„Но
то
је
већ
страст
“
,
вели
попа
.
„
Па
шта
би
радио
с
толиким
новцима
?
“
пита
попа
.
„
Би
л
’
држао
сто
коња
,
ваздан
каруца
,
и
како
би
живео
?
“
Решпект
каже
да
ни
онда
не
би
Бог
зна
како
живео
,
али
знао
би
све
те
новце
употребити
.
На
што
?
Сад
ће
му
Решпект
одговорити
.
На
сточићу
жижак
чкиљи
,
зрак
баца
на
бокал
,
попа
седи
на
ниској
столици
,
а
Решпект
на
дасци
,
па
најпре
понуди
попу
,
па
онда
се
сам
напије
,
и
почне
овако
приповедати
:
—
Ја
да
имам
двеста
милиона
форината
,
истерао
бих
Турке
из
Европе
.
Истерао
бих
их
још
много
јефтиније
,
али
само
хоћу
да
одговорим
на
питање
шта
бих
с
толиким
новцима
чинио
.
Прво
,
отишао
бих
у
Црну
Гору
,
па
бих
казао
владици
да
нисам
дошао
за
друго
но
да
правимо
Велику
Србију
,
Душаново
Царство
.
„
Ево
новаца
,
не
тражим
да
будем
владика
,
ни
кнез
,
ни
цар
,
но
само
да
ослободимо
,
па
ма
ја
ништа
не
био
.
“
Начинио
бих
у
Црној
Гори
један
велики
арсенал
,
доста
тополивница
,
и
фабрику
свег
оружја
.
Па
онда
начинио
бих
једну
војску
од
педесет
хиљада
људи
,
и
само
две
хиљаде
коњаника
,
осим
тобџија
.
Врбовао
бих
од
свију
страна
,
ма
откуд
ко
дошао
.
Даље
,
док
би
се
ту
оружје
правило
и
све
организовало
,
наручио
бих
у
Америци
једну
флоту
,
од
самих
„
флибустијера
“
,
па
бих
је
још
добровољцима
,
већ
увежбаним
,
напунио
,
и
ма
где
прам
Црне
Горе
искрцао
се
,
а
шат
би
од
Јадранског
Мора
штогод
помоћи
дошло
.
Осим
тих
организованих
по
свом
војеном
реду
,
скупио
бих
и
организовао
још
и
нередовну
војску
.
Од
ове
један
комад
,
са
припомоћу
нешто
регуларне
,
бацио
бих
на
Арнаутлук
,
а
други
на
Херцеговину
,
продро
бих
у
Босну
и
све
подигао
;
онда
би
се
и
Србија
морала
умешати
,
или
,
ако
не
би
хтела
,
онда
бих
послао
њима
кроз
Босну
преко
Дрине
нешто
војске
као
госте
или
фифоње
,
да
их
у
сватове
јуначке
позову
или
доведу
.
Наравно
,
најпре
бих
преметнуо
до
Дрине
све
низаме
редове
,
башибозуке
,
аге
и
спахије
,
који
би
још
и
сад
били
изметници
,
издајице
свог
рода
,
па
бих
гледао
да
што
пре
,
ма
шта
коштало
,
освојим
Сеницу
и
Нови
Пазар
,
а
Србија
с
половином
да
притекне
у
помоћ
овде
,
а
половином
код
Ниша
да
задржи
Турке
док
ми
овде
посао
свршимо
.
Двадесет
хиљада
задржао
бих
у
резерви
.
—
Али
шта
ће
на
то
Аустрија
казати
?
рећи
ће
попа
.
—
Онда
се
треба
тући
и
против
ма
какве
велесиле
.
Против
аустријског
фланкирања
,
наместио
бих
ту
резерву
косо
до
Уне
,
и
јаким
шанчевима
бих
се
поткрепио
где
треба
,
да
противустанем
и
одржим
се
,
а
шат
не
би
ни
Румуни
ни
Бугари
мировали
,
или
бар
им
мировати
не
бих
дао
.
Негда
шака
Нормана
освојили
су
Апулију
,
Америка
Шпањолска
ослободила
се
у
битци
код
Ајасиско
са
пет
хиљада
против
много
веће
силе
,
па
Швајцари
су
то
исто
показали
код
Семпаха
и
других
места
;
па
и
код
нас
,
кад
се
већ
од
толико
времена
пева
:
„
Три
смо
на
једнога
“
,
пробајмо
са
„
једним
на
тројицу
“
.
Тако
се
граде
и
одржавају
отаџбине
!
Ако
то
није
,
онда
треба
жице
на
гуслама
покидати
,
и
све
песме
у
море
бацити
.
Дође
ли
Русија
,
нека
је
,
неће
она
сама
бити
ту
;
доћи
ће
и
друге
велесиле
,
па
ће
се
помешати
,
па
и
то
је
за
време
.
Па
кад
се
једаред
све
поремети
,
оно
старо
турско
опстати
не
може
.
Даље
нећу
да
говорим
,
премда
бих
могао
још
којешта
додати
.
Ја
знам
да
ће
ко
казати
:
то
су
сањарије
,
фантазије
.
Па
нека
!
Само
сам
хтео
то
рећи
да
бих
знао
и
милионе
трошити
а
да
на
себе
не
потрошим
.
—
Но
то
је
баш
фантазија
,
рече
крстећи
се
попа
,
па
се
диви
,
тек
што
не
каже
:
„
Буди
Бог
с
нама
“
.
Па
се
крсти
,
главом
маше
,
откуд
у
робијашу
такве
мисли
.
До
душе
мисли
су
криминалне
,
али
и
Решпект
је
у
криминалу
.
Попа
би
још
мало
дуже
остао
,
али
га
Решпект
мало
збунио
не
оним
што
би
против
Турске
,
но
због
тога
што
је
и
Аустрију
умешао
.
Како
би
фланкираном
положају
Аустрије
на
пут
стао
,
и
какву
би
он
чекао
помоћ
са
Јадранског
Мора
?
Није
ли
он
на
Бокеље
мислио
?
Страшно
!
Он
је
војени
патер
,
могли
би
му
пребацити
да
је
слушао
велеиздајничке
речи
,
те
би
могао
и
под
одговор
доћи
.
Може
ко
чути
,
прислушкивати
.
Зато
,
као
форме
и
коректности
ради
,
малко
као
пребаци
Решпекту
што
тако
слободно
говори
,
и
да
се
чува
пред
другим
тако
што
говорити
.
То
му
као
савет
да
.
Опрости
се
и
оде
.
Ма
да
му
је
казао
да
је
фантазија
,
кад
је
попа
кући
дошао
,
легне
,
па
сам
у
себи
мисли
.
Вражји
човек
!
Нешто
може
имати
и
право
,
само
не
сме
се
тако
што
ни
говорити
,
јер
Метерних
не
само
за
такав
говор
,
већ
и
за
такве
мисли
затвара
.
А
онда
је
Метерних
владао
,
и
ужасна
бечка
полиција
,
„
црни
кабинет
“
,
а
шпицлова
свуд
доста
.
Тако
Решпект
проводи
време
,
а
доброта
Аничина
и
човечанство
тамничара
стање
му
олакшава
.
XX
.
Настала
је
година
1848
.
Фебруарски
банкети
срушише
у
Паризу
орлеанску
династију
.
Потресе
се
цела
Француска
,
за
њом
Италија
;
дође
ред
на
Аустрију
.
Само
у
Турској
,
у
том
европском
„
Цинзибару
“
,
за
чудо
и
приповест
,
мир
и
тишина
влада
.
Цела
Немачка
сплетена
,
збуњена
.
Русија
као
укочена
гледа
на
Француску
шта
ће
онде
бити
,
и
мисли
се
:
ратос
и
Турске
и
Цариграда
!
Само
је
Блистателна
Порта
своју
Јанусову
капију
затворила
,
канда
је
вечити
мир
настао
.
Нико
се
не
миче
за
тужну
рају
,
нити
Србија
,
нити
посестрима
Банија
,
а
Мује
комотно
тутунишу
:
„
Алах
ил
алах
!
Ђаури
нек
се
међу
собом
кољу
!
“
У
Бечу
истерају
Метерниха
,
у
Пожуну
Кошут
жари
,
у
Загребу
и
Карловцима
саборишу
;
граја
,
жагор
свуд
,
док
не
дође
Револуција
,
или
,
мало
мекше
да
рекнемо
,
покрет
.
Србљи
траже
војводину
.
Већ
се
зато
и
покољу
.
Дођу
у
помоћ
из
Србије
.
Мађари
од
којекуд
своје
регименте
кући
довлаче
,
приправљају
се
за
одбрану
и
нападај
.
Свуд
је
пламен
букнуо
.
У
тој
великој
промени
,
настане
и
код
Решпекта
промена
.
Глучак
тамничар
буде
премештен
у
О
.
за
тамничара
,
на
много
већу
и
бољу
штацију
.
Нов
тамничар
дође
,
а
Глучак
са
породицом
оде
.
Било
је
ту
плача
од
Анице
и
породице
.
И
Решпекта
канда
је
гром
у
прса
ударио
;
зна
да
никада
више
таквог
тамничара
неће
имати
.
Али
шта
ће
?
Мора
се
судбини
покорити
.
