садашњипријатељ
;
да
њега
нема
,
поред
Вука
бисмо
зло
прошли
.
Боже
мој
,
да
срећни
има
владаоца
,
сад
као
Бајазит
;
силан
,
богат
,
без
унутрашњих
непријатеља
,
па
кажу
још
да
је
млад
,
красан
и
благ
.
Ако
нам
добро
жели
,
нек
му
бог
плати
.
—
Он
доиста
твоју
породицу
љуби
и
уважава
и
жели
твоје
пријатељство
задобити
—
одговори
Јусуф
.
Милева
није
се
могла
начудити
красоти
скупоцених
поклона
.
Она
је
мислила
да
је
већ
премештена
у
оне
пределе
,
где
баснословци
људе
у
благу
пливајуће
представљају
.
Она
се
поклон’ма
обрадовала
.
Ова
радост
јој
је
била
први
ударац
њене
невиности
.
Од
овог
магновења
престала
је
бити
невина
.
И
доиста
све
се
то
на
њој
одмах
и
познало
.
Њене
невине
очи
добију
одмах
неку
већу
ватру
,
неки
јачи
зрак
;
који
неку
тежњу
за
нечим
хасновитим
изражава
.
Она
,
истина
,
није
још
с
тим
задобила
мисао
да
би
добро
било
таковог
друга
имати
као
што
је
Бајазит
,
али
доста
то
да
јој
се
богатство
јако
допало
.
Роди
се
у
њој
жеља
к
таковом
богатству
.
Кад
је
дознала
да
се
ти
поклони
ње
и
матере
њене
тичу
,
не
би
више
рада
била
да
јој
се
ти
одузму
.
Пре
једног
магновења
била
је
без
тог
блага
срећна
и
задовољна
,
сад
би
већ
без
њега
незадовољном
и
несрећном
постала
.
Једно
магновење
отрује
човеческо
,
особито
младо
срце
.
Сад
се
Милеви
све
за
маленкосно
чинити
почне
,
што
није
славно
,
силно
и
богато
.
Она
,
истина
,
није
зато
још
омрзла
Светислава
,
она
га
је
још
волела
,
али
та
њена
љубав
није
више
била
чиста
.
Осим
,
или
поред
љубави
,
ушао
је
у
њу
демон
богатства
,
који
ће
ју
до
крајње
несреће
дотерати
.
А
зар
је
Милева
била
такова
девојка
која
се
тако
скоро
даје
с
чим
обманути
?
Та
нисмо
ли
казали
већ
да
је
она
добра
,
невина
,
блага
,
и
да
чистом
љубављу
прам
Светислава
дише
?
То
је
све
истина
.
Али
њој
је
,
као
и
другима
,
уливена
наклоност
и
прам
други
’
ствари
,
а
не
само
прам
љубави
.
Има
млого
ствари
што
човеческо
срце
усхићавају
,
а
не
само
љубав
.
Онај
је
најсрећнији
ког
млоге
ствари
не
усхићавају
.
Онај
је
најсрећнији
,
који
далеко
од
тих
усхитителних
ствари
живи
,
који
их
не
познаје
и
никад
не
зажели
,
јер
онда
није
њиховом
упливу
изложен
.
И
Милева
,
да
није
била
царска
кћи
,
да
није
имала
прилике
толико
богатство
видети
,
можда
би
срећнија
била
.
Има
људи
и
женски
’
који
се
не
даду
спољашњим
блеском
обманути
,
ал
’
то
су
тврде
и
ретке
душе
;
велики
духови
.
Такових
нити
је
било
млого
на
свету
,
нити
их
и
сада
млого
има
.
Ни
Милева
није
била
од
ових
последњих
.
Она
је
била
добра
,
ал
’
је
имала
семе
наклоности
прам
свачега
што
сујети
ласка
.
То
је
била
њена
слабост
,
којој
противстати
више
није
могла
.
Светислава
је
она
још
,
као
што
рекосмо
,
волела
,
али
нестаде
у
њој
првобитног
жара
љубави
;
тај
се
жар
и
на
друго
што
,
на
благо
,
распрострео
,
па
је
љубав
морала
ослабити
.
Милица
је
већ
била
наклоњена
жељи
Бајазитовој
.
Па
како
то
да
се
она
на
то
склони
—
после
жалосне
косовске
битке
,
после
пада
Лазара
и
својих
најближих
?
Камо
жалости
удовичке
,
камо
мржње
супрот
Турчина
,
камо
освете
?
Све
ове
противности
су
нестале
поред
пријатељских
речи
Турчина
.
Вука
се
Милица
бојала
,
па
би
се
буди
с
ким
сајузила
,
само
Вук
да
не
господари
.
Она
је
видила
да
њени
приврженици
немају
толико
снаге
да
могу
наскоро
толику
војску
скупити
с
којом
би
она
могла
и
Вуку
и
Турчину
противустати
.
Милица
се
на
страну
са
Јусуфом
повуче
,
а
Милеву
остави
да
се
међу
тим
благом
наслађава
.
Јусуфу
Милица
обрече
да
ће
дати
Милеву
,
али
најпре
мора
за
ту
ствар
преправити
и
патријарха
,
и
војводе
,
да
не
би
,
због
тајности
дела
и
новости
такове
удадбе
,
како
ове
,
тако
и
народ
огорчила
.
—
Дакле
могу
султану
тај
глас
однети
,
да
је
твоја
кћи
његова
?
—
запита
Јусуф
.
—
Можеш
—
одговори
Милица
—
само
мало
ми
времена
дај
да
ја
све
то
у
ред
доведем
,
па
ћу
је
скорим
султану
послати
.
Турчин
,
с
тим
задовољан
,
није
се
дуго
у
двору
бавио
,
него
ускори
вратити
се
на
Косово
.
Милица
,
пак
,
међутим
потруди
се
Милеву
приволети
на
тај
план
,
који
јој
се
као
породици
спасителан
виђао
.
Магновење
је
било
згодно
.
Милева
се
од
своје
мале
забуне
још
није
опростила
била
.
—
Како
ти
се
допада
ово
благо
,
дете
моје
?
—
запита
Милица
.
—
Ово
је
особито
што
;
но
чије
ће
све
то
бити
,
слатка
мајко
,
хоћеш
ли
све
то
за
себе
задржати
,
или
ћеш
сестрама
што
од
тога
дати
?
—
запита
Милева
.
—
Све
је
то
твоје
.
Султан
је
чуо
какву
ја
добру
кћер
имам
,
па
је
њој
све
то
послао
.
Твоје
су
сестре
у
своје
доба
од
свега
доста
добиле
.
Милева
се
зарумени
,
није
си
знала
изјаснити
зашто
баш
њој
да
се
то
пошље
од
турскога
цара
који
је
њеном
оцу
душманин
био
,
но
опет
,
потајно
љубопитство
ју
је
мучило
.
—
Па
зар
је
тако
добар
тај
турски
цар
?
—
запита
своју
матер
детињским
љубопитством
.
—
Сви
га
особито
хвале
.
Кажу
да
је
далеко
бољи
од
оца
му
Мурата
.
Кажу
,
да
је
још
и
млад
,
леп
,
а
да
је
силан
,
то
и
ми
знамо
.
Доста
то
,
да
нам
се
он
,
као
Турчин
и
непријатељ
,
засад
већим
пријатељем
показује
,
неголи
буди
ко
други
.
Помисли
само
да
нам
је
војска
на
Косову
пропала
,
Вук
нас
напаствује
,
а
Бајазит
,
поред
све
наше
невоље
,
неће
да
нас
напада
него
пријатељство
ми
подноси
и
драгоцене
ти
,
као
што
видиш
,
поклоне
шаље
—
одговори
Милеви
на
своју
руку
наводећа
Милица
.
—
Ко
би
се
тој
доброти
од
Турчина
надао
?
—
Е
видиш
кћери
,
бог
сам
хоће
да
нас
од
напасти
спасе
.
Сад
шта
би
од
нас
било
да
нам
буде
и
одсад
Турчин
непријатељ
;
ко
би
нас
бранио
?
Зар
стари
Новак
са
својим
старим
друговима
?
Или
зар
млади
Светислав
са
својом
младом
дружином
?
Камо
српске
војске
,
српских
војвода
,
камо
Обилића
?
Сад
још
да
није
бог
Бајазиту
дао
срце
благо
,
зло
и
наопако
по
нас
.
—
А
шта
ћеш
ти
,
мајко
,
за
то
Бајазиту
учинити
?
—
Е
кћери
моја
,
и
сама
сад
о
том
мислим
.
Ја
би
’
му
буди
шта
жртвовала
за
његово
пријатељство
.
Такав
пријатељ
и
заслужује
да
му
се
пријатељство
врати
.
—
О
,
то
је
добар
турски
цар
,
гледајмо
,
мајко
да
и
ми
њему
што
лепо
пошљемо
,
да
се
не
осрамотимо
.
—
Али
шта
би
то
било
?
Султан
блага
нити
треба
,
нити
хоће
.
Кажу
да
је
код
њега
благо
нагомилано
;
при
том
силан
је
.
Он
хоће
и
да
се
жени
.
