далупањем
штаке
хоће
да
даје
такт
.
Ђорђе
узеде
штап
и
изиде
напоље
.
У
томе
часу
изиђе
баба
Митрина
ћерка
и
песма
умуче
.
Сви
су
гледали
за
њоме
.
Она
је
ишла
лагано
,
главу
је
оборила
земљи
и
поцрвенила
је
,
као
да
је
осетила
да
су
многе
очи
упрте
у
њу
.
Ђорђе
је
оштро
погледа
.
Она
је
још
више
поцрвенила
и
заборавила
је
да
мало
више
задигне
сукњу
кад
је
прешла
преко
једне
баре
.
Мирис
га
је
занео
и
учини
му
се
,
да
га
хвата
несвестица
.
Сви
су
гледали
за
њоме
.
Правник
је
поцрвенио
,
Наредник
се
саркастично
смеши
и
намигује
,
Стојан
врти
главом
,
а
Јулка
је
заносно
гледала
и
би
јој
мило
,
када
је
видела
да
јој
се
чипка
на
доњој
сукњи
мало
опарала
.
Ова
елегантна
дама
је
свима
била
загонетка
.
Неки
су
говорили
,
да
јој
је
муж
врло
богат
,
али
да
мрзи
баба
Митру
,
па
она
не
сме
да
долази
својој
ћерци
.
Неки
су
,
опет
,
вртели
главама
и
смицали
раменима
,
као
да
су
тиме
хтели
рећи
,
да
се
они
не
воле
мешати
у
којекакве
загонетке
.
И
увек
,
када
год
је
она
долазила
својој
мајци
у
походе
,
почињао
се
говор
о
њој
и
увек
се
морао
прекинути
,
када
већ
нико
ништа
није
могао
више
да
измисли
.
Сви
су
,
готово
,
већ
у
неколико
махова
,
покушавали
,
да
дођу
у
додир
са
баба
Митром
,
али
све
је
било
узалуд
.
Све
је
копкала
ова
загонетка
и
сви
су
тражили
одгонетку
за
њу
.
Нарочито
је
свима
било
чудновато
,
зашто
мајка
одвојено
живи
од
своје
ћерке
,
када
је
ћерка
тако
бескрајно
воли
и
када
је
тако
силно
богата
.
Ђорђе
изиде
на
улицу
и
пође
лаганим
и
одмереним
кораком
.
Штап
је
вртио
у
руци
и
он
се
сјајио
према
сунцу
.
Главу
је
оборио
и
,
мимо
воље
,
почеше
мисли
да
се
роје
.
Мислио
је
о
Лепосави
.
Шта
хоће
она
од
њега
?
Зашто
хоће
да
је
он
воли
?
И
зашто
опет
она
њега
воли
?
Затим
му
Лепосава
изиде
пред
очи
и
он
је
уживао
у
њезиној
обичној
лепоти
,
која
нема
ничег
усиљеног
,
ничег
наметљивог
.
Он
се
намршти
,
као
да
је
тиме
хтео
да
се
ослободи
мисли
,
које
су
јуришале
на
њ
.
Опет
поче
мислити
.
Живо
га
је
интересовало
колико
Лепосава
има
година
.
Знао
је
да
има
куд
и
камо
више
од
тридесет
и
две
и
три
године
,
али
ипак
,
она
је
лепа
,
здрава
и
једра
.
И
размишљајућ
о
појединостима
Лепосавине
лепоте
,
његове
мисли
добише
други
правац
.
Даница
му
изиђе
пред
очи
.
И
она
је
врло
лепа
.
И
он
је
нехотице
поче
поређивати
са
Лепосавом
.
Даница
је
млађа
и
пунија
,
али
Лепосава
је
живља
,
она
је
блага
,
има
једну
пријатну
сетну
ноту
,
која
дира
у
срце
.
Али
Даница
је
чиста
,
још
недотакнута
као
планински
снег
.
Лепосава
је
...
И
њему
је
било
криво
што
чини
оваква
поређења
са
женском
,
која
ће
,
данас
сутра
,
бити
његова
жена
.
И
он
се
био
решио
,
да
више
не
мисли
о
њима
.
Радознало
је
гледао
у
мимопролазеће
,
као
да
је
од
њих
што
очекивао
.
Лак
ветар
је
подухивао
и
он
скиде
шешир
,
да
му
тај
ветар
хлади
главу
.
Наједном
се
сети
,
да
треба
да
иде
код
Даница
,
јер
је
обећао
.
Обећао
?
Да
,
рекао
је
:
до
виђења
,
а
то
,
ваљда
,
значи
,
да
треба
још
данас
да
се
виде
.
А
зашто
је
обећао
?
И
њему
је
то
највише
било
криво
.
Зашто
да
се
обвезује
?
Зашто
да
покаже
,
да
је
он
воли
и
мора
данас
да
је
види
?
Зашто
она
да
мисли
,
да
он
не
може
без
ње
живети
?
И
зар
то
неће
бити
један
разлог
више
,
да
она
њиме
у
будуће
влада
?
И
то
њиме
жена
да
влада
?
Она
је
изјавила
жељу
да
га
види
и
он
одмах
јури
,
као
да
тиме
хоће
да
јој
докаже
,
како
је
њезина
жеља
за
њега
заповест
.
И
он
сад
треба
да
буде
слаб
па
да
попусти
.
Таман
!
...
А
зар
га
она
неће
више
волети
,
када
не
оде
?
Зар
жена
неће
све
употребити
да
улије
човеку
љубави
према
њој
,
када
себи
избере
једног
човека
,
којега
хоће
да
воли
?
Или
зар
се
људи
бирају
?
Зар
љубав
није
слеп
нагон
?
Зар
...
и
он
се
љутио
.
Неће
да
иде
и
—
тачка
.
Руке
је
затурио
на
леђа
и
тако
је
ишао
оборене
главе
.
Није
ни
приметио
да
је
скоро
ван
вароши
.
Улицама
није
било
много
света
и
тако
су
његове
мисли
,
готово
,
мучки
нападале
на
њ
.
Мислио
је
како
ће
живети
,
када
се
буде
оженио
.
Како
ће
он
,
обичан
царински
чиновник
,
живети
,
који
зависи
од
злохуде
плате
.
И
шта
ће
на
крају
крајева
,
постићи
у
државној
служби
?
Он
,
који
је
рођен
да
живи
боље
и
самосталније
,
него
сви
они
канцеларијски
робови
.
И
што
је
он
гори
,
од
свих
тих
богатих
људи
,
који
и
не
знају
колико
имају
?
А
зар
су
сви
ти
богати
људи
постали
наследством
богати
?
Зар
их
нема
,
који
су
били
још
сиромашнији
од
њега
,
па
се
опет
обогатили
?
Крали
су
,
лагали
су
,
убијали
су
,
али
су
постали
богати
.
Зар
ко
сме
рећи
какву
богаташу
,
да
је
украо
своје
богатство
,
да
је
дошао
до
њега
најстраховитијим
незаконитим
путем
?
Зар
се
баш
ти
велики
лопови
не
поштују
,
не
цене
,
не
уважавају
као
особита
врста
грађана
?
Зар
се
тим
богатим
разбојницима
,
чији
новац
боље
спира
крв
с
руку
него
вода
,
не
одају
највеће
почасти
?
И
онда
ко
је
лопов
а
ко
поштен
?
Па
новац
?
каква
је
то
славна
ствар
.
За
новац
се
може
све
купити
и
звање
,
и
част
,
и
љубав
,
и
поштење
,
и
орден
и
све
...
Он
се
тргао
.
Хладан
зној
га
облио
,
ноге
му
клецају
.
И
ма
колико
да
је
одбијао
ове
страховите
мисли
,
оне
су
ипак
долазиле
,
саме
,
непрестано
,
наметљиво
.
То
је
његова
стара
махна
и
он
се
увек
борио
против
ње
,
као
против
каквог
ужасног
зла
.
Али
мисао
се
не
угушује
.
Што
се
она
више
угушује
она
бива
све
већа
,
узима
колосалне
размере
,
постаје
монструм
,
постаје
бескрајно
море
,
које
је
и
страховито
и
величанствено
.
И
он
је
ишао
,
непрестано
ишао
.
Час
је
побеђивао
своје
мисли
,
а
час
су
оне
њега
побеђивале
.
И
он
је
,
најзад
,
био
плен
својих
мисли
,
које
су
се
играле
њиме
,
као
мачка
мишем
.
Вече
се
нагло
спуштало
.
Небески
свод
је
био
плав
,
а
из
једног
угла
се
месец
плашљиво
помаљао
.
По
нека
звезда
је
већ
трептала
.
Електричне
сијалице
наједном
се
све
упалише
.
Свет
је
врвео
улицама
,
тискао
се
и
гурао
.
Трамваји
су
јурили
и
сваког
часа
су
звонили
.
Пред
каванама
је
било
много
света
.
