.Среју
изасланика
главнога
нашег
одбора
из
Београда
.
Њега
је
одбор
послао
с
препоруком
,
да
све
оно
,
што
нам
он
каже
,
сматрамо
као
да
нам
је
главни
одбор
сам
казао
.
Мој
сапутник
устаде
.
Поклони
се
гостима
.
Погледа
свуд
у
наоколо
.
Мало
поћута
.
У
кафани
наста
гробни
тајац
.
Да
је
муха
прелетела
—
чуло
би
се
.
Ђакон
Млађа
беше
оборио
главу
.
На
лицу
му
се
указала
чудна
сета
.
У
читавој
гомили
Вулових
гостију
њему
се
чињаше
да
је
усамљен
.
Он
и
нехотично
погледа
испод
очију
у
ме
.
То
беше
мучан
поглед
.
Као
да
ме
је
упитати
хтео
:
„
Да
ли
и
ти
припадаш
овим
људима
...
.
Да
ти
бар
ниси
од
некуд
„
наш
“
човек
?
Да
ми
се
могло
,
би
му
рекао
:
„
Ми
смо
наши
!
“
Али
то
би
покварило
целу
ствар
.
Како
,
зашто
?
—
То
ће
се
доцније
видети
.
Мој
друг
поче
као
оно
Демостен
Атињанима
:
„
Браћо
,
времена
у
којима
живимо
озбиљна
су
.
Крвава
се
борба
отпочела
између
госпоштине
и
сиротиње
,
између
народа
и
његових
власника
,
између
господара
и
његових
слугу
...
.
Ко
више
покаже
куражи
,
усталаштва
,
радљивости
,
тај
ће
и
победити
...
.
Да
је
народ
у
праву
,
о
томе
не
треба
ни
зборити
;
о
томе
није
ни
питање
.
Сад
је
на
реду
да
се
упитамо
:
Ко
ће
победити
?
—
Ја
вам
кажем
,
онај
,
који
буде
будан
и
даљу
и
ноћу
;
онај
,
који
не
пожали
ни
труда
ни
пожртвовања
,
па
ни
самопрегорења
...
.
Власници
знају
шта
их
чека
,
ако
народ
овога
пута
победи
,
с
тога
су
се
и
упели
из
петних
жила
,
да
нас
омету
,
да
нас
заварају
...
.
Браћо
,
не
дајмо
да
нас
душмани
надмудре
и
надјачају
!
...
—
Не
дамо
,
не
дамо
,
повикаше
сви
у
глас
.
—
Е
,
није
доста
само
рећи
—
не
дамо
.
Ваља
знати
и
како
ћемо
им
не
дати
.
За
то
ме
је
и
послао
главни
одбор
,
да
се
с
вама
договорим
,
да
нађемо
пута
и
начина
...
.
Ми
нећемо
као
власници
да
вам
своје
мишљење
натурамо
;
ја
не
долазим
да
вам
заповедам
,
ја
на
то
ни
овлашћен
нисам
;
на
то
ме
није
имао
права
нико
ни
овластити
.
Ја
сам
дошао
да
се
с
вама
само
договорим
,
да
вам
кажем
,
како
се
у
Београду
мисли
,
да
ће
бити
најбоље
,
па
ви
сте
ту
,
ви
чујте
,
расудите
,
промислите
—
па
ако
ваља
примите
,
а
ако
не
ваља
,
онда
изнађите
бољи
пут
...
.
Теке
,
браћо
,
пут
се
изнаћи
мора
,
победа
се
извојевати
мора
—
сад
ја
л
’
никад
!
...
—
Сад
,
јал
’
никад
!
...
одјекну
сва
кафана
Јолова
побратима
...
.
Да
живе
радикали
;
доле
с
напредњацима
!
Овај
је
громогласни
узвик
слушалаца
тако
потресао
нерве
беседникове
,
да
је
и
кроз
оно
зелено
жуто
бледило
на
његову
лицу
избила
нека
врста
радосне
румени
,
а
преко
уста
му
прелети
лак
осмејак
,
који
је
у
осталом
,
како
је
сам
доцније
о
моме
сапутнику
слушао
,
био
ретка
појава
и
онда
,
кад
би
се
сва
његова
околина
ваљала
од
смеха
,
који
би
каква
шаљивчина
својом
лакрдијом
у
дружини
изазвала
.
—
Браћо
и
суграђани
,
започеће
он
после
кратке
почивке
,
ја
вам
опет
велим
,
да
је
доба
ту
,
у
коме
има
да
грмне
узвишени
народни
глас
,
кад
свакоме
без
разлике
у
овој
земљи
мора
да
каже
:
Ја
сам
господар
.
Доста
је
вашега
било
!
Ви
сте
моја
права
погазили
;
ви
сте
до
сад
вршљали
трње
на
темену
моме
;
ви
сте
харчили
моје
благо
,
а
ником
рачуна
давали
нисте
.
—
Време
је
једном
већ
,
да
за
све
рачун
положите
...
.
Такав
ће
глас
бити
глас
народни
!
Пред
овим
ће
гласом
задрхтати
изелице
народне
...
.
А
да
то
буде
,
треба
цео
народ
да
скочи
и
да
извојује
оно
,
што
су
му
власници
приграбили
...
.
Народу
је
све
једно
,
а
га
гњечили
Турци
а
власници
.
Ко
народну
слободу
тлачи
,
тај
је
душман
народни
,
па
ма
ко
он
био
...
.
—
Ама
,
господине
,
уплешће
се
један
,
што
је
стајао
баш
до
келераја
,
тога
у
нас
,
хвала
богу
,
нема
...
.
Ми
смо
ето
слободни
што
нигда
нисмо
били
.
За
ваке
говоре
,
какве
ми
данас
слушамо
,
негда
је
полетало
девет
глава
...
.
Сад
,
хвала
богу
,
тога
више
нема
.
Ви
нама
дотерајте
порезу
на
дукат
и
цванцик
—
као
што
је
негда
и
била
—
па
ће
вас
и
наша
деца
благосиљати
...
.
—
Ћути
ти
будало
,
повика
ће
Мићо
Белобрк
.
Ми
се
нисмо
овде
скупили
да
тебе
слушамо
...
.
Ја
сам
председник
овога
збора
.
Ја
дајем
реч
...
Говорте
г
.
Срејо
!
...
—
Не
,
не
—
сваки
има
право
да
се
чује
,
рећи
ће
мој
жољо
тоном
,
у
ком
свакојако
беше
нешто
жучи
и
ако
се
говорник
трудио
,
да
је
зачини
млеком
радикалске
„
толеранције
...
.
“
Истина
,
приметиће
он
,
и
г
.
председник
има
право
...
.
без
реда
се
не
може
никаква
работа
свршити
...
.
Слободно
је
свакоме
поискати
реч
;
а
ко
је
једном
добије
,
треба
да
га
чујемо
.
То
је
парламентарно
.
Али
ништа
,
мене
опет
ево
,
да
и
ономе
брату
докажем
,
да
не
стоји
оно
,
што
он
тврди
.
Ми
слободу
друкчију
разумемо
но
ову
у
шупљим
и
голим
речима
.
Ми
тражимо
стварну
слободу
;
ми
тражимо
једнакост
...
.
Ми
хоћемо
да
„
буде
сваком
по
способности
,
сваком
по
заслузи
.
“
Ето
на
пример
,
ви
сте
сви
радници
,
сви
ви
на
дуге
летње
дане
преврћете
црну
земљу
,
вас
пече
по
вас
дан
звезда
;
ви
се
купате
у
зноју
труда
и
муке
ваше
,
па
шта
од
свега
тога
буде
...
.
Дође
вам
власт
,
па
се
на
вас
осече
:
дај
порез
,
дај
прирез
,
дај
за
војску
,
дај
за
инвалиде
,
дај
за
школу
,
дај
за
болницу
,
дај
за
одужење
државнога
дуга
-
и
шта
ти
они
још
неће
измислити
и
довити
се
,
да
вам
и
црно
иза
нокта
узму
...
.
Па
им
и
то
није
доста
,
већ
ударају
некаки
регал
на
вино
,
на
пиво
,
на
дуван
,
на
радње
...
.
Сутра
ће
опет
доћи
да
ударе
намет
и
на
вола
,
и
па
краву
и
на
теле
,
и
на
овна
и
на
све
живо
и
мртво
...
.
Ето
сад
већ
ударају
на
говеда
некакве
жигове
,
под
изговором
,
да
су
тако
уговорили
са
Швабом
,
а
оно
бош
работа
...
.
Стало
је
Шваби
,
хоће
ли
наша
стока
имати
белегу
.
Он
би
још
волео
да
је
нема
.
Теже
је
познати
без
жига
,
кад
његови
лопови
од
вас
покраду
и
у
Срем
пресалдуме
...
.
—
Тако
је
,
бога
ми
,
повикаше
неки
.
Овај
човек
као
да
из
наше
душе
говори
...
—
У
осталом
,
настави
мој
друг
даље
,
и
да
је
тако
,
каквог
права
има
Шваба
да
тражи
,
да
ми
нашу
стоку
пржимо
усијаним
гвожђем
.