Премда
Турци
више
жена
имају
,
али
опет
мора
имати
једну
која
му
је
прва
.
Он
сад
такову
,
прву
,
тражи
.
Грци
намећу
се
да
му
какову
грчку
кнегињу
на
врат
баце
;
али
он
неће
ниједну
.
—
Па
зар
Турчин
узима
и
’
ришћанку
?
—
О
дакако
,
па
те
како
ји
красно
држе
!
Но
кад
би
сад
тебе
Бајазит
запросио
,
би
ли
би
драговољно
за
њега
пошла
?
запита
ју
нешто
шаљивим
гласом
Милица
.
Милева
се
опет
застиди
.
—
Но
,
говори
кћери
,
та
ништа
зато
,
ти
си
с
твојом
матером
,
нити
нас
ко
слуша
,
кажи
право
шта
мислиш
,
кад
би
те
заискао
?
—
Мајко
,
ја
то
не
смем
казати
.
—
А
зашто
?
—
Зато
,
јер
не
смем
...
јер
не
знам
на
то
ништа
казати
.
—
Кћери
моја
,
ја
знам
зашто
нећеш
да
говориш
.
Ти
носиш
у
срцу
Светислава
,
па
би
ти
као
тешко
било
од
њега
се
отргнути
,
је
ли
?
—
Јест
—
одговори
жалосно
Милева
.
—
И
ја
волем
Светислава
,
као
да
ми
је
син
,
али
шта
помаже
.
Прво
,
он
је
само
једног
војводе
син
,
а
ти
царска
кћи
.
По
свету
царске
кнегиње
удају
се
за
цареве
и
краљеве
,
а
код
нас
је
био
досад
рђав
обичај
,
да
су
се
кнегиње
за
обичне
властелине
или
војводе
давале
.
Ево
шта
нам
је
ползовало
што
су
нам
деца
удата
за
Вука
и
Обилића
.
Један
нас
издаде
а
други
погибе
без
да
је
какву
потпору
нам
оставио
.
Да
су
се
поудавале
биле
,
те
моје
кћери
,
за
какве
краљеве
,
сад
бисмо
имали
од
две
стране
помоћи
,
а
овако
ништа
,
тако
треба
да
узмеш
ствар
.
Ја
,
да
сам
као
ти
па
да
ме
Бајазит
запроси
,
с
драге
воље
би
’
пошла
,
јер
,
богме
,
неће
нас
Светислав
од
беде
сахранити
.
Но
,
би
ли
би
пошла
за
турског
цара
?
—
Али
,
забога
,
све
ме
то
те
то
питаш
...
—
одговори
збуњена
Милева
.
—
Ти
се
о
том
не
старај
,
само
ако
хоћеш
,
а
даље
је
моја
брига
.
—
Али
,
боже
...
шта
би
после
радила
.
—
Са
Светиславом
?
Не
брини
се
ти
за
то
,
наћи
ће
он
за
себе
другу
;
та
он
је
млад
.
Па
зар
ти
мислиш
да
је
он
тек
за
тебе
заузет
?
Та
колико
пути
сам
примјетила
да
је
он
и
прама
другима
наклоњен
?
Остави
само
на
мене
.
—
Али
Светислав
каже
да
му
је
отац
рекао
да
сам
му
ја
већ
од
мог
оца
намењена
,
па
шта
би
сад
на
то
казао
?
—
одговори
као
кроз
плач
Милева
.
—
То
је
моја
брига
.
Твој
отац
није
могао
знати
какве
ће
нас
беде
постигнути
.
Да
је
жив
сад
,
и
он
би
све
то
одобрио
.
Но
,
сад
ти
озбиљно
кажем
да
те
Бајазит
за
жену
иште
;
ако
те
не
дам
,
опустошиће
нам
земљу
и
,
са
Вуком
,
изгониће
нас
,
па
ћемо
се
потуцати
од
немила
до
недрага
;
ако
ли
те
,
пак
,
дам
,
бићемо
на
миру
,
а
ти
ћеш
постати
славном
царицом
.
Сад
иди
,
но
ником
ништа
о
том
не
говори
;
све
ће
добро
бити
,
а
особито
за
тебе
.
Сад
Милица
остави
Милеву
саму
.
Она
је
знала
да
ће
њој
у
почетку
тешко
пасти
кад
помисли
да
се
може
од
Светислава
растати
,
но
и
то
је
знала
да
младо
створење
да
се
и
на
ону
страну
завијати
,
па
сад
нек
се
изјадикује
,
јер
са
јадиковањем
,
са
сузама
,
млого
ће
се
и
жалост
умалити
.
И
доиста
,
Милева
,
премда
је
плакала
и
жалила
Светислава
,
али
све
у
мањем
и
мањем
степену
,
тако
да
се
видело
да
ће
се
жалост
јако
умалити
.
У
њеном
срцу
,
у
њеним
мислима
,
будућност
се
са
садашњошћу
борила
и
смешавала
.
Сад
јој
је
долазило
на
памет
како
ће
њој
без
Светислава
тешко
бити
,
и
као
да
умрети
мора
без
њега
...
сад
,
опет
,
представљало
јој
се
како
ће
изгледати
као
царица
.
Ове
последње
мисли
умножаваше
се
.
Премда
је
цела
та
ствар
имала
још
остати
у
тајности
,
али
опет
,
какове
тајне
не
прочују
се
?
Милева
је
имала
своје
верне
другарице
.
Ма
коме
морала
је
тајну
открити
бар
да
с
тим
срцу
олакша
.
Наскоро
се
у
двору
о
том
шушкало
да
је
Јусуф
био
да
проси
Милеву
за
Бајазита
.
Дође
то
до
ушију
Светислава
и
свију
осталих
.
Може
сваки
помислити
,
како
је
то
Светиславу
пало
.
Он
се
састане
с
Милевом
.
Примети
на
њој
велику
промену
.
Она
му
исповеди
шта
Турчин
иште
,
ал
’
није
му
ништа
о
њеној
промени
и
о
материној
намери
говорила
.
Штавише
,
она
му
изјави
да
га
и
сад
искрено
воле
,
и
тек
...
не
зна
ни
сама
каква
би
је
сила
од
њега
занавек
раставила
.
Присуствије
Светислава
њу
је
старим
љубавним
чуством
напајало
,
али
како
га
не
види
,
а
оно
јој
је
долазило
и
друго
којешта
у
главу
.
Светислав
је
из
њени
’
очију
читао
своју
несрећу
.
Љубав
је
још
ту
била
,
али
на
њој
приметна
промена
о
будућности
сумњу
му
уливаше
.
Шта
је
сад
Светислав
чинио
?
Шта
је
могао
у
том
положају
чинити
?
Пун
огорчења
и
љуборевњиве
страсти
,
борио
се
[
са
]
његовим
чуствима
као
буром
усколебано
море
,
проклињао
је
онај
час
када
се
родио
,
кад
је
Милеву
видио
,
проклињао
је
људе
,
који
не
допуштају
двама
љубећим
се
срцима
спојити
се
.
Жеднио
је
за
осветом
,
у
мислима
тражио
је
оног
ком
Је
првом
у
главу
дошло
његове
љубезне
Милеве
лишити
га
.
Пребацивао
је
и
Милеви
да
га
не
милује
,
кад
и
помислити
може
да
ју
ко
од
њега
отети
може
против
њене
воље
.
Он
би
хтео
да
она
пре
у
ватру
,
у
воду
,
с
њим
заједно
пође
,
нег
’
да
и
помисли
на
другог
.
Но
она
,
поред
све
љубави
,
није
имала
у
себи
толико
одважности
да
би
се
на
свашта
предати
могла
.
Милева
је
била
млада
и
материном
упливу
неограничено
подложна
.
Младића
странствујуће
мисли
нису
је
могле
на
што
изванредно
побудити
.
Она
га
је
само
тешила
да
га
милује
,
да
ће
бог
од
њих
незгоду
,
која
љубавној
им
свези
грози
,
отклонити
али
шта
то
помаже
кад
је
кључ
њене
будућности
у
туђим
рукама
.
Оставимо
сад
мало
ове
младе
.
Они
нек
’
се
кошкају
,
нек
си
пребацују
,
нек
се
теше
;
ионако
лакше
пада
љубећем
кад
је
сам
поред
свог
предмета
,
кад
му
љубопитне
туђе
очи
и
подсмешљив
поглед
не
сметају
.
Нек
Светислав
осећа
бољу
повређене
љубави
;
он
је
млад
,
њему
је
та
боља
у
том
положају
слађа
него
другима
богзна
шта
.
Да
видимо
шта
други
раде
.
Тај
глас
,
да
је
турски
посланик
Милеве
ради
дошао
,
наравно
,
дошла
је
до
ушију
и
патријарху
.
Новак
није
био
у
двору
.
Он
је
по
крушевачким
пределима
нову
војску
купио
,
но
слабим
успехом
.
Патријарх
оде
к
царици
,
да
од
ње
саме
чује
шта
је
у
ствари
.
Царица
му
све
исповеди
.
Патријарху
се
сузе
низ
очи
пусте
.
Саветовао
је
царици
,
да
то
не
чини
,
молио
ју
је
и
преклињао
.
