баште.
Један
по
један
део
вароши
је
нестајао
.
Најзад
се
видели
само
још
бели
торњеви
Богородичине
Цркве
и
црна
јабланова
алеја
у
парку
,
и
изгледали
су
страшни
.
Као
откинути
од
земље
.
Шум
јабланова
се
чуо
кроз
подлу
неку
тишину
.
А
око
торњева
су
ужурбано
летеле
тице
.
Бегале
из
сиве
магле
у
жутило
злог
неког
облака
,
и
стрмоглављивале
се
оданде
,
у
клупчадма
,
опет
натраг
.
Трговци
су
позатварали
радње
раније
,
чиновници
се
разбегли
из
канцеларија
пре
времена
,
деца
се
склонила
са
улица
.
Утвара
болести
и
гњева
божјег
је
пролазила
по
вароши
,
а
немоћ
људска
је
покорно
чекала
ударац
.
Нешто
хуји
.
Звиждуци
супротних
ветрова
почињу
да
се
секу
,
и
први
судар
сила
се
свршава
потмулом
мумлавом
,
која
се
чује
најпре
високо
над
главом
,
па
затим
дубоко
испод
ногу
.
Нешто
тешко
се
ваља
.
Долази
,
а
нико
га
не
види
.
Долази
да
згњечи
,
да
угуши
,
да
запали
.
Ко
зна
.
Нешто
се
пролама
.
Стиже
.
Шум
,
бук
и
писка
олуја
,
пуног
обесне
снаге
и
пустошења
...
Силна
ветрина
дохвата
маглу
,
смотава
је
у
клубе
,
и
хита
у
вис
као
лопту
крпа
.
У
исти
мах
руши
и
лупа
.
И
у
једном
правцу
котрља
све
предмете
и
њихове
крњатке
.
Прашину
диже
са
земље
као
чаршав
,
и
застире
облаке
.
Пребија
младе
воћке
,
изваљује
дрвета
,
обара
фењере
и
клупе
.
Камичцима
калдрме
разбија
окна
на
спратовима
,
а
ораницом
земљом
засипа
таване
.
Олуј
је
дошао
сув
и
хладан
,
без
капљице
кише
.
И
није
дуже
трајао
од
пола
сата
.
Али
је
за
то
време
исисао
из
земље
и
из
ствари
сву
топлу
душу
,
и
пресекао
лето
тако
одједаред
као
што
нож
пресеца
жилу
.
Као
да
је
цела
земља
на
пречац
увенула
и
збабала
се
.
Нестало
живих
боја
,
нестало
летњег
даха
.
Настала
је
часом
страшна
тишина
неживота
.
Али
мало
после
,
као
да
се
из
те
тишине
почело
ослобађати
све
оно
што
је
малочас
прогутала
,
јавило
се
кретање
и
проговарање
неких
нових
душа
у
ваздуху
.
Спустила
се
ледено
хладна
киша
.
Црна
нека
вода
,
која
је
у
пенушавој
својој
бујици
носила
рашчерупану
сву
летњу
помпу
,
и
давила
сву
летњу
жар
.
У
мокром
галопу
је
стигла
јесен
.
Та
сурова
непогода
је
имала
задатак
да
на
крилима
ветра
обиђе
читав
један
крај
,
да
што
брже
изврши
последњу
бербу
венаца
и
круна
.
Још
исте
вечери
је
стигла
и
у
резиденцију
старог
епископа
.
У
малом
салону
владичином
је
било
сасвим
тихо
.
Два
калуђера
су
ћутала
.
Шиштала
је
само
вода
у
самовару
.
И
то
на
прекид
,
са
ретким
кипутцима
,
као
да
хоће
да
причека
зиму
пре
него
што
проври
.
Самовар
је
био
намештен
,
као
и
пре
,
на
засебном
мермерном
столићу
,
и
чекао
,
као
и
пре
,
да
монах
Иринеј
спреми
и
разлије
чај
.
Владика
је
седео
у
старачкој
,
јако
дубокој
наслоњачи
,
заваљен
,
потонуо
,
увијен
до
струка
вуненим
пледом
.
А
монах
Иринеј
,
нагнут
над
столом
,
писао
је
писмо
.
Уједно
је
пазио
и
на
самовар
,
а
при
сваком
окрету
главе
би
умиљато
погледао
и
свога
поочима
.
Осећао
је
да
је
старцу
угодно
и
добро
.
Да
у
њему
тиња
фина
она
срећица
смирених
старих
људи
који
се
могу
разњежити
за
сваку
маленкост
.
Да
,
старом
епископу
је
годило
те
вечери
све
.
И
јесен
,
и
завеса
ноћи
,
и
студ
и
тишина
.
—
Иринеје
!
Монах
Иринеј
је
скочио
са
столице
,
притрчао
владици
,
и
послушно
сагнут
чекао
шта
ће
му
рећи
.
—
Ништа
,
синко
.
Иди
,
пиши
—
смеши
се
старац
,
ослушкујући
задовољно
како
у
дугом
реду
његових
самачких
соба
одјекује
интиман
разговор
.
И
затвара
очи
над
Бог
зна
каквом
визијом
породичне
среће
.
Монах
Иринеј
се
враћа
за
сто
.
А
старцу
се
чини
да
би
могао
седети
,
тако
,
у
тој
столици
,
гледајући
како
рука
Иринејева
лети
по
хартији
,
до
краја
живота
свога
.
И
онда
,
попити
чашу
топлог
чаја
и
умрети
.
Мало
после
опет
,
већ
по
трећи
пут
:
—
Иринеје
!
Ђакон
је
сада
већ
разумео
да
се
то
стари
владика
,
као
дете
,
игра
своје
најмилије
игре
:
да
кобајаги
није
епископ
,
и
да
кобајаги
не
живи
у
двору
.
И
није
се
одазивао
,
и
није
устајао
са
столице
.
Само
је
,
крадом
,
и
сасвим
тихо
,
уздахнуо
.
То
исто
је
,
мало
после
,
урадио
и
епископ
.
Пробудио
се
.
Осетио
је
старост
.
Препознао
је
намештај
око
себе
.
И
видео
је
Иринеја
који
му
је
задавао
бриге
.
—
Јеси
ли
готов
с
писањем
,
Иринеје
?
—
Нисам
.
—
Нећеш
,
наравно
,
скоро
ни
бити
.
Јели
?
—
Ђакон
се
задовољно
смешио
.
—
Онда
те
молим
да
прекинеш
,
и
да
приредиш
чај
.
Зима
ми
је
.
Монах
Иринеј
је
скочио
као
веверица
,
примакао
сточић
за
сервирање
чаја
,
отварао
брзо
разне
фијоке
и
орманчиће
,
и
спремио
послужење
лепо
и
глатко
као
добра
домаћица
у
својој
кући
.
Владици
је
по
мало
дрхтала
седа
брада
,
а
звецнуо
је
неколико
пута
и
кашиком
о
шољу
.
После
се
угрејао
и
смирио
.
—
Хоћеш
ли
се
љутити
ако
те
замолим
да
ми
Анино
писмо
још
једаред
прочиташ
?
Ђакона
је
,
напротив
,
свега
облила
безазлена
радост
и
благодарност
.
Опрезно
је
вадио
из
портфеја
тврду
белу
хартију
,
и
пријала
му
је
она
шуштавина
при
развијању
.
Таман
је
хтео
започети
читање
,
кад
га
владика
задржа
.
—
Ето
ти
човечји
живот
.
Два
калуђера
,
у
кући
која
је
дом
усамљености
и
одрицања
,
једним
зидом
растављени
од
капеле
и
олтара
,
читају
љубавно
писмо
жене
...
Да
ли
обојица
грешимо
против
завета
?
—
Владика
је
слегао
раменима
.
—
Мени
је
савест
мирна
.
То
писмо
је
тако
безазлено
и
чисто
,
да
је
боље
од
молитве
.
И
ја
бих
га
и
у
цркви
спокојне
душе
прочитавао
...
А
према
теби
,
сада
,
кад
љубав
већ
носиш
у
срцу
,
како
да
се
понашам
!
Зар
да
ти
пожелим
да
те
Ана
Недићева
није
заволела
!
Та
ко
би
могао
бити
довољно
суров
и
страшан
,
те
пожелити
да
твоја
младост
,
Иринеје
,
прође
без
љубави
!
Ко
би
могао
на
љубав
Ане
Недићеве
бацити
анатему
!
Ко
би
,
после
Ане
Недићеве
,
још
смео
тврдити
да
је
љубав
сваке
жене
без
разлике
ружа
у
којој
се
укотурана
змија
крије
!
...
—
О
Боже
мој
!
Могу
ли
,
па
и
смем
ли
што
против
љубави
рећи
,
кад
сваки
човек
само
за
љубав
и
живи
!
Природа
човечја
је
такова
да
негде
,
у
скривеном
куту
,
оплакујемо
сваки
онај
дан
који
је
без
љубави
и
миловања
прошао
...
Воли
је
,
воли
је
,
Иринеје
,
колико
си
игда
у
стању
да
волиш
узвишено
и
лепо
!
-
...
Она
ваша
црква
је
први
истинити
дом
божји
који
сам
у
дугом
свом
животу
видео
.
А
она
је
то
с
тога
,
што
се
вас
двоје
тако
жарко
,
тако
небески
лепо
волете
,
и
кроз
љубав
Богу
и
песми
служите
.
