штоне
умеју
да
читају
и
да
пишу
и
да
воде
рачуне
.
У
другим
селима
,
где
има
школе
,
има
пуно
писмених
људи
,
а
у
нашем
нема
ко
позив
да
прочита
,
и
иде
чак
у
чаршију
,
кад
ко
хоће
солдату
да
напише
писмо
!
Из
њих
је
излегло
пуно
људи
писмених
и
отишло
на
више
науке
и
постало
ма
какви
чиновник
,
а
из
нашега
села
није
изишао
још
ни
један
.
Па
смо
били
мимо
свет
.
А
сад
,
хвала
Богу
и
власти
,
кад
нам
додаде
школу
:
све
ће
добро
бити
,
ако
Бог
да
!
“
...
А
младић
као
у
шали
рече
:
„
Што
ниси
барем
пре
дошао
,
док
сам
био
млађи
,
да
и
ја
изучим
писму
!
“
Радиша
је
само
слушао
ову
простодушност
Миладинову
и
у
себи
мислио
:
ови
људи
заслужују
школу
;
с
њима
ће
моћи
да
се
ради
.
А
кад
овај
младић
-зажали
што
није
пре
дошао
,
он
му
рече
:
„
Можеш
и
сад
да
научиш
,
ако
хоћеш
.
“
Младић
га
загледа
па
радосно
упита
:
„
Велиш
ли
истина
?
!
“
А
кад
му
Радиша
ово
потврди
и
још
рече
,
да
ће
он
још
лакше
научити
него
она
мала
деца
,
он
се
обрадова
и
даде
реч
,
да
ће
долазити
целе
зиме
,
само
ако
Радиша
хоће
и
њега
да
научи
.
Овоме
је
младићу
било
име
Милован
.
А
чича
Миладин
додаде
:
„
Богме
дете
учи
;
и
ја
бих
овако
стар
учио
,
само
да
могу
да
долазим
и
да
ме
није
срамота
.
“
Онда
им
Радиша
исприча
,
како
у
оној
земљи
,
у
којој
је
он
био
на
наукама
,
и
одрасли
иду
у
школу
,
ако
не
баш
да
уче
да
читају
и
пишу
,
а
оно
да
слушају
разне
друге
науке
,
те
,
ако
су
учили
школу
,
да
не
забораве
оно
,
што
су
у
њој
научили
и
да
науче
још
што
више
.
Лекари
им
предају
како
да
чувају
здравље
и
да
се
лече
,
ако
немају
лекара
и
лекова
,
или
докле
он
не
дође
;
свештеници
их
уче
како
да
се
владају
,
да
се
воле
и
помажу
један
другоме
;
учени
економи
како
боље
да
обрађују
земљу
,
те
да
им
више
и
боља
рода
доноси
,
како
да
калеме
воће
хране
и
подижу
бољи
сој
у
стоци
и
у
живини
;
а
учитељи
о
свему
што
је
боље
и
што
знају
.
Тако
се
сваки
учи
једнако
,
без
прекида
,
док
је
жив
.
Дабогме
,
да
млађи
више
иду
.
Али
и
старији
не
изостају
,
кад
ваља
да
се
поведе
разговор
о
нечему
;
јер
више
људи
више
види
,
а
старији
су
још
и
паметнији
.
А
на
то
ће
чича
Миладин
рећи
:
„
Е
,
господине
,
у
нас
ти
нема
ни
доктура
,
ни
иконома
,
па
и
поп
нам
је
далеко
;
а
тебе
ћемо
слушати
што
нам
год
рекнеш
.
“
5
.
Долазак
школи
Пошто
су
овако
путовали
два
сата
кроз
села
и
још
пун
један
сат
кроз
планину
,
дођоше
до
једне
лепе
ливаде
и
чича
Миладин
рече
:
„
Одавде
је
,
господине
,
наше
;
и
још
мало
па
ћемо
у
наше
село
и
нашој
судници
и
сада
школи
,
ако
Бог
да
!
“
Дан
је
био
октобарски
,
али
необично
леп
.
Сунце
је
још
сијало
нада
свима
брдима
,
само
се
по
долинама
почела
хватати
сенка
.
А
лепе
ливаде
су
се
зеленеле
као
у
пролеће
,
а
по
низинама
по
гдегде
и
отава
покошена
.
А
стока
,
и
ситна
и
крупа
,
сита
и
иначе
добро
ухрањена
преко
лета
само
се
заигравала
и
полако
примицала
својим
кућама
.
Чобани
се
још
заигравају
и
чисто
им
жао
,
што
морају
да
прекину
игру
,
те
грабе
још
мало
.
А
бачице
иду
на
бачије
,
да
музу
краве
,
овце
и
козе
—
исто
онако
као
и
у
Радишином
селу
.
Радишу
обузе
неко
миље
.
Учини
му
се
,
да
је
ово
његово
село
,
његове
овце
,
његови
јагањци
,
његова
мајка
,
сестре
,
браћа
,
другови
и
тако
даље
.
И
док
је
он
ово
посматрао
и
сећао
се
свога
села
и
свога
детињства
,
чича
Миладин
викну
:
„
Ено
,
господине
,
наше
школе
!
“
Радиша
погледа
низ
један
дубоки
поток
,
који
у
Загорици
зову
река
,
и
у
дну
његову
угледа
на
једном
избрешку
омању
белу
кућицу
покривену
ћерамидом
.
И
то
беше
једина
кућа
у
селу
окречена
и
покривена
ћерамидом
.
Кроза
село
и
старо
и
младо
види
необична
путника
и
необичан
товар
и
сећа
се
,
да
им
је
то
учитељ
,
те
прилазе
ближе
да
га
виде
;
а
старији
и
приђу
да
се
поздраве
и
виде
учитеља
.
А
већ
чича
Миладин
једва
чека
да
каже
:
„
Ово
нам
је
господин
учитељ
!
“
И
он
то
каже
тако
мило
и
важно
,
као
да
га
је
он
поставио
или
нашао
па
довео
.
Спустише
се
већ
и
некадањој
судници
а
садањој
школи
.
Код
школе
не
беше
никога
.
Сунце
је
још
осветљавало
само
врхове
највиших
околних
брда
и
даљних
планина
.
Али
убрзо
не
само
што
дође
кмет
,
него
се
искупи
и
више
домаћина
из
околних
кућа
те
примише
учитеља
и
ствари
му
унеше
у
школу
.
Као
муња
пуче
глас
по
селу
,
да
је
дошао
учитељ
и
да
га
је
чича
Миладин
довео
;
и
свуда
се
само
о
њему
говорило
.
И
ово
је
био
највећи
догађај
не
само
у
овоме
селу
,
од
како
оно
постоји
,
него
и
у
животу
Радишину
.
Село
добија
учитеља
,
а
Радиша
добија
школу
;
и
престаје
му
детињство
и
безбрижан
младићски
живот
,
а
отпочиње
зрелост
и
самосталан
рад
.
Загоричани
престају
да
буду
мимо
свет
,
без
школе
,
а
Радиша
престаје
да
буде
дете
и
настаје
човек
.
И
сви
су
се
поносили
.
6
.
Конак
код
кмета
Пошто
су
се
добро
одморили
,
кмет
Миљко
ће
рећи
:
„
Господине
,
ти
ћеш
вечерас
код
мене
на
конак
:
овде
ти
ништа
није
спремно
.
А
сутра
,
здравље
Боже
,
спремићемо
све
што
треба
.
Зато
хајде
да
пођемо
,
а
за
ствари
се
ништа
не
брини
.
У
нашем
селу
,
хвала
Богу
,
сигурно
ти
је
и
на
пољу
да
их
оставиш
.
Још
се
нико
није
пожалио
,
да
му
је
што
украдено
.
Заповедајте
,
да
пођемо
!
Хајде
и
ти
,
Миладине
!
Хајде
,
да
нисмо
сами
ја
и
господин
“
.
Миладин
се
захваљива
и
брани
пословима
у
јутру
и
бојажњу
,
да
му
не
брину
код
куће
,
али
кмет
рече
бирову
,
да
оде
до
куће
Миладинове
те
да
викне
с
брда
и
јави
,
да
је
он
довео
учитеља
и
остао
с
њим
код
кмета
на
конаку
.
Онда
пођу
.
Кмет
је
већ
био
пратио
човека
кући
и
јавио
да
ће
доћи
с
учитељем
.
Кад
су
дошли
,
нашли
су
вратнице
отворене
и
на
доксату
постављену
совру
за
вечеру
.
Пред
њих
изиђе
брат
Миљков
а
за
њим
домаћица
Миљкова
и
његова
,
а
за
њом
и
сва
чељад
редом
;
и
сви
прилазише
Радиши
,
да
се
поздраве
и
да
га
пољубе
у
руку
.