Царица
,
премда
мало
већ
ражаљена
,
од
своје
намере
не
одступаше
.
—
Дакле
,
најмилије
јагње
из
Христова
стада
вуци
ће
однети
?
—
запита
жалостиво
патријарх
.
—
А
шта
ћу
да
радим
у
овако
жалосном
положају
,
где
ми
се
са
свију
страна
нападајем
прети
?
—
одговори
царица
.
—
Али
шта
ће
бог
и
народ
на
то
рећи
?
—
А
шта
ћу
кад
ми
народ
не
може
помоћи
?
Патријарх
јој
доказиваше
да
ће
та
ствар
хрђава
сљедства
за
собом
повући
,
да
је
то
за
народ
хрђав
пример
.
Милица
на
то
ћуташе
.
—
Светла
царице
!
Ја
мислим
да
би
добро
било
о
тој
ствари
и
с
другима
посаветовати
се
;
та
је
ствар
земаљска
,
она
се
целог
народа
тиче
—
рекне
патријарх
.
—
Ја
нисам
томе
противна
—
одговори
царица
.
Овако
се
патријарх
с
царицом
договарао
,
а
после
тога
остави
ју
,
закратко
,
докле
се
дворски
савет
искупи
.
Отац
Леонтије
,
кад
чује
новост
дворску
,
силно
се
ражали
;
он
је
у
свему
са
патријархом
држао
.
Отац
Харалампије
са
највећом
радошћу
прими
тај
глас
,
Светислав
му
беше
кост
у
грлу
.
Русна
бијаше
због
тога
у
недоумљењу
.
Она
није
том
гласу
ни
веровала
сасвим
,
јер
је
држала
да
је
све
то
царица
слепила
само
зато
да
Бранковићеву
партију
заплаши
.
Додуше
,
царица
се
дволично
прама
Русни
владала
,
а
и
Русна
прама
царици
.
Особито
откако
је
цара
нестало
;
међу
њима
је
таква
хладноћа
завладала
да
је
слабог
већ
изгледа
било
да
ће
Русна
моћи
дуго
у
двору
остати
.
Она
је
то
и
примјечавала
.
Само
још
није
чисто
знала
шта
се
то
мути
и
плете
.
Падне
јој
на
ум
Харалампије
,
који
је
могао
све
то
чистије
знати
јер
је
близу
патријарха
био
.
Харалампије
добије
позив
од
Русне
.
Он
није
на
себе
дао
дуго
чекати
.
Једва
дочека
ову
прилику
.
Са
радосни
кораци
похити
онамо
.
Он
Русну
прилично
забринуту
нађе
.
—
Добар
дан
,
госпођо
!
—
Бог
добро
дао
,
оче
,
шта
има
новог
?
—
Ја
мислим
да
ћеш
ти
боље
знати
од
мене
?
—
Та
нешто
чујем
да
се
о
Милеви
говори
;
шта
си
ти
о
томе
чуо
?
—
По
целом
двору
разнео
се
глас
да
је
турски
посланик
дошао
да
проси
Милеву
.
Она
је
то
сама
својим
дворским
другарицама
а
и
самом
Светиславу
са
плачем
исповедила
.
Виђео
сам
га
да
је
љутит
и
жалостан
.
Желио
би
’
знати
шта
ће
тек
стари
Новак
на
то
рећи
.
Он
је
већ
за
сигурно
држао
да
ће
се
са
царском
породицом
сродити
.
—
Но
,
то
је
само
разнешен
глас
;
истина
је
да
је
турски
посланик
нешто
о
том
говорио
,
то
ни
сама
царица
не
таји
,
но
не
знамо
шта
је
даље
у
ствари
.
—
Та
већ
било
што
му
повољно
,
тек
по
Светислава
не
мора
бити
.
Јер
само
да
га
видиш
како
изгледа
.
Русна
на
то
,
као
мало
забринуто
:
—
Ја
не
знам
шта
ће
од
свега
тога
бити
,
али
добра
бити
неће
.
Ако
царица
Милеву
Турчину
да
...
шта
ће
онда
бити
...
Је
л
’
,
оче
,
ти
си
Бранковићеве
лозе
пријатељ
,
...
ја
бар
тако
о
теби
судим
?
—
О
том
се
ни
сумњати
немој
.
—
Е
добро
,
теби
ћу
се
поверити
...
већма
него
мом
сину
,
који
не
трпи
Бранковићеве
,
али
шта
ћу
му
,
кад
се
не
да
освестити
.
Кажи
ми
најпре
,
шта
си
чуо
од
патријарха
или
оца
Леонтија
?
—
Јошт
нисам
досад
ништа
из
њи
’
извадити
могао
.
Све
се
нешто
потајно
договарају
.
Но
уколико
сам
докучити
могао
,
држим
да
ће
се
велика
промена
догодити
.
—
Но
баш
да
се
збуде
та
Милевина
удадба
,
не
би
добро
било
по
Србе
.
Ако
се
то
деси
,
онда
је
све
то
због
тога
учињено
да
Турчин
Бранковића
утамани
.
Но
с
њим
би
се
и
посљедња
сила
српска
утаманила
.
Јошт
код
њега
има
нешто
српске
силе
,
а
кад
би
он
пао
,
онда
би
Турци
без
мача
све
покорили
—
рекне
уверителним
гласом
Русна
.
—
То
може
лако
бити
—
одговори
калуђер
.
—
Није
баш
ни
тако
као
што
ти
кажеш
!
—
Ја
,
опет
мислим
да
ће
Бранковић
на
опрезу
бити
.
—
Али
како
ће
против
толике
силе
сам
?
—
Нека
се
сајузи
са
Мађарима
.
Русна
се
почне
мислити
.
Тај
план
не
чињаше
јој
се
сасвим
хрђав
.
—
Морамо
се
са
Бранковићи
договорити
.
Све
им
треба
на
знање
дати
.
Хоћеш
ли
ми
,
оче
,
у
свачему
на
руци
бити
?
—
Заклињем
ти
се
хоћу
.
Сад
започне
Русна
са
јошт
поверителнијим
гласом
:
—
Сад
морамо
мало
стрпељиви
бити
док
се
цела
ствар
бољма
не
развије
;
ми
треба
при
свему
да
идемо
Бранковићу
наруку
.
Књаза
Стевана
треба
умаљавати
,
јер
он
нешто
важи
,
па
би
сву
Бранковића
надежду
осујетио
.
—
Њему
ћемо
свуда
на
пут
стати
.
Овако
се
Русна
са
калуђером
договарала
и
све
им
је
на
то
тежило
да
се
Бранковић
осили
.
Наједанпут
разнесе
се
глас
да
је
дошла
Мара
,
кћи
царичина
,
жена
Бранковићева
,
са
сином
Ђурђем
и
свитом
.
И
доиста
,
примјети
се
нов
жагор
у
двору
.
Мару
и
Ђурђа
послао
је
Вук
у
двор
да
извиде
шта
се
о’де
ради
,
да
би
знао
чега
ће
се
држати
.
Вук
је
горд
био
да
се
покори
Милици
и
њеним
синовима
;
ал
’
опет
је
за
нужно
нашао
другим
путем
,
ако
се
може
,
што
за
себе
радити
.
Мара
је
била
такође
горда
,
властољубива
.
Она
би
радо
из
материни
’
руку
владу
извукла
.
Она
је
своју
матер
тек
утолико
радо
имала
и
поштовала
,
уколико
јој
сујети
и
славољубију
њеном
на
путу
не
стоји
;
за
своју
сујетну
корист
све
је
била
у
стању
,
па
да
ју
у
надежди
крепи
да
ће
све
добро
бити
,
но
гледала
је
материну
корист
својој
жертвовати
.
Мара
је
била
од
онакови
’
кћери
,
које
,
кад
се
удаду
па
им
се
добро
води
,
а
мати
удовица
остане
и
у
бедно
стање
дође
,
над
својим
матерама
господарство
неко
и
преимућство
траже
.
Особито
сад
,
кад
већ
толиког
сина
има
,
онда
су
јој
материни
синови
на
путу
.
Милица
је
већ
одавно
искусила
своју
кћер
Мару
и
,
да
не
кажемо
да
ју
је
мрзила
,
уколико
ју
је
тек
радо
имала
,
уколико
какова
мати
кћер
своју
само
зато
воле
што
ју
је
родила
.
Мара
је
спрам
матере
била
лукава
,
па
тако
је
и
мати
била
прама
њојзи
често
претворна
.
Сад
је
Мара
дошла
да
материно
стање
искуша
,
да
ју
,
наговори
да
Вука
слуша
,
па
ако
лепим
речма
до
тог
не
може
доћи
,
а
оно
да
јој
мало
поиздаље
и
претњу
Вукову
јави
.
Гости
су
ступили
к
Милици
,
која
се
баш
са
својом
децом
,
осим
Стевана
,
разговарала
.
Мара
матер
у
руку
пољуби
.
Тако
исто
и
Ђурађ
.
Милици
су
из
очију
сузе
рониле
.
Пало
јој
на
памет
шта
се
с
њом
стало
.