Вас
двоје
сте
два
струка
цвета
.
Будите
и
останите
као
цветови
,
као
биљке
.
Идите
за
сунцем
и
за
законом
који
је
у
срцима
вашим
,
и
бићете
чедни
и
невини
!
...
—
Али
,
да
ли
све
то
што
сам
казао
...
Ах
!
...
Иринеје
,
тако
ти
једнога
Бога
,
признај
ми
,
да
ли
сте
срећни
,
да
ли
сте
несрећни
?
...
Не
,
не
!
—
склапао
је
старац
руке
као
да
се
нечега
неизбежно
страшнога
плаши
.
—
Не
говори
ништа
,
не
говори
!
Монах
Иринеј
је
међутим
осећао
да
нема
разлога
да
ћути
.
Ускиптила
је
у
њему
та
срећа
у
коју
владика
сумња
,
и
он
је
,
узбуђен
,
узео
старчеву
руку
,
и
клео
се
над
њом
,
свечано
и
радосно
,
да
је
срећан
и
пресрећан
у
чистој
љубави
својој
.
—
Срећан
сам
!
Срећан
сам
бескрајно
,
јер
с
љубављу
мојом
добро
у
мени
расте
!
Ја
служим
Богу
,
цркви
и
вернима
истинском
службом
слуге
који
љуби
своје
господаре
,
који
место
беле
погаче
белу
своју
душу
дроби
пред
њима
!
Ја
ћу
баш
кроз
љубав
према
тој
девојци
доћи
до
савршеног
монаштва
!
Ја
видим
да
је
плод
моје
љубави
лепота
и
жива
црква
!
...
Ја
волим
најлепшом
љубављу
на
свету
!
Благослови
,
Оче
,
заљубљеног
калуђера
,
прими
к
себи
срећно
Твоје
дете
!
...
Ана
,
моја
Ана
,
јагње
моје
бело
!
—
заплакао
је
монах
Иринеј
у
крилу
владичином
,
срећан
у
својим
сузама
.
Кроз
дуги
ред
епископових
соба
одјекивало
је
јецање
.
Владика
је
држао
главу
свога
љубимца
,
и
шаптао
нешто
у
себи
.
—
У
тешким
часовима
смо
,
драги
Иринеје
,
сви
без
разлике
само
нејаки
људи
.
Шта
да
ти
кажем
?
Дражи
си
ми
од
рађеног
детета
,
па
сам
на
твојој
страни
,
не
знајући
да
ли
добро
чиним
.
Бог
нека
те
штити
.
А
затим
,
да
би
мало
развеселио
и
ђакона
и
себе
,
владика
је
упро
прстом
у
фини
сат
од
севрског
порцелана
на
полици
камина
.
Сат
је
био
украшен
фигуром
дечка
који
преко
тарабе
не
може
да
дохвати
ружу
.
А
донео
је
тај
сат
монах
Иринеј
,
једном
приликом
,
владици
на
поклон
.
Међутим
,
свега
два
дана
касније
је
баш
он
сам
одбио
дечку
обе
испружене
руке
.
Наравно
да
је
са
тим
рукама
отишла
и
сва
лепота
предмета
,
али
владика
је
наредио
да
сат
има
остати
на
почасном
своме
месту
.
Монах
Иринеј
се
дабогме
насмејао
.
И
такав
,
сузан
и
насмејан
у
исти
мах
,
изгледао
је
као
какав
лепи
намучени
анђео
.
—
Прочитај
ми
сада
Анино
писмо
.
А
ако
си
много
узнемирен
,
додај
ми
наочаре
да
га
сам
прочитам
.
Ђакон
је
читао
:
„
Још
није
недеља
.
Али
ја
већ
сада
знам
каква
ће
бити
служба
божја
тога
дана
.
Као
зелена
маховина
по
сивом
камену
попасти
ће
живи
трагови
бића
вашег
по
нашој
самоћи
.
И
ми
ћемо
,
као
номади
,
са
малим
шатрицама
својих
срдаца
селити
се
за
тим
траговима
свежине
,
лепоте
и
незаборава
.
Живи
трагови
,
разумите
ме
добро
!
Не
сећање
!
Ја
се
успомена
бојим
,
и
нећу
да
их
имам
.
Зато
сам
ваљда
и
провела
цео
свој
живот
као
дете
,
јер
деца
су
без
успомена
.
Први
мој
доживљај
је
моја
чаробна
и
света
љубав
,
до
које
сам
се
попела
по
кристалним
степеницама
музике
и
обожавања
Господњег
.
И
тај
доживљај
мора
трајати
жив
до
гроба
мога
.
А
у
чему
су
ти
живи
трагови
бића
вашег
?
У
свирци
,
у
смислу
лепога
,
у
журби
и
приближавању
повратка
вашег
који
нам
већ
иде
.
Сиромах
стари
владика
!
Онога
тренутка
кад
сте
стигли
,
ви
сте
се
почели
враћати
.
Ви
нисте
више
тамо
.
Ви
сте
на
путу
вашој
цркви
,
мени
и
нама
.
Деца
и
иконе
вас
чекају
,
и
тужни
су
.
Мајка
Богородица
,
у
жеженом
злату
и
драгом
камењу
,
чека
вас
,
и
сирота
је
.
Душа
моја
,
мала
гладна
тичица
,
чека
вас
и
богата
је
.
То
су
,
видите
,
живи
трагови
вољеног
бића
,
које
не
може
отићи
,
чије
срце
живи
и
удара
у
сваком
растанку
.
А
успомена
,
сећање
?
О
,
то
је
бледо
прозиран
један
лептирак
,
уморних
,
смрти
и
мира
жељних
крилаца
,
који
исплови
,
тамо
негде
из
ћутања
и
даљине
прошлости
,
и
који
сваки
пут
све
већу
и
већу
провалију
има
да
пређе
док
до
нас
дође
.
И
онда
,
додир
његов
с
душом
нашом
је
тако
туђ
и
плашљив
,
и
сваки
пут
све
краћи
и
краћи
...
О
,
како
се
ја
бојим
и
грозим
успомена
!
Мртвих
,
покојних
делова
живота
нашег
,
који
долазе
,
као
сабласти
,
из
других
светова
,
долазе
да
нам
кажу
да
је
све
у
човеку
лешина
...
Али
,
ето
,
и
у
мојој
љубави
има
меланхолија
.
Видим
и
ја
хладан
један
месец
,
који
ме
вуче
,
и
у
чијој
мртвачкој
литији
знам
да
има
и
моје
место
.
И
тек
кад
он
зађе
,
онда
су
ми
живот
и
љубав
слатки
,
онда
имам
снаге
за
срећу
и
уживање
.
Или
можда
само
зато
и
има
сласти
,
што
има
меланхолије
,
само
зато
и
има
снаге
,
што
има
смрти
.
.
.
Магдалена
је
наслонила
образ
свој
на
мртво
плеће
Исусово
.
Најлепша
њена
љубав
је
пала
на
Велики
Петак
.
Кажите
ми
,
о
кажите
ми
,
ако
Бога
и
милости
имате
,
кажите
ми
:
зар
ни
у
чистом
човечјем
животу
нема
светиње
којој
смрт
не
прети
?
Зар
нема
пламена
који
се
не
гаси
?
Зар
нема
веровања
у
човека
као
што
има
веровања
у
Бога
и
у
лепоту
уметности
?
Има
,
је
л
'
те
да
има
?
Напишите
да
има
,
исповедите
да
има
,
обећајте
да
ћете
доказати
да
има
,
дођите
да
се
уверим
да
има
!
Дођите
и
уђите
у
одјеке
песме
ваше
,
која
је
вечна
у
цркви
вашој
и
у
мени
“
.
XИX
.
Вода
у
самовару
је
уврила
и
ућутала
.
Нешто
је
попало
по
сјају
Аниног
писма
.
Мала
,
интимна
срећица
двају
монаха
на
пречац
је
умрла
.
Ђакон
је
зарио
главу
у
хартију
,
а
на
слепим
очима
му
се
видела
сенка
бриге
.
А
владика
је
понирао
некуда
далеко
,
у
Анине
слутње
и
у
своја
искуства
.
Али
монах
Иринеј
се
одједаред
исправио
.
У
изразу
и
држању
његовом
огледала
се
опет
само
љубав
,
љубав
која
осећа
у
себи
моћ
да
јаким
учини
срце
љубљене
жене
.
—
Како
ће
се
све
то
свршити
,
Иринеје
?
—
Свршити
?
Да
ли
хоћете
тиме
да
кажете
да
ћемо
једног
дана
умрети
?
Него
?
Да
ће
неко
од
нас
двоје
изневерити
?
—
Ни
то
не
.
Него
хоћу
да
кажем
да
је
љубав
страст
,
која
до
краја
не
може
живети
у
цркви
.
Не
може
,
Иринеје
,
јер
је
љубав
телесна
пожуда
.
Безбожна
,
демонска
једна
сила
.
Сласт
,
коју
човек
испија
у
црном
мраку
ноћи
,
и
,
врло
често
,
пошто
се
одрекао
Спаситеља
свога
.
Зар
ти
све
то
не
осећаш
,
синко
?
...
Како
ћете
вас
двоје
,
два
украса
рода
људског
,
који
сте
љубави
своје
положили
једно
у
друго
као
да
сте
драги
камен
драгим
каменом
опточили
,
како
ћете
вас
двоје
проћи
кроз
то
највеће
искушење
живота
човечјег
!