По
неки
велосипедиста
пројури
улицом
,
његова
промукнута
труба
трешти
и
свет
се
склања
с
пута
.
Продавци
новина
нуде
новине
,
вичући
као
помамани
.
Један
жандарм
тера
неког
одрпаног
јадника
,
а
свет
се
скупио
и
радознало
гледа
човека
,
који
је
нешто
украо
.
На
другој
страни
тротоара
наслонио
се
један
просјак
,
без
једне
руке
и
једне
ноге
,
држи
шешир
без
поставе
и
моли
и
богоради
за
милостињу
.
И
цео
овај
народ
и
све
ово
што
се
кретало
улицама
,
што
је
викало
,
ишло
је
и
гурало
се
,
све
је
то
изгледало
Ђорђу
,
да
иде
само
једном
циљу
,
да
има
само
једну
дужност
,
једну
љубав
,
једну
.
жељу
,
једну
наду
—
новац
,
новац
,
новац
...
ИВ
.
Већ
је
други
дан
како
бесни
досадни
и
ужасни
београдски
ветар
.
Облаци
прашине
дижу
се
у
вис
и
падају
на
куће
,
дрвеће
,
кола
,
људе
и
све
.
Куће
су
покривене
читавим
слојевима
сиве
прашине
.
По
улицама
виде
се
гомиле
лишћа
,
које
је
ветар
покидао
с
дрвећа
,
хартија
од
новина
,
слама
и
све
то
ветар
почиње
прво
терати
у
ковитлац
,
а
за
тим
понесе
у
једном
правцу
,
тресне
све
о
земљу
,
лишће
,
хартија
,
прашина
,
слама
почну
скакутати
по
калдрми
док
све
ветар
не
разнесе
.
Кроз
разапете
телефонске
жице
и
жице
за
електрично
осветљење
фијуче
ветар
и
оне
дрхте
,
свирају
и
јецају
.
По
лишћу
на
дрвећу
нахватала
се
силна
прашина
.
Када
ветар
дуне
,
прашина
се
стреса
с
лишћа
и
пада
на
земљу
као
киша
.
На
једном
се
ветар
утиша
и
само
жице
дрхте
и
цвиле
.
После
опет
почне
да
фијуче
,
силно
и
бесомучно
.
Људи
оборили
главе
,
натукли
добро
шешире
,
али
га
ипак
држе
једном
руком
и
трче
.
По
неком
ветар
скине
шешир
с
главе
и
он
трчи
за
њиме
,
псује
и
виче
.
И
таман
да
га
ухвати
,
а
ветар
га
пренесе
на
другу
страну
улице
и
ту
се
задржи
за
какво
дрво
,
какав
олук
од
куће
или
га
ко
задржи
штапом
.
Неки
застајкују
у
свом
брзом
ходу
и
трљају
очи
,
други
опет
окрену
леђа
ветру
и
чекају
док
ветар
не
пројури
.
Али
ветар
и
даље
фијуче
дижући
са
собом
све
што
може
понети
.
Женске
једном
руком
држе
шешир
,
да
им
га
ветар
не
однесе
с
главе
,
а
другом
придржавају
сукњу
,
да
је
не
подиже
.
Сукње
се
вијугају
и
лепршају
и
женскима
откривају
ноге
.
По
каванама
,
крај
прозора
,
седе
људи
и
гледају
на
улицу
и
смеју
се
кад
ко
појури
за
својим
шеширом
или
,
са
особитим
задовољством
,
гледају
како
ветар
женскињу
подиже
сукње
у
вис
,
па
се
виде
листови
,
мршави
и
пуни
,
одевени
у
црне
или
какве
друге
чарапе
.
Батаљон
војника
,
покривен
дебелом
прашином
,
иде
оборене
главе
и
без
такта
,
а
добош
бије
као
за
свој
рачун
и
час
се
његово
добовање
јасно
чује
,
а
час
се
,
готово
,
никако
и
не
чује
.
А
досадни
беспрекидни
ветар
бесомучно
фијуче
и
пакосно
засипава
прашином
све
и
свакога
.
Бабу
је
по
други
пут
удрила
капља
.
Она
непомично
лежи
на
постељи
и
,
мутним
погледом
,
гледа
у
лекара
,
који
јој
преписује
лек
.
Лекар
пише
рецепат
,
по
некад
застане
,
оловком
се
чеше
по
глави
и
,
тобож
,
се
мисли
какав
лек
да
јој
да
и
ако
се
већ
одавна
био
решио
,
да
јој
да
онај
исти
лек
,
који
јој
је
дао
ономад
,
прекјуче
и
јуче
.
Дебела
тешка
цигара
лежи
на
столу
,
а
њезин
лепи
плави
дим
,
у
вијугама
се
подиже
у
вис
.
Затим
,
преко
златних
наочара
,
погледа
у
бабу
,
опет
се
нешто
замисли
,
повуче
бели
прсник
,
који
се
био
попео
на
дебели
трбух
,
опет
се
почеша
оловком
и
опет
поче
писати
.
Даница
је
стајала
крај
њега
-
и
чекала
је
,
да
јој
објасни
како
се
тај
лек
има
употребљивати
.
Кандило
је
светлукало
пред
старом
и
почађавелом
иконом
,
која
се
одавна
већ
није
могла
распознати
.
Најзад
лекар
направи
једну
шару
на
дну
рецепта
и
убоде
оловком
у
рецепат
.
Он
се
потписао
и
рецепат
је
готов
.
—
Дакле
,
једну
у
седам
,
другу
у
девет
,
трећу
у
једанаест
и
,
ако
не
заспи
,
четврту
у
један
...
Јесте
разумели
,
госпојице
?
...
а
?
...
—
Јесам
,
господине
докторе
.
—
Лепо
...
Он
се
окрете
баби
,
погледа
је
и
рече
јој
,
смешећи
се
:
—
Кроз
два
дана
биће
те
здрави
...
Када
је
говорио
,
он
је
певушио
.
Српски
није
добро
знао
и
ако
је
већ
тридесет
година
у
Србији
.
Узеде
цигару
са
стола
и
метну
је
у
уста
и
тако
је
,
са
цигаром
у
устима
,
говорио
.
Баба
је
вртела
главом
,
а
очи
је
склопила
,
као
да
је
тиме
хтела
да
каже
:
лако
је
њему
да
са
болесницима
тера
комедију
.
—
А
кад
ћемо
да
играмо
,
госпојице
?
Даница
порумени
и
стидљиво
одговори
:
—
Па
није
још
ни
прстен
био
.
—
Ви
волите
много
младожењу
,
а
?
—
Па
...
—
Видим
,
видим
...
И
обоје
се
насмејаше
.
Лекар
се
диже
,
једном
је
руком
,
у
знак
поздрава
,
махао
према
баби
.
Баба
је
лено
климала
главом
.
Отвори
врата
и
изиде
.
Даница
га
испратила
до
капије
и
одмах
се
вратила
и
оде
крај
бабине
постеље
.
Ветар
је
дувао
.
Једна
лоза
,
која
је
била
наслоњена
уз
горњи
прозор
,
додиривала
је
ћерћиво
од
прозора
и
шкрипела
је
када
је
ветар
подухвати
.
Врата
од
тавана
нису
била
затворена
и
она
су
се
залупкивала
и
јечала
су
,
када
их
ветар
почне
отварати
и
затварати
.
Даница
је
,
са
плетивом
у
руци
,
седела
крај
бабе
и
гледала
у
њу
.
Једна
велика
мачка
је
лежала
на
покривачу
и
прела
је
своју
бескрајну
прећу
.
Сумрак
је
већ
почео
да
се
хвата
.
Сенка
од
кандила
је
падала
на
постељу
.
—
Бабо
,
да
донесем
лампу
?
Не
види
се
више
.
Баба
,
која
није
могла
више
да
говори
,
климну
главом
.
Даница
је
донела
лампу
и
метнула
на
сто
.
Лампа
,
са
округлим
белим
шеширом
,
у
пола
је
осветљавала
собу
и
Даница
се
приближи
столу
и
ту
седе
.
Руке
су
брзо
радиле
.
Она
је
гледала
у
свој
рад
,
али
га
није
видела
.
Она
је
волела
да
плете
,
јер
,
онда
,
не
мора
тако
много
да
пази
и
може
,
до
миле
воље
,
да
пусти
маха
својим
мислима
.
Она
је
била
врло
тужна
.
Ђорђе
већ
недељу
дана
није
долазио
.
И
она
је
непрестано
мислила
о
њему
,
не
говорећи
ником
ни
речи
.
Мајка
и
отац
нису
ни
запазили
,
да
је
она
тужна
,
јер
су
били
занети
другим
послом
и
њој
је
изгледало
,
да
о
њој
и
баби
нико
и
не
води
рачуна
.