Дабогме
,
да
је
ту
био
и
мали
ђак
,
који
ће
се
сутра
уписати
у
школу
,
и
да
је
он
највише
гледао
у
Радишу
и
стидукао
се
.
Поседаше
најпре
пред
кућом
на
троножне
столице
,
а
Радиши
још
метнуше
и
јастук
.
Вече
беше
дивно
.
Звезде
већ
у
велико
изишле
и
Радиши
за
чудо
изгледају
много
сјајније
него
други
пут
.
Домаћица
Миљкова
,
њена
јетрва
и
најстарија
кћи
провредниле
се
по
кући
те
спремају
вечеру
.
Миљков
брат
донесе
чутуру
с
ракијом
и
чашу
,
да
попију
по
коју
за
добродошлицу
,
и
наслужи
најпре
домаћину
.
Миљко
узе
чашу
,
прекрсти
се
и
поче
лагано
и
достојанствено
овако
:
„
Боже
,
помози
!
Боже
,
дај
добро
,
добри
час
и
добру
срећу
!
Срећна
нам
школа
!
Срећан
наш
учитељ
!
Добро
си
нам
дошао
,
господине
!
Нек
те
Бог
поживи
,
на
срећу
нашу
и
наше
деце
,
која
су
нам
до
сад
била
слепа
код
очију
!
Милостиви
Бог
да
нам
помогне
,
те
да
од
посла
нашега
видимо
вајду
!
Здрав
си
,
господине
!
...
“
И
молитва
му
је
потицала
са
дна
душе
.
Онда
наслужише
Радиши
.
Радиша
узе
реда
ради
,
прекрсти
се
и
он
и
рече
:
„
Боже
,
помози
!
Хвала
ти
,
домаћине
,
и
на
части
,
и
дочеку
,
и
на
жељама
!
Нека
Бог
услиша
твоју
молитву
!
Хвала
селу
што
је
марило
и
отворило
школу
,
и
дај
,
Боже
,
да
од
ње
види
ону
вајду
,
коју
од
школе
имају
и
други
срећни
народи
!
Здрав
си
,
брат
Миладине
!
“
И
попи
колико
могаде
.
Онда
наслужише
Миладину
.
Миладин
је
био
опширнији
у
молитви
.
Он
је
најстарији
,
и
уме
да
напија
и
у
славу
и
у
здравље
:
али
му
се
вечерас
нешто
отворило
срце
још
више
.
Изређао
је
све
што
је
желео
и
он
и
село
,
и
молио
је
Бога
,
да
све
то
буде
са
срећом
и
благословом
његовим
.
Пожелео
је
и
Радиши
све
.
А
кад
је
рекао
:
„
Да
си
нам
жив
и
и
здрав
,
и
да
си
поштен
,
виђен
и
чувен
!
“
Радиши
ове
последње
две
речи
падоше
некако
необично
и
помисли
у
себи
:
И
овај
прост
свет
зна
за
понос
и
светло
лице
!
А
колико
њих
просвећених
не
води
о
томе
рачуна
!
...
После
кратка
разговора
послужише
и
другу
и
трећу
,
али
Радиша
није
више
узимао
.
У
том
дође
снаха
Миљкова
с
тестијом
воде
у
руци
и
убрусом
преко
руке
и
посу
све
редом
,
те
се
умише
.
Онда
позваше
на
вечеру
.
Око
округле
совре
,
високе
једва
једну
стопу
,
поседаше
опет
на
троножне
столице
чича
Миладин
,
кмет
Миљко
и
његов
брат
,
а
Радиша
на
два
јастука
.
Сва
је
друга
чељад
вечерала
у
кући
.
А
Миљков
брат
био
је
потребан
да
наслужује
вино
и
ракију
и
да
светли
.
Али
ускоро
изгреја
месец
и
он
се
ове
последње
дужности
ослободи
.
Миљко
и
Миладин
се
понудише
још
по
једанпут
ракијом
,
па
је
и
они
оставише
.
За
вечеру
најпре
принеше
као
обично
сира
с
младим
кајмаком
,
па
онда
чорбу
пилећу
зачињену
кајмаком
и
јајима
,
онда
пасуљ
са
сланином
и
пастрмом
,
за
тим
кокошку
печену
на
ражњу
и
најпосле
кајгану
на
кајмаку
и
с
младим
сиром
.
У
половини
вечере
донеше
и
вино
,
и
наста
и
сад
онако
наздрављање
као
и
с
ракијом
.
И
Радиша
узе
чашу
,
две
,
па
се
захвали
.
Миљку
чисто
би
криво
,
па
најпосле
рече
:
„
Ти
,
господине
,
ништа
не
пијеш
?
“
—
„
Пијем
,
кнеже
,
али
мало
;
још
сам
млад
,
па
пиће
није
за
мене
,
“
рече
Радиша
.
Миљко
га
погледа
с
неким
чуђењем
али
и
уважењем
па
рече
:
„
А
,
Бога
ми
,
господине
,
ми
смо
научили
па
можемо
и
по
коју
више
да
попијемо
.
“
А
Миладин
настави
:
„
Пијемо
господине
,
али
би
боље
било
и
ми
мање
да
пијемо
.
Много
пиће
поквари
човека
.
А
неки
пут
чаша
две
баш
окрепи
.
Али
човек
као
човек
,
не
пије
колико
му
је
доста
,
него
неки
пут
пије
за
атар
а
неки
пут
и
силом
,
па
увек
поквари
себе
.
“
„
Греше
много
,
брат
Миладине
,
и
они
који
пију
силом
и
они
који
пију
за
атар
.
Зато
многи
и
не
пију
никако
,
само
зато
,
што
не
могу
да
се
умере
.
А
лекари
тврде
,
да
је
вода
најздравије
пиће
,
да
вино
и
ракија
не
морају
ни
да
се
пију
,
и
да
дуже
живе
они
људи
и
народи
,
који
никако
не
пију
или
пију
мање
.
Особито
је
,
веле
,
шкодљиво
,
да
га
пију
деца
,
и
жене
докле
носе
и
доје
децу
.
„
У
нас
,
хвала
Богу
,
господине
,
жене
и
деца
слабо
и
пију
,
но
ми
људи
каткад
претерамо
;
али
опет
нема
,
као
на
другом
месту
,
да
се
ко
опије
па
да
не
зна
шта
ради
у
пићу
,
рече
кмет
Миљко
.
За
вечером
испричаше
,
како
су
од
суднице
начинили
школу
,
од
апсане
судницу
а
од
општинског
коша
апсану
,
и
како
је
нека
шаљивчина
рекла
,
да
је
ово
последње
најбоље
,
те
ће
их
мање
бити
у
апсу
.
„
А
где
ћу
ја
моје
апсенике
?
“
запита
Радиша
у
шали
.
„
И
њих
у
кош
!
„
“
рече
кмет
опет
у
шали
.
А
Миладин
сасвим
озбиљно
рече
:
„
И
добро
би
било
,
господине
.
Они
велики
би
се
стидели
од
оних
малих
,
а
они
би
се
мали
стидели
од
оних
великих
,
те
би
и
једних
и
других
било
мање
“
.
Овај
разлог
Миладинов
примише
и
кмет
и
Радиша
.
Тако
се
продужавао
пријатан
разговор
за
све
време
вечере
.
Радиша
је
опет
причао
по
нешто
из
тога
великога
света
,
што
га
је
видео
за
време
бављења
свога
на
страни
,
и
много
што
шта
им
је
изгледало
чисто
невероватно
.
На
пример
,
кад
је
казао
,
да
су
сви
писмени
,
па
и
жене
,
кметов
брат
је
запитао
:
па
ко
им
онда
ради
земљу
;
а
Миладин
искрено
изјави
,
да
он
не
би
волео
да
његова
Мирјана
зна
писму
,
и
Миљко
се
сложи
с
њим
у
овоме
.
А
кад
им
рече
,
да
су
тамо
и
по
селима
куће
у
реду
једна
поред
друге
,
као
у
вароши
,
и
улице
попођене
каменом
као
по
варошима
,
кмет
рече
:
„
Е
,
не
би
ти
,
господине
,
у
свој
Загорици
могао
да
нађеш
толико
равнице
,
да
стану
све
куће
колико
их
има
у
нашем
селу
,
а
не
би
људи
ни
пристали
да
се
одвајају
од
своје
земље
.
“
Кад
им
рече
,
да
се
тамо
земља
ради
општински
и
машинама
,
кмет
рече
,
да
он
не
би
волео
да
кметује
у
томе
селу
,
а
његов
брат
додаде
:
„
Ала
би
се
котрљале
низ
ове
наше
врлети
!
“
Али
их
је
све
највише
зачудило
кад
им
је
казао
,
како
тамо
људи
саде
шуму
.
Миладин
се
од
чуда
удари
по
колену
и
узвикну
:
„
Хвала
Богу
,
господине
,
залудна
света
!
