заривенона
бистричиним
обалама
,
једна
се
плоча
сама
диже
,
диже
се
тешко
и
са
напором
,
једва
узносећи
тежину
шест
векова
који
леже
на
њој
;
диже
се
тајанственом
неком
моћи
,
као
у
ноћи
у
очи
Васкрса
Господњег
плоча
под
којом
је
почивао
велики
наук
који
ће
затим
светом
овладати
.
Диже
се
,
и
из
мрачне
дубине
која
се
под
њом
појави
,
поче
се
узносити
над
гомилом
развала
прозрачна
сен
белога
једног
витеза
.
Све
на
њему
,
види
се
,
било
негда
царско
,
све
сјајно
,
све
искићено
као
што
је
било
сјајно
и
искићено
и
доба
наше
историје
које
је
са
овим
витезовима
у
гроб
сишло
.
Све
сјајно
,
све
искићено
негда
,
али
на
свему
овом
сјају
сад
лежи
мемла
шест
минулих
векова
.
На
соколу
од
сухога
злата
,
који
би
да
се
отисне
са
грбине
богатога
шлема
,
крила
пребијена
,
перје
поломљено
а
где
су
место
два
ока
соколова
некад
сјала
два
драга
камена
,
сада
зјапе
две
празне
дупље
;
бојни
оклоп
,
који
му
покрива
мушке
груди
,
улубљен
,
те
се
на
њему
једва
држи
по
где
који
остатак
двоглавога
златног
орла
који
је
негда
ширио
крила
по
оклопу
и
красио
оковане
груди
јунакове
;
из
мача
,
који
му
о
бедру
виси
,
поиспадали
бисери
и
драго
камење
а
дупље
у
којима
су
почивали
,
затисло
блато
из
влажнога
гроба
;
огртач
на
њему
царски
,
прикопчан
под
грлом
са
два
златна
пуцета
,
иструлио
те
изгледа
као
од
паучине
изаткан
.
Лице
у
витеза
модро
и
испијено
а
бела
му
брада
и
бела
дуга
коса
изгледа
као
од
прегорела
пухора
која
се
још
држи
док
је
први
дах
не
развеје
.
Још
само
два
светла
ока
у
дубоким
очним
дупљама
сачувала
су
пун
сјај
као
две
светле
жеравице
у
прегорелој
ватри
.
Сен
стаде
на
плочу
која
јој
је
до
малочас
гроб
покривала
и
осврте
се
најпре
лево
и
десно
;
погледа
тамо
где
се
узноси
чука
са
старим
Дрвен-градом
и
затвара
источно
гротло
бистричина
кланца
,
сећајући
се
ваљда
славе
и
величине
коју
је
негда
тај
град
казивао
;
погледа
по
расутом
камењу
под
ногама
и
око
себе
,
сећајући
се
ваљда
доба
које
је
ту
легло
да
почива
;
погледа
тамо
где
бистричини
вали
журе
и
где
се
узноси
Призренски
град
испод
којега
,
на
обалама
бистричиним
,
угасиће
се
ноћас
и
последњи
траг
живота
једне
државе
.
Ослушну
жубор
бистричиних
таласића
,
који
се
крше
и
ломе
о
раздробљени
камен
који
се
о
данима
киша
и
бујица
сурвава
са
камених
висина
у
њено
корито
;
ослухну
крик
јејине
која
из
камене
дупље
поздравља
поноћ
;
ослухну
тајанствени
разговор
ноћи
који
ветар
са
Језерца
својим
писком
и
звиждуком
,
који
се
рађа
у
кланцима
,
разноси
по
успаваним
долинама
.
Погледа
у
небо
да
види
лежи
ли
још
вечерњача
косо
те
,
да
није
минуло
доба
у
које
они
што
из
гробова
посећују
свет
смеју
још
одити
по
земљи
.
Затим
крену
ходом
лаганим
,
одмереним
,
лаким
,
као
што
оди
сен
и
пође
уском
стазом
,
која
од
развала
Светога
Арханђела
па
левом
обалом
Бистрице
води
крај
онога
столетнога
платана
на
Марашу
,
где
су
се
некада
цареви
поклисари
и
скоротече
,
под
хладом
широке
круне
,
залагали
пре
но
што
ће
ускочити
у
стрмене
и
отиснути
се
равном
Метохијом
,
да
се
успну
на
планине
које
су
Дрим
обгрлиле
и
сађу
на
обале
Сињега
Мора
,
носећи
приморским
кефалијама
поруке
Господареве
.
Од
тога
платана
,
на
Марашу
,
већ
настају
и
прве
куће
призренске
,
које
се
на
левој
обали
Бистрице
пењу
уз
стрму
страну
и
припијају
уз
стену
као
гнезда
,
надносећи
се
једна
над
другом
.
Сен
још
једном
обазриво
застаде
ту
,
код
првих
кућа
,
да
се
увери
спава
ли
све
што
је
ноћ
загрлила
.
Мир
и
тишина
свуд
,
само
што
се
студен
ветар
увлачи
у
кровове
,
тресе
трошне
димњаке
,
повија
оголела
дрва
и
фијуче
око
високих
минарета
која
се
у
ноћи
узносе
те
се
причињавају
као
надгробни
споменици
над
гробовима
које
престављају
кућни
кровови
,
износећи
се
из
магле
у
коју
је
варош
потонула
.
Високо
негде
,
брдом
где
су
задње
куће
,
чује
се
арлук
промрзла
пса
,
клепеће
негде
у
доњој
махали
откинуто
коло
на
празној
поточари
,
шуме
и
жуборе
кроз
уске
улице
јазови
и
поточићи
што
се
из
авлија
и
чешама
сливају
у
Бистрицу
.
Иначе
мир
,
све
спи
,
мртвим
сном
спи
.
Сен
даље
креће
.
Пролази
уским
улицама
,
прикрадајући
се
кроз
сенку
коју
дебели
зидови
бацају
и
измичући
пажљиво
да
не
пробуди
оне
који
су
,
немајући
крова
,
полегали
по
улицама
испод
стреја
и
капија
;
завија
затим
једном
улицом
која
се
нешто
мало
пење
и
долази
до
једне
велике
и
угледне
зграде
,
чије
двориште
затвара
чврста
двокрилна
капија
.
Пред
капијом
је
војник
са
ножем
на
пушци
;
увио
се
у
шињел
и
натукао
шајкачу
на
уши
а
наслонио
се
на
дирек
који
носи
капију
па
,
борећи
се
са
дремежом
који
му
намеће
недоба
и
мраз
,
увлачи
главу
дубоко
у
поврнуту
јаку
од
шињела
,
те
се
загрева
сопственим
дахом
.
Војник
је
на
стражи
,
војник
чува
!
Шта
је
то
у
овоме
часу
што
се
може
сачувати
,
кад
ни
Бог
више
не
чува
Србију
?
Или
је
овај
стражар
можда
постављен
да
бди
над
миром
,
како
никакав
шушањ
не
би
узнемирио
онога
што
умире
;
или
је
то
можда
почасна
стража
крај
ковчега
онога
који
је
већ
умро
?
Шта
чува
и
кога
?
Бели
се
витез
упути
право
тој
капији
и
стражар
се
трже
из
сна
,
извуче
главу
из
поврнуте
јаке
,
разрогачи
очи
,
престрављено
и
хитро
спусти
пушку
на
руку
,
одапе
је
и
прозеблим
гласом
прошапта
:
—
Стој
!
Ко
иде
?
—
Ја
!
—
одговори
бели
витез
тамним
,
гробним
гласом
.
—
Ко
си
ти
?
—
Краљ
Вукашин
Мрњавчевић
!
—
Шта
је
одзив
?
—
Краљевска
Круна
!
—
одговори
поуздано
сен
.
—
Пролази
!
И
сен
маричкога
краља
,
која
је
негда
са
оне
далеке
и
крваве
реке
потегла
чак
овамо
,
да
би
испунила
свети
завет
чувара
царске
круне
у
гробу
,
прође
кроз
ошкринуту
капију
,
пређе
тихо
и
нечујно
преко
дворишта
и
дође
под
један
прозор
кроз
који
се
једва
назирао
жижак
,
чија
се
светлост
као
свитац
кретала
по
мрачној
одаји
тамо
и
амо
.
Нешто
се
значајно
морало
тамо
догађати
јер
бели
витез
застаде
крај
прозора
,
наслони
се
и
упре
свој
мртвачки
поглед
тамо
.
То
је
зграда
српске
призренске
Богословије
где
је
одсео
Престолонаследник
,
вршилац
краљевске
власти
и
врховни
командант
српске
војске
.
-
Становао
је
на
горњем
спрату
,
у
одељењу
које
је
од
свога
стана
одвојио
ректор
Богословије
,
који
се
са
својом
породицом
повукао
у
друго
крило
.
Ту
је
Престолонаследник
пробавио
неколико
брижних
дана
,
ту
примао
извештаје
,
ту
одржавао
саветовања
—
последња
саветовања
.
Соба
,
у
којој
је
становао
,
пространа
је
и
застра
српским
ћилимовима
са
много
породичних
слика
на
зиду
.
