правода
ти
кажем
твоја
ми
се
Мара
поодавна
допала
.
Може
бити
да
ћеш
се
ти
мало
љутнути
,
али
ја
морам
за
своје
дете
тражити
прилику
,
а
твоја
Мара
је
за
њ
права
прилика
...
А
после
тога
,
да
се
не
валим
,
наш
је
Крстивоје
добар
,
поштен
,
вредан
,
а
бога
ми
и
леп
,
те
мислимо
да
ће
се
и
Мари
допасти
.
—
Вала
ти
,
Јакове
,
кад
велиш
да
је
моја
кућа
једина
у
Посавини
с
којом
би
се
ти
драге
воље
опријатељио
.
То
је
за
мене
и
моју
кућу
велика
час
.
Твој
Крстивије
нека
је
жив
и
срећан
,
ваљан
је
младић
и
ја
за
Мару
не
бих
нашао
бољег
пријатеља
,
но
што
је
твоја
кућа
.
Али
ти
ја
сад
на
то
не
могу
одговорити
,
док
се
мало
с
мојима
не
поразговорим
.
Ти
знаш
да
је
то
ред
.
—
Па
тако
је
,
Живане
!
Ја
против
реда
и
обичаја
никад
нисам
био
.
Само
,
молим
те
да
ми
кажеш
,
кад
да
ти
дођем
кући
,
те
да
видим
,
хоћемо
ли
у
име
божје
бити
пријатељи
?
—
Па
незнам
...
како
ти
велиш
,
Марице
?
—
Ја
мислим
:
Иван-дан
,
—
рече
Марица
.
—
Сваки
дан
је
божји
.
Ми
пристајемо
,
...
Иван-дан
је
добар
...
осам
дана
још
до
њега
.
—
Онда
...
.
Иван-дан
,
Живане
—
рече
Јаков
.
—
Па
добро
!
Нека
буде
,
Јакове
.
—
Па
кад
смо
ово
овако
срећно
углавили
,
хоћемо
ли
мало
да
се
прођемо
по
вашару
?
—
Па
,
вала
,
можемо
!
...
За
све
време
говора
и
Мара
и
Крстивоје
оборили
су
главе
и
ћутаху
као
заливени
.
Како
им
је
било
у
души
кад
су
чули
своје
родитеље
,
како
баш
пред
њима
отворено
уговарају
за
њихову
веридбу
,
а
њих
и
не
питају
,
као
да
се
њих
та
ствар
баш
ништа
не
тиче
—
то
ће
лако
свак
погодити
али
су
морали
ћутати
.
Па
ипак
,
Мара
неколико
пута
хтеде
прекинути
тај
разговор
и
рећи
Кристивојевом
оцу
,
да
је
она
већ
заволела
другог
,
али
је
девојачка
стидљивост
уздржа
.
Разговор
,
који
се
водио
између
Јакова
и
Живана
и
њихов
споразум
,
веома
је
узнемирио
и
Мару
и
Крстивоја
.
Обадвоје
су
слутили
једно
исто
.
Мара
је
мислила
:
то
ће
бити
тај
мој
имућни
младожења
,
каквога
мој
отац
и
мајка
желе
.
Крстивоје
је
тако
исто
мислио
:
да
ће
мара
бити
та
његова
имућна
млада
,
коју
желе
његови
родитељи
.
Они
су
се
познавали
и
више
пута
су
били
у
колу
заједно
,
али
никада
ни
за
један
тренут
,
није
се
једно
другом
допадало
.
Они
на
то
нису
никада
ни
помишљали
.
Крстивоје
волео
је
Анђу
,
а
за
друге
девојке
није
ни
марио
,
к’а
за
лански
снег
.
Мара
је
опет
први
зрели
девојачки
поглед
бацила
на
Јову
.
Јова
је
први
и
једини
,
који
је
у
Марину
срцу
примљен
и
који
ће
на
свагда
остати
у
њему
.
И
—
Мара
другог
не
може
више
волети
.
Мара
је
ишла
погнуте
главе
удубљена
у
тешку
помисао
,
да
ће
је
родитељи
наморати
да
пође
за
Крстивоја
,
те
није
одмах
опазила
да
јој
је
Јова
,
који
је
такође
дошао
на
вашар
,
и
који
се
већ
руковао
с
осталима
,
пружио
руку
да
се
с
њом
поздрави
.
—
Како
си
ти
,
Маро
?
—
рече
Јова
.
—
Вала
богу
!
—
одговори
му
Мара
,
веома
нерасположена
због
тешких
мисли
из
којих
ју
је
Јовин
глас
тргао
.
Јова
је
на
вашар
дошао
само
да
види
Мару
,
пошто
јо
већ
толико
времена
није
виђао
.
Управо
од
онога
дана
,
када
су
се
договорили
и
с
пољупцима
запечатили
своју
заклетву
да
ће
једно
друго
узети
.
Али
кад
га
је
Мара
онако
нерасположено
поздравила
—
њега
,
као
да
је
гром
ударио
.
Његово
,
мало
час
зајапурено
лице
од
стидљивости
сво
је
постало
бледо
.
Осећао
је
страховити
терет
.
Чудио
се
што
га
ови
онако
преко
воље
примише
:
хтео
је
о
том
Мару
питати
,
али
то
и
не
смеде
и
не
мога
учинити
.
Он
скиде
шешир
и
рече
:
„
С
богом
!
Ја
морам
ићи
рад
неког
посла
у
варош
!
“
—
и
оде
.
Јовине
речи
:
„
С
богом
!
“
Мару
су
јако
потресле
.
Она
,
шапућући
рече
:
„
Е
мој
Јово
!
Ја
сам
за
тебе
за
навек
изгубљена
,
али
уједно
и
за
себе
и
за
своје
родитеље
,
којима
је
зинула
ала
за
имаћем
.
Међер
си
ми
ти
право
казао
,
да
такви
људи
немају
ни
бога
,
ни
вере
,
ни
љубави
ни
душе
.
Тешко
деци
таквих
родитеља
!
...
Мало
пре
весели
и
задовољни
Јова
—
сад
је
ишао
по
вашару
сатрвен
,
сломљен
!
Њему
је
срце
парала
страховита
мисао
,
да
је
Живан
обећао
Мару
Крстивоју
Миловановићу
својем
имућном
комшији
.
„
Али
како
би
на
то
пристао
Крстивоје
,
који
више
воли
Анђу
него
живот
свој
!
—
бар
тако
је
мени
казао
.
—
Говорио
је
Јова
као
у
бунилу
.
—
Па
онда
,
како
би
он
могао
пристати
да
узме
Мару
,
кад
сам
ја
њему
казао
да
се
с
Маром
пазим
и
да
смо
се
заверили
.
Не
!
Крстивоје
није
пристао
,
нити
сме
пристати
;
али
...
ако
опет
пристане
—
тешко
њему
,
тешко
Јакову
и
Томки
,
тешко
Живану
и
Марици
,
тешко
мени
и
Мари
—
тешко
нама
свима
!
И
знај
Јакове
Миловановићу
,
ако
ти
силом
нагнаш
свога
Крстивоја
,
да
узме
Мару
Живанову
или
—
боље
рећи
—
моју
,
онда
одмах
по
венчању
спремај
му
крст
и
плочу
.
У
овако
страховитим
мислима
и
с
овако
грозним
претњама
—
стигао
је
Јова
,
пред
саму
ноћ
,
својој
сиромашној
кућици
,
где
су
га
чекали
само
његови
волови
,
који
су
били
гладни
и
жедни
и
које
је
Јова
волео
и
свагда
пазио
те
су
због
тога
и
били
најбољи
у
околини
.
Њихова
рика
трже
га
из
страховитих
мисли
,
с
којима
је
дошао
својој
кући
.
Он
се
сети
да
су
му
волови
гладни
и
жедни
,
те
похита
да
их
намири
.
В
Кад
је
Живан
са
својима
стигао
с
вашара
кући
,
он
при
вечери
запита
своју
Марицу
:
—
Бога
ти
,
Марице
,
како
ти
се
допада
оно
Јаковљево
дете
?
Да
ли
да
му
дамо
нашу
Мару
?
—
Дете
је
добро
и
ја
му
не
налазим
мане
.
Али
опет
ти
велим
,
да
прво
треба
Мару
да
запитамо
,
да
ли
га
она
бегенише
,
јер
се
бојим
да
неће
бити
с
њим
срећна
,
ако
драговољно
не
пристане
да
пође
за
њ
.
—
Море
не
пуштам
ја
ову
прилику
лако
.
Шта
!
?
Због
њеног
тврдоглавства
да
ја
будем
луд
.
Волим
,
море
,
да
ја
њу
гледам
у
пуној
кући
Миловановића
,
па
ма
и
намргођену
,
него
ли
у
празној
Јове
Илића
,
веселу
и
насмејану
.
—
Нека
да
бог
да
она
увек
буде
весела
и
насмејана
,
па
ма
у
чију
кућу
отишла
.
