—Морам
ићи
у
школу
...
—
Зар
и
данас
?
!
...
—
Па
данас
је
у
школи
слава
...
Казао
нам
је
професор
да
у
осам
дођемо
на
пробу
...
—
Бре
даћу
ја
теби
пробу
па
ћеш
се
чудити
!
...
Ово
је
да
Бог
сачува
:
храниш
га
,
грејеш
га
,
чуваш
га
као
своје
,
па
га
за
све
то
не
можеш
бар
празником
код
куће
видети
да
што
уради
,
—
гуњђа
госпођа
...
_
Али
,
молим
вас
,
данас
је
ђачка
слава
...
То
је
наш
најрадоснији
дан
у
години
...
—
Не
знам
,
нећу
да
чујем
!
...
Марш
тамо
у
кујну
,
на
онај
лук
чисти
,
док
те
нисам
по
њокалици
!
...
Гледај
ти
молим
те
!
...
—
Али
ја
...
—
Ни
речи
,
или
на
поље
!
...
—
Молим
вас
ја
ћу
данашњи
изостанак
дупло
накнадити
.
—
Вуци
се
одатле
кад
ти
кажем
!
—
Ја
оклевах
...
—
Шта
чекаш
?
!
—
опет
ће
она
а
сикће
као
змија
.
—
Мо
...
—
Напоље
!
—
дрекну
она
и
ја
се
за
трен
ока
нађем
са
свима
својим
прњама
у
—
снегу
...
—
Наздравље
ти
,
Милане
,
—
рекох
у
себи
,
шта
ћеш
сад
?
...
Сад
можеш
до
миле
воље
„
пробати
“
...
Бадава
сам
испред
врата
молио
госпођу
да
ме
задржи
и
ако
сам
јој
обећао
да
ћу
је
у
будуће
боље
слушати
и
да
нећу
ићи
на
пробу
,
али
она
ни
да
чује
.
_
Молим
вас
,
госпођо
,
пустите
ме
унутра
,
јер
немам
куд
,
—
мољах
с
прага
.
_
Јеси
ли
чуо
,
-
виче
она
изнутра
,
-
ако
изиђем
обе
ћу
ти
ноге
до
капије
пребити
.
—
Овом
се
живинчету
не
вреди
више
молити
—
рекох
за
себе
,
па
се
за
тим
упутим
на
улицу
носећи
амбуље
испод
пазуха
.
Сад
ти
,
Свети
Саво
,
помогни
,
...
ја
због
тебе
страдах
,
а
ако
ништа
друго
нећеш
,
ти
растопи
бар
овај
снег
...
Јест
,
ни
Св
.
Сава
неће
да
чује
,
већ
на
против
стегао
да
човеку
очи
од
мраза
искоче
...
Чудни
људи
,
чудни
свеци
!
...
—
Куда
ћу
сад
?
—
опет
се
упитах
,
кад
изиђох
на
улицу
.
Боже
,
како
ми
беше
црно
пред
очима
...
Проклињао
сам
тада
и
Адама
што
га
ђаво
однесе
,
да
поједе
једну
киселу
јабуку
(
бар
да
је
била
слатка
)
,
због
које
толике
муке
чак
и
ја
препатих
,
а
Бог
зна
колико
ћу
још
патити
...
—
О
,
Адаме
,
Адаме
,
—
говорах
у
себи
,
нигде
ти
душа
мира
немала
,
што
је
данас
го
и
бос
,
гладан
и
жедан
по
снежним
алексиначким
улицама
,
и
то
на
Св
.
Саву
,
газим
,
у
место
зелених
и
миришљавих
рајских
стаза
...
И
сам
не
знам
како
се
нађох
у
школском
дворишту
са
целим
својим
пртљагом
...
По
неки
ђак
са
подигнутом
јаком
промакне
у
школу
да
потражи
топлу
пећ
и
ако
је
,
можда
,
пре
четврт
сахата
устао
из
меке
и
топле
постеље
...
—
Укочићу
се
ако
овде
и
даље
останем
,
—
рекох
па
за
тим
поред
зида
уђем
у
ходник
а
одавде
под
степенице
где
своје
ствари
завучем
испод
једног
еспапског
сандука
у
коме
су
момци
држали
угаљ
.
У
осталом
баш
да
сам
их
и
на
улици
оставио
,
нико
их
не
би
дирнуо
,
већ
на
против
подалеко
би
их
обишао
,
а
по
нека
би
госпођица
,
можда
,
и
свој
фини
носић
намирисаном
марамом
запушила
...
Пошто
склоних
ствари
изиђем
и
ја
горе
у
школу
...
Ђака
је
било
већ
довољно
дошло
,
кроз
које
се
једва
до
пећи
прогурах
...
Тек
што
се
мало
раскравих
,
а
професор
отвори
врата
и
викну
:
—
Хајте
у
други
разред
на
пробу
...
—
Море
каква
проба
,
какво
певање
?
!
Мени
је
сад
до
кукања
,
—
рекох
у
себи
и
пођем
са
осталима
.
Соба
,
у
коју
смо
ушли
,
била
је
највећа
.
.
Ту
је
се
и
слава
имала
прославити
...
Слике
Св
.
Саве
и
остале
биле
су
у
зеленом
оквиру
од
бршљана
,
зимзелена
и
шимшира
...
Заузе
сваки
своје
место
као
и
прошлих
дана
,
кад
смо
учили
певање
...
У
првим
клупама
седеле
су
ученице
,
а
позади
њих
ученици
.
Ја
сам
седео
иза
леђа
једне
доста
одрасле
ученице
.
Преда
мном
на
клупи
бејаше
један
лист
од
зимзелена
;
узмем
га
у
руку
...
—
Пст
!
...
Мир
!
...
Пазите
сад
,
—
викну
професор
и
поче
певати
:
—
а-а-а-а
...
.
Ја
не
знам
шта
ми
би
,
да
са
врхом
онога
листа
,
што
сам
у
руци
држао
,
убодем
за
врат
ону
мазу
пред
собом
баш
кад
професор
изговори
последње
„
а
“
,
услед
чега
она
дрекну
преплашено
.
Сви
се
окретоше
зачуђено
,
кад
она
узвикну
.
—
Та
не
кмечи
,
рђо
женска
,
нисам
те
убио
ако
сам
те
мало
боцнуо
!
—
кажем
јој
полако
иза
леђа
,
а
осетих
како
ми
се
образи
зажарише
.
—
Шта
је
то
?
!
—
викну
професор
.
—
Овај
ме
убо
за
врат
,
—
вели
она
пипајући
се
једном
руком
по
врату
,
а
другом
показа
на
мене
.
—
Сутра
ћеш
,
Милане
,
остати
овде
да
ручаш
,
јеси
ли
разумео
?
.
.
а
да
данас
није
овај
празник
знао
бих
ја
како
бих
те
казнио
.
—
Море
дај
ми
шта
да
једем
па
ако
хоћеш
до
Петрова
дана
,
—
рекох
у
себи
,
а
за
тим
гласно
:
—
Разумем
!
...
Славили
смо
,
хтедох
рећи
славили
су
лепо
.
Сви
су
били
весели
само
ја
не
;
јер
,
збиља
,
тада
сам
у
целој
школи
био
најбеднији
.
Преноћио
сам
у
школи
,
јер
момци
нису
ни
улазили
да
чисте
,
пошто
су
прво
хтели
да
почисте
остатак
вина
.
Сутра
дан
,
чим
су
се
врата
од
ходника
отворила
и
почели
да
уносе
дрва
по
собама
,
—
ја
се
полако
извучем
и
сиђем
под
степенице
,
где
сам
на
оној
зими
остао
до
седам
и
по
сахати
,
кад
су
ђаке
у
разреде
пуштали
.
Мојим
друговима
би
врло
непријатно
кад
чуше
,
да
сам
остао
без
послуживања
и
озбиљно
се
забринуше
.
За
храну
се
нисам
толико
бринуо
колико
за
стан
,
јер
идуће
ноћи
већ
нисам
знао
где
ћу
,
пошто
у
школи
нисам
могао
.
Цео
тај
дан
проведох
у
школи
пошто
сам
ту
био
и
на
„
ручку
“
а
по
жељи
професора
певања
.
Најзад
углавим
са
једним
другом
,
који
је
из
Ниша
са
мном
дошао
,
а
звао
је
се
Љубомир
Н
...
,
да
код
њега
кришом
долазим
и
ноћивам
док
не
нађем
послуживање
,
а
са
осталима
да
ми
доносе
храну
у
школу
.
Тај
мој
друг
,
Љубомир
,
послуживао
је
код
једног
поштара
у
пензији
,
коме
је
највеће
задовољство
било
да
се
сваки
дан
брије
и
то
сам
...
Седне
пред
огледало
и
насапуни
се
,
пошто
наравно
спреми
прибор
за
бријање
,
па
почне
,
а
баба
седи
поред
њега
са
плетивом
у
руци
;
ни
један
потез
бријача
није
њено
око
пропустило
...