Сама
Аница
и
Решпект
остану
.
И
попу
преместе
у
Италију
.
Нов
тамничар
је
строг
;
држи
се
строго
прописа
,
и
већ
Решпект
нема
оно
што
је
имао
.
Како
је
чуо
да
нов
долази
,
предао
је
Глучку
све
излишне
ствари
,
и
сад
је
у
казамату
само
Решпект
,
даске
,
слама
,
ћебе
,
јашкреби
и
пацови
.
Шта
више
добио
је
и
коморате
,
чему
се
Решпект
ни
најмање
не
радује
.
Покрет
је
потресао
и
самога
тамничара
.
Већ
се
којегде
туку
.
У
Галицији
лежи
регимента
„
Виљем
“
-
хусари
.
Узбуни
се
регимента
,
хоће
кући
у
Угарску
.
Обрштар
и
остали
штабни
официри
држе
је
у
запти
,
али
ништа
не
помаже
.
У
тешким
околностима
ритмајстор
Сонтаг
изведе
регименту
из
Галиције
и
доведе
кући
у
Угарску
.
То
је
свуд
страшно
брујало
,
и
глас
је
допро
и
у
Решпектов
казамат
,
јер
недалеко
одовуд
промарширали
су
.
Тај
глас
узбуди
чуство
слободе
у
Решпекту
.
Неће
више
да
буде
роб
,
хоће
да
се
ослободи
.
Неколико
дана
премишља
како
би
то
произвео
.
Коморату
ком
налако
поверити
се
,
зло
,
али
сам
по
себи
и
са
собом
не
може
ништа
.
Решпект
је
имао
скривених
новаца
.
Једном
се
,
коме
том
,
мора
поверити
.
Један
му
се
наклоним
показао
одмах
у
почетку
.
Има
човек
код
куће
породицу
,
за
њом
тужи
како
се
она
рани
,
и
проклиње
живот
свој
.
Решпект
види
да
искрено
говори
,
а
није
имао
никаква
узрока
лисичити
.
Тај
је
имао
у
месту
земљака
,
с
ким
се
каткад
уз
пут
сусрео
и
по
реч
две
прословио
.
Каже
му
Решпект
:
кад
би
му
на
руку
ишао
,
он
би
га
помогао
,
па
и
његову
породицу
,
па
му
већ
пре
тога
неколико
пута
понешто
новаца
дао
.
Коморат
на
то
пристане
.
Решпект
није
имао
никад
присна
,
интимна
комората
,
па
је
могао
лако
накаљати
.
Сад
већ
што
му
драго
:
ако
овако
не
иде
,
он
ће
пре
или
после
ма
како
ослободити
се
.
Решпект
и
његов
колега
испод
руке
купе
прње
од
старих
хаљина
.
То
после
Решпект
склапа
,
крпи
,
да
изиђу
какве
просјачке
хаљине
.
Стече
и
стару
капу
,
и
подеране
ципеле
.
Осим
тога
,
тај
колега
,
по
упутству
Решпектовом
,
добије
из
потаје
преко
поменутог
свог
земљака
,
а
овај
опет
од
Анице
,
мало
боље
хаљине
:
један
капут
,
панталоне
,
напршњак
,
ципеле
и
капу
.
То
је
трајало
месец
дана
док
је
Решпект
све
то
парче
по
парче
добио
.
И
то
је
много
муке
стало
.
То
је
ишло
по
теснацима
,
по
телеграфу
мига
,
испод
гуњца
,
и
свакако
,
све
у
највећој
опасности
,
јер
у
сваком
тренутку
могла
се
ствар
приметити
.
Добио
је
Решпект
и
један
нож
,
и
парчета
од
гвожђа
.
Решпект
,
кад
има
времена
дању
,
крпи
,
склапа
старе
хаљине
,
а
ноћу
тестерише
окове
у
саставку
,
где
је
најтање
,
и
што
се
може
сакрити
.
Један
дан
изићи
ће
сви
робови
на
велики
посао
.
Сад
је
време
ту
за
Решпекта
.
Договори
се
са
коморатом
:
Решпект
ће
се
обући
кад
се
казамати
отворе
најпре
у
просјачке
хаљине
,
а
под
гуњцем
робијашким
,
у
једној
марами
,
завезаној
гужви
,
понети
боље
хаљине
.
Отварају
се
казамати
,
излазе
робови
.
Тамничар
иде
од
врата
до
врата
па
отвара
,
и
зове
их
напоље
,
па
онда
опет
даље
.
Робова
доста
,
а
само
два
солдата
стража
.
Скупе
се
да
их
тамничар
поброји
.
Сад
се
мигоље
као
чикови
.
Решпект
разгледа
на
три
корака
од
њега
један
теснац
кланац
,
али
ту
је
баш
стража
.
Решпект
гледи
на
комората
,
а
коморат
на
њега
:
ту
је
одсудан
тренутак
.
Тамничар
виче
где
како
треба
да
се
ради
,
и
она
стража
од
теснаца
приближи
се
клупчету
.
Један
тренутак
нико
не
пази
.
Решпект
опет
приближава
се
кланцу
.
Сад
коморат
громким
гласом
још
запита
тамничара
одакле
ће
почети
посао
.
Сви
сад
гледају
на
уста
тамничару
.
Решпект
завије
у
кланац
,
у
тренутку
разломи
у
саставку
већ
до
најтање
претестерисане
окове
,
скине
и
баци
са
себе
гуњац
и
робијашке
чакшире
,
под
руком
гужва
хаљина
,
па
јури
даље
,
на
поље
,
преко
јаруга
и
потока
,
баш
онуда
куда
се
обично
слабо
иде
.
Коморат
двапут
затракује
тамничара
питањем
,
да
се
овај
ражљути
и
на
све
заборави
.
Кад
су
се
раштркали
,
баци
око
тамничар
на
све
стране
не
види
Решпекта
.
Повиче
,
скупи
их
опет
:
нема
Решпекта
.
Пита
куд
се
део
:
нико
не
зна
.
Сад
тражи
га
на
све
стране
,
даду
из
топа
пуцати
у
знак
да
је
роб
побегао
.
Нашли
су
у
кланцу
и
окове
и
робијашке
хаљине
.
Потера
иде
на
све
стране
,
али
Решпект
не
иде
обичним
путем
,
него
онуда
где
је
најтеже
,
и
куд
и
сама
потера
допрети
неће
.
Решпект
иде
сасвим
противним
путем
.
Дође
у
једну
шуму
,
ту
се
преобуче
у
боље
хаљине
,
новце
је
имао
пре
тога
на
телу
привезане
,
па
иде
даље
.
Још
није
било
онде
телеграфа
,
па
то
бегство
није
се
могло
на
све
стране
означити
,
и
тако
Решпект
сад
лево
,
сад
десно
,
пут
Пешти
узима
,
пити
га
ко
узнемирава
.
Комотно
дође
у
Пешту
.
Одене
се
,
па
прва
му
је
брига
била
да
дочека
Аницу
.
Аница
је
за
онај
мах
држала
кола
у
приправности
,
па
како
чује
топ
,
одмах
избегне
скупа
са
главним
пртљагом
,
а
ситније
ствари
остави
.
И
добро
је
чинила
што
се
за
времена
уклонила
,
јер
и
њу
тражише
да
је
на
одговор
ставе
.
Кочијаш
био
је
са
својом
породицом
њен
пријатељ
,
и
кад
се
вратио
,
ма
да
се
знало
и
видело
да
је
он
возио
,
тим
опет
нису
ништа
докучили
,
јер
се
њега
роб
не
тиче
:
по
њему
може
бегати
куд
хоће
.
У
првом
селу
,
сасвим
у
противном
правцу
,
оставио
је
,
и
тако
се
и
ту
изгуби
траг
.
Дође
и
Аница
.
Кад
је
опет
види
као
слободан
човек
,
сузе
рони
од
радости
.
Није
шала
толико
у
ропству
провести
,
најпре
дванаест
па
онда
три
године
у
ропству
провести
,
петнаест
година
најлепше
младости
!
И
још
га
то
није
срушило
!
Решпект
је
дао
још
у
тамници
коморату
за
услугу
у
напред
педесет
форината
,
и
толико
је
његовој
породици
послао
.
XXИ
.
Решпект
сад
већ
слободан
човек
,
тражи
себи
стан
где
ће
седети
док
не
окрене
на
лево
или
десно
.
Али
дуго
и
не
може
чекати
,
јер
без
занимања
не
може
бити
:
новац
ће
размазати
што
га
Аница
има
а
и
онако
,
може
ко
на
њега
натрапати
.
Иде
сам
па
тражи
.
У
мађарском
сокаку
куд
пролази
,
има
таблица
на
капијама
где
се
стан
издаје
.
Но
у
овом
сокаку
јако
је
заступљен
demi-monde
,
женске
беспослене
,
а
сироте
.
Хајде
да
види
:
неће
ни
онако
дуго
ту
седети
.
Уђе
у
једну
кућу
где
види
таблу
,
и
пита
ко
издаје
квартир
.
Дочека
га
једна
старија
госпођа
и
уведе
га
у
собу
;
каже
му
да
има
још
једну
собу
за
издавање
,
и
то
за
нежењеног
или
за
удовца
,
па
отвори
врата
.