Како
ћете
проћи
,
а
да
се
ниједно
од
вас
не
унесрећи
,
а
да
ниједно
од
вас
црква
не
изгуби
!
Како
,
како
,
Иринеје
!
—
понављао
је
старац
питање
тако
узбуђено
,
као
да
је
понор
сасвим
близу
.
Монах
Иринеј
је
стојао
гордо
уздигнуте
главе
,
прав
као
копље
.
Кроз
лепе
,
као
буктињама
осветљене
његове
очи
,
које
никада
ништа
нису
криле
,
летеле
су
,
муњевито
брзо
,
слике
душе
његове
.
Једна
поноситија
од
друге
,
једна
светлија
од
друге
.
Груди
му
се
дизале
широко
и
споро
.
Усне
се
развлачиле
у
осмејак
.
—
Калуђер
си
,
Иринеје
!
—
додавао
је
владика
чудним
гласом
,
желећи
казати
одлучну
реч
,
а
поколебан
и
чисто
хипнотисан
охоло
победничким
држањем
ђаконовим
.
—
Калуђер
сам
!
—
грмнуло
је
одједаред
из
ђаконових
груди
као
велико
звоно
,
од
чијег
се
јека
облаци
плаше
.
—
Калуђер
сам
свом
душом
и
љубављу
својом
!
Калуђер
ћу
остати
до
краја
живота
свога
!
Калуђер
сам
зато
јер
сам
хтео
и
морао
то
бити
,
јер
је
калуђерска
душа
у
мени
!
И
Ана
је
калуђер
,
и
то
опет
зато
што
калуђерску
душу
у
себи
носи
.
Што
не
може
друкчије
него
онако
како
чини
,
кад
свему
сјајном
око
себе
претпоставља
ћелију
рада
и
вишег
живота
...
Чега
се
дакле
бојите
?
Тела
наших
?
!
Ђакон
је
пребледео
.
Стегао
је
зубе
оним
страшним
стиском
који
имају
људи
што
све
прегоревају
.
—
Бојите
се
и
верујете
да
ћемо
и
нас
двоје
изгубити
свест
и
понос
,
да
ћемо
се
укаљати
,
пасти
,
у
пијанству
ишчупати
једно
другом
душу
,
преварити
Бога
,
завет
,
цркву
и
једно
друго
!
?
Никада
!
Никада
!
Или
ће
пљуснути
погана
моја
крв
по
калдрми
,
и
црно
семе
њено
ће
разбити
коњи
копитама
!
...
А
ако
она
?
...
Не
,
не
,
не
!
—
викао
је
ђакон
као
поплашен
.
Али
одједаред
се
смирио
.
Нешто
надчовечански
јако
га
је
уздржало
.
Пређашњи
буктави
његов
занос
увукао
се
некуда
дубоко
унутра
,
и
од
жари
и
пламена
у
себи
стојао
је
као
прекаљени
челик
,
тврд
и
вечит
у
најжешћој
ватри
.
—
А
ако
она
размонаши
душу
своју
—
настављао
је
гордо
—
остаћу
ја
сам
да
дозидам
цркву
над
пропашћу
њеном
...
Јер
ћу
је
волети
и
тада
,
јер
цео
свет
волим
,
јер
је
чиста
калуђерска
душа
у
мени
,
јер
живот
мој
лежи
на
поносу
,
а
понос
!
о
,
понос
може
заменити
сваку
срећу
...
Стари
владика
се
трзао
између
разних
осећања
.
Час
је
са
одушевљеном
радошћу
гутао
сјајне
,
горде
речи
свога
љубимца
.
Часом
се
опет
питао
:
да
ли
је
његов
Иринеј
збиља
фанатичар
једног
недостижног
циља
,
несрећник
један
кога
ће
ужасна
страст
за
идеју
кљувати
и
јести
док
га
не
поједе
.
А
најзад
је
почео
очајавати
,
јер
,
све
оно
што
је
у
храбром
,
силном
ђаконовом
гласу
изгледало
лако
и
природно
,
постало
је
одједаред
,
у
тишини
,
сумњиво
,
тешко
и
кобно
.
Страшна
нека
слика
се
почела
склапати
пред
очима
старчевим
.
Детаљ
по
детаљ
,
брзо
и
живо
,
ређали
се
моменти
трагичне
монашке
љубави
,
коју
усред
првог
страстног
пољупца
смрт
треба
да
угуши
.
Смрт
!
Владика
се
стресао
,
и
окренуо
главу
од
ђакона
.
Али
лице
његовог
Иринеја
,
са
знацима
неправедног
страдања
на
челу
,
једнако
му
је
излазило
пред
очи
.
—
Иринеје
,
Иринеје
!
—
хватао
је
старац
ђакона
под
руку
,
и
вукао
га
у
другу
собу
—
ти
ни
у
ком
тренутку
нећеш
заборавити
на
Бога
,
на
душу
,
и
на
мене
,
старога
несрећника
,
коме
си
сва
радост
и
утеха
на
овом
и
на
оном
свету
?
је
ли
да
нећеш
?
Дај
ми
руку
.
Обећај
.
Обећај
још
једанпут
.
Молим
те
као
Бог
што
се
моли
.
Необичан
,
скоро
трагичан
тренутак
.
Јаз
неки
усред
највеће
хармоније
.
Старац
дрхће
од
нечега
што
не
зна
шта
је
,
а
младић
обећава
нешто
што
не
зна
шта
је
.
А
између
узрока
,
који
је
већ
ту
,
и
посљедице
,
која
треба
тек
да
дође
,
цери
се
судбина
.
—
Отпрати
ме
сада
до
спаваће
собе
.
Уморан
сам
.
А
треба
и
ти
да
легнеш
.
Недеља
је
сутра
,
имаш
посла
.
Међутим
,
наслоњен
на
мишицу
ђаконову
,
владика
је
једнако
оклевао
.
Није
му
се
улазило
.
Пријатна
му
је
некако
дошла
шетња
ходником
,
између
спаваће
собе
и
салона
.
Пријатно
му
је
било
малу
,
згрчену
своју
сенку
сравњивати
са
краљевским
стасом
Иринејевим
.
Иринеј
му
је
одједаред
изгледао
као
цезар
новог
једног
племена
које
тек
долази
.
Као
Богом
изабрани
херој
,
који
не
сме
пасти
,
који
ће
остати
да
види
и
насљеди
победу
снаге
своје
.
А
Ана
?
Владики
би
опет
тешко
.
Трагична
судбина
жене
уопште
,
па
и
према
монаштву
,
стаде
пред
њега
у
свој
крвавој
величини
својој
.
Кад
црни
калуђерски
вео
падне
на
чело
младићево
као
покров
,
негде
у
куту
јауче
и
седе
своје
косе
чупа
стара
једна
жена
.
А
када
тај
црни
вео
падне
на
чело
младићево
као
победа
,
негде
у
куту
јауче
и
свилене
своје
косе
чупа
млада
једна
жена
.
—
Лаку
ноћ
,
Иринеје
!
—
зауставио
се
најзад
владика
.
—
И
Бог
нека
ти
је
у
помоћи
данас
и
увек
.
Знаш
како
у
Откривењу
Јовановом
стоји
:
буди
веран
до
саме
смрти
,
и
даћу
ти
венац
живота
.
—
Ђакон
је
зазвонио
по
момка
,
пољубио
епископа
у
руку
,
и
отишао
у
противном
правцу
ходника
,
у
своје
одељење
.
Чим
је
ушао
у
собу
,
сео
је
за
сто
,
извадио
из
касете
свеску
дневника
,
и
записао
у
њу
песмицу
растуженог
духа
свога
:
„
Глорија
сна
једног
,
богатог
као
два
млада
живота
,
подигла
се
тога
дана
кроз
сводове
цркве
небу
у
висине
.
Тога
дана
,
они
су
дошли
једно
другом
у
загрљај
,
тесни
загрљај
тела
уз
тело
,
и
док
се
усне
њихове
приближавале
на
пољубац
,
на
челима
њиховим
је
стојала
светлост
,
бела
као
снег
.
И
цео
свет
,
и
живот
са
свима
мрљама
својим
,
узмакли
су
далеко
од
њих
,
и
у
крилу
чедне
усамљености
,
једва
једном
,
тога
дана
,
уста
њихова
се
у
пољупцу
нашла
.
Али
једно
од
њих
је
било
мртво
тога
дана
“
.
Дуго
после
тога
још
седео
је
монах
Иринеј
,
не
осећајући
сан
,
и
превртао
полагано
листове
својих
записа
.
Интензивно
као
никада
је
осећао
и
чемер
и
сласт
живота
и
позива
свога
.
Дневник
живота
мога
—
говорио
је
у
себи
—
то
је
дугачак
,
још
недовршен
псалам
.
Царска
песма
,
али
пуна
скрушености
и
туге
.
Хвала
ти
,
Боже
,
и
не
остави
ме
кад
до
туге
дође
.
Ђакон
се
побожно
прекрстио
,
затварајући
књигу
живота
свога
.
XX
.
Недеља
после
оне
јаке
непогоде
осванула
је
јесења
.
Гле
како
је
све
зарђано
,
као
да
је
октобар
—
мислио
је
монах
Иринеј
,
спремајући
се
на
јутрење
.