Колико
сам
их
пута
тако
видео
кроз
прозор
са
улице
кад
пођем
у
школу
ни
броја
се
не
зна
...
Није
био
редак
случај
да
их
у
истом
положају
затекнем
кад
се
у
једанаест
сахати
из
школе
вратим
,
само
што
је
чича
тада
без
сапуна
на
образима
.
Нису
се
раздвајали
:
кад
се
једно
разболи
,
разболи
се
од
жалости
и
друго
;
кад
једно
легне
,
легне
и
друго
;
кад
једно
устане
,
устане
и
друго
;
кад
једно
не
може
да
једе
,
не
може
ни
друго
,
...
једном
речју
:
једно
без
другог
није
хтело
ништа
учинити
,
и
,
уверен
сам
,
да
ће
се
оно
убити
,
које
буде
наџивело
...
Колико
ме
пута
онај
обешењак
,
Љубомир
,
ухвати
за
рукав
и
привуче
до
врата
те
да
слушамо
бабу
и
старца
како
ћућоре
и
по
соби
тупћу
као
јежеви
!
...
Старац
је
имао
једну
велику
махну
,
а
та
је
:
што
из
куће
није
хтео
мрднути
и
ако
је
био
здрав
,
па
следствено
ни
његова
жена
...
Ово
је
много
кварило
мој
и
Љубин
рачун
,
јер
нисмо
могли
да
будемо
комотни
.
Кућа
је
имала
свега
две
собе
и
кујну
у
средини
,
кроз
коју
се
и
улазило
с
поља
.
Пећ
у
једној
соби
ложила
се
с
поља
(
из
дворишта
!
)
као
под
казан
...
Љуба
је
често
пута
имао
муку
док
врата
од
пећи
нађе
у
снегу
и
очисти
их
.
На
прозорима
су
биле
гвоздене
решетке
.
Баба
и
старац
били
су
плашљиви
као
козе
...
У
шест
сахати
у
вече
врата
су
морала
бити
закључана
и
кључ
код
бабе
у
џепу
...
Сиромах
Љуба
,
кад
га
заболи
стомак
или
кад
назебе
,
мучи
јежеве
муке
;
јер
је
,
ма
које
доба
ноћи
било
,
морао
тражити
кључ
од
бабе
и
ова
би
га
чекала
на
вратима
док
се
год
не
врати
!
!
...
У
јутру
,
пак
,
баба
је
устајала
и
лети
и
зими
у
четири
сахата
...
Чим
се
дигне
пробуди
Љубу
и
отера
га
да
наложи
пећ
,
а
она
се
намести
у
соби
,
у
којој
је
он
спавао
и
чека
да
се
пећ
загреје
,
па
после
четврт
сахата
и
чича
дође
...
Према
томе
,
ја
сам
у
вече
,
ако
нисам
био
рад
да
останем
на
улици
,
морао
пре
шест
сахати
доћи
,
а
у
јутру
пре
четири
изићи
.
Чим
избије
пет
сахати
ја
се
полако
дошуњам
до
Љубине
собе
и
три
пута
,
врло
обазриво
,
куцнем
на
прозор
,
на
коме
је
навлаш
остављао
подигнуту
завесу
,
те
да
могу
видети
је
ли
баба
у
соби
или
није
,
—
када
он
почне
кашљати
,
излазећи
у
кујну
,
рекао
би
човек
исцепаше
му
се
груди
,
...
а
то
је
чинио
само
за
то
,
да
се
не
чују
врата
и
не
примете
два
хода
...
Кад
се
ушуњам
у
собу
,
одмах
се
завучем
под
један
миндерлук
,
који
је
ту
био
,
па
одатле
ни
мрднути
док
ме
Љуба
не
позове
.
У
овој
су
соби
ручавали
и
вечеравали
...
Често
пута
Љубу
негде
пошљу
,
па
га
нема
по
читав
сахат
да
се
врати
,
а
они
самном
остану
у
соби
,
само
што
они
седе
за
столом
а
ја
лежим
у
прашини
под
миндерлуком
...
Преблаги
Боже
,
чега
се
нисам
од
ово
двоје
старих
наслушао
,
нарочито
из
њиховог
млађег
доба
.
Баш
је
оно
оправдано
што
веле
.
„
и
зидови
имају
уши
“
...
Коме
је
од
њих
могло
пасти
на
памет
да
их
ко
слуша
?
!
.
.
После
вечере
,
кад
оду
у
собу
и
кад
се
све
умири
,
Љуба
закључа
врата
од
своје
собе
па
онда
приђе
миндерлуку
и
подигне
ћилим
шапћући
:
—
Излази
!
.
.
—
Јесу
ли
легли
?
—
питам
а
глава
ми
вири
испод
миндерлука
као
из
вертепа
.
—
Јесу
.
Ја
се
извучем
и
пошто
се
протеглим
и
ноге
опружим
,
приступим
столу
те
с
Љубом
оно
мало
сиротињске
вечере
поделим
,
после
чега
учимо
док
нам
траје
свеће
(
јер
му
је
баба
давала
само
по
једно
парченце
)
а
за
тим
легнемо
.
Ово
је
ипак
било
цвеће
.
У
јутру
је
било
тешко
.
Свако
сам
јутро
очекивао
као
оштру
сабљу
...
У
четири
су
сахата
све
механе
и
каване
затворене
,
а
шта
би
ми
хаснило
да
су
биле
и
отворене
,
кад
ни
пет
пара
у
џепу
...
До
сванућа
треба
провести
три
сахата
,
али
где
?
!
...
Мраз
стегао
па
срце
у
човеку
да
се
смрзне
,
а
одело
поцепано
и
као
пелене
!
...
Чим
из
куће
изиђем
,
а
ја
са
рукама
испод
пазуха
једног
јутра
запнем
путем
,
па
чак
до
Нерићевог
хана
и
,
кад
се
отуда
вратим
,
буде
време
за
школу
,
а
другог
бањским
путем
.
Ала
су
то
били
страшни
дани
...
Кад
их
се
сетим
сав
се
стресем
и
најежим
!
.
.
Брише
онај
пусти
северац
па
просто
сече
,
а
снег
испод
ногу
пишти
да
се
може
чути
на
педесет
корака
;
на
небу
нигде
облачка
колико
од
заклетве
!
Колико
сам
пута
у
оном
пустом
пољу
узвикнуо
:
„
Ах
,
Боже
,
умори
ме
,
да
се
више
овако
не
мучим
“
али
све
бадава
:
ни
дифтерија
,
ни
запалење
,
ни
срдобоља
,
ништа
!
Сто
пута
сам
пожелео
да
ме
курјаци
на
комадиће
растргну
,
али
ни
њих
не
беше
...
Једног
вечера
,
баш
пред
крај
овог
жалосног
стања
,
дођем
код
Љубомира
као
обично
и
,
тек
што
се
завукох
под
миндерлук
,
уђе
баба
у
собу
.
—
Љубомире
,
ти
сад
одмах
иди
код
Витомира
и
с
њим
вечерај
,
ја
сам
му
већ
казала
,
код
њега
ћеш
и
спавати
,
а
Даници
кажи
(
Витомировој
сестри
)
да
се
пожури
,
јер
ће
и
остале
сад
доћи
,
...
звала
сам
их
да
претресемо
вуну
из
јастука
и
душека
...
Ја
ово
слушам
својим
рођеним
ушима
!
!
—
Па
овај
,
...
госпођо
,
—
поче
Љуба
да
муца
...
—
Иди
,
иди
,
пожури
се
,
шта
оклеваш
?
.
.
—
Овај
,
...
ништа
...
—
Па
онда
што
не
идеш
?
.
.
—
Хтео
сам
вас
питати
у
колико
ћу
сахати
у
јутру
доћи
?
...
—
У
шест
,
не
мораш
пре
...
Љуба
немаде
куд
већ
изиђе
и
оде
,
а
мене
остави
под
миндерлуком
па
шта
ми
Бог
да
...
Ништа
друго
није
могао
ни
чинити
...
Чим
Љуба
изиђе
,
баба
и
старац
седоше
да
вечерају
...
Да
сам
могао
најрадије
би
се
оданде
извукао
,
па
макар
целу
ноћ
на
пољу
провео
,
али
не
могах
ни
мрднути
,
јер
још
и
не
довршише
вечеру
,
а
на
вратима
се
зачу
куцање
па
после
:
—
Добро
вече
!
...
Љубим
руке
!
—
Добро
вече
,
добро
вече
,
...
а
изволте
!
—
виче
баба
гурајући
столице
у
страну
,
—
—
хајде
ти
,
стари
,
у
своју
собу
,
нека
се
девојке
раскомоте
,
ваљада
ће
и
остале
сад
.
.
Ја
се
шћућурио
до
зида
,
иза
једне
корпе
која
је
била
пуна
са
орасима
па
ни
мрднути
.
.
Био
сам
премро
од
страха
...
