...Овај
бљутави
живот
девојке
...
"
Целу
своју
младост
жртвовала
је
овој
жени
не
тражећи
ништа
за
себе
.
И
сад
кад
хоће
да
изиђе
мало
на
чист
ваздух
,
да
и
она
продише
дахом
живота
као
и
остали
људи
,
ова
матора
жена
,
која
је
већ
једном
ногом
у
гробу
,
завиди
овој
срећи
своје
ћерке
и
жали
се
што
она
не
може
тако
исто
да
изиђе
и
живи
животом
младости
.
Милош
је
очекивао
да
се
Љубица
и
Драгутин
умешају
између
мајке
и
ћерке
и
да
Зорку
одбране
.
Али
је
Драгутин
учтиво
ћутао
,
правећи
се
мањи
од
макова
зрна
,
док
се
Љубица
задовољно
смејала
госпа
-Селенином
праскању
.
Напољу
је
било
и
даље
свеже
и
весело
.
Сунце
је
приређивало
илуминацију
по
крововима
на
другој
страни
улице
.
Врапци
су
пролетали
и
цвркутали
.
Цела
панорама
дунавских
обала
облачила
се
у
празнично
руво
и
веселила
се
.
Супротност
између
ове
светковине
пролећа
и
трагичности
Зоркине
судбине
потресла
га
још
више
.
Он
се
згади
на
ову
свирепу
мајку
,
на
те
хладне
пријатеље
;
он
се
згади
и
на
себе
самог
,
на
овај
лажни
положај
који
је
овде
заузимао
.
Млади
човек
осети
окове
лажи
које
је
сам
подизао
као
заклон
око
своје
љубави
,
да
би
био
што
безбрижнији
.
-
Шта
сам
ја
бољи
од
њене
мајке
и
њених
пријатеља
?
-
питао
се
он
.
-
Зорка
ми
може
с
пуним
правом
замерити
да
ја
од
ње
тражим
само
користи
...
а
кад
дође
тренутак
да
се
њој
помогне
,
ја
ћутим
као
заливен
и
гледам
да
се
извучем
са
што
мање
трошка
.
У
том
тренутку
Милош
је
изгледао
самом
себи
као
грабљиви
рачунџија
,
мародер
,
као
последњи
човек
,
који
напада
на
туђе
жртве
,
већ
обезоружане
,
и
одузима
им
и
оно
што
им
је
још
остало
.
-
Гле
,
гле
,
ружа
!
...
-
продужавала
је
разјарена
госпа
Селена
.
-
И
доликује
ти
...
претурила
си
тридесету
,
а
још
се
китиш
,
матора
уседелицо
!
...
Јако
ћеш
ти
седе
плести
.
Милошу
се
стеже
грло
.
Даље
није
могао
ћутати
.
Али
,
бујица
речи
које
је
хтео
рећи
запушавала
му
грло
.
Он
учини
натчовечански
напор
да
говори
.
Прве
речи
ни
сам
није
разумео
,
али
после
његов
глас
грмну
:
-
Ја
вам
забрањујем
,
госпођо
,
да
преда
мном
грдите
госпођицу
.
Иначе
...
Гнев
је
био
тако
деформисао
лице
Милошево
да
се
госпа
Селена
уплаши
и
замуче
.
Њој
се
учини
да
ће
је
сад
смрвити
грчевито
стегнута
песница
младићева
.
Милош
прогута
пљувачку
,
па
презриво
додаде
:
-
Ви
сте
узрок
томе
што
је
грдите
.
Није
вас
стид
да
своје
дете
називате
уседелицом
...
вештицо
једна
.
Млади
човек
се
трже
сам
од
својих
речи
.
За
тренутак
у
соби
наста
мучна
тишина
.
Споља
се
чуло
како
се
деца
свађају
око
кликера
.
Госпа
Селена
је
стајала
као
укопана
на
свом
месту
.
Дотле
јој
још
ово
нико
није
рекао
.
Очекивала
је
да
још
шта
дође
.
Али
,
кад
Милош
не
проговори
више
ништа
,
она
полете
на
њега
:
-
И
ти
то
мени
да
кажеш
,
рђо
ужичка
?
...
Зар
ти
мене
да
завађаш
с
мојим
дететом
,
сорто
шеретска
,
напоље
...
напоље
!
Разјарена
жена
хтеде
да
га
дочепа
за
косе
,
али
је
Милош
ухвати
за
обе
руке
,
присили
је
да
седне
на
једну
столицу
,
и
мирно
изиђе
из
собе
.
ГЛАВА
ДРУГА
ПЛЕМЕНИТИ
ПРИЈАТЕЉ
Госпа
Селена
је
удвостручила
своју
пажњу
на
Зорку
и
свима
силама
се
трудила
да
спречи
њене
састанке
с
Милошем
.
Кад
би
их
кадгод
угледала
заједно
,
ма
то
било
на
пар
речи
,
она
би
грдила
Зорку
,
називала
је
свакојаким
именима
,
клела
страшним
клетвама
,
како
само
наше
жене
то
умеју
,
и
мучила
ово
сирото
биће
,
да
се
њено
тело
,
мршаво
као
у
тице
,
све
тресло
од
душевних
мука
.
Кремић
је
беснео
против
старе
госпође
,
тим
више
што
је
није
могао
ничим
спречити
у
њеном
материнском
праву
.
Често
пута
се
није
могао
уздржати
,
и
пред
Зорком
је
грдио
њену
мајку
.
-
Чудим
се
само
како
си
могла
провести
цео
свој
век
са
оваквом
женом
,
-
говорио
јој
је
он
.
-
Не
говори
тако
,
Милошу
.
Она
је
моја
мајка
и
жели
ми
добра
.
Само
,
шта
ћеш
...
она
је
таква
.
Треба
да
се
свађа
,
ако
не
баш
због
овога
,
а
оно
због
чека
другога
,
-
полако
одговори
млада
жена
замишљена
и
забринута
.
-
Видиш
,
Зорка
,
ја
те
доиста
волим
,
волим
те
више
него
што
сам
икад
икога
волео
;
али
,
кад
те
видим
тако
забринуту
и
невеселу
,
ја
жалим
што
се
раније
ниси
удала
.
-
Ех
,
Милошу
,
како
је
то
било
могућно
!
Шта
бих
радила
с
мајком
?
Који
би
човек
трпео
ову
жену
којој
је
тако
тешко
уговети
,
теже
него
детету
.
-
Зар
је
она
морала
остати
поред
тебе
?
Она
има
своју
пензију
,
па
нека
живи
где
јој
је
воља
.
-
Каква
пензија
!
...
Она
је
нема
.
А
,
да
,
ја
ти
о
томе
нисам
никад
говорила
.
И
боље
сам
радила
!
-
Како
то
?
Она
непрестано
говори
о
својој
пен-зији
...
Објасни
ми
.
-
У
томе
је
сва
наша
несрећа
.
Мој
отац
био
је
срески
начелник
.
Кад
је
умро
,
оставио
нам
је
једну
кућу
и
прилично
пензије
.
Могли
смо
мирно
живети
да
смо
остали
у
Ћуприји
.
Али
,
мајка
не
хтеде
.
Она
је
увек
волела
да
живи
у
Београду
и
да
буде
госпођа
.
Продали
смо
кућу
...
Ја
се
не
сећам
добро
,
али
тако
нешто
...
Готово
будзашто
,
па
смо
се
преселили
овамо
.
После
се
мајка
преуда
за
једног
порезника
...
-
То
нисам
знао
.
-
Боље
је
...
Што
ме
тераш
да
ти
причам
о
томе
...
-
Али
,
Зорка
?
-
Мој
очух
је
био
древна
пијаница
.
Пошто
се
оженио
,
опијао
се
још
више
.
Најзад
га
истерају
из
службе
.
Отада
смо
живели
сви
троје
од
оног
дела
пензије
који
је
мени
припадао
после
мајчине
удадбе
...
Да
је
било
слоге
,
још
је
могло
ићи
којекако
.
Али
,
очух
се
опијао
тако
,
тукао
мајку
па
и
мене
...
Ах
,
молим
те
,
не
говоримо
више
о
томе
.
Кремић
не
хтеде
испитивати
шта
је
даље
било
са
Зоркиним
очухом
.
Није
је
хтео
више
мучити
,
већ
зари
главу
у
њена
недра
и
оста
тако
непомичан
.
Он
ју
је
жалио
искрено
.
Жалећи
њу
,
жалио
је
и
себе
.
Њима
обадвома
је
било
детињство
отровано
.
Сузе
су
му
врцале
на
очи
.
Млади
човек
је
крио
своје
лице
по
недрима
своје
драгане
и
роптао
угушено
,
као
пас
који
осећа
да
је
привезан
за
плот
и
да
је
немоћан
.
-
Ах
,
живот
је
мучан
.
Он
је
пустиња
која
доноси
сваку
невољу
.
-
Милошу
!
-
благо
га
је
корела
млада
жена
.
-
Не
буни
се
против
живота
.
Баш
и
да
је
то
што
ти
кажеш
,
зар
нам
он
није
дао
оно
што
је
најлепше
,
нашу
љубав
?