Док
је
цар
у
животу
био
,
све
је
у
великој
слави
примала
,
сад
пак
њега
не
има
па
као
удовица
,
изгубивши
мужевљеву
заштити
,
све
јој
се
виђело
да
ју
умалително
гледају
.
И
сама
присустност
Марина
тешка
јој
је
била
.
Она
се
у
првој
мисли
сетила
да
Мара
није
дошла
као
добро
дете
да
ју
искрено
теши
,
него
из
другог
узрока
,
што
је
она
држала
за
своје
понижење
.
—
Како
си
,
слатка
мати
!
Та
немој
плакати
;
оно
што
је
прошло
,
повратити
се
не
може
;
гледајмо
одсад
да
опет
добро
буде
—
рекне
притворно
Мара
.
—
Лако
је
теби
;
ал
’
шта
ћу
ја
са
овом
мојом
децом
—
одговори
кроз
плач
царица
.
Сва
се
деца
узбуде
,
сви
је
почну
тешити
.
—
Не
старај
се
,
мајко
,
ништа
,
ту
смо
још
ми
,
све
ће
још
добро
бити
—
рече
поузданим
гласом
Ђурађ
,
којега
речи
,
у
Милици
,
двоструко
чуство
произведу
.
Како
ће
да
помисли
добро
?
Ако
буде
за
Бранковића
добро
,
неће
бити
за
њу
и
њену
породицу
.
Када
би
се
са
гордим
Вуком
сложити
могла
без
уштрба
свога
,
добро
би
било
,
али
Вук
неће
да
се
покори
,
ни
њој
ни
њеном
сину
.
—
Е
мој
сине
,
како
може
то
добро
бити
?
—
Та
немој
,
мати
,
све
на
зло
да
слутиш
.
—
А
шта
ти
,
Милева
,
радиш
?
—
А
што
је
Милева
тако
смутна
.
Шта
ми
радиш
ти
,
Вуче
?
—
рекну
у
једно
доба
Ђурађ
и
Мара
,
љубећи
их
по
образу
,
гладећи
Вука
и
Милеву
.
После
разних
,
мање
важности
,
кућевних
распиткивања
,
уклоне
се
,
одмора
ради
.
О
важнима
стварима
доцније
има
се
говорити
.
Мара
и
Ђурађ
мало
доцније
посете
и
Русну
,
где
још
и
калуђера
затекну
,
и
о
својим
стварима
својски
се
договараше
.
Стеван
је
био
у
околини
Крушевца
да
види
да
ли
се
брзо
нова
војска
купи
,
па
се
у
добро
доба
вратио
,
заједно
са
Новаком
.
Новак
,
кад
чује
од
патријарха
шта
царица
намерава
,
није
се
одма
’
разабрати
могао
.
У
целом
двору
највећа
забуна
владаше
.
У
таковим
жалосним
околностима
,
код
толико
себи
противних
глава
које
се
у
двору
сада
налазе
,
није
ни
чудо
.
Сваки
је
за
себе
друге
планове
ковао
.
Па
и
на
самим
служитељима
познавало
се
да
је
господара
нестало
.
Постали
су
смели
,
безобразнији
.
И
они
су
се
на
партаје
делили
.
Царица
,
откако
је
удовица
,
изгубила
је
пред
њима
полу
своје
важности
.
Да
је
од
њих
зависило
,
за
мало
бакшиша
продали
би
били
Вуку
и
двор
и
царство
.
Један
од
слугу
рекне
:
—
Хвала
богу
,
ту
је
господар
Ђурађ
,
биће
промене
,
ваљда
ћемо
се
опростити
од
женских
лакрдија
.
Други
рекне
:
—
Па
и
боље
би
било
,
већ
нам
се
овако
досадило
.
Бар
да
хоће
и
Вук
доћи
,
па
да
све
то
рашчисти
.
Једини
Грман
и
Петошко
најискренији
су
били
.
Грман
је
увиђао
да
све
натрашке
иде
.
И
како
не
би
он
увиђао
,
који
је
видео
и
осећао
славно
доба
Душаново
,
па
сад
—
све
се
натрашке
иде
.
—
Е
мој
Петошко
—
рекне
Грман
—
шта
ћемо
сад
?
—
Шта
ћемо
?
Ти
ћеш
свирати
,
а
ја
ћу
лудовати
,
па
нам
неће
ништа
бити
.
—
Та
немој
,
човече
,
баш
сад
да
лудујеш
,
говори
бар
сад
паметно
.
—
Шта
ћу
да
ти
говорим
;
нисам
ли
ти
већ
сто
пута
казао
да
ћемо
овако
проћи
,
и
сад
ти
кажем
,
и
одсад
неће
бити
добро
.
Мени
је
жао
доброг
цара
,
ал
’
не
једанпут
сам
му
већ
саветовао
да
пази
,
ал
’
он
се
само
насмеја
.
—
Ако
сад
промене
буде
,
кога
ћеш
се
ти
онда
држати
?
—
Стевана
,
ако
хоће
,
јер
је
то
и
право
кад
ме
је
његов
отац
’
ранио
,
но
ако
ме
неће
,
јер
он
све
мудрује
па
будале
не
трпи
,
а
ја
онда
идем
онамо
где
више
будала
има
.
—
Ја
,
богме
,
волијем
овде
умрети
,
него
оставити
царску
породицу
.
—
Но
знаш
шта
,
Грмане
,
тај
црвени
калуђер
ми
се
не
допада
—
тај
свуда
мути
,
а
особито
често
се
врзе
около
Русне
.
А
знаш
ко
је
Русна
;
да
може
,
три
круне
би
Бранковићу
на
главу
метнула
.
Но
морам
и
ја
мутити
да
дознам
шта
тај
калуђер
ради
,
па
ћу
га
првом
приликом
опарити
.
—
Тај
мора
бити
препреден
,
види
му
се
из
очију
.
Па
све
нешто
са
куваркама
и
служавкама
шурује
.
—
Све
је
нешто
рад
докучити
о
Милеви
,
о
Бранковићу
;
као
да
је
у
Милеву
заљубљен
,
но
онда
—
казаћу
Милеви
да
би
боље
било
да
за
мене
пође
,
него
му
поглед
поклони
.
Виђао
сам
га
при
трпези
,
како
јој
пиљи
у
очи
.
—
Остави
на
миру
те
лакрдије
,
но
гледајмо
,
шта
ће
сад
да
буде
.
Нешто
се
све
буни
,
слуге
тумарају
.
Држаће
се
савет
или
се
нови
гости
ишчекују
.
—
Неће
ли
турски
цар
у
госте
?
—
Та
не
булазни
,
ваљда
тек
не
би
за
њега
пошла
царица
.
—
Мој
брате
,
неће
он
царицу
,
Турци
само
на
младе
гледе
,
та
ионако
се
све
говори
да
Милеву
проси
.
—
Бога
ти
,
то
су
сплетке
.
Та
није
полудила
да
за
Турчина
пође
,
код
ког
се
не
би
смела
ни
часним
крстом
прекрстити
.
—
Мани
се
,
ђаво
не
спава
,
а
знаш
какве
су
женске
;
покажи
им
само
светлост
поред
које
блистати
могу
,
па
је
онда
све
добро
.
—
Та
кажу
да
ће
она
за
Светислава
поћи
.
Па
ја
да
сам
Светислав
,
а
ја
знам
шта
би
’
радио
.
—
Шта
—
ваљда
би
се
убио
?
—
И
њу
и
себе
.
—
Е
мој
Грмане
,
остарио
си
па
још
немаш
мозга
.
Што
би
се
убијао
?
Ја
,
с
моје
стране
,
ако
сам
и
будала
,
бар
овде
би
’
био
паметан
.
Нашао
би
’
другу
.
—
Ал
’
помисли
да
за
Турчина
пође
?
Та
то
сваког
Србина
болети
мора
!
—
Али
кад
она
хоће
?
Кад
њу
не
боле
,
како
ће
нас
болети
?
Она
се
зна
.
Па
зар
ти
мислиш
да
би
једна
Српкиња
пошла
за
Турчина
?
Само
да
дође
,
али
онако
какав
што
но
кажу
честит
,
па
би
видео
.
Грман
се
и
од
невоље
насмеје
.
—
Та
зар
су
луде
Српкиње
да
Турцима
иду
,
кад
они
више
жена
имају
;
та
не
један
с
једном
не
може
да
изиђе
на
крај
,
па
жена
не
може
да
се
слаже
са
свекрвом
,
јетрвом
и
заовом
,
а
камоли
где
су
толике
жене
.
—
Е
мој
Грмане
,
да
видиш
тог
вашара
када
се
турске
жене
инатити
стану
.
Кад
сам
био
код
Турака
заробљен
,
упознао
сам
се
са
једним
адумом
који
харем
чува
,
тај
ми
је
све
казивао
како
се
онде
живи
.
—
Па
реци
ми
како
?
—
То
сад
нећу
,
оставићу
за
други
пут
,
ако
се
Милева
случајно
за
Турчина
уда
,
преповедаћу
пред
свима
гостима
.
—
Дакле
,
баш
нећеш
?
—
Сад
нећу
.
Тако
су
се
још
дуго
кошкали
и
разговарали
док
не
дође
време
ручку
.
