предметомсвих
ћепенака
у
чаршији
;
његовим
ће
именом
жене
испирати
уста
,
и
онај
углед
,
који
му
је
од
ове
женидбе
у
чаршији
нагло
порастао
,
спласнуће
сада
као
надувена
бешика
,
када
се
иглом
боцне
.
Остати
без
жене
и
пустити
да
се
цео
свет
исмева
његовом
судбином
,
то
је
двострука
штета
,
коју
никако
не
би
могао
поднети
.
А
да
на
све
ово
одмахне
руком
и
да
опрости
срамоту
,
ни
на
то
није
могао
пристати
.
Па
ипак
,
он
је
увидео
да
му
је
немогућно
остати
и
даље
у
овако
безизлазном
положају
.
То
је
увиђао
јасно
,
али
заман
!
Он
је
био
жртва
,
играчка
супротних
мисли
,
које
су
га
као
јато
грабљивих
тичурина
растрзале
и
кљувале
.
Међутим
докле
се
он
овако
ломио
и
у
нерешљивости
својој
вртео
око
својих
мисли
као
вртешка
на
једноме
месту
,
кира-Анастасија
је
имала
само
једну
мисао
и
одмах
је
извела
;
дала
је
једном
Циганчету
две
гурабије
и
обећала
му
каленицу
попаре
,
само
да
тркне
до
кир-Ламбринога
дућана
,
те
да
му
каже
да
јој
одмах
дође
.
Кир-Ламбре
није
чекао
да
га
по
други
пут
зове
,
отишао
је
и
тамо
затекао
Анастасију
у
таквоме
стању
,
да
му
је
и
без
њених
речи
постало
јасно
зашта
га
је
позвала
.
—
Ако
си
поштен
човек
,
онда
не
смеш
да
оставиш
да
ме
чаршија
...
поче
Анастасија
,
али
не
доврши
шта
је
хтела
рећи
,
већ
удари
у
такав
хистерични
плач
,
да
му
требаше
повише
времена
,
докле
је
како
тако
умири
.
—
Од
суза
нема
лек
,
џанум
;
него
да
разговарамо
шта
да
се
ради
!
Може
бити
кир-Диша
да
ће
се
покаје
и
помири
;
кој
зна
!
—
Нећу
!
Нећу
!
—
јецала
је
Анастасија
.
—
Не
сам
га
ни
до
сада
гледала
,
а
сад
га
мрзим
како
једно
куче
,
како
што
христијанска
душа
мрзи
на
Турчин
!
Искам
да
си
идем
из
ову
проклету
варош
,
идем
на
вилает
,
там
да
плачем
и
пред
иконе
да
кунем
тебе
Ламбре
,
зашто
ме
даде
на
оно
кавурско
чкембе
,
да
ми
очи
испије
,
младост
отрује
!
Кир-Ламбре
,
узбуђен
сузама
и
пребацивањима
,
а
помишљајући
на
последице
свега
овога
,
седео
је
на
миндерлуку
доста
узнемирено
,
пребацујући
то
леву
преко
десне
то
десну
преко
леве
ноге
,
а
од
времена
на
време
забринуто
је
трљао
чело
,
које
је
нервозно
час
скупљало
час
у
вис
уздизало
његове
обрве
.
—
Ти
да
идеш
на
вилает
,
а
ја
па
овде
без
тебе
да
живим
,
што
ми
треба
?
Тако
је
уздисао
Ламбре
,
помишљајућИ
како
би
му
све
празно
било
без
ове
веселе
женице
,
ради
које
је
прегорео
кира-Ману
и
оставио
да
у
кући
кришом
уздише
и
вене
и
да
пакосно
гледа
на
ону
која
јој
мужа
преотела
.
А
докле
су
њих
двоје
овде
размишљавали
,
седео
је
Диша
у
ономе
собичку
очајан
и
нерешљив
.
Мисли
и
планови
разлетали
су
се
као
варнице
са
упаљенога
крова
;
и
сваке
од
њих
дотакао
се
,
али
га
је
свака
и
опржила
.
У
дубини
узрујане
душе
и
кроз
осветничко
расположење
једнако
се
пробијао
онај
зрачак
љубави
и
страх
од
чаршије
,
да
му
срамоту
на
смеј
не
изнесу
.
Најпосле
дошао
је
до
једнога
резултата
,
да
би
најбољи
начин
,
који
би
одговарао
потпуно
његовоме
стању
,
био
,
да
Ламбру
уништи
,
њу
љуто
казни
,
али
да
му
она
,
после
те
казне
,
опет
остане
у
кући
и
да
се
искрено
покаје
за
учињено
неверство
.
Тако
у
чаршији
нико
не
би
сазнао
о
томе
,
како
му
је
пријатељ
образ
укаљао
,
а
он
би
био
потпуно
освећен
.
Ама
такав
начин
освете
био
је
немогућ
.
—
Роспија
!
Уби
ми
душу
;
дроб
ми
ишчупа
!
—
застења
Диша
саломљен
и
клонуо
под
тешким
теретом
неостварљивих
и
мучних
мисли
.
И
овај
собичак
,
у
коме
је
некада
тако
спокојно
седео
по
цео
дан
,
прибирајући
пару
по
пару
и
маштајући
потајно
о
лепој
Гркињи
,
поста
му
сада
тако
тесан
и
мрачан
,
да
би
се
угушио
,
само
да
је
за
неколико
у
њему
остао
.
Потајна
жеља
,
да
се
врати
кући
,
да
се
још
једном
,
макар
и
крвнички
,
погледа
с
њоме
и
да
је
дотера
,
бар
да
му
се
правда
,
па
макар
да
га
и
слаже
,
вукла
га
је
неодољиво
тамо
,
и
он
сав
раслабљен
изиђе
из
дућана
и
споредним
сокачићима
,
где
је
у
ово
доба
најмање
света
,
стиже
пред
своју
кућу
.
Али
кад
пружи
руку
,
да
ухвати
кваку
од
авлијскога
капиџика
,
срце
му
силно
залупа
а
рука
клону
доле
.
Мало
час
га
је
одјурила
ножем
,
па
зар
да
јој
опет
долази
?
Стојао
је
неодлучно
неко
време
и
почео
ослушкивати
,
неће
ли
бар
што
изнутра
чути
;
али
ни
из
авлије
ни
из
куће
ни
гласа
ни
каквог
му
драго
шума
,
осем
онога
шандуда
,
чије
се
густо
грање
над
самим
кровом
наднело
,
а
који
је
тако
тајанствено
овога
пута
шуштао
.
Најзад
се
одлучи
,
притиште
руком
кваку
и
погурну
;
али
врата
затворена
.
Ова
једна
ситница
,
што
су
врата
закључана
,
ускомеша
у
њему
на
ново
ону
ватру
и
он
поче
одмерено
гвозденом
алком
,
а
за
тим
све
жустрије
и
јаче
песницом
лупати
у
врата
,
да
се
од
удара
тресла
.
Али
из
куће
ни
живе
душе
.
Газда
Дишу
обузе
слутња
,
да
му
је
жена
напустила
кућу
,
и
он
је
поче
из
гласа
по
имену
звати
.
Из
куће
се
не
одазва
нико
,
а
на
комшијском
капиџику
појави
се
једно
девојче
.
—
Што
чукаш
толико
?
Није
код
куће
.
—
А
где
је
?
—
Мало
час
беше
ту
кир-Ламбре
,
па
оде
—
одговори
девојчица
гласом
,
који
је
газда-Диши
некако
подсмешљиво
звучао
.
—
А
она
је
одмах
после
њега
изишла
,
и
оде
на
ову
страну
.
Диша
обори
сетно
главу
и
немо
се
загледа
у
врхове
својих
јеменија
.
Кућа
затворена
,
Ламбре
био
ту
,
ње
више
нема
!
Ноге
му
се
подсекоше
и
како
је
био
наслоњен
леђима
уза
зид
авлијски
,
сроза
се
и
седе
на
један
бињекташ
,
који
стојаше
уза
зид
авлијски
и
служаше
уморноме
пролазнику
за
седиште
.
—
Отишла
!
—
прошапута
.
—
И
он
долазио
...
сад
шта
да
се
чини
?
Мислио
је
испрекидано
и
тупо
гледао
у
она
комшијска
врата
,
иза
којих
је
извиривало
девојче
и
радознало
пратило
сваки
покрет
очајнога
комшије
.
—
Шта
си
се
забленула
,
бре
,
овамо
!
?
—
дрекну
мајстор
Диша
,
кад
опази
како
девојче
извирује
;
девојчица
залупи
вратима
и
певушећи
отрча
кроз
авлију
у
кућу
.
Још
неко
време
седео
је
мајстор
Диша
на
бињекташу
и
чекао
неће
ли
се
,
ма
с
које
стране
,
из
сокака
појавити
фигура
његове
жене
.
Сад
више
није
био
способан
ни
да
премишља
о
својој
несрећи
.
Малаксао
,
под
притиском
безбројних
мисли
,
осећао
је
како
га
памет
издаје
,
у
глави
му
је
било
мутно
и
тупо
,
а
уз
то
је
осећао
и
неко
одмерено
хуктање
,
као
онај
шум
што
се
чује
у
ковачници
кад
меховима
ватру
распаљују
.