Шта
нас
се
тиче
пустиња
,
кад
нам
љубав
нуди
зелену
оазу
,
где
жуборе
бистри
извори
,
где
расту
чудне
биљке
са
широким
лишћем
,
мирисну
оазу
коју
освежавају
поветарци
заноса
и
радости
.
Мој
Милошу
,
твоја
љубав
је
најлепша
и
најистинитија
награда
за
мој
живот
,
усамљен
и
тежак
.
Ја
сам
толико
жудила
за
једном
правом
љубављу
,
да
је
умем
ценити
.
Ох
,
ја
ћу
умети
сачувати
и
повећати
ово
што
ми
је
Бог
дао
на
земљи
,
срећу
да
ме
ти
волиш
.
Мико
љубљени
,
дигни
своју
главу
вољену
и
дај
ми
твоје
усне
да
их
пољубим
.
Они
осташе
тако
један
моменат
,
приљубљени
једно
уз
друго
и
заћутали
,
мећући
у
своје
миловање
све
неостварљиве
жеље
своје
болне
љубави
,
коју
је
борба
чинила
све
јачом
,
и
сву
муку
и
радост
од
живота
,
који
их
је
мучио
и
опијао
наизменце
.
Али
су
то
били
ретки
моменти
кад
су
могли
остати
насамо
и
миловати
се
,
моменти
који
су
се
морали
грабити
и
красти
.
Милошу
је
нарочито
било
криво
што
су
се
Драгутин
и
Љубица
могли
састајати
кад
хоће
и
где
хоће
.
Ови
нису
више
ни
од
кога
крили
да
су
близу
једно
другоме
и
да
су
верени
.
Ранковић
се
спремао
да
заврши
школу
,
а
Љубица
да
оде
кући
и
види
колики
ће
мираз
добити
.
Како
је
млади
песник
желео
да
и
његов
положај
буде
тако
лак
и
чист
!
...
Али
,
баш
зато
он
се
све
више
приљубљивао
уза
своју
несрећну
драгану
,
чији
су
бол
и
незгоде
имале
нарочиту
драж
,
драж
нечег
необичног
,
драж
задовољства
које
долази
као
награда
за
претрпљене
бриге
и
патње
.
Пошто
се
више
нису
могли
састајати
тако
често
као
раније
,
Зорка
је
увек
кад
је
могла
добацивала
Милошу
неколико
редака
написаних
њеним
читким
рукописом
.
То
су
били
они
комадићи
хартије
свих
могућих
боја
и
формата
који
заузимају
најслађа
места
у
љубавним
архивима
.
Млади
песник
их
је
имао
пуну
једну
кутију
:
"
Око
пет
сати
треба
да
изиђем
у
варош
да
купим
фула
.
Али
нисам
сигурна
,
јер
не
знам
да
ли
ће
ми
мајка
допустити
.
Ако
не
изиђем
до
пет
и
по
,
значи
да
није
могућно
.
У
том
случају
,
молим
те
,
изиђи
ти
и
прођи
поред
мога
прозора
.
Хоћу
да
те
видим
.
један
велики
пољубац
"
.
"
Мој
драгане
,
хтела
сам
да
ти
дам
још
један
пољубац
док
је
мајка
говорила
с
твојом
газдарицом
,
али
...
нажалост
,
ти
си
већ
био
ухватио
маглу
.
Ипак
,
ево
ти
ово
неколико
редака
,
да
их
довече
,
кад
дођеш
,
прочиташ
пре
него
што
заспиш
.
Ја
ћу
на
њих
притиснути
онај
пољубац
који
ти
нисам
могла
дати
.
Ја
ћу
лећи
рано
,
али
ћу
неко
време
читати
Књижевни
Гласник
,
који
ћу
узети
из
твоје
собе
.
Сутра
,
ако
време
буде
лепо
,
изићи
ћемо
у
шетњу
,
је
ли
?
За
вечерас
:
спавај
слатко
,
сањај
и
мисли
да
сам
у
твоме
наручју
.
До
виђења
,
ја
те
стежем
на
срце
,
моје
срце
вољено
"
.
Испод
писма
стајало
је
нацртано
:
Пољубац
.
"
Драги
!
Женица
је
врло
,
врло
тужна
:
ох
,
тако
тужна
!
Грди
је
,
али
је
пољуби
чим
је
видиш
"
.
"
Данас
по
подне
,
кад
сам
прошла
око
три
сата
поред
твоје
собе
,
ослушнула
сам
и
чула
сам
те
како
рчеш
.
Нисам
те
хтела
пробудити
"
.
"
Миле
драги
.
Ја
сам
заједно
са
Љубицом
и
Драгутином
.
Тек
што
су
се
њих
двоје
вратили
из
вароши
.
Драгутин
ће
однети
ово
писмо
у
твоју
собу
.
Шта
ти
радиш
?
Ти
си
у
кафани
...
јеси
ли
пијан
?
Лаку
ноћ
,
лоло
;
спавај
слатко
и
одмори
твоју
главу
од
пића
.
Ја
те
волим
,
али
само
малчице
.
Хиљаду
слатких
пољубаца
"
.
"
У
пет
и
по
сати
на
Теразијама
,
тамо
где
си
дао
да
ти
се
бријач
наоштри
...
Ја
ћу
бити
тачна
.
"
"
Како
си
сметен
!
Од
три
сата
и
четврт
ја
сам
потпуно
сама
...
"
Испод
овога
написано
је
јаснијом
писаљком
:
"
Ево
већ
избија
четири
,
а
ти
још
ниси
завирио
у
кућу
.
Данас
нећу
изићи
.
Али
вечерас
...
до
виђења
,
Миле
драги
.
"
"
Мој
драги
.
Нема
готово
начина
да
се
састанемо
.
Мајка
је
стално
на
опрезу
.
Ја
ћу
изићи
у
варош
око
пет
часова
.
Чекај
ме
тамо
"
где
је
био
жандарм
"
.
Надам
се
да
си
добро
радио
и
да
си
миран
.
То
је
боље
и
за
тебе
и
за
мене
.
Али
,
ово
је
жалосно
,
овако
увек
бити
под
надзором
.
Мора
се
тражити
шта
боље
,
је
ли
,
драгане
?
...
Ја
те
љубим
у
мислима
по
твојим
благим
очима
,
плавим
као
парче
неба
што
се
види
са
мога
прозора
.
Ја
љубим
и
твој
мали
,
шиљати
нос
,
који
је
сав
црвен
од
кијавице
.
На
твоје
миле
усне
ја
мећем
,
нажалост
само
у
мислима
,
један
дуг
и
нежан
пољубац
.
Доцније
,
ја
ћу
ти
га
дати
у
ствари
.
Милошу
мили
,
попиј
један
чај
,
па
онда
изиђи
у
шетњу
са
оном
која
те
једино
може
волети
до
гроба
.
Зорка
.
"
"
Ноћас
сам
била
болесна
целу
ноћ
.
Мајка
је
преседела
поред
мене
и
мењала
ми
хладне
облоге
.
Али
,
ја
сам
мислила
на
тебе
,
мој
анђеле
,
и
време
је
брзо
пролазило
.
Чула
сам
кад
си
се
вратио
кући
.
После
пола
ноћи
,
мангупе
!
"
"
Љубица
се
спрема
на
пут
,
а
ја
ти
пишем
.
Шта
ти
могу
написати
?
Ти
знаш
све
.
Изненадно
,
ја
се
осећам
невесела
.
Зашто
?
То
нема
смисла
,
ја
знам
,
ја
сам
тако
срећна
.
Срећнија
сам
него
икад
што
сам
досад
била
.
Можда
ме
растужује
баш
ова
велика
срећа
.
Ја
сам
глупа
и
саможива
.
Али
ми
из
главе
не
избија
једна
мисао
...
Једног
дана
и
ти
ћеш
овако
паковати
ствари
.
Да
,
ти
ћеш
успети
и
отићи
на
страну
.
Ах
,
тога
дана
,
ја
ћу
се
одвојити
од
тебе
,
мој
Милошу
.
Ти
ћеш
отићи
далеко
,
врло
далеко
,
у
неку
земљу
коју
не
познајем
,
а
која
ће
бити
сигурно
врло
лепа
.
Тамо
ће
се
све
смешити
на
тебе
,
ти
ћеш
живети
срећно
тако
далеко
од
мене
.
Од
целе
мене
само
ће
те
моја
мисао
пратити
.
Понеки
пут
,
свакако
,
спомен
на
мене
и
на
срећне
тренутке
које
смо
заједно
провели
опоменуће
те
на
мене
са
задовољством
.
Ти
ћеш
се
ражалостити
за
један
тренутак
,
можда
и
за
читав
дан
.
Па
после
,
нека
нова
ствар
замениће
мој
спомен
и
...
све
ће
бити
свршено
.
А
ја
несрећна
,
ја
ћу
остати
тешке
душе
и
расцепљеног
срца
без
свога
Милоша
,
далеко
од
њега
.
Једна
хартија
,
пожутела
од
времена
,
која
ће
ми
показивати
твоје
мило
лице
...
и
пољупци
...
и
неколико
сузних
писама
...
Драги
Миле
,
љути
се
,
грди
ме
,
не
воли
ме
више
,
али
помисао
да
ће
ми
те
отргнути
залуђује
ме
.
Милошу
мили
,
ја
хоћу
да
исцепам
ово
писмо
,
али
не
...