Од
ћилима
који
је
био
на
миндерлуку
нисам
могао
ништа
друго
видети
сем
ноге
од
стола
и
столица
,
девојачке
ципеле
и
бабине
папуче
...
Дођоше
и
остале
.
Столице
избацише
у
кујну
,
а
сто
привукоше
уза
зид
на
који
метнуше
лампу
и
,
после
тога
,
за
трен
ока
,
претрпаше
под
јастуцима
и
душецима
па
нападоше
чешљати
,
и
соба
се
убрзо
напуни
прашином
.
.
—
Но
,
хвала
лепо
,
—
рекох
у
себи
,
—
ако
ме
ова
прашина
надражи
на
кашаљ
или
кијање
!
Још
је
једина
срећа
била
та
,
што
су
девојке
тако
лармале
,
да
једна
другу
нису
могле
разумети
,
нарочито
кад
их
баба
за
који
тренутак
остави
саме
док
обиђе
старца
.
Услед
оног
гурања
по
соби
свукоше
ћилим
с
миндерлука
баш
на
ономе
крају
где
ми
је
била
глава
,
те
сам
их
тако
могао
све
видети
и
до
миле
воље
посматрати
.
Целу
ноћ
нисам
смео
заспати
,
јер
би
у
сну
могао
хркати
или
кашљати
,
па
онда
шта
би
било
?
!
...
Па
и
онако
будан
нисам
смео
потпуно
отвореним
очима
гледати
,
јер
сам
се
бојао
да
ми
се
очи
не
светле
као
у
мачке
,
па
би
ме
могли
приметити
.
Шта
сам
те
ноћи
од
ове
„
невинашчади
“
чуо
и
видео
,
нарочито
кад
је
баба
после
пола
ноћи
отишла
да
спава
,
—
не
могу
ти
казати
;
јер
није
за
причу
...
А
баш
и
кад
бих
хтео
не
би
могао
,
јер
је
то
човек
требао
да
чује
и
види
иначе
се
не
да
описати
...
Имао
си
,
ваљада
,
прилике
да
слушаш
бар
две
кад
се
састану
,
а
кад
мисле
да
су
саме
...
А
сад
замисли
кад
се
састане
читаво
туце
и
то
присних
пријатељица
,
па
још
овако
одвојене
од
грешних
људи
!
...
Чуда
чине
!
...
Ја
сам
се
могао
комотно
окретати
па
чак
и
кашљати
кад
залармају
да
човеку
уши
пробију
...
Од
ових
девојака
биле
су
две
са
мном
у
истом
разреду
,
а
њих
неколико
у
нижем
...
Сад
лако
ти
је
појмити
како
су
се
оне
сутра
дан
чудиле
,
кад
сам
им
по
штогод
испричао
од
онога
што
су
прошле
ноћи
говориле
—
и
то
у
јутру
,
у
осам
сахати
!
!
...
—
Еј
,
ти
П
...
.
,
за
што
не
знаш
Алгебру
?
—
упитао
бих
немарно
једну
што
је
се
звала
П
...
,
а
она
би
тек
укокотила
очима
и
поцрвенела
до
ушију
;
јер
је
причала
да
јој
Алгебра
никако
не
иде
пошто
јој
се
непрестано
по
глави
врзе
наставникова
брада
и
његове
црне
очи
које
је
сагоревају
!
!
!
...
—
А
ти
М
...
,
—
упитао
би
другу
,
—
за
што
се
хваташ
за
ухо
кад
сретнеш
попа
на
улици
?
!
...
И
ова
би
поцрвенела
као
куван
рак
па
би
промуцала
:
—
Ко
?
...
ја
?
...
јок
...
—
Знам
,
знам
,
—
одговорио
би
јој
,
—
да
те
не
бије
баксуз
(
!
)
јер
кад
у
јутру
сретнеш
попа
цео
дан
не
видиш
Симче
а
у
школи
мораш
добити
двојку
!
—
А
,
није
истина
...
Какав
поп
,
какав
Симче
?
...
Шта
ти
бунцаш
Бога
ти
?
!
И
ју
,
ала
си
безобразан
,
...
срам
те
било
,
—
вели
а
у
лицу
се
још
јаче
зажари
.
—
Шта
сте
ноћас
радиле
са
Р
...
ом
у
вуни
?
...
Колико
има
година
?
!
...
Она
побеже
од
мене
и
не
сачекав
да
довршим
све
...
Разуме
се
да
сам
на
часовима
ревносно
—
дремао
.
—
Еј
,
ти
тамо
,
шта
куњаш
?
!
...
викне
ми
наставник
немачког
језика
...
—
Болестан
сам
,
господине
!
—
Па
што
не
идеш
кући
?
!
!
...
—
Хладна
ми
соба
!
...
Овакав
ми
живот
беше
већ
додијао
...
Ја
се
сутра
дан
пожалим
Миливоју
и
он
,
после
велике
муке
,
успе
код
оца
и
мајке
те
ме
примише
у
кућу
да
с
њиховом
децом
учим
и
да
их
по
штогод
послушам
...
У
овој
сам
кући
с
Миливојем
најлеше
дане
свога
детињства
провео
.
Живео
сам
што
’
но
кажу
:
као
бубрег
у
лоју
:
храна
добра
,
стан
сув
и
здрав
,
дрва
доста
,
посла
никаквог
,
јер
је
било
још
троје
млађих
...
За
кратко
време
нису
ме
могли
познати
тако
се
поправим
.
Кад
се
нисам
на
господиновом
фијакеру
возио
,
ја
сам
био
с
Миливојем
у
лову
.
Нисмо
се
раздвајали
,
нарочито
од
оног
доба
кад
се
у
развалинама
манастира
Св
.
Тројице
(
тако
се
чини
ми
се
зваше
)
,
побратимисмо
...
Он
ми
се
бринуо
и
за
одело
и
за
обућу
и
за
новац
,
ама
једном
речју
за
све
...
Тај
није
хтео
без
мене
један
залогај
појести
...
Мати
Миливојева
имала
је
једну
добру
пријатељицу
,
инжињерку
,
(
она
је
у
Алексинцу
живела
сама
,
а
муж
јој
послом
у
Шапцу
)
—
која
ме
,
и
преко
моје
воље
,
узе
к
себи
...
Био
је
месец
мај
...
И
овде
,
ако
нисам
боље
нисам
горе
живео
...
Госпођа
је
била
врло
добра
и
издашна
.
Једну
једину
је
махну
имала
,
а
та
је
:
што
је
за
псима
била
луда
...
Није
био
редак
случај
да
на
улици
ухвати
по
какво
дроњаво
и
каљаво
кучиште
,
у
пола
цркнуто
,
и
довуче
га
у
наручју
кући
,
не
обзирући
се
на
хаљину
(
!
)
па
га
милује
и
кљука
толико
,
док
се
не
надује
као
буре
,
али
џука
,
кад
се
наједе
,
дохвати
улицу
,
а
она
за
њим
:
„
Пс
,
пс
,
пс
!
...
Еј
оде
!
“
...
Због
тога
ми
готово
беше
постала
досадна
...
Не
би
ми
,
најзад
,
толико
било
чудо
да
није
имала
једног
великог
пса
који
јој
је
био
нераздвојни
друг
...
И
заиста
псето
је
било
ванредно
,
...
сушти
тигар
,
а
што
је
било
паметно
и
обучено
...
мани
се
!
...
—
Што
мене
овако
не
милује
и
не
мази
?
!
...
упитао
бих
се
често
пута
сам
,
—
шта
је
оно
боље
од
мене
?
!
...
Бог
или
ђаво
,
не
знам
који
је
хтео
,
да
ово
уживање
госпођи
одузме
,
а
и
ја
због
тога
да
подобро
повучем
.
Једног
јутра
,
као
обично
,
понудим
Кастору
млеко
,
али
он
ни
да
погледа
...
—
Хајд
’
,
бре
,
сиктер
!
...
Кад
нећеш
не
мораш
,
хоћеш
ваљада
белу
каву
с
кифлом
!
—
рекох
и
оставим
чанак
с
млеком
у
један
крај
кујне
па
одем
у
школу
...
Госпођа
није
тада
била
код
куће
већ
у
Нишу
...
Кад
сам
се
у
подне
вратио
нађем
млеко
не
дирнуто
,
а
њега
где
лежи
на
својој
постељи
...
Мога
се
срца
то
не
косну
нити
сам
томе
што
важно
придавао
...
Тако
исто
и
у
вече
не
хте
ништа
окусити
,
већ
само
куња
...
—
До
ђавола
,
—
рекох
немарно
и
продужим
свој
посао
.
Сутра
дан
,
кад
је
госпођа
дошла
из
Ниша
,
рапортирам
јој
пре
но
што
је
и
у
кућу
ушла
:
—
Госпођо
,
нешто
нам
Кастор
куња
,
...
не
знам
шта
му
је
...
—
Шта
?
...
—
Кастор
нам
куња
!
...
—
Баш
куња
?
!
—
викну
она
усплахирено
.
—
Куња
...
—
Еј
,
тешко
мени
,
шта
ли
му
је
?