У
овај
мах
био
је
потпуно
бесвестан
за
спољашне
утиске
;
неколико
врабаца
џакало
је
на
једној
дафини
,
чије
се
гране
повиле
преко
авлијскога
зида
;
ласте
су
стреловито
пролетале
тик
његових
очију
,
а
у
јасној
сунчаној
светлости
зујало
је
неколико
пчела
;
један
крупни
бумбар
облете
око
њега
неколико
пута
и
изгуби
се
у
сунчеву
зраку
;
но
ни
један
од
тих
звукова
свежега
пролећа
он
није
чуо
,
—
све
је
то
било
и
сувише
слабо
да
га
изведе
из
неме
дубине
у
коју
је
тонуо
.
Најзад
,
кад
сунце
поче
да
прижиже
а
хлад
од
дафине
скрете
и
остави
Дишу
у
пуној
светлости
,
он
се
диже
и
пође
оном
страном
којом
Анастасија
оде
.
ГЛАВА
ДРУГА
Тако
се
сврши
први
део
ове
тужне
домаће
историје
човека
,
чији
су
се
идеали
стопили
у
једну
сврху
,
да
се
ороди
са
племенитим
потомцима
класичне
нације
,
те
тако
,
у
своме
будућем
породу
,
исправи
погрешку
својих
родитеља
.
И
тај
јединствени
идеал
,
у
који
је
унео
срж
свога
живота
,
који
га
је
из
године
у
годину
снажио
и
освежавао
на
истрајан
рад
,
лежао
је
пред
његовим
ногама
као
огромна
архитектура
,
коју
је
мало
час
под
кров
метнуо
,
а
она
се
у
једноме
тренутку
до
темеља
у
прах
сурвала
.
Готово
посрћући
и
не
видећи
ништа
пред
собом
,
он
је
час
брзо
час
успорено
,
како
су
га
кад
узавреле
мисли
распињале
,
тетурао
ни
сам
не
знајући
куда
.
Грабио
је
кроз
мртве
и
криве
сокачиће
,
омеђене
високим
,
сивим
зидовима
,
иза
којих
се
заклањаху
бујне
баште
и
спретне
куће
са
доксатима
и
многобројним
срчали-прозорима
.
Ишао
је
насумце
,
залазећи
час
за
један
час
за
други
угао
тесних
улица
,
претрпаних
као
и
увек
разним
сметлиштем
,
из
кућа
избаченим
,
што
се
на
пролетној
жези
сасушило
и
често
неким
интимним
задахом
запахњивало
.
Међутим
,
докле
је
кир-Диша
овако
очајно
лутао
све
даље
и
даље
од
главне
чаршије
,
Ламбре
је
,
као
уништен
,
ушао
у
своју
кућу
.
Кад
га
је
кира-Мана
угледала
бледа
и
збуњена
,
застала
је
забезекнуто
на
прагу
.
—
Шта
блејиш
ту
,
бре
!
—
продера
се
Ламбре
,
када
му
се
она
не
маче
с
пута
.
—
Искам
...
промуца
кира-Мана
;
али
је
Ламбре
тако
крвнички
погледа
и
нешто
по
турски
кроза
зубе
скреса
,
да
кира-Мана
једва
имаде
времена
да
му
се
уклони
.
Уђе
у
собу
,
заригла
врата
,
да
му
нико
не
улази
,
па
се
,
као
да
је
Бог
зна
колико
пешачио
,
спусти
на
миндерлук
и
дубоко
замишљен
поче
трљати
шаком
чело
.
Осећао
је
тежак
притисак
,
тако
тежак
,
као
да
му
је
цео
мајстор
Диша
са
свом
својом
пространом
ширином
сео
на
душу
,
па
јој
не
да
дахнути
.
И
није
то
само
жалост
за
кира-Анастасијом
,
која
му
је
онако
срдито
пребацила
,
но
ту
је
осећао
и
неки
неодређени
бол
од
самоће
,
коју
ће
без
ње
осећати
,
и
страх
од
мајстор-Дише
,
да
га
усред
чаршије
не
нападне
.
Па
онда
,
тиштала
га
је
и
помисао
на
срамоту
,
која
ће
га
,
можда
још
данас
,
постићи
,
чим
се
у
чаршији
сазна
за
неверство
,
које
је
своме
присноме
пријатељу
учинио
.
Како
ли
ће
само
пролазити
кроз
оне
густе
редове
разапетих
ћепенака
и
кроз
унакрсну
ватру
исмевака
и
чаршијског
искашљивања
за
собом
?
Кира-Мана
му
је
била
последња
брига
;
венчана
му
је
жена
и
куда
би
она
смела
да
му
ма
шта
пребаци
!
А
баш
и
када
би
се
толико
заборавила
,
брзо
би
га
отишла
мајци
на
вилает
!
Жена
,
кад
није
понизна
мужу
,
не
заслужује
име
честите
жене
.
То
је
бар
јасно
:
ако
је
човек
псето
,
жена
не
сме
да
буде
мачка
.
Али
све
то
на
страну
;
све
би
се
то
још
и
којекако
поднело
,
само
да
је
према
кира-Анастасији
могао
бити
мало-мало
равнодушнији
.
Кад
би
могао
само
за
часак
да
заборави
на
ону
живахну
пластичну
фигуру
,
која
га
је
као
свежа
вода
оживљавала
!
И
тек
сада
,
када
је
остао
без
ње
,
он
је
у
пуној
јасноћи
видео
,
како
му
је
без
ње
пусто
и
како
је
сав
овај
живот
ништаван
и
празан
.
—
Ух
,
гомаре
едно
:
зашто
да
заспите
,
бре
?
!
—
јекну
кир-Ламбре
очајно
и
пљесну
се
шаком
по
челу
,
да
је
кира-Мана
,
која
се
притајала
за
вратима
и
ослушкивала
шта
Ламбре
у
соби
ради
,
одскочила
у
страну
и
на
прстима
отрчала
чак
у
мутвак
,
да
се
ма
у
каквоме
послу
нађе
,
ако
би
случајно
он
из
собе
изашао
.
Али
кир-Ламбре
не
изиђе
још
задуго
.
Туга
за
Анастасијом
и
онај
страх
од
кир-Дише
,
који
му
се
у
очима
приказиваше
као
орјатин
,
који
ће
га
на
првоме
сусрету
на
комадиће
растргати
,
приковаше
га
за
онај
миндерлук
.
У
једноме
часу
њему
се
учини
да
неко
отвори
капиџик
.
Прва
помисао
била
је
,
да
је
мајстор
Диша
дошао
,
да
се
разрачуна
с
њим
,
и
он
сав
претрну
,
скочи
насред
собе
,
опусти
руке
,
па
се
бесвесно
заблену
у
врата
.
Стојао
је
нетремице
тако
;
али
,
на
његову
срећу
,
нико
не
дође
.
—
Ох
,
ох
,
луда
глава
!
ох
проклето
Бик
што
ми
укради
антерија
!
А-а-ах
!
—
Шија
да
му
заврнем
,
нека
липше
,
куче
погано
,
што
ми
уједи
!
—
јекну
Ламбре
и
стотине
псовака
на
грчком
,
цинцарском
и
турском
језику
праскало
је
по
соби
,
да
је
кира-Мана
сваки
час
стрепила
,
да
је
не
позове
у
собу
.
Познавала
је
она
адет
свога
мужа
,
да
сву
срџбу
,
коју
је
са
сокака
донео
против
кога
му
драго
,
искали
на
њојзи
.
Ламбре
је
дуго
праскао
и
размишљао
шта
га
све
може
снаћи
,
кад
се
сукоби
са
разјареним
Дишом
;
мучио
се
на
стотину
начина
,
како
да
се
сачува
од
срамоте
,
али
ниједна
мисао
није
била
кадра
ни
толико
,
да
се
за
који
часак
у
његовој
глави
скраси
.
Од
свих
му
се
најподеснија
чинила
та
,
да
некако
кир-Дума
измири
Анастасију
са
Дишом
,
а
он
да
се
привремено
,
ради
куповине
еспапа
,
уклони
у
Галац
или
Цариград
,
од
куда
су
ондашњи
трговци
доносили
робу
.
То
је
била
добра
мисао
и
ко
зна
не
би
ли
тај
посао
испао
кир-Думи
за
руком
;
али
Ламбре
преко
те
помисли
претрча
као
бос
преко
жеравице
.
Да
оде
у
Галац
,
да
се
растави
од
Анастасије
,
па
,
кад
се
врати
,
да
је
никако
више
не
види
,
било
је
за
њега
толико
исто
немогућно
,
као
што
је
сада
немогућно
,
да
својом
шаком
запуши
целом
Београду
уста
или
да
забрани
Јанићију
Бику
,
да
на
свакоме
ћепенку
приповеда
како
је
кир-Ламбре
преседео
цео
дан
без
ћурчета
и
антерије
у
кући
туђе
жене
.
На
ову
летимичну
идеју
он
само
одмахну
шаком
;
а
како
,
поред
свега
мозгања
,
не
нађе
ни
један
згоднији
излаз
,
који
би
најбоље
одговарао
његовој
жељи
,
да
се
ништа
о
овоме
не
дозна
,
да
се
кира-Анастасија
са
Дишом
измири
,
а
он
као
и
до
сада
остане
и
у
будуће
са
Дишом
добар
пријатељ
,
то
му
не
остаде
друге
,
него
да
се
пода
небројеним
уздасима
и
да
почешће
таре
шаком
чело
,
из
кога
ама
баш
ништа
не
мога
да
истеше
.
У
соби
му
постајаше
све
тескобније
.
