доброопаучио
за
злостављање
теглеће
марве
...
Пред
мојим
носом
ошинуо
је
душмански
бичем
једнога
мркова
.
Добио
је
пун
кантар
.
—
И
тај
,
у
речи
стојећи
мрков
,
је
ли
његов
,
г
.
капетане
—
упита
Кића
Миликић
.
—
Да
,
његов
...
Добио
је
пун
кантар
.
Госпођа
капетаница
унесе
се
посланику
:
—
Ју
’
,
ју
’
-
и
она
,
геакуша
,
мени
...
Шта
мислите
,
ју
’
,
ју
’
...
—
Умирите
се
,
госпо
...
Све
ће
бити
како
ви
хоћете
—
шану
посланик
.
Татомир
уђе
на
врата
и
унесе
читав
нарамак
акта
.
Притвори
врата
,
погледа
на
прозор
,
па
их
спусти
на
сто
.
—
Вредан
младић
!
—
погледа
посланик
по
дружини
.
—
Једини
у
канцеларији
на
кога
се
можемо
с
поуздањем
ослонити
—
рече
капетаница
и
пружи
прст
на
Татомира
.
Практиканат
раздвоји
акте
и
поче
раздавати
,
но
посланик
махну
руком
,
што
је
значило
:
не
треба
.
Они
из
доњег
краја
ипак
их
докопаше
и
почеше
разгледати
.
Један
од
оне
двојице
младића
сашапта
се
с
Татомиром
,
преви
један
табак
и
смести
у
џеп
.
—
Знаш
,
г
.
Татомире
,
његове
свиње
ушле
у
мој
забран
,
ја
га
дочекам
на
прелазу
...
и
тако
то
би
...
Где
ли
је
то
лекарско
уверење
—
рече
му
један
на
само
уво
...
—
Уживај
...
—
одшану
му
Татомир
.
—
Што
се
тиче
Стојадина
то
сами
знате
шта
сам
с
њим
радио
—
рече
капетан
и
поверљиво
саопшти
Продану
Жмурићу
своје
планове
,
да
доскочи
томе
букачу
.
На
пољу
,
у
дворишту
,
устумарао
се
свет
и
погледа
на
„
гостинску
салу
“
.
Деца
обигравају
око
прозора
,
к’о
око
ватре
,
а
ни
једно
не
сме
да
се
прикучи
од
плећатог
пандура
,
који
колаше
испред
доксата
и
прозора
.
Само
„
хектор
“
господина
посланика
по
неки
пут
загребе
шапама
,
скикне
и
поњуши
око
врата
...
Опет
звекнуше
чаше
и
захори
се
„
многаја
"
.
Ћосави
контролор
распева
се
и
поче
некакве
севдалиске
отуд
„
от
Врању
“
.
—
Господо
!
—
викну
посланик
.
—
На
дневни
ред
.
—
Чујмо
!
—
рече
шумар
и
махну
главом
.
Капетан
притрча
,
те
доли
празне
чаше
и
понуди
мезетом
.
—
Господо
!
Држава
наша
то
је
једна
велика
машинерија
—
продужи
посланик
.
—
Као
што
машинерија
не
може
без
точкова
,
осовина
и
чивија
,
тако
ни
влада
не
може
без
својих
људи
,
без
помагача
,
па
били
они
,
да
речемо
,
чиновници
,
били
,
да
речемо
,
они
што
уз
власт
стоје
...
Финансије
државне
то
су
маст
,
којом
се
подмазују
точкови
државни
...
Без
ње
они
би
се
ојели
или
укочили
...
Кића
Миликић
извади
бележник
и
записа
:
„
Финансије
државне
то
су
маст
,
којом
се
подмазују
точкови
државни
.
—
Одјако
ти
имаш
да
учиш
мудре
изреке
—
шану
му
ћата
.
—
Относно
,
на
премер
,
човек
се
учи
док
је
жив
—
одговори
Миликић
.
Посланик
се
искашља
,
подбаци
још
један
јастук
под
главу
,
па
продужи
:
—
Што
се
спољни
’
сила
тиче
,
господо
...
.
е
...
.
Бога
...
ми
...
то
...
спада
...
у
вишу
политику
...
и
...
прс
’
на
чело
!
Татомир
отрча
,
те
огледа
и
врата
и
прозоре
,
а
посланик
се
подиже
,
наднесе
над
совру
,
спусти
глас
и
више
шапатом
прозбори
:
—
Што
се
спољних
сила
тиче
,
господо
,
то
вам
могу
поверљиво
саопштити
ово
:
Рус
је
Рус
,
а
Шваба
је
Шваба
,
а
кад
се
они
ухвате
,
биће
потегли
,
повуци
...
Рус
гине
за
Бога
и
Царја
и
снагом
издире
,
а
Швабине
политике
нема
преко
мора
...
Инглез
,
опет
,
ради
с
галијама
и
мрцвари
Турчина
,
к’о
старац
буву
...
То
је
што
се
тиче
ситуације
страних
сила
,
и
то
вам
могу
поверљиво
саопштити
.
Сви
са
страхопоштовањем
гутаху
сваку
реч
г
.
посланика
,
само
госпођа
капетаница
враголасто
облеташе
око
Киће
,
завирујући
,
шта
ли
то
тако
ревносно
у
бележник
записује
...
—
Државни
резон
!
—
узвикну
Продан
Жмурић
и
метну
прст
на
чело
—
Размислимо
,
господо
,
шта
је
то
државни
резон
!
...
И
,
ето
,
тај
резон
захтева
,
да
све
ово
овако
иде
,
као
што
иде
...
И
,
на
послетку
,
допустите
,
господо
,
да
и
овом
приликом
изјавим
радост
,
што
у
нашој
средини
видим
младог
пријатеља
Крсту
Миликића
,
чељаде
честите
куће
Миликића
!
Наста
тајац
.
Сви
се
згледаше
.
Кића
уста
,
подбочи
се
левом
руком
а
десном
узе
чашу
:
—
Господо
,
браћо
и
другови
!
Радујем
се
и
овом
приликом
...
и
немам
речи
...
које
ја
...
на
премер
...
треба
да
искажем
у
овом
тренутку
свога
живота
,
почаствован
од
овог
одличног
скупа
да
ступим
у
чувену
и
одличну
партију
,
којом
руководи
на
далеко
чувени
Вођа
и
господин
Шеф
наш
,
а
коју
у
нашем
срезу
и
округу
тако
мудро
предводи
многопоштовани
дугогодишњи
посланик
,
господин
Продан
Жмурић
...
И
,
заиста
,
ви
,
господин
Проко
,
на
премер
,
као
међународни
човек
,
што
међу
народом
живите
,
знате
колика
потреба
захтева
,
да
у
народу
има
изображени
људи
,
који
ће
га
...
относно
...
изобразити
и
повести
путем
општег
народног
напретка
и
које
ја
,
на
премер
,
одавна
увиђам
и
относно
,
срцем
и
душом
,
апсолутно
желим
,
то
јес
’
напредак
нашем
свеколиком
народу
...
И
то
јес
’
остајем
веран
до
гроба
кличући
:
живио
господин
Шеф
и
многопоштовани
посланик
г
.
Продан
Жмурић
!
...
—
Живио
!
—
Одјекну
салом
.
а
за
тим
„
многаја
љета
.
“
Сунце
беше
већ
на
заранцима
,
кад
гости
усташе
иза
стола
.
Продан
Жмурић
изађе
у
двориште
.
У
мутваку
узлармали
пандури
.
Један
сељак
упречио
молбеницу
за
пандурско
место
,
па
чека
г
.
посланика
да
му
је
преда
.
Има
заслуга
за
Жмурића
партију
,
па
пандури
да
се
искрве
ценећи
своје
заслуге
:
ко
ће
остати
у
томе
званију
,
а
ко
направити
место
овом
у
дворишту
.
—
Јован
Мргода
,
који
је
у
среском
подруму
истукао
опозиционара
Лазара
Перића
тако
вешто
,
да
то
ни
сами
лекари
нису
могли
приметити
,
а
који
је
,
међу
тим
,
до
сад
деветорици
капетана
погледао
у
леђа
—
и
Пајче
Пајић
,
који
је
прошле
зиме
убацио
мачка
у
купусну
кацу
госпође
извршитељке
,
а
при
том
у
милости
госпође
капетанице
,
ни
у
овој
прилици
,
ни
из
далека
,
не
опажаху
,
да
им
је
положај
уздрман
.
Чим
се
посланик
помоли
у
дворишту
,
молиоц
смаче
капу
и
згњечи
је
под
пазухом
,
преклони
се
и
предаде
молбу
:
—
Ја
,
који
сам
увек
био
и
бићу
до
гроба
веран
и
одан
,
и
који
сам
пропатио
...
—
Доста
,
знамо
се
—
прекиде
посланик
—
што
је
значило
:
учиниће
ти
се
по
молби
.