Ја
ћу
ти
га
дати
само
да
ти
покажем
како
мислим
на
тебе
.
Не
грди
ме
сутра
што
сам
мислила
на
жалосне
ствари
.
То
је
само
стога
што
те
волим
.
Сутра
,
кад
будем
у
твом
наручју
,
све
ћу
заборавити
.
Је
ли
,
мој
животе
?
Лаку
ноћ
,
лаку
ноћ
...
Како
је
тешко
одвојити
се
од
тебе
чак
и
у
писмима
...
Један
нежан
пољубац
и
све
моје
мисли
.
-
Четвртак
,
28
маја
.
"
Сутрадан
по
овом
писму
Зорка
је
уграбила
прилику
и
дошла
Милошу
.
-
Мајка
је
легла
да
се
одмори
.
Неће
се
дићи
пре
три
сата
.
Како
си
ти
,
мој
драгане
?
Јеси
ли
се
лепо
провео
у
кафани
?
Милош
није
био
весео
.
Сувише
га
се
било
такло
писмо
које
му
је
Зорка
синоћ
оставила
.
Видео
је
јасно
да
није
право
ово
што
ради
.
Зорка
је
говорила
истину
.
Једног
дана
он
ће
отићи
да
тражи
бољу
срећу
,
а
она
?
...
Цело
јутро
лутао
је
по
мрачном
лавиринту
ових
мисли
.
Пред
њим
су
стајала
само
два
излаза
:
жртвовати
себе
или
њу
.
Кремић
је
био
још
сувише
млад
и
добар
да
жртвује
ону
коју
је
волео
,
а
одвише
саможив
да
сам
себе
принесе
на
жртву
.
Ипак
је
себе
осуђивао
.
И
кад
му
је
Зорка
била
обисла
о
врат
и
тепала
му
најслађе
љубавне
речи
,
он
је
запита
:
-
Ти
си
синоћ
била
врло
жалосна
...
несрећна
?
Ја
несрећна
?
-
Зачуди
се
млада
жена
одвајајући
своје
усне
од
његових
и
гледајући
га
са
осмехом
пуним
љубави
и
заноса
.
-
Ја
несрећна
?
...
Ја
сам
као
гладан
човек
који
је
добио
парче
хлеба
;
он
је
жедан
,
он
би
хтео
још
и
чашу
воде
,
али
није
више
несрећан
.
-
Ја
не
заслужујем
толику
љубав
,
Зорка
.
Зашто
ме
толико
волиш
?
-
О
,
мој
драги
љубљени
,
ти
знаш
добро
зашто
те
ја
волим
...
Ни
због
чега
другог
већ
због
тебе
самог
.
Ја
те
волим
за
сву
срећу
коју
си
ми
дао
...
коју
си
ми
открио
у
мом
животу
,
досад
тако
празном
и
жалосном
.
Ја
те
волим
,
мој
племенити
пријатељу
,
због
твоје
душе
праве
и
чисте
;
ја
те
волим
због
твоје
замршене
косе
,
због
те
необријане
браде
,
и
због
још
много
другог
којечега
.
Ти
си
најлепше
у
ономе
што
ми
је
живот
дао
.
Од
дана
кад
сам
те
познала
...
нарочито
од
тренутка
кад
сам
постала
твоја
,
мој
живот
би
нов
,
а
ону
срећу
коју
сам
дотле
само
сањала
ја
сам
проживела
са
тобом
,
у
твоме
наручју
.
Ја
осећам
како
те
волим
.
Ево
,
овде
у
грудима
.
То
стеже
,
то
боли
и
пече
.
Не
умем
да
ти
кажем
како
је
то
огроман
бол
...
не
,
то
је
врло
слатка
мука
која
тишти
,
то
је
терет
од
свиле
који
ми
притиска
груди
.
Да
ли
ти
то
осећаш
,
мој
Милошу
?
-
Ти
знаш
добро
,
Зорка
,
да
те
ја
волим
.
И
моја
љубав
боли
.
Пипни
ми
чело
!
...
Видиш
,
овако
...
понекад
,
чини
ми
се
да
је
оно
од
даске
,
тако
ми
је
глава
тешка
.
-
Али
,
ја
нећу
да
ти
патиш
!
-
Мазила
се
млада
жена
.
-
Кад
си
ти
овде
,
то
пролази
.
Твоје
присуство
ме
лечи
.
Ти
ми
живот
претвараш
у
сан
.
Иначе
...
има
часова
кад
ми
је
људско
лице
одвратно
.
Овај
новинарски
посао
...
све
исто
,
сваки
дан
исте
речи
,
исте
похвале
и
грдње
,
па
овај
занаџиски
патриотизам
,
срачуњен
на
купчев
петпарац
!
И
цела
та
публика
,
која
воли
старинске
фразе
и
мелодраму
,
тако
је
проста
и
досадна
.
Да
ти
је
само
један
дан
да
преседиш
и
посматраш
ко
долази
у
уредништво
,
какве
величине
крше
прсте
за
једну
добру
реч
рекламе
.
Па
онда
тек
оно
што
се
не
пише
!
...
Ја
видим
овај
Београд
изнутра
...
Ах
,
да
знаш
како
је
одвратан
!
-
Не
,
Мико
,
ти
претерујеш
,
Заморио
си
се
.
Не
предај
се
сав
послу
.
Пиши
као
и
други
,
без
великих
напора
и
занаџиски
.
Кремић
се
био
замислио
и
није
слушао
шта
му
Зорка
говори
,
па
продужи
гласно
своје
мисли
:
-
Да
,
ова
бића
која
се
неприлично
називају
ближњима
постају
ми
несносна
.
Сит
сам
овог
Београда
,
ових
крупних
и
ситних
паса
који
се
отимају
око
исте
кости
.
Ја
бих
бежао
од
њих
и
њиховог
урлања
,
и
отиснуо
се
не
знам
ни
ја
куд
,
само
далеко
,
што
даље
,
са
тобом
,
са
мојима
...
и
још
којим
пријатељем
...
да
,
једним
врло
малим
бројем
пријатеља
...
да
проводим
један
тих
живот
не
без
рада
и
мука
,
али
без
ових
злоба
и
ситних
рачуна
,
без
пакости
и
ових
подземних
борби
,
живот
истине
и
правде
.
-
Ох
,
то
је
и
мој
сан
!
-
Уздахну
Зорка
.
-
Како
бих
ја
тек
желела
отићи
некуд
с
тобом
,
остати
увек
поред
тебе
и
љубити
те
без
зазора
и
слободно
.
Ово
скривање
баца
тамну
сенку
на
целу
моју
срећу
.
Пардон
,
Мико
,
срце
ми
се
стеже
кад
помислим
да
она
,
та
наша
срећа
,
није
допуштена
и
да
је
грешна
.
Па
кад
морам
да
останем
по
неколико
сати
да
те
не
видим
!
...
Да
знаш
како
је
то
тешко
.
Нема
ми
ствари
која
ми
највише
треба
.
Чини
ми
се
да
сам
изгубила
један
део
себе
саме
.
Мој
драги
вољени
,
ти
обузимаш
целу
моју
мисао
.
Твоја
мила
слика
прати
све
што
радим
,
све
што
мислим
.
Иако
си
тада
далеко
,
ти
си
близу
мене
.
Твоја
душа
је
у
мени
.
Ако
ти
каткад
затреба
,
не
тражи
је
;
то
ће
бити
узалуд
;
она
је
код
мене
,
она
се
...
Зорка
застаде
.
Спољна
врата
шкрипнуше
.
Неко
пређе
претсобље
у
два
корака
и
закуца
на
вратима
Милошеве
собе
.
Кремића
обли
хладан
зној
.
Он
једва
промуца
:
-
Ко
је
то
?
-
Отворите
,
господин
-
Милошу
,
-
зачу
се
опор
глас
госпа
-
Селене
.
Место
да
се
збуни
још
више
,
Милош
се
наједанпут
освести
и
куражно
одговори
:
-
Извините
,
госпођо
,
ја
сам
сад
у
послу
.
Кроз
четврт
сата
ја
ћу
доћи
код
вас
.
-
Али
,
отворите
,
ја
хоћу
сад
с
вама
да
говорим
.
Кремић
плану
на
овај
заповеднички
тон
.
Глас
му
задрхта
од
љутине
.
-
Оставите
ме
на
миру
.
Ја
сад
немам
времена
.
-
Пустите
ми
моју
ћерку
!
-
цикну
госпа
Селена
и
задрма
вратима
.
-
Госпођицу
Зорку
?
...
Она
није
овде
!
-
бранио
се
Милош
.
-
Отворите
!
...
Ја
ћу
звати
у
помоћ
!
-
цикао
је
глас
споља
све
више
.
Зорка
је
стајала
насред
собе
.
Њено
бледолико
лице
било
је
још
блеђе
,
без
крви
као
мртвац
.
Она
је
унезверено
гледала
око
себе
као
да
је
тражила
куда
да
побегне
.
Наједанпут
,
она
се
сва
зарумене
.
Један
нервозан
осмех
згрчи
њене
усне
.
Она
се
упути
вратима
и
отвори
собу
.
Госпа
Селена
устукну
испред
отворених
врата
.