Мајка
је
данас
била
врло
љута
,
за
столом
је
оца
страшно
изгрдила
,
готово
одмах
по
ручку
се
обукла
,
отишла
некуда
и
још
је
нема
да
се
врати
.
Баба
се
накашља
,
а
то
је
значило
да
зове
Даницу
.
Она
јој
се
окрете
,
Баба
је
указивала
главом
на
другу
собу
.
—
Нана
није
ту
.
Отишла
је
некуда
.
Баба
је
сумњиво
вртела
главом
,
затим
извуче
једну
руку
и
поче
кажипрст
трљати
о
палац
.
—
Не
знам
.
Нана
је
за
ручком
била
врло
љута
и
грдила
је
тату
.
Прво
је
истукла
Свету
,
он
,
јадник
,
још
спава
,
а
после
се
обукла
и
отишла
некуда
.
Тата
није
ни
речи
проговорио
,
када
је
она
отишла
.
Руке
је
метнуо
на
леђа
,
главу
оборио
и
тако
је
шетао
по
соби
тамо
и
амо
,
док
није
било
време
за
канцеларију
.
У
усахнулим
бабиним
очима
засветлише
се
две
мале
сузе
.
Даница
дубоко
уздахну
,
рад
је
спустила
на
крило
,
поглед
упрла
у
једну
тачку
и
тако
непомично
седи
као
какав
кип
.
Велике
трепавице
бацају
сенку
на
побледело
лице
и
из
те
тамне
сенке
светлуцају
сузе
.
Груди
су
се
лагано
дизале
и
спуштале
.
Зашто
не
долази
већ
једном
?
Како
може
да
издржи
,
да
је
не
види
читаву
једну
недељу
,
седам
дугачких
и
бескрајних
дана
?
Она
сада
,
готово
и
не
спава
,
не
једе
честито
и
ни
до
чега
јој
није
.
Само
њега
,
њега
да
види
.
Зар
јој
је
то
неки
живот
без
њега
?
Зар
није
он
њезин
живот
?
Баба
се
накашља
и
она
прекиде
бујан
ток
својих
мисли
,
који
ју
је
био
понео
.
Узеде
поново
да
ради
,
али
без
икакве
воље
и
без
икакве
пажње
:
петљу
је
испуштала
за
петљом
.
Најзад
извади
игле
и
почне
чарапу
да
пара
.
Баба
се
опет
накашља
,
Даница
подиже
главу
и
погледа
бабу
,
она
ју
је
звала
.
Кад
је
дошла
до
ње
,
она
је
загрли
и
поче
је
љубити
.
Даници
је
,
иначе
,
мало
требало
.
Она
,
такође
,
загрли
бабу
и
љубљаше
је
,
али
,
не
могавши
више
уздржати
плача
,
који
јој
је
стезао
срце
и
грло
као
гвозденом
кариком
,
поче
гласно
и
очајно
јецати
.
Баба
је
плакала
као
мало
дете
,
уста
су
била
отворена
,
а
немоћан
језик
се
кретао
тамо
и
амо
,
али
није
могао
створити
ни
једне
речи
.
—
Ми
смо
,
...
бабо
,
...
две
несрећнице
...
И
она
је
јецала
,
држећи
бабу
у
загрљају
.
И
ове
две
жене
,
једна
,
испред
које
се
измиче
живот
пун
беда
,
невоља
и
неприлика
сваке
врсте
,
друга
,
испред
које
се
измиче
прва
срећа
,
лежале
су
једна
другој
у
загрљају
и
горко
су
оплакивале
своју
рђаву
судбину
,
која
их
је
лагала
и
заводила
.
Помамни
ветар
је
напољу
фијукао
,
свесан
своје
моћи
,
а
унутра
,
у
овој
полуосветљеној
собици
,
која
је
била
узана
и
загушљива
као
каква
гробница
,
дрхтала
су
и
плакала
два
слабашна
створења
,
немоћна
да
се
боре
против
недаћа
својега
живота
.
Мачка
се
дигла
и
почела
се
протезати
,
правећи
велику
грбу
на
леђима
.
Мало
се
облизивала
и
опет
се
савије
у
клупче
и
лагано
преде
,
жмирећи
очима
.
Неко
је
капију
нагло
отворио
и
звонце
је
гласно
одјекнуло
.
Даница
се
,
једним
покретом
,
истрже
из
бабина
загрљаја
,
брзо
убрише
очи
и
полети
на
врата
.
То
је
он
.
То
не
може
други
бити
,
него
он
.
Хвала
Богу
једном
!
И
она
застаде
,
јер
се
сетила
,
да
то
не
би-било
у
реду
,
да
му
полети
у
сусрет
.
Ох
,
проклети
обичаји
!
Ах
,
како
би
она
радо
излетила
напоље
и
раширених
га
рукама
дочекала
.
Дакле
,
ипак
је
дошао
.
Хвала
му
,
она
ће
све
да
заборави
што
је
,
за
ових
бескрајних
седам
дана
,
пропатила
.
Главно
је
,
да
је
дошао
.
Њој
је
сада
лако
и
у
часу
је
заборавила
сву
тугу
и
сав
бол
.
О
,
како
је
била
луда
,
па
је
којешта
мислила
!
Чак
је
и
своју
судбину
проклињала
,
а
она
то
,
ето
,
није
заслужила
.
Али
то
није
био
он
.
Врата
се
отворише
и
Марија
уђе
прашљива
и
чупава
.
—
Бог
га
убио
,
како
дува
као
луд
...
Добро
вече
!
Погледај
,
молим
те
,
каква
је
то
прашина
.
Рашчупао
ме
и
направио
ме
као
какво
чудовиште
...
Доктор
је
,
ваљда
,
већ
био
?
Пази
,
читава
кола
прашине
.
Не
зна
човек
шта
ће
пре
,
да
ли
да
се
брани
од
прашине
,
која
лети
у
очи
,
или
да
се
сукње
не
дижу
...
Је
ли
што
год
преписао
?
како
је
,
нано
?
Даће
Бог
,
биће
боље
.
Иди
,
Бога
ти
,
истреси
ово
.
Зар
Света
још
спава
?
Видиш
ти
лоле
једне
,
шта
ће
ноћас
да
ради
?
Била
је
весела
и
непрестано
је
говорила
.
Она
ју
је
знала
и
била
је
уверена
,
да
је
какав
посао
повољно
свршила
.
Даница
је
била
изненађена
овим
њеним
понашањем
и
није
никако
могла
веровати
,
да
је
то
она
иста
жена
,
која
је
,
при
ручку
,
онако
викала
и
ударала
песницама
о
сто
.
Када
је
истресла
мајчину
махраму
,
она
се
вратила
у
собу
и
наставила
рад
.
Марија
је
села
крај
бабине
постеље
.
—
Све
се
може
само
кад
се
хоће
.
Дабоме
,
да
се
не
може
,
кад
човек
прекрсти
руке
и
чека
да
Бог
сиђе
с
неба
и
да
помогне
.
Сима
би
умро
од
глади
да
ја
нисам
жива
.
Ја
мислим
да
нема
на
свету
тако
везана
човека
.
Где
нисам
после
подне
била
!
Ишла
сам
код
секретара
,
али
он
није
могао
да
помогне
.
Лепо
човек
каже
,
да
је
он
девета
рупа
ни
свирали
.
После
сам
отишла
код
начелника
,
таман
био
лего
да
се
одмори
,
а
ја
,
Бога
ми
,
нисам
отишла
,
него
сам
чекала
да
устане
.
И
тако
сам
седела
с
његовом
женом
и
пила
каву
.
Јух
,
ала
је
то
добра
жена
,
добра
као
добар
дан
!
Само
,
јадница
,
несрећна
је
.
Свега
има
.
Муж
јој
лепо
аванзује
,
али
жали
,
јадница
,
што
нема
деце
.
Причала
ми
шта
све
није
покушавала
,
па
ништа
.
Ја
сам
јој
,
онда
,
казала
шта
да
ради
...
Иди
,
Бога
ти
,
Дано
,
види
шта
ради
то
дете
...
кажем
јој
,
да
лекари
ништа
не
знају
,
а
најмање
те
ствари
...
Просто
се
жена
препородила
кад
сам
јој
казала
.
Како
је
била
љубазна
после
тога
,
још
више
него
пре
,
као
да
сам
јој
сестра
!
Изнела
је
грожђа
и
јабука
.
Кад
ми
је
рекла
,
да
је
слуша
њезин
муж
,
онда
јој
кажем
зашто
сам
дошла
.
Рекла
сам
јој
,
да
имам
седмеро
деце
,
да
ми
мајка
болује
већ
три
године
,
да
ми
три
детета
болују
од
шарлаха
,
а
мој
муж
има
малу
плату
и
одавна
није
добио
класу
.
Док
сам
то
говорила
ја
сам
плакала
,
а
она
ме
тешила
,
чак
ме
била
и
загрлила
,
па
је
рекла
,
да
не
бринем
и
да
ће
она
код
њеног
мужа
још
данас
израдити
да
добије
класу
.