Окупише
га
неке
удовице
за
„
’
валиду
“
која
им
се
рђаво
издаје
;
један
сељак
за
неко
извршење
,
које
чека
ред
од
пре
дванаест
година
и
од
кога
половину
нуди
господину
посланику
;
један
„
начелни
“
тражи
препоруку
за
зајам
из
„
вонта
"
;
један
ћата
поверљиво
саопштава
,
како
се
кмет
дружи
с
опозиционарима
и
још
ни
једног
није
казнио
и
т
.
д
.
—
Извидићу
,
наредићу
,
учинићу
!
—
рече
Жмурић
и
упути
се
госпођи
извршитељци
,
о
којој
му
је
госпођа
капетаница
тако
дуго
и
много
причала
.
Госпођа
извршитељка
,
млада
плавуша
,
у
богато
везеном
либадету
са
безброј
белензука
на
голим
рукама
и
још
голијем
врату
,
врло
марљиво
храњаше
г
.
посланиковог
„
хектора
,
“
пред
вратима
своје
собе
.
—
Он
је
тако
умиљат
—
рече
она
,
држећи
Фину
порцуланску
чинију
,
пуну
млека
.
—
Извин’те
,
зашто
тако
!
—
пљесну
се
рукама
посланик
.
—
Молим
вас
,
зашто
не
,
ја
ужас
волим
псе
,
а
нарочито
овако
благородно
...
Ју
’
,
да
знате
како
слатко
лоче
!
...
Псето
умиљато
скикну
и
опскочи
око
господара
.
Госпођа
извршитељка
дубоко
уздану
—
Господине
!
У
вашим
је
рукама
срећа
наша
...
Можете
нас
уцвелити
,
унесрећити
...
Она
је
злобна
и
пакосна
душа
...
Можете
!
...
—
заклони
очи
руком
и
сузе
јој
оросише
лице
.
—
Госпо
,
ја
вас
не
разумем
...
—
Чула
сам
...
Продан
Жмурић
пљесну
је
лако
по
влажном
образу
:
—
Док
је
мене
,
не
бојте
се
!
Жену
обли
румен
стида
уз
образе
.
Чуше
се
гости
из
капетанове
собе
.
Посланик
звизну
кера
,
окрете
се
и
тромо
оману
својим
дубоким
туром
...
ИВ
.
У
власти
.
Не
прође
ни
пун
месец
од
дана
,
кад
је
Крста
Миликић
,
у
„
гостинској
сали
“
среске
канцеларије
уведен
у
дужност
члана
Жмурића
партије
,
а
он
је
већ
преседавао
у
судници
криворечке
општине
.
Једног
дана
стиже
акт
среског
начелника
,
којим
се
дотадањи
општински
председник
збацује
а
за
вршиоца
те
дужности
поставља
Крста
Миликић
.
Тежак
терет
навали
се
на
плећа
Крсте
Миликића
,
али
он
га
је
с
поносом
понео
.
Сад
тек
осећаше
да
је
дошао
тренутак
,
када
му
се
ваља
показати
:
шта
је
и
колико
вреди
.
И
многопоштовани
посланик
г
.
Продан
Жмурић
,
и
срески
начелник
г
.
Спаса
Жеравица
,
па
главом
и
сам
господин
Шеф
у
Београду
погледају
на
Кићу
Миликића
:
шта
у
њему
лежи
.
Ако
се
покаже
овде
,
у
општини
,
ваљаће
свуда
.
А
он
већ
зна
у
чему
му
се
ваља
показати
.
И
преже
на
посао
.
Погледа
око
себе
и
поче
с
реформама
.
Изјури
два
голотрба
бирова
,
од
којих
се
не
би
уплашила
ни
баба
на
поздеру
,
а
то
ли
зубати
опозиционари
,
па
добави
двојицу
пандура
из
околне
општине
,
са
црним
војничким
блузама
и
црвеним
капама
и
чакширама
.
По
препоруци
Коце
Стевџића
узе
за
општинског
ћату
Тиму
Тимића
,
званог
„
двоката
“
,
дугогодишњег
општинског
писара
,
који
у
прсте
зна
све
параграфе
и
измене
и
допуне
у
законима
.
И
судије
је
насвојио
:
у
два
маха
пуштат
је
испод
суда
због
фалсификата
.
Главно
:
„
наш
је
човек
“
—
вели
Миликић
.
Општинску
судницу
измести
из
једне
брвнаре
у
механску
собу
,
а
амурлук
старе
пекарнице
окрпи
и
удеси
за
апсану
.
То
све
за
време
док
се
нова
судница
озида
,
од
које
је
план
био
већ
готов
—
у
глави
Киће
Миликића
.
Недеља
по
Крстовудне
беше
дан
,
за
који
је
сазвао
збор
пореских
глава
своје
општине
,
код
криворечке
суднице
.
Рано
изјутра
,
истог
дана
,
беху
председник
и
ћата
у
судници
.
Кића
беше
у
уским
сукненим
чакширама
,
чошном
копорану
и
фермену
.
На
ноге
назуо
нове
чизме
на
боре
,
и
мамузе
.
Узод’о
се
и
узнемирио
,
а
из
главе
му
не
избија
облик
збора
.
На
пример
,
мисли
он
:
пред
механом
намештен
је
сто
,
овај
дугачки
с
углађеним
ногама
,
застрт
новом
,
зеленом
чохом
,
коју
сам
ономад
купио
у
чаршији
.
На
столу
нов
дивит
,
туце
хартије
,
неколико
наредаба
и
расписа
и
сви
закони
.
У
горњем
крају
седим
ја
,
устурио
се
и
накомрдио
,
а
подаље
,
с
леве
стране
,
погнуо
се
ћата
,
па
пише
.
Пишти
перо
к’о
шаран
.
Иза
нас
два
пандура
,
„
црвенкапе
"
,
у
потпуној
ратној
спреми
.
Пред
нама
прекрилио
народ
:
напред
старци
,
па
средњаци
,
па
младеж
,
сви
гологлави
.
Устајем
ја
,
па
говорим
,
говорим
,
причам
и
разлажем
пуна
два
часа
,
све
ово
што
сам
написао
и
на
изуст
научио
,
а
они
вичу
:
живео
!
тако
је
!
Старци
се
гуркају
и
шапћу
:
„
Ама
је
ли
ово
Кића
покојног
Радоја
?
“
—
а
ја
растим
...
Још
да
ми
оће
доћи
капетан
Спаса
,
многопоштовани
посланик
Продан
Жмурић
,
па
и
главом
сам
господин
Шеф
из
Београда
,
не
би
се
застидео
.
Видели
би
,
како
је
Кића
Миликић
своју
војску
риктовао
...
Већ
је
осам
часова
.
Одслужи
црква
:
поп
оде
у
своју
ћелију
,
а
учитељ
у
школу
.
Побожни
људи
разиђоше
се
кућама
.
Механџија
трља
столове
,
уноси
клупе
,
пере
стаклиће
и
точи
пиће
.
У
кујни
туцају
каву
,
у
пекарници
пеку
јагњад
.
Све
живо
под
механским
кровом
дало
се
на
посао
.
Крста
Миликић
уђе
у
механу
и
седе
.
За
њим
дође
и
Тима
Тимић
(
плав
,
средовечан
човек
,
шиљасте
браде
и
подшишаних
бркова
)
.
—
Је
ли
ти
,
клуподеру
,
је
ли
све
спремно
,
относно
,
што
се
тебе
тиче
—
подвикну
Кића
механџији
.
—
Молим
,
господин
’
председниче
,
све
је
исправно
—
одговори
чупав
и
чађав
младић
иза
келнераја
...
Молим
покорно
,
—
и
дохвати
се
иза
увета
.
—
Како
стојиш
,
море
,
са
срчалуком
?
—
упита
Ката
.
—
Имам
пет
полића
седам
чаша
,
једну
оку
и
два
полујака
.
—
У
затвор
,
лопужо
,
зар
се
с
тим
овакав
збор
дочекује
—
цикну
председник
.
—
Молим
покорно
,
наћи
ћу
у
зајам
у
Петра
Бојаџије
—
и
замаче
на
врата
.
—
Хајд
,
хајд
,
носи
те
ђаво
.
Хоћеш
да
севтеишеш
„
полицијску
уредбу
“
.
Председник
скочи
,
погледа
на
сва
три
прозора
,
ману
главом
,
па
седе
.
—
Још
је
рано
.
Није
их
ни
очекивати
.
—
Јес
’
,
рано
је
,
сасма
рано
—
дода
ћата
и
погледа
у
таван
.
—
Ето
,
нема
ни
кмета
.
Њих
пет
да
доведу
по
десет
,
па
ето
ти
збор
—
рече
Кића
задовољно
—
А
,
ево
их
!
—
извири
се
ћата
.
—
Море
,
знам
кога
имам
—
скочи
Кића
...
Никит
Видић
,
први
сусед
Миликића
,
стасит
човек
,
крупних
веђа
и
бркова
,
иђаше
напред
.
За
њим
иђаху
још
два
сељака
.
—
Добро
јутро
,
председниче
—
викну
он
с
врата
.
—
О
,
о
,
добар
дан
,
добар
дан
!
—
срете
их
Кића
.
—
Ама
кажем
ја
...
он
па
он
...
Здраво
,
здраво
!