Жена
му
се
никако
не
јављаше
,
те
му
сада
и
то
би
неправо
.
Ако
је
и
отерао
из
собе
,
зашто
да
му
се
до
сада
не
јави
,
да
пита
треба
ли
му
што
!
Је
ли
он
муж
и
господар
у
кући
,
или
шта
је
?
—
Он
отвори
врата
,
извири
на
ћошку
,
па
,
кад
је
ни
тамо
не
спази
,
поче
викати
:
—
Куде
си
откршила
глава
?
Овамо
се
вуци
,
бре
!
Али
ни
сад
му
се
не
одазва
нико
.
Кира-Мана
,
узнемирена
овом
Ламбрином
љутином
,
отрчала
је
у
комшилук
до
кира-Думинице
,
да
разабере
,
неће
ли
кир-Дума
знати
са
чега
јој
је
муж
овакав
из
чаршије
дошао
?
Завири
у
мутвак
,
али
,
кад
је
ни
тамо
не
нађе
,
шкрипну
зубима
.
Инако
надраженом
сад
је
било
довољно
,
да
сав
нагомилани
јед
окрене
противу
своје
жене
и
,
разуме
се
,
да
на
њојзи
своје
незадовољство
излије
.
Са
заваљеним
фесом
за
потиљак
и
забаченом
десном
руком
,
из
које
су
висиле
бројанице
за
леђима
,
стао
кир-Ламбре
пред
мутвак
,
а
нека
неодољива
мржња
према
жени
толико
га
захвати
,
да
му
изгледаше
неће
је
моћи
жив
дочекати
.
Очи
су
му
севале
грозничаво
и
чисто
набрекле
.
—
Сува
кучка
,
бре
!
Ели
ћеш
ми
платиш
за
ово
спацирање
по
комшилук
,
кад
је
муж
код
кућа
,
ели
Ламбре
неће
бити
жив
!
—
Добар
дан
,
кир-Ламбре
!
—
зачу
за
леђима
глас
,
а
у
исто
време
таче
се
неко
његове
руке
.
Кир-Ламбру
прођоше
жмарци
и
у
мало
што
не
дрекну
.
Учинило
му
се
,
да
га
је
за
руку
ухватио
кир-Диша
,
трже
руку
и
одскочи
у
страну
.
—
А-а
!
Шта
искате
ви
?
—
викну
изненађено
.
Пред
њим
стајаше
девојчица
около
својих
тринаест
година
,
витка
,
у
шареним
шалварицама
,
опуштених
плетеница
низ
врат
и
к’носаним
обрвама
,
које
се
као
два
црвена
лука
високо
надвијаху
изнад
живахних
,
силом
застиђених
црних
очију
.
—
Ја
сам
,
кир-Ламбре
—
Канче
!
...
—
Шта
искате
од
мен
?
Девојче
се
пажљиво
обазре
,
да
га
ко
не
чује
,
па
онда
на
пола
гласа
прошапута
:
—
Поздравила
те
моја
мајка
,
да
одмах
дођеш
.
—
Какву
послу
имам
ја
сас
твоја
мајка
?
—
Кира-Анастасија
...
—
Е
,
е
,
сад
ћу
,
сад
!
—
прекиде
јој
Ламбре
реч
.
—
Сад
ћу
,
одма
ћу
!
...
—
и
тиснувши
девојчици
у
шаку
пару
,
изгура
је
на
капиџик
,
али
је
на
улицу
не
пропусти
,
пре
него
ли
што
сам
не
погледа
,
да
се
с
ким
на
улици
не
сукоби
.
Анастасија
је
одмах
после
одласка
Ламбринога
отишла
у
Скадар-махалу
код
своје
пријатељице
фудул-Стаменке
(
оне
,
ради
које
су
се
онако
крвно
завадили
деда
Митар
и
Станко
туфегџија
)
.
Ма
да
је
онако
одлучно
најурила
мужа
из
куће
,
ипак
се
није
смела
задржавати
даље
тамо
.
Кир-Ламбре
јој
је
био
још
једино
њено
уздање
,
па
како
је
он
и
био
прави
узрок
њезиној
завади
с
мужем
,
то
је
с
правом
очекивала
да
је
он
заштити
и
нађе
начина
,
како
да
се
из
овог
неприличнога
и
несноснога
положаја
извуче
.
Но
кир-Ламбри
се
до
овога
часа
не
јави
баш
никаква
мисао
;
или
боље
рећи
,
јавило
их
се
безброј
,
стотине
,
а
то
је
таман
толико
колико
и
ни
једна
.
Међутим
,
кира-Анастасији
није
било
до
чекања
,
ту
је
требала
једна
одлучна
мисао
која
ће
у
часу
постати
дело
.
Све
је
то
опажао
кир-Ламбре
,
те
колико
га
је
срце
вукло
Анастасији
,
толико
му
је
било
тешко
изићи
јој
пред
очи
овако
сплетен
и
немоћан
,
да
ствар
што
боље
изведе
.
Али
како
је
Анастасијина
порука
била
то
исто
што
и
заповест
,
он
прикупи
бројанице
,
извири
још
једном
кроз
капиџик
,
те
када
се
увери
да
на
улици
нема
никога
с
киме
се
не
би
радо
срео
,
изиђе
и
упути
се
у
Скадар-махалу
.
Фудул-Стаменка
је
имала
једну
кућу
,
коју
јој
је
муж
,
покојни
татар-Јован
,
у
наслеђе
оставио
.
Њезин
муж
служио
је
дуго
време
као
„
татарин
“
(
курир
,
улак
)
прво
у
служби
београдскога
везира
,
а
доцније
га
узе
Господар
Милош
у
своју
службу
,
да
носи
поверљива
писма
из
Београда
у
Цариград
и
обратно
.
Ова
служба
била
је
колико
напорна
толико
и
строго
поверљива
.
Ни
једну
важнију
„
штафету
“
,
која
би
се
од
кнежева
двора
испошиљала
„
блистателној
Порти
“
у
Цариград
,
није
смео
двор
поверавати
пошти
,
која
се
налазила
тек
у
првим
зачетцима
и
била
тако
неуређена
,
да
су
се
писма
на
хрпате
губила
или
је
пошиљалац
често
пута
на
неколико
дана
пре
свога
писма
стизао
на
адресовано
место
.
У
службу
„
татара
“
примани
су
дакле
само
поуздани
људи
,
који
су
уз
то
били
не
само
вешти
јахачи
но
,
у
случају
потребе
,
и
издржљиви
пешаци
.
У
таквој
служби
татар-Јован
је
стекао
ову
кућицу
,
жену
,
па
после
и
ћерчицу
,
Канче
.
Али
после
неколико
година
,
враћајући
се
из
Цариграда
,
паде
мртав
с
коња
,
негде
на
путу
између
Софије
и
Ниша
.
Кад
је
чула
да
јој
је
муж
умро
и
сахрањен
тамо
далеко
,
фудул-Стаменка
је
,
као
стрелом
такнута
,
пала
у
незнан
;
муке
су
имали
,
докле
су
је
повратили
себи
,
а
после
је
жалила
и
лелекала
тако
искрено
,
да
су
комшинице
једва
успеле
,
да
је
сачувају
од
какве
му
драго
несреће
.
На
срећу
ову
наглу
жалост
брзо
је
умерила
њезина
ведра
и
вазда
расположена
нарав
,
те
тако
,
после
првога
наступа
и
после
четрдесетнице
,
сав
онај
први
бол
стопи
се
у
једну
благу
успомену
;
и
само
једаред
месечно
,
када
би
се
кренула
,
да
из
државног
„
казначејства
“
прими
десет
цванцика
пензије
,
њена
танка
фигура
у
жутој
шкуртељчици
и
плавоме
фистану
,
добивала
би
у
лицу
неки
тужан
израз
,
како
то
у
опште
одговара
удовичкоме
стању
.
И
тога
дана
,
када
ће
се
срести
са
кира-Анастасијом
,
која
је
пошла
право
њезиној
кући
,
она
се
враћала
из
казначејства
,
свратила
узгред
у
цркву
,
купила
свећицу
од
једне
паре
и
запалила
је
пред
иконом
са
уобичајеним
уздахом
:
„
Јово
,
теби
свећица
,
мени
пензијица
!
“
Тако
је
радила
неколико
година
,
све
докле
се
не
свикну
на
своје
удовиштво
.
А
већ
после
овај
благи
обичај
постајао
је
све
ређи
и
ређи
,
докле
се
сасвим
није
изгубио
у
пријатноме
расположењу
удовичкога
живота
.
Кира-Анастасијина
појава
у
њезиној
кући
колико
је
изненадила
,
толико
јој
беше
и
необично
пријатна
.
Од
када
себи
није
она
прекорачила
прага
ове
авлије
,
управо
од
када
је
престала
удовати
.
—
Мори
,
који
те
је
ђаво
терао
да
се
удајеш
за
онај
пањ
?
—
Псетиште
је
оно
!
—
Тврдица
,
погансуз
!
Ух
,
ух
,
што
му
ја
нисам
била
жена
,
па
да
видиш
како
би
се
провео
—
викала
је
фудул-Стаменка
слушајући
све
шта
је
кира-Анастасија
претрпела
.
—
Не
сум
му
ни
ја
дузна
остала
!
—
Иска
,
маторо
магаре
,
да
по
месечина
кроз
бакчу
спацира
сас
мен
!