!
Од
куд
ме
ђаво
однесе
да
одем
!
—
узвикну
па
потрча
где
је
Кастор
лежао
...
—
Бога
ми
не
знам
,
—
одговорих
па
и
ја
пођем
за
њом
...
—
Добро
моје
куче
,
—
опет
ће
она
,
—
моје
паметно
...
Касторе
!
...
Касторе
!
...
Пс
,
пс
,
пс
!
...
Касторе
!
...
Аја
,
Кастор
ни
да
мрдне
!
Кад
приђосмо
к
њему
она
опет
повиче
:
—
Касторе
!
...
Касторе
!
...
Гле
,
’
па
он
ни
да
се
покрене
!
...
А
јаој
,
па
он
се
охладио
!
—
узвикну
она
као
да
јој
је
неко
најрођенији
издахнуо
...
.
И
,
збиља
,
Кастор
беше
испружио
све
четири
,
па
се
истеглио
читав
хват
,
а
главу
затурио
назад
...
—
Без
трага
обоје
,
—
помислим
у
себи
,
а
за
тим
гласно
:
—
није
могуће
,
госпођо
,
сад
је
пре
четврт
сахата
устајао
...
Касторе
!
...
—
Како
да
није
,
...
види
,
види
,
охладио
се
!
...
Еј
мени
јадној
,
...
што
га
не
чува
Бог
те
убио
!
...
—
Па
како
да
га
чувам
,
госпођо
,
молим
вас
,
...
јуче
је
тек
закуњао
...
—
Њега
је
неко
отровао
.
—
Не
знам
...
—
Да
ниси
ти
?
!
!
...
—
Бог
с
вама
,
госпођо
,
за
што
би
ја
то
радио
?
!
—
А
ко
би
други
?
...
Јес
,
јес
,
...
ти
си
!
—
Али
молим
вас
...
—
Ћути
,
ни
речи
...
Ти
си
!
Богме
у
мало
свашта
не
би
!
...
Грдну
сам
муку
имао
док
је
не
разуверих
и
мало
умирих
...
Не
знам
од
куда
да
у
мене
посумња
кад
сам
и
ја
Кастора
волео
и
са
њим
се
,
кад
сам
био
расположен
,
играо
.
Замисли
,
због
тога
нисам
цео
дан
ишао
у
школу
!
...
као
и
кад
се
Бубица
изгубила
.
До
подне
нисам
пустио
ашов
из
шака
...
По
наредби
госпођиној
ископам
за
Кастора
велику
рупу
на
сред
баште
,
...
више
од
десет
оџака
боба
покварих
...
Кад
бих
са
копањем
готов
рече
ми
она
:
—
Да
ли
мало
да
га
окупам
?
—
Бог
с
вама
,
госпођо
,
грехота
је
,
...
људи
се
купају
!
...
.
—
Право
велиш
...
Иди
у
шталу
те
накупи
мало
ситне
сламе
и
сена
да
метнемо
у
рупу
!
...
—
А
шта
ће
вам
то
?
!
...
—
Па
нека
му
је
мекше
!
...
—
Ба
,
много
он
то
осећа
,
—
одговорих
више
за
себе
,
и
морадох
ову
заповест
извршити
,
благодарећи
Богу
,
што
се
спасох
те
да
не
купам
цркнуте
псе
...
Но
,
још
ми
је
само
то
требало
!
!
...
—
Хајде
сад
да
га
донесемо
,
—
рече
она
кад
у
рупу
натрпах
сламе
и
сена
...
Нисам
чекао
да
ми
два
пута
рекне
,
јер
сам
једва
чекао
да
се
та
комедија
једаред
сврши
,
па
пожурим
и
пре
ње
стигнем
где
је
Кастор
укочен
лежао
...
Ухватим
га
за
задње
ноге
па
повучем
измичући
се
натраг
.
—
Стој
!
...
Стој
убио
те
Бог
!
...
Не
тако
!
...
—
викну
госпођа
и
у
мало
што
ме
не
ошамари
.
—
Него
како
?
...
—
Узми
га
љуцки
преко
средине
па
понеси
!
—
Хвала
лепо
,
—
рекох
у
себи
и
ухватим
Кастора
преко
средине
,
али
ни
помаћи
...
Читаво
теле
!
—
Не
могу
,
госпођо
,
сувише
је
тежак
...
—
Хајде
заједно
.
Она
га
ухвати
за
предње
ноге
а
ја
за
задње
...
Ово
је
било
вредно
видети
...
Једва
га
донесосмо
и
у
руну
стрпасмо
.
—
Затрпај
га
сад
,
—
рече
она
и
оде
плачући
у
кућу
,
јер
од
туге
није
могла
гледати
!
...
Сву
ону
ископану
земљу
набацам
и
утабам
ногама
,
па
после
донесем
трине
из
јасала
и
поспем
,
а
за
овим
полијем
водом
,
и
на
томе
месту
,
за
кратко
време
,
озелене
трава
под
којом
Кастор
и
данас
мирно
—
спава
...
Мало
по
мало
,
па
госпођа
на
мене
пренесе
ону
милошту
коју
је
Кастору
указивала
,
као
год
и
она
госпођа
удовица
из
Београда
,
кад
је
Бубицу
изгубила
,
—
а
то
је
за
мене
добро
било
,
јер
и
испити
наступише
,
па
сам
могао
до
миле
воље
учити
...
—
Ја
ћу
сутра
да
идем
у
Шабац
код
мужа
,
—
рече
ми
она
једног
дана
,
—
а
ти
ћеш
овде
остати
док
се
не
вратим
,
а
то
ће
бити
најдаље
до
25
.
јуна
...
Ову
живину
сву
покољи
и
поједи
,
јер
ми
не
треба
пошто
ћемо
се
из
Алексинца
селити
(
било
их
је
које
пилади
које
кокошију
преко
шесет
)
,
поред
тога
даћу
ти
по
три
гроша
дневно
за
хлеб
и
друго
што
ти
треба
...
Разумеш
ли
?
...
—
Разумем
,
госпођо
!
...
—
Добро
ћеш
на
кућу
пазити
,
...
нарочито
да
се
што
не
запали
...
—
Не
брините
се
,
биће
као
да
сте
и
ви
овде
...
—
Добро
,
а
сад
ево
ти
ових
шест
наполеона
па
иди
код
А
...
,
индустријалца
,
те
их
размени
,
...
треба
ми
сребро
.
.
Ажија
је
шест
гроша
,
...
видећеш
.
Ја
узмем
новац
и
одем
,
а
све
од
радости
подигравам
што
ћу
остати
сам
...
—
Које
добро
,
Милане
?
—
упита
ме
индустријалчева
ћерка
кад
уђох
;
јер
ме
је
мало
познавала
,
а
која
је
,
узгред
буди
речено
,
била
врло
млада
и
лепа
—
распуштеница
или
је
одвојено
од
мужа
живела
,
—
не
знам
сигурно
.
Она
је
оцу
у
радњи
водила
књиге
,
новце
примала
и
издавала
...
—
Госпођа
ме
послала
и
молила
вас
да
јој
размените
ових
шест
наполеона
;
...
хоће
сутра
да
иде
у
Шабац
,
—
одговорих
спуштајући
злато
на
мермер
иза
кога
она
сеђаше
са
плетивом
у
руци
...
—
Тако
,
...
седи
,
...
хоћеш
ли
да
пијеш
пива
?
...
—
Хвала
,
нећу
,
—
одговорих
и
седнем
на
једно
кожно
канабе
...
Она
ме
за
тим
поче
испитивати
о
свему
и
свачему
као
какав
иследник
...
Уђе
и
њена
баба
,
индустријалчева
мајка
,
која
је
била
врло
стара
...
Ја
је
пољубим
у
руку
и
по
њеном
одобрењу
опет
седнем
а
и
она
поред
мене
...
Обе
су
ме
пажљиво
слушале
док
сам
им
о
себи
у
кратко
причао
.
Најзад
кад
доврших
она
ми
изброја
новац
и
веза
у
једну
мараму
...
—
Ево
ти
,
...
пази
да
не
изгубиш
,
па
кад
год
имаш
времена
ти
дођи
код
мене
.
—
Хвала
,
.
.
збогом
!
—
рекох
па
за
тим
опет
пољубим
бабу
у
руку
и
изиђем
а
и
баба
за
мном
...
.
—
Стани
дете
,
—
рече
ми
она
кад
изиђосмо
у
ходник
.
—
Изволте
,
—
рекох
и
зауставим
се
.
—
Ја
сам
стара
,
—
поче
баба
а
старачке
јој
очи
пуне
суза
,
—
и
једном
сам
ногом
већ
у
гробу
...
На
,
на
узми
ово
па
ме
сутра
у
седам
сахати
чекај
пред
Хаџи-
Илићевим
дућаном
на
пијаци
...
И
она
ми
тутну
у
руку
један
замотуљак
прилично
тежак
;
нисам
ни
слутио
шта
је
у
њему
;
ја
га
стрпам
у
џеп
,
опет
пољубим
бабу
у
руку
па
изиђем
на
улицу
...