—
здравише
се
и
поседаше
за
дугачки
сто
на
средини
механе
.
—
Еда
још
кога
?
—
Биће
,
знаш
ти
сељачка
посла
:
њихово
осам
сати
,
наше
по
дне
—
рече
ћата
и
превали
очима
преко
свију
око
стола
.
—
Биће
народа
,
рано
је
још
—
рече
Никит
—
Биће
,
но
како
.
Рано
је
још
—
рече
један
од
оне
двојице
.
—
Послови
су
,
брате
...
И
ако
је
празник
,
послови
су
,
брате
—
рече
онај
други
,
тек
да
би
и
он
коју
рек’о
.
Механџија
утрча
с
пуном
кецељом
шоља
и
стаклића
.
—
Е
,
у
то
именије
,
дајде
механџија
,
покажи
се
—
заповеди
председник
.
За
час
обреше
се
на
дугачком
столу
две
оканице
вина
и
тањир
печења
.
Дође
и
један
кмет
.
—
Помози
ви
Бог
—
приђе
кмет
и
рукова
се
са
свима
.
—
Сервус
,
кмете
...
А
где
си
ти
,
кмето
?
зар
тако
,
брајко
?
—
Ја
,
Бога
ми
,
председниче
,
те
коњи
,
те
волови
,
те
лепо
јутрошње
јутарце
,
те
припео
,
напас’о
,
отер’о
,
дотер’о
,
и
ја
,
Бога
ми
велим
,
одоцнићу
—
поче
кмет
читаву
историју
јутрошњег
јутарца
.
—
А
камо
људи
,
море
?
—
Људи
!
ја
Бога
ми
,
не
знам
камо
људи
,
узвера
се
кмет
.
—
Твоји
људи
,
камо
море
бре
!
—
викну
председник
и
тресну
песницом
о
сто
.
—
Моји
људи
...
ја
,
Бога
ми
не
знам
...
Мислио
сам
да
су
дошли
...
Ја
,
као
што
рекох
.
Бога
ми
,
коњи
...
волови
...
јутрошње
јутарце
и
благо
сунашце
—
забавих
се
мало
,
а
биров
је
звао
баш
редом
сваку
главу
пореску
.
Јес
’
прекрштенија
ми
!
Таман
то
рече
,
а
биров
на
врата
.
Бос
,
више
распојас
,
но
опасан
,
довати
се
до
капе
и
штуче
у
угао
иза
врата
...
—
Је
ли
ти
,
голаверу
!
—
погледа
Кића
у
бирова
.
—
Заповедајте
,
господин
председниче
,
—
одговори
он
.
—
Видиш
ти
—
рече
дружини
око
стола
—
па
и
оно
,
на
премер
,
зна
:
„
заповедајте
“
—
Но
,
напред
,
марш
!
...
Биров
приђе
до
пола
механе
,
и
довати
се
до
капе
.
—
Шта
сам
казао
ономад
?
—
Ти
си
,
молим
господин
председниче
,
заповедио
да
позовем
сваку
главу
пореску
на
заповест
,
да
дође
данас
овде
...
—
И
још
?
—
Ти
си
казао
...
—
Није
„
ти
“
,
него
„
ви
“
—
издера
се
ћата
.
—
Ви
сте
,
молим
,
казали
да
кажем
,
како
ће
збор
бити
и
шта
ће
се
на
збору
зборити
.
—
Не
ваља
,
не
ваља
!
—
маше
главом
—
председник
—
хоћу
све
да
ми
кажеш
...
—
Молим
,
господин
председниче
како
си
ми
ти
казао
,
ја
сам
их
звао
овако
:
Еј
,
Петре
,
море
,
у
недељу
по
Крстовудне
да
дођеш
рано
у
осам
часова
на
сударник
...
Зове
нови
председник
,
господин
Кићо
збор
и
на
збору
да
нам
покаже
,
шта
је
ред
,
шта
је
влас
’
,
и
како
,
да
речемо
,
наша
влада
,
да
је
Бог
поживи
,
добро
влада
,
и
како
,
да
речемо
,
треба
сваки
старијега
да
почитује
,
и
пуно
којешта
паметно
да
нам
прича
нови
председник
,
господин
Кићо
Миликић
,
да
га
Бог
поживи
...
и
да
нам
каже
,
како
наш
посланик
,
господин
Продан
,
из
Поскурица
,
ради
за
народ
и
његово
право
,
и
господин
капетан
како
је
добар
чиновник
наш
,
и
како
ће
нови
председник
ред
и
војничку
дициплину
да
заведе
...
—
Бравос
,
гољо
—
зацерека
се
председник
—
„
Лево
круг
“
!
...
Иди
!
...
„
Полудесно
...
марш
“
.
Биров
одмашира
на
врата
.
Механџија
донесе
још
три
оканице
.
—
Ама
јесте
чули
,
људи
,
нема
ништа
без
војничке
дисциплине
...
Овако
се
рикта
!
Пази
,
на
премер
,
како
цепте
оне
„
црвенкапе
“
—
накриви
капу
председник
и
показа
на
двојицу
униформисаних
пандура
на
крају
кафане
,
који
стојаху
ка
’
у
фронту
...
—
Нек
’
се
зна
ко
је
старији
,
ја
како
,
—
рече
Никит
.
—
У
то
именије
—
рече
Миликић
и
чаше
звекнуше
...
Ћата
искрену
главу
и
принесе
прозору
:
—
Чујете
ли
,
људи
?
—
Шта
?
—
Гоља
...
Баш
он
...
Његов
глас
—
рече
ћата
...
—
Када
опет
виче
—
рече
председник
.
—
Јес
’
ја
!
Ама
не
знате
ви
њега
.
Он
је
,
пусник
,
ваљан
,
вредан
к’о
кремен
,
ама
убила
га
сиротиња
и
голотиња
.
Он
,
пусник
,
поуздан
—
поче
кмет
читаву
беседу
у
хвалу
бирова
„
пусника
“
...
Прође
још
час
,
два
,
а
нигде
никога
...
К’о
да
се
тај
свет
зајинатио
да
не
дође
на
овај
збор
.
Нема
ни
кметова
.
Пет
села
,
а
само
један
дошао
!
А
куд
су
она
четворица
?
Крста
Миликић
се
узодо
...
Уђе
у
канцеларију
,
седе
на
своју
столицу
,
затури
се
,
накомрди
се
,
а
свици
му
лете
испред
очију
.
Узе
списак
пореских
глава
,
прелиста
га
,
окрену
и
обрну
.
И
овај
није
дошао
...
Па
и
овога
нема
...
Наш
кум
,
гору
и
воду
кумио
,
и
он
није
дошао
...
Наших
пријатеља
,
с
чумом
се
пријатељили
,
ни
њих
нема
...
Па
толика
наша
родбина
:
ујаци
,
рођаци
,
братићи
,
сестрићи
—
пхи
!
...
Шта
значи
то
?
То
нико
никога
не
верма
,
ни
мене
,
ни
господин
капетана
,
ни
многопоштованог
посланика
Продана
Жмурића
,
па
ни
самог
господина
Шефа
у
Београду
!
Све
је
то
распуштено
,
разобручано
...
Не’ш
,
сељо
,
не’ш
,
ја
ћу
те
паметовати
—
стиште
песницу
и
шкргутну
зубима
.
Уђе
опет
у
механу
.
Један
старац
у
вишњевом
весу
иђаше
,
с
једном
женом
,
испред
механе
.
Пандур
га
докопа
,
утера
унутра
и
посади
на
клупу
за
вратима
.
Жена
оста
пред
механом
.
—
Ама
,
молим
вас
,
пош’о
сам
у
пријатеље
...
Пст
!
—
накомрди
се
пандур
.
—
Даклем
,
на
премер
,
од
свег
села
само
ти
—
погледа
председник
сељака
.
—
Ја
пош’о
...
—
поче
сељак
,
али
пандур
мрдну
главом
,
а
он
слеже
раменима
и
умуче
.
У
том
биров
поносно
отвори
врата
,
погледа
за
се
и
викну
:
—
’
Ајде
,
народе
!
...
Овамо
,
овамо
!
...
Уђоше
петорица
сељака
,
назваше
Бога
и
седоше
у
крај
.
—
Господин
председниче
,
молим
покорно
,
викао
сам
све
село
,
иза
гласа
,
али
већ
види
се
шта
је
—
рапортира
биров
.
Председник
,
хукну
,
обриса
зној
с
чела
,
запали
цигару
,
повуче
један
дим
,
па
је
баци
.
—
Не’ш
Пошурлићу
,
не’ш
—
викну
он
полугласно
,
забаци
руке
за
леђа
и
разхода
се
преко
механе
.
Мисли
су
му
блудиле
преко
свег
села
,
преко
поља
,
преко
сваког
брежуљка
и
раскрснице
.
Тамо
,
у
сред
села
,
на
раскрсници
,
Стојадин
Пошурлић
искупио
сељаке
,
услонио
се
на
штапић
,
разглавио
вилице
,
па
лаје
на
звезду
.
Грди
на
сва
уста
и
владу
и
све
што
уз
њу
стоји
.