Из
собе
два
прозора
гледају
у
двориште
Богословије
али
,
висином
својом
на
спрату
и
висином
положаја
саме
зграде
на
падини
брда
уз
које
се
пењу
призренске
куће
,
прозори
гледају
преко
дворишнога
зида
и
преко
кровова
суседних
кућа
које
су
под
њим
,
тако
да
се
са
њих
догледа
гомила
кровова
вароши
просуте
у
долини
и
преко
њих
поље
у
коме
се
губи
Бистрица
у
Дримове
воде
а
у
дубокој
позадини
,
иза
читавог
низа
планина
,
узноси
Проклетија
која
дели
воде
и
ограђује
питому
Метохију
од
дивљих
планинских
предела
који
се
за
њом
све
до
морских
обала
простиру
.
На
округломе
столу
,
на
сред
простране
одаје
у
којој
станује
Престолонаследник
,
лежи
разапета
карта
,
по
којој
је
млади
носилац
круне
,
дебелом
писаљком
исписао
силне
црвене
бразде
.
Та
карта
казује
много
,
у
овоме
часу
све
.
На
њој
је
непоузданим
потезом
руке
која
је
дрхтала
,
избележена
једна
дебела
линија
која
полази
од
Мокре
Горе
и
води
Лимом
на
Пријепоље
па
испод
Сјенице
избија
на
Гиљево
те
,
пресецајући
Ибар
негде
испод
Рогозне
,
пролази
под
Митровицом
Косовском
и
иде
на
Дреницу
.
Одатле
,
преко
Јањева
и
Гилана
,
сече
Бињачку
Мораву
па
савија
на
југ
Качанику
и
слази
падином
Шаровом
те
,
обухватајући
Тетово
и
Гостивар
,
спушта
се
на
Кичево
и
дохвата
се
извора
реке
Црне
,
слази
њоме
у
прилепско
поље
и
одатле
,
преко
врхова
Селечких
планина
,
пресеца
понова
реку
Црну
и
прекида
се
код
грчке
границе
.
Та
линија
бележи
границу
до
које
је
допрла
непријатељска
поплава
.
Ван
границе
те
поплаве
,
као
две
мале
оазе
или
као
два
још
непотопљена
острва
,
стоје
још
само
Призрен
и
Битољ
.
Линија
је
једним
потезом
извучена
целом
дужином
својом
,
само
је
измеђ
Лепенца
и
Бињачке
Мораве
неколико
пута
извлачена
и
померана
час
на
врхове
Црне
Горе
,
час
у
долину
Бињачке
Мораве
,
измеђ
Качаника
и
лакта
моравиног
код
Домороваца
.
На
том
су
делу
карте
поједина
места
нервозно
подвлачена
по
два
и
три
пута
,
поједине
коте
обележене
малим
црвеним
кругом
и
,
линије
повијане
и
опет
исправљане
.
Ту
су
се
водиле
последње
борбе
које
су
решавале
судбину
и
овога
задњега
остатка
Србије
под
Шаром
планином
.
Већ
два
дана
,
јуче
и
данас
,
Престолонаследник
не
излази
више
из
ове
одаје
.
Дотле
је
још
одлазио
од
јутра
до
вечери
на
оне
многобројне
и
бескрајне
седнице
Владе
и
Врховне
Команде
на
којима
је
,
после
дугих
и
бурних
саветовања
,
имала
да
се
утврди
једна
горка
али
,
јасна
као
дан
,
истина
—
да
више
никакве
наде
нема
.
Управо
на
те
седнице
нико
није
ни
већао
о
надама
,
свако
је
већ
долазио
на
њих
не
носећи
собом
више
никакву
наду
и
већано
је
још
само
о
путевима
којима
ће
се
напустити
Србија
.
Престолонаследник
се
са
тих
седница
враћао
уморан
и
духом
,
као
што
су
му
већ
клонуо
поглед
и
опуштене
руке
,
казивале
да
је
уморан
и
телом
.
Са
његових
је
усана
ишчезао
онај
младићски
осмех
који
га
је
красио
у
моменту
кад
је
,
кроз
кишу
непријатељских
танади
,
ујахао
у
освојено
Куманово
,
као
год
и
у
моменту
,
кад
је
обасут
цвећем
,
ујахао
кроз
триумфалну
капију
у
Београд
,
враћајући
се
са
бојишта
.
Он
би
клонуло
сео
на
простран
миндерлук
,
затурио
се
и
ослонио
леђима
на
јастук
,
притиснуо
длановима
слепоочњаче
и
уморно
гледао
погледом
без
израза
,
дуго
гледао
у
једну
тачку
,
подајући
се
,
усамљен
у
том
тренутку
,
осећању
разигнације
против
које
су
се
његова
младост
и
поуздање
,
које
га
је
увек
пратило
,
до
сад
стално
буниле
.
Неко
осећање
празнине
и
усамљености
,
осећање
тешкога
притиска
душевног
,
освојило
би
у
овим
часовима
младога
принца
,
који
већ
четири
године
своје
најлепше
младости
,
проведене
стално
у
војничкоме
логору
на
бојноме
пољу
,
завршава
овако
трагично
.
Његове
би
мисли
у
овим
тренутцима
биле
недовољно
одређене
,
оне
би
прелетале
час
на
тренутак
када
му
се
предаје
Душаново
Скопље
,
час
на
Торлак
са
којега
је
посматрао
ону
величанствену
борбу
која
ће
ослободити
Београд
;
час
на
службу
Божју
одслужену
у
Саборној
Цркви
по
закључењу
мира
а
час
на
прву
пушку
,
први
плотун
,
први
дрхтај
младости
,
када
је
1912
године
из
Врање
кренуо
преко
границе
.
И
тако
редом
,
прелетале
би
му
мисли
не
задржавајући
се
ни
на
чему
стално
,
прелетале
би
са
догађаја
на
догађај
,
са
слике
на
слику
,
са
једног
сећања
на
друго
из
множине
,
из
гомиле
догађаја
који
су
његов
млади
живот
тако
богатим
учинили
.
Догађаји
и
тренутци
су
се
низали
пред
његовим
очима
брзо
,
хитро
,
без
реда
,
без
везе
,
без
задржавања
,
као
кинематографски
снимци
.
И
сва
та
осећања
као
да
би
му
доносила
нов
умор
и
клонулост
,
те
би
склапао
очи
не
би
ли
прекинуо
низ
сећања
и
низ
болова
који
почеше
у
души
да
му
се
јављају
са
сваким
од
тих
сећања
.
Последња
заједничка
седница
Владе
и
Врховне
Команде
,
са
које
се
Престолонаследник
вратио
тако
уморан
,
одржана
је
још
прексиноћ
.
На
њој
су
донете
и
последње
одлуке
које
су
одмах
и
извршене
—
Влада
и
Врховна
Команда
напустиле
су
јуче
изјутра
Србију
.
Престолонаследник
је
остао
да
то
учини
заједно
са
војском
и
од
јуче
ујутру
,
он
већ
не
излази
из
своје
собе
,
где
прима
сваког
тренутка
извешћа
о
последњим
борбама
које
се
воде
на
путу
од
Косова
ка
Призрену
.
Када
је
пала
вечерас
ноћ
,
ноћ
од
12
.
новембра
,
Престолонаследник
се
одмах
по
вечери
повукао
у
своју
одају
и
,
под
светлошћу
једне
петролејске
лампе
,
наново
се
наднео
над
ону
карту
ослонивши
,
бригом
већ
изорано
,
младо
чело
на
руку
.
Другом
је
руком
опет
прихватио
писаљку
,
али
њоме
није
више
бележио
ни
промене
на
фронту
,
ни
границе
поплаве
која
је
свако
јутро
и
свако
вече
све
више
бујала
и
рушила
и
последње
сводове
на
којима
је
до
јуче
почивала
српска
држава
.
Извештаји
,
који
су
јуче
и
данас
стигли
и
стижу
непрестано
такви
су
,
да
се
више
са
карте
нема
шта
читати
нити
на
њој
записивати
.
Друге
и
другаче
линије
извлачио
је
Престолонаследник
сад
на
карти
,
линије
које
су
се
од
Призрена
зрачиле
ка
западу
и
југозападу
.
Једна
је
од
тих
линија
ишла
Дриму
па
његовом
левом
обалом
до
Љум-Куле
а
одатле
право
на
југ
путем
који
је
пробио
Црни
Дрим
,
па
преко
Бицана
на
Дебар
и
даље
на
Стругу
;
друга
је
,
идући
упоредо
са
првом
до
Љум-Куле
,
настављала
пут
обалом
сједињенога
Дрима
до
Спаса
а
затим
напустила
реку
и
преко
Дукађинских
планина
опет
слазила
на
његове
обале
,
где
он
под
Скадром
савија
на
југ
ка
своме
утоку
;
трећа
је
линија
ишла
Подримљем
да
преброди
Бели
,
Дрим
до
Ђаковице
и
Пећи
,
где
се
рачвала
у
три
огранка
од
којих
је
један
ишао
на
Плав
и
Гусиње
па
преко
Проклетије
на
Скадар
,
други
преко
Ругове
и
Чакора
а
трећи
преко
Рожаја
и
Берана
на
Андријевицу
.
Будући
српски
Краљ
бележио
је
путеве
којима
су
српски
Краљ
,
српска
војска
и
српски
народ
пошли
напуштајући
свој
дом
и
своју
државу
и
за
којима
ће
са
остатком
војске
и
он
сутра
кренути
.