Онда
на
прозору
гледа
једна
бледа
женска
,
устане
,
поклони
се
и
мери
Решпекта
од
пете
до
главе
.
То
је
Емилија
и
њена
мати
.
Решпекту
паде
у
очи
мати
:
чини
му
се
канда
је
познаје
.
Каже
да
му
се
соба
допада
и
уједно
пита
коме
се
има
пријавити
.
Госпођа
не
таји
своје
име
,
каже
му
да
је
Катарина
Огњанова
,
а
фрајла
њена
кћи
.
Решпект
није
се
преварио
,
у
детињству
још
ужљебио
му
се
лик
Катарине
,
јер
њено
лице
доиста
је
маркирано
било
:
ко
га
једанпут
видео
,
није
га
више
заборавио
.
Решпект
пријави
се
под
трећим
именом
:
није
ни
Решпект
,
ни
Огњан
,
неће
да
се
да
познати
.
Има
за
то
довољна
разлога
.
Катарина
не
таји
своје
име
.
Она
је
опет
пропала
,
па
у
том
паду
држи
да
јој
то
штогод
помоћи
може
ако
прстом
показати
може
на
своју
бољу
родбину
.
Са
своје
кривице
пропалице
увек
тако
раде
.
Решпект
неће
да
јој
се
јави
,
јер
рад
је
дознати
како
су
оне
до
тога
дошле
,
и
дознаће
шта
је
са
целом
породицом
.
Она
га
неће
познати
,
јер
од
детињства
га
није
видела
,
па
какво
је
од
тог
доба
преображење
код
Решпекта
!
Решпект
се
одмах
досети
и
реши
шта
ће
чинити
.
Каже
им
да
ће
он
узети
једну
собу
сам
за
себе
,
и
платиће
што
год
ишту
у
напред
месечно
,
само
да
му
даду
кључ
од
капије
и
особен
улазак
у
његову
собу
,
а
он
ће
бити
миран
кирајџија
.
Слабо
је
и
ноћу
код
куће
,
а
дању
још
мање
.
Погоди
се
,
и
први
месец
исплати
.
Нађе
у
петом
сокаку
још
једну
собу
,
и
ту
се
настани
;
Аници
пак
приповедао
је
на
кога
је
наишао
.
Аници
се
најпре
то
није
допало
,
али
је
Решпект
умирио
.
Када
је
Решпект
у
будимским
казаматима
чамио
,
Аница
у
свом
дешперату
дође
и
код
Катарине
,
онда
кад
је
почела
свилу
мотати
и
кад
јој
се
прилично
водило
,
не
би
ли
се
и
она
смиловала
на
Решпекта
и
штогод
му
послала
,
да
му
у
нечем
олакша
.
Катарина
је
нагрдила
Решпекта
,
казала
је
Аници
да
је
Решпект
за
вешала
рођен
,
и
камо
срећа
да
му
није
рода
познала
,
и
њој
рекне
да
јој
никад
не
долази
.
Шта
ће
њима
којекакви
робијашки
прапорци
и
кноте
о
које
она
не
би
ни
ципелу
обрисала
,
а
не
да
се
с
њом
дружи
!
То
је
Аници
тешко
пало
,
и
остало
јој
у
живом
спомену
.
Тако
се
Решпект
с
нешто
пртљага
онамо
досели
.
Решпект
је
долазио
сваки
трећи
дан
.
Чуде
се
што
га
сваки
дан
нема
,
но
он
им
да
на
знање
да
и
у
Будиму
има
посла
,
и
каткад
онде
остати
мора
.
Решпект
их
по
мало
искушава
.
Све
се
боље
и
боље
упознају
,
и
постану
поверљиви
једно
другом
.
Он
да
каткад
и
ужину
о
свом
трошку
правити
,
на
што
је
Катарина
готова
,
и
одмах
прави
питу
са
сиром
,
од
које
је
она
велика
љубитељка
,
а
и
знаде
је
направити
баш
као
што
ваља
.
Решпект
је
тако
у
средини
између
тридесет
и
четрдесет
година
,
истина
намрштен
,
али
ипак
још
угледан
,
чист
човек
;
а
војничко
га
држање
узвишује
.
Емилија
служи
,
и
кад
питу
метне
на
сто
,
баци
умиљато
поглед
на
Решпекта
,
уста
упија
:
и
онако
су
мала
,
прави
их
још
мања
.
Бог
зна
,
мисли
се
,
каква
срећа
још
може
испасти
са
тим
пасажером
!
Па
каква
је
Емилија
сад
,
а
каква
је
негда
била
!
Бледа
,
упаднута
лица
,
још
је
нешто
очи
диче
.
Није
ружна
,
али
тако
изгледа
као
кад
цвет
мраз
уштине
;
свежина
отишла
је
.
Није
ни
чудо
,
ово
је
већ
њен
трећи
преображај
,
и
све
на
ниже
;
негда
она
лепа
,
дична
Емилија
,
сликарски
узор
,
сад
јој
ни
кокетовање
већ
добро
не
стоји
.
Кад
улицом
пролази
,
слабо
ко
на
њих
и
гледи
,
више
она
на
њих
гледи
,
која
негда
пролазећи
као
у
хајки
наметљивих
удворача
није
смела
око
к
небу
дигнути
.
Решпект
једнако
завађа
да
му
о
њиховој
прошлости
и
о
родбеним
одношајима
приповедају
.
И
оне
му
радо
приповедају
.
Несрећни
људи
радо
приповедају
из
свог
живота
,
само
кад
их
ко
радо
слуша
.
И
тако
сад
мати
,
сад
кћи
,
приповедају
му
,
али
мати
понајвише
.
Језгро
њихове
приповетке
о
прошлости
ово
је
:
Најпре
мати
опише
њену
удадбу
;
како
је
ту
почетак
њене
несреће
;
да
је
могла
за
много
бољег
поћи
него
што
је
њен
муж
;
да
је
исти
био
лењ
,
расипач
,
пијанац
,
тако
да
га
је
морала
једанпут
у
лудницу
дати
,
и
да
је
сад
код
кћери
,
и
од
њене
милости
живи
.
Каже
даље
како
му
сва
родбина
не
ваља
:
један
између
њих
велики
господин
,
обогатио
се
,
и
узео
„
машамоду
“
,
која
није
ни
слушкиња
према
њој
;
како
је
опет
имала
другог
девера
,
неког
Игњу
Решпекта
,
неку
луду
,
који
се
на
послетку
пропио
и
умро
,
и
после
себе
оставио
сина
правог
обешењака
,
који
је
због
велике
крађе
дванаест
година
робовао
,
и
сад
му
нема
ни
трага
ни
гласа
.
Без
сумње
,
мора
да
су
га
већ
гдегод
обесили
,
јер
тако
што
неваљало
није
нико
родио
;
па
онда
девер
,
чика
Јоса
,
није
хтео
помагати
,
и
морала
је
сама
својом
муком
четворо
деце
ранити
.
Даље
,
кад
се
већ
није
имало
куда
,
да
Емилију
код
грофице
Алмозинке
за
demoiselle
,
и
једну
кћер
уда
,
а
друга
је
у
лудници
,
и
ту
мора
својом
муком
издржавати
,
а
син
сиромах
умро
.
Емилији
је
добро
било
у
кући
грофице
,
шта
више
и
она
је
,
мати
,
оданде
велику
помоћ
добивала
.
Али
ту
је
била
опет
та
несрећа
што
је
Емилија
врло
лепа
,
па
грофица
постаде
љубоморљива
,
и
морала
је
Емилија
грофице
кућу
оставити
.
После
тога
нека
фрајла
Матилда
—
која
је
због
Решпектовог
сина
накаљала
да
је
морала
и
своје
име
због
тога
променити
,
и
од
тог
доба
прозвала
се
Ида
Херцдијамант
,
и
која
је
Емилију
грофу
препоручила
узела
је
Емилију
покрај
себе
,
па
покрај
ње
и
мајку
,
и
с
њом
неко
време
путовале
,
и
добро
им
је
било
.
Али
после
тога
уда
се
за
једног
богатог
старог
господина
који
јој
је
све
писао
,
а
оне
сироте
остадоше
саме
без
мушке
главе
.
Па
бар
сирота
Емилија
да
добије
добру
партију
.
Сад
пак
остале
су
саме
,
без
помоћи
.
Чика
Јоса
,
њен
девер
,
умро
је
,
па
им
засад
није
ништа
оставио
,
но
морају
чекати
док
стрина
умре
.
Онда
ће
добити
леп
новац
.
И
ко
би
сад
Емилију
узео
,
не
би
се
кајао
.
Решпект
је
све
то
пажљиво
слушао
,
и
у
себи
забележио
,
па
онда
пита
где
је
та
фрајла
Матилда
удата
,
и
како
да
их
сад
не
помаже
.
На
то
мати
одговори
да
седи
у
варошици
Е
.
,
па
јој
је
писала
више
пута
,
но
одговора
да
није
добила
.
„
Е
бадава
,
вели
,
она
је
срећна
,
па
јој
није
до
туђе
бриге
.
“
На
све
је
заборавила
,
но
док
мало
новаца
добије
,
одмах
ће
онамо
ићи
,
и
нада
се
да
јој
неће
бити
за
бадава
,
јер
и
Матилда
је
њима
у
нечему
обвезана
.