И
како
да
спацирамо
?
—
рече
кира-Анастасија
и
од
једном
прште
у
онај
необуздани
и
ведри
,
детињи
смех
,
—
када
поче
представљати
шетњу
о
месечевој
младини
,
онако
како
је
то
дервиш
наредио
.
—
Аман
!
Спацирати
сас
она
мешина
гол
...
по
башча
!
...
продужавала
је
Анастасија
искиданим
од
смеха
гласом
.
Фудул-Стаменка
једва
дочека
овај
звонки
смех
и
сада
разговори
ударише
много
живље
и
много
веселије
,
све
докле
их
не
прекиде
Канче
,
која
у
тај
пар
уђе
,
да
им
јави
за
долазак
Ламбрин
.
Фудул-Стаменка
истрча
на
авлију
,
да
га
пресретне
,
а
у
томе
кир-Ламбра
гурну
капиџик
и
нагло
,
као
да
га
неко
вија
,
ускочи
унутра
.
Фудул-Стаменка
се
уплаши
од
овога
наглога
скока
,
који
беше
тако
неспретан
,
да
се
задувани
Ламбре
умало
не
спотаче
.
—
Шта
то
би
,
кир-Ламбре
?
Да
се
нисте
убили
?
—
чисто
врисну
фудул-Стаменка
неким
љубазним
гласом
,
који
је
у
исто
време
показивао
и
бригу
и
радост
,
што
јој
тако
давно
невиђени
гост
опет
у
кућу
долази
.
—
Е
ли
она
ту
?
—
тихо
и
задувано
запита
Ламбре
.
—
Овде
је
!
Ама
шта
си
се
уплашио
?
Да
ниси
угануо
ногу
?
—
Заригли
капиџик
;
хоће
да
дође
!
—
Ко
?
—
Кир-Диса
!
Ето
га
за
ћоше
.
Фудул-Стаменки
,
која
је
с
највећим
задовољством
дочекала
кир-Ламбру
,
ипак
није
било
пријатно
,
да
се
у
њеној
кући
догоди
какав
шкандал
,
те
,
пре
него
ли
што
је
Ламбре
успео
да
од
силног
журења
одахне
,
прелете
преко
авлије
,
заригла
капиџик
,
па
за
неко
време
престаја
уза
зид
,
да
сачека
када
ће
кир-Диша
проћи
.
Кира-Анастасија
и
Ламбре
стојали
су
у
соби
сами
једно
према
другоме
;
она
намргођених
обрва
а
он
оборена
чела
,
погледа
плашљива
али
ипак
пуна
очајне
чежње
,
који
је
говорио
много
више
,
него
што
би
је
у
стању
била
исказати
највештија
фраза
песника
из
Еладе
.
Прошло
је
добрих
пола
сахата
,
када
је
фудул-Стаменка
ушла
у
собу
гостима
.
Из
њихова
опхођења
и
стишаних
израза
опажала
је
да
су
се
споразумели
.
И
она
уз
осмејак
пун
љубазности
принесе
ибричић
с
кафом
и
наливеним
филџанима
.
—
Ни
врана
коска
да
ми
не
донесе
више
у
овај
пусти
Београд
!
—
Ватра
да
га
изгори
!
—
уздахну
кира-Анастасија
прихватајући
филџан
из
руке
фудул-Стаменкине
.
Кир-Ламбре
је
дуго
остао
код
фудул-Стаменке
;
а
докле
је
он
са
Анастасијом
претресао
све
начине
,
како
да
и
себе
и
Анастасију
сачува
од
неприлика
,
кир-Диша
је
још
једаред
дошао
кући
,
па
,
кад
се
уверио
да
је
капија
затворена
,
он
је
,
као
подсечених
ногу
,
сав
раслабљен
које
од
умора
а
још
више
од
оног
унутарњег
бола
,
ударио
другом
страном
и
пошао
тетка-Маци
.
Сав
онај
јед
и
осветничко
расположење
за
ово
кратко
време
створиле
су
читав
пустош
;
у
души
су
му
лежале
развалине
од
свију
мисли
што
их
је
уз
пут
смишљао
и
он
се
,
малаксао
од
тешког
душевног
напора
и
збуњен
,
враћао
ипак
оном
једином
осећању
,
које
је
кроза
сву
срџбу
и
гневно
расположење
остајало
снажно
и
несаломљено
;
враћао
се
својој
љубави
према
неверној
жени
.
Шта
више
,
њему
се
тек
сада
,
после
претрпљенога
пораза
,
после
целе
ове
бујице
која
га
је
заошијала
,
чинило
да
ту
жену
није
никада
толико
волео
и
тако
везан
био
за
њу
,
као
баш
сада
,
када
га
је
она
преварила
,
па
чак
и
ножем
хтела
ударити
.
Лепо
%
јо
осећао
да
би
требало
да
је
презре
,
да
јој
се
освети
,
да
је
уништи
;
али
у
исто
време
и
да
му
без
ње
нема
живота
.
Једном
речи
,
између
ова
два
супротна
осећаја
стојао
је
он
као
кривац
,
кога
су
осудили
да
га
двојица
шибају
.
—
И
опростићу
јој
и
зажмурићу
;
што
је
било
—
било
,
само
да
ми
се
закуне
да
ме
никада
више
неће
варати
;
а
оно
псето
(
ту
кир-Диша
зашкрипа
зубима
и
јекну
)
њему
ћу
да
пребијем
цволике
,
чим
га
угледам
.
Са
овом
последњом
одлуком
,
која
му
даде
неке
наде
,
да
ће
се
ова
ствар
ипак
на
добро
свршити
,
он
пожури
тетка-Маци
.
Тетка
Маца
му
је
била
једина
личност
,
коју
је
он
дубоко
поштовао
и
о
којој
је
био
тврдо
уверен
,
да
ће
успети
,
да
га
измири
.
—
А
с
оним
гадом
лако
бих
ја
;
пребио
бих
му
обе
цеванице
,
само
да
ме
није
стало
до
мога
трговачког
образа
,
те
да
ми
брука
по
чаршији
не
пуца
.
Тетка-Маца
је
прихватила
Дишину
молбу
,
забрадила
главу
шамијом
и
одмах
кренула
на
посао
.
Но
како
ни
она
ни
кир-Диша
не
знадоше
где
се
одбеглица
скрива
,
то
јој
не
оста
друго
већ
да
зареди
кроз
махале
прво
код
кира-
%
Думиница
,
па
тако
редом
све
до
фудул-Стаменкине
куће
.
—
Ух
,
кучка
,
кучка
;
шта
уради
од
онаква
два
красна
човека
!
—
Е
,
тако
ти
је
то
кад
људи
не
гледају
шта
узимљу
.
Овако
шчуђавање
обнављало
се
готово
у
свима
кућама
,
где
је
тетка-Маца
навраћала
,
да
разбере
о
кира-Анастасији
.
А
докле
је
тетка-Маца
обносила
водицу
и
у
свакој
кући
задржавана
,
бар
док
једну
кафу
не
попије
,
кир-Диша
је
као
на
угљевљу
седео
у
тетка-МациноЈ
кући
,
час
по
устајао
,
нестрпељиво
изгледао
на
капиџик
,
или
би
Лепосаву
чешће
одашиљао
чак
до
другога
сокачета
,
да
пресретне
мајку
.
—
А
како
би
било
да
пођем
и
сам
,
да
је
потражим
!
—
помисли
једаред
;
али
у
тај
исти
пар
дође
му
на
ум
она
њезина
претња
и
велики
кујнски
нож
,
и
он
,
место
да
пође
на
улицу
,
седе
изнемогло
на
миндерлук
,
притиште
песницама
под
појас
и
поче
тешко
уздисати
.
У
таквом
га
стању
затече
и
тетка-Маца
,
која
се
после
дугога
истраживања
једва
вратила
.
—
Е
,
шта
би
?
—
запита
кир-Диша
нестрпељиво
,
а
очи
му
се
плашљиво
приковаше
за
Мацино
лице
.
—
Нађе
ли
је
?
Шта
је
казала
?
—
Нађох
...
код
фудул-Стаменке
,
—
рече
Маца
и
хукну
од
умора
.
—
Па
?
...
упита
Диша
утанчаним
гласом
.
—
Чекај
,
да
мало
одахнем
!
—
одговори
тетка-Маца
предишући
и
са
оклевањем
,
које
у
овој
прилици
само
надражаваше
онако
узбуђенога
Дишу
.
—
Казала
сам
,
боље
него
што
би
и
ти
сам
могао
;
али
она
ни
да
чује
!
Каже
:
Гаџу
циганина
узеће
,
али
теби
ни
за
живу
главу
неће
!
Каже
—
и
овде
тетка-Маца
поче
раздрешивати
шамију
под
брадом
—
оно
није
човек
,
оно
је
тулум
,
једно
говеђе
шкембе
!
Ох
,
ох
,
како
сам
уморна
!
Лепосава
,
дете
,
донеси
један
ратлокум
и
воде
.
Кир-Диша
само
пребледе
,
седе
на
миндерлук
и
тужно
обори
очи
на
своја
колена
.
—
Хоће
,
вели
,
да
се
врати
,
али
тако
...
продужи
Маца
и
на
половини
речи
застаде
.
Видело
се
јасно
,
да
јој
није
баш
тако
пријатно
да
му
испоручи
све
што
јој
је
Анастасија
казала
.