Ноћ
је
већ
била
дубље
замакла
,
још
сат
па
ће
поноћ
а
млади
принц
,
наслоњена
чела
на
обе
руке
,
још
једнако
седи
крај
стола
,
наднет
над
карту
на
којој
су
обележени
путеви
судбине
његовога
народа
и
пролазећи
по
стоти
пут
у
памети
те
путеве
никад
неслућене
,
никад
невиђене
,
њега
опет
одведе
мисао
на
пријатна
сећања
,
која
су
му
била
у
овоме
тренутку
тако
тешка
а
ипак
их
није
могао
да
избегне
.
Његов
је
поглед
прелетао
по
карти
са
Рујна
на
Облаково
,
са
Брегалнице
на
Цер
и
Јагодњу
а
тај
поглед
враћао
га
је
опет
у
оне
светле
дане
,
у
дане
славе
.
И
место
те
мисли
да
га
исправе
и
освеже
,
изазивале
су
код
њега
тешку
клонулост
,
те
се
опуштених
руку
низа
столицу
поче
предавати
дремежу
,
ономе
дремежу
који
умор
душе
намеће
.
Да
би
га
се
отресао
,
млади
војник
скочи
са
седишта
и
прошета
по
пространој
соби
неколико
пута
,
кршећи
прсте
на
рукама
као
да
би
хтео
и
из
самих
зглавкова
да
одстрани
клонулост
која
се
из
душе
заразно
ширила
кроз
цело
тело
.
Најзад
нервозно
погледа
на
сат
,
извлачећи
часовник
и
враћајући
га
у
џеп
два
и
три
пута
,
као
да
је
увек
метајући
га
натраг
заборављао
колико
је
сати
.
Часовник
је
бележио
скору
поноћ
и
Престолонаследник
је
сад
већ
нестрпељиво
гледао
у
врата
којима
се
улази
у
његову
собу
.
Где
кад
би
застао
,
зауставио
дисање
и
пажљиво
ослухивао
на
тим
вратима
,
па
кад
не
би
ништа
чуо
,
настављао
шетњу
по
пространој
соби
.
Најзад
се
та
врата
лагано
отворише
и
на
њима
се
појави
један
млад
човек
,
којега
он
с
врата
дочека
питањем
:
—
Где
сте
?
—
Ви
још
не
спавате
,
Величанство
?
—
упита
његов
секретар
тихим
гласом
,
као
да
не
жели
реметити
поноћну
тишину
.
—
Не
,
не
могу
!
—
одговори
Престолонаследник
суво
и
клонуло
.
—
Па
ипак
,
добро
би
било
.
Сутра
треба
ранити
.
—
Да
,
знам
!
Ко
је
доле
?
—
Они
,
пуковници
и
ја
.
Нико
више
.
—
Хоћете
ли
почети
?
—
упита
Краљевић
тихо
,
као
да
збори
крај
самртникове
постеље
.
—
Да
,
сад
,
док
превали
поноћ
и
док
се
уверимо
да
све
по
кући
спава
—
одговори
тако
исто
тихо
секретар
.
—
Само
обазриво
.
Јавите
ми
кад
се
сврши
.
—
Нећете
дотле
лећи
?
—
Не
,
не
могу
.
Јавите
ми
!
Секретар
се
повуче
из
собе
,
исто
тако
тихо
као
што
је
и
ушао
и
лаганим
кораком
,
да
не
би
никога
у
кући
узнемирио
,
сиђе
на
доњи
спрат
и
уђе
у
једну
пространу
собу
,
која
је
,
вероватно
у
редовним
приликама
,
служила
за
школску
учионицу
.
Мала
петролејска
лампа
,
под
плавим
шеширом
,
која
је
са
једнога
стола
осветљавала
собу
,
једва
је
нешто
око
себе
давала
светлости
а
остали
део
собе
освојио
је
полумрак
кроз
који
су
се
предмети
једва
назирали
.
У
тој
полутами
виделе
се
у
једноме
углу
собе
набацане
школске
клупе
а
на
зиду
слика
Св
.
Саве
и
Симе
Игуманова
завештаоца
ове
зграде
српској
богословији
.
Око
стола
,
у
углу
,
из
којега
лампа
осветљава
собу
,
седе
два
младолика
коњичка
пуковника
,
један
крупна
стаса
и
нешто
опуштених
бркова
а
великих
избуљених
очију
и
дебелих
усана
а
други
необично
живих
и
изразитих
очију
и
малих
,
готово
младићских
бркова
.
Трећа
је
столица
за
столом
празна
и
њој
се
упути
и
седе
секретар
.
На
столу
је
до
пола
испивена
боца
црнога
и
густога
Хочког
вина
,
по
столу
пепео
и
гомила
угашених
цигарета
и
дрваца
од
жижица
а
целу
групу
обавио
плав
облак
дима
од
цигарета
који
је
и
целу
собу
испунио
.
Разговор
се
око
овога
стола
,
и
ако
доста
живо
,
ипак
тихим
гласом
води
.
Говорило
се
о
ономе
,
о
чему
је
у
то
доба
цео
свет
говорио
.
Говорило
се
о
повлачењу
и
погрешкама
овога
или
онога
,
што
је
то
повлачење
тако
а
није
друкче
изведено
,
о
жртвама
које
су
поднете
и
које
ће
се
поднети
,
о
беспућу
кроз
Албанију
и
о
свему
ономе
,
о
чему
се
стално
говорило
и
на
друмовима
и
крај
ватара
и
на
ћепенцима
и
под
шаторима
.
Кад
превали
поноћ
и
секретар
се
диже
да
обиђе
Краљевића
,
разговор
занеме
за
час
.
Настаде
једна
дуга
тишина
и
мукло
ћутање
.
Свесни
да
је
већ
наступио
тежак
,
суморан
,
болан
тренутак
,
нико
од
говорника
није
имао
храбрости
да
га
ма
једном
речју
узнемири
.
Секретар
се
вратио
и
ћутећи
сео
на
своје
место
.
—
Не
спава
још
?
—
упита
један
од
пуковника
.
—
Не
!
—
одговори
секретар
.
—
Спава
ли
све
по
кући
?
—
Извесно
!
Потпун
је
мир
.
Пуковник
погледа
у
сат
.
—
Могли
би
?
—
Још
мало
.
Нек
превали
потпуно
поноћ
.
То
доба
сачекало
се
у
потпуном
ћутању
,
као
оно
кад
се
очекује
последњи
издисај
некога
кога
је
већ
и
ропац
изломио
.
Сви
знају
да
мора
умрети
и
немо
чекају
час
.
Лица
овога
малога
друштва
заклоњена
су
сенком
коју
баца
лампин
шешир
над
собом
и
само
се
још
види
кретање
руку
које
се
пружају
до
стола
да
стресу
пепео
са
цигарете
или
да
је
угасе
.
Ћутање
,
које
то
прати
,
даје
о
ој
слици
пуну
тајанственост
.
После
дужега
времена
,
секретар
се
понова
диже
с
места
.
—
Хоћемо
л
’
?
—
упиташе
га
погледом
оба
пуковника
.
Он
климну
главом
одговарајући
потврдно
и
удали
се
опет
из
собе
.
Мало
затим
уђе
један
момак
носећи
у
руци
малени
ручни
фењер
,
у
коме
је
горела
свећа
а
за
њим
други
носећи
тешке
алате
,
ћускију
,
ашов
и
длето
.
Пуковници
се
дигоше
са
стола
и
пођоше
за
секретаром
и
момцима
у
једну
малу
собицу
,
врсту
магацина
,
где
су
биле
стоварене
неке
дворске
ствари
у
сандуцима
.
—
Ево
ову
даску
—
рече
секретар
,
пошто
је
прихватио
фењер
из
руку
момкових
.
—
Повуците
овај
сандук
,
легао
је
баш
на
њу
.
—
Пазите
,
немојте
оштетити
даску
да
се
не
би
познао
траг
!
—
додаде
један
од
пуковника
.
—
И
немојте
ударати
,
да
се
не
би
ко
у
кући
пробудио
!
—
додаде
други
.
И
под
сиромашном
светлошћу
малога
фењера
,
момци
приступише
послу
лагано
и
опрезно
.
Подигоше
даску
из
патоса
и
почеше
да
копају
земљу
под
патосом
.
Ваљало
је
ископати
гроб
где
ће
се
сахранити
Краљевска
Круна
коју
не
хтедоше
понети
у
непознате
албанске
планине
,
где
се
није
знало
шта
очекује
ни
саме
краљевске
бегунце
.
У
Призрену
већ
лежи
сахрањена
једна
српска
Царска
Круна
,
тамо
негде
под
развалинама
цркве
Св
.
Арханђела
,
нека
ту
нађе
гроб
и
Краљевска
Српска
Круна
.
Гробари
су
тихо
,
без
разговора
,
без
шума
,
вршили
свој
посао
.
У
мраку
,
кроз
који
је
пробијао
слаби
зрачић
из
малога
фењера
,
кретале
су
се
алатима
оружане
сенке
,
узносиле
се
и
спуштале
мотике
и
будаци
без
шума
,
без
лупе
.
Док
се
у
малој
собици
тај
посао
вршио
,
секретар
се
и
пуковници
повукли
у
ранију
собу
да
опет
седну
око
стола
за
којим
су
дотле
очекивали
да
мине
поноћ
.
Нико
ни
речи
не
збори
,
нико
не
диже
главе
,
посађују
се
око
стола
немо
и
не
погледајући
се
међу
собом
.
Ипак
,
после
дуже
паузе
,
уздахну
један
од
пуковника
и
рече
тихо
,
шапћући
:
—
Нисам
никад
слутио
да
ћу
присуствовати
погребу
Краљевске
Круне
!
