет
струјом
усијана
ваздуха
и
уљуљкан
јаром
,
која
му
бије
на
сваку
пору
на
телу
,
плива
у
слатком
,
раздраганом
заносу
,
окружен
читавим
светом
свакојаких
сладострасних
слика
и
прилика
.
Заваљен
у
колима
,
с
наслоњеном
главом
,
која
се
као
у
колевци
полако
љуљушкала
на
меком
кадивеном
узглављу
,
с
полузатвореним
очима
,
он
је
скоро
већ
био
и
заборавио
да
има
још
кога
крај
себе
.
Не
дајући
себи
тачна
рачуна
ни
шта
говори
,
ни
коме
говори
,
ни
за
шта
управо
све
то
говори
,
осећао
је
само
једну
једину
неодољиву
потребу
,
да
испразни
своје
срце
,
у
коме
се
било
накупило
тако
много
електрицитета
.
Готово
бесвесно
,
он
је
говорио
све
даље
и
даље
.
—
Ја
нисам
развратник
,
управо
ја
сам
још
и
сувише
млад
да
бих
то
могао
бити
.
Али
ја
волем
истину
,
волем
истинску
природу
и
мрзим
лицемере
који
хоће
да
се
покажу
чеднији
но
што
су
.
—
Данас
су
помешана
два
различна
појма
и
две
различне
ствари
:
—
морал
и
полни
односи
.
Оцена
о
моралној
вредности
човековој
неприродно
је
спојена
и
доведене
у
везу
и
зависност
с
већом
или
мањом
осетљивошћу
гениталних
органа
!
Ту
се
поштење
мери
на
сантиметре
!
Незнатне
физичке
промене
узимају
се
као
несумњиви
знаци
очуване
,
или
изгубљене
врлине
.
Каква
бесмислица
!
—
За
што
је
проклет
,
осуђен
и
проглашен
као
стидан
и
низак
један
акт
,
који
је
тако
природан
и
тако
неопходан
,
акт
спаривања
,
акт
размножавања
и
одржавања
рода
људског
!
—
Како
су
свете
и
узвишене
оне
божанске
речи
:
„
љубите
се
,
плодите
се
и
напуните
земљу
“
.
Ружно
лицемерство
оскрвнило
је
и
ове
свете
речи
.
А
?
докторе
?
Је
ли
тако
?
Делиш
ли
и
ти
моје
мишљење
.
Г
.
доктор
није
делио
кнежево
мишљење
—
бар
га
није
делио
у
свему
.
Он
је
и
више
и
боље
познавао
класичку
историју
но
кнез
,
и
јасно
је
видео
како
су
неке
поставке
кнежеве
нетачне
,
а
неке
просто
и
неистините
.
Многа
замерка
кнежева
није
имала
места
.
Није
истина
да
се
на
акт
спаривања
данас
гледа
као
на
неко
проклетство
.
И
данашњи
родитељи
воде
бригу
о
својој
деци
,
као
год
и
у
старо
доба
;
и
кад
дозру
за
брачне
односе
,
родитељи
се
брину
да
те
односе
правилно
регулишу
.
У
ствари
и
ми
данас
имамо
свечаности
у
почаст
химену
,
јер
шта
су
најпосле
наше
свадбе
,
и
све
оне
свечаности
,
које
се
том
приликом
врше
?
Све
то
и
још
много
што
шта
друго
доктор
је
имао
да
примети
кнезу
,
али
он
не
примети
ништа
.
Но
на
против
,
рече
понизно
,
како
и
он
„
у
начелу
дели
све
погледе
кнежеве
.
“
Кнез
се
опет
врати
на
питање
како
српски
сељак
гледа
на
чедност
и
на
односе
између
мушкиња
и
женскиња
.
—
Мени
је
мило
што
бар
у
неколико
моји
назори
о
тим
стварима
налазе
одобрења
у
самим
погледима
народним
.
Је
ли
,
докторе
,
како
ти
оно
рече
:
наш
је
народ
у
томе
доста
либералан
.