—
Како
је
све
пуно
сенки
.
Како
болесним
срцем
куца
данас
и
живот
—
говорила
је
Ана
,
седајући
с
родитељима
за
доручак
.
—
Шта
је
,
Боже
,
са
Светиславом
директора
Васића
.
Као
да
је
чуо
Анину
жељу
,
закуцао
је
на
прозор
доктор
Пашковић
.
—
Не
,
не
,
да
уђем
нипошто
нећу
,
да
се
рукујем
такође
нећу
.
Само
да
вам
кажем
да
је
Светислав
Васићев
још
жив
,
да
му
је
сасвим
мало
боље
,
али
ипак
боље
,
и
да
се
у
свој
невољи
својој
сетио
чика
Јове
Недића
,
и
ждребета
,
које
ће
он
,
кад
оздрави
,
да
крсти
.
Ани
засузише
очи
,
а
Недићка
је
скоро
кроз
плач
говорила
:
—
Бог
је
велики
,
Бог
је
милостив
.
—
Бог
,
моја
драга
госпођо
,
јесте
велики
.
То
ми
лекари
боље
знамо
него
ико
на
свету
.
Али
Бог
није
милостив
.
Него
су
животи
људски
тако
чемерно
бедни
,
да
се
понеки
пут
и
њему
ражали
...
А
ви
?
Ви
сте
сви
добро
?
Госпођица
Ана
?
Могли
би
баш
изоставити
цркву
док
криза
не
прође
.
Шта
?
Нема
ништа
од
тога
?
Знао
сам
.
Е
,
ја
ћу
сад
,
и
с
вашом
дозволом
,
кући
на
одмор
.
Од
четири
у
јутро
сам
на
ногама
.
Ана
је
,
пре
но
што
ће
затворити
прозор
,
испружила
руку
да
осети
сипи
ли
киша
и
је
ли
хладно
.
Није
падала
киша
,
и
није
било
тако
хладно
као
синоћ
,
али
није
било
ни
топло
.
Калдрма
је
стојала
уплакано
влажна
.
Земља
,
омекшала
,
еластична
од
мокроте
,
угибала
се
чисто
под
стопама
,
и
свачији
ход
је
био
нечујан
.
Звиждук
фабрички
је
звучао
меланхолично
.
Исцеђена
светлост
се
увлачила
у
собу
као
неко
сироче
.
Око
пола
десет
је
нешто
мало
пробило
сунце
.
Али
звезду
је
одмах
опет
затрпала
тмаста
облачина
.
Црна
,
са
белим
порубом
,
као
строга
одежда
у
време
Великог
Поста
.
Са
звоника
Богородичине
Цркве
је
зазвонило
на
службу
.
Жалосно
.
Са
јесењом
неком
модулацијом
,
као
да
и
из
бронзе
хладна
киша
сипи
.
Подсећа
на
звоњење
из
неких
давно
прохујалих
хришћанских
столећа
.
Кад
су
људи
ваљда
са
потпуно
мирним
савестима
ишли
у
цркву
.
Кад
још
нису
слутили
да
човек
целу
ноћ
може
провести
понављајући
име
једног
човека
,
и
може
се
пробудити
,
у
свету
недељу
,
блед
и
са
немирном
душом
.
Такве
су
биле
мисли
Анине
док
се
спремала
за
полазак
у
цркву
.
Обукла
је
црно
јесење
одело
,
и
метнула
на
главу
црни
сомоцки
шешир
.
Нешто
тешко
јој
је
лежало
на
срцу
.
Болесни
људи
,
јесен
,
самоћа
њена
...
Ишла
је
лагано
,
застајкујући
.
Осећала
је
часом
неку
спољашњу
,
часом
унутрашњу
празнину
.
Душа
њена
се
расипала
у
небројеним
покушајима
да
усамљеност
своју
начини
веселијом
.
Прво
је
пожелела
да
фантазија
чежње
њене
претвори
у
једину
велику
базилику
,
са
једином
службом
и
молитвом
,
цео
простор
између
ње
и
монаха
Иринеја
.
Затим
,
напротив
,
хтела
је
да
сав
тај
простор
,
па
и
сама
Богородичина
Црква
,
буду
пусти
и
хладни
као
гроб
,
и
да
се
она
расплаче
за
драгим
својим
,
и
буде
несрећна
без
њега
.
Најзад
је
молила
од
Бога
да
све
те
,
и
трагичне
и
блажене
слике
отклони
од
ње
,
да
јој
да
снагу
да
свет
гледа
у
оној
боји
у
којој
га
божји
дан
пружа
,
и
да
љубав
своју
одели
од
осталог
живота
свога
,
тако
,
као
што
црква
,
иако
је
општа
кућа
свију
,
стоји
подигнута
,
засебна
и
сама
међу
свима
осталим
зградама
.
Стигавши
пред
цркву
,
Ана
се
загледала
у
лаку
,
провидну
ограду
порте
,
која
је
уједно
и
дебели
непробојни
зид
између
два
разна
света
.
С
ове
стране
,
жагор
и
профани
тутањ
.
С
оне
стране
,
мир
светиње
и
духовна
снага
,
која
кроз
танку
ограду
пред
собом
гледа
комешај
живота
,
љупко
се
смеши
,
воли
,
разуме
и
опрашта
,
али
ниједну
жељу
оданде
не
жели
.
На
уласку
у
порту
је
Ана
застала
.
Као
на
међи
,
на
борбеној
тачки
између
та
два
света
,
чија
видљива
разлука
јој
је
тако
годила
.
Нешто
сам
сувише
утучена
данас
—
помислила
је
у
себи
.
—
Велика
она
синоћња
непогода
утицала
је
на
мене
сасвим
необично
.
Као
да
је
олуј
и
кроз
мене
прошао
.
Збиља
,
Ана
је
скоро
са
неким
непосредним
контактом
посматрала
прво
преврат
,
ломњаву
и
ударце
,
који
су
без
разлога
или
кривице
падали
,
крњили
и
уништавали
,
а
после
тога
сређивање
,
смиривање
и
свежи
дах
новог
живота
у
новом
ваздуху
.
И
пожелела
је
,
одједаред
,
да
и
кроз
њу
прође
један
такав
вихор
.
Силан
и
слеп
.
Да
и
она
проживи
неколико
тренутака
као
олуј
,
са
целокупним
и
распуштеним
силама
и
вољама
живота
.
Да
види
тај
свој
живот
растављен
у
комаде
и
саставне
делове
своје
.
Јер
јој
се
већ
поодавно
чини
да
га
не
познаје
сасвим
.
Да
оно
што
тако
мирно
лежи
покрај
њених
ногу
,
слуша
музику
и
ћути
,
да
то
није
сав
живот
њен
,
цео
,
са
олујем
у
себи
заједно
.
Сећајући
се
јучерашњих
својих
мисли
,
Ана
је
покушавала
да
их
омаловажи
,
чак
да
им
се
наруга
.
То
је
можда
био
онај
познати
мамац
демона
?
Она
стародревна
,
досадна
посластица
,
коју
ђаво
нуди
човеку
на
углу
оне
стародревне
,
досадне
љубавне
путање
,
којом
,
кажу
,
свако
мора
проћи
.
Ана
се
ирочно
и
скоро
изазивачки
гордо
насмејала
.
Царство
страсти
!
Вртлог
сласти
!
—
наводила
је
у
себи
подругљиво
.
—
И
после
мир
.
Мир
над
потрошеним
човеком
.
Који
нема
више
лепота
у
себи
,
да
би
могао
правити
царство
,
и
нема
више
снага
у
себи
,
да
би
могао
правити
вртлог
...
Не
.
Никада
.
Мир
мора
стојати
на
целим
и
здравим
снагама
немира
.
На
олују
мора
стојати
.
Као
што
црква
стоји
на
земљи
,
која
је
рат
,
братоубијство
,
блуд
,
механа
и
зеленашка
јазбина
...
Чуло
се
појање
.
Служба
је
дакле
већ
почела
.
Али
Ана
је
оклевала
да
уђе
.
Била
је
одвише
расејана
.
Почела
се
забављати
посматрањем
људи
који
су
силазили
низ
степенице
у
порту
.
Гле
како
тужно
изгледају
данас
ти
богомољци
.
Котрљају
се
као
развејано
јесење
лишће
.
А
тамо
унутри
?
Стоје
једно
крај
другога
,
сићушни
,
страшљиви
,
пролазни
,
смртни
,
као
хрпице
праха
које
ветар
случајно
још
није
раздувао
...
Људи
су
сироти
и
бедни
,
живот
је
тако
кратак
,
у
старости
и
после
смрти
је
све
свеједно
,
и
опет
се
човек
толико
отима
,
пенуша
,
граби
,
и
разбија
главу
о
томе
да
ли
је
срећан
или
несрећан
...
Ето
,
поред
свег
филозофирања
,
и
ја
сад
ценим
и
дан
Господњи
,
и
службу
у
храму
,
и
судбину
човечанства
из
двоумице
:
да
ли
ћу
срећна
или
несрећна
бити
кад
уђем
на
молитву
,
а
њега
на
молитви
нема
?
Како
је
та
двоумица
ситна
и
недостојна
.
Како
подсећа
на
царство
страсти
,
које
је
земаљско
,
немонашко
царство
...
Хоћу
ли
,
Боже
,
и
ја
оном
путањом
свију
?