Она
је
у
соби
.
Нешто
је
боли
глава
.
Сад
ћу
је
зовнути
,
па
да
јој
лепим
лепо
разложимо
,
да
ће
јој
добро
бити
у
кући
Миловановића
и
да
треба
да
пристане
на
наше
родитељске
савете
.
—
Маро
!
Оди
,
дете
!
—
Шта
је
,
нано
?
—
Ти
си
чула
,
да
те
Јаков
тражио
за
снау
,
и
да
смо
му
ми
рекли
,
да
хоћемо
прво
с
тобом
да
се
споразумемо
,
па
тек
онда
да
му
одговоримо
.
Зато
,
дете
,
ми
треба
да
знамо
и
да
будемо
спремни
,
шта
да
му
кажемо
кад
дође
.
—
Па
шта
,
нано
,
да
кажем
?
—
То
...
да
ли
ти
се
допада
Крстивоје
и
да
ли
имаш
воље
,
да
му
будеш
млада
...
.
—
Јес
,
то
имаш
да
кажеш
Маро
,
—
рече
Живан
.
—
Па
ја
сам
казала
да
нећу
другог
,
већ
Јову
.
—
Ма
јесам
ли
море
,
ја
теби
казао
,
да
избијеш
Јову
из
главе
.
—
Јеси
,
бабо
!
—
Па
шта
сад
опет
помињеш
њега
?
—
Ја
сам
ти
казала
,
бабо
,
да
сам
њега
бегенисала
и
другог
нећу
.
—
Ама
,
недам
ја
тебе
,
море
,
за
Јову
—
јеси
чула
?
—
Па
добро
,
бабо
,
немој
ме
дати
—
не
морам
се
ни
удавати
.
—
Нећеш
,
ваљда
,
остати
код
куће
да
седе
плетеш
?
!
—
А
што
не
би
,
кад
ви
то
хоћете
...
.
—
Како
то
ми
хоћемо
?
—
Па
тако
!
Ви
ме
не
дате
где
ја
хоћу
,
а
ја
немогу
ићи
за
оним
,
кога
ви
хоћете
.
И
онда
ћу
остати
код
куће
.
Шта
ми
вали
?
—
А
шта
вали
Крстивоју
?
—
Ја
незнам
,
бабо
?
—
Па
,
кад
не
знаш
,
онда
,
како
можеш
казати
да
га
нећеш
?
!
Па
,
ја
,
бабо
,
не
кажем
,
да
га
нећу
зато
,
што
не
ваља
—
већ
што
бегенишем
Јову
и
њему
се
обећала
.
—
Па
,
зар
баш
тако
?
—
Ја
,
бабо
!
—
Биће
да
није
тако
?
—
Тако
је
,
бабо
!
Ја
сам
се
заклела
и
дала
своју
девојачку
реч
—
Јови
.
Најпосле
,
бабо
,
баш
и
да
није
вако
,
како
ја
велим
,
ја
и
опет
не
бих
пошла
за
Крстивоја
.
—
А
зашто
то
?
—
За
то
,
бабо
,
што
он
одавно
воли
другу
девојку
,
сиромашну
,
али
врло
честиту
,
и
заверио
јој
се
да
је
узме
.
—
А
која
је
то
честита
девојка
?
—
То
је
Анђа
Живанина
,
његова
комшика
.
—
А
ко
,
море
,
то
теби
каза
?
—
Наша
кума
Јелена
.
—
Откуд
она
то
зна
?
—
Па
ти
,
бабо
,
знаш
,
да
је
она
рођака
Анђина
,
и
вели
,
да
јој
је
то
Анђа
сама
причала
.
—
До
душе
,
то
је
и
мени
кума
Јелена
причала
,
па
чак
да
за
то
зна
и
Јаков
—
рече
Марица
.
—
Па
,
кад
би
то
тако
било
и
то
знао
Јаков
,
не
би
ваља-да
он
тражио
нашу
Мару
?
—
упита
Живан
.
—
А
што
не
би
,
бабо
!
Ка
’
што
ви
мене
недате
за
сиромашнога
Јову
,
тако
исто
Јаков
неда
сину
,
да
узме
сиромашну
и
честиту
Анђу
,
већ
хоће
имућну
Мару
,
вашу
јединицу
.
—
Е
,
сад
видим
и
морам
признати
,
да
сам
био
будала
,
да
не
кажем
луд
,
што
сам
је
давао
у
школу
,
а
још
већа
будала
,
што
сам
јој
куповао
и
доносио
разне
књиге
,
нашта
ме
је
навраћао
онај
проклети
Завишо
уча
,
кога
негде
отераше
,
због
тога
,
што
се
свуда
и
на
сваком
месту
дерао
,
како
неваља
овакво
уређење
општина
;
како
неваљају
школе
и
начин
школовања
.
Који
богме
вели
да
не
ваља
ни
само
државно
уређење
и
да
треба
укинути
државни
савет
,
митрополију
и
ваздан
триста
чуда
.
Чак
Миленко
Савин
и
Вилиман
Настин
казали
су
господину
капетану
,
да
је
уча
говорио
да
нема
ни
самога
Бога
—
Боже
ме
прости
.
И
ја
лудак
један
,
да
слушам
тога
безбожника
,
те
да
купујем
детету
књиге
,
из
којих
је
научила
,
да
ми
ту
ваздан
дроби
к’о
какав
адвокат
.
Еј
,
Живане
лудаче
,
Живане
,
шта
си
са
својим
парама
учинио
од
свога
детета
!
Па
барем
да
имам
још
које
—
ни
по
јада
нека
ђаво
носи
.
Али
овако
,
јединче
!
Проклет
био
и
завишо
уча
и
Јова
,
који
ми
детету
отроваше
памет
.
—
Немој
,
бабо
,
да
их
кунеш
,
греота
је
!
Они
су
добри
паметни
и
поштени
људи
и
нису
ми
никакво
зло
учинили
.
Господин
уча
учио
ме
је
да
радим
што
је
добро
и
паметно
и
да
читам
књиге
из
којих
се
то
може
научити
.
Јову
сам
бегенисала
,
што
је
вредан
,
леп
и
поштен
младић
.
—
Нека
је
та
њихова
доброта
и
поштење
подаље
од
моје
куће
!
Да
није
било
те
њихове
доброте
и
поштења
,
не
би
ти
данас
овако
љутила
својом
тврдоглавошћу
,
своје
старе
родитеље
—
који
су
те
одранили
од
литре
меса
,
и
које
си
дужна
слушати
и
поштовати
.
—
Па
ја
вас
,
бабо
,
свагда
поштујем
и
слушам
,
што
је
добро
и
паметно
.
Чак
сам
малочас
река
,
да
пристајем
да
вас
слушам
и
за
оно
,
што
није
паметно
,
а
то
је
:
да
се
никако
не
удајем
него
да
останем
да
вас
у
вашој
старости
чувам
и
слушам
,
као
што
сам
то
до
сада
—
Али
то
је
будалаштина
,
то
не
може
бити
!
—
Па
,
кад
то
не
може
бити
,
онда
још
мање
може
бити
под
морање
да
пођем
за
човека
,
кога
не
бегенишем
,
јер
би
то
била
велика
греота
.
—
Примам
ја
тај
грех
на
моју
душу
.
—
Па
зар
ћеш
ти
,
бабо
,
од
истине
да
ме
нагнаш
да
пођем
за
Крстивоја
?
—
Ја
нећу
ту
никакву
сило
употребљавати
,
већ
имам
да
ти
кажем
да
пођеш
за
онога
,
кога
ја
и
твоја
мајка
хоћемо
,
—
а
ти
имаш
само
да
слушаш
.
—
Па
то
је
наморавање
,
бабо
.
—
Ја
само
желим
да
ти
будеш
срећна
и
задовољна
,
а
то
ћеш
бити
у
кући
Јакова
Миловановића
.
Ти
ћеш
нас
за
то
благосиљати
.
—
Ја
ћу
,
бабо
,
од
овога
дана
само
проклињати
онај
час
,
кад
сам
се
родила
.
Хоћеш
ли
море
ћутати
?
—
Хоћу
,
бабо
!
ћутаћу
као
заливена
и
слушаћу
вас
док
буеем
под
вашим
кровом
и
под
вашом
заповешћу
.
А
,
кад
отидем
тамо
,
куда
ви
хоћете
,
а
ја
не
желим
,
учинићу
оно
што
ми
срце
и
памет
буду
налагали
.
Ти
велиш
,
бабо
,
да
ће
ми
се
допасти
живот
у
кући
Миловановића
—
е
,
лепо
,
ја
пристајем
и
отићи
ћу
у
њихову
кућу
.
Али
ако
буде
онако
,
како
ја
држим
да
ће
бити
,
онда
је
пропала
и
кућа
Миловановића
и
ја
с
њоме
.
Заклињем
ти
се
бабо
!
Ова
страшна
заклетва
уплакане
Маре
,
у
срце
жацну
Марицу
,
која
се
слабо
мешала
у
разговор
Живанов
и
Марин
.