Она
је
говорила
брзо
и
весело
.
Баба
ју
је
занесено
гледала
и
отварала
је
уста
,
да
нешто
каже
,
али
узалуд
.
Марија
је
то
разумела
и
са
чуђењем
,
је
гледала
у
своју
мајку
.
—
Боже
,
нано
,
баш
си
чудновата
.
Па
ја
нисам
лагала
од
беса
,
него
зато
,
што
је
то
за
нас
добро
.
Зар
вечито
да
се
патимо
?
Ето
,
данас
тек
двадесети
,
а
ми
немамо
ни
маријаша
у
кући
.
Није
срамота
лагати
,
кад
се
од
тога
може
имати
користи
.
Даница
је
ушла
,
водећи
Свету
за
руку
.
Марија
га
одмах
подигла
на
крило
и
љубила
га
,
а
он
је
,
прљавим
ручицама
,
трљао
санане
очи
.
—
Па
зар
ти
,
болан
,
досад
спаваш
?
Да
видиш
шта
ти
је
нана
донела
.
А
хоћеш
ли
да
слушаш
твоју
нану
?
Света
је
гледао
у
Маријину
руку
,
која
је
нешто
по
џеповима
тражила
и
рече
плашљиво
:
—
’
Оћу
сушам
тебе
.
Марија
му
даде
један
фишек
са
бонбонама
,
пољуби
га
два
три
пута
и
спусти
га
на
под
.
—
Дај
и
дади
једну
бонбону
.
Света
је
прво
притискао
фишек
на
груди
,
а
после
,
када
је
Марија
казала
,
да
добра
деца
тако
не
раде
,
он
извади
једну
бонбону
и
даде
је
Даници
.
Марија
се
била
сасвим
прибила
уз
бабину
постељу
и
шапутала
је
нешто
.
Света
је
сео
на
под
,
вадио
једну
по
једну
бонбону
и
грицкао
је
.
Даница
је
плакала
.
Дакле
о
њој
се
не
води
рачуна
?
Она
и
не
живи
.
Њу
нико
и
не
пита
како
јој
је
.
Главно
је
,
да
она
изиђе
из
куће
,
јер
ће
онда
бити
мањи
трошак
.
И
кад
се
испросила
,
онда
је
цео
посао
свршен
.
Зар
и
после
тога
ко
да
разбија
главу
због
ње
?
Боже
сачувај
!
Док
су
ове
мисли
муњевитом
брзином
пролетиле
кроз
њену
лепу
главицу
,
дотле
је
њезино
срце
јако
куцало
,
на
очи
се
навлачила
магла
и
њезин
рад
и
све
у
соби
тонуло
је
у
тој
магли
,
али
она
није
смела
да
да
маха
својим
осећајима
и
тако
је
уздахе
угушивала
,
који
су
се
из
срца
пели
,
застајали
у
грлу
и
ту
се
каменили
.
О
,
Боже
,
мој
,
појмили
она
жена
тамо
,
што
шапће
о
сумњивим
стварима
уличног
бабичлука
,
како
је
њојзи
сада
?
Зар
она
не
зна
,
да
он
није
долазио
седам
дана
и
да
ће
то
њу
убити
?
Зар
је
свет
пречи
од
њезиног
детета
?
Једна
крупна
суза
паде
на
Даничину
руку
,
она
се
трже
,
као
да
ју
је
жеравица
опекла
и
изиде
напоље
.
Напољу
је
био
густ
мрак
.
Ветар
је
кидао
лишће
са
дрвећа
и
лозе
.
Таванска
врата
су
болно
јечала
када
их
ветар
залупкивао
.
Ветар
је
доносио
звиждање
са
оближњих
фабрика
,
које
је
личило
на
очајан
врисак
или
промукнути
крик
,
који
моли
и
преклиње
за
помоћ
.
Испред
прозора
стоји
једно
дрво
,
ветар
му
покидао
све
лишће
и
оно
изгледа
као
какав
костур
,
који
је
подигао
сухе
руке
у
вис
,
а
затим
их
спустио
и
лупа
у
прозор
,
тихо
и
дуго
.
Марија
се
диже
и
спусти
завесу
.
Када
су
вечерали
,
Даница
је
однела
судове
у
кухињу
и
тамо
остала
.
Света
је
,
још
за
време
вечере
,
заспао
са
залогајем
у
руци
на
Маријином
крилу
и
она
га
однесе
на
његову
постељу
.
Сима
је
изнео
албум
с
маркама
,
залепио
неколике
марке
,
а
неке
,
опет
,
издвоио
и
везао
их
.
Марија
се
вратила
,
узела
Даничино
плетиво
и
села
крај
стола
.
—
Хм
,
хм
...
то
би
добро
било
.
А
шта
каже
?
Дакле
добићу
класу
?
...
Хм
,
хм
...
А
може
бити
,
да
ћу
бити
стално
на
благајни
.
Доста
сам
био
његов
заступник
.
Хм
,
хм
...
био
сам
вечерас
код
Панте
.
Нема
ништа
од
њега
.
Ужасно
кашље
,
кожа
ми
се
јежила
док
сам
био
код
њега
...
хм
,
хм
.
Панта
је
добар
човек
и
ја
му
не
желим
да
умре
,
баш
на
против
.
Али
хтео
сам
баш
да
се
уверим
како
је
с
његовом
болешћу
.
Управник
ми
увек
говорио
,
да
ћу
све
дотле
да
га
заступам
,
док
не
оздрави
или
не
умре
.
Али
он
ће
,
јадник
,
пре
да
умре
,
него
што
ће
оздравити
.
Хвала
Богу
једном
.
А
од
кад
то
желим
,
то
ми
је
био
сан
и
,
ето
,
сад
ће
да
се
испуни
.
Хм
,
хм
...
сиромах
Панта
!
Био
је
добар
као
душа
.
Али
шта
ћеш
,
судбина
...
хм
,
хм
...
Молио
сам
једног
свог
пријатеља
да
протежира
моју
меницу
у
цензури
,
али
он
каже
,
да
треба
и
ти
да
потпишеш
,
па
одмах
да
добијемо
паре
.
—
Ја
?
А
је
ли
то
сигурно
?
—
Хм
,
хм
,
па
неће
,
ваљда
,
човек
да
лаже
.
—
Ја
не
знам
како
ћемо
да
издржимо
зиму
.
Опет
немам
ни
маријаша
у
кући
.
—
Заборавио
сам
да
донесем
.
—
Одакле
?
—
Па
...
хм
,
хм
...
из
касе
.
—
А
контрола
?
—
Јест
,
ти
мислиш
,
то
се
сваког
часа
контролише
.
Па
ја
ћу
то
да
вратим
.
Па
после
,
чудно
ми
чудо
,
дваест
триест
динара
.
Јеси
ти
приметила
,
да
је
Дана
нешто
невесела
?
Хм
,
хм
...
—
То
није
никакво
чудо
.
Испрошена
је
.
Свака
девојка
је
онда
тужна
.
Сима
се
смешкао
и
почео
певушити
:
Ој
девојко
прекопута
,
Што
си
тако
забринута
,
Забринута
,
замишљена
Као
да
си
испрошена
?
...
—
Па
није
лако
:
оставља
родитеље
,
кућу
,
хм
,
хм
...
А
знаш
ли
ти
да
ја
од
неког
времена
не
могу
да
спавам
?
Лепо
ме
уби
брига
.
—
А
ја
већ
спавам
.
Ја
немам
брига
.
Ја
ни
на
шта
не
мислим
,
само
ми
ти
мислиш
.
—
Знам
,
знам
,
али
ја
друго
нешто
мислим
.
Све
се
кајем
што
сам
те
послушао
.
—
Опет
ти
то
,
па
то
.
—
Хм
,
хм
...
како
сам
могао
човеку
да
обећам
оно
што
знам
да
немам
?
Обећао
сам
мираз
од
двеста
дуката
,
а
ми
немамо
ни
двеста
пара
.
Лепо
ћу
полудети
.
Шта
ћемо
да
радимо
кад
дође
дан
да
положимо
новац
?
Марија
је
једну
руку
,
са
плетивом
,
спустила
на
крило
,
а
другу
је
подигла
,
наслонила
се
на
њу
и
нешто
се
замислила
.
—
Није
то
лако
.
Хм
,
хм
...
Лепо
ми
дође
да
се
убијем
.
Не
могу
човека
у
очи
да
погледам
.
Откуда
да
створим
двеста
дуката
?
кажи
ми
:
откуда
?
Сигурно
су
то
краставци
.
Преврћем
се
по
кревету
као
на
усијаном
роштиљу
.
Хм
,
хм
...
Он
се
ухватио
за
главу
и
шета
по
соби
тамо
и
амо
.
—
Па
још
и
та
твоја
мајка
.