И
ако
то
још
буде
истина
,
онда
је
још
горе
...
.
То
од
нас
ни
Турци
тражили
нису
.
—
Нека
их
нека
,
неће
ли
бог
дати
,
да
и
нама
дођу
—
бржи
ће
бити
одовуд
но
отуд
.
Ако
ми
само
когод
помене
,
да
ми
стоку
мучи
,
овде
сам
најтањи
,
ако
га
коцем
не
испратим
...
.
рећи
ће
један
,
што
је
стајао
до
Миће
Белобрка
.
—
Тако
ће
им
вала
и
бити
...
.
повикаше
још
неки
из
гомиле
.
—
Ама
,
бога
ти
господине
,
ти
си
тамо
по
ближе
,
кажи
нам
вере
ти
,
ко
то
зло
измисли
и
народу
натовари
на
леђа
?
...
упита
један
старчић
.
—
Зар
још
питаш
,
а
ко
би
други
до
напредњачки
министри
.
—
Ама
зар
они
исти
што
су
и
Бонтуа
измислили
.
—
Ти
баш
исти
,
одговори
мој
друг
,
а
очи
му
засветлише
од
неког
узбуђења
,
кога
ни
ја
нисам
могао
разумети
.
—
Они
исти
,
што
су
сад
намислили
да
покупе
од
народа
оружје
и
да
га
Чивутима
даду
,
додаде
Феђо
.
То
су
они
исти
,
што
у
договору
са
Швабама
граде
нашу
железницу
трулим
материјалом
...
.
Ето
синоћ
сам
слушао
од
људи
,
који
су
у
Београду
били
,
да
је
до
сад
пало
седам
ћуприја
;
да
се
тунели
из
темеља
љуљају
и
само
што
се
стропоштали
нису
...
.
А
како
народ
онуда
пролази
на
своје
њиве
и
ливаде
,
може
га
и
та
несрећа
снаћи
,
те
да
једнога
дана
чујемо
,
како
је
толико
и
толико
народа
страдало
...
.
Мој
се
сапутник
на
ове
Феђине
речи
мало
намршти
.
Он
се
саже
и
нешто
шану
Белобрку
на
ухо
—
а
овај
на
то
повика
:
—
Браћо
,
ја
вас
молим
,
ми
нисмо
овде
дошли
да
говоримо
беседе
г
.
Среји
.
Ми
смо
се
искупили
,
да
чујемо
поруку
од
нашег
главног
одбора
из
Београда
.
—
Чујмо
га
!
...
Чујмо
га
;
повикаше
сви
у
глас
.
Јоле
погледа
ђаволасто
у
ме
;
његово
лево
око
опет
заигра
,
а
и
десни
брк
учини
своје
.
Он
зачевиљи
колико
игда
може
:
—
Чујмо
га
,
чујмо
!
...
Овај
тако
рећи
једногласни
узвик
—
чујмо
га
,
чујмо
га
!
охрабри
нашега
говорника
.
На
његовом
се
мршавом
лицу
измала
веселост
његове
душе
.
Душа
је
та
пливала
у
некој
далеко
опаженој
нади
:
—
ми
ћемо
победити
!
...
С
тога
он
спусти
свој
глас
за
читав
један
тон
,
а
поче
да
говори
као
онај
беседник
,
који
је
сигуран
,
да
ће
уграбити
венац
победе
.
—
Што
онај
брат
тамо
рече
,
да
би
прво
порезу
требало
смањити
на
дукат
и
цванцик
,
ја
се
с
њим
потпуно
слажем
.
Шта
више
,
кад
би
то
питање
од
мене
зависило
,
ја
би
је
смањио
на
најнижу
меру
.
А
у
смањивању
порезе
—
код
мене
нема
граница
.
Скресати
буџет
—
то
је
скресати
силу
и
власт
.
Ми
хоћемо
власницима
да
поткусимо
мало
скуте
.
Кад
им
узмемо
паре
,
онда
смо
им
узели
и
власт
и
силу
и
господство
.
Главно
тежиште
нашега
програма
лежи
у
овој
идеји
...
.
Наши
нас
противници
могу
упитати
:
а
држава
?
—
Ми
би
им
одговорили
:
Путујте
ви
!
Не
бринте
се
за
државу
!
Ви
нас
на
рачун
државе
лепо
пљачкате
...
.
Шта
је
то
управо
држава
?
Држава
је
то
—
неки
веле
—
што
и
народ
.
Кад
је
народу
добро
,
кад
он
нема
терета
—
ако
је
могуће
баш
никаквих
—
онда
је
и
држави
добро
.
Народ
није
за
то
,
да
вечно
ради
,
да
је
држави
добро
,
већ
да
је
њему
самом
добро
;
држава
није
за
то
,
да
народ
ради
како
би
држави
било
добро
,
већ
како
би
народу
било
још
боље
.
Наши
су
власници
ово
обратно
узели
...
.
С
тога
је
народна
радикална
партија
и
ставила
у
свој
програм
смањење
порезе
.
Оволико
сам
сматрао
за
нужно
да
одговорим
ономе
брату
.
—
Тако
,
тако
,
бог
вас
живео
,
повикаше
као
из
једног
грла
она
четворица
што
су
мало
пре
играли
„
фарбуле
“
—
сигурно
да
мало
скрате
време
,
иначе
,
бар
по
њиховом
уверавању
за
вечером
—
они
нигда
не
играју
какве
добити
ради
.
—
Али
што
се
слободе
тиче
,
настави
мој
намерни
сапутник
даље
,
е
,
ту
се
већ
не
могу
сложити
с
мојим
предговорником
.
Он
вели
,
да
смо
и
одвише
слободни
,
и
да
су
за
овакве
говоре
негда
полетале
главе
.
Ово
последње
тврдим
и
сам
.
И
радикалска
партија
ради
баш
на
томе
,
да
се
то
доба
више
никад
не
поврати
.
Нас
наши
противници
коре
,
да
су
они
дали
ове
слободе
.
А
ми
велимо
,
да
их
они
никад
не
би
дали
—
да
нису
морали
.
Наше
је
баш
начело
то
,
да
се
и
не
дају
слободе
по
нечијој
вољи
,
но
по
морању
.
Даље
—
слобода
никад
не
може
бити
много
.
Њих
је
увек
мало
.
Њих
ће
увек
бити
мало
,
кад
их
из
туђих
руку
чекамо
...
.
Је
ли
тако
браћо
?
...
—
Тако
,
тако
!
...
прихвати
онај
што
је
мало
пре
забо
нож
у
механски
сто
.
—
Ама
,
неће
бити
баш
тако
,
повикаће
Вуле
угоститељ
,
и
мрко
погледа
по
својим
гостима
.
Кад
би
сви
били
као
ви
тамо
у
Београду
,
онда
—
да
вам
човек
и
верује
...
.
Али
народна
слобода
и
слобода
,
коју
овај
овде
дели
,
мени
се
чини
,
да
неће
бити
све
једно
...
.
Зар
да
нам
даје
слободу
онај
онде
,
што
забада
нож
у
астал
,
и
дерња
се
као
да
је
у
Кљештевици
:
Механџија
,
вина
вамо
дај
!
...
Ко
такву
слободу
хоће
,
нека
је
задржи
за
се
и
за
своје
укућане
.
Нама
радикалцима
—
не
треба
така
слобода
!
...
У
мога
се
друга
чело
намршти
.
Он
оштро
погледа
у
механџију
.
Он
се
није
такој
беседи
од
Јолова
побратима
надао
.
Њему
је
казато
,
да
је
газда
Вуле
„
ак
"
радикалац
;
а
кад
сад
—
он
хоће
да
му
са
две
„
три
ћивтинске
речи
“
смрви
—
цео
говор
...
.
Шта
је
хтео
с
оним
,
што
се
саже
и
нешто
поче
шаптати
с
Мићом
Белобрком
,
не
знам
,
—
теке
он
се
чисто
трже
,
кад
онај
,
што
је
мало
пре
тражио
да
се
пореза
смањи
на
дукат
и
цванцик
,
повика
:
—
Бога
ми
добро
вели
газда
Вуле
.
Ето
и
ова
општинска
самоуправа
,
веле
,
да
је
нека
слобода
,
и
да
је
добро
што
је
дата
;
а
ево
,
људи
,
де
кажите
ви
,
зар
ово
није
права
несрећа
за
народ
?
Не
зна
се
ни
ко
пије
ни
ко
плаћа
.
Таман
се
једни
огласе
за
кметове
и
одборнике
,
а
ето
ти
једне
гомиле
,
те
их
збаци
и
избере
друге
...
.
И
то
је
већ
дотле
дотерало
,
да
су
се
поштени
људи
повукли
и
не
излазе
ни
у
село
,
ни
у
механе
ни
у
суднице
...
.
Ко
хоће
да
не
нагази
на
какви
белај
,
тај
се
мора
клонити
и
општинског
суда
и
одбора
.
Сад
је
дошао
ред
да
кметују
они
,
због
којих
се
и
постављају
судови
и
власти
...