И
зато
рече
:
—
Молим
те
,
Живане
да
за
сад
послушамо
дете
и
да
је
силом
не
терамо
за
онога
кога
она
неће
.
Може
бити
да
ће
јој
се
доцније
допасти
тај
исти
Крстивоје
,
кога
данас
не
бегенише
.
Ја
те
ово
молим
само
за
то
,
што
се
бојим
какве
несреће
,
која
може
произаћи
из
брака
,
на
силу
везанога
.
После
треба
да
се
известимо
,
да
ли
је
истина
оно
што
је
Јелена
казала
.
—
Батали
ти
то
,
Марице
!
Што
се
допада
мени
,
то
треба
да
се
допада
и
њој
.
С
тога
спремајте
ви
шта
је
потребно
,
кад
нам
Јаков
дође
,
да
га
лепо
и
добро
дочекамо
.
—
Бабо
!
Нано
!
—
С
читавим
потоком
суза
рече
Мара
—
још
једаред
вас
молим
,
не
дајте
ме
у
кућу
Миловановића
,
јер
ћу
у
њој
бити
несрећна
!
...
—
Волим
ја
,
кћери
—
рече
Живан
—
да
тако
сада
слиниш
и
брбљаш
,
а
после
у
животу
да
будеш
весела
и
задовољна
.
Боље
је
да
се
сада
на
мене
срдиш
,
него
после
,
у
животу
.
Зато
иди
и
гледај
посао
.
ВИ
—
Е
,
Крстивоје
,
како
ти
се
допада
Мара
Живанова
?
—
Запита
Јаков
сина
по
одласку
с
вашара
.
—
Па
,
добра
је
,
бабо
.
—
Добра
је
ја
.
А
ти
ономад
рече
:
да
нема
девојке
,
као
што
је
Анђа
Живанина
,
и
да
се
нећеш
другом
женити
.
—
Па
тако
је
,
бабо
,
ја
то
и
сад
велим
.
Ја
сам
Анђу
бегенисао
и
њу
ја
л
’
ни
једну
.
—
Прекрсти
се
,
дијете
.
—
А
што
,
бабо
;
ја
мислим
,
да
је
то
добро
и
паметно
...
—
Каква
,
море
,
памет
?
!
—
Бегенисати
једну
сироту
девојку
.
И
ко
је
још
у
свету
више
волео
празну
кућу
него
пуну
!
?
Ти
хоћеш
голу
Анђу
,
а
нећеш
богату
Мару
.
—
Па
ја
,
бабо
и
не
велим
,
да
идем
у
празну
кућу
Анђину
,
већ
да
Анђу
доведем
у
нашу
пуну
кућу
,
те
да
поред
пуне
куће
буде
и
мени
пуно
срце
.
—
А
зар
ти
,
море
,
не
би
било
пуно
срце
с
Маром
и
пуном
кућом
нашом
и
Живановом
?
!
—
Неби
,
бабо
!
—
А
за
што
не
?
Шта
вали
Мари
Живановој
?
!
—
Право
да
ти
кажем
,
бабо
,
ја
не
знам
,
али
само
знам
,
да
она
није
за
мене
и
да
ћу
само
са
подморањем
пристати
,
да
ми
она
буде
млада
.
За
то
те
молим
,
бабо
,
да
ми
и
не
помињеш
за
Мару
,
већ
ако
си
рад
да
ме
усрећиш
,
а
ти
ме
жени
с
Анђом
,
јер
ћу
само
с
њоме
бити
срећан
.
—
Е
,
момче
!
Нисам
ја
ваља
да
полудео
,
па
да
слушам
твоје
будалаштине
и
да
пропустим
овакву
прилику
,
која
се
,
ево
,
јавила
.
Зар
да
ја
,
ухваћеног
и
дебелог
зеца
пуштам
у
шуму
,
па
да
после
’
ватам
мршавога
.
Аја
,
не
бих
ја
то
радио
.
—
Па
ти
,
бабо
,
по
што
,
по
то
,
хоћеш
да
ме
жениш
Маром
Живановом
?
—
Ја
,
ако
Бог
да
,
тако
мислим
.
—
Па
зар
и
против
моје
воље
и
заклетве
коју
сам
дао
оној
девојци
?
!
—
Детиња
заклетва
не
вреди
ни
луле
дувана
.
—
Ја
,
бабо
,
нисам
дете
,
јер
се
деца
не
жене
.
Ти
не
би
требало
сам
да
пустиш
—
баш
кад
бих
ја
и
пристао
—
да
погазим
заклетву
,
с
њоме
и
своју
задану
реч
.
—
Немам
ја
,
море
,
ништа
да
ти
одобравам
и
не
одобравак
.
Мени
је
—
као
оцу
—
дужност
,
да
те
добро
оженим
,
а
теби
—
као
сину
—
да
слушаш
старијег
,
а
то
ће
рећи
оца
и
мајку
.
Ми
смо
себи
нашли
добра
пријатеља
,
а
теби
добру
и
лепу
девојку
.
—
Знам
,
бабо
,
али
ја
њу
никако
не
бегенишем
и
све
ми
се
слути
неко
зло
,
ако
она
дође
у
нашу
кућу
.
—
Какво
зло
ти
помињеш
,
море
?
—
Па
тако
,
бабо
.
Мени
је
казао
Јова
Илић
—
наш
комшија
,
да
се
он
с
њоме
поодавно
пази
и
да
су
се
заверили
,
да
се
узму
.
Па
баш
ми
је
мало
час
рекао
:
да
ће
ме
убити
,
ако
узмем
ја
Мару
,
јер
,
вели
:
ни
она
мене
неће
,
већ
је
на
то
гони
бабо
и
нана
,
као
што
и
ви
мене
гоните
.
—
Еј
,
тешко
мени
,
па
ти
за
љубав
оне
намигуше
Живанине
поче
да
лажеш
.
И
то
кога
;
свога
рођеног
родитеља
!
—
Не
лажем
,
бабо
,
живота
ми
.
Све
што
ти
рекох
,
казао
ми
је
Јова
.
—
Зар
он
—
голаћ
—
да
се
пази
с
,
ћерком
једнога
Живана
Ђурића
,
па
још
да
се
с
њоме
заверио
,
да
се
узму
!
Зар
он
да
прети
убиством
сину
Јакова
Миловановића
.
Ај
!
видећеш
,
Јово
,
голи
сине
,
чијем
детету
убиством
претиш
.
Кроз
дан
два
,
бићеш
у
бувари
—
с
оне
стране
катанца
.
—
Залуду
ти
је
претња
,
бабо
!
Он
је
то
мени
казао
на
само
,
те
нико
није
чуо
.
А
без
сведока
му
не
можеш
ништа
.
Право
да
ти
кажем
,
и
мени
се
чини
да
бих
и
ја
убио
онога
,
ко
би
се
усудио
да
узме
Анђу
...
—
Је
си
ли
ти
,
море
,
полудео
?
Каквим
убиством
претиш
!
?
—
Па
,
чини
ми
се
бабо
,
да
бих
тако
учинио
.
—
Бог
с
тобом
и
анђели
божји
,
дете
!
Како
би
ти
такве
мисли
могле
доћи
на
памет
.
Ти
—
син
Јакова
Миловановића
—
да
убијеш
човека
!
?
—
Не
д’о
Бог
,
бабо
,
да
то
учиним
.
Ја
ћу
се
старати
да
такве
мисли
гоним
из
главе
.
Њих
у
мојој
глави
није
ни
било
,
док
ми
нисте
рекли
да
хоћете
с
Маром
да
ме
жените
.
—
О
женидби
је
ствар
свршена
,
само
,
ако
Живан
пристане
да
се
опријатељимо
.
Ни
за
чију
љубав
ми
нећемо
од
тога
одустати
,
а
још
мање
за
љубав
голога
Јове
и
Анђе
Живанине
.
Нека
Јова
пази
Анђу
,
а
не
Мару
Живанову
,
јер
му
она
и
јест
прилика
.
А
тако
исто
,
нека
Анђа
гледа
њега
,
а
не
тебе
.
—
Прилика
је
,
бабо
,
оно
,
што
срце
и
памет
кажу
да
је
добро
,
а
не
оно
,
што
има
много
имаћа
.
Ја
бих
више
волео
Анђу
нег
’
све
имање
целога
света
.
Та
ја
бих
,
бабо
,
с
Анђом
и
на
голој
стени
стекао
...
Томка
се
бојала
какве
несреће
,
па
је
зато
била
на
страни
детета
—
свога
јединца
,
и
ако
јој
се
Мара
јако
допадала
(
наравно
због
имаћа
)
.
Али
Јаков
није
хтео
ни
да
чује
за
то
.
—
Гледај
ти
,
Томка
,
те
ми
спреми
,
што
ми
је
потребно
кад
пођем
Живановој
кући
,
а
немој
ми
ту
којешта
дробити
,
као
и
ово
дете
—
рече
Јаков
.