Да
ли
су
збиља
сви
људи
потпуно
исто
семе
,
из
кога
ниче
потпуно
иста
биљка
?
Да
ли
живот
човечји
,
растући
из
корена
који
је
у
земљи
,
раније
или
касније
мора
довести
до
потпуно
истог
облика
и
конца
?
Можда
човек
заиста
мора
живети
као
и
сви
други
?
Можда
Бог
баш
тако
хоће
?
Можда
је
калуђерство
заблуда
,
а
помонашење
се
само
насилном
смрћу
може
извршити
?
Ана
је
сишла
низ
степенице
.
Али
јој
је
пало
на
ум
да
још
обиђе
цркву
.
Можда
су
отворена
и
врата
са
противне
стране
.
Врата
с
противне
стране
су
била
затворена
.
Огромна
,
тешка
брава
и
тешка
гвоздена
полуга
затварала
их
је
тако
као
да
су
за
сва
времена
залупљена
и
урђала
.
Ани
се
то
допало
.
Како
би
то
лепо
било
да
су
тако
неприступачно
затворена
и
она
друга
врата
,
и
у
цркви
да
је
празно
и
тишина
,
а
људи
само
с
поља
да
обилазе
око
ње
,
и
да
чисте
своју
душу
клечећи
,
убоги
грешници
,
на
неосвећеној
земљи
пред
црквом
,
и
замишљајући
да
је
тамо
унутри
будно
око
божје
,
и
гњев
његов
,
који
ће
стићи
сваки
грех
,
сваку
превелику
срећу
,
сваку
грамзивост
и
похотљивост
тела
...
Дошавши
поново
пред
отворен
црквени
улаз
,
Ана
је
спазила
да
низ
степенице
силази
доктор
Пашковић
.
Зачудила
се
.
Он
је
обично
долазио
у
цркву
само
о
великим
празницима
,
и
кад
је
нарочито
појање
или
свечаност
.
Иначе
не
.
Шта
ће
дакле
сада
,
у
овај
мртви
,
облачни
јесењи
дан
,
и
кад
је
у
цркви
једноставније
него
икад
.
Осетила
је
неку
досаду
од
докторове
неочекиване
појаве
,
и
убрзала
корак
,
да
га
само
поздрави
и
пре
њега
уђе
.
Журба
њена
је
међутим
била
сасвим
непотребна
.
Пашковић
као
да
је
и
сам
то
хтео
што
је
она
хтела
,
Застао
је
на
степеницама
,
поклонио
јој
се
тихо
,
и
мирно
ју
је
пратио
очима
доклегод
није
ушла
.
Ана
се
сад
опет
збунила
.
Доктор
јој
се
чинио
и
досадна
ухода
,
а
у
исти
мах
и
нека
виша
добронамерност
,
која
зна
за
борбе
и
лутања
њена
,
и
стаје
ближе
уз
њу
зато
што
и
одсудни
тренутак
долази
ближе
...
Да
,
она
је
јасно
осећала
да
је
љубав
њена
баш
тих
дана
престала
бити
цела
и
неслућена
тајна
.
И
осећала
је
,
са
пуном
извесношћу
,
да
је
то
дело
доктора
Пашковића
.
Нешто
је
морао
рећи
њеном
оцу
.
Отац
је
гледа
дубоким
,
брижним
,
тужним
погледима
.
А
доктор
се
необично
понаша
.
Тако
необично
,
да
она
чисто
њега
самог
не
познаје
,
а
камо
ли
да
би
могла
познати
са
каквим
мишљењем
је
упозорио
оца
њеног
на
љубав
њену
.
У
цркви
,
Ану
је
дочекало
нешто
ненадано
.
Црква
је
додуше
изгледала
безгранично
и
хладно
пространство
,
али
далеко
од
тога
да
буде
празна
.
Напротив
,
у
њој
је
сад
хујао
онај
јучерашњи
олуј
.
Од
првог
крока
Аниног
у
цркву
бацио
јој
се
око
врата
,
стегао
ју
је
,
гушио
ју
је
,
кричао
јој
је
у
уши
да
њега
нема
,
да
је
место
његово
на
амвону
празно
,
да
хор
запомаже
за
његовом
песмом
,
да
је
и
лето
умрло
зато
што
је
он
далеко
.
Ану
је
дохватила
и
ломила
силна
чежња
.
Осећала
је
узбурканост
у
прсима
,
буру
у
памети
,
светлаце
у
очима
,
ломљење
у
мишицама
.
Стојала
је
у
дрском
неком
љубавном
заносу
,
и
радовала
се
што
ће
идуће
недеље
та
чежња
још
већа
и
још
страшнија
бити
.
Пашће
на
њу
,
не
као
данас
,
не
као
сестра
,
него
као
љута
гуја
,
која
ће
јој
тело
кидати
и
душу
испијати
тражећи
њега
,
њега
,
краља
младости
и
лепоте
!
А
њој
ће
све
то
бити
тако
угодно
и
тако
лако
.
Сву
ту
глад
ће
она
нахранити
и
стишати
,
и
опет
ће
стојати
богата
и
срећна
,
и
пуна
њега
,
његове
лепоте
и
милоте
,
његовог
поноситог
уметничког
бића
.
—
И
молим
ти
сја
Боже
наш
!
—
певао
је
хор
,
звонило
је
звонце
у
олтару
,
лежао
је
свештеник
,
с
челом
на
поду
,
пред
Часном
Трпезом
,
клањао
се
дубоко
и
скрушено
доктор
Пашковић
.
Не
крстећи
се
,
не
отварајући
молитвеник
,
са
очима
које
су
заспале
на
амвону
,
стојала
је
Ана
као
скамењена
.
Појање
,
речи
свештеника
,
слабачак
сунчани
млаз
,
осмејак
неки
који
је
лутао
по
цркви
,
шапат
среће
,
све
је
то
кружило
око
ње
,
а
време
је
одмицало
као
одјек
даљне
неке
музике
.
Пред
велики
тренутак
литургије
пред
оно
Вонмем
,
које
је
само
он
умео
отпевати
,
Ану
је
дохватила
жеља
да
потрчи
пред
степен
олтара
,
да
чело
и
усне
своје
положи
на
траг
његових
стопа
,
и
да
завапи
Богу
све
могућном
да
чудом
врати
чудотворног
певача
,
за
часак
један
,
само
дотле
док
не
изврши
дело
светиње
и
лепоте
.
Ана
је
била
свесна
свога
заноса
,
али
није
имала
моћи
да
се
умири
.
Осећала
је
да
јој
по
челу
букти
,
да
су
јој
уста
полуотворена
,
да
су
јој
груди
широм
раскриљене
,
и
да
се
види
гњездо
љубави
њене
.
Тек
пошто
се
служба
свршила
,
клекнула
је
,
и
почела
Богу
да
се
моли
.
Истински
побожна
,
она
је
имала
моћ
да
увек
,
за
време
молитве
,
нађе
око
божје
над
собом
.
Нашла
га
је
и
сад
.
Али
је
око
божје
гледало
у
њу
као
и
око
оца
њеног
.
Невесело
умиљато
,
забринуто
.
Као
да
је
тога
дана
Бог
хтео
њу
нешто
да
моли
.
Ана
се
скрушила
.
Искрено
,
детињски
потанко
је
шаптала
Богу
своју
љубав
.
Од
почетка
до
првог
растанка
,
од
првог
погледа
до
последње
скривене
мисли
.
И
са
раширеним
очима
и
побледелим
уснама
је
питала
божје
око
:
да
ли
је
грешна
та
љубав
,
да
ли
ће
Бог
узети
од
ње
монаха
Иринеја
?
У
божјем
оку
није
било
ни
трага
гњеву
.
Пуно
,
препуно
љубави
и
суза
,
гледало
је
у
Ану
као
и
око
оца
њеног
.
Ана
се
умирена
дигла
са
молитве
.
Свет
се
већ
разишао
.
Напољу
се
међутим
опет
саставили
облаци
,
небо
је
изгледало
досадно
сиво
,
и
падала
је
кишица
,
ситна
као
зрнца
мокре
неке
прашине
.
Јесења
хладноћа
је
годила
Ани
.
Дисала
је
отворених
уста
,
и
кишљиви
ваздух
је
тако
пријатно
освежавао
топло
и
суво
њено
грло
.
XXИ
.
Горе
,
на
углу
улице
,
стојао
је
доктор
Пашковић
.
Очигледно
је
било
да
је
чекао
Ану
.
—
Имао
сам
три
сата
одмора
,
па
сам
дошао
и
ја
да
се
помолим
Богу
—
почео
је
доктор
без
икаквог
уобичајеног
поздрава
.
—
Такође
сам
желео
и
вас
да
видим
,
т
.
ј
.
да
се
с
вама
поразговорим
.
Страшна
моја
служба
у
данашњим
околностима
тако
ме
је
растројила
,
да
ми
само
ви
можете
помоћи
.
Ја
се
већ
једва
савлађујем
од
узбуђења
.
Ми
смо
у
чељустима
страшне
несреће
.
Пред
вашом
матером
нисам
хтео
рећи
,
али
ви
треба
да
знате
да
се
дифтеритис
почиње
компликовати
са
шарлахом
,
и
да
нам
помор
прети
.
Тамо
,
у
петој
шестој
кући
до
вас
,
умрло
је
јутрос
двоје
деце
за
два
сата
,
а
треће
,
последње
,
ако
још
није
мртво
,
онда
га
је
само
Господ
Бог
излечио
...