Нисам
хтео
ићи
улицом
,
већ
ударим
једном
путањом
поред
Моравице
која
је
водила
у
нашу
башту
,
а
међутим
непрестано
ме
је
копкало
да
видим
шта
ми
је
баба
дала
...
Пошто
не
бих
у
стању
да
љубопитство
савладам
,
завучем
се
у
један
коров
и
седнем
,
а
мараму
с
новцем
спустим
поред
себе
и
замотуљак
извучем
из
џепа
,
а
руке
ми
дрхтаху
и
сам
не
знам
због
чега
.
Полако
и
пажљиво
одмотам
хартију
и
,
на
моје
велико
изненађење
и
радост
,
избројим
осам
динара
у
сребру
...
Мојој
радости
не
беше
краја
.
.
Растурим
оне
динаре
по
длану
,
који
се
бељаху
као
снег
,
па
их
се
не
могах
нагледати
:
час
измакнем
руку
,
час
примакнем
,
па
их
после
окренем
с
друге
стране
.
—
Хајд
’
,
рекох
,
—
да
избројим
и
овај
новац
,
—
па
почнем
бројати
,
пошто
сам
наравно
својих
осам
динара
оставио
у
џеп
...
Избројим
прво
двадесет
динара
и
ажију
шест
гроша
,
па
спустим
на
једну
гомилицу
и
т
.
д
.
Кад
бих
готов
почнем
бројати
гомилице
:
један
,
два
,
три
,
...
седам
!
—
—
Шта
је
ово
?
—
питах
се
па
опет
почнем
бројати
,
али
седам
те
седам
...
Сад
почех
наново
сваку
гомилицу
по
на
особ
бројати
,
ну
свуда
тачно
...
Више
од
сахата
проведох
у
бројању
...
—
Мора
да
је
се
забројала
,
...
треба
да
имам
шест
гомилица
а
оно
седам
...
Ништа
,
вратићу
јој
,
—
рекох
и
одвојим
једну
гомилицу
и
метнем
у
други
џеп
,
а
остали
новац
опет
вежем
у
мараму
и
однесем
госпођи
...
—
Где
си
за
Бога
,
ја
сам
се
већ
била
поплашила
?
—
упита
госпођа
кад
дођох
.
—
Задржах
се
,
—
процедим
кроз
зубе
спуштајући
мараму
на
сто
,
јер
јој
несмедох
казати
узрок
.
Она
одреши
мараму
и
поче
бројати
,
а
ја
стао
као
свећа
пратећи
очима
сваки
покрет
њених
руку
,
јер
сам
у
нестрпљењу
очекивао
ресултат
бројања
.
—
Шест
гроша
ажија
?
—
Да
.
—
Добро
је
,
—
одговори
она
и
спусти
мараму
с
новцем
у
фијоку
...
Мени
чисто
лакну
,
јер
сам
се
бојао
да
се
нисам
преварно
,
па
онда
како
би
јој
се
оправдао
што
јој
од
једаред
нисам
сав
новац
предао
,
и
да
ли
би
ми
веровала
кад
би
јој
истину
казао
.
—
Ја
идем
сад
код
госпођо
начелниковице
,
да
се
с
њом
поздравим
,
а
ти
дођи
тамо
око
осам
сахати
.
—
Добро
,
госпођо
,
—
одговорим
и
изиђем
на
поље
премишљајући
шта
да
радим
...
Најзад
се
реших
да
вратим
новац
ономе
чији
је
,
и
чим
госпођа
оде
,
одох
и
ја
индустријалчевој
ћерци
с
којом
сам
,
и
не
знајући
,
био
неки
род
,
што
сам
тек
доцније
сазнао
,
док
је
она
међутим
сазнала
кад
сам
јој
пре
једног
сахата
причао
своје
житије
...
—
Шта
је
сад
,
Милане
,
што
си
се
тако
задихао
?
—
упита
ме
она
кад
ступих
унутра
...
—
Ево
,
ви
сте
ми
дали
за
један
наполеон
више
па
сам
вам
донео
натраг
,
—
одговорих
вадећи
паре
,
—
ја
сам
новац
избројао
пре
но
што
сам
га
госпођи
предао
,
...
нисам
јој
ништа
говорио
...
—
Ти
си
добро
дете
,
—
рече
ми
она
и
помилова
ме
по
глави
,
—
узми
сав
тај
новац
и
купи
себи
шта
ти
треба
,
али
увек
да
останеш
тако
добар
и
поштен
...
Ја
је
погледах
неверујући
у
оно
што
сам
чуо
,
управо
не
знам
,
да
ли
сам
добро
и
чуо
.
—
Узми
,
узми
,
—
понови
она
.
Згрнем
новац
с
мермера
и
стрпам
га
у
џеп
,
а
руке
ми
дрхте
и
језик
се
завезао
...
Тек
у
зло
доба
сетих
се
,
да
треба
да
јој
захвалим
.
—
Хвала
вам
,
госпођо
,
—
рекох
и
хтедох
је
пољубити
у
руку
.
—
Богу
хвала
!
...
Жив
био
,
жив
био
!
...
Увек
дођи
к
мени
...
—
Хоћу
,
...
збогом
!
—
Збогом
!
Изиђем
на
улицу
која
ми
беше
тесна
!
...
Ко
ће
са
мном
?
...
Скоро
пуних
тридесет
динара
имам
,
...
није
то
,
брате
,
за
мене
мала
ствар
.
Никоме
ништа
нисам
говорио
...
Хтео
сам
да
видим
колико
ће
ми
и
госпођа
дати
кад
пође
и
што
ми
је
индустријалчева
мајка
казала
да
је
сутра
на
пијацу
чекам
...
До
пола
ноћи
нисам
могао
заспати
:
хиљаду
некаквих
комбинација
врзло
ми
се
по
глави
:
да
ли
и
какво
одело
да
купим
и
колико
за
њега
да
дам
;
да
ли
да
оставим
што
за
пут
кад
пођем
кроз
месец
дана
у
Београд
и
т
.
д
...
Сутра
дан
,
у
седам
сахати
,
кажем
госпођи
да
треба
да
одем
у
школу
да
се
јавим
те
да
ме
пусте
,
како
бих
је
могао
испратити
,
што
она
одмах
и
одобри
...
Наравно
да
сам
ја
ово
чинио
више
због
бабе
него
ли
због
ње
...
Стао
ја
пред
Хаџи-
Илићев
дућан
као
шиљбок
па
чекам
,
пошто
сам
претходно
осмотрио
исти
да
није
баба
случајно
већ
дошла
...
Нисам
ваљада
ни
пет
минута
чекао
а
баба
однекуд
испаде
преда
ме
као
из
рукава
...
—
Јеси
ли
дошао
,
синко
?
...
—
Јесам
,
—
одговорих
скидајући
капу
...
—
Жив
био
,
жив
био
!
...
Од
сад
ћеш
ме
,
дете
моје
,
сваки
дан
у
ово
доба
овуда
потражити
...
На
,
ево
ти
ово
па
чувај
,
—
рече
баба
и
опет
ми
ћушну
у
руку
један
замотуљак
,
ја
хоћу
да
пре
смрти
још
мало
добра
учиним
,
а
видим
да
си
ти
добро
дете
,
без
оца
и
мајке
.
—
Хвала
вам
,
—
одговорим
и
пољубим
је
у
руку
.
—
Сад
се
пожури
можда
ћеш
што
требати
код
куће
.
—
Збогом
!
—
Збогом
,
синко
!
—
рече
баба
и
одгегуца
у
дућан
,
а
ја
одјурих
као
ветар
низ
улицу
,
и
,
кад
сам
тек
кући
стигао
,
развијем
замотуљак
у
коме
беше
шест
динара
.
—
Славно
!
...
—
узвикнух
.
—
Јеси
ли
се
јавио
у
школи
?
—
упита
ме
госпођа
кад
дођох
кући
.
—
Нисам
,
нема
још
никога
,
...
рано
је
.
—
Добро
,
ти
отиди
доцније
.
Тако
сам
и
урадио
...
Кад
се
начелникова
кола
зауставише
пред
капијом
и
госпођа
је
била
спремна
за
пут
...
За
један
тренутак
ствари
потрпасмо
на
кола
.
—
Милане
,
ходи
да
ти
дам
паре
за
трошак
,
—
рече
ми
госпођа
пошто
навуче
„
шлајер
“
на
нос
...
—
Ево
,
овде
имаш
за
двадесет
и
шест
дана
,
а
ево
ти
и
два
динара
походње
.
.
Чувај
кућу
добро
.
—
Хвала
,
госпођо
,
—
рекох
и
пољубих
је
у
руку
,
—
ништа
се
не
брините
...
—
Жив
био
!
...
Збогом
!
...
—
Збогом
!
...
Срећан
вам
пут
!
...