“
Миљко
запита
:
„
Зар
немају
шуме
?
“
А
брат
му
као
у
шали
рече
:
„
Нек
дођу
к
нама
,
да
им
ми
дамо
колико
год
хоће
“
...
.
И
тако
се
продужавао
разговор
докле
кмет
не
рече
:
„
Ти
си
,
господине
,
уморан
од
пута
.
Је
ли
по
вољи
да
спавате
?
“
Месец
већ
беше
високо
одскочио
.
Звезде
су
трептале
као
усред
ведре
зимње
ноћи
.
Све
се
утишало
и
предало
сну
,
само
се
чује
лавеж
по
некога
пса
у
селу
и
хукање
какве
буљине
у
оближњем
бучју
.
И
сви
пристадоше
,
да
се
спава
.
Док
су
они
прошли
по
дворишту
,
постеља
је
већ
била
намештена
за
Радишу
и
Миладина
,
на
истом
месту
,
где
су
вечерали
,
на
доксату
.
Истина
је
било
мало
похладно
,
али
је
добра
простирка
,
од
читавога
бремена
сламе
с
једном
вуненом
шареницом
,
и
добар
покривач
опет
од
једне
вунене
шаренице
или
„
черге
“
и
новога
јапунџета
,
довољно
заклонило
Радишу
од
зиме
.
Радишу
још
дуго
није
могао
да
ухвати
сан
.
По
памети
су
му
се
још
врзле
поједине
мисли
из
вечерашњега
разговора
,
слике
са
данашњега
пута
,
од
села
,
од
његове
школе
,
као
и
планови
о
сутрашњем
раду
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
ПРВИ
ДАНИ
И
ПРВИ
РАД
У
ШКОЛИ
1
.
Јутро
код
кмета
Освитао
је
најзнаменитији
дан
у
животу
Радишину
,
кад
је
он
имао
да
отпочне
свој
најузвишенији
посао
.
Рано
зором
устала
је
Миљкова
домаћица
и
сва
чељад
,
особито
женска
,
и
наложила
огањ
,
донела
воде
,
умила
се
и
вршила
своје
послове
по
кући
и
око
куће
.
Устали
су
и
Миљко
и
Миладин
и
седели
у
кући
поред
огња
.
И
кокошке
се
поскидале
с
дрвећа
и
размилеле
се
по
дворишту
,
а
највише
их
је
пред
кућом
,
где
очекују
вредну
домаћицу
,
да
изиђе
са
житом
у
решету
и
да
их
нахрани
.
И
овце
почињу
да
блеје
,
краве
да
ричу
и
свиње
да
скиче
.
Па
и
сам
цвркут
врабаца
био
би
доста
,
да
и
у
лето
пробуди
највећега
спавача
,
а
камо
ли
сада
,
у
Октобру
,
када
се
свиће
много
доцније
.
Ни
Радиша
дакле
није
могао
више
да
спава
,
и
да
је
хтео
,
него
је
устао
и
он
,
обукао
се
,
умио
и
сео
с
њима
.
Домаћица
Миљкова
је
већ
била
помузла
краве
и
овце
и
метнула
млеко
да
га
узвари
.
И
за
час
је
вареника
била
готова
,
те
се
сви
мало
„
прихвате
,
“
да
не
иду
од
куће
онано
,
„
без
ничега
“
.
Одавно
је
већ
биров
Груја
отишао
,
да
иде
од
мале
до
мале
и
да
виче
,
да
је
дошао
учитељ
,
и
да
сваки
домаћин
,
који
има
дете
за
школу
,
дође
судници
и
доведе
га
;
и
у
свакој
се
готово
кући
спремамо
по
један
малишан
као
да
ће
на
сабор
.
Оде
и
Миладин
,
да
и
он
доведе
ђака
,
а
кмет
и
Радиша
се
спустише
судници
,
то
јест
школи
.
Дан
је
и
данас
био
необично
леп
и
Сунце
је
већ
прилично
одскочило
.
2
.
Радишина
школа
какву
је
затекао
Школа
је
изгледала
овако
.
Наоколо
је
била
висока
ограда
од
проштака
толико
дугачких
,
да
највиши
човек
не
може
да
дохвати
руком
поплет
.
А
у
њој
је
:
школа
—
пређашња
судница
,
судница
—
пређашња
апсана
,
општински
кош
—
а
сад
по
потреби
и
апсана
,
и
старо
црквиште
са
сеоским
совралуцима
за
заветине
.
Зато
се
и
цео
овај
ограђени
простор
зове
„
Порта
“
.
Школа
је
према
капији
на
супротној
страни
,
тако
,
да
путања
,
која
води
њој
,
дели
целу
порту
на
два
скоро
равна
дела
.
С
леве
стране
је
дугачак
општински
кош
а
с
десне
црквиште
са
совралуцима
и
тамо
у
крају
стара
апсана
а
садања
судница
од
дасака
и
покривена
шиндром
.
Пред
школом
је
с
леве
стране
доксат
,
уздигнут
до
појаса
од
земље
;
а
кад
се
отворе
врата
,
онда
се
улази
у
предсобље
непопођено
ни
даском
,
ни
циглом
,
ни
каменом
,
с
леве
стране
је
једна
мала
соба
а
с
десне
друга
још
мања
,
а
право
идући
даље
улази
се
у
учионицу
,
начињену
од
две
собе
с
подупирачем
на
средини
,
а
без
плафона
,
него
са
широким
даскама
преко
греда
.
И
само
је
ова
учионица
била
патосана
даском
;
а
обе
оне
собице
поред
ње
земљом
као
и
предсобље
,
а
прозори
су
били
мали
и
једноставни
с
дрвеном
решетком
.
Пећ
је
у
школи
била
сандучара
,
која
се
ложи
споља
,
у
Радишиној
соби
мала
плехана
а
у
другој
,
за
послужитеља
,
никаква
.
И
многи
би
овде
завапио
:
Ајао
,
леле
мени
до
Бога
,
где
дођох
!
Зар
је
ово
школа
!
Зар
је
ово
стан
!
Та
ово
је
пакао
!
Ово
је
дивљина
!
...
.
И
први
би
му
посао
био
,
да
седне
и
напише
молбу
за
премештај
.
Радиша
није
тако
радио
.
Он
је
у
себи
мислио
овако
:
Ево
посла
доста
;
само
полако
,
и
,
здравље
Боже
,
па
ће
се
све
урадити
и
све
поправити
!
За
ове
је
људе
и
ово
добро
.
Од
њих
је
и
ово
доста
.
Они
код
својих
кућа
немају
ни
овако
.
А
,
видиш
,
како
су
школу
једва
дочекали
.
Они
ће
и
даље
чинити
све
што
потражим
;
а
ја
ћу
полако
.
.
На
муци
се
познају
јунаци
...
3
.
Уписивање
и
ручак
код
газда
Мијаила
Док
су
они
овако
разгледали
зграду
школску
и
све
што
је
у
њој
,
почеше
већ
и
људи
да
доводе
децу
.
Радиша
узе
један
табак
хартије
и
на
њему
поче
записивати
своје
ученике
.
Записивао
их
је
само
привремено
:
име
и
презиме
,
чије
је
које
дете
,
колико
је
и
какво
је
;
јер
је
Радиша
са
сваким
по
мало
разговарао
и
питао
га
,
воли
ли
да
изучи
књигу
,
је
ли
му
далеко
кућа
и
може
ли
долазити
у
школу
.
И
ако
је
Радиша
са
сваким
разговарао
лепо
,
благо
и
љубазно
,
опет
је
било
деце
,
да
нека
од
страха
а
нека
од
плача
нису
ништа
могла
одговорити
.
Он
је
и
то
прибележио
.
И
сваком
је
таквом
детету
рекао
:
„
Тако
сам
и
ја
плакао
,
кад
су
ме
први
пут
одвели
у
школу
.
“
Овако
је
трајало
скоро
до
подне
,
и
уписано
их
равно
тридесет
,
све
одраслијих
од
9
—
12
година
;
јер
је
Радиша
рекао
,
да
ће
они
боље
да
науче
,
а
они
мањи
нек
расту
.
Свој
уписаној
деци
казаше
,
да
се
сутра
спреме
па
да
дођу
у
школу
прекосутра
.
Кмет
Миљко
онда
рече
,
да
прекину
посао
и
да
мало
ручају
,
и
предлог
му
се
прими
.
„
Заповедајте
,
господине
,
данас
код
нас
!
“
рече
газда
Мијаило
,
први
сусед
до
школе
:
„
Овде
је
код
мене
најближе
“
.
И
пођоше
:
Мијаило
напред
,
а
Радиша
,
кмет
Миљко
и
још
неки
домаћини
,
којима
је
кућа
била
далеко
,
за
њим
.