Мене
назива
насилником
,
а
сваки
мој
покрет
безакоњем
и
пустоловством
.
.
А
што
се
то
њега
тиче
?
Шта
им
је
мало
и
криво
?
Један
млад
човек
из
њиове
средине
диже
се
и
дићи
ће
се
на
висине
,
на
које
они
нигда
нису
могли
стићи
.
Зашто
ме
ометају
,
кад
их
не
дирам
?
...
УФ
,
бруке
!
Шта
ће
бити
,
кад
то
чује
многопоштовани
посланик
Продан
Жмурић
,
капетан
Спаса
Жеравица
,
па
и
сам
господин
Шеф
у
Београду
...
Они
ће
рећи
да
нисам
ни
за
шта
,
ни
за
редова
,
а
толи
за
војводу
!
...
Не’ш
,
Пошурлићу
,
не’ш
!
.
Ја
ћу
те
паметовати
под
старост
.
.
Не’ш
,
сељо
,
не’ш
!
.
.
У
механи
сви
ћуте
,
к’о
на
даћи
.
Они
око
дугачког
стола
тек
погледају
се
очима
,
ману
главом
,
и
по
коју
полако
,
више
кришом
,
искрену
.
Она
жена
под
прозором
непрестано
се
извирује
,
мрда
уснама
и
помахује
главом
на
чичу
у
вишњевом
весу
,
а
он
само
слеже
раменима
...
На
послетку
чичи
се
досади
,
па
викну
:
—
Молим
вас
,
ка
’
влас
’
,
ја
пош’о
у
пријатеље
!
...
То
ил
’
рече
,
ил
’
не
рече
,
а
један
„
црвенкапа
“
отвори
врата
и
потиште
га
снажном
пандурском
мишицом
...
Пред
црквом
,
у
порти
,
седе
око
стола
поп
и
учитељ
,
нешто
пишу
и
читају
.
.
Кића
приђе
до
прозора
,
отвори
га
,
погледа
,
па
опет
затвори
.
Шта
ће
они
онде
сваки
дан
?
Шта
имају
толико
да
разговарају
?
Они
нешто
ћућоре
,
шурују
,
муте
...
Али
шта
ће
баш
данас
ту
,
према
нама
?
Они
се
,
без
сумње
,
смеју
мени
и
мом
збору
...
Како
смеду
да
се
смеју
?
Они
никог
не
вермају
,
ни
мене
,
ни
многопоштованог
посланика
Продана
Жмурића
,
ни
капетана
Спасу
Жеравицу
,
па
ни
самог
господина
Шефа
у
Београду
...
Ко
није
с
нама
,
он
је
против
нас
...
Отвори
прозор
и
јетко
викну
:
—
Попе
!
...
„
Господи
помилуј
!
“
...
„
Алилуј
!
“
Попе
!
...
Поп
нит
’
чује
,
нит
’
хаје
...
—
Шта
хоће
онај
поп
?
—
вику
он
и
погледа
у
оне
за
дугачким
столом
—
Шта
тражи
она
попина
?
Чудна
ми
чуда
...
сео
пред
цркву
...
чита
...
пише
...
И
он
ми
је
нека
влас
’
.
.
Чудна
ми
чуда
:
поп
!
Коме
служи
он
?
...
Чудна
ми
чуда
...
Све
су
то
магле
и
воздухови
.
.
Пребаци
поглед
преко
свију
у
механи
,
па
викну
:
—
Народе
!
Овај
се
збор
распушта
!
—
и
седе
за
дугачки
сто
међу
своју
дружину
.
В
.
„
Криворечки
Бог
“
.
Сутрадан
рано
механски
амурлук
био
је
пун
сељака
.
Целу
ноћ
су
председник
ћата
и
Никит
Видић
смишљали
ко
су
прави
кривци
,
што
подбунише
народ
,
да
се
не
одазове
позиву
власти
.
Кривице
су
преким
путем
ислеђене
и
пресуђене
.
Те
тако
је
Стојадин
Пошурлић
севтејисао
нови
затвор
,
а
за
њим
још
десетину
угледних
домаћина
.
—
Ја
сам
сила
,
ја
сам
Бог
!
—
виче
он
све
јутро
,
испраћајући
једног
по
једног
у
амурлук
у
затвор
.
Лупа
вратима
,
разбија
’
дивите
,
пише
,
брише
,
преврће
законике
...
Тек
у
по
дне
,
по
срећно
свршеном
послу
,
мало
се
смири
и
осети
,
да
му
је
ауторитет
скочио
за
онолико
степени
,
за
колико
је
јуче
пао
...
Осећао
је
да
је
ненадмашна
сила
.
Уђе
у
механу
да
се
мало
одмори
и
прибере
.
Тамо
бејаху
неколико
сељака
у
углу
;
они
усташе
и
поздравише
га
.
Он
ћутке
,
без
речи
,
седе
за
сто
у
средини
,
а
до
њега
ћата
и
Никит
.
Механџија
им
донесе
„
послужење
"
,
па
се
склони
за
келнерај
.
Ћути
и
стрепи
кад
ће
што
приметити
и
подвикнути
,
а
испод
веђа
посматра
шта
је
преко
ноћ
порадио
,
да
ову
чатрљу
уличи
:
закречио
мрље
по
зидовима
и
залепио
рупаче
од
револверских
метака
пијаних
гостију
,
орибао
столове
,
клупе
и
столице
,
направио
цеђ
,
те
опрао
прозоре
.
Још
му
остале
оне
вртаче
по
патосу
,
од
излокане
иловаче
,
и
само
моли
Бога
да
се
на
њих
председник
не
спотакне
.
Ћути
он
,
а
ћуте
и
остали
.
У
неко
доба
председник
подиже
руке
,
скопча
шаке
иза
врата
,
зевну
и
протеже
се
:
—
Шта
ли
је
Бог
синоћ
вечерао
?
Да
ли
је
њему
пита
прегорела
,
к’о
мени
синоћ
...
—
Ха
,
ха
,
ха
!
—
зацерека
се
Никит
.
—
Наравно
,
наравно
.
Сељаци
се
згледаше
.
Један
старац
прекрсти
се
,
скочи
на
ноге
и
пође
вратима
.
—
Иди
,
рођаче
,
те
се
прекрсти
у
оном
поповом
дућану
—
пружи
прст
Кића
на
цркву
—
док
вам
ја
дођем
на
благослов
...
—
Глупан
!
—
рече
Никит
.
—
Стока
!
—
додаде
Тима
.
—
Стој
!
Стој
!
—
дрекну
Кића
.
—
Пст
!
—
околише
служитељи
старца
и
доведоше
га
пред
председника
.
Кића
скочи
и
поднесе
му
песницу
под
нос
:
—
Што
се
крстиш
?
Старац
устрепта
очима
:
—
Па
,
тек
,
крстим
се
.
—
Што
се
крс—т—и—ш
!
—
развуче
он
иза
гласа
.
—
Па
,
ка
’
велим
,
кршћаник
сам
,
па
се
крстим
...
—
Ко
сам
ја
,
бре
?
—
затури
он
руке
за
леђа
—
Ти
си
,
молим
,
наш
председник
.
—
Ја
сам
сила
!
...
Бог
!
...
Ја
сам
све
и
свја
!
...
Разумеш
!
Старац
слеже
раменима
и
заћута
.
—
Терај
!
—
ману
главом
на
служитеље
,
и
они
га
отераше
у
затвор
.
Кића
прохода
неколико
пута
преко
механе
,
погледа
кроз
прозор
,
па
викну
:
—
Не’ш
,
попе
,
не’ш
,
и
теби
ћу
ја
доскочити
...
И
теби
и
оном
балавцу
у
школи
...
Ћато
,
пиши
!
...
—
Да
донесем
министер
’
артије
—
рече
ћата
.
—
Донеси
.
Нека
виде
шта
ја
знам
...
Ћата
за
час
донесе
хартију
,
припреми
ново
перо
и
погледа
председнику
у
очи
.
—
Пиши
овако
:
Поштованој
Историји
...
—
Неће
бити
тако
—
примети
ћата
.
—
Но
како
?
—
Чешњејшој
Конзисторији
.
—
Не
чешкам
ја
,
брате
,
никог
,
па
да
је
к’о
ова
кућа
!
Пиши
ти
како
ти
се
заповеда
—
рече
председник
и
тури
руке
за
леђа
.
Ћата
поче
:
Поштованој
Историји
...
—
Е
,
сад
продужи
даље
:
Наш
парокијан
поп
Хрисантије
Поповић
,
свештеник
криворечки
,
никако
не
мирује
...
—
Врло
добро
!
—
примети
Никит
.
—
Он
,
к’о
дуковна
влас
’
,
на
премер
,
протестира
шта
ради
наша
криворечка
влас
’
,
и
које
њему
не
приличи
,
к’о
свештеном
лицу
,
и
нашем
парокијану
...
Пишеш
ли
све
тачно
?
—
Пишем
,
пишем
,
само
мало
лакше
...
—
Које
њему
...
не
приличи
...
к’о
дуковној
власти
...
да
,
относно
,
на
премер
,
даклем
...
Пишеш
ли
?