Мајка
и
ћерка
гледале
су
се
сад
,
можда
за
први
пут
,
очи
у
очи
.
То
су
се
гледала
два
наша
поколења
;
једно
чиновничко
,
укрућено
,
огрезло
у
званичне
форме
и
извештачено
господство
,
пропало
,
скршено
и
оголело
;
и
друго
,
младо
поколење
,
које
је
на
се
примило
голотињу
и
дугове
својих
отаца
,
и
које
,
грцајући
под
незаслуженим
обавезама
,
труди
се
да
новим
путевима
,
добрим
или
злим
,
поштеним
или
нечасним
,
дође
до
свога
права
на
живот
.
Милош
је
био
такође
устао
и
,
држећи
грчевито
дрвен
упијач
у
десној
руци
,
бесвесно
је
посматрао
шта
ће
се
десити
.
Мајка
и
ћерка
су
се
гледале
тако
укочено
неколико
тренутака
.
Тада
плану
нешто
дивље
у
сивим
очима
госпа
-
Селене
.
Она
зграби
Зорку
за
обе
руке
,
и
,
као
да
је
хтеде
удавити
,
одвуче
је
у
њихов
стан
.
Кремић
полете
на
врата
,
да
одбрани
своју
драгану
.
Али
га
,
на
пола
пута
,
задржа
једна
мисао
,
чврсто
као
у
гвожђа
ухваћена
.
-
Шта
си
ти
њој
?
...
Муж
?
Не
.
Вереник
?
Ни
то
.
Милосник
,
да
,
и
то
најгора
врста
милосника
,
који
не
помишља
да
ма
кад
својим
именом
крунише
своју
наклоност
...
милосник
који
је
готов
да
остави
своју
драгану
чим
му
више
не
буде
требала
.
Шта
јој
ти
сад
можеш
помоћи
?
За
тренутак
је
спасти
од
материнског
гнева
,
а
до
краја
живота
изложити
је
презиру
комшилука
?
Тај
комшилук
,
тај
скуп
познатих
људи
,
свет
у
коме
они
живе
,
једва
чека
да
се
деси
какав
скандал
и
порадује
се
туђем
злу
.
У
једној
оваквој
вези
,
свет
не
зна
и
не
види
ништа
друго
до
голу
форму
.
Јер
се
права
драма
крије
у
срцу
.
Тек
кад
би
се
могло
загледати
до
дна
овог
крвавог
комада
меса
,
незаинтересовани
посматралац
би
се
ужаснуо
од
самртних
мука
и
људских
болова
које
би
смотрио
онде
где
је
замишљао
само
једно
привремено
љубакање
.
ГЛАВА
ТРЕЋА
.
ИЗА
СУНЦОКРЕТА
.
Одмах
после
оног
дана
кад
је
госпа
Селена
затекла
своју
ћерку
у
Кремићевој
соби
,
млади
песник
исели
се
из
Банатске
улице
,
да
би
избегао
какав
већи
скандал
.
Није
имао
времена
да
собу
пробира
,
те
је
узео
прву
која
му
се
учинила
погодна
.
То
је
била
типична
београдска
соба
за
самца
у
Палилули
,
чији
је
цео
намештај
одисао
на
телалницу
.
У
њој
није
било
ничега
сувишног
:
гвозден
болнички
кревет
,
четвртаст
прост
сто
као
у
кафани
,
олупан
умиваоник
,
једно
истрвено
огледало
чији
је
жут
рам
био
већ
сав
поцрнео
,
реклама
једне
парфимериске
радње
и
неколико
пришпендланих
фотографија
претстављали
су
сву
удобност
овог
стана
.
Зорка
је
подигла
своје
обрве
,
танке
као
крила
у
ластавице
,
кад
је
први
пут
ушла
у
ову
собу
.
-
Шта
сам
знао
да
радим
,
-
извињавао
се
Кремић
.
-
Требало
се
журити
.
Истина
,
по
ову
цену
се
могло
наћи
ипак
нешто
боље
.
Али
ми
се
допало
што
ми
газдарица
рече
да
сам
слободан
;
могу
довести
кога
хоћу
.
На
другом
месту
имали
бисмо
ваздан
неприлика
.
-
Али
је
авлија
велика
,
читава
улица
.
-
Тако
је
то
у
Београду
.
Увек
мора
да
нешто
фали
.
Најзад
,
шта
мари
.
Нико
те
ваљда
не
познаје
овде
.
-
Не
кажем
то
због
себе
,
-
одговори
Зорка
.
-
Него
се
бојим
да
теби
не
буде
досадно
...
-
Навикао
сам
ја
и
на
горе
.
-
Међутим
,
код
госпа
-Кате
ниси
се
имао
на
шта
пожалити
...
Бар
да
имаш
једно
канабе
!
Млада
жена
је
имала
право
.
Требало
је
да
соба
буде
много
раскошнија
да
би
Милош
заборавио
ниски
отоман
,
постављен
турским
цицом
,
где
је
толико
пута
грлио
Зорку
и
ћаскао
наслоњен
на
њене
груди
.
Ни
тамо
намештај
није
био
богзна
шта
,
али
се
Кремић
био
навикао
на
њега
,
сродио
се
с
њим
.
Сад
му
се
чинило
да
би
се
осећао
као
на
небу
да
се
могло
извалити
на
тај
отоман
,
сведок
њихових
најнежнијих
тренутака
;
он
би
љубио
ону
зарђалу
ринглу
своје
раније
собе
коју
би
помицао
унапред
чим
би
Зорка
дошла
код
њега
,
и
спавао
би
као
дете
у
оној
постељи
,
на
чијем
је
плеху
била
насликана
нека
циганка
.
Упоређујући
своју
нову
собу
са
тим
стварима
,
за
које
је
био
везао
неколико
најлепших
месеци
свога
живота
,
њему
се
чинило
да
је
изгнан
у
туђину
,
да
је
ваздух
покварен
,
сто
прашњив
,
постеља
прљава
,
огледало
пореклом
из
неке
јавне
радње
,
а
они
наредници
који
су
укочено
стајали
на
фотографијама
очајно
досадни
,
наметљиви
и
свирепи
.
У
овим
моментима
гађења
,
Кремић
би
подигнуо
кратко
парче
цвилиха
које
је
замењивало
завесу
,
отворио
прозор
и
стао
посматрати
уску
и
дугу
покалдрмисану
авлију
.
На
средини
овог
насељеног
дворишта
растао
је
један
велики
,
суморан
дуд
,
око
којега
су
биле
вечито
разапете
неке
кецеље
и
гаћице
.
Чамотни
станови
са
собом
и
кујном
и
увешплављеним
завесама
на
прозорима
ређали
су
се
један
за
другим
,
запуштени
као
и
становници
који
су
их
насељавали
.
Око
прозора
је
растао
густ
сунцокрет
.
Чупаве
жене
залевале
су
помијама
ово
крупно
биље
,
те
је
из
њега
ударала
накисела
воња
на
покварену
воду
и
маст
.
Због
тога
је
ово
биље
расло
још
крупније
те
је
Зорка
дирала
свог
драгана
да
живи
у
бамбусима
.
Један
јектичав
келнер
кашљао
је
по
ваздан
седећи
у
хладу
сунцокрета
.
Милош
би
се
још
више
згадио
на
овај
бедан
изглед
свога
дворишта
,
поново
набио
на
ексер
парче
цвилиха
,
и
,
онако
обучен
,
бацио
би
се
на
постељу
.
Тада
је
покушавао
да
шта
чита
.
Очи
су
му
пажљиво
прелазиле
с
реда
на
ред
,
али
се
мисао
није
могла
привезати
за
књигу
,
и
млади
човек
би
тако
прочитао
целу
страну
,
а
да
га
је
ко
упитао
шта
је
прочитао
,
не
би
умео
ни
речи
рећи
.
Његове
мисли
су
ишле
у
Банатску
улицу
,
ројиле
се
изнад
оног
великог
сандука
трговачке
хуманитарности
и
,
пажљивије
него
машта
једног
романсијера
,
изазивале
слику
девојке
која
ту
живи
,
мршаве
девојке
са
црним
очима
као
воде
у
сенки
од
врба
.
-
Три
сата
...
Шта
ли
она
ради
?
-
питао
се
он
.
Јунско
сунце
је
свирепо
пекло
кроз
комад
од
цвилиха
,
разапетог
између
два
ексера
на
прозору
.
Јектичав
келнер
кашљуцао
је
суво
.
Инсекти
се
појављивали
.
Муве
зујале
.
Кремић
је
осећао
немоћ
у
целом
телу
.
Ове
врућине
,
сталне
бриге
и
растанак
са
Зорком
утицали
су
на
њега
врло
.
Приметно
је
осећао
да
слаби
.
Истрвено
огледало
му
је
показивало
његов
омршавели
лик
.
Његове
развијене
јагодице
се
указивале
из
дана
у
дан
све
више
.
Образи
му
упадали
.
Руменило
нестајало
.
Руке
му
гореле
у
ватри
,
а
глава
тежила
као
да
је
од
олова
.
Милош
није
помишљао
да
се
лечи
.
Знао
је
да
му
само
Зорка
може
помоћи
.
Он
ју
је
желео
да
је
ту
поред
њега
свакога
тренутка
,
не
ради
грљења
и
пољубаца
:
То
је
долазило
само
као
последица
што
су
ту
,
једно
поред
другог
.