.
Ако
се
овоме
злу
на
пут
не
стане
,
ја
вам
велим
,
добра
бити
неће
.
Ето
,
ја
сам
за
то
и
узео
радикалну
карту
,
јер
ми
сви
кажу
,
да
ће
они
тамо
,
што
на
„
томе
раде
"
,
курталисати
народ
од
овога
зла
...
.
Кад
је
већ
дошло
до
тога
,
да
се
сви
договоримо
,
како
да
се
народу
помогне
,
онда
ја
мислим
да
нема
пречег
пута
,
но
да
чим
наши
људи
дођу
на
управу
,
да
одмах
траже
да
се
опет
заведу
батине
...
.
Без
тога
,
вере
ми
,
ни
они
неће
моћи
ништа
учинити
!
...
Док
је
год
овај
говорио
,
мој
је
кочијаш
пиљио
мени
у
очи
.
Оно
његово
ђаволасто
око
кресаше
,
као
да
је
на
„
Федер
“
навијено
,
а
једним
брком
смицаше
и
узмицаше
,
као
свракелица
репом
,
кад
стоји
на
шиљатом
коцу
.
—
Председниче
!
повика
онај
што
је
нож
забадо
у
астал
...
.
Зар
овде
нема
реда
говору
...
.
Какве
батине
тражи
овај
луди
Радак
?
!
.
.
Ако
му
баш
требају
,
може
их
сад
добити
.
Ја
и
моја
дружина
...
.
и
ту
замуца
...
У
кафани
се
све
ућута
.
Ја
ни
сад
још
не
знам
,
како
то
би
.
—
Ову
битангу
избаците
на
поље
,
загрми
бирташев
глас
.
Као
три
џина
,
јурнуше
три
Ужичанина
.
То
беху
момци
механски
:
арџија
,
пекар
и
онај
што
дере
јањце
.
Док
удариш
длан
о
длан
,
онај
што
не
да
да
се
батине
врате
,
већ
је
био
на
улици
!
...
Мићо
Белобрк
заусти
да
и
он
нешто
рекне
;
али
га
газда
Вуле
пресече
очима
...
.
Јоле
кочијаш
још
једнако
гледаше
у
ме
.
Његово
око
није
партисало
кресати
:
а
брк
му
је
играо
ко
на
дроту
.
Ово
непријатно
„
међуметије
“
—
истерало
је
из
такта
и
нашег
говорника
.
Његов
ораторски
глас
већ
није
био
онако
сигуран
као
у
први
мах
.
Он
није
био
више
ни
онако
красноречив
.
Његове
очи
нису
више
шетале
по
„
радикалскоме
скупу
.
“
Све
што
је
говорио
,
као
да
беше
управљено
на
Јолова
побратима
.
Његова
се
беседа
заврши
овим
речима
:
—
Браћо
,
најбоље
ће
бити
,
да
бирате
старе
.
Они
су
опробани
борци
за
народну
ствар
...
.
Ово
вам
је
порука
од
главног
народног
радикалног
одбора
из
Београда
...
.
Усвајате
ли
тај
предлог
?
!
.
.
—
Усвајамо
,
повикаше
сви
у
глас
.
—
Усвајамо
,
повика
и
Јоле
кочијаш
—
и
одма
за
тим
додаде
:
али
само
под
једним
условом
...
.
—
Каквим
?
упитаће
јетко
мој
сапутник
,
а
чело
му
се
натушти
,
е
би
рекао
,
сад
ће
киша
из
њега
ударити
.
—
Да
се
на
скупштини
поради
и
на
томе
,
да
се
његово
високопреосвештенство
митрополит
Михаило
поврати
на
своју
свету
столицу
,
одговори
несретни
кочијаш
,
и
окопишти
очима
у
ђакона
Млађу
,
који
је
дотле
седео
као
црна
египетска
мумија
.
На
ову
Јолову
изјаву
—
сва
кафана
прсну
у
смех
.
То
је
мало
одобровољило
и
мога
сапутника
.
ИВ
Давно
су
се
и
давно
разишли
гости
газда
Вулови
.
Мој
је
друг
отишао
с
Мићом
Белобрком
.
С
њима
изиђоше
и
она
двојица
,
што
су
се
онако
мушки
на
„
фарбули
“
ударали
.
Јола
не
видех
куд
штуче
.
Мора
да
је
отишао
да
обиђе
Чиноша
и
Ђулаша
...
.
Веса
келнер
беше
већ
почео
да
успрема
столице
по
кафани
,
кад
ми
газда
Вуле
с
врата
полако
рече
:
—
Господине
,
извол’те
,
да
вам
покажем
—
собу
.
Има
добар
сахат
како
се
претурам
по
кревету
—
час
на
леву
,
час
на
десну
страну
,
и
никако
ока
да
склопим
.
Читави
ројеви
мисли
пролеташе
ми
кроз
главу
.
Једна
мисао
дође
а
друга
оде
—
онако
исто
као
густи
котурови
дима
,
кад
их
туробан
дуванџија
један
по
један
одбија
,
гледајући
,
како
се
у
вис
дижу
и
ишчезавају
.
Овога
вечера
ноћ
је
била
тиха
и
нема
.
На
пољу
ни
мачка
да
маукне
,
ни
псето
да
залаје
,
ни
пето
да
запева
...
.
По
овој
тајанственој
тмини
,
што
је
глухо
поноћно
доба
пред
мојим
очима
разастираше
,
малала
је
моја
узнемирена
уобразиља
слику
за
сликом
,
што
су
их
доносиле
и
проносиле
мисли
моје
,
док
се
најпосле
није
отворила
непрегледна
чаробна
галерија
,
налик
на
чудесну
панораму
,
у
којој
видимо
читаве
нове
светове
.
Ово
посматрање
беше
за
ме
непојамно
блаженство
...
.
Галерија
је
та
најпосле
оживела
.
Ја
сам
гледао
бесне
јаничаре
,
како
на
коњским
копитама
разносе
питому
Шумадију
;
гледао
сам
сломљену
рају
,
како
се
крије
по
врлетима
и
гудурама
:
гледао
сам
читава
јата
крвожедних
потурица
,
како
се
као
гладна
пашчад
залећу
у
села
и
збегове
,
како
на
миздраке
набадају
нејаку
дечицу
,
како
газе
и
секу
остареле
старце
,
а
нејач
у
ропство
одводе
;
слушао
сам
лелек
и
запевку
несретне
мајке
за
својом
јединицом
,
што
је
алачући
уграбише
пустошни
гавази
турски
—
да
њоме
заките
пашине
хареме
...
.
Пред
мојим
се
очима
отвараше
унутрашњи
раскоши
везирских
ложница
,
застртих
индостанским
ћилимима
,
а
посутим
мирисом
руже
ђулистанске
...
.
Чињаше
ми
се
,
као
да
својим
очима
гледам
оно
лепо
српско
цвеће
,
што
га
је
у
питомој
српској
градини
потргала
погана
похотљивост
азијске
најезде
,
те
га
у
ове
мрачне
одаје
бацила
,
да
ту
свене
и
угине
...
.
Гледао
сам
силно
српско
робље
,
како
се
,
оковано
у
ланце
и
везано
коњима
за
репове
—
шиба
турском
камџијом
и
гони
...
.
Гледао
сам
турске
бедемове
окићене
јуначким
главама
српских
паћеника
,
те
се
њиховим
главама
хране
врани
и
гаврани
;
гледао
сам
оне
аветињске
слике
—
гледао
сам
како
Турци
натичу
на
коље
живе
српске
јунаке
...
.
А
иза
свију
тих
гроза
и
ужаса
беше
пукла
поноћна
тмина
без
неба
и
без
небесних
светила
...
.
Кроз
ту
таму
,
неком
небесном
моћи
назреше
очи
моје
српску
костурницу
—
назреше
страховиту
„
небојшу
кулу
“
...
.
Моји
су
погледи
продрли
кроз
дебеле
и
влажне
зидине
овога
чудовишта
,
што
је
прождирало
цвет
српских
синова
;
чудовишта
чиј
је
желудац
—
легло
гуја
и
акрепа
...
.
Ја
погледах
на
дно
у
тамницу
.
У
њој
беше
вода
до
колена
;
а
у
тој
води
крш
од
људских
костију
,
те
из
њега
гује
палацаху
по
тмуши
,
што
у
овој
бездни
вечно
царствоваше
...
.
На
томе
гребену
од
костију
лежаше
блед
витез
!
...
Измучен
глађу
и
мемлом
од
камена
,
не
беше
ни
мртав
ни
жив
,
ни
у
сну
ни
на
јави
...
.
Њему
се
учини
—
не
,
мени
се
учини
,
као
да
се
источно
платно
ове
људске
гробнице
отвори
,
те
се
на
њему
појави
вилински
стас
некакве
небеске
прилике
.
То
беше
вила
пророчица
.
Њено
лице
засија
као
на
гори
јарко
сунце
.