—
Ми
смо
млађи
,
а
млађи
морају
слушати
старијега
.
Биће
готово
све
,
што
ти
је
потребно
,
само
нека
буде
са
срећом
да
Бог
да
.
ВИИ
Освануо
је
Иван-дан
.
Мара
,
и
мајка
јој
Марица
,
устале
су
раније
,
него
обично
,
те
да
почисте
и
успреме
,
да
доведу
све
у
свој
ред
,
јер
се
надају
госту
Јакову
.
Настале
су
врућине
—
летње
је
време
,
—
па
не
знају
да
ли
ће
доћи
из
јутра
,
или
с
вечера
.
Боље
да
је
све
готово
,
па
кад
дошао
,
добро
дошао
.
Кад
би
данас
дошао
Јова
да
проси
Мару
—
она
би
била
неописано
радосна
и
весела
,
али
,
како
долазе
други
,
то
је
Мара
била
тужна
и
невесела
.
Све
што
је
радила
—
радила
је
као
од
беде
,
јер
јој
се
ништа
није
милило
.
То
је
њена
мајка
опазила
,
па
јој
рече
:
—
Маро
,
дете
,
немој
да
си
тако
данас
снуждена
.
Та
,
ето
,
доћи
ће
људи
да
ти
даду
обележје
,
па
треба
да
си
весела
.
Добри
су
,
синко
,
они
сви
.
Волеће
те
Томка
и
Јаков
ка
’
свога
Крстивоја
.
У
њиховој
кући
нећеш
ничега
пожелети
—
имаћеш
свега
доста
...
—
Велику
тугу
,
нано
,
која
ми
срце
притискује
не
могу
сакрити
;
али
ми
је
жао
на
тебе
,
што
ниси
много
говорила
те
да
ме
бабо
не
наморава
да
идем
за
Крстивоја
,
кога
,
нано
,
нити
волим
сад
нити
ћу
га
волети
после
.
—
Све
сам
чинила
,
синко
,
али
узалун
.
Живан
хоће
само
имућну
кућу
—
па
то
ти
је
.
Ономад
ме
,
мал
’
није
ударио
,
што
сам
му
казала
,
да
не
би
погрешили
,
баш
и
кад
би
те
дали
Јови
,
па
да
он
дође
к
нама
,
јер
ми
,
вала
Богу
,
имамо
имаћа
доста
и
он
је
добар
,
вредан
и
поштен
.
Али
...
он
тако
!
...
Мара
умукну
.
Залуду
се
она
обука
у
своје
свечано
и
богато
руво
.
Она
није
могла
њиме
ублажити
велику
тугу
и
бог
,
који
јој
срце
,
већ
толико
дана
,
параше
.
Она
сад
више
није
била
лепа
ка
’
на
вашару
.
Онда
је
била
у
лицу
једра
и
румена
,
а
данас
је
бледа
и
изнурена
од
силних
суза
и
туге
као
да
је
још
од
вашара
лежала
какву
најтежу
и
најопаснију
болест
.
Оно
,
ако
ћемо
право
да
кажемо
,
она
је
била
у
истини
болесна
и
то
јако
болесна
;
јер
је
место
дотадање
веселости
,
песме
и
смеха
—
наступила
тешка
туга
,
велики
болови
срца
,
уз
читаве
потоке
суза
свакодневног
плаћа
.
Таква
је
,
ето
,
изгледала
Мара
,
кад
је
отворила
вратнице
Јакову
Миловановићу
,
који
је
по
вечерњој
ладовини
стигао
Живановој
кући
.
Мара
му
приђе
руци
.
—
Жива
била
Маро
,
жива
била
!
—
рече
Јаков
,
па
се
после
поздрави
са
Живаном
и
Марицом
.
—
Па
,
како
,
Живане
,
како
?
Јесте
ли
ради
гостима
?
—
рече
Јаков
.
—
Добрим
као
што
си
ти
,
јесмо
свакад
!
одговори
Живан
.
Марица
је
,
уз
припомоћ
Марину
,
поставила
вечеру
—
и
они
су
сели
да
вечерају
.
При
постављању
вечере
,
Марица
је
казала
Мари
,
да
се
није
шалила
,
да
ма
што
говори
,
док
се
не
пита
,
и
само
да
на
питање
одговара
.
—
Дед
’
Јакове
,
што
је
дао
Бог
,
да
повечерамо
!
—
рече
Живан
.
-
Дао
је
Бог
доста
,
Живане
,
ал
’
ја
нисам
гладан
.
—
Знам
ја
,
човече
,
да
ти
ниси
гладан
,
јер
ниси
од
глади
ни
дошао
,
али
тек
да
се
учини
обичај
...
.
—
Не
д’о
Бог
да
долазимо
један
другом
од
глади
,
већ
из
љубави
и
пријатељства
—
рече
Јаков
и
настави
полагано
вечерати
.
—
Ти
знаш
,
Живане
,
зашто
сам
ја
данас
дошао
твојој
кући
,
па
бих
баш
био
рад
,
да
знам
на
чем
смо
?
Хоће
ли
дати
Вог
да
се
опријатељимо
?
—
Па
ја
сам
ти
,
Јакове
,
још
на
Видовдан
,
на
вашару
казао
,
да
ја
не
бих
тражио
бољег
пријатеља
од
тебе
,
ни
бољег
момка
Мари
,
од
твог
Крстивоја
.
Али
,
знаш
,
чули
смо
,
да
се
Крстивоје
пази
с
Анђом
Живанином
и
да
су
се
заверили
да
се
узму
,
па
се
наше
дете
мало
због
тога
опире
.
—
Оно
,
ако
ћемо
,
Живане
,
то
узимати
у
рачун
,
онда
смо
и
ми
чули
,
за
вашу
Мару
,
да
се
пази
с
нашим
комшијом
Јовом
,
па
се
и
наше
дете
због
тога
нешто
пући
.
Али
,
ја
мислим
,
да
ми
нећемо
дати
голаћима
у
нашим
кућама
?
—
Па
тако
је
,
Јакове
,
никако
другаче
.
—
А
,
шта
ти
велиш
,
снаша
Марице
?
—
рече
Јаков
.
—
Па
,
шта
ја
имам
да
кажем
.
Ви
сте
обојица
паметни
и
паметно
говорите
:
па
шта
ви
будете
уговорили
,
ја
пристајем
.
У
нашој
кући
заповеда
Живан
,
а
ми
слушамо
.
Ја
сам
тако
научила
.
—
То
ми
је
мило
!
Тако
исто
ради
и
моја
Томка
.
—
Баш
је
сам
Бот
досудио
,
да
су
наше
куће
једнаке
и
с
имаћем
и
с
чељадима
...
нек
су
живи
!
Бог
нам
је
дао
да
будемо
срећни
,
и
ви
и
ми
!
—
рече
Живан
.
—
Бог
вам
је
дао
добро
,
али
ви
данас
чините
велико
зло
,
што
упропашћујете
своју
децу
,
коју
вам
је
Вог
дао
да
усрећите
,
а
не
да
их
упропастите
—
рече
Мара
за
себе
.
—
Право
велиш
,
Живане
.
Бог
је
од
своје
стране
учинио
,
те
су
наше
куће
измакле
у
околини
.
Зато
је
право
,
а
и
Богу
је
драго
,
да
се
опријатељимо
,
те
да
од
јако
ове
две
куће
буду
једна
кућа
—
кућа
наше
деце
.
—
Па
добро
,
пријатељ
Јакове
.
Нека
буде
са
срећом
;
примам
пријатељство
—
рече
Живан
и
пољуби
се
с
Јаковом
.
Јаков
се
рукова
с
Марицом
па
извади
десет
дуката
,
као
обележје
девојци
,
и
метну
их
на
совру
.
Мара
га
пољуби
у
руку
:
узе
паре
,
па
их
даде
нани
.
—
Па
кад
ћемо
прошевину
и
свадбу
,
пријатељ
Живане
?
—
Па
да
се
договоримо
,
пријатељ
Јакове
!
—
Шта
велиш
ти
,
прија
Марице
?
—
Мара
има
,
вала
Богу
,
спремљено
доста
,
али
тек
има
још
по
што
да
се
спреми
;
—
рече
Марица
.
—
Па
,
колико
ће
јој
требати
времена
,
пријо
,
да
то
доспреми
?
—
Па
за
једно
две
три
недеље
била
би
спремна
,
те
за
то
мислим
прошевина
да
буде
у
недељу
,
но
Петрову-дне
,
а
свадба
у
недељу
по
Огњеној
Марији
.
—
Добро
...
тако
,
пријатељ
Јакове
—
додаде
Живан
.
Е
,
кад
велите
ви
,
нека
буде
—
заврши
Јаков
.
На
Иван-дан
кад
је
Јаков
отишао
Живановој
кући
,
у
Дрен
,
отишао
је
и
Крстивоје
кући
своје
комшике
Живане
—
Анђине
мајке
.