—
Пишем
,
пишем
,
не
бригај
...
—
Које
он
разбира
колико
је
ко
и
зашто
је
ко
кажњен
у
његовој
парокији
...
И
...
које
он
.
.
много
штошта
,
што
се
ни
описати
не
може
...
ради
,
а
суда
му
нема
...
И
је
ли
познато
тој
дуковној
власти
...
да
је
он
,
поп
Ристо
био
навалио
пре
тридесет
година
,
те
је
црква
направљена
на
овом
месту
где
је
данас
...
И
знате
ли
ви
,
да
је
црква
у
сред
села
у
којој
се
,
относно
,
даклем
,
не
може
човек
рахат
Богу
намолити
од
рике
сеоских
говеди
,
од
гурикања
свиња
и
лавежи
паса
...
Зар
су
тако
наши
стари
радили
,
господо
у
Историји
?
...
Ама
само
добро
притисни
,
ћато
,
молим
те
...
—
Не
бригај
...
—
И
зна
ли
та
дуковна
влас
’
да
је
зараст’о
пут
у
нашу
цркву
...
и
да
народ
неће
да
иде
у
њу
док
поп
Ристо
у
њу
поје
...
и
да
поп
Ристо
јавно
пуши
дуван
...
и
које
ми
у
име
општине
тражимо
,
да
се
овај
поп
Ристо
уклони
одавде
,
иначе
овај
ће
се
народ
поримити
.
Јеси
ли
све
написао
?
—
Јесам
—
рече
ћата
...
Председник
узе
табак
,
те
потписа
:
председник
општинског
суда
:
„
Кића
Радојев
Миликић
Криворечанин
,
“
па
изда
заповест
,
да
ћата
потпише
неписмене
чланове
и
одборнике
и
удари
печат
.
Тако
и
би
.
—
Шта
велиш
,
Никите
?
—
Бога
ми
,
бравос
!
—
Бравос
,
ја
како
—
усука
Кића
брчиће
.
—
Живио
господин
Кићо
!
—
рече
механџија
и
дохвати
се
до
слепог
ока
.
—
А
сад
ћемо
оно
жољаво
.
—
Учитеља
?
—
Јес
’
,
оно
голобрадо
.
Ћата
узе
други
табак
и
погледа
у
очи
председнику
,
да
диктира
.
—
Кажи
:
господину
министру
...
Или
,
батали
...
’
Ајдмо
!
...
Скочише
сви
и
одоше
на
врата
.
Било
је
три
часа
по
по
дне
кад
бануше
у
основну
криворечку
школу
:
Крста
Миликић
,
Тима
Тимић
и
Никит
Видић
.
(
А
она
се
налази
у
старом
,
сниском
и
трошном
конаку
поч
.
Вује
Шорића
дућанџије
)
.
У
мрачној
и
прљавој
соби
,
у
којој
је
за
почившег
Вује
била
магаза
за
кукуруз
и
пасуљ
,
и
од
које
само
два
прозора
бејаху
сунцу
окренута
,
сеђаше
за
столом
млад
,
висок
човек
,
а
пред
њим
,
у
шест
клупа
,
око
четрдесет
ученика
.
Кад
гости
ступише
у
учионицу
,
деца
скочише
,
а
учитељ
се
полако
подиже
,
климну
главом
на
њих
,
и
махну
руком
на
децу
те
седоше
.
—
Сервус
,
учо
!
—
викну
председник
.
—
Здраво
,
мирно
—
поздрави
га
Никит
.
—
Добар
дан
!
—
рече
ћата
.
Учитељ
се
рукова
са
свима
,
пружи
столицу
председнику
,
па
продужи
рад
.
Беше
час
из
Познавања
природе
.
Кића
не
хте
сести
,
већ
затури
руке
озад
,
па
зађе
наоколо
да
разгледа
Шрајберове
слике
,
које
висаху
о
зиду
.
—
Ви’ш
,
Никите
,
ово
је
слон
!
—
Видиш
,
молим
те
,
колики
је
!
—
А
ово
је
,
знаш
,
она
хигијена
,
што
вади
мртве
из
земље
.
—
Ене
,
де
,
славе
ти
!
—
Јес
’
,
знам
ја
то
!
Колико
ће
пута
каплар
,
кад
смо
,
знаш
,
на
само
,
у
поверењу
,
рећи
:
„
ви’ш
овог
нашег
командира
,
појео
би
те
свег
к’о
хигијена
.
“
—
Ви’ш
молим
те
!
—
Ја
,
а
ово
је
шебек
!
Приђе
ближе
последњој
клупи
и
поче
разговарати
с
једним
малишаном
.
—
Шта
радиш
,
Миле
!
—
поглади
дете
по
глави
.
—
Ништа
—
погледа
оно
у
учитеља
.
—
Шта
ти
ради
тета
?
—
Молим
вас
,
г
.
председниче
,
седите
!
—
рече
учитељ
.
—
Нека
,
могу
и
стајати
—
па
се
окрену
детету
:
—
а
’
оће
ли
довече
на
комишање
?
Дете
ућута
.
—
Мир
!
—
виче
учитељ
на
децу
и
искашљује
се
.
—
Поздрави
је
нек
дође
довече
код
Ђондрића
.
Биће
комишање
.
И
нек
понесе
онај
јаглук
.
—
Знаш
,
Никите
,
—
окрете
се
њему
—
’
номад
на
игри
код
Стоје
,
залети
се
Јана
,
па
ми
истрже
онај
јаглук
с
потписом
,
знаш
—
кресну
оком
—
што
ми
је
она
потписала
...
„
А
,
чекај
,
ухватила
сам
те
.
“
—
рече
она
.
.
Остави
,
Јано
!
Море
остави
,
Јано
,
вичем
ја
,
па
за
њом
...
Деца
се
закикоташе
.
Учитељ
развуче
усне
,
па
викну
:
Мир
!
—
А
она
,
знаш
,
Никите
,
врисну
и
побеже
...
—
Молим
вас
,
г
.
председниче
,
изволте
сести
,
док
свршим
час
—
моли
учитељ
.
—
Ја
,
Никите
,
баш
је
тако
било
...
Побеже
,
па
то
ти
је
...
Изволте
ви
,
учо
,
могу
и
стајати
.
Учитељ
пропитиваше
из
предавања
о
овци
.
—
На
колико
се
делова
дели
овца
?
’
—
Овца
се
,
молим
господине
,
дели
на
пет
делова
на
:
главу
,
врат
,
труп
,
ноге
и
реп
...
Гости
се
повукоше
до
прозора
и
услонише
уза
зид
.
—
Кажи
ми
,
Перо
,
још
штогод
о
домаћој
пловци
?
—
Пловка
је
перната
свиња
—
Одговори
дете
—
Како
и
по
чему
?
—
По
томе
,
молим
господине
,
што
пловка
више
једе
од
свију
пернатих
животиња
.
Кића
се
искашља
,
крочи
корак
напред
,
према
ђацима
,
па
поче
:
—
Децо
!
Једе
ли
се
во
?
—
Во
се
једе
—
рече
један
ђак
,
па
и
остали
—
Једе
ли
се
медвед
?
—
Не
једе
—
накељише
се
деца
.
—
А
,
на
премер
,
магарац
?
Деца
прснуше
у
смеј
.
—
А
жуња
?
—
Деца
ућуташе
.
—
А
шебек
?
-
Опет
се
захори
кикот
.
Учитељ
поцрвене
у
лицу
,
викну
на
децу
,
па
се
окрете
председнику
:
—
Седите
,
молим
вас
,
ја
ћу
пропитивати
...
—
А
што
,
на
премер
,
да
ти
није
што
криво
,
што
их
ја
слишавам
?
—
Молим
вас
,
председниче
...
Председник
продужи
:
—
Децо
!
Једе
ли
се
купус
?
—
Купус
се
једе
—
одговорише
деца
.
—
А
,
на
премер
,
једе
ли
се
репушина
?
Деца
се
опет
закикоташе
.
Никит
се
почеша
иза
увета
,
завуче
руке
у
чакшире
,
па
и
он
поче
:
—
Је
ли
,
ви
,
ђаци
,
бије
ли
вас
учитељ
?
—
Не
бије
!
—
рекоше
деца
к’о
у
један
глас
.
—
Тражи
ли
,
относно
...
реграцију
?
—
упита
Кића
.
—
Молим
вас
,
председниче
,
боље
би
било
да
их
упитате
:
имају
ли
креде
и
сунђера
...
Председник
шикну
на
нос
,
ману
руком
на
ону
двојицу
и
пође
вратима
.
—
Добро
,
добро
,
учо
,
питаћемо
ми
господина
министра
:
има
ли
пернатих
свиња
у
Кривој
Реци
—
и
замакоше
на
врата
.
У
школском
ходнику
стајаше
,
крај
два
дрвена
суда
пуна
воде
,
један
човек
,
бос
и
гологлав
.
Кад
угледа
председника
,
стаде
по
војнички
.
—
Шта
ти
радиш
овде
?
—
Па
ја
сам
вамилијаз
—
одговори
он
.
—
Пошто
си
се
погодио
?