Решпекту
је
то
доста
.
Каже
да
ће
им
дати
за
пут
новаца
да
иду
код
Матилде
,
ако
мисле
да
ће
се
што
онде
помоћи
.
Тај
предлог
прими
се
с
радошћу
.
Пита
их
Решпект
колико
им
треба
.
Они
прорачунају
,
и
он
им
изда
,
са
опоменом
да
одмах
сутра
иду
и
да
сав
стан
затворе
и
кључеве
понесу
,
а
он
ће
до
њиховог
повратка
у
Будиму
бити
.
Тако
и
би
;
оне
се
спреме
и
сутра
дан
оду
.
Решпект
је
све
то
Аници
испричао
,
и
сад
чека
њихов
повратак
.
Четврти
дан
врате
се
,
но
безуспешно
:
мати
бесни
као
фурија
,
Емилија
снуждена
.
Кад
су
дошли
до
Матилде
,
а
Матилда
се
у
лепом
двору
са
старцем
шета
,
а
покрај
ње
још
један
млади
двори
.
На
њој
сама
свила
:
ту
је
богаштина
.
Мати
трчи
Матилди
,
дигне
руке
да
је
загрли
и
пољуби
,
но
милостива
гђа
Матилда
отисне
је
од
себе
и
викне
:
„
Какав
је
то
безобразлук
,
мора
да
је
луда
!
“
Бадава
се
Катарина
јавља
,
показује
на
Емилију
.
Аја
!
Матилда
никог
не
познаје
.
Каже
да
их
никад
није
видела
,
и
да
се
одмах
чисте
.
Емилија
плаче
,
клекне
,
и
руке
дигне
горе
.
Нема
пардона
,
Матилда
их
не
познаје
.
Сад
ђипи
старац
и
млади
,
вичу
на
слуге
да
те
безобразнице
избаце
,
а
оне
несрећнице
дигну
се
и
формално
избегну
.
Тако
поступа
негдашња
„
Ида
Херцдијамант
“
.
Тако
се
жалосно
врате
.
Јадна
та
Катарина
,
још
се
није
опаметила
!
Матилда
је
тако
исто
и
с
њима
као
и
с
Решпектом
поступила
.
Од
добре
куће
произишла
,
но
лепа
,
размажена
,
родитељи
јој
наскоро
умру
,
васпитање
јој
било
истопрчено
господско
понашање
,
кокетовање
.
Није
још
знала
да
је
ко
љуби
,
већ
је
била
заљубљена
;
није
знала
да
ли
је
заљубљена
,
и
већ
јој
се
који
допада
.
Ту
после
Амор
,
Бахус
и
Марс
имали
су
своју
жетву
,
добру
бербу
.
Побегла
је
од
тутора
за
једним
официром
.
Ту
је
већ
и
она
у
сталежу
регименте
,
а
регименте
се
мењају
,
па
и
она
мења
гарнизон
.
Она
је
деградира
;
буде
проста
собарица
;
кокетује
с
Решпектом
;
похара
газду
;
буде
затворена
и
прође
кроз
моралне
шибе
;
унесрећи
Решпекта
;
буде
ослобођена
;
постаде
„
омнибус
“
,
светски
сензал
,
светска
подлога
;
баца
халов
на
невине
.
Продаје
као
рибу
на
вашару
,
а
риба
од
главе
смрди
,
па
и
њена
роба
буде
стрвинска
рана
за
животиње
које
од
тога
живе
.
У
греху
огрезнула
а
незајажена
,
својој
демонској
страсти
нове
жртве
доноси
,
и
у
гасећој
се
стидљивости
похотљиво
јој
око
сласти
налази
.
Емилију
је
с
матером
на
душу
узела
.
Награда
јој
од
грофа
није
изостала
.
И
то
још
није
било
доста
,
већ
је
Емилију
и
даље
вукла
,
и
гурнула
је
у
вртлог
највиших
зала
по
женску
.
Све
њено
стање
стечено
је
сузама
жртава
;
њена
корист
,
њено
уживање
,
другима
пропаст
.
И
та
Матилда
неће
да
позна
Емилију
и
њену
матер
!
Матилда
,
тај
комад
од
негдашње
лепоте
,
усрећила
је
једног
старца
,
који
у
својој
фриволности
да
се
зове
још
да
је
жив
,
да
му
је
већ
све
племенито
осећање
изглодано
,
спао
је
на
ђаконије
праве
Месалине
,
а
свој
род
,
своју
крв
је
изневерио
.
Искључио
је
свог
јединог
сина
из
наследства
;
сирочад
његовог
брата
пиште
,
а
он
је
све
својој
разбибризи
уписао
.
Кад
то
чу
Решпект
,
све
пламти
му
срце
;
обузме
га
страст
за
осветом
;
једва
се
држи
а
да
им
се
не
изда
.
Емилија
и
мати
немају
куд
,
нов
дешперат
их
спопадне
.
Баш
немају
откуд
да
живе
.
За
два
три
дана
забораве
и
на
нанесену
неправду
од
стране
Матилде
;
та
оне
су
већ
таквом
чему
привикнуте
.
Таква
женска
опет
као
Матилда
научена
је
на
такво
поступање
,
и
код
ње
није
шта
ново
такво
што
.
Не
једну
жртву
је
тако
оправила
.
Решпект
пре
времена
плати
и
други
месец
напред
,
само
да
имају
трошка
,
а
Емилија
узме
гитар
,
па
заборави
сву
невољу
,
и
Решпекту
свира
,
пева
.
Кад
пева
,
лице
јој
се
смеши
,
а
срце
тужно
,
и
на
оку
јој
можеш
читати
.
Формално
кокетује
,
а
Решпект
онда
гледи
на
страну
,
па
глади
бркове
.
Зове
Емилија
Решпекта
у
шетњу
,
у
позориште
;
он
неће
.
Чуди
се
Емилија
;
нити
зна
да
је
воли
,
нити
зна
да
је
не
воли
.
Види
Решпект
како
је
код
ње
и
матере
.
Долазе
девојке
и
уче
код
Емилије
гитар
и
играти
;
дођу
и
младићи
,
па
онде
пију
и
певају
.
Емилија
не
зна
још
како
са
Решпектом
стоји
;
мора
га
једаред
из
флегме
извући
.
Моли
га
да
се
с
њом
по
променади
шеће
;
ако
јој
то
учини
,
поклониће
му
и
душу
и
срце
.
Решпект
одбије
,
каже
да
је
више
сажаљује
него
да
би
љубави
тражио
.
Емилија
поражена
,
већ
види
да
је
одсвуд
сасвим
поражена
.
Но
и
Решпекту
већ
није
до
чекања
,
и
његова
судба
мора
се
решити
!
XXИИ
.
Већ
се
рат
започео
.
Србљи
се
у
велико
туку
.
Свуд
на
све
стране
гужва
.
Бан
Јелачић
,
Виндишгрец
,
већ
су
упали
.
Врбује
се
на
све
стране
,
особито
у
Пешти
.
Кошут
својом
речи
успаљује
сву
Мађарску
,
свуд
се
траже
борци
.
Решпект
не
може
оклевати
.
Не
зна
на
коју
ће
страну
.
Он
би
најволео
против
Турака
,
али
у
Турској
је
мир
;
Србија
у
миру
оргије
слави
.
Под
оним
барјаком
где
је
у
две
регименте
служио
неће
да
војује
.
На
против
,
готов
је
против
Метернихових
питомаца
крв
пролити
.
Ко
ће
замерити
то
патнику
,
петнаестогодишњем
робу
?
Имао
ли
право
или
неправо
,
патња
његова
заслужује
да
му
опростимо
.
Једне
ноћи
здраво
промишља
шта
ће
да
ради
.
Дође
код
„
Беле
Лађе
“
у
кафану
;
то
је
српска
кафана
.
Ту
се
шушка
,
један
другом
пришаптава
како
се
тамо
доле
туку
.
На
сваком
лицу
види
се
радост
кад
чује
да
се
Србин
држи
.
Само
један
Србин
из
Србије
на
једном
месту
сам
озбиљно
седи
,
пуши
и
пије
кафу
.
Фес
му
је
на
глави
,
на
њему
антерија
и
шалваре
.
Решпект
није
волео
те
људе
који
шушкају
,
већ
који
су
озбиљни
.
Види
Србијанца
,
приђе
његовом
столу
и
седне
до
њега
.
Овај
га
погледи
и
измери
.
Решпект
поздрави
га
,
и
после
обичног
увода
;
„
Како
сте
и
откуда
сте
?
“
,
одмах
се
познаше
ко
је
какве
боје
.
Србијанац
је
био
Вучићевац
који
се
није
слагао
с
тиме
што
Книћанин
против
Мађара
са
својим
Србима
војује
,
а
не
против
„
Шваба
“
;
али
ипак
био
је
резервират
,
јер
не
зна
шта
Решпект
мисли
,
и
не
да
се
сасвим
за
реч
ухватити
.
Тако
Решпект
,
да
дозна
како
у
Турској
ствари
стоје
,
запита
га
:
—
А
како
је
у
Турској
?