Отишао
је
да
каже
Анђи
,
шта
с
њиме
учинише
његови
родитељи
.
Да
јој
се
жали
,
како
његов
бабо
не
да
да
њу
узме
зато
,
што
је
сиромашна
.
Да
је
моли
да
му
опрости
,
што
мора
погазити
своју
дату
реч
и
заклетву
.
Кад
је
ушао
у
авлију
,
видео
је
чистоћу
,
какве
ретко
има
у
којој
кући
њиног
села
,
што
је
најбољи
доказ
,
да
у
тој
кући
има
вредних
женских
руку
.
Анђа
је
заиста
била
вредна
.
И
ако
се
никаквом
госту
није
надала
,
по
своме
обичају
,
устала
је
рано
,
те
је
почистила
авлију
и
све
по
њој
успремила
.
И
ако
је
Живана
била
сирота
,
ипак
је
њена
кућа
била
пуна
и
као
цвет
украшена
лепим
Анђиним
рукотворима
.
Никаквог
женског
посла
није
било
,
кога
Анђа
није
с
особитом
вредноћом
и
вештином
свршавала
.
Живана
је
отишла
у
цркву
,
а
Анђа
је
нешто
у
кући
пословала
,
па
није
ни
видела
,
кад
је
Крстивоје
ушао
у
авлију
.
—
Еј
,
тетка
Живана
!
—
тако
је
нешто
сад
зовну
Крстнвоје
.
Анђа
на
глас
изиђе
из
куће
,
па
кад
спази
Крстивоја
—
њезини
се
образи
зајапурише
и
рече
:
—
А
!
—
ти
си
,
Крстивоје
?
—
Јесам
!
помоз
бог
,
Анђо
!
—
Бог
ти
помогао
!
—
Како
...
.
шта
радиш
?
—
и
рукова
се
с
њоме
.
—
’
Вала
Вогу
,
добро
!
—
и
отрча
да
изнесе
столицу
да
Крстивоје
седне
,
јер
није
хтела
да
га
у
кућу
зове
,
кад
јој
ту
није
била
нана
.
—
А
где
је
тетка
Живана
?
—
Отишла
је
цркви
.
Али
откуда
је
она
теби
тетка
?
—
Ја
сам
до
јутрос
мислио
,
да
ми
буде
нана
,
ка
’
и
теби
,
и
то
нана
мила
,
ка
’
што
ми
је
мила
нана
Томка
.
Али
,
мој
бабо
то
није
дао
.
Па
кад
ми
није
дао
да
ми
буде
нана
,
не
може
ми
забранити
да
је
зовем
:
тетка
.
Кад
чу
Анђа
,
шта
Крстивоје
говори
,
њој
је
било
веома
тешко
,
да
је
једва
могла
рећи
:
—
А
зар
ти
бабо
и
нана
нису
дали
,
да
узмеш
ону
коју
волиш
?
—
Нису
...
они
су
ми
нашли
другу
!
—
Шта
?
Зар
си
ти
већ
младожења
?
—
На
моју
несрећу
тако
је
!
Јутрос
је
бабо
отишао
да
да
девојци
обележје
.
—
А
!
која
је
та
девојка
?
—
Па
то
је
Мара
Живана
Ђурића
из
Дрена
.
—
А
!
То
је
Мара
Живанова
!
—
Јесте
!
—
Па
ја
сам
чула
,
да
она
воли
Јову
,
нашег
комшију
?
—
Истину
си
чула
!
То
је
мени
Јова
сам
казао
,
па
ми
је
чак
претио
и
убиством
,
ако
је
узмем
.
И
ја
сам
све
то
казао
баби
и
нани
,
али
бабо
ни
да
чује
;
он
хоће
имаће
Живаново
—
па
то
ти
је
.
Ја
сам
баби
још
и
то
казао
,
да
нећу
Мару
већ
тебе
,
а
он
мени
не
да
ни
опепелити
.
—
Па
ти
си
онда
пристао
?
!
—
рече
Анђа
,
а
сузе
јој
на
очи
грунуше
.
—
Мене
нико
није
ни
питао
,
хоћу
ли
,
или
не
;
него
бабо
ради
како
он
зна
и
хоће
,
а
мени
је
казао
да
морам
слушати
.
Ето
,
тако
је
,
моја
Анђо
:
па
,
рекох
да
дођем
,
бар
да
ти
се
изјадам
.
—
Ја
ти
не
могу
помоћи
Крстивоје
,
а
ти
чини
како
те
Бог
учи
и
како
је
најбоље
.
Ми
ћемо
и
даље
остати
пријатељи
,
само
што
ћу
ја
до
века
остати
несрећна
.
Крстивоје
беше
као
убивен
.
Не
мога
више
седети
и
гледати
сузе
Анђине
,
већ
устаде
,
рукова
се
с
њоме
и
пође
.
-
С
Богом
,
Анђо
!
Немој
ме
клети
.
Шта
ћу
!
.
.
Против
Бога
и
родитеља
...
не
ропће
се
...
—
Срећан
ти
пут
!
Немам
те
за
што
клети
,
јер
ћеш
како
ми
се
чини
и
без
моје
клетве
бити
несрећан
.
ВИИИ
.
Испит
и
прошевина
свршени
су
,
као
и
остали
испити
и
прошевине
,
с
том
само
разликом
,
што
је
господин
попа
,
благодарећи
пуним
кесама
Живана
Ђурића
и
Јакова
Миловановића
,
изоставио
уобичајену
праксу
да
пита
младенце
да
ли
се
воле
и
да
ли
драговољно
из
љубави
једно
за
друго
полазе
,
или
по
чијем
нагону
.
Ови
несрећни
родитељи
,
и
поред
свега
,
што
су
их
деца
вазда
слушала
,
ипак
су
се
бојали
,
да
деца
не
кажу
господин
попи
,
да
су
их
родитељи
наморали
и
да
се
они
с
другима
бегенишу
,
па
су
се
постарали
,
те
да
попа
и
не
ставља
та
уобичајена
питања
.
Присутне
жене
,
које
,
као
и
попа
,
у
прсте
знају
те
испитне
одредбе
зачудише
се
,
кад
господин
попа
сврши
испит
без
тога
.
Еле
,
прва
веза
беше
готова
.
Једног
дана
,
по
свршеном
испиту
и
прошевини
,
небаш
случајно
,
састали
су
се
код
Марине
куме
а
Анђине
рођаке
Јелене
:
Мара
,
Анђа
,
Крстивоје
и
Јова
.
Састали
су
се
,
да
се
договоре
како
да
покваре
венчање
Марино
и
Крстивојево
,
јер
оно
свима
доноси
несрећу
.
—
Ви
сте
,
децо
,
сви
четворо
мени
изјавили
жељу
,
да
се
на
само
састанете
.
Ја
сам
,
знајући
шта
је
љубав
,
јер
сам
и
сама
волела
,
а
по
вашој
жељи
то
учинила
,
јер
вас
све
волим
.
Ове
две
девојке
што
су
ми
своје
;
а
вас
двојицу
,
што
сте
добри
и
што
вас
оне
воле
.
Сад
слободно
,
децо
,
ваш
састанак
и
ваш
говор
остаће
од
моје
стране
вечита
тајна
—
рече
Јелена
.
Мара
,
као
најслободнија
,
отпоче
говор
:
—
Ја
сам
казала
и
нани
и
баби
,
на
ето
кажем
и
вама
свима
,
да
волим
Јову
,
а
и
он
мене
.
Ми
смо
се
заверили
,
да
се
узмемо
.
Тако
исто
,
чула
сам
,
да
се
Крстивоје
пази
с
Анђом
и
да
су
се
и
они
заверили
,
да
се
узму
.
—
Тако
је
!
—
рече
Јова
.
—
Тако
је
!
рекоше
Анђа
и
Крстивоје
.
—
Брак
између
вас
,
што
се
волите
и
што
би
се
из
љубави
узели
и
сам
би
Бог
благословио
—
рече
Јелена
.
—
Тако
је
!
повикаше
сви
.
—
Јест
,
тако
је
,
али
то
неће
да
разуме
мој
отац
Живан
и
Крстивојев
Јаков
,
већ
хоће
на
силу
за
љубав
пустог
имаћа
да
венчају
мене
и
Крстивоја
,
и
ако
ја
волим
Јову
,
а
он
Анђу
!
—
рече
Мара
.
—
То
не
сме
бити
—
рече
Јова
.
—
И
ја
сам
то
казао
баби
и
нани
,
али
они
неће
ни
да
чују
—
рече
Крстивоје
.
—
Кажите
родитељима
да
нећете
једно
друго
и
да
се
волите
с
другим
.
—
Ми
смо
то
казали
сто
пута
!
—
одговорише
Мара
и
Крстивоје
.
—
Онда
кажите
,
господин
попи
на
венчању
,
у
цркви
,
да
нећете
једно
друго
,
већ
да
су
вас
родитељи
нагнали
,
те
попа
неће
смети
да
вас
венча
—
рече
Јова
.
—
Тако
је
.