—
а
на
његовим
се
трепавицама
појавише
две
сузе
.
—
Да
!
—
додаде
други
,
са
резигнацијом
немајући
у
тренутку
на
расположењу
ни
једну
реч
којом
би
изразио
своје
осећање
.
Шапћући
,
као
што
се
шапће
у
ноћи
кад
ће
се
извршити
злочин
,
наставили
су
разговор
о
тужноме
чину
.
Сећали
су
се
доба
када
је
ту
исту
круну
,
саковану
од
Карађорђевих
топова
,
проносио
на
глави
кров
београдске
улице
Карађорђев
унук
.
Они
су
тада
као
млади
официри
били
у
ескорти
и
учествовали
у
великој
тој
свечаности
народној
.
Колико
се
нада
везивало
тога
дана
за
ту
Краљевску
Круну
,
после
Косовске
пропасти
;
и
ко
би
тад
слутио
да
ће
иста
генерација
,
исти
људи
,
још
у
пуној
мужанској
снази
,
доживети
да
учествују
и
у
сахрањивању
те
Круне
.
—
Ко
ће
доживети
да
је
ископа
?
—
рећи
ће
опет
један
од
њих
—
Ми
,
или
они
што
иду
за
нама
?
—
Тешко
нама
ако
толико
буде
почивала
у
гробу
,
да
сачека
нова
поколења
.
Ми
,
ми
је
морамо
ископати
!
—
додаде
други
са
оним
упорним
поуздањем
човека
навикнута
на
борбу
,
које
ни
у
часу
слома
не
ишчезава
.
—
Верујеш
ли
одиста
?
—
То
је
још
једино
што
нам
је
остало
,
гола
вера
.
—
У
шта
?
—
упита
пуковник
коме
је
присуство
погребу
Краљеве
Круне
избрисало
из
душе
и
последњу
искру
вере
.
—
У
оно
што
ће
доћи
,
у
оно
што
мора
доћи
.
Не
може
једна
овако
велика
борба
остати
без
праведних
резултата
!
—
храбри
се
још
увек
пуковник
,
који
је
сачувао
поуздање
.
—
Да
постоји
још
српска
војска
и
ја
бих
имао
ту
веру
.
—
Постоји
народ
!
—
Само
,
кад
би
се
та
вера
сачувала
код
народа
.
—
Кад
се
могла
сачувати
кроз
пет
најмучнијих
векова
,
од
Косова
до
данас
,
зашто
би
данас
посрнула
.
—
Косово
је
мања
катастрофа
.
Када
је
на
Косову
страдала
једна
војска
и
једна
држава
,
било
је
још
српских
држава
које
су
живеле
и
које
су
постојале
.
—
Па
и
данас
.
Ево
постоји
Црна
Гора
.
—
Да
,
постоји
данас
а
хоће
ли
постојати
сутра
?
За
време
тих
разговора
дизао
би
се
један
по
један
од
стола
,
отварао
лагано
врата
од
споредне
собе
,
где
су
гробари
тихо
и
без
шума
копали
,
и
навиривао
би
да
види
је
ли
посао
готов
.
Гроб
се
морао
дубок
,
врло
дубок
,
ископати
и
то
се
морало
радити
без
удара
мотике
и
будака
,
тихо
и
нечујно
,
зато
је
посао
и
трајао
дуже
.
А
горе
,
на
горњем
спрату
,
одмах
над
том
собом
где
се
копао
гроб
Српској
Круни
,
млади
њен
носилац
и
даље
се
борио
са
тешким
и
суморним
мислима
.
Он
је
знао
шта
се
у
овом
тренутку
дешава
под
њим
и
немирно
је
,
нервозно
,
крупним
корацима
прелазио
собу
,
превлачећи
по
где
кад
шаком
чело
осуто
хладним
знојем
којим
грозница
орошава
чело
.
Час
по
час
би
застао
,
чинило
му
се
да
је
у
томе
тренутку
чуо
удар
мотике
и
тај
би
се
звук
зарио
дубоко
у
младу
му
а
већ
искрвављену
душу
.
Под
осећањем
тешкога
бола
он
би
даље
наставио
шетати
,
док
му
се
не
би
поново
учинило
да
је
чуо
удар
мотике
.
Уморан
од
наизменичних
удара
осећања
и
болова
,
он
најзад
приђе
прозору
и
размаче
завесе
да
на
,
мразом
замагљено
стакло
,
наслони
усијано
чело
и
клонулу
главу
.
Напољу
се
ведрина
зимске
ноћи
већ
била
зацарила
.
Под
његовим
топлим
дахом
сукну
стакло
и
открави
се
танка
скрамица
мраза
,
која
га
је
била
застрла
а
кроз
открављено
окно
његов
поглед
поче
да
блуди
по
оној
даљини
која
се
у
сивој
и
бледој
перспективи
,
без
сенака
,
простирала
пред
њим
.
Да
ли
је
Краљевић
у
томе
тренутку
путовао
погледом
преко
оних
планина
,
кршева
и
стена
,
с
оне
стране
Дрима
,
где
његов
несретни
народ
,
измучен
и
гладан
,
последњим
остатцима
своје
крви
боји
снежне
стазе
албанских
кланаца
или
,
неодважан
да
се
осврне
на
непосредну
прошлост
,
залази
мислима
дубоко
,
дубоко
тамо
,
у
прва
доба
наше
историје
које
се
ту
,
на
томе
крајичку
Србије
,
који
се
сад
простире
под
његовим
погледом
,
и
развијало
.
Из
бедема
градских
,
осветљених
ведрином
,
који
су
се
узносили
изнад
мртве
вароши
и
које
је
прве
његов
поглед
сретао
,
учини
му
се
да
виде
или
бар
осети
,
како
се
узноси
онај
величанствен
и
светао
облак
,
велика
мисао
Душанова
,
која
одатле
плави
све
долине
и
планине
балканске
,
допире
до
зидина
солунскога
града
,
одбија
се
одатле
и
претапа
питоме
Струмичине
долине
,
те
се
уставља
пред
Цариградским
бедемима
.
И
,
док
се
Краљевић
поводи
за
величином
тих
историјских
подвига
,
који
су
никли
ту
из
тих
бедема
,
дотле
до
њега
кроз
мртву
ноћ
допире
жубор
бистричин
и
он
се
трза
,
сећајући
се
да
Бистрица
ту
недалеко
кваси
гроб
који
ту
велику
мисао
покрива
.
Је
ли
то
онај
велики
,
онај
неодољиви
историјски
Усуд
тако
наредио
,
да
се
једна
велика
мисао
сручи
у
амбисе
овога
кланца
из
којега
је
и
поникла
?
И
да
ли
је
тај
Усуд
хтео
да
слом
српски
понови
на
истом
месту
или
је
то
изабрано
место
храм
бола
српскога
,
где
се
уздиже
жртвеник
на
коме
српски
народ
врши
увек
обред
пожртвовања
свога
?
Поведен
тим
мислима
,
он
зађе
даље
у
прошлост
,
у
давну
прошлост
српску
и
поче
се
заустављати
на
свима
историјским
сломовима
српске
државе
:
под
Бодином
па
затим
под
Чаславом
,
под
Лазаром
па
затим
под
Ђурђем
Бранковићем
и
најзад
под
Карађорђем
дедом
и
под
Карађорђем
унуком
.
Он
пође
у
памети
да
прибира
,
да
тражи
:
нема
ли
једног
истог
историјског
или
можда
унутарњег
,
што
лежи
у
психи
српскога
народа
или
у
његовом
карактеру
,
у
његовој
судбини
или
можда
у
неком
фатуму
;
нема
ли
нечега
општега
,
нечега
заједничкога
,
у
свима
овим
катастрофама
српскога
народа
?
—
Ипак
има
—
шаптао
је
млади
Краљевић
узбуђено
—
има
,
има
...
!
Сваки
од
ових
српских
сломова
настао
је
из
других
разлога
,
под
другим
околностима
,
у
другим
приликама
,
али
је
ипак
све
,
као
оморина
,
као
тежак
ваздух
пред
непогоду
,
пратила
и
била
им
предзнак
завада
српске
властеле
и
расуло
и
растројство
,
које
је
из
те
заваде
клијало
;
лукавство
и
зла
воља
изнад
врлине
и
вредности
;
амбиција
и
себичност
изнад
подобности
и
поштења
;
мали
,
уски
,
бедни
интереси
изнад
општих
и
заједничких
.
А
је
ли
то
доба
,
је
ли
то
стање
једнога
народа
које
даје
услове
да
се
он
поведе
на
велика
дела
;
да
ли
такво
стање
рађа
Кавуре
,
Мациније
,
Обилиће
и
Синђелиће
?
—
Јесмо
ли
били
дорасли
да
понесемо
огромну
задаћу
оснивања
велике
државе
или
смо
је
требали
оставити
познијим
,
здравијим
поколењима
?
—
јаукну
млади
Краљевић
и
,
осећајући
један
део
одговорности
на
себи
самоме
,
он
се
одвоји
од
прозора
и
уморно
се
сручи
понова
на
миндерлук
,
осећајући
се
тешко
сломљен
и
прегажен
неким
невидљивим
али
стоструким
теретом
.
Оздо
се
више
не
чује
никакав
удар
.
Гробари
су
завршили
посао
.
Српска
је
Круна
већ
сахрањена
...
Поноћ
је
давно
минула
и
таму
ноћи
поче
да
осваја
бледило
зоре
.