Докле
ће
да
болује
?
—
То
је
божја
воља
.
—
Море
какав
Бог
.
Зар
он
зна
шта
ради
?
Ето
патимо
се
као
да
смо
побили
цео
свет
...
Бар
да
има
кој
марјаш
...
хм
,
хм
...
—
Ко
то
зна
?
—
Шта-а-а
?
!
Он
је
стао
пред
Марију
,
разрогачио
очи
и
гледа
у
њу
.
—
Ко
зна
,
можда
,
и
има
.
Ти
знаш
да
је
она
била
циција
целог
свог
века
.
—
Ја
сам
уверена
да
има
.
—
Истина
?
...
Хм
,
хм
...
—
Зар
би
ти
ја
,
иначе
,
казала
да
обећаш
Ђорђу
онај
мираз
?
—
Дакле
,
ти
знаш
да
она
има
пара
?
Марија
је
поцрвенила
.
Она
је
исто
толико
знала
као
и
Сима
.
—
Знам
.
—
То
ће
бити
спас
за
нас
.
Ипак
је
добар
Бог
.
Треба
само
пазити
.
—
Дабоме
,
ја
сам
увек
код
ње
.
—
А
где
ли
је
сакрила
тај
новац
?
—
Ја
мислим
у
сламњачи
,
јер
никад
не
да
,
да
се
она
претресе
.
—
Е
па
,
онда
,
је
јасно
као
дан
.
Даница
је
ушла
у
собу
и
они
прекину
говор
.
—
Је
си
угасила
лампу
?
—
Јесам
,
нано
.
Света
се
пробудио
.
Мора
бити
да
је
нешто
страшно
сневао
,
јер
је
вриснуо
па
после
почео
да
плаче
.
Марија
се
диже
и
отрча
у
собу
.
Даница
је
узела
плетиво
у
руке
и
села
за
сто
,
према
оцу
.
Сима
је
навијао
свој
часовник
и
гледао
је
у
Даницу
.
Сад
је
тек
приметио
,
да
се
она
,
за
ово
кратко
време
,
јако
променила
.
Лице
се
било
издужило
и
било
је
прилично
бледо
.
Испод
очију
били
су
модри
колутови
и
очи
су
изгледале
веће
.
Рекла
није
се
,
као
пре
,
припила
уз
њезино
једро
тело
,
сад
је
била
знатно
шира
,
као
да
је
туђа
.
—
Дано
,
да
ниси
болесна
?
—
Ја
?
Нисам
што
.
—
Па
што
си
тако
невесела
?
Она
је
поруменела
,
а
руке
су
јој
дрхтале
.
—
Не
...
нисам
.
—
Ех
,
ниси
...
хм
,
хм
...
видим
ја
то
.
Он
је
дошао
до
ње
и
миловао
је
по
образу
.
.
—
То
ми
се
не
допада
...
хм
,
хм
...
Зар
се
једна
девојка
испросила
?
—
Не
.
Ја
на
то
и
не
мислим
.
—
Него
на
шта
мислиш
?
На
Ђорђа
,
је
ли
?
Па
,
ето
,
он
баш
често
долази
.
И
данас
је
био
,
је
ли
?
—
Није
.
—
Е
па
,
онда
,
јуче
.
—
Није
ни
јуче
.
—
А
прекјуче
?
—
Није
,
па
није
ни
ономад
.
—
Како
то
?
Даница
је
оборила
главу
и
почела
брже
да
ради
.
Доња
усна
јој
заиграла
и
она
је
уједе
.
—
Па
колико
дана
није
био
?
—
Седам
.
—
Седам
?
!
...
Хм
,
хм
...
Видиш
,
ја
то
нисам
ни
знао
.
Он
се
замислио
.
Палчеве
је
метнуо
у
прсник
под
пазухо
,
главу
оборио
и
тако
шета
по
соби
тамо
и
амо
.
Није
ништа
говорио
,
само
се
чуло
његово
мрмљање
:
Хм
,
хм
.
После
извесног
времена
дође
до
ње
и
подиже
јој
главу
.
—
Доћи
ће
сутра
.
Али
ја
не
волим
,
да
будеш
тако
невесела
...
Хм
,
хм
...
Погледај
тату
.
Она
подиже
главу
и
погледа
оцу
у
очи
.
Оне
су
биле
замагљене
и
сјајиле
су
се
.
Сима
је
хтео
нешто
да
каже
,
али
му
се
грло
стегло
.
Једна
непријатна
мисао
је
пројурила
кроз
његову
главу
.
Нагне
се
и
пољуби
је
.
Она
га
,
наједном
,
загрли
и
бризну
у
плач
.
Сима
је
дрхтао
,
хтео
је
нешто
да
каже
,
али
није
могао
ни
речи
да
претури
преко
језика
,
Очи
му
се
овлажише
,
а
доње
вилице
заиграше
.
—
Не
мој
,
Дано
,
дете
моје
,
па
ти
знаш
да
те
тата
воли
...
Она
га
је
била
загрлила
,
главу
је
наслонила
на
његове
груди
и
тако
плаче
.
—
Теби
ће
тата
све
да
учини
.
Све
ћу
ти
купити
што
год
хоћеш
.
Умири
се
.
Што
плачеш
?
па
ти
ниси
,
болан
,
више
мала
.
Али
она
је
и
даље
плакала
,
а
он
је
хтео
да
је
умири
,
али
и
његов
глас
је
дрхтао
и
он
је
више
муцао
него
што
је
говорио
.
—
Ми
ћемо
бити
срећни
,
не
брини
.
ја
ћу
да
продам
албум
,
па
ћемо
имати
силне
паре
.
Само
не
мој
да
се
секираш
.
Све
ће
теби
тата
да
купи
,
све
.
Ти
си
моје
злато
,
моје
лепо
чедо
,
син
мој
,
све
моје
.
Он
ју
је
миловао
по
коси
и
љубио
је
,
а
сузе
његове
капале
су
,
једна
по
једна
,
на
њезину
густу
косу
и
ту
су
се
сјајиле
као
драго
камење
.
Када
се
сита
исплакала
,
она
узеде
очеву
руку
,
притиште
топао
пољубац
и
оде
да
легне
.
Сима
је
дуго
шетао
по
соби
тамо
и
амо
,
уздисао
је
и
јечао
је
.
Често
је
прешао
руком
преко
косе
,
захватио
један
чуперак
и
повукао
га
је
као
да
је
хтео
да
га
ишчупа
,
а
час
по
је
грчевито
савијао
руку
у
песницу
,
подизао
је
у
вис
,
као
да
је
коме
претио
и
опет
ју
је
,
малаксало
и
тромо
,
опусти
низ
тело
.
Поноћ
је
била
давно
превалила
,
а
Сима
није
још
могао
ока
да
склопи
.
У
соби
,
где
је
Света
спавао
са
Даницом
,
почело
је
кандило
да
се
гаси
и
Сими
се
учинило
,
да
лепо
види
,
како
мрак
,
са
свију
страна
,
продире
у
собу
и
осваја
је
.
—
Маро
!
—
Чујем
.
—
Зар
ти
не
спаваш
?
—
Не
спавам
.
—
Ја
не
знам
како
ћемо
испливати
.
Ово
је
ужасан
положај
.
—
И
мени
је
као
да
сам
луда
.
Не
умем
више
ни
да
мислим
.
Па
после
не
знам
ни
шта
ћемо
сутра
да
једемо
...
Она
јекну
.
Он
се
окрете
зиду
и
стисну
зубе
.
Чинило
му
се
,
као
да
лежи
у
гробници
,
али
жив
је
и
све
чује
,
све
осећа
,
али
не
може
да
се
макне
.
Баба
,
такође
,
није
спавала
.
Она
је
,
укоченим
погледом
,
гледала
у
чаџаву
икону
и
кандило
,
које
пред
њоме
гори
.
Зар
она
неће
још
да
умре
?
Зар
јој
је
суђено
да
доживи
још
какву
несрећу
?
Зар
се
није
довољно
патила
целог
свог
бедног
живота
у
коме
није
било
ни
трунке
среће
и
радости
?
Света
је
нешто
сневао
и
превртао
се
по
постељи
.
Даница
још
.
није
ока
склопила
.
Она
је
заронила
главу
у
узглавље
,
стиснула
вилице
да
не
би
на
глас
зајецала
,
а
страховите
мисли
тутње
кроз
лепу
главицу
,
која
је
била
створена
за
срећу
и
бескрајну
љубав
.
Ветар
бесомучно
дува
,
цичи
,
вришти
и
фијуче
око
ове
куће
од
које
бежи
мирни
и
тихи
сан
.
Небо
личи
на
какву
грдну
мапу
на
којој
је
земља
сива
,
а
вода
,
између
раскидане
,
излокане
и
разједене
земље
,
плава
.