Ужасно
,
ужасно
!
Ужасно
је
гледати
како
се
невина
,
Богу
и
људма
недужна
дечица
даве
и
у
круте
лешине
претварају
...
И
није
довољно
смрти
што
децу
гута
.
Од
синоћ
имамо
већ
трећи
случај
одраслих
.
Једна
девојка
и
два
човека
у
мојим
годинама
.
Све
компликовано
и
тешко
.
Све
ће
то
за
неколико
дана
поумирати
.
Серум
против
шарлаха
канда
не
вреди
много
,
а
код
одраслих
су
те
болести
и
иначе
опасније
него
код
деце
.
—
Ја
нисам
знала
да
је
тако
страшно
—
шаптала
је
Ана
усплахирена
,
осећајући
у
савести
да
се
у
цркви
ниједнога
тренутка
није
сетила
болесника
.
—
Ужасно
је
.
Откад
сам
лекар
,
никад
још
нисам
био
тако
потресен
и
осетљив
.
Јутрос
,
кад
је
умирала
она
мала
девојчица
,
плакао
сам
.
Верујте
ми
,
грцао
сам
као
дете
.
Докторов
глас
је
и
сад
био
пун
жалосног
уздисања
.
Ана
је
гледала
у
Пашковића
,
не
знајући
што
се
то
с
њим
дешава
,
и
не
познајући
га
таквог
ни
из
једног
случаја
његове
лекарске
праксе
.
—
Ужасно
,
ужасно
!
Не
могу
то
детенце
никако
да
заборавим
...
У
малим
његовим
грудима
,
нежним
као
у
тичета
,
нешто
је
мучно
дрхтало
и
тресло
се
.
Глава
,
тешка
као
од
камена
,
једнако
се
бацала
с
лева
на
десно
,
и
заривала
у
јастук
као
да
се
крије
од
смрти
.
А
смрт
је
већ
држала
млитави
онај
вратић
,
и
стезала
га
све
јаче
и
јаче
.
Крв
,
отровна
и
врела
као
узаврела
,
заливала
је
мозак
јадног
детета
,
и
причињавала
му
страховита
привиђења
и
болове
.
Руке
и
ноге
се
трзале
и
увијале
као
црви
,
као
да
детенце
хоће
да
се
испне
из
неке
страшне
јаме
,
а
ипак
се
све
на
једном
месту
мучи
,
кида
и
напреже
.
И
усред
тих
мука
гледа
мајку
,
и
мене
,
несрећника
.
Мати
.
То
је
та
свемогућна
жена
,
која
је
кроз
цео
његов
живот
могла
од
свега
да
га
одбрани
и
заштити
.
Доктор
.
То
је
тај
свемогућни
доктор
,
кога
су
зато
звали
,
што
још
више
може
и
зна
него
његова
мајка
.
А
ми
стојимо
,
немоћни
и
бедни
,
и
плачемо
.
И
Бог
стоји
.
Чекамо
сви
троје
да
дође
хирург
.
Да
донесе
нож
и
да
изврши
оно
што
је
последњи
покушај
...
Ах
,
како
су
ужасно
изгледале
оне
црвене
капље
на
грлу
детињем
.
Крв
.
Мајка
је
напољу
и
не
види
крв
.
Не
види
да
нож
пролази
кроз
хрскавицу
,
и
да
крв
тече
.
Дете
замире
,
стреса
се
.
Цев
,
сва
крвава
,
улази
у
врат
.
Одједаред
,
у
грлу
престаје
шиштање
.
Чује
се
слободан
дах
.
Смрт
се
склонила
.
Боже
,
Боже
!
Дете
лежи
мирно
,
одмарају
се
ручице
.
Али
лице
је
бледо
,
и
модре
сенке
почињу
да
се
шарају
по
њему
.
Доктор
Пашковић
је
говорио
као
да
бунца
.
Брзо
и
без
прекида
,
као
да
мора
некоме
све
то
рећи
,
а
као
да
у
исти
мах
не
зна
коме
говори
.
Ана
је
опет
сва
дрхтала
.
Слика
је
била
у
толико
ужаснија
,
што
није
била
само
слика
.
Девојчица
та
,
са
свима
тима
мукама
на
челу
,
лежи
ту
негде
,
сасвим
близу
,
на
овој
земљи
љубави
и
лепоте
,
међу
онима
које
ништа
не
боли
,
и
који
се
добру
и
радостима
надају
.
Утисци
од
Пашковићевих
речи
држали
су
Ану
као
кљеште
.
Нити
се
усуђивала
да
га
теши
као
лекара
,
нити
је
знала
како
да
га
теши
као
човека
.
Осећала
је
да
је
несрећа
јача
од
његове
снаге
.
Осећала
је
да
се
у
њему
кренуло
нешто
из
најдубљих
дубина
Видела
је
да
му
очи
постају
све
веће
и
веће
,
све
лепше
и
лепше
,
и
да
су
пуне
препуне
суза
.
И
имала
је
за
рапавог
,
тврдог
доктора
много
симпатија
.
—
Хоћете
ли
овуда
?
Можемо
заједно
—
казала
му
је
врло
љубазним
тоном
,
тоном
позива
,
који
је
Пашковић
једва
и
дочекао
.
Благодарно
је
погледао
Ану
,
и
пошао
онамо
куда
је
она
пошла
.
—
Може
бити
да
сам
вам
и
досадан
с
тим
разговором
о
своме
душевном
стању
?
—
настављао
је
.
—
Али
,
осећам
да
се
некоме
морам
исповедити
,
а
нико
деликатним
стварима
не
стоји
тако
близу
као
ви
,
госпођице
Ана
.
Ја
сам
у
кризи
једној
,
и
мене
треба
саслушати
,
и
помоћи
ми
,
као
и
сваком
човеку
у
нужди
.
Ја
немоћ
своју
никад
нисам
тако
осећао
као
сада
.
Ја
никад
нисам
био
тако
несрећан
због
те
немоћи
као
сада
.
Ја
туђу
,
божју
или
човечју
помоћ
никад
нисам
тако
желео
као
сада
.
Ја
се
никад
нисам
Богу
молио
као
данас
.
Ја
тако
осећам
као
да
су
сва
та
болесна
деца
моја
деца
,
и
да
бих
ја
са
највећом
готовошћу
све
смрти
из
њихових
малих
гушица
удахнуо
у
себе
,
и
двадесет
пута
једно
за
другим
умро
,
само
да
се
збуде
нешто
тако
лепо
као
што
би
било
оздрављење
тих
невиних
малих
мученика
...
—
Верујете
ли
ви
мени
,
госпођице
Ана
?
Погледајте
ми
,
молим
вас
,
тим
чистим
и
безгрешним
својим
очима
право
у
душу
,
и
реците
ми
да
ли
је
истина
да
истину
говорим
?
—
Пашковићев
глас
је
подрхтавао
чистотом
праве
исповести
,
и
дирао
је
Ану
у
срце
.
—
Често
се
питам
:
шта
је
то
самном
?
Бог
је
,
или
живот
је
,
или
,
ја
не
знам
,
можда
је
у
мени
самом
негде
готово
чекало
лепо
једно
чудо
.
Ја
сам
пре
био
дивља
лоза
која
никад
цвета
нема
.
А
сада
,
усред
ове
несреће
,
усред
највећега
јада
,
када
би
требао
да
сам
више
камен
него
што
сам
икад
био
,
сада
се
каменито
тле
у
мени
претвара
у
нежну
мирисну
башту
.
Верујете
ли
ви
то
,
госпођице
Ана
?
Верујете
ли
ви
,
баш
ви
,
да
у
доктору
Пашковићу
има
башта
,
да
у
башти
има
славуј
,
и
у
славују
има
песма
?
Верујете
ли
?
У
гласу
доктора
Пашковића
је
трептала
нота
чисте
,
праве
душе
,
правог
једног
славуја
који
је
у
бодљикавој
,
сувој
шуми
бившег
докторовог
цинизма
и
аналитичарства
у
толико
чежњивије
певао
песму
лепе
неке
чари
.
—
Ја
видим
,
докторе
.
—
Не
,
видим
.
Видети
,
то
није
ништа
.
Многи
можда
виде
да
се
у
мени
нешто
дешава
,
али
нико
од
њих
не
схвата
извор
и
значај
промене
у
мени
.
Да
ли
ви
осећате
,
да
ли
ви
верујете
да
сам
ја
бољи
и
друкчији
него
штоли
сам
био
?
Ана
је
опажала
да
ентузиазам
тога
човека
потпуно
искрено
и
спонтано
долази
,
али
му
није
знала
побуде
и
постање
,
и
пренеражено
је
гледала
у
потпуно
преображене
очи
и
лице
Пашковићево
.
Била
је
у
неприлици
шта
да
одговори
.
Али
се
иначе
видело
по
њој
да
схвата
мучно
стање
сиротог
доктора
,
да
жели
нешто
симпатично
да
му
каже
,
и
нечим
лепим
тежњу
његове
душе
да
задовољи
.
Пашковић
је
то
читао
из
њене
збуњености
,
и
био
је
тим
потпуно
задовољан
,
и
трудио
се
да
Ану
ослободи
неприлике
.
—
Не
тражим
одлучан
одговор
.