Она
се
попе
у
кола
,
која
се
убрзо
изгубише
иза
угле
једне
оближње
улице
,
а
ја
се
вратих
унутра
...
Пребројим
новац
што
ми
га
госпођа
даде
.
Беше
равно
18
динара
!
...
Богат
човек
!
...
За
два
дана
53
.
20
дин
.
,
а
до
повратка
госпођиног
није
ми
више
требало
од
шест
!
—
Од
ових
новаца
,
—
рекох
у
себи
,
—
купићу
једну
флауту
,
чарапе
и
опанке
,
више
ништа
,
јер
ће
ми
требати
кад
из
Алексинца
пођем
...
За
пола
сахата
већ
сам
имао
флауту
,
опанке
и
чарапе
...
Флауту
и
данас
чувам
и
ако
је
сва
излупана
,
и
црвеним
воском
улепљена
...
Свако
сам
јутро
излазио
на
пијац
и
састајао
се
с
бабом
,
—
индустријалчевом
мајком
,
а
по
једаред
недељно
с
њеном
унуком
.
Ни
један
састанак
није
прошао
а
да
не
добијем
по
пет-шест
динара
и
од
једне
и
од
друге
...
Тако
је
ишло
из
дана
у
дан
.
Испити
беху
отпочели
,
а
и
повратак
се
госпођин
приближиваше
...
Готовина
коју
сам
имао
,
кад
је
она
отишла
,
непрестано
је
расла
...
На
један
дан
,
после
добро
свршених
испита
,
врати
се
госпођа
,
која
је
била
са
мном
веома
задовољна
,
јер
сам
пред
њен
долазак
по
три
пута
дневно
чистио
двориште
,
...
нигде
труна
није
било
,
а
кухињски
су
се
судови
тако
блистали
да
их
човек
није
могао
гледати
...
Свака
је
стварчица
била
на
своме
месту
и
у
највећем
реду
...
Приближи
се
време
да
се
и
ја
спремам
за
пут
...
Најпреча
ми
брига
беше
да
узмем
сведоџбу
,
а
остало
ће
бити
све
за
један
или
два
сахата
готово
...
Јавим
се
директору
,
који
бејаше
врло
красан
човек
...
Веома
ме
је
волео
,
а
тако
исто
и
остале
моје
другове
са
којима
сам
дошао
у
Алексинац
...
—
Које
добро
,
Милане
?
—
упита
ме
он
благо
кад
уђох
у
канцеларију
.
—
Ето
,
господине
директоре
,
дошао
сам
за
сведоџбу
;
јер
сутра
мислим
да
се
кренем
за
Београд
,
—
одговорих
весело
окрећући
капу
у
рукама
...
—
Е
,
баш
у
Београд
?
!
...
—
На
другу
страну
немам
куда
...
—
Добро
,
добро
,
а
имаш
ли
трошка
?
...
—
Колико
је
Бог
дао
,
...
имаћу
за
пут
.
—
Хајд
’
,
хајд
’
,
постараћемо
се
и
ми
мало
...
Ви
сте
сви
били
добри
ђаци
...
Ево
ти
сведоџбе
,
.
.
,
готова
је
,
—
рече
он
пружајући
ми
сведоџбу
,
—
а
после
подне
доћи
ћеш
овде
и
јавићеш
ми
се
,
...
тако
око
три-четири
сахата
.
—
Разумем
,
господине
...
Збогом
!
...
—
Збогом
!
Ја
полако
изиђем
из
канцеларије
питајући
се
:
шта
ли
ћу
му
после
подне
,
кад
овде
више
немам
посла
,
и
шта
ли
ће
се
то
и
они
постарати
?
...
Тачно
у
три
по
подне
одем
у
школу
...
Директор
ме
одмах
прими
чим
му
момак
јави
да
сам
дошао
...
—
Ево
,
—
поче
он
кад
уђох
,
—
овде
имаш
двадесет
динара
,
...
толико
сам
скупио
за
твој
пут
...
Ево
ти
и
ова
карта
па
је
однеси
Хаџи-
Илићу
.
Примим
новац
и
карту
која
је
била
у
коверти
,
а
од
радости
сав
треперим
...
—
Хвала
вам
,
господине
,
нека
вам
Бог
за
ово
плати
...
—
То
је
била
наша
дужност
,
а
твоја
је
да
будеш
ваљан
и
честит
ђак
,
а
доцније
и
грађанин
,
и
да
будеш
користан
друштву
у
коме
живиш
...
Сад
пођи
с
Богом
!
.
.
—
Збогом
!
—
одговорих
и
пољубим
га
у
руку
(
коју
ми
сам
пружи
)
као
рођеног
оца
.
Одем
код
Хаџи-
Илића
и
предам
му
карту
...
Он
је
отвори
и
прочита
,
а
за
тим
викну
момка
.
—
Отиди
с
Миланом
код
Иве
,
па
нека
му
да
оне
хаљине
,
ако
му
буду
добре
,
а
ако
не
,
онда
нека
му
избере
друге
,
...
он
већ
зна
.
Ја
се
и
овом
племенитом
човеку
заблагодарим
,
па
одем
с
момком
к
Иви
,
од
кога
примим
врло
леп
пар
одела
...
Излишно
је
да
ти
описујем
моју
радост
;
јер
се
лако
да
појмити
...
Са
свима
се
познаницима
поздравим
и
ни
један
ме
не
пусти
празних
шака
...
И
са
друговима
се
поздравих
који
се
растурише
на
све
стране
.
Кад
сам
у
вече
,
у
очи
поласка
новац
пребројао
имао
сам
367
динара
у
сребру
,
а
поврх
тога
и
нов
пар
одела
!
...
Сутра
дан
,
кад
је
било
време
да
пођем
,
дођоше
начелникова
кола
,
она
иста
на
којима
је
се
госпођа
одвезла
на
станицу
...
За
њих
је
се
мој
побратим
постарао
,
...
без
мога
знања
.
Потоварим
ствари
,
којих
сам
много
више
имао
него
кад
сам
дошао
,
поздравим
се
с
госпођом
,
која
ми
пожели
срећан
пут
,
па
с
побратимом
седнем
у
диван
фијакер
и
кренем
се
као
какав
рентијер
...
—
Еј
,
што
си
се
замислио
—
упита
ме
побратим
кад
дођосмо
на
карантин
...
Ја
се
чисто
тргнем
и
одговорим
:
—
Ништа
,
мислим
се
како
сам
пре
осам
и
по
месеци
овуда
прошао
а
како
сад
пролазим
!
—
То
не
треба
да
те
чуди
,
...
свашта
се
мења
...
Ко
зна
шта
ће
још
с
нама
бити
...
На
станици
се
добро
поткреписмо
,
пошто
смо
пре
времена
стигли
.
Ја
сам
у
нестрпљењу
очекивао
воз
,
а
непрестано
сам
се
по
џеповима
пипао
:
да
ми
није
где
новац
испао
а
и
железничка
карта
.
Најзад
се
и
воз
на
станици
заустави
у
који
поврвеше
путници
...
Побратим
ми
поможе
,
те
и
ја
унех
своје
ствари
у
вагон
...
Удари
друго
звоно
...
—
Е
,
сад
,
збогом
,
побратиме
,
...
пиши
ми
!
—
Хоћу
,
побратиме
,
...
збогом
!
Цмок
!
Цмок
!
—
и
ми
се
братски
пољубисмо
...
Удари
и
треће
звоно
;
локомотива
звизну
и
поче
се
полако
кретати
.
Побратим
ми
још
једаред
довикну
:
—
Збогом
,
—
а
тако
исто
и
ја
њему
.
—
Збогом
!
—
и
,
за
часак
изгубисмо
се
из
вида
...
Ја
сам
био
и
весео
и
нисам
:
радовао
сам
се
што
идем
у
Београд
,
а
жалио
сам
што
остављам
Алексинац
,
у
коме
сам
доста
зла
и
добра
видео
.
XВИИИ
Дошав
у
Београд
ступим
поново
код
професора
Р
...
да
послужујем
.
Као
што
сам
раније
казао
у
овој
ми
је
кући
било
врло
добро
и
ако
сам
и
сувише
посла
имао
.
Од
новаца
,
што
сам
са
собом
донео
,
купим
још
једно
одело
и
све
школске
потребе
за
идућу
годину
,
а
и
друге
ситнице
које
су
ми
биле
нужне
,
па
чак
и
сахат
...
Прође
школски
одмор
и
ја
се
упишем
у
В
разред
гимназије
...
Целу
школску
годину
провео
сам
добро
,
јер
скоро
ни
у
чему
нисам
трпео
оскудицу
,
али
у
школи
је
,
поред
великог
домаћег
посла
,
теже
ишло
,
јер
пети
разред
беше
онда
преоптерећен
са
пет-шест
нових
предмета
...
Како
му
драго
ја
се
докотрљам
до
испита
са
две
двојке
и
то
из
Француског
језика
и
Литерарних
Облика
.
Последњи
испит
,
чини
ми
се
,
имали
смо
из
Хемије
.