Зар
онде
се
нико
не
миче
да
ослободи
рају
?
—
Онде
је
мир
,
—
у
Турској
је
све
красно
.
—
А
зар
неће
Србија
што
започети
?
Шта
је
тамо
код
вас
?
—
Све
мирно
:
нама
,
фала
Богу
,
ништа
не
фали
;
ми
имамо
устав
.
—
А
кад
ће
се
код
вас
започети
?
Зар
се
ваљда
бојите
Русије
?
Та
Николај
има
са
собом
доста
посла
,
вреба
Француску
,
а
ви
бисте
лепо
могли
почети
.
Видите
,
Аустрија
не
може
вам
шкодити
,
има
са
собом
посла
.
Па
шта
већ
чекате
?
—
Знаш
,
бре
,
ја
не
знам
политике
,
ја
сам
овде
трговац
.
Ја
овде
имам
посла
са
„
Молошем
“
и
„
Гудом
“
,
а
кад
дођем
кући
,
ја
идем
код
капетан
Мише
у
Влашку
,
па
ако
ми
треба
новаца
,
ја
тргујем
,
а
не
знам
за
буне
.
Код
нас
буне
нема
,
него
код
вас
.
Ено
Книћанина
,
па
иди
помози
овде
себи
,
а
за
Турску
се
не
брини
.
—
А
шта
се
чује
тамо
,
ко
предводи
војску
?
—
Книћанин
и
патријарх
.
Книћанин
је
други
,
а
патријарх
први
.
—
Дакле
ко
је
први
командирендер
тамо
?
—
Патријарх
.
—
Азебата
,
ја
сам
хусар
био
,
ја
нећу
да
ми
калуђер
командира
.
И
мог
прадеду
и
све
моје
земљаке
довео
је
калуђер
,
па
ћемо
се
овде
појести
,
него
ако
хоће
патријарх
да
нас
води
у
Турску
да
наше
старе
земље
опет
задобијемо
,
онда
ћу
ићи
за
њим
,
овако
не
.
Зар
још
и
ово
мало
овде
да
утаманимо
?
Него
,
ако
хоћеш
,
преко
да
идемо
.
—
Јок
!
Не
да
Стамбол
,
ни
Решид
паша
!
Решпект
је
сад
начисто
дошао
.
Још
три
дана
,
па
ће
се
врбовати
за
простог
хусара
—
баш
је
сад
једна
нова
регимента
у
формацији
—
но
најпре
мора
своје
ствари
уредити
.
Договори
се
са
Аницом
,
и
она
је
на
све
приправна
.
Новаца
има
да
може
и
две
године
живети
.
И
оних
дванаест
дуката
су
у
ње
што
је
Решпект
у
логору
добио
.
Аница
зна
да
ће
се
врбовати
;
где
буде
регимента
,
ту
ће
и
она
бити
.
Све
је
већ
приправно
.
Један
дан
Решпект
јави
Катарини
да
ће
одлазити
,
и
већ
пакује
,
па
пртљаг
однесу
.
Већ
да
се
опрости
.
И
мати
и
Емилија
жале
.
Кад
дође
тренутак
опроштаја
,
он
их
замоли
да
седну
,
што
оне
и
учине
,
и
сад
стане
овако
говорити
:
—
Кога
овде
пред
собом
видите
,
то
је
Васа
Решпект
.
Јест
,
ја
сам
Васа
Решпект
.
Чуо
сам
све
грдње
,
али
све
вам
праштам
;
него
ви
сте
,
мати
,
криви
свој
несрећи
целе
породице
.
Није
вама
нико
крив
него
сами
ви
;
ви
окаљасте
вашу
душу
.
Место
да
вам
се
осветим
за
грдње
,
дајем
вам
ево
мало
новаца
да
можете
мало
животарити
,
и
радите
и
патите
се
као
што
се
ја
патим
.
А
исповедам
пред
Богом
и
пред
вама
да
сам
невин
,
но
та
Матилда
,
што
је
вама
скрхала
врат
,
скрхала
је
и
мени
.
Ја
идем
сад
у
рат
,
и
ако
се
вратим
,
и
ма
где
вас
видим
овако
беспослене
и
јадне
несрећнице
,
онда
се
држ’те
од
Васе
Решпекта
.
И
ти
,
Емилијо
,
опери
љагу
твоју
,
као
што
ћу
ја
туђу
љагу
са
мене
крвљу
прати
.
А
ако
те
још
једаред
тако
нађем
,
онда
боље
скачи
у
Дунав
.
Збогом
!
Баци
им
на
сто
новац
и
удали
се
,
а
оне
убезекнуте
једна
у
другу
гледе
,
једва
могу
к
себи
да
дођу
.
Решпект
се
пријави
за
хусара
.
Још
онај
дан
је
оправљен
у
свој
депо
.
Аница
му
следи
.
XXИИИ
.
После
четири
недеље
Решпект
је
већ
у
ватри
,
и
после
тога
одмах
каплар
.
Виндишгрец
и
Јелачић
напредују
.
Мађари
се
повлаче
натраг
,
и
траже
где
ће
се
опет
скупити
.
Нема
дана
без
борбе
.
У
опасном
каквом
патролирању
,
ту
је
Решпект
;
ако
у
претходници
,
или
заступници
,
Решпект
не
сме
фалити
.
Свак
се
диви
његовој
храбрости
.
Већ
је
стражмештер
.
Допустише
му
,
где
је
могуће
,
и
Аница
ту
да
може
бити
,
и
заиста
није
им
била
на
штету
,
јер
је
болне
и
рањенике
послуживала
.
Код
Каполне
спасе
мајору
живот
,
посече
једног
уланског
лаћмана
,
и
то
грофа
.
На
то
постане
лаћман
.
Но
Виндишгрец
освоји
Пешту
,
и
Решпект
са
својом
региментом
дође
до
Великог
Варада
.
Ту
се
неко
време
забави
,
док
се
војска
опорави
и
боље
устроји
.
Сад
га
хтедоше
преместити
да
војује
против
Срба
.
Он
се
јави
и
замоли
да
га
оставе
,
да
је
готов
пре
главу
изгубити
него
да
у
друштву
Роже
Шандора
сродну
крв
пролива
.
Код
другог
узели
би
за
непослушност
,
но
он
тако
је
био
већ
признат
делија
да
му
нису
за
зло
примили
,
но
држали
су
да
ће
бити
добар
и
против
другог
.
Но
због
тог
што
није
хтео
да
иде
против
Срба
,
многи
се
мргодили
,
и
у
самој
његовој
регименти
почеше
гдекоји
о
његовој
лојалности
сумњичити
.
Решпект
је
све
то
стрпљиво
сносио
,
знао
је
да
то
извире
из
зависти
,
а
Српство
им
је
само
вент
.
Но
толико
им
је
ипак
казао
да
се
због
тога
неће
засад
упуштати
у
личне
сукобе
,
но
да
неће
то
ни
заборавити
,
и
кад
дође
до
боја
,
пазиће
на
бојном
пољу
на
своје
противнике
шта
ће
они
починити
,
а
они
нек
пазе
на
њега
,
па
да
видимо
ко
ће
се
посрамити
.
Дође
пролеће
и
започне
се
нов
војни
поход
.
У
тој
првој
кампањи
дође
Решпект
у
кор
ђенерала
Дамјанића
;
баш
командант
за
њега
.
Дамјанић
дође
код
Цибакхазе
,
код
Зађве
и
Тисе
,
јуришем
продре
преко
моста
са
црвенокапским
батаљоном
,
који
командује
делија
Фелдвари
,
опет
српске
горе
лист
,
и
преметну
после
Каргерову
бригаду
,
која
ту
пострада
.
Дођу
у
помоћ
банови
хусари
и
драгони
.
Сад
ће
Решпектов
ескадрон
јуришати
на
драгоне
.
Тај
ескадрон
као
бујица
навали
на
драгоне
.
Ескадронско
крило
где
је
Решпект
био
,
упаде
у
гужву
баш
са
оним
одељењем
драгона
где
је
био
драгонски
дивизионски
командант
,
мајор
.
И
у
тој
гужви
,
mêlée
,
позна
Решпект
свога
човека
.
То
је
био
онај
ритмајстор
због
кога
је
био
кажњен
и
премештен
,
и
услед
тога
што
је
тако
страдао
,
онај
исти
с
ким
је
у
канцеларији
онај
афер
имао
.
Тај
негдашњи
ритмајстор
одмах
у
почетку
буне
премештен
је
у
драгоне
,
јер
је
његова
хусарска
регимента
Мађарима
прешла
,
а
он
није
хтео
с
њима
,
те
тако
премештен
авансира
.
Ни
драгонски
шлем
није
га
могао
скрити
пред
Решпектовим
оком
,
па
и
мајор
је
на
први
поглед
спазио
Решпекта
.
Та
како
не
би
познао
гују
Решпекта
,
онај
прототип
хусарски
!
Решпект
,
како
га
смотри
,
одмах
запламти
.
Помисли
:
Боже
помози
па
најпре
јурне
сабљу
у
бок
трубару
који
му
сметао
,
и
у
тренутку
извади
;
овај
падне
,
коњ
му
одскочи
,
а
Решпект
једним
скоком
је
на
левом
боку
мајора
,
а
себи
на
десно
.