Ја
знам
да
је
исповест
моја
чудна
,
да
је
обрт
у
мени
силан
и
невероватан
,
и
да
је
с
тога
на
сва
моја
питања
немогућно
одговорити
.
Али
ви
сте
добри
,
ви
сте
утеха
,
госпођице
Ана
,
ви
сте
анђео
на
земљи
!
Саслушајте
ме
до
краја
.
Ви
,
ви
која
људе
преобраћате
,
душе
исцељујете
,
чуда
и
величине
из
људи
мамите
,
песмом
својом
мртво
камење
потресате
,
да
ли
ви
слутите
откуда
је
дошло
препорођење
и
кајање
у
мени
,
да
ли
знате
ко
је
запалио
ватру
у
црном
мраку
моје
саможиве
усамљености
?
...
Да
ли
душа
ваша
осећа
:
да
је
и
то
тешко
и
скоро
изгубљено
дело
њено
дело
!
Ви
,
госпођице
Ана
,
ви
једина
,
у
реду
толиких
заслужних
људи
с
којима
сам
у
дугом
свом
животу
имао
додира
,
у
реду
толиких
жена
које
сам
подцењивао
и
мрзио
,
ви
,
једна
и
једина
,
ви
сте
и
мене
светлошћу
обасјали
и
лепотом
улепшали
...
Мимопролазећи
су
постепено
почели
опажати
да
се
ту
не
води
обичан
разговор
.
Задржавали
су
корак
,
и
пажљиво
одмеравали
добро
познату
фигуру
доктора
Пашковића
.
Гле
,
он
,
коме
ништа
на
свету
досада
није
било
много
важно
,
а
жена
најмање
,
гле
како
он
сад
к
небу
подигнутих
очију
и
на
срце
положене
руке
уверава
о
нечем
госпођицу
Ану
Недићеву
.
—
Ах
,
госпођице
Ана
,
опраштате
ли
ви
све
то
старом
вашем
доктору
?
Човеку
који
вас
је
као
малу
девојчицу
толико
пута
лечио
,
који
је
ту
недавно
,
с
вашим
родитељима
заједно
,
претрпео
опет
бригу
и
страх
за
ваш
лепи
и
корисни
живот
.
Опростите
му
,
и
почујте
га
још
мало
.
Ја
не
знам
прави
почетак
када
је
до
свега
тога
дошло
.
По
старој
,
злој
својој
навици
,
ја
сам
боље
видео
у
вашу
душу
,
него
у
своју
.
Видео
сам
да
у
тој
вашој
души
има
нешто
необично
,
неслућено
лепо
.
Пехар
један
,
који
чува
тајну
најлепше
лепоте
.
И
варао
сам
се
да
се
само
надвирујем
над
тај
пехар
,
док
сам
,
Бог
зна
откад
већ
,
покорно
очекивао
једну
капљицу
од
његовог
блага
.
Једну
капљицу
оне
чистоте
којом
он
прашину
земље
прска
.
Видео
сам
у
души
вашој
љубав
једну
,
о
којој
анђели
не
сневају
и
о
којој
песме
не
певају
.
Прву
љубав
којој
сам
се
дивио
,
и
која
је
и
мене
нагонила
да
љубим
...
—
Ја
волим
,
госпођице
Ана
!
Али
,
верујте
ми
као
што
се
човеку
на
самрти
верује
,
да
не
знам
:
јесам
ли
заволео
вас
,
или
само
ту
љубав
у
вама
.
Ту
љубав
,
љубав
жене
,
коју
сам
ја
,
женомрзац
и
познавалац
жена
,
одрицао
целог
живота
и
целим
животом
,
а
коју
сада
видим
стварну
,
идеално
истиниту
,
видим
је
новим
очима
,
видим
је
у
вама
као
јарко
црвену
жижу
у
белом
алабастерском
кандилу
.
Тај
пламен
у
вама
,
то
је
луча
победе
над
злошћу
у
мени
!
Знак
од
Бога
,
који
ми
је
стигао
кроз
вас
пре
него
што
буде
сасвим
касно
...
—
Ја
мислим
,
госпођице
Ана
,
да
се
не
варам
кад
кажем
да
сам
заволео
ваш
живот
и
вашу
љубав
.
Победу
вашу
надамном
,
победу
жене
над
женама
,
победу
баш
те
победоносне
жене
над
најлепшим
божјим
створењем
на
овој
земљи
.
Ја
мислим
да
је
то
оно
што
волим
...
Али
,
човек
сам
,
може
бити
да
сам
због
свега
тога
у
вама
заволио
и
вас
саму
.
Може
бити
...
Међутим
,
те
се
љубави
немојте
плашити
...
Тица
једна
,
са
седом
ћубом
на
глави
,
доћиће
понекад
,
од
тихог
,
сутонског
запада
,
да
пролепрша
мало
кроз
ваше
подне
.
Доктор
Пашковић
је
држао
шешир
у
руци
да
се
опрости
.
Са
седом
ћубом
на
челу
,
са
жалосном
ватром
у
очима
,
са
необичном
исповешћу
на
уснама
,
Ани
се
тај
дрвени
,
рапави
и
чворновити
човек
одједаред
учинио
као
неупознато
једно
благо
,
као
несрећно
створење
,
као
жртва
рђавог
и
лажног
суда
свију
људи
,
па
и
њеног
.
Срце
Анино
се
испунило
немоћним
,
горким
сажаљењем
.
Сажаљењем
,
које
више
боли
онога
ко
жали
,
него
што
теши
онога
коме
се
пружа
.
Стојала
је
пред
доктором
утучена
и
лепа
.
Идеална
слика
први
пут
заљубљене
жене
,
која
је
сва
однета
и
узабрана
,
која
не
осећа
и
не
зна
више
ниједну
своју
чар
и
привлачност
,
која
за
човека
пред
собом
,
иако
јој
је
драг
,
ништа
нема
.
Ништа
на
свету
.
Испружена
Анина
рука
је
стидљиво
дрхтала
.
Као
дете
,
она
је
одједаред
почела
плакати
зато
што
не
зна
шта
ће
да
каже
.
А
сиротог
Пашковића
је
дохватио
скоро
побожни
неки
занос
пред
једноставним
,
чистим
срцем
те
девојке
,
и
пред
тим
сузама
које
су
прво
љубавно
благо
његовог
живота
.
Њему
се
чинило
да
цело
небо
плаче
с
Аном
,
и
да
је
то
срећа
коју
он
не
може
издржати
.
Узео
је
Анину
руку
,
стегао
је
,
и
побегао
.
А
успут
је
молио
Бога
да
се
Иринеј
што
пре
врати
.
Прво
осећање
Анино
,
пошто
се
сабрала
,
било
је
страх
.
Како
је
могла
и
смела
до
краја
саслушати
исповест
човека
,
који
,
иако
то
ниједном
речју
није
казао
,
ипак
можда
жели
да
на
неки
начин
уђе
у
мисли
њене
и
у
живот
њен
.
Анине
дубоке
,
љубављу
испуњене
очи
,
окретале
се
некуда
за
даљином
.
Одрицала
је
нешто
главом
.
Срце
јој
је
грцало
од
пуноће
.
Никада
.
Нико
.
Он
,
само
он
.
Дивни
сан
лепоте
.
Песма
,
којој
је
почетак
у
њему
а
свршетак
у
мени
.
У
великој
као
море
љубави
мојој
,
која
пије
,
пије
,
и
у
дубину
своју
вуче
последње
таласе
његовог
гласа
.
Као
и
обично
после
службе
,
Ана
је
заобилазним
путем
ишла
кући
.
Свугде
се
осећала
мора
болести
.
Пусто
и
тишина
.
Или
нерасположени
,
сасвим
кратки
разговори
.
Пред
многим
капијама
стражари
,
на
многим
капијама
црне
табле
.
Људи
утучени
.
Млитава
корака
свршавају
своје
послове
,
јер
им
свима
смрт
стоји
за
вратом
.
Гле
,
и
код
судије
Ристовића
црна
табла
!
—
тргла
се
Ана
.
—
А
његова
три
дивна
мушкарца
!
Боже
,
који
је
болестан
?
Можда
сва
тројица
.
Можда
само
њен
љубимац
,
најстарији
,
Бошко
,
озбиљан
,
паметан
дечко
,
који
са
својом
белом
огрлицом
на
црној
сомоцкој
блузи
већ
сада
изгледа
као
учени
доктор
у
талару
.
Ана
је
застала
преко
пута
куће
,
али
се
није
усуђивала
прићи
ближе
,
или
стати
крај
прозора
.
Можда
се
сад
баш
гуши
у
страшним
мукама
,
можда
умире
,
можда
је
већ
мртав
,
можда
му
—
њој
паде
на
ум
страшан
приказ
доктора
Пашковића
,
и
она
осети
јаки
неки
бол
у
слепим
очима
,
и
осети
како
се
много
може
волети
туђе
дете
.
И
зато
јој
је
било
јасно
да
на
томе
месту
стојати
све
дотле
,
док
не
дође
каква
порука
од
малог
њеног
...
љубимца
.
Стајала
је
и
чекала
и
стрепила
.
Груди
су
јој
биле
пуне
Бошковог
имена
.
Хтела
је
да
га
виче
.
Душу
његову
,
ако
је
пошла
,
с
пута
да
врати
.
Не
,
за
Бога
не
,
Бошко
,
Бошкице
!