Ја
сам
слушао
да
у
Балканији
има
крајева
,
где
домаћин
не
сматра
да
је
почастио
госта
како
ваља
,
ако
му
у
вече
не
понуди
које
од
млађих
женских
чељади
.
Кнез
се
узе
слатко
смејати
.
-
А
?
...
а
?
докторе
,
како
ти
се
чини
?
Лепо
гостопримство
?
Је
ди
да
је
лепо
гостопримство
?
—
Ја
мислим
,
Ваша
Светлост
,
да
је
овај
обичај
остао
од
Турака
,
и
да
се
до
сада
готово
свуда
већ
изгубио
—
рече
доктор
чисто
бојажљиво
.
—
Е
,
изгубио
изгубио
!
мислите
да
се
изгубио
?
А
капетани
,
писари
,
па
чак
и
ћате
,
а
?
Мислите
није
их
било
који
су
настојавали
да
се
продужи
тај
обичај
.
А
,
а
?
-
Та
оно
,
наравно
,
височанство
,
има
случајева
...
изузетака
—
поче
доктор
,
но
кнез
га
пресече
,
не
слушајући
га
даље
.
—
Читао
сам
акта
о
једном
веома
занимљивом
случају
.
Интересно
је
видети
како
је
један
писар
—
млад
човек
,
хоп
лола
,
а
пало
му
у
део
да
заступа
капетана
—
наређивао
да
му
сваке
ноћи
сељаци
доводе
у
канцеларију
по
једно
девојче
.
Шта
је
тај
радио
?
До
каквих
је
рафинерија
тај
долазио
!
Ваљда
преко
тридесет
девојака
прошло
је
кроз
његову
канцеларију
.
А
кад
је
ствар
дошла
до
истраге
,
нико
од
сељака
неће
да
сведочи
.
А
?
Како
ти
се
то
чини
,
докторе
?
—
Наравно
,
Ваша
Светлост
,
—
опет
поче
доктор
,
—
но
кнез
га
и
по
други
пут
пресече
.
-
Знам
,
знам
,
—
рече
кнез
,
климајући
главом
.
—
Мени
је
сасвим
јасно
како
наш
сељак
гледа
на
те
ствари
.
Горега
од
себе
гони
и
неће
му
опростити
никакво
грешење
спрам
своје
чељади
.
Спрам
равнога
—
љубоморан
је
,
а
спрам
бољег
,
отменијег
,
вишег
,
нарочито
спрам
особе
која
представља
власт
,
он
је
покоран
у
тим
стварима
,
и
шта
више
,
донекле
чак
сматра
то
за
част
.
У
Хрватској
,
веле
,
сељак
се
сам
хвали
по
целоме
селу
кад
са
женом
изиђе
у
град
па
се
деси
да
му
какав
господин
дирне
жену
.
Сељак
се
поноси
што
има
тако
лепу
жену
да
и
господи
мигне
оком
.
Најпосле
,
ма
како
било
,
ми
нећемо
ни
у
чему
трпети
оскудицу
.
А
?
докторе
,
а
?
Је
ли
да
не
ћемо
ни
у
чему
трпети
оскудицу
?
Кнез
потапка
доктора
по
рамену
и
чисто
га
протресе
.
Кнезу
се
сијао
широк
осмех
на
лицу
и
доктор
се
постара
да
се
и
сам
што
пре
почне
смејати
,
те
додаде
:
—
Ах
,
наравно
,
наравно
,
светлости
!
Како
би
то
било
да
Ви
ма
у
чему
трпите
оскудицу
.
Но
,
височанство
,
ваше
је
само
да
заповедате
,
а
ова
земља
има
свега
,
свега
,
свега
,
да
у
изобиљу
почасти
свога
љубљенога
владара
.
Кола
су
летела
равним
друмом
,
а
млади
кнез
,
наслоњен
на
меко
узглавље
,
поче
склапати
очи
и
дремушити
.