Кућа
је
Мијаилова
одмах
преко
пута
од
школе
и
у
њега
је
повећа
задруга
,
као
и
у
већине
загоричана
,
те
је
данас
уписао
у
школу
двоје
деце
.
Ручак
је
већ
био
спремљен
,
у
главноме
као
и
вечера
код
кмета
Миљка
,
и
поседали
су
за
готову
совру
.
Само
је
сва
одрасла
женска
чељад
изишла
,
те
се
најпре
поздравила
с
људима
,
љубећи
свакога
па
и
Радишу
у
руку
;
а
Мијаило
је
казивао
:
то
ми
је
домаћица
,
а
то
ми
је
снаха
,
то
ми
је
ћерка
,
а
то
ми
је
друга
снаха
и
тако
даље
.
Све
су
питале
за
кметицу
и
оне
друге
,
како
су
,
јесу
ли
здраво
,
а
баба
Петрија
,
Мијаилова
мајка
,
запита
и
Радишу
:
„
А
Бога
ти
,
господине
,
имаш
ли
ти
кога
год
?
“
А
он
јој
одговори
благо
:
„
Имам
,
баба
,
и
оца
и
мајку
и
велику
родбину
,
али
нису
са
мном
,
него
су
код
куће
;
а
ја
сам
сам
“
.
А
баба
одвише
сажаљиво
рече
:
„
Е
,
леле
мени
!
А
како
ћеш
сам
у
овој
нашој
пустињи
,
весео
био
!
“
„
Здравље
,
Боже
,
бако
,
па
нећу
дуго
бити
сам
!
...
А
,
ево
и
сад
нисам
сам
:
ето
људи
,
па
сутра
ћу
добити
и
ђаке
—
ето
ми
друштва
“
,
рече
Радиша
као
у
шали
.
„
Знам
,
дете
;
али
ко
ће
кућу
да
ти
гледа
:
ко
ће
да
ти
зготови
мало
јела
,
да
ти
почисти
и
опере
?
Не
може
кућа
без
женске
главе
!
“
одговори
баба
.
„
Ја
ћу
пробати
,
бако
;
па
ако
не
може
,
ја
ћу
зажмурети
,
па
што
вели
пословица
:
„
Куд
сви
Турци
,
туд
’
и
голи
Асан
“
—
оженићу
се
!
“
рече
јој
Радиша
.
У
томе
већ
и
поседаше
.
Жене
се
повукоше
у
кућу
,
да
сипају
и
приносе
.
Само
су
људи
поседали
с
Радишом
.
Ручак
је
текао
као
обично
:
по
једну
за
добродошлицу
,
па
онда
сира
и
кајмака
с
врућом
погачом
,
па
онда
друга
јела
редом
,
а
од
половине
ручка
почиње
вино
.
Сви
су
они
пили
из
чутуре
,
само
су
Радиши
насули
у
чашу
,
из
поштовања
,
и
једна
му
је
била
доста
целога
ручка
.
И
газда
Мијаилу
је
било
готово
криво
,
што
Радиша
тако
мало
пије
,
али
кад
му
Миљко
потврди
,
да
је
и
код
њега
тако
мало
пио
,
он
рече
:
„
А
ти
прошћавај
,
господине
!
Ми
док
се
по
трипут
не
прекрстимо
,
не
остављамо
чутуру
!
“
Радиша
и
њему
одговори
,
да
то
није
много
,
јер
они
раде
тешке
послове
и
не
пију
сваки
дан
;
а
Мијаило
му
одговори
:
„
Е
ракије
имамо
,
господине
,
те
се
ми
старији
сваки
дан
прекрстимо
и
по
мало
поткрепимо
;
а
вина
имамо
у
кући
само
кад
нам
ко
дође
и
о
благим
данима
...
“
Тако
су
у
пријатном
разговору
ручали
и
поседели
више
од
два
сата
па
онда
устали
,
да
се
мало
прођу
.
Још
за
ручком
донеше
Радиши
чашу
тако
лепе
воде
,
да
он
запита
,
одакле
им
је
.
А
кад
му
они
рекоше
,
да
је
с
извора
који
је
испод
самога
онога
избрешка
,
на
којем
је
школа
,
он
помисли
:
благо
мени
,
барем
ћу
имати
лепе
воде
и
за
себе
и
за
децу
!
4
.
Потребне
поправке
Кад
устадоше
с
ручка
,
одоше
на
извор
.
И
Радиша
није
могао
да
се
начуди
јачини
извора
и
бистрини
и
хладноћи
његове
воде
.
А
газда
Мијаило
додаде
:
„
И
здрава
је
,
господине
;
тече
управ
испод
црквишта
.
А
зими
,
кад
свуд
снег
покрије
,
овде
је
копно
.
“
Обиђоше
и
црквиште
и
причаше
,
да
је
некад
,
пре
турског
земана
,
ту
била
лепа
црква
и
појала
,
и
да
је
тада
у
селу
Загорици
било
седам
попова
са
седам
парохија
;
а
сад
немамо
,
вели
,
ниједнога
,
него
нам
долази
чак
из
чаршије
.
Тако
дођоше
и
до
школе
и
уђоше
и
у
њу
.
Радиша
им
похвали
рад
и
запита
,
ко
им
је
ово
преправљао
?
А
пред
њега
се
испрси
један
од
оних
што
су
ручали
с
њима
и
поносито
рече
:
„
Ада
,
ми
господине
!
“
—
„
Е
,
јесте
;
то
нам
је
био
мајстор
!
“
потврдише
они
други
,
поносећи
се
и
сами
њиме
.
Онда
Радиша
рече
,
како
би
боље
било
да
се
пећ
извади
из
зида
,
па
да
се
намести
тако
,
да
уста
дођу
овамо
,
те
да
се
ложи
изнутра
,
а
не
споља
:
а
рупа
на
зиду
да
се
зазида
.
„
То
ја
могу
сад
да
променим
;
само
се
бојим
да
нешто
не
изгледа
ружно
“
,
рече
мајстор
.
„
Немој
сад
,
рече
Радиша
,
јер
треба
да
се
наруче
врата
и
чункови
,
па
ћемо
после
.
Онда
га
запита
,
је
ли
дирао
таван
и
има
ли
што
на
тавану
,
а
он
рече
да
није
дирао
и
да
на
тавану
нема
ништа
.
Радиша
погледа
боље
и
виде
,
да
се
између
дасака
провиди
и
да
озго
пада
прашина
.
Онда
запита
„
мајстора
“
,
да
ли
би
он
могао
још
нешто
да
уради
?
„
А
шта
,
господине
?
“
одговори
мајстор
Милета
веома
радознало
.
„
Да
замесиш
доста
блата
с
плевом
па
да
полепиш
таван
озго
тако
да
блато
уђе
у
ове
рупе
између
дасака
,
а
оздо
нек
један
држи
даском
да
блато
не
пропада
доле
и
не
виси
између
дасака
и
не
вири
мимо
њих
,
него
да
буде
равно
с
њима
,
па
онда
да
окречиш
и
таван
,
те
да
се
бели
,
да
се
боље
види
,
“
Мајстор
Милета
је
самоук
мајстор
и
нигде
он
то
није
учио
,
па
је
гледао
у
Радишу
не
трепљући
.
А
кад
је
Радиша
свршио
,
он
је
рекао
без
предомишљања
:
„
Е
,
опрости
,
господине
;
то
се
нисмо
сетили
.
А
и
боље
је
тако
:
неће
падати
прашина
,
а
боље
ће
се
и
грејати
.
И
то
могу
за
дан
да
поправим
“
.
„
Не
мораш
за
дан
;
можеш
и
за
два
;
само
док
ја
и
кмет
одемо
у
чаршију
и
за
чункове
и
врата
за
пећ
,
па
о
једном
трошку
.
“
Одатле
уђоше
и
у
оне
две
мале
собе
.
У
једној
су
биле
Радишине
ствари
нераспаковане
и
у
њој
једна
плехана
„
фуруница
“
,
а
у
другој
ништа
;
а
у
обема
је
таван
био
од
расушених
дасака
,
као
и
у
учионици
.
„
Можеш
ли
и
овде
таван
озго
да
олепиш
а
оздо
да
окречиш
,
мајсторе
?
“
упита
Радиша
.
„
Могу
,
свуд
,
господине
,
цео
таван
,
и
у
оџаклији
“
,
одговори
он
и
додаде
:
„
Ништа
ти
,
господине
,
не
брини
за
то
,
само
ми
кажи
кад
да
дођем
,
и
да
грабимо
,
док
је
још
овако
лепо
време
.
“
А
пошто
цигала
нема
у
селу
Загорици
,
то
Радиша
за
под
није
ништа
ни
помињао
.
Сад
виде
,
да
школа
ни
нужника
нема
,
па
рече
:
„
О
,
мајстор
-
Милета
,
а
знаш
шта
?