Одједаред
се
сетила
монаха
Иринеја
.
Прекрстила
се
.
Благодарила
је
Богу
што
није
ту
.
Зараза
ће
до
његовог
доласка
можда
опасти
.
Иначе
,
треба
му
јавити
...
ах
,
он
је
здрав
,
али
Бошко
...
можда
и
браћа
Бошкова
...
Боже
свемогућни
...
а
отац
њен
и
мати
...
не
,
они
су
већ
сасвим
стари
људи
...
али
доктор
Пашковић
каже
...
Дунуо
је
ветар
и
треснуо
нешто
тешко
.
Капија
Ристовићева
.
Из
куће
је
излазио
непознат
господин
.
Један
од
страних
лекара
сигурно
.
Нико
га
не
испраћа
.
То
значи
да
је
унутри
зло
.
Анино
срце
поче
преплашено
да
трепти
,
и
она
,
не
знајући
право
шта
чини
,
потрча
за
лекарем
.
—
Опростите
,
господине
.
Ви
сте
сигурно
доктор
.
Смем
ли
вас
запитати
,
да
ли
је
најстарији
дечак
у
овој
кући
болестан
?
То
је
мој
мали
пријатељ
,
и
мој
љубимац
—
дрхтале
су
јој
усне
.
—
Болесно
је
најстарије
и
најмлађе
дете
.
Најмлађи
дечко
има
лакше
обољење
,
а
старији
,
жао
ми
је
госпођице
,
врло
је
тешко
болестан
.
Али
,
не
треба
губити
наду
.
Серум
је
на
време
убризган
.
Ана
је
стојала
све
на
истом
месту
.
Ристовићева
кућа
јој
је
изгледала
као
ружно
,
космато
страшило
,
а
пред
његовим
ногама
је
видела
Бошка
,
удављеног
,
мртвог
.
Озбиљне
његове
очи
,
сада
,
у
смрти
,
смејале
се
.
Смејале
се
серуму
.
Шкрипнула
су
врата
.
Неко
је
излазио
у
баштицу
.
Ана
је
зажмурила
.
Кроз
капке
очију
је
видела
како
у
баштици
цветају
шарене
георгине
.
Одједаред
,
грозан
плач
.
Махнути
урлик
човека
који
је
све
изгубио
.
Ана
је
вриснула
и
почела
бежати
.
А
страшни
лелек
несрећног
Ристовића
пузио
је
за
њом
и
вио
јој
се
око
ногу
.
Одгоре
,
с
противног
краја
улице
,
трчао
је
Ани
у
сусрет
доктор
Пашковић
.
—
Одакле
идете
?
Шта
се
десило
?
Госпођице
Ана
,
дајте
ми
руку
!
Ко
је
болестан
?
Шта
вам
је
,
за
Бога
!
—
Бошко
,
мали
Бошко
Ристовић
—
грцала
је
Ана
.
Пашковић
је
гледао
с
неразумевањем
.
—
Бошко
?
Бошко
се
код
вас
разболео
?
Сада
је
Ана
пребледела
као
крпа
.
—
Код
нас
?
—
Ја
не
разумем
.
Мене
су
из
болнице
звали
да
одмах
к
вама
дођем
.
Страшних
стотину
корачаја
је
прешла
Ана
са
доктором
Пашковићем
.
На
постељи
је
лежао
,
црвен
од
ватре
и
мутних
очију
,
адвокат
Недић
.
XXИИ
.
Црна
табла
је
дакле
обешена
још
на
једну
кућу
више
.
За
трен
ока
,
Недићеви
се
нашли
затворени
,
одсечени
од
спољашњег
света
,
усамљени
дубоком
и
кобном
оном
самоћом
у
коју
се
огрћу
куће
пред
тешке
породичне
катастрофе
.
Једини
човек
,
који
је
смео
отворити
мала
гвоздена
вратанца
,
који
је
имао
и
кључ
од
тих
врата
,
да
и
ноћу
,
ма
у
које
доба
,
и
ма
колико
пута
сме
доћи
,
био
је
доктор
Пашковић
.
И
он
је
долазио
.
Долазио
често
,
и
сатима
дуго
седео
и
крај
болесника
и
крај
утучене
његове
породице
.
Крао
је
време
од
јела
и
одмора
,
и
састављао
дане
и
ноћи
у
дугу
и
мучну
једну
службу
,
у
којој
је
,
више
но
икад
,
давао
целога
себе
другом
.
Доктор
Пашковић
је
трпео
.
Жалио
је
свога
доброг
пријатеља
,
потресали
су
га
очај
Недићкин
и
туга
Анина
,
и
,
најзад
,
у
часовима
,
кад
је
доспевао
да
и
на
себе
мисли
,
осећао
је
да
му
се
по
души
разлива
горчина
,
скоро
огорчење
.
Први
пут
,
и
једва
једном
је
и
он
доживео
лепоту
и
срећу
,
и
одмах
,
у
истом
тренутку
још
,
слеће
на
тај
доживљај
коб
несреће
и
покрива
га
црнина
жалости
.
Недићку
је
тешко
било
погледати
.
Слабог
здравља
и
меке
природе
жена
,
одједном
се
нашла
очи
у
очи
пред
растанком
од
мужа
и
друга
свога
,
од
стуба
и
имена
куће
њихове
,
од
старатеља
незбринутог
детета
њиховог
„
Као
махнита
је
прелазила
из
собе
у
собу
,
ширила
руке
,
и
склапала
их
опет
,
и
ударала
се
у
груди
старинским
,
вечитим
оним
гестом
,
који
,
кад
тад
,
погоди
свака
жена
,
јер
свака
жена
све
добро
и
све
царство
своје
у
грудима
носи
.
Ану
су
раздирала
два
разна
осећања
.
Једноставна
и
дубока
детиња
жалост
,
што
немоћан
и
апатичан
лежи
онај
који
је
њен
живот
више
волео
од
свога
,
и
што
се
можда
на
вечити
одлазак
спрема
онај
,
чије
биће
је
у
темељима
њихове
куће
,
у
свакој
ситници
њиховог
намештаја
,
у
последњој
пребивеној
играчци
детињства
њеног
.
А
с
друге
стране
опет
гордо
,
отпорно
огорчење
створења
,
које
је
увек
имало
удобан
,
леп
,
и
виши
живот
,
које
је
дужности
своје
према
људма
и
хвалу
своју
према
Богу
одавало
на
срдачан
,
али
и
на
отмен
начин
,
и
коме
се
сад
усудила
доћи
,
разбојнички
нагло
и
брутално
,
несрећа
умирања
,
доћи
да
покупи
страшну
ону
порезу
живота
коју
и
најсрећнији
човек
даје
у
скрушености
,
без
достојанства
,
с
прашином
раван
,
последњем
црву
једнак
.
У
моментима
туге
Ана
је
заривала
главу
своју
у
крило
материно
,
и
плакала
горко
,
и
остајала
тако
док
јој
топлота
крила
не
би
осушила
лице
.
У
оном
другом
случају
,
Ана
се
знала
подићи
са
столице
скоком
,
као
увређена
,
намрштена
и
срдито
бледа
,
и
поћи
некуда
као
на
јуриш
,
и
онда
,
одједаред
,
ударена
и
смрвљена
страшним
оружјем
факта
,
на
пречац
стати
.
А
затим
још
дуго
стојати
и
размишљати
,
увиђати
и
сламати
се
,
и
најзад
опет
заплакати
,
али
плачем
неосушним
разумне
,
у
живот
далековидне
жене
.
Ани
је
сада
јасна
била
сва
слабост
,
сва
незнатност
и
безначајност
усамљене
жене
.
И
имајући
у
очима
страшну
слику
своје
матере
,
несрећне
удовице
,
она
се
са
страхом
у
души
освртала
по
животу
,
и
тражила
на
кога
ће
се
ослонити
она
,
да
би
се
на
њу
могла
ослонити
стара
,
жалосна
мајка
.
Иринеј
?
Ах
,
Иринеј
!
Тај
високи
,
моћни
,
поносити
Иринеј
,
тај
господар
над
хиљадама
људи
—
како
је
он
сада
удаљен
,
недостижно
удаљен
од
ње
и
од
судбине
њене
...
Иако
се
вратио
пре
рока
,
иако
јој
пише
,
и
допраћа
Пашковића
до
куће
и
стоји
на
улици
док
не
дочека
вести
о
несрећним
пријатељима
својим
—
ипак
,
од
ње
је
тако
ужасно
,
ужасно
далеко
...
И
то
не
због
болести
и
затворене
капије
,
не
,
јер
он
се
не
боји
и
моли
да
га
приме
,
него
због
нечег
другог
...
Због
тог
што
је
монах
,
због
тог
што
није
њен
.
Он
није
мој
—
шаптала
је
Ана
,
а
сузе
су
текле
.
Он
мора
чувати
од
заразе
људе
у
цркви
,
и
децу
у
гимназији
,
и
сваког
голог
,
болесног
просјака
на
улици
,
јер
је
њихов
,
јер
је
калуђер
,
јер
је
дужност
његова
широка
милост
целом
свету
.
Да
,
завет
његов
,
који
нам
је
у
данима
среће
био
срећа
,
који
нас
је
водио
лепоти
да
са
растављеним
животима
и
телима
негујемо
јединство
духа
и
душе
,
тај
завет
,
сада
,
у
несрећи