А
мајстор
Диша
опет
претрнуо
,
па
и
сам
као
да
предосећа
неки
тешки
услов
,
па
само
трепће
и
гледа
у
очи
тетка-Мацине
.
—
Тако
...
рече
Маца
,
прсну
у
смех
;
али
се
брзо
уозбиљи
и
поче
се
крстити
.
—
О
,
анатема
је
и
са
женом
,
шта
јој
све
неће
пасти
на
ум
!
О
,
о
,
о
!
Ево
,
не
желим
јој
зла
и
лепо
је
да
се
измирите
;
ама
да
сам
ја
што
ти
...
Бога
ми
...
отегну
тетка-Маца
.
—
Ама
,
што
ме
мучиш
?
Што
не
казујеш
?
—
завапи
Диша
тако
молебно
и
скрушено
,
као
човек
који
предосећа
да
му
од
тога
цео
живот
зависи
.
—
Ето
,
каже
:
Да
се
врати
,
ама
тако
,
да
се
пољубиш
са
кир-Ламбром
,
да
Јанићија
отераш
,
а
кир-Ламбри
да
допустиш
да
и
од
сада
долази
У
кућу
.
До
овога
часа
кир-Диша
се
бар
колико
толико
надао
;
али
после
оваке
испоруке
он
сав
претрну
.
Крв
му
сукну
у
главу
и
страшна
забуна
толико
га
обузе
,
да
му
у
један
мах
изгледаше
,
да
ће
се
таван
на
њега
срушити
.
Последња
нада
,
за
коју
се
тако
грчевито
ухватио
,
истрже
му
се
из
руку
и
он
тешко
застења
.
Једнолики
,
безизразни
шум
шумио
је
око
њега
,
па
,
ни
сам
не
знајући
зашто
,
он
се
несвесно
поче
пипкати
по
глави
и
слабинама
.
Пун
сахат
седео
је
збуњен
и
без
речи
,
а
тетка-Маца
за
то
време
лагано
и
на
одушке
развијала
је
своје
погледе
на
данашњи
свет
,
из
далека
му
наговештавала
како
му
није
била
прилика
да
се
жени
удовицом
па
још
једном
Цинцарком
.
А
погдегде
,
онако
узгред
,
тек
да
наговести
сумњу
и
оно
што
се
по
чаршији
говори
,
поче
му
пребацивати
зашто
се
туђио
својих
и
није
отварао
очи
,
када
се
хтео
женити
.
—
Море
,
теби
је
бар
лако
;
мушко
си
,
газда
си
човек
и
свака
би
девојка
пошла
у
твоје
богатство
—
па
,
ето
,
и
сад
...
И
зар
је
то
лепо
,
да
јој
сам
доводиш
кир-Ламбру
у
кућу
.
Мајстор
Диша
је
као
кроз
маглу
слушао
,
и
место
икакве
речи
тек
би
покаткад
простењао
,
нарочито
онда
,
када
би
му
она
околишно
тек
по
штошта
добацила
,
што
би
га
уверило
,
да
кира-Анастасија
ни
као
удовица
није
баш
ни
међу
својим
Грцима
и
Цинцарима
уживала
најбољи
глас
.
Где
је
Диша
после
овога
најтежег
удара
отишао
из
тетка-Мацине
куће
не
зна
се
,
па
тако
исто
и
где
је
провео
прву
ноћ
без
жене
.
Тек
сутра
дан
не
беше
га
у
дућану
.
Јанићије
Бик
седео
је
опет
на
своме
месту
и
радио
посао
,
као
да
се
ништа
није
догодило
.
Међутим
,
код
кир-Думе
био
је
читав
породични
савет
.
Думиница
је
тешила
кира-Ману
,
која
је
тога
дана
,
пред
зору
,
добегла
куму
и
куми
,
готово
у
самој
кошуљи
и
сва
модра
од
убоја
.
Што
се
никада
није
десило
,
кир-Ламбре
је
,
дубоко
после
поноћи
,
дошао
кући
пијан
као
земља
,
и
чим
је
натрапао
на
своју
жену
,
која
је
скочила
из
постеље
,
да
му
отвори
,
поче
је
тући
и
гњавити
тако
,
да
се
једва
искобељала
из
његових
шака
и
побегла
.
—
Шта
чекаш
,
домуз
бре
;
што
не
кршиш
шија
на
гробље
?
Од
теб
ми
црно
на
очи
!
—
дерао
се
Ламбре
и
бесно
је
дрмусао
за
оба
рамена
.
А
када
се
кира-Мана
истрже
и
сва
изубијана
побеже
,
он
се
прући
на
миндерлук
и
поче
из
гласа
лелекати
.
—
Леле
!
Због
теб
да
пропадним
!
Што
ми
искате
у
кућа
,
ђидијо
?
!
Јаукао
је
и
претио
,
докле
га
силна
мастика
,
што
је
у
ћор-Ахметовој
кафани
попио
,
не
обори
иа
патос
,
где
тврдо
заспа
.
Кад
се
сутра
дан
пробуди
и
виде
где
и
како
лежи
,
скочио
је
и
још
мамуран
поче
збуњено
размишљавати
о
свему
што
се
десило
.
Шта
је
све
било
ноћас
?
Ето
:
код
фудул-Стаменке
прекужио
је
један
тежак
час
.
Кира-Анастасија
није
пристајала
ни
за
живу
главу
да
остане
у
Београду
више
.
Плакала
је
,
проклињала
%
,
га
што
је
наведе
да
се
за
Дишу
удаје
,
што
јој
упропасти
младост
.
А
како
је
он
без
речи
седео
и
само
трљао
чело
тражећи
каква
таква
излаза
,
кира-Анастасија
,
у
хистеричну
наступу
,
скочи
са
миндерлука
,
па
вриснувши
,
као
да
је
жеравица
опече
,
подвикну
:
„
Што
ћутиш
као
стрина
?
“
—
и
,
пре
него
што
је
успео
да
пружи
руке
ради
одбране
,
унесе
му
се
у
лице
и
поче
га
као
мачка
грепсти
.
Фудул-Стаменка
и
Канче
једва
стигоше
,
да
беднога
Ламбру
спасу
од
ноката
раздражене
Анастасије
.
А
када
их
раздвојише
,
она
се
поче
као
у
грчевима
савијати
и
јецати
,
те
је
сад
опет
кир-Ламбре
,
заборављајући
на
све
огреботине
,
муку
мучио
и
све
јој
обећавао
,
само
да
се
стиша
.
—
На
поље
!
на
поље
!
Искам
да
умрем
,
ако
останеш
овде
!
Фудул-Стаменка
учини
очима
знак
Ламбри
,
да
послуша
,
и
изведе
га
из
собе
на
авлију
тешећи
га
да
ће
је
она
умирити
.
—
Ето
,
то
је
!
...
промуца
кир-Ламбре
...
То
је
било
!
И
сад
му
не
беше
тешко
опоменути
се
и
свега
осталога
:
како
је
онако
растужен
пошао
кући
,
али
,
када
је
дошао
до
свога
капиџика
,
изиђе
му
на
очи
кира-Мана
са
њезиним
сухим
контурама
и
очима
у
којима
не
беше
ни
трага
од
живахности
.
Нешто
му
се
скупи
под
грло
;
неодољива
одвратност
према
својој
жени
,
па
чак
и
мржња
,
као
да
је
она
свему
томе
крива
,
одби
га
од
своје
рођене
капије
,
и
он
пожури
даље
.
Пред
ћор-Ахметовом
кафаном
угледа
како
из
једнога
фењера
чкиљи
слаби
пламичак
лојанице
,
и
нешто
неодређено
поче
га
вући
тамо
.
Уђе
у
кафану
,
и
остаде
тамо
до
после
поноћи
.
Прва
мисао
,
која
му
,
после
свега
сећања
на
јучерањи
дан
севну
у
памети
,
није
била
,
да
сазна
шта
је
са
његовом
женом
.
За
њега
је
она
постала
сада
сасвим
као
избледела
успомена
,
управо
несносна
помисао
,
од
које
се
нервозно
склањао
.
Фудул-Стаменкина
соба
и
Анастасија
,
која
је
тамо
плачна
и
очајна
остала
,
беху
једини
предмет
његових
збуњених
мисли
.
Њу
да
види
,
њу
да
лечи
,
ако
је
болесна
,
с
њоме
да
поднесе
све
,
па
макар
га
цела
чаршија
презрела
.
Устаде
и
безобзирце
истрча
из
авлије
на
улицу
.
Разуме
се
,
да
је
Ламбре
,
покрај
све
своје
чежње
да
се
што
пре
састане
са
оном
,
ради
које
ће
жртвовати
све
,
ипак
бирао
оне
сокачиће
и
завијутке
,
где
би
се
најмање
могао
надати
на
сусрет
са
мајстор-Дишом
.
Али
,
овога
пута
не
послужи
га
срећа
.
Баш
на
самоме
завијутку
,
у
близини
Синџир-џамије
испаде
од
некуда
кир-Диша
,
и
,
када
се
један
према
другоме
нађоше
,
стадоше
као
укопани
.
Кир-Диша
,
који
се
такође
није
надао
да
ће
се
у
овим
заклоњеним
улицама
сукобити
са
својим
бившим
пријатељом
,
стаде
,
разрогачи
се
на
Ламбру
и
дршћући
од
гнева
поче
нешто
неразумљиво
мрмљати
.
Кир-Ламбре
се
устури
и
пребледе
.