Она
ману
својом
белом
руком
,
а
прозбори
сребрним
и
благим
гласом
:
—
Устани
јуначе
,
устани
мучениче
,
погледај
тамо
преко
оног
крвавог
разбојишта
,
у
оне
цветне
ливаде
,
у
она
питома
поља
,
у
оне
беле
вароши
и
китњаста
села
...
.
Оно
је
нова
Србија
,
оно
је
васкрсла
краљевина
Немањина
!
...
Погледај
и
—
утеши
се
!
...
Оно
је
награда
твоме
мучеништву
...
.
Познајеш
ли
онога
витеза
,
што
се
на
њ
осмешкује
,
што
га
као
свога
милог
госта
,
као
свога
сина
,
поздравља
најсилнији
цар
његова
века
...
.
Познајеш
ли
га
?
...
—
Не
познајем
га
,
јекну
као
с
онога
света
један
мртвачки
глас
...
.
—
Оно
је
први
краљ
после
несретнога
Косова
...
.
Оно
је
васкрсла
круна
Немањина
...
.
Оно
је
главом
—
унук
твој
!
...
Овај
пророчански
глас
прође
кроз
душу
и
кости
измученога
витеза
.
Сломљена
снага
од
тога
гласа
доби
чудесну
моћ
,
и
јунак
полети
ономе
небеском
створу
...
.
Он
је
скочио
...
.
И
ја
под
кулом
смотрих
скрханог
јунака
...
.
То
беше
одбегли
турски
роб
!
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
У
том
пукоше
врата
на
мојој
соби
.
Ја
скочих
.
Преда
мном
стајаху
три
демонске
прилике
!
...
Слаба
светлост
жишка
,
што
је
тињао
пред
иконом
светога
Јована
,
осветљаваше
лица
ових
поноћних
хијена
.
Први
,
кога
уочих
,
беше
онај
исти
,
што
је
синоћ
забадо
нож
у
астал
Јолова
побратима
.
Она
друга
двојица
беху
:
Тома
Брица
и
Мићо
Белобрк
.
Сва
тројица
држаху
у
по
једној
руци
револвере
,
а
у
другој
голе
ножеве
...
.
—
Да
писнуо
ниси
,
промумла
радикалски
старешина
...
.
Казуј
—
јеси
ли
напредњак
или
—
ниси
?
—
Ни
сад
не
знам
,
како
сам
у
онај
пар
скочио
с
кревета
.
Кад
сам
дошао
к
себи
,
ја
сам
већ
стајао
пред
овим
пустим
синовима
.
Три
револвера
беху
ми
упрта
у
прси
,
а
три
ножа
под
саму
гушу
.
—
Ако
само
писнеш
,
онда
те
нема
више
,
прошапта
опет
радикалски
старешина
...
.
Јеси
ли
напредњак
—
казуј
?
!
.
.
—
Јесам
,
одговорих
му
,
—
напредњак
сам
...
.
шта
хоћете
од
мене
?
—
—
Ко
те
је
послао
,
да
нас
шпијунираш
?
—
казуј
!
или
се
праштај
с
овим
светом
!
—
—
Нико
.
—
Ти
лажеш
;
а
шта
ћеш
на
нашој
скупштини
?
...
—
Ја
сам
овде
одсео
да
ноћим
...
.
—
А
откуд
баш
овде
—
код
толиких
других
механа
,
и
то
баш
онда
кад
ми
имамо
скупштину
?
Упита
Брица
,
а
очи
му
сташе
севати
неком
сатанском
ватром
.
—
Питајте
мога
кочијаша
!
Он
је
ваш
човек
...
.
—
А
откуд
ти
знаш
,
да
је
он
наш
човек
?
прихвати
Мићо
Белобрк
.
—
Па
зар
и
он
није
викао
вечерас
:
„
Живели
радикали
;
доле
с
напредњацима
!
“
...
—
А
,
видиш
,
како
је
он
упамтио
и
шта
је
ко
казао
и
шта
је
ко
викао
...
.
То
ми
и
хоћемо
...
.
Камо
ти
кеса
?
!
.
.
—
Дакле
ви
се
бавите
и
тим
занатом
?
!
...
упита
их
тоном
пуним
гнушања
...
.
Сад
међер
видим
о
чему
се
врзе
цела
ствар
...
.
—
Ни
речи
више
...
.
Кесу
вамо
дај
!
...
У
нашим
очима
напредњаци
и
нису
људи
.
Они
су
зверови
.
Њих
ваља
таманити
где
се
год
стигну
и
нађу
,
повика
Томо
Брица
...
.
Паре
вамо
дај
!
—
на
нека
ти
помогну
напредњачки
министри
и
њихови
сејмени
!
...
—
Зар
могу
бити
гори
сејмени
од
вас
...
.
Ви
сте
још
нешто
више
.
Ви
сте
разбојници
...
.
Па
лепо
.
Ено
вам
оно
пара
што
имам
тамо
под
јастуком
...
.
—
Хе
,
под
јастуком
;
шта
нам
наказива
то
...
.
а
оно
у
торби
?
!
—
подругљиво
развуче
Белобрк
.
Ја
претрнух
.
Заиста
сам
имао
и
у
торби
нешто
пара
;
но
то
не
беху
моје
паре
.
То
беше
аманет
.
г
.
М
...
.
С
...
.
предао
ми
га
је
баш
при
поласку
,
да
га
предам
удови
покојног
М
.
као
издржање
за
прошла
три
месеца
.
Како
су
ови
лупежи
сазнали
и
за
ове
новце
—
то
ми
је
била
загонетка
.
„
Да
их
није
откуд
кочијаш
опазио
,
помислим
у
себи
“
.
Ова
ми
помисао
прође
кроз
кости
као
усијана
летка
.
„
Не
може
бити
“
,
помислим
опет
.
Јоле
ту
није
помешан
...
.
А
ако
јесте
—
онда
збогом
свете
!
...
—
Јест
,
ја
имам
у
торби
36
дуката
;
ама
то
нису
моје
паре
.
То
је
аманет
који
ми
ваља
предати
једној
удовици
са
четворо
дечице
.
То
је
њено
издржање
.
Радикалци
ваљда
неће
отимати
насушни
хлебац
од
једне
сироте
жене
и
њене
деце
.
Белобрк
се
сатански
насмеја
.
—
Ми
ћемо
да
казнимо
једнога
напредњака
,
који
се
усудио
да
нас
ушпијунира
у
нашој
рођеној
кафани
;
а
он
нека
се
рачуна
са
удовицом
и
њеном
децом
...
.
На
посао
Брицо
!
...
То
рече
,
па
ми
у
само
грло
наслони
врх
од
свога
ножа
,
а
на
груди
револвер
!
Онај
други
учини
то
исто
.
Они
као
из
једног
грла
прошапташе
:
—
Ако
само
писнеш
—
свршио
си
.
Брица
пусти
свој
револвер
,
који
је
висио
о
некаквој
узици
,
па
оде
претурати
по
мојим
стварима
...
.
Није
му
требало
ни
два
минута
,
па
да
повиче
:
—
Готов
сам
!
...
И
Брица
је
заиста
био
готов
.
Да
сам
ја
собом
тражио
где
ми
је
шта
било
,
не
би
брже
свршио
посао
.
Придигао
ми
је
кесу
у
којој
је
било
12
дук
.
у
дукатима
,
једна
меџидија
,
два
мала
златника
,
и
нешто
динара
;
расекао
ми
је
торбу
и
нашао
онај
аманет
—
баш
као
да
га
је
тамо
сам
оставио
;
узео
ми
је
са
стола
златан
сахат
и
ланац
у
вредности
од
28
дуката
.
—
Кесу
је
истресо
и
оставио
празну
на
кревету
,
а
завој
од
аманета
с
раздераним
печатима
бацио
је
под
астал
,
и
то
је
,
као
што
рекох
,
извршио
,
док
би
човек
ударио
длан
о
длан
.
Не
може
бити
да
му
је
ово
првина
.
На
његову
реч
—
готов
сам
—
лупи
ме
један
од
оне
двојице
по
глави
тако
грозно
,
да
ми
се
смрче
пред
очима
...
Мени
се
учини
као
да
се
патос
,
на
ком
сам
стајао
,
измаче
испод
мојих
ногу
.
Шта
је
са
мном
даље
било
—
не
знам
.
Кад
сам
дошао
к
себи
,
кад
сам
очи
отворио
,
преда
мном
беше
једна
женска
прилика
.
Њено
бледо
лице
,
њене
велике
плаве
очи
,
њене
дуге
трепавице
—
што
беху
бациле
свој
одсенак
по
оном
чаробном
лицу
,
—
њен
благ
,
топао
,
нежан
,
са
збуњеним
стидом
помешан
осмејак
,
што
се
тужно
залепрша
на
уснама
овога
женскога
створа
,
—
беше
слика
анђела
хранитеља
...
.
—
Како
вам
је
,
упита
ме
гласом
,
који
је
дрхтао
као
свео
листак
мирисног
љиљана
!
...
Мени
се
још
чињаше
као
да
и
соба
,
и
кревет
на
коме
сам
,
и
онај
анђеоски
створ
,
и
ја
и
све
што
ми
је
пред
очима
било
,
идемо
у
неку
бездану
провалију
.