У
исти
мах
испарира
мајоров
одбранбени
махај
,
и
одсебним
ударцем
у
маху
посече
му
врат
до
половине
,
на
што
мајор
сруши
се
и
сабља
му
звекне
.
Решпект
дочепа
коња
за
улар
,
а
већ
око
њега
су
драгони
на
буљуке
растучени
,
преметнути
,
па
већ
трубе
retraite
;
коме
уво
,
коме
нос
је
ту
остао
,
и
то
све
за
тили
час
.
Решпект
дода
коња
момку
,
а
он
са
осталима
јури
драгоне
да
сви
не
измакну
,
и
више
пропадне
него
што
се
спасе
.
После
свега
Решпект
није
хтео
да
иде
да
гледа
свог
душмана
,
а
да
му
се
очи
освете
науживају
,
задовољио
се
коњем
као
трофејем
,
а
други
који
су
тражили
и
нашли
су
шићара
у
мајора
.
Решпект
авансује
за
обрлаћмана
,
и
буде
похваљен
.
Сад
се
опет
показа
код
Тапије
Бичке
,
где
је
Дамјанић
Клапку
из
блата
извукао
.
То
јест
,
да
не
поправи
Дамјанић
,
изгубљена
битка
,
а
морала
се
поправити
новим
јунаштвом
.
Па
опет
Решпект
туче
се
као
змај
код
Ижасега
,
где
су
потучени
Виндишгрец
,
Шлик
и
Јелачић
,
и
Пешта
дође
у
руку
Мађара
.
У
исти
мах
Дамјанић
окрене
се
на
Вац
,
баци
се
на
Гецову
бригаду
да
јој
пресече
повратак
.
Погине
Гец
,
бригада
распрштена
и
похватана
,
и
у
том
нападају
опет
ту
је
Решпект
.
Сад
опет
побеже
Виндишгрец
.
Јелачић
Бан
спусти
се
доле
низ
Дунав
.
Један
део
мађарске
војске
остане
да
освоји
Будим
-град
,
а
остала
крене
се
горе
на
бечки
друм
,
и
да
горњу
Угарску
од
Аустријанаца
очисте
.
У
овој
војсци
је
и
Решпект
,
опет
под
Дамјанићем
.
Опседну
Будим
град
.
А
шта
ради
сирота
стрина
,
чика
Јосина
удовица
?
Још
за
живота
чика
Јосина
,
он
и
она
тако
су
удесили
да
,
кад
које
кога
преживи
,
заоставше
све
имање
ужива
,
управо
стрина
да
ужива
,
а
после
њене
смрти
да
све
остане
његовој
родбини
.
Он
умре
,
и
њој
,
то
јест
стрини
,
све
остане
на
ужитак
.
Но
у
његовој
тој
тестаменти
било
је
још
чудноватих
неких
располагања
.
Чика
Јоса
умро
је
,
но
ипак
одржао
је
реч
:
никад
није
више
своје
рођено
место
,
Сент-Андреју
,
походио
,
и
опет
је
оставио
једној
цркви
где
се
родио
хиљаду
форината
.
Начинио
,
даље
,
легат
да
се
после
њене
смрти
положе
више
хиљада
форината
,
па
од
камате
тог
капитала
има
се
удати
каква
ваљана
сиромашна
девојка
за
ваљаног
занатлију
.
Па
онда
оставио
је
чивутској
синагози
неколико
стотина
,
и
Чивути
су
у
своје
време
,
кад
су
новце
добили
,
у
новинама
захвалили
,
и
уздигли
као
неку
реткост
толеранције
.
Па
још
оставио
понешто
и
неким
официрским
фрајлама
,
сиротама
,
којима
од
родитеља
није
ништа
остало
,
и
морале
су
поштено
живети
од
свог
рукодела
.
Тако
чика
Јоса
умро
је
као
што
је
живео
,
као
елегантан
,
милостив
особењак
,
и
ту
елеганцију
и
после
смрти
сада
можеш
видети
у
Будиму
у
српском
гробљу
,
на
његовом
споменику
.
После
његове
смрти
сасвим
се
код
стрине
преиначило
.
Она
није
волела
његов
род
,
као
што
то
обично
код
стрина
бива
,
и
окружена
је
била
туђим
људма
и
женскима
,
понајвише
улизицама
.
Стрина
је
била
већ
јако
преко
седамдесет
година
.
У
првој
младости
,
још
као
неудата
,
могла
је
имати
буран
живот
,
и
морала
га
је
имати
,
а
толико
сигурније
што
је
и
сама
као
„
модистка
“
у
кућу
примила
неизвесног
владања
младића
који
је
у
првој
младости
своје
имање
потрошио
,
и
то
млађег
од
себе
.
Али
у
течају
времена
постала
је
тако
строг
морални
судија
да
у
њеном
кругу
когод
тек
онда
се
за
доброг
држао
ако
је
кроз
њено
решето
добро
прошао
.
А
да
је
много
решетала
,
особито
његову
родбину
,
сумње
нема
.
И
зато
родбина
кроз
њено
решето
није
ни
прошла
најбоље
.
Обично
,
који
су
у
младости
прошли
кроз
буран
разноврстан
живот
,
кад
им
после
посао
врло
добро
иде
,
забораве
своју
прошлост
,
и
строго
критикују
и
осуђују
оне
који
то
исто
раде
што
су
и
они
у
младости
чинили
.
Тако
код
стрине
био
је
у
милости
један
господин
калефактор
,
иначе
прави
господин
,
и
што
је
он
рекао
,
то
је
држала
за
свето
.
Тај
калефактор
такођер
није
трпео
родбину
,
која
је
бајаги
због
Решпекта
и
Стевана
постиђена
,
него
је
скупио
око
стрине
те
улизице
,
који
ће
пред
њом
увек
родбину
решетати
,
и
пазити
да
се
ко
од
ње
не
увуче
.
Споменуто
је
каквих
је
лепих
ствари
било
у
чика
Јосе
.
Скупоцене
сибирске
бунде
и
изврсне
слике
,
све
сами
ремеци
сликарске
уметности
,
и
друге
драгоцености
у
драгом
камењу
,
у
сребру
и
злату
.
Кад
су
Мађари
Будим
опсели
,
стрина
се
није
за
времена
из
града
иселила
,
но
није
ни
могла
.
Јер
таква
женска
која
је
педесет
година
живела
у
највећим
угодностима
,
без
престанка
,
што
’
но
кажу
,
„
као
бубрег
у
лоју
“
,
готово
размажена
,
морала
се
од
страха
разболети
како
је
само
чула
да
ће
Мађари
град
опсести
.
И
доиста
,
на
први
глас
да
су
Мађари
ту
,
добије
стрина
срдобољу
и
леже
у
кревет
.
Стринина
кућа
је
на
педесет
корака
од
стоно
београдске
капије
,
а
једно
двеста
корака
од
палате
„
командирендера
“
.
Ту
ће
јуриш
најжешћи
бити
.
Топови
ричу
,
праве
„
брешу
“
,
и
већ
су
тамо
где
је
споменуто
и
начинили
.
Већ
има
више
бреша
.
Јуриши
се
;
буду
најпре
одбијени
.
Сад
се
започе
наново
јуриш
.
Граничари
и
Талијани
бране
се
јуначки
.
Ту
се
јуначки
држи
шеснаестогодишњи
младић
Джавер-Николић
Сентомашанин
,
па
делија
Стојковић
,
лаћман
од
талијанске
регименте
Чекопијери
.
Ђенерал
Хенди
,
ословљен
на
предају
пре
тога
,
не
предаје
се
.
Сад
са
свих
страна
јуриш
.
Хенци
са
својима
туче
се
очајно
,
особито
граничари
;
но
мноштво
и
одушевљење
мађарске
војске
преодоле
.
Хенци
баш
тамо
до
палате
„
командирендерове
“
код
бедема
при
јуришу
јуначки
паде
,
а
Мађари
са
свију
страна
руљом
рупну
,
и
сав
град
заплаве
.
Ту
је
сад
покољ
.
Кога
ухвате
—
убију
,
прободу
.
Гарнизон
се
од
чести
предаје
,
од
чести
повлачи
се
у
борби
једнако
у
оружничко
здање
и
у
друго
здање
,
у
башти
,
од
стране
источне
прама
Дунаву
и
Пеште
.
Овде
затворени
граничари
не
предају
се
,
но
у
очајној
борби
изгину
.
Победиоци
нису
уважили
дужност
и
узвишену
храброст
граничара
,
оцева
толике
деце
и
браће
толиких
сестара
,
и
нужду
мајки
и
љуба
,
и
у
борби
слобода
је
закаљана
крвљу
невиних
.
Тамо
где
је
Хенци
погинуо
,
на
неколико
корака
,
насред
пијаце
видећеш
леп
споменик
,
а
на
њему
написана
имена
свију
тих
јунака
,
и
кад
онуд
прођете
,
станите
и
прочитајте
сва
та
имена
.
То
је
јуначка
читуља
,
и
ваше
читање
за
њих
је
молитва
.
Сирота
стрина
,
како
је
чула
јуриш
,
баш
од
страха
умре
.
После
освојења
,
кад
се
опет
све
стишало
,
у
кући
код
стрине
све
празно
.