Сви
гости
нису
скупа
ручали
.
Како
се
који
с
којим
слагао
,
тако
је
у
својој
соби
с
њим
и
ручао
.
Све
се
једно
од
другог
туђило
,
све
је
једно
од
другог
зазирало
.
Царица
са
својом
породицом
;
патријарх
са
калуђери
и
Новаком
;
Русна
са
Ђурђем
били
су
заједно
.
Сви
су
нешто
планирали
,
сваки
се
на
нешто
преправљао
.
Предвече
сазове
се
савет
.
Који
су
год
важнији
били
,
сви
су
овде
участвовали
.
Милица
представи
своје
жалосно
стање
и
позове
све
да
јој
буду
у
помоћи
.
Патријарх
замоли
царицу
да
би
изјавила
шта
Турци
желе
.
Милица
им
све
представи
шта
јој
је
Бајазит
поручио
,
само
што
није
споменула
о
том
да
јој
је
обећао
Бранковића
покорити
.
—
Турчин
—
рече
царица
—
иште
Милеву
,
па
даје
нам
мир
:
обвезује
се
да
неће
на
нас
више
нападати
.
—
Доста
жалосно
—
одговори
патријарх
.
—
Дакле
до
тога
смо
већ
дошли
,
да
се
царска
српска
кћи
Турчину
продаје
?
То
нисам
мислио
никад
доживети
—
рекне
љутито
Новак
.
—
Ал
’
шта
ћеш
да
чиниш
када
није
друкчије
;
видиш
да
је
све
заплашено
,
војска
се
слабо
купи
,
а
Вук
оданде
опет
прети
—
примети
Костреш
,
поглед
свој
на
Ђурђа
бацивши
.
—
Мој
отац
не
стоји
са
војском
као
непријатељ
,
него
као
спаситељ
.
То
исто
што
је
мајци
царици
од
Турчина
поручено
,
обречено
је
и
мом
оцу
,
без
да
се
Милева
има
дати
.
Па
ако
баш
не
би
био
миран
Турчин
и
на
нас
би
напао
,
мој
отац
скупио
је
приличну
војску
,
скупићемо
јошт
више
,
па
ћемо
мејдан
делити
—
примети
Ђурађ
ком
се
није
допадало
да
се
Милева
Турчину
да
.
—
Зашто
дакле
твој
отац
да
се
не
повинује
царичиној
власти
,
него
се
непријатељски
прама
нас
ставио
?
—
запита
Новак
.
—
Мој
отац
вели
,
да
ће
он
све
за
народ
учинити
само
да
му
се
врховна
управитељска
власт
допусти
донде
док
се
све
не
уреди
,
јер
донде
да
испусти
власт
,
пао
би
својим
непријатељ’ма
у
шаке
који
га
одавна
мрзе
и
који
му
за
зло
примају
што
је
част
војске
после
битке
спасао
.
—
Дакле
,
он
хоће
да
прими
сву
власт
у
руке
,
па
онда
?
—
да
метне
себи
круну
на
главу
—
рекне
љутито
Новак
.
—
Он
жели
,
да
се
од
двора
њему
противна
лица
удале
,
па
да
се
обвеже
царицу
верно
заштићавати
и
њој
повиновати
се
.
—
То
је
опет
толико
,
као
пријатеље
царичине
истерати
да
се
непријатељи
угњезде
.
Светла
кнегињо
,
ти
си
му
жена
и
мораш
му
страну
држати
,
ал
’
питај
цео
свет
,
па
ће
ти
сваки
казати
шта
жели
Вук
Бранковић
.
-
—
Ја
на
мога
оца
не
дам
ништа
рећи
—
рекне
разљућен
већ
Ђурађ
.
—
Ти
не
дај
,
али
ја
хоћу
јер
сам
земаљски
саветник
па
на
нашој
души
лежи
отаџбину
спасти
.
—
Дакле
,
шта
ће
то
да
буде
?
—
запита
патријарх
.
—
Овде
је
питање
да
ли
се
има
дати
Милева
Турчину
и
мир
правити
,
или
не
.
—
Ја
велим
не
,
али
да
се
одма
’
има
Бранковић
повиновати
и
своју
војену
силу
њој
предати
,
и
то
оном
одбору
који
сад
о’ће
да
представља
царичину
власт
.
—
На
то
ће
Вук
тешко
пристати
.
Сад
се
изроди
велики
инат
,
патријарх
их
утишаваше
да
само
општу
цел
пред
очи
ставе
,
ал
’
није
могао
то
докучити
јер
Мара
изјави
да
Вук
,
као
прави
пријатељ
народа
,
донде
садашњу
своју
силу
из
руку
испустити
неће
док
се
мир
не
укорени
.
Стеван
је
дуго
ћутао
докле
он
напослетку
не
буде
принуђен
целу
ту
ствар
начисто
довести
.
Он
је
увиђао
да
се
Мари
не
допада
ни
то
што
се
Милева
Турчину
даје
,
јер
се
бојала
да
ће
онда
Турчин
на
Вука
напасти
,
а
и
Вук
не
мисли
царици
покорити
се
.
Шта
да
се
,
дакле
,
чини
?
Ако
се
са
једном
женском
земља
спасти
може
,
зашто
се
не
би
она
жртвовала
.
—
Кад
је
већ
тако
да
нити
имамо
с
наше
стране
за
обрану
војске
,
с
друге
пак
стране
,
Вук
не
попушта
,
а
оно
нек
Милева
спасе
земљу
.
Ти
,
Новаче
,
опрости
,
јер
земља
је
преча
нег
’
други
.
Има
јошт
Српкиња
за
твог
Светислава
—
рекне
Стеван
.
—
И
ја
то
исто
судим
—
рекне
,
Костреш
војвода
.
—
И
ми
то
исто
—
повичу
млоги
.
Истина
да
се
већа
страна
на
то
приклонила
,
само
Мара
и
Ђурађ
највећма
се
противише
.
Патријарх
,
предвидећи
неизбежиму
пропаст
,
овако
закључи
савет
:
—
Видим
да
је
народ
између
две
ватре
;
ако
се
Милева
не
да
,
Турчин
ће
напасти
и
разорити
обезоружану
земљу
јер
Вук
не
да
помоћи
нити
хоће
да
се
покори
.
Децо
моја
!
Ја
сам
као
божји
слуга
већ
стар
и
чека
ме
већ
последњи
дан
.
Камо
среће
да
је
исти
час
млого
пре
стигао
,
да
не
умрем
у
оваковој
туги
.
Бог
нас
каштигује
.
Свакојако
је
зло
.
Турчин
ће
поред
Милеве
са
Србима
сродити
се
;
пример
велики
мале
за
собом
повлачи
.
Данас
ће
Милева
у
харем
и
потурчиће
се
,
сутра
ће
простија
Српкиња
.
Данас
ће
се
један
,
а
сутра
други
Србин
потурчити
.
Стадо
ће
Христово
млоге
овце
изгубити
.
Но
послушајте
још
последњи
мој
савет
.
Ако
се
мир
мало
поткрепи
,
немојте
се
дати
мирним
магновењем
занети
,
но
крепите
се
,
мужајте
се
и
утврдите
се
,
и
не
дајте
да
вам
се
туђин
у
унутрашња
дела
меша
.
Са
овим
реч’ма
је
патријарх
као
неки
дуг
срцу
исплатио
.
Сви
су
се
на
то
склонили
да
Милеву
мира
ради
,
жертвују
.
После
оваковог
закључења
,
патријарх
да
благослов
и
сви
се
разиђу
.
Мара
,
видећи
да
то
неће
по
Вука
добро
бити
,
подговарала
је
и
њу
и
Милеву
.
Но
Милева
,
јошт
врло
млада
будући
,
на
свашта
се
дала
превијати
,
па
ако
се
у
једном
магновењу
,
подстрекнута
с
плачем
,
одрицала
Турчина
и
Светислава
као
у
срцу
носила
,
то
опет
није
дуго
трајало
јер
је
материне
речи
слушала
.
Материна
воља
је
као
заповест
долазила
.
Ђурађ
се
са
Стеваном
кошкао
и
каткад
жешћим
реч’ма
и
вређао
га
.
Стеван
бијаше
кротак
,
ваљда
и
више
нег
’
што
треба
.
Ђурађ
га
не
сматраше
као
сина
цара
Лазара
који
је
владу
насљедио
,
но
као
сродника
млађег
који
није
ништа
више
од
њега
.
Кад
нестаде
Лазара
,
учинило
му
се
да
је
сад
његов
отац
прави
и
да
се
не
може
Стевану
подвргнути
.
И
Ђурђу
не
могаше
из
главе
изићи
шта
Турци
са
таковом
женидбом
намеравају
.
Неће
ли
сад
Турци
своју
задату
реч
погазити
и
на
то
ићи
да
се
Вук
понизи
?
У
највећој
сумњи
бијаше
он
и
мати
.
Јер
на
што
Турчину
Вуково
пријатељство
,
кад
му
је
довољно
Миличино
.
Мара
,
видећи
да
јој
мати
при
једном
остаје
,
почне
јој
пребацивати
да
је
срамота
кћер
своју
дати
Турчину
,
но
све
то
ништа
не
помогне
.