—
Куче
цинцарско
,
ти
ли
ми
жену
одведе
!
Али
кир-Ламбре
ни
речи
;
проглави
вилицама
,
да
нешто
одговори
,
но
грло
га
издаде
и
место
да
изусти
реч
,
он
поче
некако
ситно
штектати
.
—
Што
штекћеш
,
куче
?
Где
ми
је
жена
?
—
Не
знам
кир-Диса
;
не
сум
вам
ништо
скривио
.
—
Јабучицу
ћу
да
ти
ишчупам
;
зубима
да
те
закољем
!
—
виче
пригушеним
гласом
кир-Диша
,
стегао
обе
песнице
,
али
ипак
не
миче
са
свога
места
.
Ламбре
полети
кафани
,
да
се
склони
,
али
из
кафане
истрча
кафеџија
и
запречи
улазак
.
Неколико
људи
састави
круг
око
оба
противника
.
—
Кога
ви
да
закољите
?
Чија
јабучица
да
изедете
?
—
поче
сада
одважно
кир-Ламбре
,
кад
за
својим
леђима
угледа
читаву
гомилу
света
.
—
Ела
,
изедите
,
ако
смете
!
На
!
—
и
окуражени
Ламбре
поднесе
мајстор-Диши
шипак
под
нос
.
Мајстор-Диша
,
кад
осети
под
носом
склопљену
песницу
,
устури
лице
назад
и
,
застиђен
од
толике
гомиле
света
а
можда
мало
и
уплашен
од
ратоборнога
изгледа
Ламбринога
,
обазре
се
за
собом
.
Гомила
се
уплете
у
ову
свађу
,
па
мислећи
ваљда
да
ће
се
обоје
потући
,
навалише
да
их
разваде
.
Али
ово
постиже
други
резултат
.
Обојица
се
у
томе
часу
чисто
преобразише
.
Ламбре
поче
да
се
отима
и
пишти
од
промуклости
;
а
и
кир-Диша
,
кога
четворица
држаху
за
руке
,
покуша
да
се
отме
;
па
,
кад
осети
да
му
је
то
немогућно
,
пљуну
у
лице
Ламбри
;
а
Ламбре
тим
истим
оружјем
врати
му
ударац
.
—
Пуштај
,
да
убијем
псето
!
—-
виче
кир-Диша
.
—
Ела-те
,
да
вас
гурнем
у
трбу
!
—
одговара
Ламбре
.
—
Пушком
ћу
ја
тебе
!
—
продера
се
Диша
,
подиже
обе
песнице
и
што
је
могао
брже
прогура
се
кроз
гомилу
,
која
је
све
више
расла
.
Сад
,
после
овога
сукоба
,
који
се
за
најкраће
време
по
целоме
Београду
раструби
,
није
било
никаквога
изгледа
на
мирбу
.
Кир-Дума
,
који
је
у
целој
овој
ствари
тежио
да
измири
пријатеље
и
да
ствар
заташка
,
виде
да
му
не
остаје
друге
,
него
да
од
мирбе
дигне
руке
и
да
употреби
све
што
може
,
да
свога
најдражег
пријатеља
,
Ламбру
,
сачува
од
пушке
Дишине
.
Догађај
овај
,
који
је
у
самој
ствари
био
искључиво
приватнога
значаја
,
сада
је
почео
већ
да
узима
шире
размере
.
Потајна
саревњивост
између
старе
грчке
чаршије
и
младе
српске
чаршије
,
која
се
борила
не
само
за
свој
опстанак
пред
моћном
и
умешном
грчком
чаршијом
,
него
да
потпуно
истисне
грчки
елеменат
из
српске
престонице
,
поче
овоме
догађају
придавати
и
политички
значај
.
—
Одродили
сте
човека
од
његова
народа
,
одузели
му
крсно
име
,
па
му
сада
и
образ
узесте
.
—
Не
смо
га
звали
;
сам
се
тискао
међу
нас
!
—
бранили
су
се
Грци
од
оног
прекора
.
А
кир-Дума
,
коме
је
највише
бучала
глава
од
свега
тога
,
сад
више
није
знао
шта
да
предузме
.
Он
је
већ
гледао
у
мислима
како
његов
кир-Ламбре
лежи
иа
улици
,
а
антерија
му
се
топи
у
крви
.
—
Кир-Диса
је
диваљ
човек
—
Србин
је
,
бре
;
што
може
да
се
чека
од
један
диваљ
народ
?
—
забринуто
се
питао
,
и
свакога
часа
слао
до
кира-Мане
,
да
сазна
је
ли
кир-Ламбре
код
куће
.
Али
прође
и
три
дана
,
а
од
кир-Ламбре
ни
трага
ни
гласа
.
Кира-Мана
стрпељиво
је
подносила
све
,
па
и
то
што
јој
нема
мужа
.
Кир-Дума
већ
беше
спреман
,
да
оде
у
полицију
и
да
се
пожали
,
како
је
нестало
кир-Ламбре
,
а
и
да
искаже
своју
сумњу
противу
Дише
,
који
је
ономад
јавно
казао
да
ће
га
из
пушке
убити
.
Но
четвртога
дана
доби
писмо
,
Ламбре
му
јавља
да
је
отишао
на
вилает
,
у
Костур
;
тамо
ће
остати
неколико
месеци
,
а
њега
моли
,
да
му
обилази
радњу
и
кира-Ману
.
Кир-Думи
чисто
лакну
,
кад
из
писма
сазнаде
,
да
му
је
пријатељ
жив
и
здрав
.
—
Паметно
глава
—
рече
кира-Мани
.
—
Засто
плачете
?
Догодило
се
,
де
;
човек
је
,
мушко
је
.
Ама
он
се
теби
опет
мора
вратити
,
ич
се
не
брините
за
то
!
Ви
само
да
му
чувате
чест
и
да
знате
,
да
една
паметна
и
честита
жена
нема
засто
да
плаче
за
мужа
.
Неколико
дана
доцније
изгуби
се
и
кира-Анастасија
.
Много
доцније
уверио
се
кир-Дума
,
да
га
је
Ламбре
обмануо
и
да
је
заједно
са
кира-Анастасијом
у
Галцу
,
где
је
отворио
малу
бакалницу
,
а
у
њој
крчми
по
мало
анасонлију
,
јамајку
и
друга
пића
,
која
беху
на
гласу
.
Кир-Дишина
домаћа
невоља
учинила
је
читав
преврат
у
његовим
погледима
.
Колико
је
патио
од
туге
за
својом
женом
,
толико
је
омрзао
на
сав
грчко-цинцарски
род
,
и
када
би
му
било
у
власти
,
за
цело
би
се
сва
грчка
чаршија
за
двадесет
и
четири
сахата
иселила
у
Јеладу
.
Измоштен
душевним
патњама
,
кир-Диша
је
започео
нагло
венути
.
Оно
пространо
лице
са
затегнутом
кожом
смршало
је
нагло
,
очи
добиле
грозничави
сјај
и
нестално
зверају
,
а
трбух
и
леђа
почеше
да
губе
оне
уочљиве
димензије
,
те
је
антерија
тужно
висила
на
њему
.
Дућан
је
отварао
пре
свију
и
затварао
га
после
свију
,
те
га
је
тако
ретко
когод
могао
видети
,
кад
дође
и
оде
из
дућана
.
Сад
је
кир-Диша
био
потпуно
усамљен
;
изгубио
је
грчке
пријатеље
,
а
да
се
враћа
својој
нацији
на
то
није
ни
мислио
.
Одрођеноме
је
теже
сродити
се
са
својима
,
него
ли
туђину
сродити
се
са
туђином
.
Требало
је
да
прође
време
,
да
залечи
ране
,
да
се
разабере
и
обазре
око
себе
;
јер
сви
ови
Срби
,
комшије
и
некомшије
,
које
је
толико
година
с
презрењем
дочекивао
и
увек
држао
у
пристојној
даљини
од
себе
,
сад
су
му
се
злурадо
смејали
и
по
укусу
ондашње
чаршије
искашљивали
за
њим
,
кад
год
би
туда
прошао
.
Једино
тетка-Маца
што
је
слала
Лепосаву
у
дућан
,
да
му
донесе
по
штошта
од
своје
софре
као
понуду
.
Кир-Диша
је
ову
нежну
пажњу
примао
захвално
,
па
,
и
ако
је
био
вас
дан
расејан
и
апатичан
,
ипак
га
је
ова
нежност
тетка-Мацина
помало
блажила
.
Но
,
ма
да
је
ова
пажња
падала
на
усамљену
и
обрањену
душу
Дишину
као
блага
дажда
после
припеке
,
он
је
чак
и
њезину
кућу
,
у
којој
је
најбоље
савете
добивао
,
избегавао
.
Из
куће
у
дућан
и
обратно
,
и
то
увек
сокачићима
где
се
могао
најмање
надати
сусрету
с
киме
,
то
му
је
било
све
.
А
како
му
је
било
код
куће
,
где
се
врло
рано
затварао
?
Изгледао
је
самоме
себи
као
осуђеник
међу
стварима
,
које
су
га
сваки
час
подсећале
на
одбеглу
жену
;
уздисао
је
и
шапутао
час
проклетство
Ламбри
и
свој
грчкој
чаршији
а
сад
опет
псовку
,
што
није
боље
отварао
очи
,
да
му
се
тако
што
не
догоди
.