Доба
је
већ
да
се
мртви
врате
у
гробове
.
И
сен
маричкога
Краља
Вукашина
Мрњавчевића
,
одвоји
се
од
прозора
кроз
који
је
видела
где
је
гроб
и
друге
круне
српске
,
пође
кроз
двориште
и
прође
тихо
,
нечујно
,
кроз
отшкринуту
капију
крај
дремљива
стражара
.
Упути
се
улицом
ка
Марашу
а
затим
бистричином
обалом
,
тамо
где
је
чека
отворена
гробница
,
где
лежи
оно
свето
камење
,
под
којим
је
сахрањена
Царска
Круна
Душанова
.
XXВИИ
Деца
без
отаџбине
А
јутро
кад
је
свануло
,
светло
али
студено
јутро
,
загушио
је
друм
који
из
Призрена
води
у
Ђаковицу
.
Из
разних
улица
призренских
извиру
поворке
кола
и
народа
и
стапају
се
као
потоци
у
једну
густу
гомилу
која
креће
друмом
.
Али
узаћи
на
друм
,
угурати
се
и
ући
у
ред
,
мучан
је
и
тегобан
посао
.
Друмом
иду
по
три
реда
кола
напоредо
и
тек
далеко
тамо
,
на
сат
и
више
иза
Призрена
)
улазе
постепено
у
колону
,
те
се
образује
један
непрегледан
и
бескрајан
ред
кола
.
Пешаци
су
ухватили
утрине
с
једне
и
друге
стране
друма
и
иду
лагано
,
очекујући
да
се
среди
колона
те
да
и
они
добију
места
на
друму
.
Нова
кола
,
која
непрестано
притичу
из
разних
призренских
улица
,
морају
чекати
по
читав
сат
док
им
се
да
прилика
да
узађу
на
друм
и
ту
на
узлазу
је
огорчена
вика
и
дрека
,
псовка
и
свађа
.
Ту
,
где
ћемо
чекати
читав
сат
док
дођемо
на
ред
да
можемо
узаћи
на
друм
,
на
самоме
изласку
из
вароши
,
пред
оронулом
и
пустом
кућом
,
седи
на
једноме
камену
слепи
просјак
.
Мусломани
неће
на
пут
поћи
нити
се
са
пута
вратити
да
,
среће
ради
,
не
уделе
просјаку
.
Отуда
,
на
изласку
из
сваке
вароши
у
којој
има
и
муслимана
,
увек
просјаци
сачекавају
путнике
.
Од
јутрос
нас
је
много
путника
и
,
ма
да
смо
били
бедни
изгнаници
,
свако
је
радо
спуштао
пару
у
просјачку
капу
.
И
последњи
сиромашак
,
онај
који
је
полазећи
у
свет
стегао
неколико
динара
,
вадио
је
мараму
из
недара
,
дрешио
је
чвор
и
вадио
је
отуд
ситну
пару
да
удели
.
Да
ли
је
то
саучешће
које
невоља
јача
у
човеку
или
предрасуда
или
,
можда
једно
дубље
и
теже
осећање
које
смо
сви
од
јутрос
понели
полазећи
из
Призрена
?
Призрен
је
био
последња
слободна
српска
варош
у
којој
смо
могли
наћи
заштите
;
полазећи
из
ње
пред
нама
је
на
неколико
сати
граница
Краљевине
Србије
,
граница
наше
отаџбине
.
До
Призрена
ми
смо
још
увек
били
бегунци
,
до
мало
час
бићемо
изгнаници
,
бићемо
деца
без
отаџбине
.
Заћи
ћемо
у
туђину
,
куцаћемо
на
туђа
врата
и
просићемо
саучешће
према
нама
и
према
нашој
отаџбини
.
То
тешко
осећање
,
од
којега
нико
од
јутрос
није
био
слободан
и
изазивало
је
можда
оно
милосрђе
према
просјаку
,
који
нам
се
,
на
последњем
нашем
кораку
на
тлу
наше
отаџбине
,
указао
на
путу
као
неко
тужно
знамење
.
—
Ко
зна
—
додаје
један
старчић
,
вадећи
из
мараме
никлену
пару
да
му
удели
—
нећу
ли
и
ја
сутра
овако
,
на
каквом
ћошку
,
метути
капу
преда
се
?
—
Просјак
сам
и
ја
као
и
ти
,
пријатељу
,
—
вели
други
,
спуштајући
му
пару
у
капу
—
ал
ево
да
се
помогнемо
.
Можда
ћеш
и
ти
мени
помоћи
кад
год
!
—
Благо
теби
,
старче
!
—
вели
му
трећи
.
—
Бог
ти
најпре
одузео
очни
вид
па
те
отерао
у
просјаке
а
ево
мене
тера
у
просјаке
а
оставио
ми
очни
вид
,
зар
да
гледам
сву
ову
невољу
и
јад
?
Мало
му
је
ко
уделио
а
да
није
казо
реч
и
две
.
Свака
од
тих
речи
била
је
горка
и
бона
,
свака
од
тих
речи
била
је
израз
оних
тешких
осећања
,
које
смо
од
јутрос
сви
понели
крећући
на
пут
изгнанства
.
Удељујући
просјаку
од
реда
,
свако
је
одмицао
од
њега
журније
,
не
осврћући
се
,
као
да
би
да
побегне
од
приказе
,
од
знамења
,
од
некога
тајанственога
предсказања
и
боне
слутње
,
која
нам
се
тога
часа
насилно
и
свирепо
утискивала
у
душу
.
Ишли
смо
лагано
и
тромо
,
погнуте
главе
,
без
много
разговора
,
као
што
се
о
погребу
иде
.
Изгледа
као
да
се
свако
повукао
у
се
те
размишља
о
невољама
које
је
претурио
преко
главе
и
о
онима
које
му
тек
предстоје
а
које
не
уме
и
не
може
да
сагледа
нити
да
предвиди
.
До
сад
смо
ишли
нечему
одређеноме
,
са
вером
кад
стигнемо
тамо
где
смо
кренули
,
да
смо
завршили
низ
својих
невоља
;
сад
већ
идемо
нечем
неодређеном
,
непознатом
,
неизвесном
и
без
икакве
вере
.
Крајеви
у
које
наилазимо
све
сиромашнији
,
све
тужнији
.
Небо
бледо
,
малокрвно
;
оно
мало
светлости
којом
је
обасјан
данашњи
дан
,
пуно
студи
и
језе
.
У
селима
,
која
се
у
даљини
догледају
,
нигде
живота
,
ни
дима
из
оџака
,
изгледају
мртва
као
да
су
напуштена
.
Друмом
само
ми
изгнаници
што
одимо
или
сретнемо
по
где
кад
какво
преплануло
дице
са
ожиљцима
,
арбанаса
који
је
сишао
са
планине
и
посматра
нас
дивљачким
погледом
и
не
здравећи
нас
.
По
зраку
изнад
нас
носе
се
јата
гавранова
и
дрско
гракћући
прате
нас
,
навикнути
већ
да
на
путу
,
којим
ми
одимо
,
остају
лешине
за
нама
.
Бегали
смо
из
богатијих
у
све
сиромашније
;
из
питомијих
у
све
дивље
крајеве
.
Што
смо
даље
одмицали
од
непријатеља
све
смо
ближе
били
правој
опасности
.
За
нама
је
језиком
непријатељских
топова
зборила
смрт
али
је
пред
нама
лебдела
прождрвљива
неман
глади
.
Један
отац
,
који
се
већ
на
првом
кораку
покајао
што
је
са
толиком
породицом
напустио
Призрен
и
,
још
се
ломио
да
се
врати
,
рече
ми
:
—
Изгледам
себи
као
онај
који
скаче
са
шестога
спрата
да
би
се
спасао
од
пожара
!
Глад
,
која
је
раније
само
лебдела
над
нама
,
јављајући
нам
се
по
где
и
гдекад
,
сишла
је
сад
у
наше
редове
и
почела
нас
грлити
својим
леденим
и
језовитим
загрљајем
.
Из
Призрена
се
нисмо
могли
ничим
снабдети
.
Ако
је
ко
и
понео
један
хлеб
,
до
којега
је
ко
зна
како
дошао
,
тај
је
убрзо
дотрајао
.
Набавити
се
нигде
ништа
није
могло
сем
мало
дивља
воћа
којим
смо
квасили
суве
усне
.
И
тога
је
брзо
нестало
.
Муслиманско
становништво
Метохије
није
нас
гледало
пријатељским
погледом
а
хришћанско
се
и
само
придруживало
нама
и
кретало
у
бег
,
не
смејући
за
нама
да
остане
у
средини
где
је
до
сад
,
можда
само
претераном
суровошћу
режима
,
имало
безбедности
.
Тако
је
ишчезло
и
последње
поуздање
да
ће
се
у
хришћанскога
становништва
моћи
испросити
која
мрва
хлеба
.
Они
,
који
су
из
Шумадије
кренули
на
колима
,
опремљени
на
пут
,
те
потерали
кола
и
даље
од
Призрена
,
имали
су
још
увек
довољно
хране
али
ми
,
који
смо
пешице
ходили
,
те
не
могли
велики
терет
носити
,
и
од
конака
до
конака
снабдевали
се
храном
,
већ
смо
јели
последњи
хлеб
.
Већ
на
првоме
кораку
,
можда
на
сат
и
два
хода
од
Призрена
,
почело
је
да
се
изостаје
,
да
се
праве
дуги
одмори
и
да
се
малаксава
.