Јова
право
вели
!
Ви
то
треба
да
учините
—
рекоше
Јелена
и
Анђа
.
—
Ми
смо
се
спремали
да
то
кажемо
на
испиту
,
али
ево
белаја
,
није
хтео
господин
попа
ни
да
нас
пита
—
одговорише
Мара
и
Крстивије
.
—
—
У
цркви
,
децо
,
мора
вас
питати
;
зато
реците
да
се
не
узимате
по
својој
вољи
,
него
да
сте
нагнани
од
родитеља
—
рече
Јелена
.
—
Тако
је
!
—
каза
Јова
и
Анђа
.
—
Онда
тако
децо
.
А
сад
да
нисте
казали
никоме
,
да
сте
се
овде
код
мене
састајали
,
јер
је
то
боље
и
за
мене
и
за
вас
—
каза
Јелена
.
—
Збогом
,
Јелена
!
Хвала
ти
.
Нећемо
ником
казати
—
рекоше
сви
четворо
.
Од
како
се
почело
ово
догађати
са
ово
четворо
несрећних
младих
,
и
Јова
се
беше
у
многоме
изменио
.
То
не
беше
више
онај
стидљиви
Јова
,
који
није
смео
погледати
ни
у
очи
а
камо
ли
што
оштро
рећи
.
Беше
сада
много
смелији
и
отворенији
,
јер
га
на
то
научи
тешка
несрећа
и
страховита
помисао
,
да
ће
му
отети
Мару
,
коју
је
волео
више
од
живота
свога
.
Сутра-дан
је
поранио
и
отишао
господин
попиној
кући
.
—
Добро
јутро
,
господин
попо
!
—
Бог
ти
дао
сваку
срећу
Јово
!
—
Бог
ми
је
дао
господин
попо
,
али
ми
је
отимају
људи
,
којима
су
дукати
и
бог
и
вера
и
срећа
и
све
...
све
!
—
Како
то
говориш
,
синко
?
—
изусти
зачуђени
попа
.
—
Говорим
онако
како
је
у
истини
,
господин
попо
!
—
Па
ко
ти
то
узима
срећу
и
како
?
—
Два
човека
,
или
боље
рећи
нечовека
,
који
су
отимајући
сиротињску
муку
—
стекли
велика
имаћа
.
Са
својим
пуним
кесама
,
они
су
срушили
моју
срећу
.
Али
се
ја
њима
ни
мало
не
чудим
,
јер
они
за
љубав
имаћа
упропашћују
срећу
и
будућност
своје
деце
,
срећу
свога
јединца
и
своје
јединице
.
Но
се
чудим
теби
,
господин
попо
,
како
си
могао
пристати
да
им
у
овоме
злочину
будеш
и
ти
саучасник
.
—
Јеси
ли
ти
при
себи
дијете
?
Прекрсти
се
!
...
—
Ја
сам
се
крстио
,
али
се
крстом
не
може
сачувати
од
пуних
кеса
неваљалих
људи
.
И
теби
,
г
.
попо
,
крст
није
сметао
,
да
будеш
саучесник
у
убиству
троје
добре
и
честите
чељади
,
која
се
са
добротом
срца
и
честитошћу
душе
могу
мерити
са
самим
анђелима
.
Ја
ти
ово
,
г
.
попо
,
говорим
при
потпуно
чистој
савести
и
здравој
памети
,
а
говорим
ти
,
као
добар
хришћанин
истину
.
—
Ја
дијете
,
право
да
ти
кажем
,
сумњам
у
твоју
здраву
памет
,
кад
тако
што
говориш
.
—
Тако
би
ми
исто
рекли
и
Живан
Ђурић
из
Дрена
и
Јаков
Миловановић
,
из
Трстенице
,
јер
и
они
сматрају
да
је
сваки
онај
луд
,
који
нема
пуну
кесу
.
Сад
се
попа
сети
у
чему
је
ствар
,
па
се
побоја
од
оправданог
гњева
Јовиног
...
—
Шта
ја
,
синко
,
имам
заједничког
са
Јаковом
и
Живаном
?
Ми
нисмо
ни
у
каквом
полу
помешани
.
Они
раде
и
тргују
,
а
ја
гледам
своја
посла
,
светим
водицу
,
крстим
децу
,
молим
се
богу
за
здравље
и
дуг
живот
мојих
парохијана
,
венчавам
младенце
и
сарањујем
умрле
—
Бог
да
им
душу
прости
!
!
—
Како
Живан
и
Јаков
поштено
раде
и
тргују
то
зна
ваљевска
Посавина
.
Али
кажи
ти
мени
,
г
.
попо
,
како
ти
вршиш
твоју
свештеиичку
дужност
?
!
—
Ти
,
синко
,
ниси
моја
претпостављена
власт
и
немаш
права
да
ми
стављаш
таква
питања
.
Али
и
ако
нисам
дужан
да
ти
на
то
питање
одговорам
,
ипак
из
своје
урођене
доброте
хоћу
да
ти
одговорим
:
Ја
синко
,
своју
свештеничку
дужност
свагда
беспорочно
отправљам
.
—
А
јеси
ли
,
оче
попо
,
беспорочно
вршио
своју
дужност
при
испиту
Маре
Живанове
и
Крстивоја
Јаковљевог
?
!
—
Јесам
,
синко
,
као
и
свагда
.
Али
шта
се
тебе
тиче
испит
Марин
и
Крстивојев
?
—
Тиче
ми
се
живота
!
—
Ја
те
не
разумем
...
.
—
Разумео
би
ме
,
г
.
попо
,
кад
би
ми
била
пуна
кеса
као
у
Ђурића
и
Миловановића
и
кад
бих
имао
покварену
душу
као
они
.
—
Ти
си
се
толико
поварошио
да
те
не
могу
разумети
шта
ми
говориш
.
Говори
ми
синко
,
да
те
разумем
.
—
Ја
сам
уверен
,
г
.
попо
,
да
ме
ти
добро
разумеш
,
ади
ево
да
ти
и
јасније
кажем
:
Ја
се
са
Маром
Живановом
поодавно
пазим
и
једно
смо
се
другом
заклели
на
верност
.
Крстивоје
се
опет
тако
исто
пази
са
Анђом
Живанином
.
Али
Марини
и
Крстивојеви
родитељи
нагоне
их
силом
да
се
узму
.
Њима
је
више
стало
до
сједињења
њихова
два
велика
имања
,
но
до
среће
и
живота
њихове
деце
.
Али
су
они
знали
докле
вреди
њихово
наморавање
и
да
се
оно
може
слушати
само
док
ви
не
ставите
питање
:
„
да
ли
се
ви
децо
узимате
из
љубави
и
драге
воље
,
или
вас
је
неко
наморао
и
наговорио
“
.
Они
су
били
обадвоје
сложни
да
ти
једногласно
кажу
:
да
их
наморавају
родитељи
и
да
су
се
већ
одавна
другима
обећали
.
Али
ти
,
г
.
попо
,
ниси
то
питање
ни
ставио
и
ако
је
оно
суштина
самога
испита
.
Ово
,
г
.
попо
,
ти
ниси
могао
случајно
да
изоставиш
,
већ
ја
мислим
,
да
се
за
ово
постарао
Јаков
и
Живан
!
...
А
ти
си
се
са
овим
г
.
попо
огрешио
о
своју
свештеничку
дужност
и
савест
,
и
тешко
теби
и
твојој
души
ако
тако
учиниш
и
на
дан
венчања
!
—
У
колико
се
ја
сећам
,
то
није
истина
,
што
ти
велиш
Јово
!
—
Тако
се
,
г
.
попо
криви
бране
.
И
Трстеница
и
Дрен
знају
да
је
истина
што
ти
мало
час
рекох
.
А
ти
велиш
да
то
није
истина
.
Но
ја
,
г
.
попо
,
нисам
дошао
да
се
с
тобом
препирем
а
још
мање
свађам
,
већ
сам
дошао
да
те
замолим
,
да
вршиш
своју
дужност
како
ваља
а
ако
нећеш
ја
сам
хвала
богу
писмен
и
знам
се
жалити
противу
твоје
неправилне
радње
,
у
толико
пре
,
што
ми
својим
несавесним
и
незаконитим
радом
убијаш
срећу
и
будућност
.
—
Е
,
немогу
ти
ја
Јово
Илићу
дати
имање
Живаново
.
Ја
знам
да
ти
се
оно
допада
,
али
,
шта
ћу
ти
ја
.
Оно
је
Живан
текао
за
себе
и
своје
дете
,
а
не
за
тебе
.
—
Ја
Живаново
имаће
и
не
тражим
.
Оно
је
отета
туђа
мука
и
туђи
зној
.
Мени
такво
имаће
не
треба
већ
ја
хоћу
само
Мару
,
а
и
она
хоће
мене
,
али
јој
недаду
њени
бездушни
родитељи
и
ти
им
у
томе
помажеш
не
вршењем
своје
дужности
онако
,
како
ваља
и
како
си
дужан
.