Заборавили
сте
ви
нешто
,
што
свака
школа
мора
да
има
,
и
свака
касарна
,
и
где
год
има
много
људи
...
оно
где
се
,
да
простиш
,
иде
напоље
!
“
—
„
Право
велиш
,
господине
,
то
смо
заборавили
.
Али
и
то
можемо
да
направимо
“
,
додаде
Милета
.
5
.
Прве
потребе
Мало
по
мало
па
се
разиђоше
сви
,
само
оста
с
Радишом
кмет
и
биров
,
и
договорише
се
,
да
у
јутру
рано
иду
у
варош
и
покупују
што
треба
.
Радиша
је
одмах
тачно
измерио
уста
на
пећи
за
врата
и
обим
округлога
отвора
за
чункове
,
а
за
тим
сео
и
побележио
све
што
је
најпотребније
:
још
једну
пећ
за
његову
собу
с
чунковима
(
а
ову
плехану
да
метну
у
послужитељеву
собу
)
,
још
један
сто
и
једну
столицу
за
његову
собу
,
две
метле
,
једну
секиру
и
једно
„
дунђерско
“
тестере
за
дрва
(
јер
у
Загорици
нико
не
имађаше
тако
тестере
,
а
дрва
нису
ни
стругали
но
горели
онако
,
читаве
главње
)
,
једне
машице
,
један
ватраљ
,
један
ашов
,
једну
мотику
,
један
чекић
,
по
оке
свакојаких
јексера
,
две
тестије
,
30
букварова
,
30
камених
таблица
,
кутију
крижуља
,
кутију
пера
,
кутију
држаља
,
туце
писаљака
,
стакло
мастила
,
један
рис
писаће
хартије
,
један
сунђер
и
једно
сандуче
креде
.
За
све
ово
кмет
је
понео
општинских
пара
,
да
плати
,
па
ће
после
видети
како
ће
:
да
ли
ће
платити
само
они
домаћини
,
који
имају
ђака
,
или
сви
селски
.
6
.
Први
конак
у
школи
Јесење
после
подне
је
кратко
,
и
ускоро
поче
и
Сунце
да
се
примиче
заходу
,
и
долина
у
којој
је
загоричка
школа
захлади
.
Поче
већ
и
стока
из
ливада
да
се
враћа
кући
.
Кмет
опет
зва
Радишу
,
да
иде
његовој
кући
на
вечеру
и
на
конак
,
али
му
се
Радиша
захвали
,
наводећи
,
да
није
гладан
и
да
жели
да
распакује
своје
ствари
и
извади
што
му
треба
.
Нуди
га
да
иду
газда
Мијаилу
и
на
вечеру
,
јер
је
ту
близу
,
али
он
не
хтеде
ни
то
.
Само
одобри
,
да
му
од
газда
Мијаилове
куће
прате
једну
каленицу
млека
и
комадић
хлеба
,
па
оста
да
ствари
раздреши
и
намести
за
конак
.
Кмет
остави
Грују
и
нареди
му
,
да
ноћи
с
Радишом
у
школи
и
да
га
слуша
све
што
му
затреба
.
Он
је
већ
био
спремио
бреме
сламе
,
али
се
за
кревет
у
селу
Загорици
није
знало
.
Зато
је
и
Радиша
ову
прву
ноћ
спавао
на
земљи
.
Легао
је
рано
кад
и
остали
сељаци
,
јер
је
још
био
уморан
и
од
пута
,
а
у
јутру
је
ваљало
и
поранити
.
Кад
је
све
наместио
и
легао
,
још
дуго
није
могао
заспати
,
и
премишљао
је
овако
:
„
Дакле
,
у
име
Бога
,
почео
сам
.
Почео
сам
онај
велики
и
узвишени
посао
,
за
који
сам
се
толико
спремао
.
И
ево
центра
мога
рада
.
Он
је
мален
и
скроман
,
али
може
бити
велики
и
плодан
.
Село
је
мало
,
али
ево
људи
су
добри
.
Видиш
,
колико
су
марили
за
школу
.
Ако
је
Русо
имао
право
кад
је
тражио
,
да
се
човечанство
врати
у
првобитно
стање
па
поново
да
отпочне
цивилизацију
,
онда
ево
му
људи
у
првобитном
стању
...
С
њима
се
може
радити
.
Само
полако
и
лепо
...
А
и
деца
су
им
безазлена
,
проста
,
природна
и
бистра
.
Колико
сам
њих
заволео
већ
из
овога
првог
виђења
!
Свако
ми
личи
на
Русовљевог
Емила
.
А
ја
ћу
сад
да
будем
не
Русо
него
Песталоције
.
Само
нећу
да
грешим
као
он
.
Песталоције
је
био
превртљив
и
слаб
па
и
—
неписмен
у
ширем
смислу
.
А
ја
то
,
хвала
Богу
,
нити
сам
по
природи
својој
сад
нити
ћу
бити
.
Мени
треба
само
здравља
и
сталности
.
А
за
обоје
ово
стараћу
се
колико
могу
више
.
Гледаћу
,
да
не
застанем
ни
са
својом
спремом
.
Све
удари
натраг
,
кад
се
не
обнавља
и
не
проширује
.
А
књига
имам
доста
и
то
одабраних
.
И
видео
сам
доста
и
много
;
само
сад
да
гледам
шта
се
од
тога
може
пренети
и
урадити
код
нас
.
Ах
,
Немачко
!
Кад
на
тебе
помислим
,
ја
волим
ова
своја
брда
.
Јеси
напредна
,
али
си
срцу
моме
туђа
.
Пет
векова
смо
те
ми
чували
,
да
не
прекидаш
свој
развитак
;
и
ти
си
отишла
далеко
.
Али
ево
,
дошло
је
време
,
да
нам
по
мало
и
враћаш
за
то
добро
.
Стотинама
синова
ове
наше
оназађене
и
напаћене
земљице
било
је
у
тебе
и
видело
напредак
твој
,
твој
сјај
,
твоју
величину
и
срећу
твоју
,
али
,
да
ли
су
примили
оно
,
што
је
у
тебе
добро
?
Да
многе
сјај
твој
није
засенуо
,
те
да
не
виде
оно
што
је
добро
?
Да
нису
с
тим
спољним
сјајем
твојим
пренели
и
многе
мане
унутрашње
,
на
штету
не
само
кесе
наше
него
и
наших
народних
особина
?
Јер
и
ми
треба
да
напредујемо
;
али
нити
можемо
нити
треба
да
будемо
Швабе
.
Чувајмо
своје
и
само
поправљајмо
оно
,
што
нам
је
примитивно
,
несавршено
.
Напредак
је
у
усавршавању
себе
и
свега
свога
,
а
није
у
примању
туђега
и
готовога
.
А
у
нас
је
све
примитивно
,
несавршено
,
али
изврстан
материјал
за
усавршавање
и
напредовање
.
.
Ах
,
каква
ли
ће
моја
школа
и
моје
село
бити
после
само
двадесетину
година
!
...
7
.
Одлазак
у
варош
с
кметом
Радиша
се
пробудио
у
јутру
,
кад
је
газда
Мијаилова
крава
пошла
у
ливаде
па
мукнула
,
што
јој
је
мало
теле
остало
код
куће
.
И
док
се
он
спремао
,
стигао
је
и
кмет
Миљко
са
три
коња
:
два
за
њих
двојицу
а
трећи
за
товар
;
а
ако
не
могне
све
стати
на
једнога
,
они
ће
натоварити
на
два
а
трећега
јахати
.
И
пођоше
одмах
.
Пође
и
биров
Груја
на
трећем
коњу
.
Он
је
био
потребан
да
помаже
кмету
у
товарењу
и
вођењу
коња
под
товаром
.
И
отишли
су
,
и
покуповали
су
све
што
је
требало
и
донели
.
Уз
то
кмет
је
купио
и
још
једну
страну
креча
,
бојећи
се
неће
бити
доста
оно
,
што
је
од
пре
остало
.
У
чаршији
су
гледали
учитеља
загоричкога
,
жалећи
га
куда
је
бачен
тако
млад
и
зелен
,
а
завидећи
му
како
му
кмет
набавља
све
.
Кад
су
се
вратили
из
чаршије
,
Груја
је
још
узгред
свратио
и
дозвао
Милету
и
казао
му
,
да
сутра
рано
дође
судници
и
поправи
оно
на
школи
.
8
.
Поправке
и
прва
настава
под
ведрим
небом
Сутра
дан
су
дошли
и
ђаци
и
„
мајстор
“
Милета
.
И
Радиша
је
устао
рано
и
наредио
да
изнесу
све
његове
ствари
у
доксат
,
па
је
пустио
Милету
,
да
ради
са
још
двојицом
,
а
он
је
сачекао
све
ученике
.