Напосљетку
,
видећи
да
ништа
овим
путем
докучити
не
може
,
врати
се
у
највећем
незадовољству
скупа
са
својим
сином
натраг
.
Русна
,
приметивши
да
ју
већ
царица
најбољма
не
гледа
,
за
свагда
се
од
двора
удаљи
,
и
отиде
у
Рудник
,
и
онде
је
нове
планове
против
Милице
ковала
.
Русна
Мару
није
волела
,
но
споља
јој
се
пријатељски
показивала
.
Вука
није
могла
заборавити
,
па
је
његовог
сина
трпила
.
Харалампије
се
већ
договорио
с
Русном
да
,
ако
јој
што
устреба
,
њега
може
употребити
.
Дворске
и
кућевне
тајне
већ
је
све
дознао
чрез
’
декоје
служавке
,
а
особито
чрез
ону
због
које
прве
ноћи
мал
’
није
страдао
.
Патријарх
и
његови
калуђери
,
опростивши
се
,
отиду
у
манастир
Жичу
.
Сви
се
већ
разиђу
и
само
они
остану
који
се
са
царицом
у
свему
слажу
.
И
тако
неколико
смутних
дана
прођу
.
Светислав
је
у
највећој
борби
душе
одбор
оставити
морао
.
Он
не
би
се
могао
одвојити
,
но
,
напослетку
,
морао
се
оцу
повиновати
који
га
више
нипошто
онде
оставити
не
хтеде
.
Како
се
он
од
Милеве
растао
,
може
сваки
себи
представити
.
,
Но
да
видимо
шта
ће
даље
бити
.
Вук
,
кад
од
Маре
и
Ђурђа
чује
шта
се
стало
,
разјарен
почне
све
већма
војску
умножавати
,
тако
да
би
,
ако
би
га
са
Милицом
опријатељивши
се
Турци
напали
,
довољан
отпор
дати
могао
.
Сви
они
који
су
мислили
да
ће
турско
пријатељство
вреда
нанети
,
прешли
су
Вуку
и
тако
,
поред
свега
тога
што
је
Милица
мислила
,
да
је
поред
Турчина
сигурна
,
Вукова
је
сила
све
већма
расла
.
Милица
,
проводећи
у
бриги
своје
дане
,
зебећи
у
срцу
,
чекала
је
излазак
целе
ствари
.
Кад
наједанпут
опет
турски
посланик
дође
,
и
то
главом
Јусуф
.
Он
је
са
великом
свитом
дошао
да
Милеву
прими
и
султану
однесе
.
Донео
је
нове
и
нове
поклоне
.
Дуго
се
бавити
није
хтео
,
јер
му
је
султан
казао
да
Милеву
што
пре
довести
мора
.
Сирота
Милева
,
какво
ће
весеље
имати
!
Нити
кума
,
нити
девера
,
нити
старог
свата
!
Па
какви
сватови
?
Више
Турака
нег
’
Србаља
у
двору
.
Рекао
би
,
да
се
већ
све
истурчило
.
Пун
Лазарев
двор
самих
турбана
!
Милеву
већ
сутра
намеравају
водити
.
Донели
су
јој
скупе
турске
хаљине
,
наките
неисказане
,
јер
султан
хоће
као
Туркињу
да
ју
види
.
Она
је
данас
последњи
пут
Српкиња
!
Костреш
војвода
још
са
некима
,
Милевине
друге
и
домаћи
,
славили
су
Милевино
весеље
.
Звона
нису
на
венчање
звонила
.
А
и
на
што
да
Турцима
уши
вређају
?
Та
и
Милеви
није
већ
то
од
потребе
.
Милева
сузе
рони
,
но
не
противи
се
!
Жао
јој
је
,
ал
’
та
жалост
не
задржава
.
Само
брже
с
њом
,
да
је
та
жалост
што
пре
прође
.
Милева
је
последњи
пут
била
у
српске
хаљине
обучена
.
Последњи
пут
,
и
то
у
највећој
тајности
,
отиде
у
цркву
да
се
пречести
,
да
јој
буде
све
опроштено
.
Причешће
јој
се
по
дрктајућој
усни
проспе
;
ваљда
ће
ју
велика
незгода
стићи
.
Тако
смутног
весеља
још
није
никад
било
.
Турцима
се
особити
ручак
справи
и
особито
су
ручали
.
Срби
такође
.
Милева
није
се
више
смела
пред
Србином
показати
.
Она
је
по
вољи
Јусуфовој
само
међу
женскима
се
бавила
.
Милева
је
са
женскима
насамо
ручала
.
Ту
бијаше
плач
и
ридање
.
Србљи
смутни
,
тек
по
дужности
скупе
се
да
се
тек
зове
да
се
девојка
није
без
сватова
удала
.
Турци
,
ионако
слабоговорљиви
,
мучали
су
,
једва
чекајући
да
жртву
одвуку
.
Така
је
била
свадба
кћери
последњег
српског
цара
.
Дакле
није
нико
веселио
друштво
?
Јест
један
Петошко
...
Петошко
је
био
позват
,
да
смутну
свадбу
мало
развесели
.
Грмана
није
се
нико
сетио
,
а
нашто
кад
би
гусле
и
јуначке
славне
песме
тек
срамоту
увеличавале
.
Немојмо
ни
спомињати
све
који
су
у
овој
жалосној
свадби
учествовали
.
Већина
се
сама
себе
стидила
.
Петошко
,
ступивши
унутра
,
покаже
весело
лице
,
веселије
нег
’
икада
,
баш
као
да
је
хтео
показати
да
каткад
и
лудом
дође
време
када
је
величаственији
од
паметних
и
силних
.
Костреш
војвода
,
као
бајаги
да
развесели
друштво
,
почне
се
са
Петошком
шалити
.
—
Но
,
како
си
,
Петошко
,
шта
си
ноћас
сневао
?
—
Сневао
сам
да
је
један
кобац
међу
кокошке
улетио
и
једно
пиле
у
ноктима
однео
.
—
Ти
све
тако
чудне
сне
имаш
,
да
л
’
си
снио
кадгод
да
си
пијан
?
—
То
само
мудри
и
трезни
сањају
,
а
који
је
на
јави
свагда
луд
и
пијан
,
том
тек
у
сну
што
трезно
дође
.
—
Та
дед
’
приповедај
што
о
твом
путовању
;
та
доста
си
по
свету
лутао
.
—
Е
па
добро
,
о
чему
хоћете
?
Хоћете
ли
да
вам
приповедам
како
сам
се
после
калуђерства
хтео
оженити
,
или
како
су
ме
хтели
код
Турака
адумом
да
начине
?
Друштво
се
,
поред
све
невоље
,
насмеје
,
и
један
зажели
чути
једно
,
а
други
друго
.
—
Е
добро
,
а
ја
ћу
и
једно
и
друго
да
вам
причам
—
рече
Петошко
.
—
Када
сам
од
калуђера
утекао
—
продужи
Петошко
—
мотао
сам
се
тамо-амо
,
и
то
у
незгодно
ратно
доба
,
док
нисам
пао
први
пут
у
турско
ропство
.
Одавде
,
после
неког
времена
,
ослободим
се
и
дођем
у
Призрен
,
и
ту
се
станим
.
Имао
сам
нешто
и
новца
,
па
ми
је
зато
и
пут
отворен
био
.
Једна
убога
удовица
имала
је
красну
кћер
,
младу
као
капља
.
Питаше
ме
шта
сам
и
шта
ћу
бити
.
Одговорим
,
богослов
,
и
бићу
поп
.
Језичан
сам
био
доста
,
па
сам
знао
око
матере
;
она
ми
понуди
кћер
.
Посао
је
био
готов
,
ја
намерим
узети
девојку
.
Сад
тек
почнем
читати
богословију
наврат-нанос
,
само
да
постанем
оно
,
што
сам
већ
обрекао
.
Та
како
и
не
би
’
учио
за
такову
красну
девојку
.
Ни
сама
књагиња
Милева
није
лепша
од
ње
.
Дичио
сам
се
с
њом
.
По
сокаци
сви
су
гледали
на
нас
,
и
завидили
нам
.
Но
срећа
није
дуго
трајала
.
Започне
се
рат
с
Турцима
.
Турци
освоје
Призрен
.
Ја
избегнем
,
но
моју
милу
у
тој
гунгули
изгубим
.
Шта
ћу
сад
?
Чујем
да
су
је
Турци
заробили
;
идем
да
је
тражим
до
самог
Мисира
.
Чујем
од
неког
бегунца
,
да
ми
је
жена
у
Дринопољу
.
Хајд
’
онамо
.
Она
је
већ
била
супруга
паше
од
три
репа
.
На
једном
узвишеном
месту
лежао
је
пашин
двор
.
Онуда
сам
често
пролазио
.
Кроз
пенџерић
буле
су
извиривале
.
Међу
њима
познам
моју
Цвету
.
Можете
мислити
како
ми
је
било
.
Но
она
,
кад
ме
опази
,
окрене
леђа
.
То
ми
жао
буде
.
Она
је
у
кадиви
,
са
драгим
камењем
украшена
,
дивно
изгледала
.