С
тога
се
г
.
попо
добро
узми
у
памет
!
—
—
Па
ти
ми
,
Јово
,
претиш
?
!
—
Ја
ти
велим
,
да
поштено
и
савесно
вршиш
своју
дужност
;
а
ако
ти
држиш
да
је
то
претња
,
онда
ти
ја
—
бога
ми
—
претим
!
—
Иди
ти
,
Јово
,
и
гледај
своја
посла
,
а
немој
ме
учити
,
како
да
вршим
своју
дужност
.
—
Е
добро
.
Онда
збогом
,
г
.
попо
,
али
не
заборави
на
своју
дужност
!
опет
ти
велим
,
а
особато
кад
испитујеш
и
венчаваш
децу
умућних
родитеља
!
...
С
богом
!
Јова
оде
с
уверењем
,
да
је
све
учинио
,
само
да
се
спасе
и
добије
Мару
.
Попа
,
чим
Јова
оде
,
посла
по
Живана
и
Јакова
.
Чим
они
дођоше
,
попа
им
каза
све
,
шта
је
Јова
с
њим
разговарао
,
и
додаде
:
да
се
он
веома
боји
,
да
Јова
не
начини
какав
џочарис
,
па
ће
за
то
морати
у
цркви
питати
децу
:
да
ли
се
узимају
драге
воље
и
из
љубави
.
—
Не
,
попе
,
ако
бога
знаш
!
—
Па
добро
,
шта
да
чиним
?
—
Чини
,
као
што
си
и
до
сад
чинио
,
а
твоје
не
гине
.
—
Знам
,
браћо
,
то
није
лака
ствар
за
такву
маленкост
метати
на
коцку
свој
положај
,
и
...
—
Неће
бити
маленкост
.
Два
пута
ти
је
,
као
на
испиту
,
а
може
бити
и
више
;
нећеш
се
,
господине
попо
,
на
нас
потужити
.
А
Јове
се
ни
мало
не
бој
.
Ми
ћемо
се
постарати
,
колико
сутра
,
да
Јова
нађе
бувару
,
бар
,
ако
не
више
,
а
оно
—
месец
и
по
дана
,
док
прође
свадба
.
—
Како
то
,
кад
човек
нема
никакве
кривице
?
—
Не
брини
ти
зато
.
Док
је
наших
кеса
и
овако
красних
капетана
,
као
што
је
наш
—
лако
је
то
учинити
.
—
Дакле
остајете
ли
при
речи
.
—
Као
и
свагда
,
попо
,
али
—
рад
твоје
веће
сигурности
—
ево
ти
за
сада
оволико
...
.
И
просуше
се
неколико
жућака
из
руку
Живанових
и
Јаковљевих
на
господин
попин
сто
.
Поп
их
покупи
,
као
гладни
лијаћ
пилиће
и
рече
:
—
Бићете
задовољни
са
мном
,
а
ја
држим
,
да
ће
се
деца
после
прве
ноћи
заволети
,
те
се
ми
нећемо
огрешити
,
што
их
силом
венчавамо
!
Овако
потпуно
уверени
да
су
без
грешни
—
Живан
и
Јаков
одоше
право
капетану
и
молише
га
да
Јову
Илића
из
Трстенице
уапси
бар
за
месец
и
по
дана
.
Изнеше
зато
свој
познати
разлог
,
да
их
не
би
узнемиравао
у
весељу
и
просуше
на
господин
капетанов
сточић
неколико
жућака
,
као
и
попи
.
Капетан
је
познавао
Јову
,
као
добра
и
честита
младића
без
икаквих
мана
,
али
која
му
је
вајда
од
тога
,
кад
су
се
капетану
изнели
и
„
звечећи
“
разлози
,
које
је
он
и
усвојио
.
Јова
се
ни
крив
ни
дужан
нађе
у
буари
.
Наравно
,
господин
капетан
је
наредио
своме
писару
да
изврши
пошто
није
био
рад
,
да
се
види
с
Јовом
,
јер
је
—
знате
—
господин
капетану
чиста
савест
,
као
и
попина
,
Живанова
и
Јаковљева
.
ИX
Свадба
је
прошла
ка
’
и
остале
свадбе
имућних
домаћина
;
с
том
разликом
,
што
су
младенци
на
својој
свадби
били
,
место
весели
и
радосни
—
тужни
и
жалосни
,
као
да
им
ово
није
била
свадба
,
него
сахрана
оних
,
који
су
им
најмилији
.
Господин
попа
је
одржао
своју
реч
и
на
венчању
није
питао
младенце
,
да
ли
се
узимају
с
драге
воље
и
из
љубави
.
Он
се
правио
невешт
чак
и
онда
,
кад
су
му
младенци
,
по
свом
договору
,
стидљиво
и
полагано
казали
,
да
су
нагнани
на
ово
венчање
,
а
они
се
другим
обећали
.
Попа
је
само
нешто
мрмљао
,
што
нико
па
ни
он
сам
није
разумевао
и
на
тај
начин
свршио
венчање
...
.
После
свадбе
на
неколико
дана
,
пуштен
је
Јова
из
апсе
.
Писар
,
који
га
је
уапсио
,
казао
му
је
да
су
га
уапсили
зато
,
што
га
је
тужио
Живан
и
Јаков
,
да
им
не
би
правио
неприлике
при
свадбеном
весељу
.
Ниједну
од
својих
врлина
,
Мара
није
донела
у
кућу
Јакова
Миловановића
.
Место
вредноће
и
послушности
,
донела
је
највећу
леност
и
непослушност
.
Спавала
је
изјутра
до
неко
доба
.
По
устајању
,
наједе
се
,
па
се
опет
извали
,
или
па
своју
постељу
,
или
простре
поњаву
под
велики
орах
у
авлији
.
Ту
цео
дан
преседи
.
Од
дана
својег
доласка
у
кући
Миловановића
,
ништа
није
урадила
,
што
би
јој
свекар
и
свекрва
заповедили
,
а
Крстивоје
,
опет
,
није
јој
никад
ништа
ни
заповедао
.
Никада
се
они
нису
загрлили
,
а
још
мање
пољубили
.
Ове
ово
потресло
је
Јакова
и
Томку
толико
,
да
су
већ
почели
клети
и
себе
и
Мару
.
—
Маро
,
дете
,
зашто
тако
радиш
?
—
рече
јој
Томка
једнога
дана
.
—
А
шта
ти
ја
радим
?
—
Ти
,
дете
,
нерадиш
ништа
,
као
да
ово
није
твоја
кућа
?
—
Па
ви
нисте
ни
тражили
снаху
,
која
ће
да
ради
и
да
воли
вашу
кућу
:
Ви
сте
,
по
што
,
по
то
хтели
мене
и
ако
ја
нисам
хтела
вас
,
те
да
вам
донесем
велико
имаће
Живана
Ђурића
.
Ви
нисте
тражили
снаху
,
него
имаће
;
и
сад
треба
да
чекате
,
док
вам
ја
то
имаће
донесем
,
а
од
мене
не
треба
да
тражите
рад
и
послушност
,
јер
ја
,
нити
хоћу
да
радим
,
нити
хоћу
да
слушам
у
кући
,
коју
мрзим
.
—
Аох
!
...
Шта
нам
даде
бог
!
?
узвикну
боно
Томка
.
—
Оно
,
што
сте
и
тражили
—
рече
радосно
Мара
.
-—
Маро
,
дете
,
немој
тако
!
Зар
се
не
бојиш
казне
божје
?
—
Ја-се
не
бојим
,
јер
сам
највећом
кажњена
!
Сад
оћу
само
да
се
светим
онима
,
који
су
ме
унесрећили
;
који
су
ми
убили
срећу
и
будућност
.
Ја
сам
пропала
,
за
то
ћу
се
у
будуће
старати
,
да
пропадну
они
,
који
су
мене
упропастили
.
—
Па
зар
баш
тако
,
Маро
?
—
Тако
,
!
...
И
никако
другаче
.
Ви
сте
тако
хтели
,
тако
и
нека
вам
буде
.
—
О
тешко
нама
!
Шта
дочекасмо
под
старост
!
—
То
још
није
ништа
!
Ви
сте
заслужили
још
горе
,
па
се
горем
и
надајте
.
—
Право
имаш
...
кад
је
наш
Крстивоје
мама
,
па
то
трпи
!
—
Па
ти
би
,
као
хтела
да
се
он
са
мном
туче
и
да
ме
батинама
гони
да
радим
.
Може
и
то
,
бар
ћу
се
онда
курталисати
овога
несретнога
живота
.
Овакав
говор
водио
се
чешће
између
снахе
и
свекрве
у
кући
Миловановића
.
Тако
то
увек
бива
,
где
сила
влада
.
Тако
то
увек
бива
,
кад
се
не
мисли
на
будућност
деце
своје
,
а
тако
ће
увек
бивати
,
до
год
новац
родитеље
руководи
да
жене
и
удају
децу
своју
.