Већ
ју
је
желео
да
је
узме
за
руку
,
загледа
се
у
њене
очи
,
чује
њено
име
из
својих
уста
и
дише
оним
ваздухом
којим
она
дише
.
-
Да
знаш
,
Зорка
,
како
су
дани
дуги
и
тужни
,
-
говорио
би
јој
он
кад
би
она
најзад
дошла
,
-
овако
кад
ти
ниси
код
мене
,
ови
бескрајни
јунски
дани
где
ме
сунце
пече
петнаест
часова
,
тако
безбрижно
,
тако
увредљиво
за
моју
жалост
.
Кад
ти
ниси
поред
мене
,
живот
престаје
око
мене
,
ја
више
немам
радости
,
среће
,
за
мене
више
нема
мира
.
Рад
ме
боли
,
нерад
ме
мучи
својом
празнином
.
Ако
изиђем
да
шетам
,
мене
саме
ноге
понесу
тамо
на
места
где
смо
најчешће
били
.
Али
,
ни
тамо
више
ја
не
осећам
задовољство
.
Она
су
пуста
без
тебе
.
На
сваком
кораку
ја
срећем
понешто
од
прошлих
дана
,
кад
никог
није
било
између
нас
.
Ти
суви
спомени
су
само
монотони
оквир
где
се
осећам
затворен
.
Твоје
биће
премашује
твој
спомен
,
оно
брише
све
,
и
ја
само
тебе
тражим
по
самоћи
видика
.
Док
јој
је
то
говорио
,
млада
жена
би
му
савила
руке
око
врата
и
гледала
га
целим
својим
очима
,
својим
лепим
,
мрким
очима
,
где
има
само
један
мали
бели
део
са
обе
стране
,
благим
,
замишљеним
очима
које
имају
деца
кад
им
се
прича
о
медведу
.
Зорка
је
обично
долазила
око
пет
часова
.
Кремић
је
распознавао
њен
ситан
ход
још
са
дна
дворишта
.
Како
би
ушла
,
она
би
се
заједљиво
окренула
по
целој
соби
,
напрћила
усне
и
понудила
свом
драгану
један
кратак
пољубац
.
Млади
песник
је
палио
цигарету
у
знак
задовољства
,
сео
на
нераспремљену
постељу
и
посматрао
своју
драгану
.
Она
је
,
дискретно
и
ћутећи
,
скидала
рукавице
,
спустила
их
на
сто
,
па
би
једним
лаким
забацивањем
десне
руке
вадила
иглу
из
косе
и
скидала
свој
шешир
.
Обично
би
јој
се
тада
закачио
један
прамен
њене
кестењаве
косе
,
природно
уковрчене
,
те
би
она
стресла
главу
,
да
би
га
истурила
са
чела
.
-
Јеси
ли
сад
задовољан
?
...
Кажи
,
драги
!
-
говорила
му
је
она
,
прилазећи
да
му
даде
други
,
дужи
и
влажнији
пољубац
.
Као
бенгалска
ватра
што
мења
обичан
изглед
ствари
,
тако
је
Зоркино
присуство
уносило
нечег
слатког
и
романтичног
у
Милошеву
душу
и
позлаћивало
му
жалосну
спољашњост
овог
стана
за
самца
.
-
Ох
,
Зорка
,
ја
сам
срећан
,
ја
сам
најсрећнији
човек
у
Београду
,
-
одговорио
би
јој
њен
драган
,
заборавивши
на
све
претрпљене
муке
.
-
Али
,
треба
да
ме
разумеш
...
Ма
како
да
човек
воли
једну
жену
и
ма
какво
поверење
да
има
у
њу
,
он
је
увек
више
мање
љубоморан
.
-
Али
,
Милошу
,
ја
ти
никад
нисам
дала
повода
да
то
будеш
,
-
бунила
се
Зорка
.
-
Баш
зато
ти
и
кажем
.
Ја
немам
никаквог
разлога
.
Али
,
ова
раздаљина
између
нас
...
Мени
се
чини
да
су
сви
људи
који
се
налазе
у
твојој
близини
као
бића
привилегована
.
И
то
ме
мучи
.
Ја
бих
хтео
да
сам
само
ја
с
тобом
.
Непријатно
ми
је
да
помислим
да
си
с
неким
другим
,
ма
било
и
с
твојим
сродницима
.
Изгледа
ми
да
ти
тако
губиш
од
твога
мириса
и
целине
.
Да
,
љубљена
жена
,
ма
како
да
је
...
-
Ја
сам
твоја
љубљена
жена
,
не
?
Ох
,
реци
ми
понова
ту
реч
.
Она
је
тако
слатка
кад
излази
из
твојих
уста
обожаваних
.
Реци
ми
је
још
и
увек
.
Кажи
ми
да
ме
волиш
и
како
ме
волиш
.
Да
знаш
како
ми
пријају
ови
тренуци
кад
ми
ти
тако
говориш
!
Они
ми
надокнађују
све
и
ја
сам
срећна
.
Дуг
,
дубок
и
грчевит
пољубац
био
је
одговор
.
Сва
устрептала
,
као
млада
бреза
наврх
планине
Зорка
се
привијала
уз
Милоша
и
говорила
му
нежно
.
-
Не
говори
ми
више
да
си
љубоморан
.
Ја
нећу
да
ти
патиш
због
мене
.
Ох
,
ти
немаш
зашто
да
си
љубоморан
,
моја
љубави
.
Да
знаш
само
како
су
ми
сви
људи
досадни
кад
ниси
поред
мене
!
Ах
,
Мико
,
понеки
пут
кад
сам
сама
,
шта
бих
дала
да
долетим
к
теби
,
бар
само
за
тренутак
,
да
ти
дам
један
сладак
пољубац
и
кажем
ти
једну
реч
охрабрења
.
Кад
би
се
довољно
наразговарали
и
наљубили
,
Зорка
је
устајала
и
спремала
чај
у
истом
плеханом
Милошевом
самовару
у
коме
су
некад
кували
чај
заједно
са
Љубицом
.
Али
,
и
тада
је
било
времена
да
ћаскају
и
да
се
грле
.
Често
пута
дешавало
се
да
Зорка
није
весела
.
Тада
је
Милош
заборављао
на
своје
неприлике
и
тешио
је
:
-
Не
знам
шта
је
госпа
-
Селени
.
Богами
ти
се
дивим
како
је
трпиш
.
Како
та
жена
не
рачуна
да
теби
треба
нешто
више
од
ручка
и
вечере
.
-
Ти
се
вараш
,
Милошу
.
Моја
мајка
није
крива
мојој
несрећи
.
Мене
мучи
овај
глупи
живот
што
га
водим
,
ова
лаж
.
-
Не
говори
тако
,
Зорка
.
Зар
ме
ти
више
не
волиш
?
-
Ох
,
Мико
,
ти
знаш
добро
да
те
ја
волим
али
...
Претурајући
тако
по
својој
души
,
они
су
често
пута
долазили
до
оног
што
су
хтели
да
оставе
настрану
,
за
доцније
,
до
онога
што
су
хтели
да
сакрију
једно
од
другог
.
С
речи
на
реч
,
они
су
долазили
поново
на
једну
загонетку
коју
је
тако
било
тешко
решити
и
која
их
је
често
пута
завађала
.
-
Како
смо
били
слепи
,
Милошу
.
Сад
ја
видим
јасно
прави
пут
којим
смо
требали
ићи
најпре
!
Ако
је
доиста
тако
,
иако
смо
свесни
да
је
наш
брак
немогућ
,
онда
је
наша
љубав
грешна
чак
и
што
постоји
;
ми
смо
већ
били
грешни
кад
се
зачињала
у
нашим
срцима
и
кад
ми
нисмо
ништа
чинили
да
спречимо
њен
зачетак
.
Ми
смо
се
подавали
нашим
осећајима
,
и
ми
смо
били
слаби
и
затварали
смо
очи
кад
их
је
највише
требало
отворити
.
-
Ја
не
видим
зашто
смо
ми
грешни
!
Ми
никоме
не
чинимо
зла
,
нико
не
трпи
ништа
због
нас
...
-
Вараш
се
,
Милошу
.
Доиста
,
моја
мајка
је
љута
по
својој
природи
,
кад
овај
разлог
не
би
постојао
,
она
би
нашла
други
повод
да
се
љути
.
Али
,
све
једно
.
Тај
разлог
постоји
,
и
она
пати
.
Замисли
твоју
мајку
на
њеном
месту
.
Па
и
овако
...
Да
твоја
мајка
зна
какве
је
врсте
наша
љубав
,
она
ми
никад
не
би
опростила
...
-
Не
,
Зорка
,
ти
не
познајеш
моју
мајку
.
Она
је
много
патила
и
уме
опраштати
.
Наше
прилике
нису
обичне
...
Не
треба
на
њих
примењивати
ни
обичан
морал
.
-
Баш
у
томе
је
наша
кривица
што
смо
ми
хтели
необичне
ствари
...
Управо
,
ми
смо
хтели
оно
што
и
други
хоће
,
али
на
необичан
начин
;
Ми
смо
пошли
кривим
путем
,
да
Бог
да
да
он
добро
изиђе
.