Једнога
вечера
сео
мајстор
Диша
на
миндерлук
и
пропуштајући
зрна
међу
прстима
тихо
шапуће
себи
,
кад
неко
закуца
на
вратима
.
У
исти
час
врата
се
полако
ошкринуше
и
у
собу
се
промоли
кир-Думина
глава
.
—
Добар
вече
,
кир-Диса
!
Диша
се
разрогачених
очију
заблену
у
госта
.
—
Ја
сум
,
кир-Диса
,
ваш
кум
и
пријател
.
Еле
,
како
сте
?
—
пита
Дума
,
али
никако
не
улази
у
собу
,
но
,
како
је
промолио
главу
и
пружио
једну
ногу
преко
прага
,
тако
још
стоји
држећи
руком
за
кваку
.
—
Еле
,
како
сте
?
По
пријателски
посо
дођосмо
.
—
Уђите
!
—
простења
кир-Диша
,
коме
у
тај
пар
севну
,
да
би
му
боље
било
да
га
је
млатнуо
каквим
калупом
,
него
ли
што
му
рече
:
уђите
.
Кир-Дума
уђе
опрезно
,
а
одмах
за
њиме
тако
исто
обазриво
увукоше
се
још
два
Цинцарина
учтивога
и
врло
скромнога
изгледа
.
—
Е
,
како
да
вас
утешимо
,
куме
?
Судбина
,
к’смет
,
сто
кажу
Турци
.
—
А
где
је
она
?
—
упаде
Диша
у
реч
страшљиво
.
—
Разбирате
ли
за
кира-Анастасија
?
Ако
за
њу
разбирате
,
она
је
на
вилает
.
И
едну
писму
је
послала
;
иска
да
ви
из
њена
кућа
идете
.
Жалос
,
кир-Диса
,
много
жалос
;
и
душа
да
могу
да
ти
дам
,
па
да
дам
.
Него
ми
дођосмо
због
друго
;
знате
због
они
пари
!
—
Које
паре
?
—
запита
Диша
узнемирено
.
—
Због
4000
гроши
,
што
смо
ви
позајмили
ја
и
Ламбре
.
Кир-Диша
га
погледа
зачуђено
.
—
Ти
мени
дао
паре
?
Зар
онај
гурбет
мени
дао
паре
?
Какве
паре
тражиш
,
бре
?
Думи
поклецнуше
колена
,
које
од
претећега
израза
а
које
опет
од
одрицања
Дишинога
.
—
Молићемо
,
немојте
да
се
љутите
;
ама
то
није
лепо
од
једно
...
—
На
поље
!
—
продера
се
Диша
—
Јанићије
,
брзо
овамо
!
Али
Јанићије
,
који
је
радио
на
мутваку
,
немаде
времена
ни
да
засуче
рукаве
,
кад
прво
оба
сведока
а
одмах
за
њима
и
кир-Дума
као
опарени
искочише
на
сокак
.
И
за
чудо
,
после
овога
догађаја
кир-Диши
као
да
од
једном
свану
.
Неописано
задовољство
обузе
га
свега
.
И
вечера
,
које
се
до
сад
једва
дотицао
,
сад
му
необично
слатко
паде
.
Јео
је
тако
пријатно
,
тако
слатко
,
да
би
и
сит
човек
огладнео
посматрајући
оно
задовољство
,
које
се
код
свакога
залогаја
на
Дишином
лицу
огледа
.
Очи
му
грануше
живошћу
,
кад
му
са
сокака
допре
раздражена
вика
кир-Думе
и
двојице
његових
пријатеља
.
—
Ајдутин
!
У
букагије
ћемо
ми
тебе
!
Нема
да
си
узмите
пари
,
па
да
не
вратите
!
Лопове
,
бре
,
паре
да
си
вратиш
!
Јанићије
није
чекао
да
се
пролазници
искупе
,
шчепа
из
мутвака
обраницу
и
истрча
на
улицу
.
Но
кир-Дума
,
чим
га
угледа
,
замаче
са
сведоцима
за
први
угао
,
лармајући
како
га
је
кир-Диса
покрао
.
—
Жену
ми
одведосте
,
на
образ
ми
пљунусте
;
—
то
кошта
4000
гроша
,
—
шапуће
задовољно
кир-Диша
.
—
Нема
бре
ништа
за
бадава
,
па
ни
жена
!
Ја
сам
се
доста
уједао
,
сад
се
уједај
ти
!
Кир-Дишина
несаница
,
која
га
је
за
неколико
дана
истопила
као
грудву
снега
,
сад
је
прешла
на
кир-Думу
.
Целе
ноћи
претурао
се
по
постељи
,
устајао
,
уздисао
и
псовао
све
што
се
на
грчкоме
језику
налазило
.
—
А-а-
проклета
пцета
;
проклето
Ламбре
,
што
%
ми
направи
!
Они
били
ортаци
на
жена
,
а
ја
да
плаћам
трошкови
!
Не
сум
писмено
тражио
,
кад
требаше
,
па
сад
да
запишемо
у
пропала
вересија
...
А
,
а-ах
,
Дума
,
гомаре
едно
,
кој
да
те
превари
?
Едно
Диса
,
едно
српско
куче
!
...
Ух
!
ух
!
—
уздисао
је
кир-Дума
и
туцао
се
од
муке
песницом
у
главу
.
Сутра
дан
Дума
је
отишао
суду
,
да
још
с
те
стране
покуша
.
Али
Диша
одрече
и
тамо
дуг
;
чак
изјави
да
ће
се
и
заклети
,
али
не
да
да
га
један
Грк
,
који
му
онакву
жену
натоварио
на
врат
,
још
новчано
опљачка
.
Да
му
није
било
баш
најлакше
,
када
је
пред
запаљеним
свећама
и
евангелијем
дигао
три
прста
у
вис
,
то
се
већ
дало
видети
и
по
његову
лицу
и
антерији
,
која
је
цептила
на
њему
.
На
половини
заклетве
дође
му
на
ум
,
како
није
ни
поштено
ни
лепо
то
што
сада
ради
;
али
у
истоме
часу
створи
му
се
кира-Анастасија
и
Ламбре
,
и
он
зажмури
,
изговори
заклетву
и
колико
је
могао
сигурније
изиђе
из
суда
оправдан
.
Докле
је
он
полагао
заклетву
,
стојао
је
кир-Дума
спрам
њега
,
забезекнуто
гледао
у
кривоклетника
и
само
што
није
залелекао
за
изгубљеним
новцем
.
—
Е
,
нека
вам
је
на
здравље
,
и
толико
срећа
да
имате
,
колико
се
ви
право
заклели
!
—
довикну
Дума
Диши
кад
овај
изиђе
на
поље
.
Али
Диша
,
који
у
истини
беше
пребледео
од
учињенога
дела
,
није
имао
када
да
му
одговори
;
журио
је
,
да
што
пре
изиђе
из
ове
немиле
куће
.
На
пољу
удахну
свежа
ваздуха
.
Сад
је
био
потпуно
освећен
;
можда
није
требао
баш
тако
да
учини
,
али
он
је
био
задовољан
:
ово
му
је
куд
и
камо
била
снажнија
освета
,
него
ли
да
је
кир-Думи
забо
нож
у
срце
.
—
Зашто
бре
,
кир-Диса
,
зашто
да
ја
плаћам
ваш
ортаклук
,
кад
не
сум
ништо
крив
?
Зашто
да
се
криво
закунете
?
—
викао
је
за
њим
очајно
кир-Дума
на
улици
.
—
Сиктер
,
бре
,
псето
;
жену
ми
украдосте
,
па
сад
хоћеш
да
ми
и
кесу
одсечеш
.
—
Е
,
дај
Боже
,
душа
да
вам
не
испадне
на
нос
како
христијанину
,
него
на
друго
место
на
куде
Турцима
испада
—
проклињао
је
кир-Дума
дижући
фес
с
главе
и
погледајући
у
небо
.
Али
Диша
је
већ
далеко
одмакао
,
завио
за
сокак
и
отишао
својој
кући
.
—
Грех
је
;
ама
зар
је
то
било
поштено
да
ми
потури
онакву
жену
?
Је
ли
то
правда
,
шта
ли
,
кад
је
знао
каква
је
она
,
па
још
да
ми
кумује
,
кумство
га
убило
!
Тако
је
мајстор
Диша
правдао
и
кумовим
грехом
свој
грех
блажио
.
Но
истину
рећи
,
како
је
осећао
пуно
задовољство
,
што
се
једаред
и
он
осветио
,
ипак
,
док
је
говорио
ону
заклетву
,
осећао
је
како
га
нешто
у
грлу
гуши
;
а
када
је
завршио
оно
:
„
тако
мени
Бог
помогао
“
,
лепо
му
се
учини
,
као
да
га
нешто
посред
главе
лупи
.
На
путу
кући
поче
га
обузимати
нека
топлота
,
а
по
који
пут
и
забуна
у
глави
.
Пред
кућом
му
се
баш
заврте
и
он
се
мало
поведе
у
страну
.
Но
то
беше
тренутно
,
баш
кад
је
потегао
за
кваку
од
капиџика
.
Али
кад
уђе
у
собу
,
она
забуна
и
ватра
на
ново
га
дохвати
;
он
брзо
седе
на
миндерлук
,
завали
се
на
узглавље
и
поче
тешко
предисати
.