Јако
сам
страховао
:
како
ћу
на
њему
проћи
,
јер
сам
био
већ
пао
из
два
предмета
,
па
ако
и
из
овога
паднем
онда
,
...
онда
на
здравље
мени
!
...
Нарочито
ме
обузе
страх
,
кад
се
међу
ђацима
пронесе
глас
,
да
ће
директор
заседавати
,
јер
сам
га
се
бојао
као
живе
ватре
,
пошто
имађаше
обичај
да
често
пута
узвикне
:
„
Ко
је
сиромах
не
мора
учити
школу
—
на
занат
!
...
Испит
је
метла
,
која
ће
да
чисти
ленштине
!
“
...
Бре
,
питао
би
га
ја
да
је
он
био
на
моме
месту
,
али
шта
ћеш
:
сит
гладном
не
верује
...
Сврши
се
и
овај
последњи
испит
на
коме
сам
доста
добро
одговарао
...
После
испита
упитам
професора
,
који
нам
је
заседавао
,
за
оцену
,
и
он
ми
одговори
овим
истим
речима
:
—
Имао
си
тројку
резултат
,
па
сам
ти
толико
и
дао
,
...
можеш
казати
побратиму
...
Јави
му
да
ћу
довече
мало
доћи
код
њега
,
—
а
за
овим
отвори
каталог
и
ја
мојим
очима
видех
писаљком
забележену
тројку
.
Овај
професор
и
мој
господин
,
код
кога
сам
послуживао
,
били
су
побратими
и
нису
се
раздвајали
...
—
Хвала
Богу
,
—
рекох
,
—
само
кад
нисам
пао
из
три
предмета
,
а
за
ова
два
спремићу
се
лако
!
...
Имам
времена
...
У
нестрпљењу
сачекасмо
и
Петров
дан
,
кад
нам
раздадоше
класификације
...
Сваки
дохватио
ону
проклету
књигу
па
журно
,
у
некој
дрхтавици
,
тражи
прстом
свој
разред
и
име
...
—
Ово
је
погрешка
!
—
Није
могуће
!
—
Ја
сам
добро
одговарао
!
—
Он
ме
је
за
инат
оборио
!
—
Осветићу
се
ја
њему
!
—
чују
се
са
свију
страна
узвици
.
И
ја
сам
узбуђен
тражио
своје
име
,
али
боље
да
га
нисам
нашао
,
јер
се
у
мало
не
скљоках
на
земљу
,
кад
угледах
три
двојке
!
...
Ужас
!
...
Ја
сам
од
истине
имао
право
да
вичем
:
„
ово
је
за
инат
или
је
погрешка
“
;
јер
сам
својим
рођеним
очима
видео
тројку
из
Хемије
,
а
из
она
друга
два
предмета
,
из
којих
сам
имао
двојку
резултат
,
нисам
марио
,
али
да
паднем
из
Хемије
!
!
...
Био
сам
до
зла
Бога
озлојеђен
...
Ни
за
шта
нисам
марио
,
макар
ме
и
убили
,
па
за
то
,
као
помаман
,
јурнем
у
директорову
канцеларију
.
—
Господине
директоре
,
овде
је
погрешка
!
—
викнем
ја
раширив
класификацију
на
столу
,
—
ја
сам
испит
из
Хемије
добро
положио
.
—
Марш
на
поље
!
...
Ваљада
ћеш
ми
ти
држати
коректуру
!
...
Код
свију
је
вас
погрешка
,
—
продера
се
он
љутито
.
—
Али
,
молим
вас
!
...
—
Марш
,
кад
ти
кажем
!
...
Вуци
се
напоље
.
Шта
сам
знао
да
радим
?
...
Савијем
шипке
па
изиђем
као
убијен
.
Ах
,
то
су
за
мене
били
страшни
тренутци
;
јер
нисам
губио
једну
,
већ
две
године
,
пошто
је
онда
уведен
ВИИИ
разред
и
важио
је
за
оне
ђаке
који
те
године
прелазе
у
В
а
који
сам
имао
да
поновим
...
У
највећем
очајању
изиђем
на
улицу
.
—
Шта
да
радим
?
—
питах
се
,
—
нити
сам
више
за
школу
нити
за
занат
,
нити
за
војску
!
...
За
мало
је
остало
што
тада
,
поред
свију
преживелих
мука
,
не
сврших
са
собом
.
Од
једаред
ми
на
ум
падоше
речи
Ристе
Јовановића
—
Шовеља
:
„
човек
треба
да
буде
издржљив
и
да
се
смело
пусти
у
борбу
са
свачим
,
што
му
на
пут
стане
!
“
и
ја
се
,
збиља
,
после
кратког
времена
са
свим
помирих
са
својом
судбином
...
XИX
.
И
овај
школски
одмор
прође
без
икаквог
значаја
,
сем
једино
што
сам
се
са
госпођом
чешће
свађао
,
јер
из
Саве
нисам
од
8
до
12
пре
и
од
2
до
7
сахати
после
подне
излазио
.
Кад
би
време
,
уписах
се
поново
у
В
разред
,
али
без
икакве
воље
,
само
да
се
не
зовем
мангупом
...
Хтео
сам
да
ту
годину
проведем
а
да
ништа
не
учим
,
па
ако
положим
испите
—
добро
,
а
ако
не
положим
—
да
идем
у
војску
,
јер
бих
тада
имао
довољан
број
година
...
Три
недеље
скоро
како
идемо
у
школу
,
а
за
то
време
свечано
добијем
две
двојке
и
то
из
предмета
,
из
којих
сам
прошле
године
имао
добре
оцене
...
Једно
после
подне
дођем
,
као
обично
,
зловољан
у
школу
.
Око
табле
,
на
којој
се
лепе
објаве
,
беше
се
искупио
велики
број
ђака
,
који
се
тискаху
као
под
пресом
.
Растерам
неколико
мањих
испред
себе
и
приђем
к
табли
,
на
којој
стајаше
објава
од
прилике
ове
садржине
:
„
Они
ђаци
,
који
су
на
годишњим
испитима
пали
из
три
предмета
,
па
међу
њима
има
и
један
живи
језик
,
—
имају
права
и
могу
полагати
испит
из
она
друга
два
предмета
ну
с
тим
,
да
у
старијем
разреду
за
њих
буде
обавезан
други
живи
језик
,
из
кога
су
раније
положили
испит
,
пошто
по
новом
закону
један
мора
бити
обавезан
...
„
За
спрему
даје
им
се
рок
петнаест
дана
,
а
дужни
су
се
одмах
пријавити
и
прописну
таксу
положити
“
...
и
т
.
д
.
Читајући
ову
објаву
нисам
веровао
својим
очима
и
ако
сам
је
,
ваљада
,
десет
пута
прочитао
.
Да
би
још
сигурнији
био
викнем
једном
малиши
пред
собом
:
—
Читај
бре
гласно
!
—
а
овај
утањи
:
—
„
Они
ђаци
“
...
и
т
.
д
.
—
Добро
је
,
—
рекох
а
све
ми
ноге
клецају
,
...
ни
сам
не
знам
за
што
...
Било
ми
је
као
да
сам
добио
премију
са
главним
згодитком
,
јер
ово
заиста
беше
за
навек
изгубљена
ствар
—
повраћена
,
пошто
се
за
испите
нисам
плашио
.
Одмах
се
вратим
кући
и
у
два
три
скока
истрчим
уз
степенице
,
где
у
ходнику
затекнем
госпођу
...
—
Ура
!
—
узвикнем
и
треснем
књиге
о
под
,
а
она
устукну
један
корак
назад
па
викну
:
—
Који
ти
је
ђаво
,
јеси
ли
полудео
?
!
!
.
—
Ура
!
...
—
О
,
часни
га
убио
!
...
Шта
ти
је
?
!
...
—
Молим
вас
,
госпођо
,
викните
и
ви
:
ура
!
Она
се
прекрсти
и
измаче
још
два
корака
а
но
изразу
њена
лица
закључих
,
да
она
поче
сумњати
у
моју
здраву
памет
.
—
Говори
,
шта
ти
је
?
!
—
Не
питајте
ме
,
...
дајте
ми
четири
динара
,
па
ћу
вам
после
причати
,
али
брзо
,
немам
кад
да
чекам
!
Она
извади
из
џепа
четири
динара
и
бојажљиво
ми
их
спусти
у
руку
само
беду
да
скине
с
врата
,
јер
се
одистине
беше
нашла
у
небраном
грожђу
.
Чим
видех
новац
у
рукама
јурнем
низ
степенице
као
без
главе
па
право
у
школу
.
—
Господине
директоре
,
донео
сам
да
платим
таксу
...
Он
се
обавести
из
којих
сам
предмета
пао
,
наплати
таксу
и
заврши
речима
:
—
Сад
можеш
ићи
па
се
спремај
за
испите
,
—
а
при
том
ми
записа
име
на
засебној
хартији
.
—
Разумем
!
—
рекох
и
дохватим
врата
.