—
Што
ме
овако
јако
глава
боле
,
прошапћем
јој
,
и
—
после
осетим
како
ми
се
опет
очи
на
силу
склапају
...
.
Ја
заспим
...
.
Мени
је
морало
бити
лакше
кад
сам
онако
слатко
заспао
.
Колико
сам
спавао
не
знам
,
али
ми
се
чини
да
је
то
био
читав
један
век
.
То
управ
и
не
беше
спавање
већ
некаква
буновна
јава
што
међи
између
сна
и
буднине
...
.
Сан
—
то
је
психичка
проблема
коју
наука
о
души
још
разрешила
није
,
и
коју
,
ваљда
,
неће
нигда
ни
разрешити
.
Сан
је
у
неку
руку
—
мађионик
.
Он
нам
износи
појаве
без
узрока
и
узроке
без
појава
.
Он
нас
одводи
у
далеке
незнане
светове
;
он
отвара
хладне
гробове
давно
преминулих
наших
познаника
,
сродника
и
пријатеља
—
те
се
с
њима
разговарамо
и
забављамо
—
без
чуђења
,
без
питања
:
како
то
све
бива
.
Тако
је
и
са
мном
било
.
Учинило
ми
се
да
још
не
бејах
ни
очи
свео
,
а
ја
се
нађох
на
сред
једне
непроходне
пустаре
,
на
којој
се
не
могаше
видети
ни
једно
једито
дрво
,
ни
једна
једина
шибљика
,
ни
једна
једина
травчица
.
Пустара
ова
изгледаше
као
какво
опаљено
поље
покривено
врелим
црнкастим
пухором
.
Некаква
загушљива
јара
давила
ме
је
—
да
сам
једва
дисао
.
Ни
преда
мном
ни
за
мном
не
чујаше
се
ни
најмањи
гласак
каква
год
жива
створа
.
Па
и
опет
као
да
ми
неко
на
ухо
шану
:
„
Ово
је
мапа
новога
царства
...
.
купи
је
!
...
Она
је
јевтина
.
Може
се
добити
за
по
динара
!
!
...
“
Ја
се
окретох
и
познам
Јола
кочијаша
.
За
њим
се
беше
отегао
читав
караван
кириџијских
коња
.
Сваки
је
био
натоварен
грдним
сноповима
прућа
.
Чиноша
и
Ђулаша
нисам
међу
коњима
познао
...
.
Бог
би
га
свети
знао
,
ко
ми
рече
,
да
су
ово
кулучари
што
су
секли
у
Темнићу
пруће
за
предстојеће
)
изборе
.
-
-
-
-
После
сам
се
од
некуд
нашао
у
некаквој
радионици
где
се
стружу
и
дотерују
људске
главе
.
Ту
затечем
и
мог
покојног
друга
Л
...
.
Овога
сам
човека
волео
као
свога
рођеног
брата
.
Он
је
умр’о
од
сухе
болести
.
На
три
дана
пре
но
што
ће
издахнути
,
морао
сам
му
дати
тврду
реч
,
да
ћу
с
њим
провести
зиму
у
јужној
Италији
...
.
Тако
је
то
:
„
Ум
за
морем
,
а
смрт
за
вратом
!
...
“
Кад
га
понеше
на
гробље
—
ја
се
сетих
нашег
путовања
и
онда
ми
грунуше
сузе
на
очи
,
и
станем
јецати
као
мало
дете
...
.
Хај
—
што
ти
је
живот
овај
?
!
—
пуста
и
луда
обмана
!
!
“
За
њ
ми
сад
рекоше
да
ради
други
занат
.
И
пред
њим
беше
једна
људска
глава
...
.
Но
не
—
то
беше
глава
једне
лепотице
.
Лице
јој
беше
крвљу
попрскано
.
Чини
ми
се
да
и
сад
гледам
оне
велике
плаве
очи
,
што
су
их
засениле
дуге
свилене
трепавице
;
гледам
оне
златно-плавкасте
витице
што
се
,
покретане
тихим
ветрићем
што
од
некуд
пиркаше
,
играху
по
њеном
самртно
бледом
челу
;
гледам
ону
густу
,
ону
дугу
косу
што
се
беше
као
златно
паперје
просула
у
некакав
необичан
неред
;
гледам
оне
још
благе
,
али
самртним
страхом
прожмане
црте
на
њеном
крвавом
лицу
;
па
онда
онај
тужан
осмејак
што
се
беше
следио
око
њених
мртвачких
усана
...
Мој
друг
као
суманут
стајаше
над
овом
лепом
главом
,
која
као
да
га
оним
још
живим
очима
мољаше
да
јој
више
не
грди
њено
лепо
девојачко
лице
...
.
Али
као
да
он
беше
неумолим
.
Он
је
држао
у
десној
руци
сврдо
а
у
левој
тестеру
...
.
Око
њега
је
облетао
наш
стари
Зељов
,
кога
су
оне
исте
ноћи
,
кад
је
и
мој
друг
у
тешким
мукама
преминуо
,
убили
некакви
зли
људи
,
—
облетао
је
и
радосно
махао
репом
—
баш
као
да
му
се
вечерња
омама
спремала
.
Мене
мравци
подиђоше
кад
видех
како
мој
друг
наслони
сврдо
на
лице
оне
анђеоске
главе
...
.
Он
га
стаде
скретати
.
И
—
колико
је
год
пута
њим
окренуо
,
толико
су
се
пута
и
отвориле
и
затвориле
оне
лепе
плаве
очи
,
а
толико
је
исто
пута
и
мене
жигнуло
до
у
сам
мозак
мој
...
.
У
тај
се
мах
пред
нама
обрете
Јоле
кочијаш
.
Он
ме
тужно
погледа
...
.
—
Видиш
,
рече
ми
,
твој
друг
прошива
историју
„
новога
царства
“
...
.
И
одиста
,
оно
ко
и
не
беше
девојачка
глава
,
већ
некаква
грдна
књижурина
,
попрскана
људском
крвљу
,
коју
је
наш
Зељов
попашно
лизао
својим
храпавим
језиком
!
...
И
ја
сам
то
све
као
на
јави
гледао
,
и
ни
чему
се
нисам
чудно
.
Чинило
ми
се
као
да
је
то
тако
морало
да
буде
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
И
после
свега
овога
моји
ме
родитељи
—
бог
да
им
душу
опрости
—
одведоше
у
школу
.
Мучно
ми
се
беше
поново
подврћи
строгој
школској
дисциплини
;
али
,
није
се
имало
куд
—
морао
сам
.
Тако
је
хтео
мој
несретни
друг
Л
...
.
Моји
школски
другови
беху
преко
сваке
мере
пакосни
.
Како
би
који
с
које
стране
долетао
сваки
би
ме
зврчио
по
глави
,
и
мене
је
увек
жигнуло
до
у
сам
мозак
...
.
Од
свега
што
сам
у
тој
школи
учио
,
не
може
ми
се
из
памћења
изгладити
једина
историја
Срба
.
Из
овога
предмета
имађасмо
само
један
час
у
читавој
години
—
и
то
лицем
на
св
.
Саву
.
Овај
је
светац
по
заповести
ондашње
владе
у
календару
вођен
црним
словима
.
То
је
као
било
1983
године
.
Од
куд
дами
за
читав
век
доцније
та
година
на
сан
изађе
—
не
знам
.
Па
опет
ми
се
чинило
да
и
ја
припадам
ономе
нараштају
.
Децо
,
повика
учитељ
тужним
лицем
,
пазите
добро
данас
имамо
историју
Срба
...
.
Онда
за
читаву
је
годину
узети
не
смемо
!
Видите
шта
смо
дочекали
!
...
И
учитељ
и
ми
сви
плакали
смо
од
туге
и
жалости
за
изгубљеном
величином
Српства
.
Жалили
смо
што
се
народ
српски
није
могао
опаметити
и
научити
за
дуги
низ
година
свога
робовања
,
за
дуги
низ
година
—
за
пет
пуних
векова
...
.
Учитељ
нам
је
причао
лепим
језиком
српским
о
васкрснућу
српске
краљевине
,
па
онда
о
некаквој
пустој
суманутости
,
што
је
у
народ
унеше
њени
синови
,
па
после
о
великом
крвопролићу
—
за
што
?
—
повика
наш
учитељ
...
„
Да
би
основали
„
магловито
царство
!
...
“
:
И
заиста
,
рече
учитељ
,
од
проливене
крви
дигла
се
густа
маглуштина
,
те
је
покрила
горостасна
брда
и
планине
,
дивне
луке
и
равнине
,
питома
села
и
китњасте
вароши
...
И
док
су
је
горски
ветри
разагнали
—
дотле
већ
беше
у
тој
крви
усахнула
и
наша
краљевина
!
...
.
„
И
сад
,
'
"
рече
нам
учитељ
,
„
нашом
земљом
туђинац
хода
—
гори
и
страшнији
од
негдашњих
Турака
!
...
.
„
Турци
су
нам
“
,
вељаше
он
,
„
гњечили
тело
;
а
ови
нам
пију
крв
а
душу
убијају
...