-
Наша
ситуација
је
мучна
.
Не
треба
је
бар
с
наше
стране
погоршавати
.
-
Да
,
наша
је
ситуација
мучна
.
Тако
је
,
не
треба
је
погоршавати
,
али
зар
је
треба
оставити
овако
тешку
и
несносну
?
Да
ти
знаш
,
Милошу
,
како
је
мени
тешко
,
и
шта
не
бих
дала
да
бих
те
могла
волети
слободно
.
Но
...
Ти
имаш
право
.
Не
мислимо
о
томе
.
То
ће
већ
једном
доћи
кад
ће
нам
задати
доста
бриге
.
Ми
ћемо
горко
испаштати
.
И
то
ће
бити
право
.
Дошавши
до
те
мртве
тачке
,
они
би
заћутали
.
Обадвоје
би
се
предало
својим
мислима
и
слушало
како
некакав
старински
часовник
откуцава
у
суседној
соби
.
После
дуге
мучне
почивке
они
би
дигли
главу
.
У
том
тренутку
су
њихова
лица
била
бледа
и
унакажена
унутрашњом
борбом
.
Механички
,
они
би
пружили
једно
другом
обе
руке
,
и
у
природној
потреби
да
заштићују
једно
друго
,
они
би
се
стегли
у
грчевити
загрљај
,
у
један
од
оних
најслађих
загрљаја
који
долазе
после
свађе
,
као
најлепши
сунчеви
зраци
после
кише
.
-
За
мене
је
безмерна
утеха
кад
те
осећам
овако
близу
себе
,
и
кад
знам
да
ме
ти
волиш
,
-
грцала
је
Зорка
у
тим
моментима
чула
и
инстинката
.
-
Ох
,
Мико
,
хвала
,
хвала
.
Хвала
ти
за
добро
које
ми
чиниш
.
Твоја
љубав
ми
надокнађује
све
.
Не
остављај
ме
без
ње
,
јер
ћу
остати
свирепо
сама
!
Да
,
воли
ме
,
воли
ме
много
,
ја
заслужујем
твоју
љубав
уистини
,
ја
сам
ње
достојна
,
то
није
само
хвалисање
,
то
је
истина
.
Сва
изломљена
од
узбуђења
и
пољубаца
,
Зорка
је
уморно
прилазила
огледалу
и
намештала
своју
косу
.
Кад
је
била
готова
,
она
му
једном
рече
:
-
Подигни
завесу
,
хоћу
да
видим
твоје
бамбусе
.
Још
мало
па
ће
почети
да
цветају
.
Како
су
крупни
и
лепи
!
Како
је
све
примамљиво
где
си
ти
.
Ах
,
ја
те
толико
волим
да
ми
је
тешко
оставити
те
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
НОЋНИ
ВОЗ
-
Ама
,
шта
је
теби
?
Ти
изгледаш
...
како
да
кажем
...
као
аветиња
!
-
упита
Богдан
Васић
Милоша
.
Они
су
били
сами
у
редакцији
.
Усијало
сунце
је
пробијало
њихове
капуте
,
разапете
на
прозорима
.
Ваздух
је
био
сув
.
Намештај
је
пекао
као
да
је
био
потпаљен
.
Кад
му
Васић
рече
ово
,
Милош
несвесно
подиже
главу
и
одговори
полако
као
болесник
.
-
Не
знам
ни
ја
прави
разлог
.
С
дана
у
дан
опадам
.
Просто
примећујем
како
мршавим
.
Некаква
потајна
грозница
ми
рије
кроз
жиле
.
Апетит
сам
готово
изгубио
.
Само
осећам
жеђ
.
Чини
ми
се
,
попио
бих
читаво
језеро
.
-
Јеси
ли
питао
лекара
?
-
Ах
,
лекара
!
Шта
они
знају
?
Данас
ми
препише
плаву
водицу
,
а
сутра
црвену
.
Или
ми
саветују
:
добра
храна
,
стан
у
сунцу
,
чист
ваздух
и
старо
вино
...
Умео
бих
се
и
ја
сам
лечити
на
тај
начин
.
Видиш
,
Богдане
,
другом
то
не
бих
могао
рећи
...
али
ти
ћеш
разумети
.
Овај
новинарски
позив
ме
је
исисао
.
Често
пута
већ
не
знам
шта
да
пишем
.
Чини
ми
се
да
сам
једну
ствар
сто
пута
рекао
.
Ево
сад
,
требам
још
две
шлајфне
да
испишем
али
не
могу
да
мрднем
.
-
Море
,
пиши
шта
било
.
Све
изгледа
паметно
...
како
да
кажем
...
кад
је
наштампам
.
-
Тако
се
некад
осећам
огорчен
да
ми
дође
да
овим
пером
гађам
господин
-
Стајића
у
чело
као
да
је
он
крив
.
Ах
,
да
ми
је
да
оставим
све
ово
,
да
бежим
,
али
куда
?
...
Ми
не
осећамо
колико
смо
везани
за
земљу
,
за
ово
што
радимо
,
као
старински
робови
везани
за
имање
на
којем
су
се
родили
.
Како
је
ова
наша
данашња
слобода
само
једна
празна
реч
!
Куд
могу
да
идем
...
шта
могу
да
радим
?
У
другој
служби
чека
ме
све
ово
,
па
можда
и
још
горе
!
-
Што
не
идеш
мало
кући
?
Тамо
је
планина
...
.
Како
да
кажем
,
чист
ваздух
.
То
ће
ти
пријати
,
сигуран
сам
.
Милош
погледа
у
Васића
сав
изненађен
.
Већ
је
седам
година
како
се
одвојио
од
куће
.
Тек
је
био
свршио
шести
разред
гимназије
.
У
Ужицу
није
више
било
школе
,
те
је
седми
разред
продужио
у
Београду
.
Кад
је
овамо
дошао
,
било
му
је
веома
тешко
.
Прва
три
дана
је
само
плакао
.
Тешка
жалост
за
завичајем
притискивала
му
душу
.
Мислио
је
да
би
му
доста
било
само
да
види
она
три
прозора
своје
куће
,
обојена
бледо-плавом
бојом
.
Кад
год
је
могао
одвојити
коју
пару
,
куповао
је
дописне
карте
са
сликама
и
писао
дугачка
писма
својој
мајци
и
браћи
.
Чим
је
свршио
седми
разред
,
није
чекао
ни
да
му
се
сведоџба
напише
,
него
је
исте
вечери
појурио
кући
.
И
доцније
је
жудио
за
својима
.
Али
,
то
је
било
све
мање
и
мање
.
Постепено
,
из
дана
у
дан
,
из
месеца
у
месец
,
из
године
у
годину
,
млади
човек
се
навикавао
на
страну
варош
и
нови
,
самачки
живот
.
Рана
борба
за
насушни
хлеб
одвајала
га
је
све
више
од
лица
и
ствари
из
детињства
,
нови
утисци
сакривали
му
успомене
са
домаћег
прага
,
а
великоварошка
трка
за
успехом
заносила
га
,
као
бујица
,
у
коловрат
амбиција
и
саможивости
.
Писма
која
је
писао
кући
била
су
све
краћа
,
а
дописне
карте
са
сликама
све
ређе
.
Два
три
пута
је
пропустио
распуст
да
оде
кући
,
већ
остао
у
Београду
,
ради
какве
боље
кондиције
и
места
.
Сад
је
већ
било
три
године
од
како
је
последњи
пут
био
у
Ужицу
.
Кремић
је
и
даље
волео
своје
,
волео
је
мајку
,
браћу
и
малу
сестру
,
која
се
била
тек
родила
оне
године
кад
је
требао
отићи
први
пут
од
куће
.
Али
се
он
сад
био
навикао
да
на
њих
мисли
као
на
неку
идеју
,
као
нешто
што
волимо
,
али
што
је
далеко
од
нас
,
и
постоји
независно
од
нас
.
Данас
пак
,
кад
му
Васић
помену
да
треба
да
оде
кући
,
наједанпут
му
се
јави
жеља
да
оде
тамо
.
Млади
човек
осети
ту
жељу
исто
тако
јаку
и
неодређену
као
и
онај
неодређени
душевни
бол
када
је
први
пут
преноћио
у
овој
великој
страној
вароши
и
видео
шта
је
оставио
напуштајући
своју
кућу
и
завичај
.
Пожели
да
види
мајку
да
ли
је
остарела
,
сестру
да
види
да
ли
је
порасла
,
да
види
најстаријег
брата
и
с
њим
се
,
као
матори
људи
,
поразговара
о
породичним
пословима
и
бригама
,
и
да
види
осталу
браћу
,
која
су
већ
сад
велики
и
озбиљни
ђаци
.
Али
како
?
Је
ли
могућно
оставити
Зорку
?
Шта
ће
она
рећи
?
Па
Препорода
и
господин
Стајић
?
Нешто
у
њему
прошапта
:
-
Све
је
могућно
кад
се
хоће
.
И
млади
човек
осети
неку
безазлену
радост
и
лакоћу
у
души
што
се
решио
да
посети
своју
породицу
.
Тога
дана
знао
је
да
ће
имати
много
посла
у
уредништву
,
па
је
рекао
Зорки
да
не
долази
код
њега
,
него
да
се
нађу
око
шест
часова
,
па
да
се
мало
прошетају
.