Клонули
од
глади
сваки
час
су
седали
крај
друма
и
очајно
гледали
гомилу
која
крај
њих
пролази
и
иде
даље
.
И
стока
,
ненахрањена
,
почела
је
већ
да
малаксава
и
успорава
ход
.
На
једноме
одморку
—
прича
ми
један
коморџија
—
мал
није
пребио
једнога
заробљеника
.
Зауставио
се
под
једним
храстом
да
се
одмори
и
да
прихрани
коње
са
оно
мало
зоби
колико
му
се
још
сачувало
.
Обесио
је
зобнице
коњима
о
главу
а
он
се
измакао
негде
у
страну
.
Заробљеник
сувих
усана
и
већ
угашена
погледа
прикрада
се
,
обзирући
се
лево
и
десно
да
га
ко
не
спази
и
,
врши
крађу
.
Он
завлачи
руку
у
зобницу
и
краде
од
коња
његову
храну
и
алапљиво
ждере
зоб
.
То
ми
прича
коморџија
а
ја
сам
видео
још
болнију
,
видео
сам
језовито
одвратну
слику
.
Пред
нама
су
ишла
једна
кола
покривена
арњевима
.
Из
њих
су
се
чули
женски
и
дечји
гласови
.
Са
леве
стране
друма
,
иза
кола
,
ишао
је
,
наслањајући
се
на
једну
грану
,
заробљеник
.
Био
је
босих
и
раскрвављених
ногу
,
дроњав
и
поцепан
,
подбула
лица
и
подивљала
погледа
.
Глад
му
је
била
одузела
и
последње
остатке
снаге
.
Ишао
је
посрћући
,
хранећи
се
успут
лишћем
од
купуса
,
кукурузом
или
месом
од
цркотина
.
Он
животињски
звера
и
гледа
хоће
ли
му
ко
пружити
што
,
хоће
ли
ко
испустити
какав
залогај
или
бар
,
хоће
ли
ко
бацити
што
што
се
не
једе
,
те
да
он
то
збере
из
блата
.
Са
десне
стране
друма
,
ивицом
,
иде
погнуте
главе
и
подвијена
репа
измршавели
пас
.
Он
је
кренуо
за
господарем
својим
од
куће
уверен
да
сад
баш
,
у
овој
тешкој
невољи
,
не
треба
господара
да
напушта
.
Он
се
храни
успут
од
остатака
и
отпадака
а
кад
је
и
њих
нестало
,
он
кида
залогаје
са
цркотина
,
коња
и
волова
,
којима
је
друм
којим
одимо
тако
раскошно
окићен
.
Неколико
дана
бављења
у
Призрену
одузели
су
му
и
ту
храну
а
у
оној
ужасној
згомили
,
која
се
укрштала
и
тискала
у
Призрену
,
изгубио
је
и
господара
.
Сад
изгладнео
,
оборене
главе
и
повијена
репа
,
иде
по
трагу
да
га
нађе
у
Ђаковици
или
Пећи
.
Из
кола
под
арњевима
,
која
су
напред
ишла
и
у
којима
се
породица
прихватила
мало
,
оним
што
је
још
из
Шумадије
понела
,
испаде
на
друм
кроз
задње
платно
,
бачена
једна
оглодана
бутна
кост
.
То
приметише
и
заробљеник
и
пас
и
устремише
се
једновремено
,
свако
свесан
да
ће
кост
припасти
ономе
ко
до
ње
пре
стигне
.
И
дочепаше
је
једновремено
,
чврсто
,
грчевито
;
један
руком
а
други
зубима
.
Погледаше
се
крвнички
,
одмерише
се
дивљим
погледом
двоножац
и
четвороножац
.
Он
уложи
последњу
снагу
своју
и
оте
,
управо
ишчупа
из
пасјих
зуба
кост
.
—
Их
!
—
учини
један
пролазник
—
баш
по
који
пут
срамота
ме
што
сам
човек
!
И
да
је
то
бар
једина
бона
и
мрачна
слика
на
овоме
путу
.
Пуно
их
је
,
на
свакоме
ћеш
их
кораку
срести
.
И
како
су
све
те
слике
разнолике
,
како
невоља
уме
у
разним
бојама
и
облицима
да
их
представи
.
А
гомила
се
ваља
пролазећи
крај
свих
ових
невоља
и
не
устављајући
се
и
не
осврћући
се
.
Па
ипак
наиђу
појаве
које
су
кадре
скренути
пажњу
гомиле
.
На
широкој
пољани
,
која
се
простирала
пред
нама
,
полегало
је
по
земљи
неколико
оних
смртоносних
тичурина
што
сипају
смрт
из
облака
.
Француски
аероплани
,
који
су
за
дуги
низ
месеца
ревносно
вршили
службу
на
Сави
и
Дунаву
,
повукли
су
се
са
нашом
војском
до
нишке
равнице
да
ту
наставе
посао
.
Одатле
су
узлетели
и
пали
на
Косово
,
где
су
се
узнели
изнад
Црне
Горе
и
Шара
,
па
кад
са
тих
висина
нису
догледали
да
нам
стиже
савезничка
помоћ
,
прелетели
су
Дреницу
и
пали
овде
у
равну
Метохију
.
Сад
се
спремају
да
узлете
преко
Дрима
и
оних
кршних
и
високих
планина
што
их
он
грли
,
те
да
у
једноме
маху
слете
на
јадранске
обале
.
Како
смо
завидели
онима
што
ће
мало
час
,
за
онолико
сати
прелетети
преко
непролазних
планина
за
колико
ћемо
ми
дана
прелазити
тај
мучан
и
тегобан
пут
.
Свако
је
од
нас
застао
,
напуштајући
за
тренутак
оне
тешке
мисли
које
су
му
биле
нераздвојни
сапутник
,
и
погледао
је
тамо
.
И
најуморнији
и
најсломљенији
судбином
,
дигао
је
бар
главу
.
Било
их
је
чак
који
су
напустили
друм
и
отишли
тамо
у
поље
,
да
изблиза
виде
оне
сретне
који
неће
патити
као
ми
што
ћемо
.
На
аеропланима
задрхташе
мотори
и
вито
се
поче
силно
да
креће
,
тела
им
се
затресоше
,
прнуше
најпре
пољем
а
затим
,
један
по
један
,
поче
да
узлеће
у
зрак
и
упутише
се
тамо
ка
планинама
које
су
пред
нама
.
—
Хоће
ли
ови
преко
мора
?
—
пита
један
чичица
.
—
Хоће
боме
!
—
одговарају
му
из
гомиле
.
Чичица
направи
шакама
шкољке
на
устима
,
диже
главу
за
аеропланима
,
напреже
се
и
поче
им
довикивати
као
да
ће
га
одиста
моћи
чути
и
разумети
они
озго
:
—
Хој
,
хој
,
почујте
ме
,
крилати
!
Кад
стигнете
тамо
,
поздравите
Јевропу
.
Реците
нека
не
жури
,
добро
је
нама
,
боље
не
може
бити
!
На
овај
се
чичин
узвик
захори
кроз
гладну
гомилу
крти
и
студени
смех
,
сличан
смеху
костура
кад
после
поноћи
устану
из
гробова
да
заиграју
мртвачку
игру
.
—
Ама
зар
ће
истина
,
господине
,
они
преко
мора
?
—
запитаће
ме
један
простодушан
,
средовечан
човек
са
сремским
шеширом
на
глави
,
пролазећи
у
тај
пар
крај
мене
.
—
Па
,
ваљда
!
—
рекох
.
—
Их
!
—
учини
,
као
да
би
хтео
рећи
„
благо
њима
!
“
—
А
и
ми
ћемо
на
море
,
је
л
’
?
—
наставиће
он
разговор
.
—
И
ми
!
—
А
куд
ћу
ја
несретник
?
—
пита
грцајући
готово
у
сузама
.
—
Тамо
где
сви
ми
!
—
покушавам
да
га
тешим
.
—
Опет
ви
...
друго
...
наћи
ћете
се
једно
другом
.
—
Ниси
ни
ти
туђинац
,
наћи
ћемо
се
и
теби
колико
и
себи
.
—
Јесте
,
ал
ви
се
познајете
међу
собом
а
ја
...
—
Сви
се
познајемо
сад
,
све
нас
је
невоља
упознала
и
зближила
!
Био
је
ратар
из
Срема
,
обрадовао
се
српској
војсци
кад
је
прешла
Саву
и
пронела
српску
тробојку
кроз
питома
сремска
села
и
та
га
радост
скупо
стала
.
Кад
се
српска
војска
повукла
отуд
,
морао
је
и
он
напустити
своје
њиве
и
своје
ливаде
,
свој
мал
и
своје
имање
и
пребећи
са
породицом
у
Србију
.
Потуцао
се
ту
од
немила
до
недрага
и
живио
од
милости
,
која
му
је
пружана
,
верујући
увек
да
ће
се
вратити
на
своје
имање
и
да
ће
његов
повратак
,
са
српском
војском
,
значити
слободу
његова
села
и
његова
завичаја
.
Али
наиђе
олуј
и
понесе
га
собом
кроз
пусте
планине
и
кроз
гладне
пољане
.
Где
ће
он
сада
,
где
ће
са
женом
и
децом
,
кад
га
олуј
носи
све
даље
од
места
,
где
је
све
његово
добро
остало
пусто
а
све
ближе
местима
,
која
му
обећавају
глад
и
невољу
?