Нема
стрине
,
нема
сибирских
бунда
,
ни
ликова
,
нити
драгоцености
остале
.
По
собама
све
поваљано
,
поломљено
.
Једни
кажу
да
су
хонвиди
разнели
све
те
лепе
ствари
,
други
опет
кажу
да
су
улизице
са
господином
калефактором
посакривали
.
Доста
то
да
их
хала
и
магла
однела
,
и
доцније
,
када
је
дошло
до
деобе
,
коме
је
дошло
какво
драгоцено
парче
или
комад
у
наследство
,
морао
се
задовољити
само
голим
писмом
у
тестаменти
.
Тако
слава
чика
Јосине
куће
трајала
је
само
по
столећа
,
и
прође
са
„
шумом
“
.
У
ово
доба
је
и
сирота
Марија
у
Деблингу
умрла
.
Друга
,
већа
војска
под
Дамјанићем
,
Клапком
и
Нађ
-
Шандором
гони
Аустријанце
.
Виндишгрец
остави
команду
,
а
прими
је
ђенерал
Белцем
.
Но
ни
овај
није
успео
.
Мађарска
војска
бујно
напредује
и
бори
се
са
највећим
одушевљењем
.
Пошљу
из
Италије
ђенерала
Волдемута
,
који
се
у
Италији
одликовао
.
Али
код
Нађ
-Шарлова
пала
му
с
чела
лаворика
.
Ту
је
био
од
те
тројице
потучен
.
Последња
војска
која
се
Мађарима
опрети
могла
.
Ту
је
и
Решпект
.
Већ
је
пре
битке
постао
капетаном
.
Доби
заповест
да
удара
на
аустријско
једно
„
каре
“
.
У
косом
правцу
као
бујица
спусти
се
на
кут
од
„
кареа
“
и
продере
.
Ломе
се
бајонети
,
пешаци
под
коњским
копитама
премећу
се
;
већ
су
распрштени
и
погажени
.
Но
улани
дођу
у
помоћ
,
баце
се
на
Решпектов
ескадрон
,
и
у
први
мах
од
копаља
многи
се
преметну
,
и
Решпект
да
„
retraite
“
трубити
.
У
исти
мах
удари
други
хусарски
ескадрон
Решпекту
у
помоћ
,
и
дегажира
га
.
Док
ови
улане
туку
,
донде
има
Решпект
времена
да
ескадрон
на
ново
формира
,
и
већ
кад
је
готов
,
види
да
је
један
киразирски
ескадрон
наперен
на
овај
хусарски
ескадрон
који
већ
улане
премеће
.
Решпект
баци
тамо
око
као
соко
,
измери
згодну
даљину
у
тренутку
,
заповеди
„
атак
“
,
па
пљесне
са
већом
коњском
хитрином
на
киразире
.
Решпекту
од
брзине
на
калпаку
челенка
се
савија
,
сав
је
прелетао
на
коњу
,
сабља
му
над
главом
коњском
међу
ушима
пружена
,
зна
и
куд
ће
грунути
,
са
својим
коњем
измеђ
две
киразирске
коњске
главе
,
па
,
подупрев
се
на
узенгији
,
дигне
се
,
па
удара
десно
,
лево
.
Велики
киразирски
коњи
,
мањи
хусарски
,
у
жестоком
судару
гдекоји
поклецну
,
но
Решпект
с
неколицином
начини
сокак
;
ту
се
сад
сече
,
боде
;
с
коња
чупа
један
другог
,
и
где
је
Решпект
,
па
кад
удари
киразира
по
крести
,
шлем
му
се
накриви
,
глава
му
се
нија
,
или
испод
пазуха
му
у
тренутку
сабљу
сјурне
и
извади
,
па
опет
трећег
по
образу
мазне
.
Киразири
беже
;
тако
се
све
труби
час
атак
,
час
retraite
.
Аустријанци
су
разбијени
;
што
може
,
повлачи
се
натраг
.
И
Решпект
добије
две
ране
,
на
руци
и
на
челу
,
што
је
најлепша
рана
.
Та
дичи
јунака
.
Ово
је
била
најлепша
победа
у
целом
рату
.
Ту
је
био
врхунац
славе
за
маџарску
војску
.
Да
нису
у
то
доба
посели
Будим
,
изгубили
људе
и
време
,
и
да
је
и
та
војска
ту
била
,
нико
не
би
пут
к
Бечу
препречио
.
Но
то
на
страну
.
Распореди
се
којекуд
војска
.
Решпект
ће
доћи
са
својим
ескадроном
на
штацију
у
месту
Е
,
и
ту
ће
се
и
дуже
забавити
.
Ту
ће
му
се
за
кратко
време
и
ране
излечити
,
које
нису
опасне
.
Добио
је
и
декорацију
за
храброст
.
Како
се
опоравио
,
он
своје
послове
лепо
оправља
,
и
ту
чека
на
даљу
заповест
.
У
месту
Е
.
један
леп
мали
дворац
;
кућа
сваком
отворена
.
Официри
одлазе
тамо
,
па
фале
домаћицу
како
је
гостољубива
,
па
покрај
тога
умиљата
,
па
и
ако
није
баш
сасвим
млада
,
опет
је
у
најбољим
годинама
и
„
љубведостојна
“
.
Она
је
удовица
,
и
ту
су
већ
окукали
.
Решпект
зна
у
каквом
је
месту
,
и
то
зна
да
је
ту
Матилда
.
То
је
оно
место
откуд
су
Емилија
и
њена
мати
испред
Матилде
избегле
,
па
и
то
врло
добро
зна
да
ће
се
она
и
њему
добра
показати
као
год
што
се
показала
и
према
„
царским
“
киразирима
и
уланима
,
јер
њој
је
то
све
једно
,
она
је
у
томе
„
космополиткиња
“
,
и
све
врсте
трупа
пријатељица
је
,
прима
их
.
Решпект
сасвим
се
опорави
,
и
обуче
се
парадно
као
коњанички
капетан
,
на
прсима
декорације
,
да
походи
милостиву
госпођу
Матилду
,
коју
су
већ
сви
официри
походили
по
упуству
Решпекта
,
и
по
којима
дао
се
извинити
што
је
још
досад
због
рана
походити
није
могао
.
Решпект
је
командант
штације
,
па
то
је
већ
давнашњи
обичај
да
командант
и
официри
таквим
кућама
прву
визиту
учине
.
Особито
Матилда
је
била
чувена
са
своје
гостољубивости
још
док
је
и
покојни
господин
живео
,
па
и
сад
,
ма
да
је
удовица
,
јер
јој
је
господин
стари
пре
по
године
умро
.
Поплашио
се
и
он
као
стрина
,
разболи
се
и
умре
.
Сад
је
Матилда
удовица
,
и
у
црнини
је
,
а
таква
црнина
кокетним
удовицама
добро
стоји
.
Решпект
учини
визиту
.
Решпект
изгледа
као
делија
.
Не
позна
га
,
допада
јој
се
.
Мисли
Матилда
:
таман
би
за
њу
ђувегија
био
.
Пријем
од
стране
Матилдине
изредан
.
Она
њега
не
позна
,
али
позна
он
њу
,
и
не
једаред
додирне
балчак
,
па
да
сабљу
извуче
;
срце
му
пламти
,
али
опет
уздржи
се
.
После
кратке
визите
препоручи
се
и
оде
.
Матилди
допада
се
капетан
,
није
га
познала
,
али
ипак
покрај
свег
тога
на
њу
прави
необичан
утисак
:
у
једном
магновењу
јој
је
симпатичан
,
у
другом
не
;
такво
лице
је
у
животу
већ
видела
,
па
у
спомену
многобројних
љубавника
не
зна
је
ли
кадгод
таквог
волела
или
не
.
Није
на
чисто
.
Даће
ручак
,
па
ће
га
онда
боље
уочити
,
да
се
сети
на
кога
наличи
.
Сутра
дан
пошље
билету
њему
,
па
онда
осталим
официрима
,
да
их
позива
за
прексутра
на
пријатељски
ручак
.
Сви
се
обећају
.
Кад
прексутра
,
сви
су
на
ручку
.
Милостива
председава
,
а
до
ње
на
десно
Решпект
.
Сад
се
већ
једе
,
по
обичном
тимару
;
мало
се
разговарају
.
Матилда
једе
густиозно
;
кад
држи
петокракату
виљушку
,
а
мали
прст
увек
надигнут
као
у
пркос
,
руке
наливене
,
па
испод
трепавица
потајно
поглед
баца
на
Решпекта
.
Решпект
опет
на
њу
мрки
поглед
баца
,
што
опет
Матилда
за
кокетерију
држи
,
јер
код
јуначког
изгледа
људи
и
кокетан
поглед
је
намрштен
,
и
то
им
добро
стоји
.
Решпект
премеће
као
од
шале
ножеве
,
кашике
,
па
примети
на
кашици
грб
ужљебљен
и
име
,
прва
два
писмена
;
ту
је
и
аристократска
круна
ужљебљена
.
Дође
време
да
се
чаше
куцају
.
Ту
је
шампањско
,
али
особито
фино
токајско
вино
.
Успале
се
гости
,
али
богме
и
домаћица
.