Тачно
у
време
које
су
били
заказали
Кремић
је
био
пред
великом
кућом
једног
београдског
винара
у
Душановој
улици
.
Прошло
је
било
читаво
пола
часа
,
Зорка
се
није
појавила
.
Млади
човек
је
већ
мислио
да
је
она
,
мимо
обичаја
,
била
чиме
спречена
и
да
не
може
доћи
,
те
се
решавао
да
се
врати
у
варош
,
кад
се
Зорка
појави
иза
првог
ћошка
.
Она
је
била
врло
бледа
и
корачала
уморно
.
-
Шта
је
теби
?
-
упита
Милош
забринуто
.
-
Ах
,
ништа
,
Милошу
...
Не
питај
ме
,
молим
те
.
Они
,
ћутећи
,
савише
за
један
плот
и
несвесно
се
упутише
ка
Дунаву
.
Зорка
је
била
узела
под
руку
свога
драгана
.
С
часа
у
час
је
наслањала
своју
главу
на
његово
раме
и
дисала
дубоко
.
На
њеном
округлом
врату
,
који
је
слободно
излазио
из
летње
блузе
,
била
је
набрекла
једна
жила
с
леве
стране
и
грчила
се
нервозно
.
-
Ама
,
шта
ти
је
,
Зорка
?
-
питао
ју
је
млади
човек
још
забринутије
.
-
Ах
,
Мико
,
да
знаш
како
ме
мајка
изгрдила
.
Ни
најгора
женска
не
заслужује
оно
што
ми
је
она
рекла
.
Зато
сам
и
одоцнила
.
Претила
ми
је
да
ће
да
скочи
у
Дунав
ако
наставим
да
се
састајем
са
тобом
.
Ја
је
разумем
,
жалим
је
,
али
шта
ја
могу
!
Ја
те
волим
.
Ово
је
јаче
од
мене
.
Ја
те
не
могу
оставити
.
Дај
ми
један
пољубац
...
Да
знаш
како
сам
га
жедна
.
Они
беху
стигли
до
железничке
пруге
која
води
на
Кланицу
,
па
се
попеше
на
насип
и
једном
уском
,
пешачком
стазом
продужише
тако
не
знајући
ни
сами
куда
.
Било
је
мало
прехладило
.
Сунце
више
није
пекло
у
теме
.
Вечерњи
поветарац
пиркао
је
са
обале
.
Дунав
се
плавио
као
чивит
.
По
уској
стазици
куда
су
ишли
увијала
се
купина
и
доцветавала
последње
цвеће
.
Далеко
од
њих
,
у
прашини
сунчевих
зрака
,
жутила
се
ниска
поља
,
засађена
салатом
и
купусом
.
У
дубини
хоризонта
гомилале
се
једна
на
другу
кланичне
зграде
чудног
облика
.
Голуждрава
деца
из
предграђа
јурила
су
неке
патке
на
риту
око
пруге
Али
,
овај
заљубљени
пар
није
видео
ништа
од
тога
.
Милош
се
дуго
решавао
да
ли
да
каже
Зорки
да
је
намеран
да
иде
у
Ужице
.
Бојао
се
да
ће
је
још
више
онерасположити
.
Већ
су
били
дошли
до
краја
пољане
кад
Кремић
рече
:
-
Да
не
би
било
боље
да
се
ја
на
неко
време
уклоним
из
Београда
.
Госпа
Селена
ће
ме
заборавити
.
А
и
,
право
да
вам
кажем
,
осећам
да
ми
је
потребно
да
мало
променим
ваздух
и
одморим
се
код
своје
куће
.
Ти
знаш
:
моји
испити
,
овај
рад
на
Препороду
,
и
све
ово
што
смо
имали
да
претрпимо
...
На
његово
велико
чудо
,
Зорка
лепо
прими
ову
новост
.
Она
му
рече
да
је
то
још
најбоље
.
-
Мени
ће
бити
страшно
без
тебе
,
мој
Мико
.
-
говорила
му
је
она
.
-
Ја
те
волим
и
тешко
ми
је
растати
се
са
тобом
.
Али
ти
имаш
право
.
Ако
овако
продужимо
,
мајка
је
кадра
да
све
учини
...
-
Да
скочи
у
Дунав
?
-
Не
то
,
али
да
нам
створи
ваздан
неприлика
...
да
се
жали
Господин
-
Стајићу
,
тужи
те
полицији
...
Да
,
мени
ће
бити
врло
тешко
,
али
исто
тако
ја
хоћу
да
ти
уживаш
.
Отиди
кући
,
проживи
коју
недељу
без
бриге
,
и
врати
ми
се
весео
и
задовољан
.
Хоћу
да
се
угојиш
,
ти
си
тако
смршао
.
Треба
да
видиш
све
,
да
посетиш
сва
она
места
о
којима
си
ми
говорио
...
Видећеш
,
то
ће
ти
добро
чинити
.
Не
избегавај
ипак
друштво
,
него
се
забави
.
Па
кад
се
вратиш
,
ти
ћеш
ми
о
свему
говорити
.
Онда
где
се
надао
најлакше
успети
,
наишао
је
на
највеће
сметње
.
Господин
Стајић
није
хтео
да
чује
о
каквом
одсуству
.
-
У
Маћедонији
тек
што
није
плануло
,
а
Паја
једнако
пије
,
господин
Васић
спава
до
подне
,
а
вама
се
прохтело
да
правите
излете
.
-
Не
,
господин
-
Стајићу
,
мени
није
до
излета
,
него
сам
озбиљно
болестан
.
Зар
не
видите
?
-
Легните
у
вече
раније
,
па
ето
вам
здравља
!
-
изобиловао
је
уредник
Препорода
у
саветима
.
-
Посао
ме
је
изморио
,
-
одговори
Кремић
.
-
Већ
ништа
паметно
не
могу
да
смислим
.
-
Не
тражим
ја
од
вас
Кантову
филозофију
.
Лак
стил
,
нешто
занимљиво
и
по
коју
патриотску
фразу
...
.
то
је
све
.
-
Ма
коме
лекару
да
се
обратим
,
знам
да
би
ми
одмах
наредио
да
оставим
Београд
.
-
Ех
,
ех
,
млади
хипохондристе
!
Шта
мислите
тек
доцније
...
А
што
нисте
ишли
сад
у
мају
кад
није
било
никаквог
посла
!
Милош
помисли
да
редактор
попушта
,
па
удари
у
танке
жице
,
не
знајући
да
изливи
такве
врсте
нису
у
стању
да
обрлате
никаквог
,
а
нарочито
српског
трговца
.
-
Ви
знате
донекле
моју
историју
,
-
стидљиво
рече
млади
песник
.
-
То
је
управо
,
поред
мога
здравља
,
главни
разлог
.
Морам
што
пре
отпутовати
из
Београда
,
ако
хоћу
да
не
чиним
зла
...
-
Да
не
чиним
зла
!
...
Роткве
стругане
!
...
Знате
ли
ви
,
ужичка
чивијо
,
да
нама
у
животу
више
шкоде
добра
својства
него
што
нам
шкоде
рђава
.
Милош
се
не
намршти
на
онај
назив
чивије
.
Давно
је
навикао
да
га
грде
што
је
пореклом
из
те
вароши
на
гласу
.
Али
се
запањи
пред
овим
мислима
о
доброти
.
Толиком
цинизму
није
се
надао
ни
од
овог
париског
питомца
.
-
Знате
шта
,
-
обрати
се
он
опоро
своме
уреднику
,
пошто
га
прође
прво
изненађење
,
-
ја
вам
тражим
одсуство
без
плате
.
То
не
кошта
ништа
.
Ако
хоћете
тако
,
добро
;
ако
не
,
онда
...
Уредник
се
донекле
одобровољи
.
-
Добро
,
добро
!
-
рече
он
.
-
Радите
како
хоћете
.
Није
то
ствар
до
новаца
.
Само
једно
хоћу
да
вам
кажем
:
сад
мој
лист
може
опстати
и
без
мене
самог
.
У
свету
има
врло
мало
људи
који
су
потребни
,
а
нема
никога
без
кога
се
не
може
.
А
кад
мислите
да
отпутујете
?
-
Што
пре
!
-
одговори
Кремић
суво
.
Милош
се
спремао
за
пут
.
Измењао
је
са
својом
драганом
фотографије
.
Купио
је
поклоне
за
мајку
и
децу
.
Паковао
ствари
.
Јавио
кући
да
ће
поћи
.
Али
му
се
непрестано
чинило
да
ово
ради
у
шали
и
да
је
немогућно
да
се
он
растане
са
Зорком
.
Обе
фотографије
су
испале
врло
добро
.
-
Како
си
ти
леп
!
-
говорила
му
је
млада
жена
гледајући
у
његов
портрет
.
-
Ја
сам
љубоморна
.
Ја
нећу
да
си
ти
тако
леп
.
-
Не
збијај
шалу
,
Зорка
,
-
одговори
јој
Кремић
.
-
Како
си
ти
замишљена
на
слици
!
-
Јер
сам
мислила
на
тебе
,
моје
очи
.
Лоло
једна
,
ти
не
кажеш
да
сам
и
ја
лепа
.
-
То
се
по
себи
разуме
.