—
Бога
ми
појевтино
:
дукат
на
месец
.
—
Је
л
’
ти
љут
учитељ
?
—
Није
вала
.
Благ
ка
’
мелем
!
—
И
ти
,
на
премер
,
знаш
шта
је
мелем
?
Што
лажеш
,
бре
!
—
Не
лажем
,
вала
,
ето
га
,
па
ви
цените
.
—
узврпољи
се
служитељ
.
Ћата
приђе
ближе
,
па
му
шану
:
—
Бије
ли
ђаке
?
—
Јок
,
вала
.
—
Слободно
ти
нама
кажи
.
Ништа
га
се
не
бој
!
—
Што
би
вам
крио
.
Ја
се
у
његова
посла
не
стављам
,
али
баш
их
не
бије
.
—
Иде
ли
на
комишање
?
—
упита
Никит
.
—
’
Прости
ме
,
то
му
не
разбирам
—
слеже
он
раменима
.
—
Знаш
ли
ти
ко
сам
ја
?
—
Знам
,
господине
председниче
,
—
стаде
служитељ
мирно
и
устрепта
очима
.
—
Слушај
!
Од
сад
си
под
мојом
влашћу
и
ово
су
ти
дужности
:
да
пазиш
ко
долази
код
учитеља
,
с
ким
се
дружи
,
бије
ли
ђаке
,
узима
ли
реграцију
,
иде
ли
на
комишање
и
говори
ли
што
за
нас
и
осталу
влас
’
...
Разумеш
ли
?
—
Овај
...
молим
вас
...
господин
Кићо
...
не
бригајте
!
...
Сва
тројица
одоше
у
општинску
канцеларију
.
У
њој
не
беше
ништа
на
свом
месту
.
Крст
у
рафу
,
јеванђеље
на
орману
,
свеће
иза
пећи
,
акти
разбацани
на
све
стране
.
Пореска
књига
бр
.
6
.
на
сред
пода
,
у
брлогу
цигарица
и
палидрваца
.
Кића
леже
на
клупу
.
Под
главу
метну
пореску
књигу
,
дневник
и
експедициони
протокол
.
Она
двојица
седоше
за
дугачки
сто
.
Служитељи
донеше
вина
и
кафе
.
Пошто
испушише
по
цигару
,
председник
ће
рећи
озбиљно
:
—
сад
на
посао
!
Ћата
извади
из
фиоке
министер
хартију
,
преви
табак
и
наслони
се
:
—
Пиши
:
господину
министру
просвете
и
црквених
послова
у
Београд
...
Само
пази
на
сваку
реч
,
а
тачкај
га
тамо
како
знаш
.
—
Знам
,
молим
те
,
—
рече
ћата
:
—
Запјата
је
запјата
,
а
точка
и
двоточије
је
опет
друго
.
—
Ако
ти
још
не
знаш
,
онда
ко
ће
знати
—
дода
Никит
,
с
пуно
поуздања
у
Тиму
.
—
Даклем
:
господине
министре
!
Ви
сте
нама
поставили
за
учитеља
једног
сисана
...
относно
једног
балавца
Гају
Гајића
,
које
он
ништа
не
зна
,
нити
уме
децу
што
научити
,
и
које
он
учи
њих
што
не
треба
да
уче
и
што
се
нигде
не
учи
...
—
Пресекок
ти
реч
—
примети
Никит
—
али
немој
заборавити
како
је
јео
сир
ономад
у
среду
,
усред
механе
.
—
Јес
’
и
то
ћемо
.
Баш
бијах
то
заборавио
.
—
И
тако
ја
,
господине
министре
,
као
прва
надлежна
влас
’
одем
данас
у
школу
да
надзор
учиним
и
том
приликом
чујем
,
како
учитељ
пита
:
једе
ли
се
овца
и
пловка
,
а
у
нас
,
господине
министре
,
и
луда
Саја
зна
шта
се
не
једе
.
И
он
,
господине
министре
,
учи
децу
шта
је
то
перната
свиња
,
а
те
животиње
нема
овамо
у
нас
у
Кривој
Реци
,
нити
смо
чули
да
игде
има
свињче
перја
...
И
,
господине
министре
,
он
учитељ
...
—
Молим
те
да
одахнемо
и
да
се
мало
поткрепимо
—
прозбори
ћата
...
Кића
се
подиже
и
поносно
погледа
у
Никита
,
што
је
значило
:
видиш
каква
је
тужба
?
—
К’о
гром
!
—
рече
Никит
и
наздрави
Кићи
.
Попише
понеку
,
завише
још
по
једну
,
па
продужише
:
—
Даклем
,
деде
даље
ово
:
И
које
он
иде
по
комишању
и
децу
тера
,
те
му
доносе
реграцију
.
У
Кривој
Реци
ни
на
једном
пологу
нема
јајета
!
...
А
где
су
,
господине
министре
,
та
јаја
?
Све
дигоше
ђаци
,
да
носе
учитељу
реграцију
,
јер
не
сме
ни
једно
празних
шака
у
школу
доћи
,
јер
’
оће
да
их
све
помлати
,
које
он
млати
к’о
злотвор
,
и
још
много
штошта
што
се
описати
не
може
чини
овај
сисан
што
сте
га
овамо
пратили
...
И
је
ли
познато
томе
господину
министру
,
да
је
поменути
учитељ
Гаја
јео
сир
у
прошлу
среду
у
нашој
механи
,
и
докле
ће
га
држати
у
овом
месту
?
...
И
тек
да
заврши
сети
се
да
је
преко
потребно
,
да
г
.
министру
опише
:
како
је
овај
народ
поднео
грдне
трошкове
,
док
је
откупио
конак
почившег
Вуја
Шорића
,
пошто
је
погодио
мајсторе
док
су
од
магазе
направили
учионицу
,
који
су
,
именом
,
мајстори
били
,
колико
је
отишло
креча
и
песка
,
како
су
мајстори
три
пут
остављали
и
настављали
рад
,
свађали
се
с
председником
и
тукли
с
пандурима
и
—
томе
слично
...
Те
тако
је
тужба
изнела
пет
пуних
табака
.
Потписаше
је
председник
и
ћата
;
потписаше
неписмене
одборнике
и
ударише
два
печата
:
школски
и
општински
.
Кића
дану
душом
и
изађе
сам
у
двориште
.
Дође
испред
затвора
и
ослушну
на
самим
вратима
.
Ништа
се
не
чује
.
Зашто
ћуте
?
То
га
једи
,
као
што
би
га
једило
и
да
говоре
,
па
викну
:
—
За
ту
врсту
људи
грејаћу
затвор
о
Св
.
Илији
,
а
о
Божићу
сипаћу
им
воду
под
ноге
...
Унутра
неко
нешто
прозбори
,
а
он
се
продера
на
сав
глас
:
—
Не
гунђај
!
—
и
осу
:
Бога
,
сунце
,
небеса
...
Више
механе
има
један
брежуљак
одакле
се
види
све
село
.
Дође
му
нешто
да
се
испење
на
тај
брежуљак
,
па
истрча
на
врх
.
Седе
,
запали
цигару
и
замисли
се
...
Шта
ли
мисли
ово
село
о
мени
?
Да
ли
већ
знаду
ко
сам
ја
и
шта
могу
.
Они
сви
говоре
о
мени
...
Нека
говоре
,
баш
то
и
’
оћу
да
се
о
мени
говори
.
Ето
,
с
краја
на
крај
све
то
стоји
под
мојом
мамузом
...
И
поп
,
и
учитељ
,
и
кметови
,
и
одборници
,
и
сви
од
највећих
до
најмањих
.
Све
сам
умирио
и
утерао
у
бразду
.
Да
ви’ш
сутра
док
поврви
народ
да
ме
моли
да
ме
умилостиви
да
пустим
из
затвора
ове
букаче
,
да
опозовем
тужбе
против
попа
и
учитеља
,
—
а
ја
нећу
ни
да
чујем
,
ни
да
видим
...
Ићи
ће
и
нашој
кући
и
воденици
да
моле
Ђека
и
Бата
Мојсила
—
али
ја
нећу
да
чујем
,
нећу
да
знам
ни
за
кога
...
Сила
сам
!
—
продера
се
иза
гласа
и
размачу
рукама
,
к’о
да
ће
да
полети
.
ВИ
.
Старачке
муке
.
У
колико
Кића
осећаше
да
је
силнији
и
славнији
,
у
толико
чича
Јеротије
проклињаше
час
кад
се
родио
.
Не
имаше
санка
и
одморка
,
ни
једног
тренутка
мира
и
спокојства
.
Изгледаше
му
,
к’о
да
се
клетве
целог
света
товаре
на
његова
старачка
плећа
и
на
поносни
дом
Миликића
!
На
Михољдан
(
а
то
је
неколико
дана
по
оном
многобројном
затварању
у
амурлук
криворечке
механе
)
уранио
чича
Јеко
,
па
хода
преко
врта
.
Огрнуо
дугачки
гуњ
,
са
ресама
,
запалио
чибук
,
оборио
поглед
у
земљу
па
само
хуче
.