Боже
мој
!
Онда
сам
се
први
пут
мога
живота
заплакао
.
Дајем
јој
свакојаке
знаке
,
ал
’
њој
није
ни
бриге
,
а
друге
буле
се
смеју
.
Сад
се
и
у
мени
нарав
промени
.
Место
љубави
постане
освета
.
Но
,
како
ћу
јој
се
осветити
?
Да
се
понудим
паши
у
службу
.
Пријавим
се
.
Његови
сејмени
када
ме
виде
,
тако
им
се
допаднем
да
једногласно
повичу
да
би
таман
био
добар
за
адума
,
то
јест
за
оног
служитеља
који
буле
чува
да
из
куће
или
кроз
баште
не
изиђу
.
Све
се
то
мени
допадало
,
али
само
то
не
—
да
Турчином
постанем
.
Напослетку
пристао
би
’
и
на
све
,
само
на
једно
не
,
а
то
да
не
учине
са
мном
оно
,
што
мора
бити
,
кад
кога
адумом
праве
.
Зато
задовољио
сам
се
с
тим
,
да
будем
као
баштовански
слуга
.
Тако
и
будне
.
Адума
је
било
доста
,
јер
је
ту
било
преко
тридесет
була
.
Ту
се
ја
упознам
са
адумцима
,
међу
којима
један
је
сасвим
био
таков
као
ја
,
само
још
млого
црњи
,
тако
као
Арапин
;
да
сам
био
сасвим
црн
,
нас
двоје
изгледали
би
као
два
рођена
брата
,
још
више
,
као
две
капље
.
Нас
двоје
добро
се
упознамо
и
живили
смо
као
два
рођена
брата
.
Адум
све
се
међу
булама
бави
,
па
све
зна
шта
се
међу
њима
чини
.
Ту
после
може
видети
човек
сваког
сијасета
.
Мој
друг
Ибрахим
преоблачио
ме
у
неке
хаљине
,
и
узевши
маску
на
образ
,
улазио
сам
ноћу
међу
буле
и
већ
сам
се
добро
с
њима
упознао
.
Моја
Цвета
,
која
се
сад
Фатма
звала
,
попустила
је
ните
,
и
молила
ме
је
,
да
гледам
какогод
,
да
ју
ослободим
из
овог
белаја
.
Но
сад
сам
ја
био
господар
,
па
сам
ју
хтео
због
показане
ми
’
ладноће
мало
намучити
.
У
почетку
нисам
ју
ни
гледао
,
а
она
све
око
мене
лиле-миле
,
само
да
јој
што
по
вољи
учиним
.
Човек
би
мислио
да
је
булама
у
харему
богзна
како
добро
,
а
оне
су
несрећније
него
код
нас
најубогије
девојке
.
Представите
си
само
њихов
живот
.
Затворене
су
као
у
каквом
граду
,
ил
’
бољем
кавезу
.
Кроз
мале
,
гвожђем
испрекрштане
пенџере
једва
што
и
виде
.
Унутри
,
истина
,
има
доста
миндерлука
и
душека
,
ал
’
шта
вреди
када
се
онај
на
њима
шири
,
ког
сироте
буле
не
трпе
.
Помислите
си
за
пашу
једног
старца
,
као
сад
војвода
Костреш
,
шта
,
још
горе
,
јер
старом
Србину
још
се
румени
чело
,
но
стари
Турчин
жут
и
преживљен
,
па
кад
има
по
тридесет
млади
’
девојака
од
петнаест
до
двадесет
година
,
које
као
једемске
хурије
изгледају
,
па
му
крваве
очи
са
умиљним
својим
погледом
разблажавати
морају
;
то
је
радост
за
буле
!
—
Па
шта
им
фали
?
—
рекне
,
Петошки
реч
прекинувши
,
шаљиво
,
Костреш
.
—
Шта
им
фали
!
Па
зар
није
доста
невоље
када
по
тридесет
девојака
поред
једног
старца
чаме
?
Па
како
ли
јошт
живе
међу
собом
у
кући
?
Све
чангрижу
,
све
једна
хоће
да
је
боља
од
друге
,
па
једнако
рат
међу
собом
воде
,
а
адуми
се
смеју
,
на
’
асну
вуку
.
Какова
им
је
код
куће
забава
?
Пси
и
помешана
деца
.
Ако
је
која
баш
и
кадуна
,
а
она
се
утолико
тек
срећном
налази
,
уколико
јој
разне
ропкиње
са
распушћеним
косама
около
ње
скакуцају
.
Иде
ли
која
у
џамију
ил
’
’
амам
,
то
сме
пре
поглед
на
зидине
и
марву
,
нег
’
на
људе
,
божја
створења
,
бацити
.
Не
једна
животом
шалу
плати
.
—
Доста
већ
о
том
,
Петошко
,
види
се
да
си
будала
,
па
зато
тако
лудо
и
говориш
—
рекне
Костреш
.
—
Боже
мој
—
одговори
Петошко
—
будала
кад
истину
говори
,
а
оно
мал
’
му
не
преседне
,
а
мудри
тек
онда
мудрују
кад
говоре
оно
што
ни
сами
не
држе
за
истину
.
Дакле
хајд
’
почнимо
што
друго
.
Неће
ли
кнез
Стеван
,
за
себе
какав
харем
и
то
од
турских
девојака
имати
,
јер
право
је
да
се
Турцима
осветимо
,
кад
нам
кнегињу
вуку
?
Сви
се
почну
смејати
.
—
Па
и
ти
,
војвода
Костреш
,
можеш
јошт
до
те
славе
доћи
.
Колико
већ
има
арнаутски
’
и
бугарски
’
војвода
,
који
су
сад
већ
паше
!
Кострешу
је
мука
била
то
слушати
,
ал
’
шта
ће
са
будалом
?
Тек
је
чело
намрштио
,
и
даде
знак
да
би
добро
било
да
се
Петошко
удали
,
да
што
луђе
јошт
не
изговори
.
Петошко
,
видевши
да
се
удалити
мора
проговори
јошт
као
за
збогом
остај
.
—
Е
видим
да
се
и
ја
већ
морам
потурчити
,
и
луд
сам
што
већ
досад
нисам
.
Та
видим
већ
ионако
да
ће
се
Србин
са
Турчином
сродити
,
а
земља
ће
Турчину
у
мираз
припасти
.
Ја
већ
овде
немам
никаквог
посла
;
идем
у
Турке
.
Онде
ћу
најпре
продавати
бузу
,
па
кисело
млеко
,
па
кад
стечем
коју
пару
,
постаћу
код
каквог
паше
тефтердар
,
па
ефендија
,
па
напослетку
паша
,
и
то
од
три
репа
,
_послаћу
војводи
Кострешу
три
товара
блага
,
па
ћу
запросити
његову
’
ћер
,
и
задобићу
је
,
јер
ћу
бити
славан
човек
.
—
А
шта
,
зар
нећеш
у
двору
да
останеш
—
запита
опет
шаљиво
Костреш
.
—
Нипошто
;
ја
сам
досад
волео
бити
будала
у
мудром
царству
нег
’
мудар
у
лудом
,
ал
’
сад
сам
видео
да
су
сви
полудели
,
па
сад
морам
ја
мудровати
.
После
ови
’
речи
Петошко
уклони
се
.
Сви
су
то
за
саму
лакрдију
држали
,
но
Петошка
доиста
више
нису
виђели
;
њега
је
нестало
.
Овако
жалосне
свадбе
јошт
Србин
видео
није
,
сви
су
гости
изгледали
као
да
су
већ
сад
потурчени
.
Један
се
од
другог
стидио
.
Јусуф
је
једва
чекао
да
буде
свему
што
пре
крај
.
У
једно
доба
дигну
се
гости
.
После
обичне
церемоније
сви
се
разиђу
.
И
Милеву
одведу
Турци
.
Немојте
ни
питати
да
л
’
је
била
невесела
,
плачна
—
како
је
путовала
,
како
је
примљена
од
Бајазита
.
Доста
да
се
она
скоро
у
харему
султановом
налазила
,
па
заборавимо
ју
мало
,
да
нас
не
боле
срце
.
ВИИ
После
свадбе
настану
важни
догађаји
.
Стеван
је
скупио
нешто
војске
,
но
ова
нит
’
је
била
довољна
против
Турака
,
нити
против
Вука
.
Вук
је
јаку
војску
скупио
,
која
да
се
са
Стеваном
сајузи
,
могли
би
Турци
напоље
изићи
као
што
су
и
ушли
.
Но
две
главне
породице
сукобише
се
.
Морало
се
начисто
довести
;
хоће
ли
Гребљановићи
или
Бранковићи
Србијом
овладати
.
Откако
је
Бајазит
постао
зет
царичин
,
гледао
је
да
Вукову
силнију
партају
ослаби
или
сруши
,
па
ће
са
слабијом
лако
.
Под
видом
као
да
помири
две
таруће
се
породице
,
издејствовао
је
мир
између
Милице
и
Вука
,
таковим
начином
,
да
једну
опредељену
част
српске
земље
Вук
за
себе
и
сина
задржи
,
а
остало
да
припадне
Милици
и
њеној
деци
.