-
Доиста
,
ја
нисам
оволико
интересантна
.
Али
ми
је
пријатно
што
сам
тако
изишла
...
Не
због
мене
,
већ
да
ти
се
више
допаднем
.
Само
немој
да
уобразиш
да
сам
ја
таква
и
у
природи
,
па
после
кад
се
вратиш
да
се
превариш
...
.
и
да
ти
се
више
не
допаднем
овако
без
слике
.
Неколико
дана
што
им
је
било
остало
до
растанка
провели
су
што
се
могло
боље
.
Госпа
Селена
се
одобровољила
што
Милош
одлази
из
Београда
и
допуштала
Зорки
да
излази
још
то
неколико
дана
.
Чак
јој
није
забранила
да
увече
изиђе
и
испрати
Милоша
на
станицу
.
Те
вечери
је
била
мека
,
мрачна
,
летња
ноћ
,
кад
је
небо
бескрајно
велико
и
пуно
звезда
,
ноћ
тиха
и
чаробна
,
сејачица
снова
и
лажи
.
Електрична
светлост
уличних
лампи
обасјавала
је
само
калдрму
и
ону
специјалну
флору
која
пред
кафанама
цвета
у
зеленим
дрвеним
сандуцима
.
Драгутин
је
узео
на
се
да
се
постара
око
пртљага
,
те
су
Милош
и
Зорка
ступали
сами
кроз
ту
ноћ
,
опојну
и
дрхтаву
.
У
дну
њихове
душе
скупљала
се
једна
љута
киселина
која
се
рђаво
подударала
са
овом
ноћи
и
која
их
је
уједала
за
срце
.
Али
се
они
нису
вајкали
,
јер
нису
хтели
још
више
ожалостити
једно
друго
,
ишли
су
руку
под
руку
,
правили
шале
и
смејали
се
.
Корак
по
корак
,
па
се
указа
и
станица
.
Њен
фронтал
несразмерно
велик
према
висини
целе
зграде
,
зјапио
је
као
чељусти
неког
гладног
чудовишта
.
Око
ових
врата
тискала
се
гомила
света
и
њихао
један
талас
светлости
.
Тек
у
дубини
видело
се
нешто
празно
,
мрачно
и
загонетно
као
пут
судбине
.
Киселина
се
пела
у
грло
и
гризла
све
јаче
.
С
часа
на
час
нестајало
је
њихове
веселости
.
Шале
су
бивале
све
усиљеније
,
а
напорни
осмеси
жалосно
се
ширили
по
лицу
као
сенке
.
Гомила
путника
тискала
се
око
збуњеног
љубавног
пара
.
Куд
жури
овај
свет
?
Који
циљ
заслужује
све
ове
муке
путовања
и
селидбе
?
На
каси
су
се
видела
уплашена
лица
,
која
су
журно
давала
новац
и
бојала
се
да
не
задоцне
за
воз
.
Један
учтив
жандармериски
каплар
је
бележио
име
сваком
путнику
.
Носачи
су
вукли
куфере
и
горње
капуте
,
котарице
и
балоне
вина
.
Тамо
амо
стрчали
су
изнад
њихових
глава
штапови
и
кишобрани
,
прикачени
уз
какав
куфер
.
Воз
се
формирао
.
Чиновници
трчкарали
из
једне
собе
у
другу
.
Однекле
допирало
куцање
телеграфа
.
Најзад
дође
и
то
време
кад
прво
звоно
у
рукама
вратаревим
зацичи
кроз
срце
и
кад
се
каже
:
"
Па
,
пиши
ми
...
"
Кремић
се
попе
у
вагон
,
погледа
да
ли
су
све
ствари
ту
,
па
сиђе
.
Ранковић
се
начини
да
тражи
некога
у
врху
воза
.
Зорка
је
стајала
опуштених
руку
,
нешто
пребледела
и
раширених
очију
,
као
да
је
хтела
да
нађе
нешто
,
да
се
нечег
сети
.
Она
се
још
осмехивала
.
Милош
јој
приђе
.
-
Па
,
пиши
ми
...
-
поче
Зорка
,
а
глас
јој
задрхта
.
Она
хтеде
још
нешто
рећи
,
али
замуцну
и
ућута
као
да
се
није
могла
сетити
шта
треба
да
каже
.
-
Хоћу
...
немај
бриге
...
чим
стигнем
кући
.
Неко
зајеца
поред
њих
.
Они
се
осврнуше
као
да
се
то
њих
тиче
.
Један
постарији
човек
,
по
изгледу
паланчанин
,
са
дебелим
златним
ланцем
на
трбуху
,
био
се
попео
на
степенице
вагона
.
Пред
њим
је
стајао
један
млади
пар
и
плакао
.
-
Што
су
ти
деца
!
-
благо
их
је
тешио
чича
и
сам
савлађивао
сузе
које
су
му
се
већ
сијале
у
подадулим
плавим
старачким
очима
.
Кад
се
Милош
и
Зорка
погледаше
,
они
опазише
да
се
и
њихове
очи
промениле
,
и
да
су
биле
,
онако
као
у
чиче
,
светле
и
влажне
.
-
Што
су
ти
деца
!
-
понављао
је
чича
.
-
Пиши
ми
много
о
твојима
,
о
целој
фамилији
,
о
Борку
и
Николи
и
о
малој
Добринки
.
Ја
бих
тако
хтела
...
-
заусти
Зорка
,
али
немогаде
даље
него
груну
у
плач
.
Кремић
је
хтеде
да
утеши
,
али
...
-
Што
су
ти
деца
!
-
понављао
је
онај
чича
већ
сад
кроз
плач
.
Сарадник
Препорода
загрцну
и
сам
,
и
заплака
се
.
Обоје
су
се
трудили
да
се
умире
,
али
,
уколико
су
се
савлађивали
,
утолико
су
све
више
плакали
.
-
Похитај
.
Кремићу
,
ево
већ
и
последњег
звона
!
-
рече
му
Драгутин
,
који
се
у
тај
мах
нађе
поред
њега
.
Милош
се
попе
у
вагон
.
Онај
чича
,
који
је
стајао
на
вратима
,
уклони
се
и
замаче
у
коридор
.
Зорка
приђе
своме
драгану
и
гледаше
га
кроз
сузе
.
-
Ми
ћемо
се
опет
видети
,
је
ли
,
Милошу
?
Око
њих
је
била
ноћ
,
мрачна
и
тиха
.
Кондуктер
је
затворио
врата
на
вагонима
.
Ружичаст
пламен
фењера
у
његовој
руци
примицао
се
све
ближе
и
расипао
неку
мирну
и
озбиљну
светлост
.
Милош
се
саже
да
пољуби
Зорку
.
Кондуктер
нареди
:
-
Извол'те
у
кола
?
Неко
у
дну
станице
викну
:
-
Готово
.
Кремић
се
пожури
да
отвори
прозор
.
Воз
се
крете
.
Зорка
потрча
да
још
једном
види
свога
драгана
.
-
Мико
,
Мико
драги
,
чујеш
ли
ме
,
-
крикну
она
.
-
Мој
глас
изговара
твоје
име
.
Али
,
поред
ње
су
већ
пролазили
прозори
другог
вагона
,
и
воз
одјури
као
да
је
пун
странаца
.
Кад
отвори
прозор
,
Милош
спази
,
нејасно
као
у
сну
,
једну
циметасту
женску
хаљину
како
трчи
за
возом
,
па
онда
крај
станице
,
мрак
и
више
ништа
.
Он
оде
у
свој
купе
,
посрћући
,
и
пусти
срцу
на
вољу
да
плаче
колико
хоће
.
То
није
био
више
плач
.
То
је
био
конвулзиван
јецај
који
му
је
тресао
цело
тело
.
-
Хоћеш
ли
једну
цигарету
?
-
чу
се
један
глас
пред
њим
.
То
је
био
онај
чича
.
-
Ето
,
и
ја
сам
их
оставио
!
...
Млади
су
.
Луди
су
.
А
овај
Београд
је
шарена
гуја
.
Али
шта
ћеш
!
Послови
...
Кад
му
је
плач
мало
уминуо
,
Милош
изађе
у
коридор
.
Воз
је
већ
пролазио
кроз
Топчидер
не
заустављајући
се
.
Млади
човек
је
шетао
с
краја
на
крај
вагона
и
несвесно
загледао
у
понеки
купе
,
из
којега
су
допирали
весели
гласови
.
Ноћ
је
била
необично
мрачна
и
дрхтава
као
љубавникова
душа
.
Кроз
њу
је
летео
воз
тако
брзо
да
су
варнице
правиле
усијане
,
испреплетане
конце
око
прозора
.
Још
даље
у
мраку
видела
се
нека
нејасна
кугла
светлости
која
је
трчала
заједно
са
возом
.
Милош
је
гледао
кроз
ту
ноћ
,
посматрао
ове
варнице
и
куглу
светлости
,
загледао
се
у
путнике
,
и
ништа
није
видео
.
Његов
свежи
бол
испуњавао
је
све
.
Његова
мисао
била
је
отупила
за
све
.
Тек
с
времена
на
време
сети
се
оне
циметасте
хаљине
која
је
трчала
за
возом
и
груди
му
затресе
стари
јецај
.
Воз
је
јурио
вратоломном
брзином