Тупо
шуштање
у
глави
и
модри
колути
почеше
му
играти
пред
очима
;
а
кад
подиже
очи
тавану
,
њему
се
учини
,
као
да
му
се
сви
зидови
поклањају
а
таваница
спушта
на
главу
.
—
Јанићије
!
Јанићије
,
бре
,
где
си
?
!
—
викну
у
један
мах
преплашено
.
—
Ево
ме
,
мајсторе
!
—
одазва
се
Јанићије
и
утрча
у
собу
.
Али
кад
угледа
како
је
мајстор
блед
и
модар
,
он
се
зачуђено
заблену
.
—
Шта
ти
би
,
мајсторе
?
—
Воде
!
—
једва
прошапута
Диша
.
—
Мајсторе
,
мајсторе
!
—
чуо
је
мало
за
тим
мајстор
Диша
,
како
га
Јанићије
зове
и
дрмуса
из
све
снаге
;
али
он
се
не
мога
одазвати
.
Само
што
је
руком
нешто
отискивао
од
себе
.
Доцније
тек
,
кад
се
освестио
,
причао
је
,
како
је
,
у
ономе
часу
кад
је
Јанићије
отрчао
по
воду
,
угледао
,
како
у
собу
улете
некаква
црна
крмача
под
фесом
и
кратком
кићанком
на
глави
,
па
га
удари
кишом
у
трбух
,
обори
га
и
леже
на
њега
.
Јанићије
се
тога
часа
врло
препао
;
учини
му
се
да
је
кир-Диша
умро
,
па
истрча
на
улицу
,
да
кога
било
наврати
у
кућу
.
Разуме
се
да
по
комшилуку
није
смео
тражити
помоћи
,
јер
то
беше
грчка
махала
;
а
кир-Диша
је
сада
постао
највећи
враг
Грцима
.
А
како
на
улици
не
беше
никога
,
не
оста
му
друге
него
да
тркне
до
тетка-Маце
.
Кад
се
Диша
у
неко
доба
ноћи
разабрао
од
бунила
,
прво
лице
,
које
угледа
код
себе
,
била
је
тетка
Маца
.
Она
му
је
сваки
час
чело
квасила
сирћетом
,
а
на
слепочњаче
метала
по
пола
главице
црна
лука
.
—
Ох
,
ох
!
—
одахну
кир-Диша
под
пријатном
свежином
хладне
воде
и
сирћета
,
кад
се
разабра
.
—
Не
бој
се
,
кир-Дишо
,
сад
је
све
добро
!
—
одазва
се
на
овај
уздах
тетка-Маца
.
—
Јаох
,
тетка-Мацо
!
—
застења
Диша
—
немој
више
тако
!
—
Шта
:
немој
!
—
запита
Маца
и
задржа
шаку
сирћета
,
којом
хтеде
да
му
вратне
жиле
протрља
.
—
Немој
:
кир-Диша
!
—
Ама
шта
?
—
Кир
...
кир
...
стење
Диша
—
нисам
ја
кир
...
погана
је
то
реч
;
то
је
грчка
реч
!
...
—
Тако
,
тако
мајстор-Дишо
—
поправи
се
Маца
.
—
Ето
,
нећу
;
поган
је
то
милет
.
Од
овога
часа
кир-Диша
није
трпео
да
га
ико
тако
назива
;
јер
такав
назив
само
му
је
напомињао
све
оно
,
што
је
до
овога
часа
поднео
,
тај
назив
му
изгледаше
сада
као
пакосна
подсмевка
.
Па
и
име
кира-Анастасије
,
чија
му
је
слика
у
души
до
ове
заклетве
нагризала
срце
,
па
ипак
била
тако
мила
,
сада
му
постаде
мрско
онако
исто
као
и
кир-Ламбре
и
кир-Дума
.
—
Бог
види
колико
сам
страдао
;
Бог
види
како
су
ме
сви
они
варали
и
поштење
ми
убијали
,
па
,
ако
је
било
греха
од
мене
,
он
ће
ми
опростити
.
Таква
су
размишљавања
врло
често
занимала
мајстор-Дишу
,
и
кад
год
би
га
онако
оболелога
спопао
страх
од
учињенога
греха
,
он
би
се
дохватио
тога
правца
,
окретао
своје
мисли
на
ту
страну
и
са
великим
успехом
долазио
до
уверења
,
да
је
у
целој
ствари
потпуно
невин
.
—
А
баш
ако
је
до
4000
гроша
—
размишљавао
је
Диша
—
ја
знам
како
ћу
.
Дај
Боже
да
оздравим
само
,
а
туђе
мени
не
треба
.
То
ћу
поклонити
цркви
.
Не
требају
ми
баш
ништа
;
има
мајстор
Диша
доста
,
а
то
ћу
цркви
,
нека
је
Божје
.
Са
таквим
мислима
бавио
се
по
вас
дан
;
тетка-Маца
није
одлазила
од
њега
,
и
захваљујући
њезиној
бризи
а
и
стишавању
савести
,
мајстор
Диша
се
после
две
недеље
диже
из
постеље
.
Толика
Мацина
нега
најпосле
му
поможе
и
он
изиђе
у
дућан
,
истина
жут
као
исцеђени
лимун
,
али
ипак
потпуно
здрав
.
Мајстор
Диша
није
ни
здрав
заборавио
,
шта
је
у
болести
Богу
обећао
.
Само
није
хтео
хитати
;
има
дана
још
,
а
црква
ће
примити
,
кад
год
јој
приложи
.
Осем
тога
ваљало
је
добро
промозгати
,
шта
би
све
за
толики
новац
могао
набавити
цркви
.
Једнога
дана
кад
га
некакво
пробадање
у
слабинама
опомену
на
обећање
,
оде
до
тетка-Маце
,
те
јој
саопшти
своју
намеру
и
потражи
савета
од
ње
.
—
Бог
с
тобом
,
дете
!
(
тетка-Маца
га
је
сада
нарочито
тако
ословила
,
ма
да
је
од
њега
само
једну
или
две
године
била
старија
)
Бог
с
тобом
,
дете
!
4000
гроша
!
Ако
ти
за
сваку
болест
будеш
толике
паре
издавао
,
шта
ће
најпосле
бити
од
тебе
?
Треба
цркви
дати
;
подај
!
Ама
4000
гроша
то
је
много
.
И
зар
Богу
требају
толике
паре
?
Приложи
на
дискус
,
купи
пет
ока
измирне
,
па
доста
!
—
Ама
како
ћу
,
кад
сам
се
за
толико
заветовао
?
—
Бог
хоће
да
га
се
ми
,
као
једни
верни
христијани
,
сећамо
,
да
му
се
клањамо
и
молимо
.
Богатији
је
,
мој
синко
,
он
и
од
Султана
и
од
Господар-Милоша
па
чак
и
од
капетан-Мише
.
Него
баш
кад
ти
је
наспело
,
а
ти
купи
еснафски
барјак
,
па
га
приложи
цркви
.
То
те
неће
скупо
коштати
,
а
и
еснафу
ћеш
своме
подићи
углед
у
цркви
.
Овај
савет
дошао
је
таман
како
ваља
.
До
тога
времена
сви
су
еснафи
били
у
цркви
заступљени
својим
барјаком
,
само
папуџијски
еснаф
што
га
још
није
имао
.
О
светоме
Спиридону
,
кад
је
еснаф
славио
,
они
су
увек
позајмљивали
барјак
од
палилулских
ратара
,
а
за
то
су
морали
вазда
ове
сељаке
да
мећу
о
слави
у
чело
софре
,
те
тако
изгледаше
као
да
они
то
славе
,
а
да
су
папуџије
тек
онако
као
гости
за
софром
.
Тако
ће
мајстор
Диша
постићи
двоструку
корист
;
одужиће
се
Богу
и
задужиће
свој
еснаф
захвалношћу
;
а
после
тога
„
ктитор
и
приложник
храма
сего
“
постаће
и
велики
добротвор
свога
народа
.
—
Међер
,
имаш
златну
памет
,
тетка-Мацо
!
—
узвикну
Диша
весело
.
—
Ово
ће
бити
и
добро
и
Богу
угодно
.
И
од
4000
гроша
сиђе
поклон
цркви
на
један
барјак
златом
извезен
,
за
који
је
платио
равно
једну
хиљаду
гроша
.
Чудна
је
судбина
човечја
.
Нити
зна
од
чега
ће
умрети
ни
од
чега
оздравити
.
До
скора
је
мајстор
Диша
мислио
,
да
не
може
преболети
своју
домаћу
несрећу
;
мислио
је
,
да
од
срамоте
неће
смети
на
улицу
изићи
,
па
ето
где
се
све
,
у
једноме
часу
,
измени
.
Због
свога
поклона
еснафу
за
трен
ока
постао
је
један
од
најуваженијих
грађана
;
а
све
оно
што
га
је
до
сада
тиштало
и
мучило
,
распукло
се
и
ишчезло
као
мехурић
на
води
.
Био
је
као
на
ново
рођен
;
лице
почело
опет
да
се
затеже
,
а
антерија
да
се
у
свима
димензијама
као
и
пређе
распиње
.
Шта
више
сад
је
,
(
разуме
се
у
пратњи
Јанићија
Бика
)
пролазећи
кроз
грчку
чаршију
,
пркосно
пролазио
покрај
кир-Думинога
дућана
.
А
кир-Дума
,
чим
би
га
угледао
,
повукао
би
се
дубље
у
радњу
и
од
туда
крвнички
гледао
за
њиме
.
—
Дуса