И
ово
је
био
прави
дан
изненађења
за
Радишу
.
Од
њих
тридесеторо
ниједно
није
дошло
„
празних
руку
“
.
Чуло
село
,
да
је
учитељ
сам
и
да
сад
долази
са
наука
,
најпре
у
Загорицу
,
па
му
пратили
:
неко
погачу
,
неко
ћупче
млека
,
неко
лонац
кисела
млека
,
неко
заструг
кајмака
,
неко
груду
млада
сира
,
неко
пастрме
и
сланине
,
неко
котарицу
јабука
и
крушака
,
неко
чутуру
вина
и
шта
ти
није
било
.
И
деца
су
скромно
прилазила
учитељу
и
казивала
ко
му
је
то
пратио
.
Радиша
им
је
захваљивао
и
упућивао
их
Груји
,
да
тамо
оставе
.
И
не
може
се
спорити
,
да
је
ова
пажња
села
Радишу
пријатно
изненадила
.
Прегледајући
ђаке
нашао
је
само
једнога
прљавога
,
двојицу
необучену
,
тројицу
неошишану
,
четворицу
с
непосеченим
ноктима
и
петорицу
без
торбице
.
Свакога
је
запитао
за
узрок
и
свакоме
је
примио
оправдање
.
Онда
је
наредио
,
да
поседају
у
клупе
,
које
су
биле
изнесене
и
намештене
пред
школом
.
Онда
им
рече
благо
и
мирно
:
„
У
име
Бога
,
децо
,
ви
почињете
данас
један
велики
посао
.
Почињете
да
учите
књигу
.
Сва
мудрост
,
све
што
људи
знају
,
сва
наука
стављена
је
у
књиге
.
И
ко
уме
да
чита
књигу
,
он
може
да
зна
све
.
Зато
учени
људи
не
могу
без
књига
.
Зато
без
књиге
не
могу
да
буду
ни
они
,
који
хоће
да
уче
и
да
знају
више
од
обичних
људи
.
Зато
и
ђаци
најпре
уче
књигу
.
Зато
ћете
и
ви
одмах
почети
да
учите
да
читате
и
пишете
.
Читање
ћете
учити
из
ове
књиге
,
што
се
зове
буквар
,
а
писање
најпре
на
овој
таблици
,
овом
писаљком
,
што
се
зове
крижуља
,
па
ћете
после
на
хартији
,
правом
писаљком
.
Зато
ћу
ја
свакоме
од
вас
дати
по
један
буквар
и
по
једну
ову
таблицу
и
крижуљу
.
Само
не
могу
да
дам
онима
,
који
немају
торбице
,
јер
немају
у
шта
да
метну
;
а
у
руци
ово
не
сме
да
се
носи
,
јер
се
руке
зноје
,
па
се
таблица
испрља
а
буквар
и
испрља
и
поквари
;
а
може
и
да
се
испусти
па
се
таблица
и
крижуља
изломе
а
буквар
поцепа
.
А
кад
је
киша
,
може
да
вам
покисне
и
у
торби
.
Зато
вам
онда
нећу
ни
дати
да
носите
буквар
кући
,
него
ћете
га
остављати
овде
у
школи
.
А
сад
ћу
вам
дати
,
да
га
понесете
.
И
ова
таблица
и
ова
писаљка
су
од
камена
,
па
се
ласно
ломе
.
Зато
је
таблица
овако
углављена
у
дрво
,
а
писаљка
смотана
овом
шареном
хартијом
.
Али
се
и
таблица
разбије
и
крижуља
пребије
кад
се
испусте
или
кад
се
седне
на
њих
.
Зато
ћете
добро
чувати
да
не
испустите
и
да
не
седнете
на
торбу
.
Ово
вам
сад
поклањамо
;
а
ко
разбије
таблу
или
поцепа
и
изгуби
буквар
,
он
мора
да
иде
чак
у
чаршију
да
купи
.
Кад
ја
пишем
по
овој
великој
табли
,
ја
имам
ово
за
брисање
.
А
ви
за
вашу
таблицу
немате
.
Зато
ви
треба
да
узмете
овако
мало
парче
платна
па
да
га
увек
оквасите
и
исцедите
.
А
крижуља
треба
да
вам
је
увек
зашиљена
,
овако
као
што
је
сад
;
и
чим
се
више
затупи
,
мора
да
се
зашиљи
.
„
Ево
,
сад
ћу
да
вам
раздам
и
у
име
Бога
да
почнемо
...
(
Изазива
једнога
по
једнога
и
даје
им
)
.
Сад
пазите
,
да
вам
кажем
како
се
држи
буквар
.
На
једној
страни
,
ево
,
има
слова
,
а
на
другој
нема
,
ево
.
Ви
ову
страну
где
нема
слова
окрените
даље
,
а
ову
са
словима
окрените
горе
.
(
Надгледа
,
јесу
ли
сви
тако
урадили
)
.
Сад
пазите
даље
.
У
буквару
је
лишће
с
једне
стране
повезано
а
с
друго
није
,
те
може
овако
да
се
отвара
.
Ви
увек
ову
повезану
страну
окрените
левој
руци
а
ову
што
се
отвара
десној
.
А
знате
ли
,
које
је
десна
рука
?
Јесте
,
ово
вам
је
десна
рука
,
с
ове
стране
.
Дигните
је
!
Запамтите
је
;
њоме
се
и
крстимо
а
њоме
ћете
и
да
пишете
.
Прекрстите
се
!
(
Деца
се
крсте
,
али
неједнако
и
недобро
)
.
Ево
,
овако
.
Саставите
палац
и
ова
два
прста
до
њега
,
овако
!
...
Ставите
их
сад
најпре
на
чело
!
.
.
Сад
на
груди
!
.
.
Сад
на
десну
страну
!
,
.
.
Сад
на
леву
!
.
.
Хајде
још
једанпут
на
чело
!
На
груди
!
На
десну
страну
!
На
леву
!
.
.
Хајде
са
мном
!
.
.
Е
сад
к
тој
руци
,
којом
сте
се
крстили
,
окрените
ову
неповезану
страну
од
буквара
!
(
Обилази
и
надгледа
,
јесу
ли
сви
лепо
окренули
)
.
Е
сад
отворите
ову
корицу
!
.
.
Ето
га
први
лист
!
На
њему
пише
оно
исто
што
и
на
корицама
.
Пише
,
да
је
то
буквар
.
Сад
подигните
и
тај
лист
!
Ето
га
други
лист
и
на
њему
је
насликано
око
.
Би
ли
ви
умели
тако
да
начините
око
?
.
.
А
поред
ока
има
два
слова
.
Ето
и
испод
ока
неке
слике
и
поред
ње
опет
два
слова
.
Ко
зна
шта
је
то
насликано
!
.
.
То
је
столица
,
али
није
са
три
ноге
,
као
ове
ваше
,
него
са
четири
,
а
има
иза
леђа
да
се
човек
наслони
.
Ето
и
ту
два
слово
,
једно
с
једне
стране
а
друго
с
друге
стране
.
Сад
преврните
тај
лист
!
И
с
друге
стране
има
две
слике
.
Знате
ли
,
шта
је
то
насликано
?
То
је
нож
.
Умете
ли
ви
тако
да
направите
?
.
.
Ето
и
код
ножа
два
слова
,
а
испод
ножа
писано
нешто
.
Познајете
ли
ово
испод
ножа
?
То
је
игла
.
Ено
где
јој
виси
конац
!
Пређите
и
тај
лист
.
Познајете
ли
то
с
друге
стране
?
.
.
То
јесте
грожђе
;
али
кад
се
овако
одсече
с
лозом
и
веже
уједно
,
онда
то
зову
„
евењка
“
.
Ето
и
код
ње
два
слова
а
испод
ње
нешто
писано
.
А
знате
ли
,
шта
је
оно
друго
,
испод
евењке
?
—
Јесте
;
оно
је
гвоздена
лопата
шиљата
и
зове
се
ашов
.
Ето
и
код
њега
два
слова
и
доле
писано
.
Е
,
доста
.
Други
пут
ћу
вам
показати
то
друго
.
„
Сад
ћу
да
вам
кажем
за
таблу
.
Она
има
две
стране
.
С
једне
су
ове
црвене
пруге
,
а
с
друге
нема
ништа
.
Ја
ћу
увек
да
вам
кажем
кад
коју
треба
да
окренете
.
Али
таблу
увек
наместите
овако
,
попреко
,
да
један
крај
дође
лево
а
други
десно
!
(
Обилази
и
надгледа
)
.
Сад
сви
окрените
ону
страну
где
нема
ових
пруга
!
Нека
вам
тако
стоји
табла
,
а
ви
узмите
ово
што
се
њиме
пише
!
Како
се
то
зове
?
(
Не
знају
)
.