На
његовом
младићском
лицу
сијао
се
ведар
осмех
непомућене
младићске
радости
,
а
његове
румене
усне
и
кроз
дремеж
су
шапутале
о
љубави
:
-
Лепа
земља
!
...
богата
природа
!
...
широко
изобиље
!
...
За
једнога
човека
овде
има
свега
,
а
божанске
љубави
има
за
све
!
...
.
Кнез
поћута
мало
после
ових
речи
;
за
тим
настави
,
не
отварајући
склопљене
очи
:
-
Кад
се
пролази
страшна
грмљавина
,
она
ухвати
за
ме
оберучке
и
узвикну
очајно
:
„
Тешко
нама
,
шта
смо
учинили
!
-
ево
бог
се
кара
.
“
-
О
.
.
о
.
.
о
!
како
сам
је
тада
топло
загрлио
.
„
Није
,
милошто
моја
!
Добри
бог
не
може
се
срдити
на
најсветије
дело
љубави
,
на
свештени
акт
којим
се
обнавља
и
одржава
цела
природа
.
Љубав
није
грех
!
Љубав
је
најлепша
химна
што
је
земља
пева
небесима
.
Ова
грмљавина
то
је
радосна
објава
да
је
наша
топла
љубав
и
на
небу
примљена
и
записана
међу
најлепша
дела
створитељева
.
О
,
велика
света
божанска
љубави
!
.
.
Кнез
се
трже
из
лаког
сна
,
који
га
беше
почео
освајати
.
Он
протрља
очи
.
-
Ја
сам
почео
нешто
говорити
некој
девојци
?
-
упита
он
доктора
.
-
Почели
сте
говорити
о
љубави
-
рече
доктор
с
осмејком
.
-
Скорашња
успомена
из
лова
-
рече
кнез
.
ГЛАВА
XИИИ
.
Дочек
Стара
престоница
Косанића
радосно
је
дочекала
најмлађи
изданак
ове
народне
династије
.
Орловац
је
био
„
у
свечаном
руву
,
“
како
се
то
обично
каже
службеним
језиком
.
Чаршија
окићена
заставама
;
на
три
места
подигнути
славолуци
;
цвеће
и
зеленило
уресило
све
улице
,
куда
је
кнез
имао
проћи
:
јавне
зграде
украшене
натписима
,
а
на
њих
се
угледали
и
многи
угледнији
приватни
домови
.
У
тим
натписима
одано
грађанство
свију
редова
исказивало
је
своју
приврженост
династији
,
своју
љубав
спрам
младога
кнеза
.
Негде
је
описивана
радост
у
којој
орловчани
„
пливају
“
због
кнежева
доласка
;
негде
је
призиван
божји
благослов
,
а
негде
су
исказиване
најлепше
жеље
за
будућност
.
Младоме
кнезу
жељена
је
не
само
краљевска
,
но
и
царска
круна
;
а
било
је
и
таквих
позива
који
су
апеловали
на
младога
владара
да
оде
у
Цариград
и
да
подигне
крст
на
Аја
Софији
!
У
опште
ови
су
натписи
сведочили
да
је
грађанство
било
веома
издашно
у
лепим
жељама
.
Жеље
су
махом
исказиване
у
стиховима
.
Орловачке
музе
биле
су
ово
дана
у
големом
послу
.
Сви
домаћи
орловачки
песници
,
као
и
по
неке
боље
„
песничке
снаге
“
из
околине
,
све
је
то
неуморно
суделовало
на
стварању
натписа
.
Али
је
за
то
и
успех
био
сјајан
.
Ниси
управо
знао
шта
је
лепше
:
да
ли
дубина
мисли
,
или
лепота
и
поетичност
стиха
.
Тако
су
се
на
старом
дворцу
могли
читати
ови
знаменити
историски
стихови
:
Твој
велики
деда
овде
је
био
,
На
овом
доксату
каву
је
пио
.
Он
је
свој
род
љубио
,
И
с
овог
доксата
му
судио
.
А
мало
даље
стојао
је
дуд
,
О
која
је
вешан
свак
,
који
је
био
луд
.