.
Ко
ли
ће
сад
пробудити
успавани
дух
народа
нашег
?
!
...
.
Марка
више
нема
;
јер
се
и
он
у
оној
крви
утопио
!
...
“
Сад
учитељ
поче
јецати
—
од
тешкога
бола
и
туге
.
И
ми
смо
јецали
.
Бесмо
се
окупали
у
сузама
—
док
ће
нам
неко
рећи
:
„
Чувајте
се
,
да
вам
душмани
сузе
не
опазе
...
.
Одма
би
вас
отерали
“
—
све
ми
се
чини
да
каза
„
у
—
Сибир
!
...
“
Ја
се
окретох
и
познам
Јола
кочијаша
...
.
„
Учитељу
“
,
повика
он
—
„
трчите
на
Јордан
—
те
се
умите
и
окупајте
!
“
И
ми
сви
полетимо
—
као
лептирови
.
А
кад
тамо
—
то
као
да
не
беше
Јордан
,
већ
некаква
сива
и
маховином
обрасла
клисура
,
ограђена
великим
каменитим
литицама
.
Испод
једне
од
ових
стрмих
и
окоситих
стена
,
што
су
у
дивље
шибље
обрасле
,
јурила
је
вода
мутна
и
крвава
...
.
Учитељ
нам
напомену
,
да
је
та
вода
лековита
.
Ко
је
се
напије
,
рече
,
умреће
;
а
ко
се
њом
умије
—
оздравиће
.
Ја
загњурим
главу
,
и
гле
,
о
чуда
!
—
ја
се
пробудим
.
Био
сам
сав
у
голој
води
.
Поред
моје
постеље
још
сеђаше
као
анђео
хранитељ
онај
лепи
женски
створ
...
.
Низ
њено
се
лице
беху
скотрљале
две
крупне
сузе
.
Она
ме
је
гледала
својим
великим
плавим
очима
,
што
их
дивно
засењаваху
дуге
свилене
трепавице
;
а
златно
плавкасте
витице
играху
се
по
њеном
великом
као
снег
белом
челу
—
док
јој
низ
леђа
беше
немарно
пуштена
дуга
и
густа
коса
,
те
се
као
златно
паперје
просула
у
некакав
необичан
неред
...
.
По
њеном
се
лицу
беше
извајало
слабо
али
неким
унутрашњим
страхом
прожмано
бледило
;
а
око
румених
њених
усана
као
да
и
сад
гледам
онај
тужан
осмејак
,
што
ме
је
,
рекао
бих
,
упитати
хтео
:
—
Како
ти
је
!
...
И
ја
на
ово
немо
питање
одговорих
:
—
Сад
ме
више
онако
не
боле
глава
!
...
В
Још
сам
два
пуна
дана
морао
чувати
собу
.
То
је
било
по
препоруци
лекарској
,
и
—
наваљивању
Јолова
побратима
.
Он
ми
рече
:
—
Ви
се
,
господине
,
не
можете
кренути
пре
,
док
се
мој
побратим
не
врати
.
Он
одвезе
вашег
друга
у
К
...
.
Кад
хтеде
поћи
,
улазио
је
два
три
пута
у
вашу
собу
.
И
—
неколико
ми
је
пута
рекао
да
вас
замолим
,
да
не
узимате
другог
кочијаша
,
док
се
он
не
врати
.
Он
вам
има
нешто
важно
да
каже
.
Он
оде
брижан
—
врло
брижан
.
Господине
—
то
је
добар
човек
;
не
гледајте
на
његова
враголовања
—
он
то
чини
од
велика
јада
...
.
И
мојој
ће
Мари
—
—
—
бити
драго
...
.
Она
вас
је
гледала
као
брата
рођеног
...
.
Много
сам
је
размазио
!
...
.
Али
шта
ћу
—
она
ми
је
мезимче
...
.
Седморо
сам
деце
до
сад
—
сахранио
!
...
Њу
сва
ова
чаршија
воле
...
.
Мој
је
побратим
већ
ни
из
уста
не
испушта
—
као
да
ју
је
родио
...
.
Причекајте
га
господине
,
додаде
Вуле
угоститељ
тоном
неке
неразговетне
забринутости
!
...
.
Ја
сам
га
послушао
.
Ја
сам
се
прилично
опоравио
.
Излазио
сам
неколико
пута
и
у
чаршију
.
Њена
ме
је
Физиономија
плашила
.
Сваки
је
на
ме
гледао
као
крава
на
мртво
теле
.
Бог
би
их
свети
знао
шта
су
о
мени
мислили
.
Не
само
газде
но
и
калфе
су
из
дућана
извиривале
—
да
виде
,
ваљда
,
куд
ћу
...
.
Па
чак
и
жене
нису
биле
беспослене
.
Ја
сам
и
њихову
пажњу
узнемирио
.
Ја
сам
и
до
сад
путовао
и
пролазио
кроз
места
где
ме
нису
познавали
,
али
овога
општег
згледања
још
нигде
опазио
нисам
.
Чини
ми
се
да
је
овај
свет
почео
да
дивља
.
Кад
се
једном
вратим
из
чаршије
и
уђем
у
„
гостионицу
без
сведока
“
—
разносач
тек
беше
донео
пошту
.
У
кафану
нагрну
свет
.
Гледао
сам
како
се
грабе
око
новина
.
Књижар
Феђо
беше
међу
првим
који
дочепа
једну
„
Самоуправу
"
...
.
„
Нека
Феђо
чита
!
“
повикаше
сви
у
глас
.
И
Феђа
им
је
на
глас
читао
и
при
сваком
ставу
стао
и
толковао
.
Овога
јутра
газда
Вуле
беше
отишао
на
пушнице
.
С
тога
ваљда
оба
момка
—
и
келнер
и
арџија
беху
дошли
да
слушају
шта
у
„
Самоуправи
"
пише
.
И
за
њих
су
ми
причали
да
су
имали
радикалске
карте
;
па
и
опет
им
она
није
сметала
да
по
кога
Клепетушара
избаце
на
калдрму
,
а
по
кад
што
да
и
сами
коме
одзвоне
...
.
Овај
је
број
„
Самоуправе
"
,
у
осталом
био
и
занимљив
.
Изнесен
је
читав
рачун
—
колико
је
„
народних
пријатеља
сана
џаба
поапшено
,
”
а
колико
је
њих
опет
на
новчану
казну
осуђено
.
„
Напредњачка
полиција
“
,
читаше
Феђа
,
колико
га
грло
доноси
,
—
„
чуда
чини
!
“
—
Е
то
је
Гарашанинова
пречишћена
полиција
,
упашће
му
у
реч
Јолова
побратима
арџија
...
.
И
овај
јадни
народ
још
трпи
!
—
прихватиће
келнер
газда
Вулов
...
.
—
Е
,
вала
,
неће
дуго
,
примети
ће
један
,
за
кога
ми
доцније
рекоше
,
да
је
берберски
калфа
код
Томе
Брице
...
.
Кад
народ
проговори
,
онда
ће
и
онај
горе
чути
...
.
Народни
суд
—
то
је
најстрашнији
суд
...
.
Сећате
ли
се
шта
је
реко
онај
Дервиш
Шаху
Персиском
:
„
Народ
те
је
обасуо
благом
;
он
те
је
окитио
бисером
и
драгим
каменом
...
.
Он
те
је
узвисио
нада
све
,
а
ти
си
њега
заборавио
...
.
Онај
који
даје
—
он
може
и
да
узме
;
онај
који
узвишује
,
онај
може
и
да
обаљује
...
.
“
—
Умукни
ти
брицо
,
да
слушамо
шта
они
горе
веле
!
...
.
Читај
Феђо
!
повикаше
они
што
се
беху
око
Феђе
начечили
...
.
Феђа
је
нешто
срачунавао
.
—
Знате
ли
колико
је
народних
пријатеља
до
сад
поапшено
и
онако
осуђено
,
повика
он
,
а
на
лицу
му
се
просу
некаква
обешењачка
радост
.
—
Колико
?
упиташе
сви
као
из
једног
грла
.
—
Пет
хиљада
,
осам
стотина
и
двадесет
и
девет
.
Још
нека
уапсе
сто
седамдесет
и
једног
,
па
ће
намирити
шест
хиљада
,
проговори
један
младић
који
тога
часа
уђе
у
кафану
.
—
А
г
.
учитељу
,
оди
,
оди
,
да
видиш
бруку
!
Ови
напредњаци
скочили
сви
листом
па
хоће
да
стрпају
сав
народ
у
апс
што
неће
да
ради
онако
,
како
би
по
њихове
мекане
министарске
столице
најлепше
било
,
прихвати
арџија
газда
Вулов
...
.
И
учитељ
је
носно
један
број
„
Самоуправе
“
.
—
А
знате
ли
,
упитаће
,
г
.
уча
,
која
ли
је
ово
напредњачка
тица
што
леће
по
нашим
крајевима
?
...
.
Слушајте
само
!
...
.
„
Од
два
три
дана
овде
се
луња
позната
напредњачка
пришипетља
Р
...