Е
,
ја
ћу
да
вам
кажем
:
то
се
зове
„
крижуља
“
.
Реците
и
ви
:
крижуља
!
...
И
ово
је
од
овога
истога
камена
од
којега
је
и
таблица
;
само
је
једна
плоча
искрижана
све
на
оваке
шипчице
,
па
су
оне
после
обавијене
овом
шареном
хартијом
.
У
коју
ћете
руку
да
узмете
крижуљу
?
—
Е
,
узмите
,
да
видим
како
ћете
!
—
Ево
пазите
,
како
ћу
ја
да
узмем
!
Узмите
и
ви
овако
!
Хајде
сад
,
пишите
!
(
Деца
не
умеју
и
чуде
се
како
ће
)
.
Начините
сви
овако
,
један
крстић
!
...
Начините
сад
овако
,
један
котурић
!
—
Начините
сад
котурић
па
у
њему
крстић
!
...
Направите
овако
крстић
на
котурићу
!
...
Направите
крстић
па
онда
на
сваком
крају
по
један
котурић
!
...
Начините
овако
,
као
кромпирић
(
тачку
)
!
Начините
око
њега
котурић
!
...
Начините
мали
котурић
,
па
око
њега
већи
,
па
око
овога
још
већи
!
...
Е
доста
.
Сад
спустите
крижуље
више
табле
,
па
се
усправите
!
(
Прегледа
их
како
седе
и
поправља
их
)
.
Сад
поседите
тако
,
да
вам
нешто
причам
.
„
Ово
се
ваше
село
зове
Загорица
,
и
ово
је
загоричка
школа
и
ви
сте
загорички
ђаци
.
И
иза
Загорице
има
и
других
села
,
у
којима
је
одавио
отворена
школа
,
па
су
у
њу
ишли
и
они
,
који
су
сад
стари
,
па
сви
умеју
да
читају
књиге
и
пишу
писма
,
тапије
и
облигације
и
воде
рачуне
.
А
у
вас
је
сад
отворена
,
и
ви
први
долазите
у
школу
.
Зато
ћете
ви
први
и
изучити
књигу
у
вашем
селу
.
„
Али
и
у
онима
другим
селима
око
Загорице
и
у
целој
нашој
земљи
школе
нису
отворене
много
одавно
,
јер
је
пре
овом
земљом
нашом
владао
Турчин
,
па
нам
Турци
нису
дали
да
подижемо
школе
и
учимо
књигу
.
И
тек
пре
педесет
и
неколико
година
,
кад
су
наши
стари
заратили
с
Турцима
и
надјачали
их
,
почели
смо
да
подижемо
школе
.
(
Ако
ко
од
вас
има
много
старога
деду
,
он
може
бити
да
памти
то
турско
доба
и
да
може
по
нешто
о
њему
и
да
вам
прича
)
.
А
знате
ли
,
кад
су
Турци
задобили
наше
царство
?
То
је
било
одавно
,
има
скоро
пет
стотина
година
или
,
како
људи
кажу
,
пре
пет
векова
.
А
било
је
на
Косову
.
Косово
је
далеко
одавде
и
данас
је
још
у
Турској
,
а
онда
је
било
готово
у
средини
српскога
царства
.
Онда
је
Турцима
владао
цар
Мурат
,
а
Србима
цар
Лазар
.
Мурат
допадне
с
великом
војском
на
Косово
и
позове
цара
Лазара
на
мегдан
.
Лазар
скупи
војске
колико
је
могао
и
изађе
на
мегдан
.
Сад
ћу
да
вам
прочитам
из
ове
књиге
једну
песму
,
у
којој
се
прича
,
како
је
то
било
.
(
Чита
народну
песму
,
како
Мурат
позива
Лазара
на
Косово
,
а
за
тим
ону
,
како
је
пошла
војска
из
Крушевца
и
царица
Милица
молила
Лазара
,
да
јој
остави
„
брата
бар
једнога
“
)
.
„
Други
пут
ћу
вам
причати
,
како
се
био
бој
на
и
који
су
били
највећи
јунаци
.
А
сад
ћемо
нешто
друго
да
радимо
.
Изиђи
ти
(
најмањи
)
и
стани
овде
!
—
Сад
изиђи
ти
(
мало
већи
)
и
стани
до
њега
!
—
Сад
изиђи
ти
(
још
већи
)
и
стани
до
овога
!
—
Сад
ти
!
—
Па
ти
!
—
И
тако
дање
,
до
највећега
.
Сад
се
сви
обрните
овако
к
мени
и
стојте
право
!
—
Сад
пазите
,
ко
ће
да
буде
први
а
ко
други
.
Ти
си
(
најмањи
)
први
,
а
ти
(
до
њега
)
други
.
Ти
си
(
трећи
)
опет
први
,
а
ти
(
четврти
)
други
.
Ти
си
(
пети
)
опет
први
,
а
ти
други
.
Први
—
други
,
први
—
други
...
.
и
тако
даље
до
краја
.
Да
видим
,
јесте
ли
сви
запамтили
.
Којима
сам
рекао
да
су
први
,
нек
дигну
десну
руку
!
(
Надгледа
и
по
потреби
исправља
)
.
Сад
ви
спустите
.
А
нека
дигну
десну
руку
они
,
којима
сам
казао
да
су
други
!
(
Опет
надгледа
и
мирно
исправља
)
.
Спустите
и
ви
!
—
Да
видим
још
једанпут
:
који
су
први
(
нек
дигну
руку
)
!
—
Спустите
!
—
Који
су
други
?
—
Спустите
.
Пазите
брзо
:
први
!
(
Дигните
руку
!
Спустите
!
)
Други
!
(
Дигните
руку
!
Спустите
!
)
Е
сад
пазите
друго
нешто
!
.
Који
су
први
нек
стоје
на
месту
,
а
који
су
други
нек
изиђу
за
један
корак
напред
!
—
Вратите
се
у
ред
!
—
Опет
изиђите
!
—
Вратите
се
!
—
Изиђите
!
—
Вратите
се
!
—
Изиђите
опет
!
—
Коракните
још
један
корак
напред
!
—
Пружите
обе
руке
напред
,
овако
!
—
Пружите
их
у
страну
,
овако
!
—
Пружите
их
у
вис
,
овако
!
—
Спустите
их
,
овако
!
—
Кад
стојите
тако
,
онда
сте
се
окренули
напред
,
к
мени
.
А
ја
могу
да
кажем
,
да
се
окренете
на
десну
страну
и
на
леву
страну
.
Десна
вам
је
страна
ова
с
десне
руке
.
Окрените
се
на
десно
!
—
Обрните
се
опет
овамо
к
мени
!
—
Обрните
се
на
леву
страну
!
—
Обрните
се
к
мени
!
—
Обрните
се
натраг
!
—
Опет
к
мени
!
—
На
десно
!
—
К
мени
!
—
На
лево
!
—
К
мени
!
—
Ето
тако
се
уче
и
ђаци
и
војници
,
не
само
да
знају
које
је
која
страна
него
и
да
боље
расту
.
Зато
ћете
и
ви
чешће
радити
овако
и
још
више
.
Сад
се
мало
одморите
и
ко
је
огладнео
,
може
и
мало
да
једе
,
ако
је
што
донео
;
а
коме
је
близу
,
може
да
оде
и
до
куће
па
опет
брзо
да
дође
.
“
За
то
време
Радиша
је
надгледао
како
Милета
оправља
школу
и
питао
децу
,
како
је
којем
име
и
је
ли
му
далеко
кућа
,
воли
ли
да
учи
,
да
ли
ће
моћи
да
долази
зими
и
по
рђавом
времену
итд
.
Дан
је
и
данас
био
као
наручен
.
Оправке
су
брзо
ишле
и
изгледало
је
,
да
ће
данас
бити
све
готово
.
Долазе
и
људи
из
оближњих
кућа
и
гледају
,
како
шта
ради
Милета
,
како
оправља
школу
и
како
Радаша
учи
децу
.
И
неколико
њих
рече
:
„
Хвала
Богу
,
и
ја
бих
овако
матор
сео
с
децом
,
да
ме
није
срамота
!
“
А
један
,
гледајући
како
Милета
замазује
оне
рупе
између
дасака
да
не
излази
топлота
и
не
иде
зима
и
прашина
,
запита
се
:
„
А
шта
би
и
нама
валило
,
да
су
нам
куће
овако
таванисане
?
!
“
А
највише
су
загледивали
и
чудили
се
:
„
Што
вуруна
да
се
ложи
изнутра
,
а
не
из
оџаклије
,
и
што
ће
јој
вратанца
!
“
Радиша
им
је
објашњавао
,
али
врло
просто
и
кратко
.
А
у
себи
је
мислио
:
ако
жив
будем
,
и
ви
ћете
ускоро
овако
радити
!
...