Тако
је
сву
ноћ
,
а
не
спава
неколико
ноћи
.
Пребледео
и
потамнио
к’о
да
је
изболовао
.
Кућанима
необично
.
Све
занемило
к’о
да
их
је
жалост
сатрла
.
Кад
дође
празник
,
задахне
све
живо
весељем
,
песмом
,
животом
,
а
кућа
и
двориште
заблистају
сјајем
и
шаренилом
богатог
руха
,
а
сад
се
све
повукло
,
рек’о
би
све
се
разбегло
.
И
деца
,
која
су
научила
да
се
с
Ђеком
коликају
ора
и
лешника
,
да
га
,
кад
легне
,
прескачу
и
газе
по
леђима
,
да
с
њим
хватају
јагњад
и
пилад
,
и
она
заћутала
,
па
не
смеју
ни
да
му
приђу
...
Бата
Мојсило
беше
дошао
из
воденице
.
Он
више
борави
тамо
,
но
код
куће
,
где
долази
само
празницима
,
да
се
преобуче
.
И
њему
необично
.
Приш’о
би
му
да
се
разговори
,
али
му
тешко
.
Боже
,
шта
би
нашем
Кићи
,
мисли
он
.
Шта
му
је
мало
?
Здрав
к’о
дрен
,
млад
к’о
роса
,
богат
,
окићен
,
сит
и
пијан
—
ма
све
заман
!
Да
му
није
пало
на
ум
да
се
жени
,
па
не
сме
да
помене
?
А
што
да
не
сме
?
Нека
каже
Обренији
,
ако
не
сме
мени
и
Јеротију
.
,
.
.
Ево
јесени
,
па
да
га
оженимо
;
нек
узме
коју
’
оће
.
Али
није
то
...
Он
је
опчињен
.
Има
пакосних
људи
,
које
боде
наша
слога
и
којима
смета
наше
богаство
и
срећа
,
па
’
оће
да
нам
ово
куће
раскуће
...
Шта
ће
му
то
кмество
,
та
напас
’
што
завађа
људе
?
Што
не
гледа
своја
посла
и
ради
колико
’
оће
и
може
.
Боже
,
шта
му
би
,
ко
ли
га
то
тако
опчини
!
...
‘
И
тек
што
мишљаше
да
се
састане
с
Јеротијем
,
а
он
уђе
у
своју
оџаклију
.
За
њим
,
полако
,
уђе
и
Мојсило
...
—
Здраво
сван’о
,
Јеко
?
—
Да
речем
здраво
сам
,
како
ти
,
Мојо
?
—
Ет
’
Богу
хвала
...
Чича
Јеротије
седе
на
кревет
,
истресе
лулу
,
напуни
је
,
укреса
труд
,
па
погна
два
густа
дима
.
—
Е
,
мој
Мојо
,
видиш
шта
дочекасмо
!
...
—
Шта
се
ти
,
Бога
ти
,
Јеко
,
толико
бринеш
.
Боже
ти
дај
нама
здравља
,
све
ће
добро
бити
.
—
Нема
ту
добра
,
мој
брате
!
Не
ваља
ни
кад
кога
много
благосиљају
,
а
толи
кад
куну
—
рече
он
и
заповеди
брату
да
седне
до
њега
.
Мојсило
узе
столицу
и
седе
до
кревета
.
—
Па
шта
веле
?
—
Ко
?
—
Народ
шта
вели
?
—
Ништа
,
вала
;
народ
ка
’
народ
...
—
Шта
,
ништа
?
Зар
не
чујеш
како
ври
народ
од
његовог
зулума
!
Бога
ти
,
Мојо
,
шта
ти
је
,
што
се
детињиш
?
Мојсило
погледа
у
под
,
а
чича
Јеротије
уздану
,
подиже
обрве
и
добро
га
погледа
.
—
Шта
му
смета
поп
Хрисантије
?
Што
пљује
на
његове
седе
власи
?
Нек
’
његова
суза
кане
због
њега
,
овај
ће
дом
гром
сажећи
!
’
Оће
,
Мојо
,
Бога
ми
!
—
Ја
,
’
ратос
га
било
—
промуца
Мојсило
и
ухвати
се
руком
за
чело
.
—
Шта
му
је
крив
Стојадин
,
да
га
’
нако
душмански
гони
?
Што
сам
добра
видео
-
с
њим
сам
видео
,
и
он
се
нађе
да
затвара
најбољег
пријатеља
мог
!
О
,
Боже
,
шта
нећу
дочекати
!
Сад
би
од
муке
пресвиснуо
!
...
Па
Јована
,
Миливоја
,
Велимира
...
Зна
ли
он
шта
раде
њихове
жене
,
деца
и
остала
чељад
?
Они
куну
,
куну
без
престанка
,
а
та
ће
клетва
стићи
све
под
овим
кровом
!
’
Оће
,
Мојо
славе
ми
!
...
Устаде
и
погледа
на
прозор
.
Чини
му
се
лакше
.
Прође
преко
себе
два
пут
,
маши
се
руком
до
полице
,
помери
једну
јабуку
и
опет
је
остави
на
своје
место
.
Истресе
чибук
,
остави
,
па
опет
узе
;
извади
дуванкесу
,
отвори
,
погледа
,
па
опет
затвори
.
—
Није
,
Бога
ти
,
Јеко
,
то
тако
...
Знаду
људи
...
паметни
су
...
младос
’
је
младос
’
,
лудос
’
је
лудос
’
...
—
рече
Мојсило
онако
,
да
што
рекне
.
—
Три
ноћи
већ
није
ноћио
код
куће
.
Тамо
је
у
оној
кљекари
,
где
су
и
остале
лоле
и
пропасници
.
Па
и
судницу
је
у
њу
превукао
...
Што
ће
му
то
кмество
,
кога
је
пит’о
кад
се
тих
трица
примио
?
И
зар
се
тако
кметује
?
Седе
опет
,
напуни
лулу
,
укреса
и
загледа
се
у
очи
Мојсилу
:
—
Је
ли
,
Мојо
,
шта
веле
?
—
Па
...
ништа
...
Ја
,
знаш
,
нисам
тако
ни
разбир’о
,
него
,
знаш
,
тако
идем
ја
јутрос
из
воденице
,
а
Стојко
Милов
па
преда-ме
.
„
Здраво
сван’о
Мојо
?
“
—
„
Здраво
како
ти
,
Стојко
...
А
откуда
ти
тако
рано
?
—
питам
га
ја
.
Вели
:
био
сам
код
општине
—
тако
прича
ми
он
...
—
Шта
прича
,
море
?
—
Вели
љутнуо
се
мало
Кићо
,
па
притворио
њих
неколико
и
његовог
Мила
.
—
Шта
вели
још
?
—
Ништа
,
вала
,
страшно
...
Вели
,
хоће
да
заведе
војничку
диципину
у
општини
,
а
то
није
свак
научио
,
а
то
старији
траже
,
а
што
старији
траже
,
реда
је
слушати
.
—
И
Стојадина
,
и
њега
је
ли
?
—
Канда
и
Стојадина
.
И
,
вели
,
знаш
,
узели
га
на
руку
наш
капетан
и
...
.
помози
ми
рећи
,
онај
из
Поскурица
,
онај
.
.
бој
се
,
што
заседава
тамо
у
Београду
у
скупштини
.
—
И
још
шта
вели
?
—
Каже
:
кршан
младић
онај
Кићо
,
одевен
ко
детлић
.
Ништа
,
вала
,
не
вели
страшно
...
У
том
Обренија
уђе
на
врата
Полако
,
више
крадом
,
ступи
унутра
,
назва
Бога
,
и
приђе
руци
најпре
Јеротију
,
па
Мојсилу
.
—
Жива
била
,
Обренија
!
А
где
си
ти
,
море
,
од
јутрос
?
—
запита
Јеротије
и
рече
јој
да
седне
Она
се
осмену
:
—
Нека
,
могу
и
стојати
...
Ја
велим
,
аго
,
—
погледа
она
у
Мојсила
—
не
смем
деверу
ни
причати
где
сам
јутрос
била
?
—
Ти
знаш
,
Бог
ме
—
осмену
се
Мојсило
.
Она
приђе
ближе
и
наслони
се
једном
руком
на
кревет
,
па
више
шапћући
,
рече
:
—
Ја
,
богме
,
била
код
кривоусте
Јане
.
—
Ене
де
!
А
шта
ћеш
тамо
?
—
зачуди
се
Јеротије
.
—
Пораним
јутрос
из
беле
зоре
.
Ником
нисам
ни
причала
да
ћу
њојзи
.
Реко
’
да
огледам
шта
’
нам
се
види
у
кући
...
—
Бога
ти
прој
се
спрдње
—
ману
Јеротије
руком
.
—
Па
шта
вели
?
—
упита
Мојсило
.
—
Тако
пођем
ја
у
расвит
.
Срећом
,
успут
,
никог
не
тревих
.
А
и
варакала
сам
распутицама
преко
шуме
,
да
никог
не
тревим
...
Чича
Јеротије
скочи
:
—
Обренија
!
Донеси
ми
костретну
торбу
.
Ону
са
заклопцем
!