Жути
месец
час
се
појави
,
а
час
га
прогутају
сиви
облаци
,
који
се
витлају
по
небу
.
Електричне
сијалице
слабо
светле
и
изгледа
,
као
да
жмирну
,
када
се
на
њих
устреми
ветар
са
густим
облацима
прашине
.
У
даљини
урличе
неко
псето
и
његово
арлукање
страшно
одјекује
кроз
дубоку
ноћ
,
коју
оживљава
силни
и
помамни
ветар
.
В
.
Лекар
је
морао
два
пута
да
дође
.
Први
пут
у
јутру
око
шест
часова
.
Сима
се
брзо
обукао
и
отрчао
је
лекару
,
али
он
се
љутио
и
тражио
је
,
да
му
се
доведу
кола
,
па
да
дође
.
Не
може
он
сада
,
у
поноћи
,
да
преже
своја
кола
.
Сими
није
ништа
друго
остало
,
него
да
отрчи
по
кола
.
Али
он
је
морао
дуго
да
чека
,
док
се
лекар
обуче
и
једном
не
изиђе
на
поље
.
Други
пут
је
долазио
у
подне
.
Наравно
,
да
се
је
он
чудио
како
то
да
не
помажу
његови
,
још
при
том
најновији
,
лекови
.
Најзад
је
изјавио
,
као
да
то
није
још
одавна
знао
,
да
јој
нема
лека
и
да
морају
бити
сваког
часа
на
опрези
,
јер
,
за
име
Бога
,
не
може
се
знати
,
кад
ће
смрт
доћи
.
Она
не
јавља
у
напред
сат
и
час
,
када
ће
бахнути
у
кућу
.
Око
четири
часа
по
подне
било
је
баби
врло
тешко
и
сваког
часа
се
очекивало
да
ће
умрети
.
Очи
су
биле
врло
разрогачене
,
колутале
су
као
да
нешто
траже
и
сјајиле
су
се
као
да
су
од
стакла
.
Руке
је
грчевито
забадала
у
покривач
.
Студен
зној
цурио
је
низ
њезино
лице
,
које
је
изгледало
као
да
је
од
слонове
кости
,
жућкасто
,
наборано
и
истањено
као
хартија
.
Нос
се
ушиљио
и
готово
,
је
провидан
,
као
њезине
мале
,
нежне
и
жуте
уши
.
Кроз
танке
и
модре
усне
,
које
су
биле
отворене
,
виделе
се
крезубе
вилице
и
бео
језик
као
шећером
посут
.
Брада
шиљаста
и
с
десне
стране
има
један
младеж
обрасао
дугачком
длаком
.
Махрама
се
одрешила
.
Ретка
и
проседа
коса
падала
је
на
лице
и
ту
је
остајала
улепљена
знојем
.
Дисала
је
брзо
,
врло
брзо
.
Марија
је
замолила
једног
суседа
,
баритонисту
,
коме
је
Славјански
нудио
300
рубаља
,
да
отрчи
на
пошту
и
да
одмах
зовне
Симу
.
Даница
је
однела
Свету
у
постељу
,
јер
је
био
заспао
на
њезину
крилу
.
После
тога
је
дошла
до
бабиних
врата
,
лагано
их
ошкринула
и
протурила
главу
.
—
Нано
,
да
донесем
лампу
?
—
Што
питаш
?
Видиш
да
је
већ
мрак
.
Марија
је
седела
крај
постеље
и
гледа
у
Бабу
.
Она
целу
прошлу
ноћ
није
спавала
,
него
ју
је
целу
провела
у
овој
загушљивој
соби
,
која
се
одавно
није
проветравала
,
јер
баба
,
од
неког
времена
,
већ
се
била
љутила
,
кад
се
ко
приближи
прозору
,
а
камо
ли
да
допусти
,
да
се
прозори
отворе
,
те
да
устајали
и
покварени
ваздух
изиђе
напоље
.
Марија
је
била
бледа
,
нерасположена
и
љута
.
Неколико
пута
је
ноћас
мислила
да
баба
спава
.
И
тек
што
устане
и
почне
претурати
по
соби
,
тражећи
нешто
,
баба
отвори
очи
и
својим
погледом
је
,
тако
рећи
,
прикује
за
под
.
Покушавала
је
да
завуче
руку
у
сламњачу
,
али
баба
се
намршти
и
она
извуче
руку
.
—
Хтела
сам
да
подигнем
сламњачу
.
Може
бити
,
да
би
ти
било
лакше
.
Баба
ју
је
један
часак
гледала
,
а
затим
заклопи
очи
.
Не
,
њој
неће
бити
лакше
.
Уосталом
,
зар
није
најбоље
,
да
умре
?
Смириће
се
тако
и
они
и
цела
кућа
.
А
после
,
зашто
још
да
живи
?
Зар
има
нечег
,
што
је
мами
да
живи
?
Зар
она
не
зна
тај
живот
скроз
и
скроз
?
Или
,
ваљда
,
има
тај
живот
неко
изненађење
за
њу
?
Не
,
не
.
Зна
она
тај
живот
.
Зна
она
како
је
тежак
,
пакосан
,
а
при
том
празан
.
И
њој
је
цео
живот
изгледао
врло
чудноват
.
Ако
је
живот
радост
,
срећа
и
здравље
,
е
,
онда
,
она
није
никако
ни
живела
:
једног
јутра
је
устала
и
обукла
се
а
у
вече
се
скинула
и
опет
је
легла
.
Ето
,
тако
њој
изгледа
тај
живот
радости
,
среће
и
здравља
.
А
ако
је
живот
низ
невоља
,
читава
брда
од
брига
,
море
јада
,
туге
и
болештина
,
о
,
онда
,
је
она
живела
и
то
дуго
,
врло
дуго
,
шесет
,
осамдесет
,
сто
,
двеста
година
...
Даница
унесе
лампу
и
метну
је
на
сто
,
сред
гомиле
медецинских
боца
,
округлих
кутијица
и
широких
кесица
,
на
којима
је
штампана
реч
»
обланда
«
.
Семена
од
лимуна
пливају
тамо
и
амо
и
падају
на
шећер
,
који
се
лагано
топи
.
Крај
чаше
једна
мала
кашика
и
једна
велика
у
којој
је
застала
једна
румена
кап
од
медецине
.
Сву
ту
малу
апотеку
лампа
је
пријатно
осветљавала
.
Напољу
је
падала
киша
.
Лоза
на
османлуку
се
покуњила
,
а
киша
је
немилосрдно
шиба
.
Кроз
олуке
,
на
кући
,
жубори
вода
и
,
свом
силином
,
јури
кроз
тесан
олук
,
који
се
спушта
низ
кућу
.
По
дворишту
се
направиле
баре
.
Оне
постају
све
веће
,
две
се
баре
сливају
у
једну
,
па
после
три
и
тако
непрестано
,
док
се
,
најзад
,
цело
двориште
не
претвори
у
једно
мало
,
мутно
и
прљаво
језеро
,
по
којем
одскачу
велики
и
мали
-
мехури
.
Из
једног
олука
јури
вода
у
једно
велико
буре
,
које
се
одавно
било
напунило
па
се
сад
прелива
и
вода
јури
у
оно
мало
језеро
.
На
другом
олуку
није
било
последњег
колена
па
је
вода
,
низа
зид
,
текла
у
темељ
куће
,
као
да
је
хтела
да
је
подкопа
.
И
ова
јесења
киша
,
која
пада
и
дању
и
ноћу
,
стално
и
подједнако
,
без
одмора
,
без
журбе
,
прожима
својом
вечитом
и
досадном
влагом
,
све
и
свакога
,
удара
о
кровове
и
о
калдрму
,
добује
на
врата
и
прозоре
,
прља
и
пере
улице
,
влажи
куће
и
злурадо
,
лагано
али
стално
,
продире
у
кућне
темеље
и
тамо
почиње
своје
дело
разорења
.
Небо
је
тужно
и
досадно
у
својој
бескрајној
и
плачној
једноликости
.
Даница
је
одмах
изашла
из
собе
,
чим
је
упалила
лампу
.
Марија
седи
крај
постеље
,
оборила
главу
и
нешто
се
замислила
.
У
соби
је
тишина
,
само
је
,
сада
,
прекидају
један
стари
часовник
,
који
је
донесен
из
друге
собе
,
да
се
зна
време
,
када
треба
баби
дати
медецину
,
и
једнолико
добовање
кише
о
прозор
.
Баба
је
окретала
главу
од
лампе
,
јер
јој
је
светлост
сметала
.
Марија
тромо
устаде
,
узеде
једну
новину
и
наслони
је
на
лампу
.
Баба
је
сад
лежала
у
сенци
.
И
Марији
је
годила
та
сенка
и
она
је
лагано
почела
климати
главом
.
Глава
је
пала
на
једно
раме
,
руке
су
биле
опуштене
низ
столицу
,
а
груди
су
се
лагано
дизале
и
спуштале
.