.
Сигурно
је
донео
златне
зоби
сад
пред
изборе
да
на
зоби
своје
аминаше
...
ама
—
неће
им
упалити
!
Народна
ће
их
свест
спржити
као
и
сваки
други
коров
.
И
арџија
и
келнер
Јолова
побратима
и
нехотично
погледаше
у
ме
.
Да
ли
се
ова
депеша
„
Самоуправина
“
мене
тицала
—
то
су
ова
два
радикалска
политичара
боље
знала
но
ја
...
.
У
том
се
врата
опет
отворише
.
Сад
уђе
ђакон
Млађа
,
с
једним
проседим
господином
и
једним
младићем
.
За
првог
сам
чуо
да
је
поштар
,
а
за
другог
—
да
је
практиканат
у
среској
канцеларији
.
—
Јесте
ли
читали
„
Независност
?
“
,
упитаће
Млађа
ђакон
тоном
пуним
некога
блаженства
,
и
стаде
разавијати
један
број
„
Независности
“
.
—
Што
нам
ти
довлачиш
ту
либералску
крпурину
?
!
осече
се
на
њ
Феђо
књижар
,
и
поче
даље
да
нешто
срачунава
...
.
Боље
би
било
да
је
пошљеш
са
„
Гласом
Православља
“
твоме
митрополиту
у
Рушчук
,
него
што
је
нама
намећеш
као
сочиво
на
Божић
...
.
—
А
шта
си
се
ти
опет
ту
набаучио
,
као
да
си
већ
једнон
руком
за
месец
дохватио
,
а
другом
се
машаш
да
и
сунце
утулиш
,
намргоди
се
ђакон
Млађа
...
.
Шта
ти
је
учинило
„
његово
високопреосвештенство
"
,
те
се
увек
на
њ
’
блатом
бацаш
!
...
Зар
му
је
мало
што
је
против
свију
светих
канона
свргнут
са
свога
достојанства
;
што
је
до
самог
срца
уцвељен
,
гледајући
нашу
свету
цркву
оскврнављену
и
понижену
,
—
него
се
и
они
на
њ
’
камењем
бацају
,
за
које
можда
највише
и
страда
...
.
Овај
народ
не
може
бити
без
свога
законитога
архипастира
;
а
ти
Феђо
иди
с
твојим
безбожним
начелима
онамо
,
од
куд
си
их
и
донео
...
.
Овој
земљи
Бог
нигда
добра
дати
неће
—
док
овака
неслога
и
несрећа
међу
једномишљеницима
влада
,
додаде
ђакон
Млађа
нешто
блажијим
тоном
.
—
Немој
се
љутити
оче
ђаконе
,
може
ти
то
и
шкодити
,
стаде
га
злобно
заједати
калфа
Томе
Брице
.
—
Ти
кушуј
,
багане
једно
!
Шта
се
ти
надимаш
ко
уш
!
?
...
.
Ове
ми
скипије
из
„
прека
„
душу
изедоше
.
Дођу
као
и
сваке
гладнице
из
белог
света
,
па
се
најпре
стану
савијати
и
подвлачити
,
реко
би
,
да
су
им
речи
мед
,
а
душа
сама
смиреност
;
а
кад
се
мало
подкрвавиче
,
а
они
хоће
да
ти
на
теме
скоче
и
да
ту
своје
буњиште
начине
!
...
„
Његово
високопреосвештенство
“
имаће
за
ову
земљу
мало
више
заслуге
,
но
да
се
такав
измет
на
њ
'
и
његов
образ
калом
баца
!
...
—
То
је
истина
,
додаде
калфа
Брицин
.
Његово
високопреосвештенство
заиста
и
има
заслуга
...
.
Његова
нам
је
богословија
дала
више
чланова
но
икоја
друга
школа
,
па
после
што
нам
је
дала
оца
ђакона
Млађу
—
с
њим
се
радикализам
поносити
може
.
На
његов
челичан
карактер
може
се
сва
наша
партија
ослонити
...
.
Ето
—
он
растура
„
Глас
православља
“
,
па
онда
„
Брку
“
,
па
сад
нам
доноси
„
Независност
“
и
пресеца
Феђу
што
овај
тричави
чланак
у
„
Самоуправи
“
чита
—
само
да
би
радикалци
овдашњи
чули
,
шта
либерали
о
изборима
гуде
!
...
.
Па
,
де
,
де
—
опрости
оче
ђаконе
!
кажи
нам
шта
у
томе
братскоме
листу
пише
?
...
.
Ми
смо
већ
и
онако
уверени
да
он
нас
ради
и
виче
на
напредњаке
...
.
—
Посмевајте
се
ви
колико
вам
је
драго
;
али
—
ја
што
знам
,
знам
.
Ево
,
овај
чланак
у
„
Независности
"
више
вреди
но
сва
досадања
ларма
ваша
,
а
нарочито
сад
—
пред
изборе
.
Ви
сви
вичете
на
либерале
и
—
то
ће
вам
и
остати
.
Они
на
вас
не
вичу
.
Они
само
раде
—
мудро
и
одмерено
.
Ето
на
прилику
,
шта
ће
само
ово
да
вреди
што
су
позвали
све
чиновнике
,
да
при
садањим
изборима
не
помажу
једну
владу
,
којој
су
дани
избројани
.
А
кад
чиновник
чује
,
да
се
једна
влада
љуља
,
—
хе
,
онда
знајте
,
он
неће
за
њу
ни
прстом
мрднути
...
.
Ако
јој
где
не
подвали
—
помоћи
јој
неће
.
Тако
ће
и
сад
бити
...
.
Ја
још
држим
да
је
све
у
рукама
власти
...
Феђо
се
грохотом
насмеја
и
опет
оде
неког
врага
срачунавати
.
Добро
вели
ђакон
Млађа
.
У
рукама
је
власти
још
све
,
пробеседиће
г
.
поштар
.
Ако
њу
она
гвоздена
рука
има
,
онда
је
—
наздравље
напредњацима
;
а
бога
ми
,
како
ја
вамо
нешто
знам
—
нек
се
и
радикали
мало
узму
у
памет
...
.
Онај
не
зна
за
шалу
...
.
„
Кога
треба
митити
не
треба
га
срдити
“
,
вели
наш
народ
.
Радикали
су
се
сувише
разобадали
...
Добили
су
ово
мало
маине
—
па
мисле
—
никад
олуја
доћи
неће
.
,
.
.
Дође
она
богме
после
најжешће
омарине
—
па
лепо
чупа
грмове
из
корена
и
читаве
куће
обара
...
.
—
Охо
,
—
повикаће
г
.
учитељ
...
.
Шта
нам
ово
наказива
г
.
поштар
!
Види
се
за
чијим
је
јаслама
био
овај
либералско
-
полицијски
ат
,
кога
је
напредњачка
обест
дотерала
у
нашу
мезулану
...
.
Богме
он
нам
прети
!
!
.
.
Говори
о
страховитој
олујини
—
што
ће
,
вели
,
грмове
и
куће
из
темеља
да
обара
...
.
Добро
он
каже
!
И
ми
се
олујини
надамо
.
Само
је
мучно
погодити
,
хоће
ли
она
доћи
с
градом
или
онако
само
с
ветром
и
јаком
кишом
...
.
Ама
ма
како
дошла
—
она
у
првом
реду
неће
донети
мира
напредњацима
,
а
још
мање
њиховим
присталицама
и
свима
осталим
,
што
се
господом
зову
и
што
као
паразити
пију
народну
крв
а
у
његову
се
зноју
купају
.
Јест
г
.
поштаре
—
биће
и
олује
и
града
и
—
пљуска
;
ама
ће
се
све
то
изручити
на
ваше
главе
!
...
.
Жито
је
зрело
.
Оно
чека
само
на
косу
и
срп
.
Ко
није
за
живот
—
нека
га
—
нек
умре
!
...
—
Е
,
г
.
учитељу
,
шта
ви
оно
мене
рекосте
да
сам
ја
ат
на
јаслама
либералским
?
!
...
.
Зар
ја
,
г
.
учитељу
;
зар
ја
—
што
ову
земљу
служим
—
ово
је
двадесет
осма
година
!
?
...
Како
сам
указни
—
има
више
од
15
година
!
...
.
Ви
сте
браћо
чули
,
да
ме
је
г
.
учитељ
назвао
атом
,
а
ат
значи
коњ
...
.
Сем
тога
,
реко
ми
је
овде
на
јавном
месту
да
сам
био
за
полицијским
јаслама
...
.
Ево
,
г
.
учитељу
,
ја
вам
овде
пред
овим
људима
кажем
,
да
ћу
да
вас
тужим
за
увреду
,
коју
сте
ми
као
чиновнику
нанели
!
...
.
На
ову
поштареву
претњу
прште
сав
онај
свет
у
смех
.
Поштар
је
зверао
онако
блесасто
по
кавани
...
.
—
Зар
не
знаш
беначе
један
,
да
је
ово
кафана
„
без
сведока
“
.