Вратим
се
кући
и
госпођи
испричам
све
,
што
и
њу
обрадова
,
...
али
,
кад
јој
рекох
да
због
спреме
морам
од
њих
изићи
,
не
би
јој
право
.
Истог
дана
узмем
једну
собицу
под
кирију
у
поштанској
ул
.
бр
.
20
за
шест
динара
месечно
и
одмах
се
уселим
.
Соба
је
била
толико
мала
,
да
сам
се
у
постељи
једва
могао
испружити
.
Пуних
петнаест
дана
проведох
у
тој
собици
учећи
.
За
све
то
време
ни
једаред
не
изиђох
на
улицу
...
Искључиво
сам
се
хранио
сувим
хлебом
,
кога
нисам
имао
довољно
.
Хлеб
ми
је
куповало
газдаричино
слушче
.
У
нестрпљењу
сам
очекивао
дан
испита
,
јер
сам
се
био
врло
добро
спремио
...
Најзад
дође
и
он
.
Са
,
веселим
лицем
одем
у
школу
,
јер
у
успех
нисам
сумњао
и
,
збиља
,
испит
из
оба
предмета
положим
како
се
само
пожелити
може
.
Сад
сам
тек
био
ван
себе
од
радости
...
Да
сам
могао
цео
би
свет
загрлио
.
Изиђем
на
улицу
па
се
испрсио
и
мислим
да
ми
нико
није
раван
,
а
и
није
била
мала
шала
:
ђак
шестог
разреда
и
то
изненада
!
Госпођа
професорка
још
не
беше
узела
ђака
па
ме
радо
прими
натраг
,
пошто
наравно
узех
једномесечну
плату
у
напред
те
исплатим
стан
...
Било
нас
је
свега
четворица
,
који
смо
на
овакав
начин
прешли
у
старији
разред
.
Ја
одмах
распродам
све
књиге
из
петог
разреда
и
набавим
за
шести
,
па
озбиљно
легнем
на
посао
,
јер
ми
другови
беху
много
измакли
,
а
и
двомесечје
се
свршавало
па
сам
требао
да
добијем
оцене
...
Учио
сам
и
ноћу
и
дању
,
...
ни
тренутка
одмора
нисам
имао
...
Једног
дана
,
при
крају
часа
,
професор
латинског
језика
,
који
је
врло
радо
причао
о
месецу
и
његовом
путу
,
—
прозове
моја
два
друга
,
а
мене
остави
за
идући
час
,
пошто
није
имао
времена
да
сву
тројицу
испита
.
До
тада
никад
нисам
веровао
у
предсказања
,
али
од
тада
,
и
преко
своје
воље
,
верујем
.
На
три
минута
пред
свршетак
часа
уђе
у
разред
служитељ
са
једним
парчетом
плаве
хартије
у
руци
,
које
спусти
пред
професора
на
катедру
,
па
изиђе
.
Нећеш
ми
веровати
,
али
је
истина
,
да
ме
нешто
као
ножем
удари
у
срце
и
целим
телом
задрхтах
,
кад
оно
проклето
парче
хартије
угледах
у
руци
служитељевој
.
—
Ово
се
мене
тиче
,
—
и
нехотично
рекох
,
и
ако
сам
знао
да
ништа
нисам
био
крив
.
Кад
се
сврши
час
професор
узе
оно
парче
хартије
и
прочита
моје
име
са
именима
осталих
мојих
другова
и
рече
,
да
одемо
код
господина
директора
.
Пред
вратима
директорове
канцеларије
сусретосмо
неког
Ристу
,
који
је
прешао
из
ВИ
у
ВИИ
разред
као
и
ми
из
В
у
ВИ
...
Био
је
у
лицу
као
земља
...
—
Шта
је
Ристо
?
—
упитам
га
бојажљиво
.
—
Не
питај
!
—
рече
и
узману
десном
руком
,
а
левом
се
придржа
за
стуб
да
се
не
скљока
на
земљу
.
Ја
први
уђем
у
канцеларију
,
а
остали
за
мном
.
Директор
стајаше
поред
стола
;
левом
руком
држаше
једну
кесу
од
тежине
,
а
десну
у
исту
завукао
.
—
Ево
вам
плаћене
таксе
натраг
,
—
рече
он
и
одброја
нам
по
четири
динара
,
—
па
се
вратите
у
пети
разред
,
где
сте
и
били
!
!
...
Ја
немам
речи
,
којима
бих
ти
могао
исказати
како
ми
је
онда
било
...
Све
ствари
у
канцеларији
са
њом
заједно
почеше
ми
се
окретати
око
главе
...
Неки
црн
вео
ми
се
превуче
преко
очију
,
а
у
ушима
ми
наста
такво
зујање
,
као
да
су
се
у
њих
уселили
сви
новоселски
цигани
са
свима
њиховим
и
новим
и
старим
музичким
инструментима
,
—
и
ја
бих
се
,
колико
сам
дуг
,
испружио
по
поду
,
да
се
обема
рукама
не
ухватих
за
сто
...
Нисам
могао
уста
отворити
да
што
проговорим
.
—
Шта
стојиш
сад
?
...
Одлази
!
—
викну
директор
.
Ове
ме
речи
тргоше
као
из
сна
.
—
Узми
тај
новац
па
излази
,
немам
времена
,
...
одите
ви
овамо
!
—
опет
ће
директор
.
—
Молим
вас
,
...
заустих
да
протестујем
.
—
Ни
речи
,
већ
одмах
одлази
,
...
немам
кад
да
се
с
тобом
објасњавам
,
јер
иначе
ћу
звати
служитеља
!
...
Изиђем
посрћући
.
Цео
дан
сам
лутао
по
улицама
,
јер
нигде
не
могах
наћи
мира
,
а
непрестано
сам
узвикивао
:
„
Ох
,
Боже
,
шта
ли
сам
ти
толико
скривио
?
...
Да
ли
је
то
мој
или
мојих
предака
грех
,
који
овако
горко
испаштам
,
или
је
чак
—
Адамов
!
!
“
...
—
Али
нека
,
—
најзад
рекох
,
—
видећу
докле
ће
се
судбина
са
мном
овако
играти
,
ну
у
клупу
ове
гимназије
нећу
више
сести
,
а
школу
ћу
свршити
,
ма
учио
док
сам
жив
...
Пред
саму
ноћ
дођем
кући
...
Био
сам
што
веле
као
убијен
.
Узалуд
је
што
су
ме
сви
укућани
тешили
и
храбрили
.
Тога
вечера
нити
сам
што
јео
нити
радио
,
а
и
у
подне
нисам
ништа
окусио
.
Око
десет
сахати
легнем
да
спавам
,
али
сна
нигде
...
Те
сам
ноћи
више
поцепао
постељу
преврћући
се
него
иначе
за
две
године
.
—
Где
да
идем
сада
?
—
питах
се
,
—
ни
новаца
,
ни
одела
,
ни
књига
,
...
ништа
!
...
Овде
у
Београду
неће
ме
у
другу
гимназију
примити
!
...
Премишљајући
тако
паде
ми
на
памет
Реалка
.
—
Врло
добро
,
—
рекох
,
—
ако
успем
да
се
у
Реалку
упишем
биће
опет
добро
,
јер
нема
осам
разреда
и
тако
ћу
у
место
две
изгубити
једну
годину
.
Ово
ме
мало
утеши
и
тако
заспах
.
Сутра
дан
саопштим
господину
своју
одлуку
.
—
Лепо
,
—
рече
ми
он
,
—
то
није
рђаво
;
ти
узми
сведоџбу
,
а
ја
ћу
замолити
г
.
директора
Реалке
да
те
прими
.
Одем
у
школу
за
сведоџбу
,
али
господин
директор
неће
да
ме
прими
...
Неће
данас
,
неће
сутра
,
а
кад
ме
прими
онда
:
—
Немам
кад
,
...
дођи
сутра
!
Читаву
сам
недељу
дана
долазио
и
пре
и
после
подне
,
и
једва
,
као
клештима
,
ишчупам
сведоџбу
...
Директор
Реалке
ме
врло
љубазно
прими
и
уписа
у
В
разред
...
Сад
настаје
друга
мука
:
нити
сам
имао
све
књиге
нити
цртаћи
прибор
,
нити
алат
за
моделисање
и
дрворез
—
ништа
,
а
то
све
скупо
кошта
.
Па
што
је
најгоре
,
било
је
нових
предмета
,
који
се
у
гимназији
не
уче
,
а
о
којима
ја
нисам
имао
ни
појма
;
па
после
тога
,
професори
са
ђацима
много
измакли
;
јер
је
већ
било
почело
друго
двомесечје
...
Срећа
је
моја
била
што
сам
благовремено
увидео
да
ћу
пропасти
,
ако
овако
остане
,
јер
сам
код
господина
и
госпође
,
где
сам
послуживао
,
имао
и
сувише
посла
,
—
те
их
напустим
и
погодим
се
с
једном
куварицом
,
која
је
служила
у
кући
једног
великог
чиновника