Врата
се
лагано
отворише
и
Сима
уђе
.
Био
је
у
папучама
и
белој
војничкој
блузи
.
Ногавице
од
панталона
биле
су
посувраћене
и
влажне
.
Он
је
доста
омршавио
.
Лице
се
издужило
,
ожиљак
над
левом
обрвом
био
је
блед
.
Лице
румено
,
очи
влажне
.
Нагло
је
дисао
,
јер
је
,
готово
,
дотрчао
из
канцеларије
.
Теме
је
било
сасвим
ћелаво
и
сјајило
се
према
лампи
.
—
Маро
!
Она
се
трже
,
ђипи
са
столице
и
поче
трљати
очи
.
—
А
?
—
Ти
си
спавала
?
—
Нисам
,
онако
сам
мало
задремала
,
—
Како
је
,
бабо
?
Баба
заклопи
очи
и
климну
два
три
-
пута
главом
,
као
да
је
хтела
рећи
:
никако
,
ето
,
тако
је
.
Сима
смакну
раменима
.
Па
шта
су
га
,
онда
,
звали
из
канцеларије
?
Он
је
мислио
Бог
зна
шта
,
а
оно
ништа
.
Ова
њихова
баба
још
не
мисли
да
умире
.
Још
ће
она
све
њих
да
мучи
у
кући
.
Али
гнев
је
брзо
нестао
са
његова
лица
.
Приближи
се
Марији
и
рече
лагано
:
—
Хвала
Богу
,
умро
Панта
.
Сад
баш
ме
срео
његов
брат
и
рекао
ми
је
то
...
Хм
,
хм
...
О
,
о
,
баш
ми
жао
тога
човека
...
Сад
ћу
,
дакле
,
бити
утврђен
за
благајника
.
Хвала
Богу
једном
.
—
А
је
ли
то
сигурно
?
—
Шта
,
да
ћу
бити
утврђен
?
—
Не
,
него
да
је
Панта
умро
.
—
Па
ко
ће
знати
,
кад
његов
брат
то
не
зна
...
хм
,
хм
.
Не
знаш
како
ми
је
жао
,
као
да
ми
је
рођен
брат
.
Баш
је
био
добар
,
јадник
.
Сат
је
споро
куцао
и
изгледало
је
,
као
да
ће
сваког
часа
да
стане
.
Његово
куцање
је
подсећало
на
тихо
и
споро
дисање
каква
човека
на
умору
.
Лампа
је
горила
и
по
неки
пут
трепне
.
Око
ње
облета
леп
мали
лептир
шарених
крила
,
не
појимајући
опасност
,
која
му
прети
.
Киша
и
даље
упорно
бије
о
прозор
.
—
И
што
ти
је
,
Боже
,
природа
:
док
једном
не
смркне
другом
не
сване
.
Шта
ћеш
.
Баба
га
је
гледала
полуотвореним
очима
и
чудила
се
,
како
ови
људи
још
могу
да
се
радују
.
Али
такав
је
живот
.
Други
ће
,
тако
,
једва
чекати
да
Сима
умре
и
тако
даље
.
Људи
увек
заборављају
,
да
шетају
по
гробовима
и
да
је
живот
подигнут
на
излокану
и
шупљу
земљишту
,
које
се
сваког
часа
може
срушити
.
Неколико
пута
је
отварала
уста
,
језик
се
кретао
,
али
ипак
није
могла
ни
речи
да
рекне
.
А
и
шта
ће
јој
тај
језик
?
Имала
га
је
толико
година
,
па
ипак
није
могла
ништа
да
успе
.
Зар
ће
сад
што
успети
,
сад
кад
се
спрема
на
други
свет
?
Зато
је
најбоље
ћутати
.
И
она
затвори
уста
,
као
да
се
решила
да
више
ни
речи
не
проговори
.
Али
она
је
опет
морала
да
отвори
уста
,
јер
није
могла
да
дише
.
Руке
је
све
више
забадала
у
покривач
,
а
ноге
су
јој
,
још
од
јутрос
,
биле
врло
стечене
,
па
јој
је
изгледало
,
као
да
их
је
метла
у
какво
буре
и
не
може
ни
да
их
извади
ни
да
их
дигне
.
—
Треба
жени
да
даш
медецину
.
Марија
устаде
,
из
једне
боце
,
у
којој
је
била
нека
румена
течност
,
сипа
у
велику
кашику
и
приђе
постељи
.
Баба
ју
је
гледала
разрогачених
очију
,
чији
се
сјај
већ
постепено
почео
гасити
.
Медецина
?
Шта
ће
јој
то
сада
?
Зар
она
није
довољно
те
лепе
румене
течности
попила
,
која
је
јака
као
ћезап
,
а
горка
као
отров
?
Не
то
јој
више
не
треба
.
Доста
је
,
ако
је
за
вајду
.
Она
још
више
стегне
зубе
.
—
Узми
,
нано
.
Време
је
.
Не
.
Сад
је
време
за
умирење
,
а
не
да
се
узима
та
гадна
течност
.
Она
окрете
главу
и
Марија
је
половину
течности
просула
на
покривач
.
—
Шта
то
значи
,
што
не
узимаш
?
Баба
је
била
окренула
главу
зиду
и
тешко
,
врло
тешко
је
дисала
.
Марија
допуни
кашику
и
понова
јој
приђе
.
Сима
,
који
је
посматрао
све
ово
,
такође
приђе
постељи
.
—
Бабо
,
то
је
за
твоје
добро
.
Без
тога
не
можеш
да
оздравиш
.
А
зар
она
то
тражи
?
Шта
ће
јој
здравље
?
И
док
је
баба
,
у
мислима
,
одговарала
Сими
,
дотле
јој
је
Марија
принела
кашику
до
самих
уста
.
Али
баба
их
није
отворила
.
Марија
је
упорно
приносила
кашику
,
али
баба
,
једним
покретом
руке
,
проспе
из
кашике
сву
медецину
и
она
поче
цурити
низ
њезине
груди
и
покривач
.
—
Жали
,
Боже
,
паре
,
рече
Марија
и
тресну
кашику
о
сто
,
да
је
заиграла
лампа
и
цела
она
мала
апотека
.
—
Остави
је
кад
неће
.
Сима
је
очима
нешто
питао
Марију
,
а
она
је
прво
погледала
по
соби
,
а
после
је
смакнула
раменима
.
Она
седе
за
сто
и
узеде
да
крпи
Светину
хаљиницу
.
Сима
је
,
такође
,
сео
за
сто
.
Неко
време
је
нешто
рачунао
,
а
после
је
извадио
новине
и
почео
да
чита
.
Даница
,
која
није
смела
да
буде
у
бабиној
соби
,
јер
девојка
не
треба
да
буде
у
соби
где
болесник
умире
,
седела
је
,
у
својој
соби
,
такође
,
за
столом
крај
лампе
и
везла
је
монограме
на
убрусима
.
У
соби
се
само
чуло
,
како
конац
пролази
кроз
затегнуто
платно
,
како
киша
једнолико
бије
у
прозор
и
како
она
,
по
некад
,
нехотично
и
несвесно
,
дубоко
уздахне
.
Ах
,
Боже
мој
,
већ
је
шест
часова
,
а
њега
још
нема
!
Да
није
,
опет
,
болестан
,
као
што
је
био
оних
седам
дана
,
за
које
је
време
она
мислила
да
ће
умрети
,
или
да
се
,
бар
,
мора
убити
?
Како
то
да
га
нема
?
Можда
га
киша
задржала
?
И
она
стаде
проклињати
ову
досадну
кишу
,
која
и
не
мисли
да
треба
једном
да
престане
.
О
,
Боже
мој
,
зар
није
довољно
киши
,
да
пада
само
ноћу
?
Она
је
,
тако
,
мислила
о
Ђорђу
и
хиљаду
разлога
је
налазила
,
који
су
оправдавали
његов
недолазак
.
Тек
,
ваљда
,
он
не
може
бити
крив
!
Звонце
над
капијом
једва
одјекну
.
Даници
се
учини
то
смешно
.
Сирото
звонце
!
Можда
је
назебло
од
ове
силне
влаге
.
То
је
он
.
Нико
други
,
него
он
.
Њој
је
срце
јако
куцало
,
оно
је
скоро
звонило
као
оно
назебло
звонце
над
капијом
.
Па
шта
,
нека
куца
.
Може
она
баш
да
се
уздржи
да
не
устане
.
Чудно
ми
чудо
,
ако
је
он
,
па
шта
?
Али
при
свем
томе
рука
је
почела
да
дрхти
,
а
конац
,
без
икаква
разлога
,
почео
је
да
се
мрси
,
она
се
,
без
икаква
разлога
,
наљути
и
прекиде
га
.
Хоће
баш
потпуно
да
буде
хладна
и
да
се
савлада
.