У
њој
—
ко
шта
повуче
—
то
му
је
,
рећи
ће
арџија
Јолова
побратима
,
и
стаде
мене
мерити
од
пете
до
главе
—
баш
као
да
је
хтео
рећи
:
„
Ето
,
упитај
овога
господина
—
шта
се
њему
догодило
,
па
—
„
изео
вук
магарца
!
“
...
.
У
тај
мах
прозвркаше
једне
кочије
испред
кафанских
прозора
.
Мене
се
учини
,
да
смотрих
Јолова
Чиноша
и
Ђулаша
.
У
исти
пар
и
арџија
газда
Вулов
излети
у
авлију
—
као
опарен
.
И
ја
пођем
за
њим
.
Кад
изађох
—
арџија
већ
испрезаше
коње
.
Јоле
је
своју
реч
одржао
.
Ја
бејах
управ
пошао
да
замолим
Јола
,
да
,
ако
му
је
икако
могуће
,
и
не
испреже
коње
,
већ
да
их
онако
мало
одмори
,
па
да
одма
оставимо
ово
подивљало
место
.
Кад
приђох
ближе
колима
,
окренем
се
да
видим
где
је
кочијаш
,
ал
’
њега
код
кола
не
беше
.
—
А
где
је
Јоле
упитам
арџију
.
—
Ево
ме
,
господине
,
одговори
он
сам
.
Ја
се
окретох
и
смотрим
га
пред
једним
прозором
.
У
тај
исти
мах
осетим
како
ме
мравци
прођоше
кроз
сво
тело
.
На
прозору
је
стојало
оно
анђеоско
девојче
,
с
великим
плавим
очима
;
с
дугом
златном
косом
.
По
њеном
се
лицу
још
виђаху
трагови
од
неке
неразговетне
престрављености
.
Наше
се
очи
сусретоше
.
Ја
не
знам
шта
ми
би
.
Њене
погледе
не
могох
издржати
.
Остао
сам
на
месту
као
скамењен
.
—
Проклета
пашчад
!
...
.
Она
ће
најпосле
наше
и
своје
главе
појести
,
проговори
један
глас
.
Ја
се
окретох
.
То
беше
газда
Вуле
.
По
његовим
цртама
на
лицу
могло
се
читати
да
му
по
грудима
бесни
некаква
неодољива
срџба
.
У
том
се
нађе
и
Јоле
преда
мном
.
Он
се
горко
осмехну
:
—
Добро
сте
учинили
,
господине
,
што
сте
ме
причекали
.
Ја
сам
се
са
своје
стране
журио
колико
сам
год
могао
.
Чинош
и
Ђулаш
повукоше
данас
и
јуче
што
нигда
нису
.
Ни
„
ајзебан
“
не
би
брже
одлетио
у
К
...
.
и
вратио
се
.
Бојао
сам
се
да
не
одете
...
.
—
Овде
ћемо
вечерати
,
упаде
му
у
реч
газда
Вуле
.
Имам
и
сам
с
вама
неколико
речи
да
проговорим
,
окрете
се
мени
.
Нека
се
коњи
добро
одморе
,
а
сутра
—-
пре
зоре
се
можете
кренути
...
.
Имаћемо
још
три
госта
.
И
ако
сам
једва
чекао
да
се
из
ове
несретне
варошице
час
пре
очистим
,
опет
ми
лану
срцу
,
кад
чух
,
да
ћу
и
ово
вече
провести
у
злогласној
„
гостионици
без
сведока
"
.
И
овог
вечера
у
кафани
Јолова
побратима
морао
је
бити
некакав
скуп
.
Ја
,
истина
,
нисам
хтео
отићи
да
видим
шта
је
,
и
ако
ме
је
копкало
да
одем
,
јер
ми
неки
унутрашњи
глас
наговештаваше
:
не
,
не
иди
тамо
,
не
шали
се
!
Зар
не
видиш
да
је
у
овај
свет
ушао
некакав
зао
дух
па
нити
зна
шта
хоће
,
ни
шта
му
треба
,
ни
за
киме
је
пошао
,
ни
за
ким
би
му
ићи
требало
...
.
С
часа
на
час
чула
би
се
граја
у
кафани
.
Али
нисам
могао
ни
речи
разумети
,
шта
се
и
о
чем
се
говорило
.
И
газда
Вуле
се
беше
нешто
узодао
.
Он
је
често
у
кафану
одлазио
и
враћао
се
.
На
лицу
сам
му
опазио
зловољност
.
Једном
га
смотрих
,
где
журно
оде
у
кафану
,
а
још
се
журније
врати
и
упути
се
право
коњушници
.
Тамо
се
дуго
забави
.
Кад
изађе
—
с
њим
је
био
и
Јоле
кочијаш
.
За
њим
су
ишли
арџија
и
онај
што
дере
јањце
.
Газда
Вуле
је
нешто
махао
руком
а
на
лицу
му
се
јављаше
дивља
срџба
.
Јоле
га
је
с
пажњом
слушао
...
.
Било
ми
је
згодно
да
их
с
мога
прозора
посматрам
.
И
Јоле
ми
је
изгледао
сетан
и
невесео
.
Од
како
се
вратио
с
пута
,
још
му
нисам
могао
смотрити
онај
ђаволасти
осмех
.
Око
његово
није
више
кресало
,
нити
му
је
брк
мрдао
.
Чињаше
се
,
да
ова
два
побратима
пече
некаква
тешка
унутрашња
мука
.
Кад
поред
мога
прозора
прођоше
,
учини
ми
се
да
сам
чуо
да
Јоле
рече
:
„
Дај
боже
да
се
ово
на
добро
окрене
“
.
Они
одоше
у
кафану
.
Тамо
се
чујаше
још
једнако
некаква
граја
.
Признајем
да
сам
и
опет
почео
да
стрепим
.
Као
електрична
струја
прође
ми
кроз
главу
све
оно
,
што
сам
за
ова
два
три
дана
у
овој
кући
,
у
овој
варошици
,
својим
очима
видео
,
што
сам
пропатио
—
ни
крив
,
ни
коме
дужан
...
.
„
Дај
боже
,
да
се
ово
на
добро
окрене
!
...
“
помислио
сам
и
сам
.
Овога
пута
нисмо
вечерали
у
кафани
,
већ
у
„
великој
соби
.
“
Али
ова
је
соба
имала
још
два
имена
.
Газда
Вуле
би
,
на
прилику
,
рекао
:
„
Нај
ово
остави
у
„
велику
собу
"
;
Газдарица
Јела
:
„
Донеси
ми
то
и
то
из
...
„
Марине
собе
;
“
а
момци
:
„
Тај
се
морао
газда
Вулу
додворити
,
кад
га
је
зовнуо
на
кафу
и
ракију
у
„
моловану
собу
"
.
Ову
велику
,
ову
Марину
,
ову
моловану
собу
треба
мало
изближе
разгледати
,
ако
ни
због
чега
другог
,
а
оно
с
тога
,
што
ћемо
се
овде
упознати
с
три
госта
Јолова
побратима
,
и
што
ова
прича
не
би
била
потпуна
,
кад
се
не
би
поменуло
оно
што
се
у
овој
соби
овога
вечера
догађало
.
Могло
је
бити
сат
ноћи
,
кад
ме
из
моје
собе
позваше
на
вечеру
.
Ја
се
упутих
кафани
,
где
смо
обично
вечерали
.
—
—
„
Не
тамо
,
господине
“
,
рече
ми
момак
,
—
„
вечерас
ћете
вечерати
у
молованој
соби
,
“
и
пружи
руку
на
прозоре
,
где
сам
данас
видео
г-цу
Мару
да
се
с
Јолом
разговара
.
Кад
се
преда
мном
врата
отворише
,
чисто
ми
очи
засенуше
од
јаке
светлости
.
На
сред
таванице
,
која
је
одиста
вештачком
руком
извајана
,
висио
је
,
као
из
каквог
бокора
цвећа
,
позлаћен
полелеј
,
са
дванаест
запаљених
свећа
.
Ја
мало
застадох
.
Зауставио
ме
је
укусни
намештај
ове
собе
.
У
њој
не
беше
ни
канабета
,
ни
фотеља
,
ни
столица
љуљашица
,
ни
креденаца
,
ни
драперија
,
ни
„
еташеа
“
,
па
је
опет
треперила
необичном
лепотом
и
складом
—
те
би
човек
рекао
:
да
се
свака
тварка
у
овој
соби
једна
на
другу
мило
осмејкује
.
Одма
се
видело
,
да
их
је
ту
сродила
чиста
девојачка
душа
...
.
Сто
беше
постављен
.
Горње
чело
његово
беше
окренуто
зиду
,
на
коме
су
стајале
у
златан
оквир
уоквирене
слике
Краља
и
Краљице
,
а
испод
ових
велика
фотографија
Краљевића
,
уоквирена
у
зракасти
венац
од
самог
зимског
несавелка
.
С
десна
,
у
углу
,
горело
је
сребрно
кандило
пред
иконом
светога
Јована
.
На
овој
страни
беху
намештена
два
кревета
,
застрта
златно-жутим
чаршавима