Где
ће
он
сад
незнан
,
непознат
,
пита
се
и
тешко
грца
у
сузама
говорећи
о
томе
.
—
Сви
се
познајемо
сад
,
све
нас
је
невоља
упознала
и
зближила
!
—
тешим
га
ја
понова
а
да
ту
моју
утеху
утврди
,
прилази
ми
из
редова
гомиле
један
учитељ
,
да
ми
одговори
на
једно
питање
,
које
сам
му
поставио
још
тамо
негде
,
измеђ
Липљана
и
Штимње
.
Срео
сам
га
још
на
приштинским
улицама
у
друштву
са
једним
снажним
и
плећатим
сељаком
,
са
којим
сам
га
затим
свуда
виђао
.
Са
њим
је
он
путовао
,
са
њим
делио
хлеб
и
со
,
са
њим
делио
и
постељу
или
управо
једно
ћебе
,
којим
су
се
заједнички
покривали
.
Видео
сам
га
и
оне
ноћи
у
Липљану
,
крај
ватре
а
срео
га
и
на
друму
,
иза
Липљана
,
увек
и
нераздвојна
са
тим
својим
сапутником
.
Сећам
се
,
упитао
сам
га
:
—
То
је
твој
сељак
ваљада
?
—
Није
!
—
одговорио
ми
је
.
—
Него
?
—
рекох
.
—
Не
знам
—
одговорио
ми
тада
учитељ
—
Путујемо
од
Прокупља
тако
заједно
,
удружила
нас
невоља
,
заједно
бринемо
,
заједнички
се
снабдевамо
...
ал
не
знам
ко
је
.
Мрзи
ме
да
га
питам
а
он
не
казује
;
а
добар
друг
,
одан
...
баш
волем
што
смо
се
намерили
једно
на
другог
.
Како
би
сам
?
А
у
истини
је
тако
било
.
Појединац
је
пропадао
,
те
су
се
и
непознати
људи
на
овоме
путу
удруживали
у
мање
трупе
од
четири
и
пет
лица
и
заједнички
се
помагали
и
подржавали
.
Када
ми
овом
приликом
приђе
учитељ
,
његов
пријатељ
остаде
на
другој
страни
друма
да
га
очекне
.
—
А
знаш
ко
је
овај
мој
пријатељ
и
сапутник
?
—
запита
ме
,
обзирући
се
да
га
онај
не
чује
.
—
Који
?
—
изненадих
се
ја
,
јер
сам
већ
био
и
заборавио
да
сам
га
ма
шта
питао
.
—
Онај
—
што
смо
се
здружили
,
што
ме
ти
испред
Липљана
припита
за
њега
.
—
Па
?
—
Замисли
,
сад
сам
у
Призрену
чуо
.
То
је
робијаш
,
двадесетогодишњи
осуђеник
за
три
убиства
,
па
кад
су
се
сви
из
казамата
разбегли
...
—
Па
добро
,
шта
мислиш
?
—
Шта
мислим
,
ништа
.
Добар
је
и
честит
друг
,
нит
могу
ја
без
њега
нити
може
он
без
мене
на
овоме
путу
.
Тако
смо
се
здружили
,
ето
...
И
учитељ
оде
с
робијашем
даље
својим
путем
,
остављајући
за
собом
као
широку
бразду
мисао
о
томе
,
како
је
невоља
велики
,
гломазан
жрвањ
који
меље
све
обзире
и
све
односе
људске
,
који
скраћује
сва
одстојања
и
руши
све
супротности
обичнога
,
редовнога
живота
.
Подне
је
већ
било
превалило
,
кад
се
у
један
мах
заустави
тамо
пред
нама
цела
колона
.
То
вероватно
није
никаква
сметња
покрету
,
већ
обичан
застој
потребан
и
стоци
и
људима
да
се
одморе
и
прехране
ако
имају
чиме
.
Како
тај
одмор
на
подне
траје
дуже
,
бегунци
се
обично
распрте
,
потражи
свако
себи
места
по
страни
,
ван
друма
,
па
често
и
по
која
ватрица
плане
.
Крај
једне
од
тих
ватара
седе
две
жене
и
муку
муче
да
се
споразуму
.
Једна
је
од
њих
у
мушком
војничком
оделу
а
друга
просто
и
сиротињски
одевена
са
дететом
у
наручју
.
Морао
сам
им
прићи
да
им
помогнем
споразумети
се
.
Она
сиротица
,
са
одојчетом
на
рукама
,
била
је
Галипољка
,
из
онога
Галипоља
близу
Цариграда
.
Мала
,
мршава
жена
,
оштрих
црта
и
лица
превучена
тамном
бојом
.
Њу
олујина
већ
неколико
година
носа
широм
балканскога
полуострва
и
баца
је
са
истока
на
запад
,
са
Црнога
на
Сиње
море
.
Још
пре
пет
стотина
година
оркан
један
,
тако
чест
на
балканској
ветрометини
,
ишчупао
је
из
срца
Балкана
,
са
обала
моравских
,
неколико
стотина
домова
,
занео
их
,
завитлао
и
бацио
чак
на
обале
Мраморнога
мора
,
тамо
близу
зидина
цариградских
.
Ту
,
у
туђини
,
у
Галипољу
,
савили
су
прогнаници
себи
нова
гнезда
,
ту
ископали
нова
огњишта
и
,
далеко
од
рода
свога
и
племена
,
са
колена
на
колено
почели
предавати
само
традицију
да
су
негда
били
Срби
.
Векови
су
избрисали
сваки
осећај
о
томе
,
па
и
саму
традицију
и
једно
или
два
покољења
још
,
заборавили
би
већ
и
на
ту
стару
причу
,
која
је
још
тињала
само
као
далеко
неко
и
тамно
сећање
.
Али
наиђе
велика
балканска
бура
и
заратише
народи
од
Дунава
до
Јегејскога
мора
.
У
томе
рату
,
злим
неким
провиђењем
,
допрла
је
српска
војска
на
оне
крваве
обале
,
крај
којих
је
пала
једна
српска
круна
и
где
се
зачела
историја
пораза
српских
.
Српска
се
војска
борила
на
обалама
реке
Марице
и
она
у
тој
борби
допре
до
обала
Мраморнога
мора
,
тамо
где
лежи
Галипољ
.
Биће
да
су
то
капи
српске
крви
,
које
су
кануле
на
једну
успавану
традицију
и
у
душама
оних
,
који
су
већ
почели
заборављати
казивање
својих
оцева
и
дедова
,
пробудиле
на
један
мах
нов
осећај
—
чежњу
за
оном
домовином
,
од
које
су
се
пре
пет
стотина
година
одвојили
.
И
,
једнога
дана
,
кретоше
преко
широких
румелијских
равни
чудновати
путници
.
Старци
и
младићи
,
жене
и
деца
,
читава
насеља
људи
,
који
су
се
пробудили
и
хоће
да
се
врате
да
заложе
ватру
на
ономе
огњишту
,
где
се
она
пре
пет
стотина
година
угасила
.
Ту
ће
подићи
нове
куће
,
потражити
нове
среће
,
ородити
се
,
вратити
нам
се
и
наћи
жељена
мира
.
И
тек
су
стигли
а
ево
их
ова
олујина
понесе
да
их
однесе
на
нове
обале
,
на
далеки
запад
.
Чудна
судбина
!
Како
смо
мајушна
и
бедна
играчка
њена
ми
!
Па
ипак
човек
верује
где
кад
у
снагу
своје
воље
!
—
А
што
бегаш
,
што
ниси
остала
?
—
питам
Галипољку
.
—
Морам
са
својима
,
где
би
остала
!
—
вели
.
Млада
жена
у
војничкоме
оделу
,
која
је
хтела
с
њом
да
се
споразуме
,
била
је
Францускиња
и
хтела
би
да
јој
понуди
једну
кутију
конзерве
,
видећи
је
како
гризе
тврд
и
црн
хлеб
промешан
сламом
.
Францускиња
је
омалена
жена
,
препланула
лица
на
коме
се
сачувао
питом
и
племенит
израз
својствен
жени
њене
расе
.
На
њој
наш
војнички
шињел
закопчан
до
грла
и
широка
шајкача
,
под
коју
је
подвила
своју
богату
плаву
косу
.
Она
сама
води
за
узицу
један
пар
вочића
,
ујармљених
у
кола
са
два
точка
,
на
којима
је
сва
њена
опрема
за
овај
мучан
пут
.
Кренула
је
отуд
,
из
далека
,
из
оних
питомих
и
храмовима
културе
и
просвете
раскошно
окићених
крајева
;
сишла
је
међу
нас
,
вођена
великим
осећањем
милосрђа
и
предано
је
неговала
раскрвављене
јунаке
наше
,
како
би
породици
сачувала
хранитеља
а
држави
борце
.
Са
тога
племенитог
посла
понео
је
олуј
,
који
се
завитлао
над
нашом
отаџбином
и
бацио
је
у
ове
планине
те
да
са
нама
подели
све
невоље
изгнанства
.
Када
сам
јој
помогао
да
се
споразуме
са
Галипољком
,
осетио
сам
потребу
да
јој
изјавим
не
само
благодарност
,
већ
и
саучешће
због
зле
судбине
која
је
снашла
.
—
Ваша
љубав
према
нама
,
племенита
госпо
,
није
требала
да
буде
награђена
невољама
,
које
су
само
нама
намењене
.