Руке
су
јој
мало
хладне
,
али
то
је
сигурно
од
влаге
.
Очи
су
мало
као
замагљене
,
али
то
је
,
сигурно
,
од
рада
при
светлости
.
Неко
је
прилазио
вратима
.
Она
се
нагла
над
рад
.
Игла
,
са
откинутим
концем
,
пала
на
под
.
Крв
јој
појурила
у
главу
,
а
над
слепим
очима
набрекле
жиле
и
,
у
плавим
вијугама
,
протежу
се
преко
чела
.
Грло
јој
је
било
сухо
и
гушило
је
.
Она
се
накашља
,
али
грло
је
било
сасвим
сухо
и
она
је
мислила
,
да
ће
се
угушити
.
Куц
,
куц
!
То
неко
куца
?
Не
,
то
није
нико
.
Можда
само
њезино
срце
?
Али
сад
се
јасно
и
доста
гласно
чуло
куцање
.
—
Ко
је
...
?
Слободно
...
—
Зар
сами
?
Добро
вече
.
—
Добро
вече
.
А
ја
сам
мислила
,
да
вечерас
нећете
ни
доћи
?
—
А
зашто
сте
то
мислили
?
—
Па
онако
.
Киша
.
—
Па
ја
нисам
од
шећера
.
Где
су
ваши
?
—
Код
бабе
су
.
О
,
она
је
врло
рђаво
.
Можда
ће
ноћас
умрети
.
—
Па
и
крајње
је
време
.
Даница
га
прекорно
погледа
,
али
он
се
ни
најмање
није
збунио
.
Зашто
човек
да
не
каже
оно
што
мисли
?
—
Ах
,
она
је
била
тако
добра
.
Он
се
заједљиво
насмеја
.
—
Па
Бог
само
и
узима
оно
,
што
је
добро
.
И
она
се
насмеја
,
али
безазлено
и
детињски
.
Ђорђе
скиде
врскапут
,
с
којег
је
цурила
вода
,
она
притрча
и
узеде
му
га
.
Шешир
је
,
такође
,
био
мокар
.
Он
га
метну
на
једну
столицу
.
—
Па
зар
су
обоје
тамо
?
—
Обоје
.
—
Као
да
могу
што
помоћи
?
—
Боје
се
,
да
баба
не
умре
без
свеће
.
—
Е
,
то
је
друга
ствар
...
А
шта
радите
то
?
—
Монограме
.
Како
вам
се
допада
?
—
Па
монограм
као
монограм
.
Она
је
поцрвенила
.
Зашто
је
увек
мучи
?
Зашто
је
увек
загонетан
?
Он
је
приметио
то
,
па
му
би
мило
.
Хтео
је
опет
нешто
тако
слично
да
каже
.
—
Од
других
нит
је
гори
,
нит
—
бољи
.
—
Вама
се
ништа
не
допаде
,
што
ја
радим
.
—
Ништа
,
јер
све
то
за
ме
је
једна
глупа
беспослица
.
Она
скиде
ђерђев
са
стола
и
баци
га
на
једну
постељу
.
—
То
још
не
значи
да
ви
не
треба
да
радите
.
—
Знам
,
само
не
ради
ми
се
више
.
—
То
значи
,
онда
,
да
ја
сметам
?
—
О
,
Боже
сачувај
!
како
можете
тако
што
само
и
да
помислите
?
—
Зашто
не
?
Реците
истину
и
то
без
устезања
:
зашто
сте
оставили
рад
?
Она
је
била
румена
.
Погледа
га
у
очи
и
рече
одсечно
и
смешкајући
се
:
—
Зато
,
што
сте
ви
ту
.
Било
му
је
мило
,
кад
је
она
то
рекла
,
а
још
више
му
је
ласкало
,
што
због
њега
оставља
рад
и
ако
јој
он
то
није
рекао
.
Он
је
ухвати
за
руку
.
Она
се
није
бранила
,
али
је
плашљиво
гледала
у
врата
.
Ах
,
њена
нана
је
страшни
за
такве
ствари
?
Када
би
она
нешто
сад
наишла
?
При
тој
помисли
,
хтела
је
да
извуче
руку
из
његове
руке
,
која
је
била
хладна
и
свежа
,
али
не
учини
то
,
као
да
јој
рука
била
узета
.
Али
зар
они
мисле
сад
на
њу
?
Не
,
она
долази
тек
на
послетку
,
када
се
посвршавају
сви
други
послови
.
А
она
,
она
је
један
мали
,
споредан
посао
,
који
се
може
свршити
када
год
се
хоће
.
И
она
стисну
његову
руку
.
Нека
дође
нана
.
Нека
дође
и
тата
,
нека
дође
цео
свет
,
шта
се
тиче
?
Она
се
,
сасвим
несвесно
прибила
уз
њега
и
удисала
је
свеж
ваздух
,
који
је
он
донео
собом
са
улице
.
Бркови
су
му
били
још
влажни
од
кише
.
Једна
кап
је
висила
о
једну
длаку
,
љуљала
се
тамо
и
амо
,
сјајила
се
према
лампи
и
,
наједном
,
паде
на
њезину
руку
.
Он
јој
миловао
лепу
ручицу
,
која
је
била
мекана
као
кадива
,
и
ако
је
радила
и
ако
је
тај
рад
остављао
трага
око
ноката
и
врхова
њезиних
прстију
.
Њој
је
било
тако
мило
у
овом
тренутку
,
да
је
све
била
заборавила
и
,
готово
,
би
јој
било
врло
велико
задовољство
,
када
би
ко
сад
наишао
и
овако
их
затекао
.
Зашто
не
?
Зар
је
човек
вечито
млад
,
леп
,
срећан
?
Зар
вечито
може
волети
?
—
И
ти
ме
баш
волиш
?
—
Волим
,
волим
.
Она
је
брзо
и
раздрагано
одговорила
,
не
примећујући
,
да
је
сад
први
пут
мећу
њима
пало
ти
.
И
она
се
сасвим
прибила
уз
њега
.
Њезина
лепо
очешљана
глава
пала
је
на
његово
раме
и
он
је
своју
главу
наслонио
на
њезину
.
Њихова
коса
се
мешала
,
а
њихови
образи
се
.
додиривали
.
Његов
је
био
хладан
и
свеж
,
а
њезин
топао
,
врео
.
Ах
,
али
би
она
волела
,
да
тако
целог
века
проведе
крај
њега
,
руку
у
руку
,
образ
на
образ
.
У
соби
је
била
дубока
тишина
и
само
ју
је
прекидало
једнолико
добовање
кише
и
њезино
срце
како
јако
,
врло
јако
куца
.
Тамо
негде
далеко
звиждала
је
локомотива
или
лађа
и
то
звиждање
је
тупо
одјекивало
кроз
влажни
и
тешки
ваздух
.
—
Хоћеш
ли
ме
увек
волети
?
—
Увек
,
увек
,
до
смрти
...
И
она
се
брзо
поправи
и
страстно
додаде
:
—
И
после
и
после
...
и
на
другом
свету
.
Очи
су
јој
се
сјајиле
и
преливале
су
се
од
милоте
.
Он
је
обема
рукама
ухвати
за
главу
и
пољуби
је
у
полуотворена
уста
.
Она
се
стресла
и
брзо
се
окрете
вратима
.
Али
она
се
није
бранила
,
она
је
само
стајала
крај
њега
као
каква
статуа
.
Он
је
још
једном
ухвати
за
главу
и
поче
је
страсно
љубити
у
очи
,
у
уста
,
у
косу
,
у
врат
,
и
опет
у
уста
,
у
очи
,
у
косу
...
Њој
су
очи
биле
влажне
и
лампа
јој
је
изгледала
као
какав
жижак
који
,
кроз
маглу
или
дим
,
тиња
тамо
негде
у
даљини
.
Она
не
зна
ни
сама
како
га
је
на
једном
загрлила
и
једанпут
пољубила
и
затим
се
одмах
отргла
од
њега
.
Крв
је
струјала
кроз
њено
тело
и
јурила
у
главу
.
Била
је
као
у
грозници
.
Тело
јој
је
пламтело
као
у
огњу
,
а
руке
су
биле
студене
као
да
су
у
леду
.
Неколика
чуперка
се
ослободила
од
укосница
и
падала
су
на
усијано
лице
.
Она
их
је
дрхчућом
руком
гонила
с
лица
и
чела
,
али
они
су
опет
падали
.
Он
је
стајао
према
њој
,
али
их
је
сто
раздвајао
,
и
гледао
је
у
њу
дуго
и
пожудно
.
Зуби
су
му
цвокотали
као
да
је
у
грозници
,
а
грло
му
се
стегло
,
као
да
је
у
гвозденом
обручу
.
Усне
су
биле
полуотворене
,
као
да
је
још
удисао
мирис
њезине
косе
и
њезина
тела
,
руке
је
раширио
и
пошао
јој
у
сусрет
.