После
једнога
сата
Радиша
рече
деци
,
да
опет
поседају
у
клупе
,
где
су
већ
многи
и
сами
били
сели
и
гледали
буквар
и
слике
у
њему
.
Сад
рече
Радиша
:
Хоћу
најпре
да
видим
,
јесте
ли
добро
запамтили
,
како
се
намешта
буквар
.
Коју
страну
ваља
да
окренете
горе
?
—
На
коју
страну
да
окренете
овај
крај
што
се
не
отвара
?
—
А
овај
што
се
отвара
?
—
Отворите
корице
!
—
Отворите
први
лист
!
Шта
је
оно
на
другом
листу
?
—
Је
ли
то
истинско
око
?
—
А
шта
је
оно
поред
њега
?
—
Шта
је
то
доле
?
—
Је
ли
таква
столица
у
вас
?
—
А
где
има
оваке
столице
?
—
А
шта
је
оно
поред
столице
?
—
Подигните
и
тај
лист
!
—
Шта
му
је
то
с
друге
стране
?
—
Може
ли
тај
нож
да
посече
?
—
Зашто
не
може
?
—
А
шта
је
ово
око
ножа
и
испод
ножа
?
—
Добро
.
Нађите
иглу
!
—
Нађите
конац
!
—
Можете
ли
да
се
убодете
на
ту
иглу
у
буквару
?
—
Зашто
не
можете
?
—
А
шта
је
оно
око
игле
и
испод
ње
?
—
Сад
пређите
на
други
лист
.
Шта
је
оно
горе
?
—
Је
ли
ко
запамтио
како
се
зове
то
,
кад
се
гроздови
овако
оставе
на
лози
па
се
повежу
у
киту
?
—
А
шта
је
оно
око
„
евењке
“
и
испод
ње
?
—
Та
ћете
слова
ви
после
да
учите
.
А
шта
је
оно
испод
евењке
?
—
То
у
вас
нема
,
а
то
је
гвоздена
лопата
,
па
се
овде
удене
дршка
и
онда
се
грће
снег
,
жито
,
земља
као
и
лопатом
,
а
може
њоме
и
да
се
копа
земља
,
као
кад
се
риља
.
Ето
и
ту
два
слова
са
стране
,
а
доле
пуно
,
пуно
.
И
то
ћете
ви
да
учите
.
Сад
преврните
и
тај
лист
!
—
Би
ли
ко
знао
шта
му
је
то
с
друге
стране
?
—
Не
знате
ви
то
.
Оно
је
прво
перо
којим
се
пише
,
а
оно
доле
ова
велика
табла
!
Може
ли
овим
пером
да
се
пише
?
—
А
зашто
не
може
?
—
А
може
ли
на
овој
табли
да
се
пише
?
—
Зашто
не
може
?
—
Перо
је
од
гуске
,
а
табла
је
од
дасака
,
а
даске
су
од
дрвета
;
а
ово
перо
и
ова
табла
у
буквару
то
је
само
слика
њихова
,
направљена
од
ове
црне
боје
,
од
које
су
и
слова
.
А
око
њих
видите
колико
има
слова
!
И
сва
ћете
та
слова
ви
да
учите
,
да
их
читате
и
пишете
.
Пређите
сад
на
овај
лист
с
десне
стране
!
Би
ли
знали
шта
је
то
на
њему
?
—
Ово
је
горе
капа
као
ово
моја
,
и
зове
се
„
шешир
“
,
а
ово
доле
познајете
боље
:
то
су
гусле
.
Јесу
ли
ово
истинске
гусле
и
је
ли
ово
горе
истински
шешир
?
—-
Погледајте
у
слова
поред
њих
!
—
Доста
.
Затворите
буквар
!
—
Сад
узмите
крижуље
!
—
У
коју
руку
ваља
да
узмете
?
—
Узмите
како
ваља
кад
хоћете
да
пишете
!
(
Надгледа
,
јесу
ли
сви
узели
лепо
)
.
Сад
испод
онога
,
што
сте
мало
пре
градили
,
да
начините
пун
ред
крстића
,
све
један
до
другога
,
овако
!
—
(
Деца
граде
а
Радиша
им
поправља
)
.
Хајде
сад
један
пун
ред
ових
котурића
!
—
Хајде
сад
у
трећем
реду
котуриће
с
крстовима
у
њима
!
—
Огледајте
сада
све
котуриће
а
на
свакоме
да
стоји
крст
!
—
Можете
ли
да
направите
пун
Месец
?
—
Ево
овако
!
(
Направити
повећи
круг
и
обелити
му
површину
)
.
Можете
ли
пола
Месеца
?
—
А
можете
ли
нов
Месец
?
—
Хајдете
да
направимо
Сунце
,
кад
сија
!
(
Као
и
Месец
,
само
наоколо
зраке
)
.
Е
добро
.
Нек
вам
то
сада
стоји
на
таблицама
,
а
таблице
на
клупи
а
ви
се
исправите
!
—
Слушајте
сада
,
како
се
био
бој
на
!
(
И
чита
песму
:
„
Боже
мили
чуда
великога
,
кад
се
двије
сукобише
војске
на
Косову
пољу
широкоме
.
)
“
Радиша
је
читао
полако
а
чешће
је
погледивао
у
децу
.
Деца
су
седела
непомично
и
слушала
као
свето
јеванђеље
;
а
кад
се
свршила
песма
и
изгинуше
сви
на
Косову
,
свакоме
су
детету
очи
биле
пуне
суза
.
Подне
је
било
већ
превалило
.
А
како
је
многим
ученицима
кућа
далеко
,
по
читав
сат
,
и
два
,
то
их
сада
Радиша
пусти
,
да
иду
кући
,
па
сутра
опет
да
дођу
.
Остало
време
,
до
мрака
Радиша
је
провео
с
Милетом
,
упућујући
га
како
што
да
уради
,
и
с
Грујом
,
упућујући
га
како
да
направи
ногаре
за
стругање
дрва
дунђерским
тестером
.
И
Бог
је
хтео
да
помогне
добрим
загоричанима
те
је
и
сутрашњи
дан
био
сув
и
необично
леп
.
Зато
је
и
зграда
довршена
како
ваља
и
просушила
се
,
и
нужник
ископан
,
ограђен
и
покривен
даскама
,
и
дрва
настругано
за
више
од
недељу
дана
.
И
загоричани
први
пут
сада
видеше
у
своме
селу
дунђерско
тестере
и
да
се
стружу
дрва
за
огрев
!
Радиша
је
ову
ноћ
преноћио
на
доксату
;
а
тридесет
његових
ученика
сад
је
,
први
пут
од
како
је
Загорице
,
причало
о
школи
и
учитељу
и
о
томе
,
како
је
пропало
царство
српско
на
Косову
...
9
.
Други
дан
рада
Сутра
дан
се
Радиша
досетио
,
да
му
„
мајстори
“
направе
пред
вратима
и
чистаљке
за
обрисивање
обуће
од
блата
,
и
то
једну
с
једне
а
другу
с
друге
стране
пред
вратима
,
а
у
средини
једну
велику
лесу
,
преко
које
свако
дете
мора
да
пређе
.
Сетио
се
још
,
да
би
добро
било
,
да
му
се
озида
пећ
за
печење
хлеба
,
али
то
без
цигала
није
могло
да
буде
.
За
ову
зиму
остало
је
,
да
и
Груја
Радиши
меси
хлеб
онако
,
како
се
онда
месило
у
свој
Загорици
,
у
црепуљама
.
Рано
у
јутру
дошао
је
и
кмет
Миљко
,
да
види
,
да
ли
штогод
још
треба
школи
;
а
кад
му
је
Радиша
рекао
,
да
све
иде
како
треба
и
да
за
сад
не
треба
ни
шта
више
,
он
је
задовољан
отишао
на
свој
посао
.
Почеше
долазити
и
деца
.
Сад
су
сва
имала
торбице
и
сва
су
била
умивена
и
очешљана
.
Клупе
су
опет
биле
на
пољу
.
Дан
је
опет
био
ведар
и
топао
,
као
да
је
и
небо
хтело
да
загоричка
школа
почне
весело
и
да
и
Радиши
самоме
и
ученицима
његовим
почетак
буде
мио
.
Чобани
протерују
стоку
поред
школе
и
застајкују
пред
капијом
од
„
порте
“
и
с
радозналошћу
гледају
унутра
.
А
ученици
Радишним
,
у
гомилицама
,
чекају
,
кад
ће
опет
да
почну
учење
.
А
кад
Радиша
изиђе
и
прође
поред
њих
,
они
му
се
клањају
простодушно
и
прилазе
да
га
пољубе
у
руку
.
Кад
се
сви
већ
искупили
,
онда
Радиша
рече
,
да
поседају
у
клупе
.
Онда
почиње
други
дан
„
наставе
“
овако