А
народ
је
слушао
господара
свог
;
И
хвалио
зато
Бога
великог
.
И
ти
ступаш
данас
у
тај
свети
дом
Викни
само
,
кнеже
,
ми
смо
сви
с
тобом
.
На
школској
згради
био
је
такођер
значајан
натпис
.
Наука
је
света
и
велика
стварка
,
С
тога
ова
шкода
и
јес
пуна
ђака
.
И
сви
ђаци
скупа
једним
грлом
вичу
:
Добро
дошо
кнеже
,
тако
скупа
кличу
.
А
наука
њима
све
разиграва
груди
,
Да
свог
кнеза
љубе
и
кад
буду
људи
.
Овај
натпис
колико
је
значајан
са
своје
поетске
лепоте
,
толико
је
још
више
важан
са
свог
дубоког
научно-философског
садржаја
.
Чак
ни
сам
апсански
завод
није
могао
пропустити
а
да
овом
придиком
и
он
не
пропева
.
И
ми
ове
земље
осуђени
синови
,
Кад
видимо
књаза
свог
,
Ми
смо
чисто
џинови
.
С
тога
Боже
подржи
Да
нам
живи
свети
књаз
Ура
,
Књаже
,
живео
,
Много
љета
посред
нас
!
Истина
,
жеља
,
исказана
у
овом
последњем
стиху
,
кад
би
се
превела
у
прозу
,
могла
би
изазвати
и
неке
двоумице
.
Али
пошто
је
све
ово
било
срочено
у
поезији
,
то
је
и
прошло
без
икакве
двоумице
.
Ни
св
.
храм
орловачки
није
хтео
изостати
од
осталих
јавних
грађевина
.
На
уласку
блистао
је
овакав
натпис
:
Ова
света
богомоља
Објатије
шири
своје
Кад
божији
помазаник
У
њу
ступи
—
она
поје
!
“
Могла
би
се
саставити
читава
књига
,
да
је
ко
год
зашао
те
покупио
све
те
натписе
.
Натписи
су
били
и
разнолики
и
многобројни
,
и
то
не
само
за
дан
,
но
их
је
било
спремљених
и
за
ноћ
,
т
.
ј
.
удешених
да
се
и
ноћу
могу
читати
.
На
свима
угловима
улица
и
на
многим
прозорима
спремљени
су
транспаренти
.
Такве
пирамиде
по
улицама
по
негде
су
биле
украшене
не
само
стиховима
но
и
сликама
.
Слике
су
махом
представљале
лик
кнежев
,
над
којим
лебди
по
једна
или
по
више
вила
,
с
венцима
у
руци
.
Спремиле
се
девојке
да
крунишу
кнеза
.
Кад
се
у
вече
ови
транспаренти
осветле
изнутра
-
слике
су
изгледале
дивно
.
Кнеза
сте
могли
познати
или
по
његовој
војничкој
униформи
,
или
по
круни
,
или
по
огромној
перјаници
,
која
је
више
личила
на
пласт
сена
но
на
перјаницу
.
Виле
су
обично
биле
набељене
и
нарумењене
,
а
одевене
по
најновијем
журналу
.
По
нека
вила
била
је
и
брката
,
а
њино
вилинско
достојанство
јасно
се
познавало
по
ћуранским
крилима
,
којима
је
брижљиво
била
снабдевена
свака
вила
.
Испод
ових
слика
долазили
су
стихови
у
црвеној
,
плавој
,
зеленој
боји
,
а
у
стиховима
су
нештедице
сипане
„
жарке
жеље
.
“
Но
приврженост
Орловчана
није
се
огледала
само
у
обилном
просипању
лепих
жеља
,
већ
тако
исто
и
у
обилном
просипању
лоја
и
катрана
.
Цео
тај
дан
из
подрума
,
шупа
и
с
тавана
трговачки
момци
и
шегрти
убили
су
се
извлачећи
старе
катранске
тулуме
и
бурад
,
старе
зеитинске
канте