Скочи
и
Мојсило
.
—
Знала
сам
и
сама
да
су
чини
,
и
да
га
је
она
опчинила
—
шапће
она
Мојсилу
излазећи
напоље
.
—
Па
шта
вели
:
која
је
?
—
запиткиваше
он
идући
за
њом
.
—
Угљевара
Мара
!
Још
зимус
причала
је
сека
Јека
прија
Јоки
,
да
је
чула
,
како
је
причала
Ранђијина
Јула
,
да
јој
је
говорила
угљевара
Мара
да
ће
видети
сејир
од
наше
куће
.
Убио
је
Бог
!
—
Узмиде
,
Мојо
,
ову
чутуру
,
те
напуни
препеченицом
.
Начни
оно
буре
до
ћулсије
,
што
смо
га
првог
рата
напунили
.
Пази
те
полако
извади
врањ
и
опет
закуцај
.
Све
би
за
час
готово
.
Чича
Јеротије
тури
чутуру
у
костретну
торбу
,
довати
с
полице
три
јабуке
и
прегрш
ораја
,
те
и
то
;
обуче
гуњ
,
обеси
торбу
о
раме
,
чибук
узе
у
једну
руку
а
штап
у
другу
,
па
рече
Мојсилу
:
—
Одох
до
Стојадинове
куће
.
Немој
ићи
док
ја
не
дођем
,
па
ма
било
и
до
ујутру
.
Њих
тројица
у
селу
:
чича
Јеротије
,
Јаћим
Вулетић
и
Стојадин
Пошурлић
,
живели
су
к’о
браћа
рођена
.
И
браћа
се
препорече
и
сваде
,
а
они
никад
у
веку
.
Једном
само
Стојадин
је
купио
једну
ливаду
до
Миликића
имања
,
за
коју
је
Јеротије
био
у
погодби
с
продавцем
.
Чича
Јеку
би
неправо
,
па
ће
рећи
Стојадину
:
„
мог’о
си
без
тога
бити
“
,
али
кад
му
је
овај
објаснио
како
је
то
било
из
неспоразума
,
он
му
је
рек’о
:
„
ништа
није
ни
било
.
“
Стојадин
Пошурлић
,
човек
од
педесет
и
неколико
година
,
сниска
раста
,
сув
,
боје
броћасте
,
другује
с
Јеротијем
од
пре
тридесет
година
.
Нешто
је
млађи
од
њега
,
али
то
им
није
сметало
да
се
здруже
к’о
вршњаци
,
нарочито
после
-
рата
,
где
су
као
другокласци
,
раме
уз
раме
,
служили
отаџбини
.
И
у
радости
и
у
жалости
делили
су
што
их
је
снашло
.
Кад
дође
св
.
Јован
,
Стојадин
не
ломи
колача
без
Јеротија
или
Јаћима
Вулетића
,
нити
опет
Јеротије
о
св
.
Ђурђу
без
ове
двојице
.
Кад
се
ко
жени
у
Јеротијевој
кући
,
оно
макар
који
законик
или
ситнији
часник
мора
бити
из
Стојадинове
или
Јаћимове
куће
,
и
обратно
.
Тако
и
у
позајмици
:
у
новцу
,
раду
,
у
чем
’
оћеш
они
се
помажу
.
Јаћим
Вулетић
није
родом
из
Криве
Реке
,
већ
се
призетио
у
Достанића
кућу
,
па
се
по
њему
презивају
и
сва
чељад
,
што
их
је
ту
затекао
.
У
селу
таке
зову
:
„
припуз
“
и
„
уљез
“
,
али
њега
нико
тако
не
зове
(
сем
Стојадин
,
у
шали
,
кад
су
њих
тројица
насамо
)
.
Он
је
ту
кућу
подигао
,
имање
увеличао
,
све
обновио
и
препородио
.
Сва
тројица
чувени
и
виђени
и
у
селу
и
подаље
,
само
је
Стојадин
чувенији
.
По
нарави
Јаћим
је
ћутљив
,
Јеротије
тих
и
одмерен
,
а
Стојадин
разговоран
и
и
шалџија
.
Јаћим
најволи
да
гледа
своја
посла
,
да
ни
о
чему
не
разбира
и
ни
у
шта
се
не
меша
,
што
се
маша
даље
од
његове
куће
и
имања
.
Јеротије
разбира
о
свему
,
али
се
уздржава
да
даје
суд
о
ономе
што
га
се
непосредно
не
тиче
.
Стојадин
води
рачуна
о
свему
,
и
што
му
је
на
срцу
,
то
и
на
језику
.
Пази
ко
ће
му
бити
кмет
,
је
ли
дошао
на
правилан
начин
или
је
наметнут
;
зна
ко
му
је
капетан
,
шта
ради
и
како
с
народом
поступа
.
Што
по
његовом
мишљењу
не
ваља
,
не
уздржава
се
да
осуди
онако
,
како
он
зна
и
уме
,
па
куд
пукло
да
пукло
.
Отуд
је
и
његов
сукоб
с
Кићом
.
Кућа
Стојадинова
подаље
је
од
куће
Миликића
.
Чича
Јеротије
иђаше
полако
.
Под
тешким
бременом
мисли
,
он
се
не
осврташе
ни
на
коју
страну
.
Мисли
су
му
већ
биле
тамо
код
Стојадинове
куће
.
Шта
ли
ради
његова
стара
мајка
,
добра
тетка
Ранђија
?
Она
је
к’о
копча
.
Окаменила
се
к’о
сињи
камен
од
несреће
што
је
снађе
.
Шта
чини
снаха
Јела
?
па
она
ситна
дечица
?
Они
плачу
и
куну
...
Ко
ће
им
на
очи
!
Па
имање
њихово
...
Оно
је
пропало
,
несрађено
.
.
Већ
приђе
,
на
пушкомет
,
кући
.
Учини
му
се
,
да
су
је
црни
облаци
сколили
,
да
само
гавранови
гракћу
над
њом
.
Тужан
је
и
онај
кров
,
и
онај
дим
што
на
димњак
иде
.
Да
му
је
чути
да
ко
год
запева
из
оног
дворишта
,
к’о
да
би
крила
добио
...
У
врту
ограда
разваљена
.
Бог
зна
колико
је
штете
почињено
,
док
Стојадин
тамо
лежи
.
Свиње
су
се
разишле
по
пољима
,
изровиле
ливаде
,
оштетиле
озимицу
...
Можда
их
је
неко
побио
,
осакатио
,
затворио
...
А
ја
,
његов
први
љубавник
,
друг
и
пријатељ
,
сејирим
шта
се
са
њим
ради
.
Тако
мисли
чича
Јеротије
и
тек
да
ступи
на
пола
шљивака
,
који
је
око
куће
,
кад
под
једном
такишом
двоје
дечице
:
старије
женско
и
мало
млађи
мушкарац
.
—
Влаго
ђеку
,
како
су
ми
они
добри
и
ваљани
—
рече
он
кад
виде
да
су
Стојадинова
,
и
рашири
руке
.
Деца
се
забезекнуше
,
а
кад
га
познаше
,
притрчаше
му
у
наручја
.
Он
седе
,
спусти
торбу
,
убриса
зној
и
узе
их
на
крило
.
Стаде
их
љубити
и
миловати
.
—
Ђеко
,
ја
нашла
крушку
,
па
поделила
с
Милом
—
рече
девојчица
.
—
И
ја
појео
више
—
протепа
малишан
.
—
Нека
,
благо
ђеку
,
ђеко
ће
вама
дати
јабука
и
ора
.
Извади
једну
јабуку
,
искрижа
на
кришке
,
те
им
подели
,
па
за
тим
и
по
неколико
ораха
.
—
Е
сад
,
да
се
коликамо
.
По
колико
,
Миле
?
—
рече
он
и
стиште
орасе
у
шаку
.
—
„
По
лио
“
!
—
„
По
тако
“
!
—
сложише
деца
у
глас
.
—
Погодио
Миле
!
.
.
Тако
,
па
да
вас
водим
Леви
и
Инђији
,
да
се
коликате
!
.
.
Је
ли
,
девојкара
:
шта
ти
ради
мама
?
—
Ништа
.
Је
ли
код
куће
?
-
—
Јесте
.
Ништа
не
ради
мама
—
рече
Миле
.
—
Бије
батином
поњаве
на
плоту
.
—
А
је
ли
плакала
?
—
По
колико
,
ђеко
?
—
заколика
Миле
.
—
Јеси
ли
је
видела
кад
плаче
?
—
„
По
лио
“
...
„
По
лио
“
—
заинтачи
Јула
.
—
А
где
је
бака
?
—
По
колико
,
ђеко
?
—
Кашље
иза
пећи
...
„
По
тако
“
.
—
одколикну
Миле
.
—
А
где
вам
је
тата
?
—
Код
куће
—
одговори
Јула
.
—
Ко
,
море
?
Стојадин
,
је
ли
—
подвикну
старац
и
загледа
се
девојчици
у
очи
.
—
Јес
’
код
куће
,
у
оџаклији
—
одговори
она
.
Јеротије
поскочи
к’о