Седам
недеља
после
Марине
свадбе
сасвим
случајно
прошао
је
Јова
улицом
поред
куће
Миловановића
.
Њега
је
Мара
испод
ораха
,
код
којим
је
посведневно
седела
,
спазила
и
изађе
преда
њ
на
вратнице
.
Јова
хтеде
проћи
да
јој
се
не
јави
,
али
му
Мара
недаде
.
—
Еј
,
момче
!
—
викну
га
Мара
.
—
Чујем
!
ако
мене
зовеш
—
рече
Јова
.
—
Тебе
зовем
,
Јово
,
тебе
!
—
Па
шта
ћеш
ти
са
мном
?
—
Шта
си
се
,
болан
,
поасио
,
па
хтеде
проћи
да
ми
се
и
не
јавиш
?
—
А
шта
имам
да
се
јављам
туђим
женама
,
па
још
,
тако
рећи
јучерањој
млади
.
—
Зар
је
,
Јово
,
тако
била
велика
љубав
према
мени
,
да
данас
нећеш
чак
ни
бога
да
ми
назовеш
?
—
Ја
већ
поодавна
не
називам
бога
никоме
,
и
то
од
онога
дана
,
кад
ме
је
пуна
кеса
твога
бабе
и
свекра
уапсила
,
те
сам
ни
крив
ни
дужан
одлежао
месец
ипо
дана
,
јер
је
и
бог
исто
тако
неправедан
,
као
и
људи
.
А
ја
те
и
сада
волим
...
више
можда
,
него
ли
пре
.
—
Говориш
ли
,
Јово
,
истину
?
—
Као
и
свагда
,
Маро
!
—
И
баш
ме
волиш
?
—
И
сувише
!
—
Е
,
а
били
све
учинио
,
што
бих
те
молила
?
—
Упита
Мара
смешећи
се
.
—
Бих
,
вала
,
па
ако
хоћеш
да
се
и
са
самим
Богом
тучем
,
јер
ми
је
и
он
крив
.
—
Али
баш
све
!
...
—
Све
,
Маро
!
Ево
,
реци
да
се
убијем
,
и
то
ћу
те
послушати
,
јер
ми
и
иначе
живот
више
није
ни
зашта
!
—
На
ипак
ти
си
срећнији
од
мене
.
А
ја
бих
баш
желела
,
да
и
ти
трпиш
исто
оно
,
што
и
ја
!
...
—
Теби
за
љубав
трпићу
све
!
—
рече
Јова
.
—
Па
добро
,
Јово
—
ја
ти
заповедам
да
се
ожениш
!
.
.
—
Шта
ти
то
велиш
,
Маро
?
—
Велим
,
да
се
ожениш
!
—
Ти
,
Маро
,
тераш
спрдњу
...
ја
се
нећу
никад
женити
.
—
Па
јел
’
ти
сад
рече
,
да
ћеш
ме
послушати
у
свему
?
—
Јесте
,
Маро
?
—
Па
,
кад
јесте
,
онда
да
се
ожениш
.
--
А
с
којом
девојком
,
Маро
!
—
Скојом
ти
хоћеш
!
—
Ону
,
коју
сам
ја
хтео
узео
је
други
,
а
друге
девојке
немогу
.
—
Ако
ме
волиш
ти
мораш
узети
коју
било
.
—
А
зашто
то
,
Маро
.
—
Зато
,
што
ја
тако
хоћу
.
Хоћу
да
и
ти
будеш
тако
срећан
,
као
и
ја
.
—
Па
зар
си
ти
сада
срећна
?
—
Нисам
,
бога
ми
ни
ја
,
нити
бих
био
ти
са
женидбом
.
—
Ја
знам
,
да
ниси
срећан
,
али
ниси
ни
несрећан
као
ја
.
Хоћу
дакле
,
да
си
у
том
раван
са
мном
.
—
Кад
ти
то
хоћеш
—
послушаћу
те
,
Маро
,
учинићу
што
желиш
...
оженићу
се
.
—
Добро
,
Јово
,
хвала
ти
.
Гледај
да
ме
што
пре
позовеш
у
сватове
,
а
сад
иди
срећан
ти
пут
!
—
Испунићу
ти
жељу
,
Маро
...
.
Али
,
гле
хтедох
заборавити
да
ти
захвалим
за
оних
15
дуката
,
што
си
ми
послала
по
Вуји
у
затвору
.
—
Батали
то
.
Но
добро
,
што
си
ме
потсетио
,
јер
бих
заборавила
,
да
ти
и
сад
дам
за
свадбу
.
Ево
ти
двадесет
и
пет
дуката
у
злату
у
овом
марамчету
.
Те
су
ми
паре
дали
родитељи
,
а
и
свекар
,
да
ме
с
њима
одобровоље
.
Мени
не
требају
;
а
баш
и
кад
би
ми
требале
,
ја
бих
ти
их
морала
дати
,
јер
ти
немаш
,
а
ја
те
терам
да
се
за
моју
љубав
жениш
.
—
Остави
ти
,
Маро
,
те
паре
.
Имам
ја
пара
,
па
нисам
ни
оне
потрошио
,
што
си
ми
по
Вуји
послала
.
—
Немој
ми
ништа
говорити
!
—
одману
Мара
—
Чини
оно
што
ти
кажем
па
мир
!
...
—
Рекао
си
да
ћеш
ме
слушати
,
па
,
ето
,
већ
ме
не
слушаш
.
—
Добро
,
Маро
,
слушаћу
те
.
Дај
ми
паре
!
А
сад
с
богом
!
—
Срећан
ти
пут
!
У
недељу
,
по
Митрову-дне
,
била
је
Јовина
свадба
.
Он
је
узео
Перунику
Гвозденову
из
Пиромана
.
На
Јовиној
свадби
био
је
и
Крстивоје
с
Маром
.
Крстивоје
истина
није
хтео
да
иде
,
али
кад
му
је
Мара
казала
:
—
На
Јовину
и
Анђину
свадбу
треба
да
идемо
,
јер
су
нам
они
мили
и
драги
!
И
Крстивоје
је
послушао
.
На
свадби
својој
,
Мара
је
била
тужна
и
нерасположена
,
а
на
Јовиној
веома
весела
и
расположена
.
Слабо
је
коју
игру
пропустила
,
а
да
је
није
играла
.
Ово
Марино
расположење
и
ова
веселост
,
ником
није
чудновата
изгледала
,
јер
је
сваком
била
позната
несрећна
свадба
и
удадба
Марина
.
У
колико
је
сва
околина
мрзела
Живана
и
Јакова
због
њиховог
зеленашлука
и
кајишарлука
,
у
толико
је
опет
свак
волео
Мару
.
Свак
је
жалио
Мару
због
њене
несрећне
удаје
јер
је
она
била
добра
девојка
,
коју
су
упропастили
њени
родитељи
с
Јаковом
и
Томком
.
Мару
су
волели
поред
њене
доброте
још
и
зато
,
што
је
она
хтела
да
пође
за
Јову
,
кога
су
сви
волели
,
као
добра
и
честита
младића
.
Крстивоје
био
је
такође
добар
,
али
га
сељаци
нису
жалили
за
то
,
што
се
,
као
мушкарац
,
није
одупро
својим
родитељима
,
него
је
,
као
мама
пристао
да
се
венча
с
оном
,
коју
не
воли
и
која
га
не
воли
.
Кад
је
Крстивоје
с
Маром
пошао
кући
,
Јова
их
је
испратио
.
Праштајући
се
с
Јовом
,
Мара
му
рече
:
„
Сад
сам
задовољна
,
а
и
право
је
,
да
у
свему
будемо
једнаки
,
те
да
једно
другоме
не
би
имали
шта
пребацивати
.
Љуби
и
грли
своју
Перунику
,
као
што
ја
љубим
мога
Крстивоја
и
буди
сретан
,
као
што
сам
ја
...
Ово
беше
иронија
,
иронија
грозна
и
за
њу
и
за
њега
.
У
недељу
,
у
очи
Божићних
поклада
,
била
је
свадба
Анђина
.
Она
је
пошла
за
Цветка
Вилимановог
из
Љубинића
.
За
честита
момка
и
из
честите
куће
.
И
на
Анђиној
свадби
,
била
је
Мара
с
Крстивојем
—
расположена
,
као
и
на
Јовиној
.
Врло
је
често
разговарала
с
Анђом
.
Казивала
јој
живот
с
Крстивојем
до
најмањих
ситница
.
—
Ми
смо
најнесрећнији
на
свету
,
а
томе
је
крив
Крстивоје
,
што
је
послушао
Јакова
и
Томку
,
који
би
,
као
и
мој
Живан
продали
и
самога
бога
за
паре
.
Ја
ти
Анђо
желим
,
да
будеш
срећна
,
а
и
право
је
да
ти
и
Јова
будете
сретни
,
а
и
доста
је
што
смо
нас
,
двоје
несрећни
—
рече
Мара
.
—
Мара
има
право
—
рече
Крстивоје
,
који