Од
Матилдиног
калибра
женске
добро
пију
,
особито
фина
вина
,
јер
у
бурном
животу
све
то
научиле
су
.
Куцање
,
наздрављање
и
наздрављање
редом
иде
.
Решпекту
прва
наздрави
домаћица
,
сад
ће
он
опет
домаћици
.
Дигне
чашу
да
се
захвали
,
и
доиста
захвали
се
на
гостопримству
,
и
то
овако
:
—
Милостива
госпођо
!
Испијам
ову
чашицу
у
ваше
здравље
,
а
у
име
нас
свију
.
Да
дуго
поживите
!
Будући
смо
ми
војници
,
и
дуго
овде
остати
нећемо
,
зато
ради
смо
имати
какав
спомен
да
се
на
вас
сећати
можемо
У
рату
је
обичај
и
пљачкати
,
и
сами
Наполеонови
ђенерали
су
гдекоји
,
до
душе
не
пљачкали
,
но
у
спомен
вечити
са
астала
сервисе
однели
.
Ја
узимам
слободу
те
ћу
ову
кашику
за
спомен
задржати
и
однети
,
а
још
данас
пред
вече
доћи
ћу
да
се
још
једаред
извиним
.
Бурно
„
живио
“
заори
.
Официри
су
мислили
да
је
то
нека
залога
будуће
љубави
,
као
нека
капара
за
капетана
;
сви
му
гратулирају
и
по
двапут
се
са
госпођом
куцају
.
Кад
је
Решпект
ту
наздравицу
изрекао
,
ваљда
први
пут
је
у
животу
слагао
,
јер
тако
доиста
није
мислио
,
и
можда
ће
му
,
као
што
је
срећан
,
и
због
тога
,
или
иначе
пресести
.
Но
и
Матилда
,
како
је
видела
да
капетан
кашику
у
џеп
меће
,
збунила
се
и
снуждила
.
Све
наопако
на
питања
одговара
.
Изгубила
је
негдашњу
своју
продржљивост
,
што
су
опет
официри
приметили
,
али
држали
су
да
је
искрена
љубав
капетанова
буни
.
Капетан
да
знак
,
дигну
се
,
захвале
и
оду
.
Капетан
је
велики
комплименат
начинио
,
али
из
очију
јарост
му
сева
,
особито
кад
последњи
поглед
на
њу
баци
.
Кад
су
отишли
,
Матилда
промишља
,
држи
:
неће
добро
бити
.
Та
сребрна
кашика
,
та
је
још
остатак
од
крађе
коју
она
још
код
свог
господара
учини
,
и
због
чега
Решпект
страда
.
И
ко
је
видео
да
један
капетан
прегледа
кашике
,
па
једну
да
однесе
;
зар
није
могао
,
кад
је
хтео
залогу
имати
,
што
друго
однети
—
она
би
му
сама
дала
—
него
кашику
са
тим
грбом
који
није
као
ни
име
њеног
покојника
?
Све
се
већма
сећа
црта
негдашњег
Васе
Огњана
.
Већ
сумња
није
ли
он
.
У
греху
задављеној
души
и
стари
спомени
дођу
лакше
до
представке
него
ли
у
обичном
стању
,
и
то
до
ужасне
,
очајне
представке
.
У
неописаном
ужасу
чека
до
пред
вече
,
ишчекује
хоће
л
’
капетан
собом
донети
гранчицу
мира
,
или
крваву
сабљу
.
Решпект
код
куће
промишља
шта
да
ради
.
Да
је
убије
?
Доћи
ће
који
дан
и
Аница
,
па
још
то
чудо
да
види
.
Друкчије
ће
он
то
уредити
.
Даће
и
себе
задовољити
,
и
Аници
ће
угодно
бити
.
Да
на
знање
официрима
да
би
се
он
рад
пред
вече
са
госпођом
Матилдом
сам
самцито
разговарати
.
То
ће
толико
рећи
да
у
то
доба
нико
онамо
не
иде
.
Они
драговољно
на
то
пристану
,
јер
су
волели
и
поштовали
свог
храброг
капетана
.
Мислили
су
:
ту
ће
бити
скоро
сватова
.
Решпект
опет
у
паради
да
Матилди
визиту
прави
.
Код
Матилде
све
господски
изгледа
.
Лепа
сала
,
красно
гарнирате
собе
.
Матилда
обуче
најфиније
своје
хаљине
,
набаца
на
себе
драгоцености
:
мали
сатић
дијамантима
посут
,
са
венецијанским
ланцем
,
на
руци
скупоцене
бразлетне
,
белензуке
.
Не
зна
иде
ли
к
њој
љубазник
,
строг
исповедник
,
или
најстрашнији
судија
.
Сујетна
женска
хоће
тим
и
у
нужди
да
импонира
.
Ето
и
Решпекта
.
Куцне
и
уђе
.
Матилда
га
лепо
дочека
,
узме
га
испод
руке
,
па
га
води
у
салу
и
понуди
да
седне
.
Он
седне
,
а
Матилда
до
њега
.
Он
се
опет
дигне
.
—
Ја
сам
Васа
Огњан
,
Решпект
!
рекне
громким
гласом
.
Матилду
канда
гром
порази
.
Затрепће
,
па
у
несвест
падне
.
Тако
лежи
на
дивану
као
мртва
.
Решпект
неће
да
је
буди
,
па
баш
ма
умрла
.
Није
убио
,
није
удавио
.
Узме
столицу
,
па
седне
до
ње
,
код
дивана
.
Решпект
је
гледи
,
мери
.
Сва
прошлост
му
се
у
мисли
прометла
.
Ту
пред
њиме
лежи
несрећница
,
кукавица
која
је
њему
толико
зла
нанела
.
Шта
да
с
њом
чини
?
Да
је
убије
?
Да
се
тако
свети
на
таквој
кукавици
Васа
Решпект
,
делија
који
је
на
бојном
пољу
јунацима
у
очи
гледао
,
да
сад
своје
руке
окаља
!
Чекаће
док
се
освести
,
али
неће
за
помоћ
викати
.
Матилда
мало
по
мало
к
себи
долази
.
Онда
Решпект
опет
поче
.
Матилда
га
укоченим
очима
гледи
.
—
Ја
сам
Васа
Огњан
Решпект
.
Мораш
ме
саслушати
.
Ја
сам
због
твојих
греха
страдао
.
На
мени
за
цео
живот
остала
љага
да
сам
злочинац
,
и
који
су
ми
по
крви
најближи
,
прстом
на
ме
показују
:
„
Гле
лопова
,
робијаша
“
.
Ја
сам
сабљом
и
крвљу
ту
љагу
спрао
и
рана
добио
,
али
још
не
смем
пред
светом
са
мојим
правим
именом
на
среду
.
Ти
си
сироту
Емилију
стрмоглавила
,
и
ногом
погазила
.
Доћи
ћу
до
један
сахат
са
два
сведока
;
пред
њима
ћеш
написати
просто
пар
реди
:
да
си
ти
све
оне
ствари
покрала
због
којих
сам
ја
робовао
,
а
покрала
јеси
,
као
што
и
ова
кашика
сведочи
.
А
донде
,
док
сведоци
дођу
,
напиши
то
писмено
,
а
они
ће
потписати
да
си
ти
то
писала
и
потписала
.
Сад
закључавам
с
поља
врата
,
да
не
побегнеш
,
грешнице
!
Ако
узвичеш
,
мртва
ћеш
пасти
,
а
ја
ћу
донде
напољу
бити
.
Решпект
изиђе
и
закључа
споља
врата
,
потражи
слугу
и
пошље
по
два
официра
,
а
осталим
млађим
каже
да
за
главу
не
улазе
код
госпође
.
Тако
Решпект
сам
се
шеће
,
стражари
,
док
сведоци
дођу
.
Матилда
као
полулуда
,
хода
овамо
онамо
,
не
зна
шта
да
започне
.
Да
пише
?
Може
је
Решпект
пријавити
и
затворити
.
Бежала
би
,
али
не
зна
куд
и
како
,
Решпект
не
да
.
Дође
јој
на
памет
да
клекне
пред
Решпекта
да
моли
за
опроштење
,
да
му
понуди
руку
и
њено
благо
.
Али
у
другом
тренутку
сама
себи
не
верује
,
много
је
већма
увређен
Решпект
него
да
то
може
учинити
.
Свакако
зло
;
најбоље
би
било
ипак
бежати
.
Али
све
затворено
!
Но
већ
ту
су
сведоци
,
чује
Матилда
ход
.
Сад
дође
изван
себе
,
не
може
да
преодоли
,
већ
као
у
неком
лудилу
отвори
прозор
да
бежи
.
У
истом
тренутку
кад
се
врата
отворила
,
и
она
скочи
доле
.
Под
прозором
баш
био
је
сасвим
шиљаст
гитер
(
grille
)
,
онде
је
баштица
,
те
у
очајном
скоку
падне
тамо
и
убоде
се
страховито
у
трбух
,
па
је
после
тако
натакнуту
и
мучећу
се
нађу
и
извуку
.
Тако
је
била
позлеђена
да
за
живот
није
било
изгледа
.
Дође
доктор
,
сам
то
увиђа
,
а
она
зове
попа
и
капетана
;