Ово
је
извршено
,
ал
’
са
тим
се
и
српска
несрећа
навршила
.
Земља
се
са
тим
опет
на
мање
части
подели
,
и
са
тим
се
Турцима
посао
покорења
Србије
олакша
.
~
После
овог
мира
,
Вук
јошт
није
био
сасвим
задовољан
,
бојећи
се
да
га
Турци
у
сајузу
са
Милицом
доцније
сасвим
не
истисну
.
Почне
,
дакле
,
нове
планове
правити
,
како
би
своју
владу
распространити
могао
.
Милица
је
на
сваки
његов
корак
пазила
,
и
како
је
приметила
да
се
мало
осиљава
,
јавила
је
Турчину
,
који
га
је
одма
’
у
своје
границе
бацио
.
Вук
незадовољан
и
огорчен
,
почне
се
приправљати
да
се
датом
приликом
опрости
од
ове
невоље
.
Кад
је
мислио
да
је
прилика
већ
близу
,
буде
убијен
из
потаје
,
неизвесно
,
да
ли
од
турске
или
српске
руке
,
оставивши
свом
сину
Ђурђу
земљу
,
своју
гордост
,
одважност
и
властољубије
.
Сад
се
млади
Ђурађ
лати
кормила
.
Војска
му
је
била
на
све
спремна
.
Бајазит
бојећи
се
да
не
би
се
једна
ил
’
друга
страна
српска
осилила
,
био
је
посматрач
српске
неслоге
.
Откако
је
Вук
пао
,
почела
се
Миличина
партаја
силити
.
Млоги
су
вуковци
прешли
на
царичину
страну
особито
од
старији
’
војвода
,
који
су
се
ретко
с
вољом
ма
како
способним
младићу
књажевском
подвргавали
.
Ово
видећи
Мара
,
Ђурђева
мати
,
а
кћи
царичина
,
понуди
своје
пријатељство
Бајазиту
,
и
обрече
му
да
ће
према
Турцима
све
оно
чинити
,
што
им
год
царица
чини
.
Бајазит
се
обрадује
и
обрече
своје
покровитељство
Мари
и
њеном
сину
,
а
то
покровитељство
састојало
се
у
том
,
да
су
одсад
обе
српске
владајуће
породице
јошт
већма
се
Бајазиту
подвргне
.
Милица
и
Мара
све
се
надметале
,
која
ће
од
њи
’
Бајазиту
већу
услугу
учинити
.
Јошт
се
на
Косову
,
на
обалама
Ситнице
,
српске
кости
виђеле
,
а
српски
владатељи
и
владатељке
ступили
су
у
највећи
сајуз
са
Турцима
,
да
им
помогну
обарати
јоште
непокорене
Влахе
.
Милица
је
са
неком
војском
послала
синове
Бајазиту
у
помоћ
;
то
видећи
Мара
,
да
се
не
осрамоти
,
то
исто
је
чинила
.
Турцима
није
никад
пала
тако
секира
у
мед
као
сада
.
Ако
су
се
донде
и
молили
:
„
Боже
не
саједини
каурина
“
и
успевали
,
овом
бар
приликом
јошт
су
више
докучили
,
јер
су
се
сами
каури
српски
сајединили
да
помогну
Турцима
угњездити
се
.
Лазареви
синови
код
Турака
;
Вукови
синови
код
Турака
;
Вукашинови
синови
код
Турака
,
српска
војска
код
Турака
,
српска
кнегиња
у
Бајазита
,
куд
ће
боље
по
Турке
.
Старе
српске
војводе
,
који
су
под
Душаном
и
Лазарем
војевали
,
помрли
су
које
од
старости
,
које
од
жалости
.
Та
и
како
би
могли
гледати
војници
Душанови
како
се
Срби
за
Турке
боре
?
И
сам
Грман
уклонио
се
,
и
отишао
је
у
Зету
слободну
,
и
погудивши
у
својој
старости
јошт
неколико
песама
,
одзива
Душанова
доба
,
у
једној
пештери
каменитој
оставио
је
своје
гусле
јаворове
,
да
кадгод
,
ако
опет
настане
славно
доба
,
загуди
на
њима
њему
подобан
детић
.
Па
је
тако
сирома
’
Грман
на
слободној
земљи
скончао
.
Бајазит
није
хтео
згодну
прилику
промашити
.
Њему
је
јошт
Влашка
сметала
,
па
онда
на
Мађаре
.
Скупи
силну
војску
,
и
удари
на
Влашку
.
Код
Краљева
,
влашке
вароши
,
стојаше
два
противна
стана
,
цара
Бајазита
и
војводе
Мирчете
.
Што
је
од
Влаха
оружије
понети
могло
,
ту
се
десило
.
По
турском
стану
пролазећи
рекао
би
да
је
српска
војска
језгро
Турчину
.
Ту
Ђурађ
са
својом
браћом
,
Стеван
и
Вук
Лазаревић
,
све
српски
соколови
,
па
и
Краљевић
Марко
са
својом
браћом
,
као
лав
рањен
,
чека
,
да
са
последњим
уздисајем
све
што
га
окружује
,
смлави
.
Овде
се
састану
најважнији
синови
,
сви
који
су
по
несрећној
судби
рођења
опредељени
да
над
народом
владају
.
Марко
,
који
без
боја
живити
није
могао
,
био
је
сам
собом
у
рачуну
чист
.
Он
је
своју
реч
задао
,
па
ју
је
и
одржао
,
вредност
њену
крвљу
плативши
.
У
стану
турском
Марко
у
свом
чадору
пије
.
До
њега
седи
његов
мили
Хасан
.
Хасан
гледи
на
Марка
,
нит
’
очи
с
њега
скида
.
Из
сваке
черте
Маркове
у
себе
вуче
ново
и
ново
јунаштво
.
И
диван
јесте
Марко
.
Турци
диве
се
његовом
јунаштву
,
и
веле
,
да
ако
икога
,
то
доиста
Краљевића
Марка
јединог
каура
увешће
Мухамед
у
едем
,
ђе
га
сви
турски
газије
једва
чекају
.
Стеван
књаз
,
коме
су
Турци
место
царског
имена
деспотско
носити
допустили
,
иако
је
Марко
оцу
му
непријатељ
био
,
није
могао
пропустити
да
не
види
Марка
,
кад
га
и
душман
као
пријатељ
хвали
.
Скупа
са
Ђурђем
и
браћом
посети
Марка
.
Марко
кад
види
сина
свога
некадашњег
душманина
,
као
прави
јунак
руку
му
пружи
.
Стеван
хоће
да
ју
пољуби
,
Марко
му
не
да
,
он
се
само
рукује
.
Поведе
се
опет
разговор
онакав
,
као
први
пут
са
Ђурђем
.
Марку
се
допадне
Стеван
тако
исто
као
и
Ђурађ
.
Међу
осталим
рече
Марко
:
—
Драги
моји
посинци
,
казаћу
вам
нешто
,
па
се
опомените
мојих
речи
.
Мене
су
ваши
оцеви
турском
удворицом
звали
,
зато
што
сам
не
могавши
гледати
где
ми
моје
очинство
газе
и
отимају
,
код
Турака
помоћи
тражио
.
Коцка
се
преокренула
и
судба
је
определила
да
се
и
мојих
душмана
синови
Турчину
клањају
.
Ако
сам
ја
погрешио
,
могли
сте
од
мене
пример
узети
,
па
зашто
сте
опет
уз
Турчина
пристали
.
За
мене
већ
надежде
нема
,
ал
’
ви
сте
још
млади
,
па
све
поправити
можете
.
Но
буди
ме
ко
како
осуђивао
,
ја
сам
уверен
да
и
при
Турцима
доста
сам
добра
мом
роду
учинио
.
Ако
је
Србин
у
турском
ропству
,
то
га
Марко
избавља
,
ако
Турчин
српску
земљу
пустоши
,
Марко
гледи
да
накнади
и
да
свакој
уцвељеној
мајци
сузу
утре
.
Но
на
ово
пазите
.
Ви
обојица
ослањате
се
на
Турке
.
И
ја
сам
се
на
њих
ослањао
.
Пазите
да
се
не
покајете
.
Велика
је
ствар
коју
сте
на
себе
узели
.
Народ
треба
заштићавати
,
а
народ
два
поглавара
има
.
Народ
би
срећнији
био
да
је
један
место
двојице
,
јер
се
сила
српска
цепа
.
Па
утолико
је
опасније
за
народ
,
што
сте
обојица
пуног
изгледа
,
одважни
и
властољубиви
.
Камо
среће
да
је
који
тај
од
вас
неспособан
и
неодважан
,
па
би
важнији
над
слабијим
мах
преотео
,
па
народ
не
би
се
делио
,
ал
’
овако
,
сваки
за
првенством
тежи
,
па
један
једнакоме
неће
да
се
покори
.
Послушајте
ме
.
Ако
се
вас
двоје
тако
не
уредите
,
да
међу
вама
један
господари
,
а
оно
пашћете
сви
са
својима
у
чељуст
душманину
.
За
мене
је
доцне
кајати
се
,
ал
’
ви