—
Верујте
,
господине
,
да
ми
нису
тешке
ове
невоље
!
—
одговори
она
топло
и
искрено
.
—
Вама
зар
?
Коме
су
оне
лаке
?
—
Нису
ми
тешке
—
одговори
ми
звучним
својим
језиком
—
јер
их
патим
са
једним
народом
,
који
их
тако
стрпељиво
,
са
еванђелским
самоодрицањем
,
подноси
.
Гледајте
како
изгледају
ови
јадници
,
што
пролазе
крај
нас
,
и
ја
још
нисам
чула
ни
речи
протеста
,
ни
гласа
гунђања
,
као
да
је
свако
од
њих
свесан
да
само
патњама
могу
откупити
своју
слободу
.
Ја
им
се
дивим
и
то
ми
даје
снаге
да
поднесем
ове
тегобе
!
Био
сам
јој
благодаран
на
речима
,
које
су
ме
могле
бар
за
тренут
да
утеше
;
за
тренут
само
,
док
се
не
обазрем
око
себе
и
видим
понова
сву
невољу
и
јад
.
Растајући
се
од
Францускиње
да
се
вратим
своме
месту
,
спазио
сам
опет
њу
—
Госпу
у
црнини
.
Стајала
је
ослоњена
на
један
храст
,
који
је
високо
узносио
своје
голе
гране
,
стајала
је
мирно
и
непомично
као
фигура
на
надгробном
споменику
.
Поумих
да
јој
понудим
услугу
,
ако
јој
каква
на
путу
затреба
и
приђох
јој
.
Тек
кад
сам
ближе
пришао
,
појмио
сам
шта
ју
је
заковало
за
то
место
на
коме
је
.
Недалеко
од
храста
лежао
је
један
свеж
гроб
са
крстићем
од
гранчица
увезаних
врпцом
.
Одустао
сам
одмах
од
намере
да
узнемиравам
Госпу
у
црнини
.
Она
не
диже
главу
.
Мало
за
тим
прође
мимо
нас
један
арнаутин
,
враћајући
се
са
празном
корпом
,
из
које
је
бегунцима
распродао
јабуке
дивљакуше
.
Запитах
га
и
он
ми
рече
да
је
у
гробу
жена
,
јуче
су
је
сахранила
њена
деца
а
они
,
арнаути
,
помогли
им
да
ископају
гроб
.
Тешке
ме
мисли
обхрваше
крај
свежега
гроба
тог
и
скидох
капу
као
да
је
у
томе
часу
когод
казивао
молитву
.
Бона
можда
,
или
оболела
од
глади
и
зиме
,
несретна
мајка
потегла
је
овај
мучан
пут
само
да
спасе
пород
свој
.
Одвајала
је
од
својих
усана
,
од
своје
снаге
,
од
свога
здравља
и
хранила
пород
свој
и
водила
га
кроз
мраз
,
грејући
га
материнском
љубављу
;
спавала
је
по
друмовима
,
покривајући
га
материнском
бригом
.
И
посрнула
је
овде
,
на
сред
пута
,
на
сред
друма
и
потражила
себи
одмора
,
вечитога
одмора
,
а
дечицу
пустила
саму
у
планине
,
у
патње
,
у
глад
.
Деца
су
је
сахранила
.
Нису
имала
свештеника
да
им
опоје
матер
,
нису
имала
воштаницу
да
јој
припале
;
посула
су
гроб
само
искреним
,
детињим
сузама
и
тако
су
послала
Богу
најтоплију
молитву
за
душу
матере
своје
.
Суза
је
молитва
најближа
Богу
,
сузи
је
небо
отворено
;
небо
је
скуп
суза
човечанских
.
А
зар
је
мајка
и
могла
пожелети
лепшега
опела
а
зар
је
Богу
могао
бити
дражи
,
који
други
обред
од
обреда
,
који
се
сузама
,
искреним
и
топлим
детињим
сузама
врши
?
Гроб
јој
лежи
на
лепу
и
видну
месту
,
са
којега
се
догледа
широка
и
питома
Метохија
,
ограђена
снежним
врховима
,
који
бљеште
под
небом
.
Више
гроба
јој
стари
храст
,
који
се
прикопчао
за
земљу
својим
чворноватим
удовима
,
као
орао
кад
забоде
нокте
и
прикопча
се
канџом
за
мрцину
.
Његови
се
врхови
тихо
повивају
под
ветром
који
пуше
оздо
из
дримских
кланаца
и
старац
стење
и
јечи
као
да
овај
нови
,
свежи
гроб
,
у
који
је
сахрањена
једна
материнска
љубав
,
и
њему
причињава
бол
.
О
,
да
је
то
први
бол
коме
је
он
сведок
!
Дубоке
бразде
на
стаблу
његовоме
казују
да
он
већ
вековима
стоји
ту
као
неми
стражар
на
друму
,
којим
су
се
толики
догађаји
ваљали
.
Био
је
он
сведок
можда
,
када
су
овим
друмом
,
кроз
равну
Метохију
,
пролазили
српски
витезови
и
одлазили
светим
Дечанима
на
поклонење
или
се
збирали
под
Призреном
на
јуначке
игре
или
у
Скопљу
на
зборисање
.
Овуда
су
некад
прошла
три
млада
витеза
,
Милош
,
Марко
и
Хреља
па
се
спустили
у
врх
Дукађина
,
под
кулу
на
којој
је
боравила
обесна
сестра
Леке
Капетана
.
Овуда
су
проходили
и
Мрњавчевићи
,
идући
своме
Скадру
на
Бојани
,
овуда
и
Балшићи
одлазећи
у
тазбину
.
Био
је
сведок
овај
старац
и
када
се
пре
триста
година
диже
народ
из
Метохије
,
те
са
Патријархом
крену
у
збег
испред
дивљих
Арбанаса
,
који
сиђоше
са
оних
планина
иза
Дрима
и
ево
је
сведок
сад
,
кад
тај
исти
народ
,
бега
у
те
планине
тражећи
заштиту
.
Много
је
бора
на
старчевом
лицу
исписано
.
Хоће
ли
дотрајати
да
види
равну
Метохију
благословену
миром
;
њена
зелена
поља
преорана
и
оплођена
;
њене
богате
горе
озеленеле
;
да
види
на
тим
пољима
вредна
ратара
како
бере
плод
свога
труда
;
да
види
китњаста
села
са
белим
црквама
и
школама
;
гвоздене
путеве
,
који
просецају
богате
долине
и
нове
градове
,
који
ничу
око
великих
и
богатих
предузећа
?
Ако
не
дотраје
дотле
,
хоће
ли
бар
старац
дотрајати
да
види
децу
,
која
су
се
јуче
растала
од
мајке
и
њему
гроб
поверила
;
да
их
види
здраве
и
чиле
,
како
су
дошли
још
једном
да
обнове
материн
гроб
китећи
га
утехом
да
је
сад
у
слободној
Србији
,
којој
се
и
она
враћају
у
загрљај
?
Хоће
ли
он
,
хоћемо
ли
ми
дотрајати
да
доживимо
то
?
Ово
је
први
гроб
,
што
га
овако
на
путу
остависмо
;
нећемо
ли
на
даљем
путу
свом
сејати
успут
гробове
и
разређивати
се
,
док
и
последњи
не
угине
?
О
,
колико
је
њих
од
нас
већ
позавидело
овом
гробу
,
ту
,
на
домаку
границе
,
на
последњем
парчету
,
на
последњој
стопи
српске
земље
!
Наше
ће
гробове
већ
покривати
туђа
земља
;
нама
ће
гробница
бити
нова
отаџбина
!
Ми
смо
већ
данас
деца
без
отаџбине
!
XXВИИИ
Србија
у
планинама
Кад
смо
ми
из
Призрена
кренули
на
север
,
Краљ
,
Влада
и
Врховна
Команда
кренули
су
на
југ
.
Да
би
стигли
истоме
циљу
,
кренули
смо
једни
уз
ток
а
други
низ
ток
једне
и
исте
реке
,
али
су
оба
ова
пута
затим
савијала
на
запад
и
водила
обалама
јадранског
мора
.
Када
је
још
13
.
октобра
отишао
из
Ниша
у
Врњце
председник
министарства
Никола
Пашић
,
на
погреб
своме
дугогодишњем
сараднику
и
другу
,
министру
Лази
Пачу
,
отишао
је
са
погреба
у
Краљево
да
се
нађе
са
посланицима
Енглеске
,
Француске
,
Русије
и
Италије
и
да
их
упозна
са
ситуацијом
у
којој
се
земља
налази
од
тренутка
њиховог
напуштања
Ниша
.
Тада
им
је
изјавио
да
би
се
ситуација
могла
још
увек
променити
ако
савезници
на
време
стигну
и
ослободе
Скопље
,
које
су
Бугари
већ
заузели
били
.
Ослобођењем
Скопља
успоставио
би
се
саобраћај
са
Солуном
и
омогућило
би
се
пребацивање
јединица
на
разне
фронтове
а
велики
део
јужне
Србије
спасен
,
обезбедио
би
основицу
за
будуће
заједничке
операције
савезника
са
нама
,
ради
добијања
везе
са
Русијом
преко
Румуније
.
—
Ако
се
морамо
одрећи
те
наде
—
рекао
је
посланицима
тада
Пашић
—
влади
неће
остати
ништа
друго
но
да
се
повуче
у
планине
!
И
Србија
се
морала
одрећи
и
те
,
као
и
свих
ранијих
