СИНОВАЦ
.
ОРИГИНАЛАН
РОМАН
.
Написао
ДИМИТРИЈЕ
РАДОВИЋ
Протопрезвитерски
капелан
вршачки
.
У
ВРШЦУ
,
1907
.
Штампарија
М
.
П
.
Павловића
И
.
ВЕЧЕ
.
На
обали
маленога
језера
,
а
у
полукругу
гранатих
шумских
дрва
,
стоји
леп
замак
ког
се
тамна
сенка
при
заласку
сунца
надалеко
прострла
преко
површине
мирнога
језера
.
Око
замка
влада
тишина
,
само
се
по
кад
кад
чују
из
шуме
ударци
сикире
,
којом
сељак
обара
суви
храст
,
ког
му
је
господар
замка
и
шуме
поклонио
.
Што
је
сунце
већма
залазило
,
тим
је
већа
тишина
владала
,
напослетку
и
сикира
у
рукама
вредна
сељака
умуче
својим
ударцима
,
и
тек
овде
—
онде
чујеш
цвркут
птице
као
да
жели
„
лаку
ноћ
“
својим
другарицама
.
.
Сунце
зађе
и
ноћ
поче
да
се
спушта
.
Месец
се
појави
и
просу
своје
сребрне
зраке
по
мирној
природи
и
убавом
језеру
.
Ветрић
дуну
и
малени
таласићи
,
гоњени
њиме
,
изгледају
као
сребрне
траке
,
које
пловљаху
и
љубљаху
зелену
обалу
.
Нему
тишину
прекиде
лако
веслање
и
иза
једнога
савијутка
обале
указа
се
мален
чамац
,
који
је
средњом
брзином
јурио
право
замку
.
У
чамцу
беху
њих
двоје
;
један
младић
витка
и
поносита
стаса
,
малених
наусница
,
танких
обрва
и
ведра
чела
;
и
једна
девојка
лепа
лика
,
са
вечитим
осмејком
на
ружичастим
уснама
и
пламтећим
црним
очима
,
које
је
упрла
у
младића
и
гледаше
га
страсно
и
заносно
.
„
Ево
нас
—
рече
младић
кад
стигоше
до
обале
,
искочи
,
привеже
чамац
и
прихвати
девојку
.
„
Незнам
да
ли
је
Божидар
већ
дошао
проговори
девојче
и
баци
један
поглед
на
замак
.
„
Тешко
да
је
дошао
јер
иначе
би
били
осветљени
прозори
—
рече
младић
,
ухвати
ју
за
белу
руку
и
одведе
ју
до
једне
клупе
.
—
Он
је
казао
да
ће
се
тек
око
девет
сати
вратити
натраг
.
Причекајмо
га
овде
.
Девојка
се
прене
кад
осети
младићеву
руку
у
својој
и
сва
уздрхта
.
„
Шта
је
теби
драга
Зорице
!
?
Запита
ју
младић
,
—
Ти
дрхћеш
.
Зар
ту
нисам
ја
.
“
„
Ох
Бранко
!
протепа
и
посрну
.
„
Шта
је
говори
!
викну
Бранко
.
„
Данас
ниси
требао
долазити
—
једва
промуца
она
.
Бранко
је
зачуђено
погледа
,
пребледе
,
поново
је
ухвати
за
руку
и
грозничаво
запита
:
„
Зар
нам
каква
опасност
прети
?
“
„
Година
дана
већ
како
се
љубимо
—
поче
Зорица
,
пошто
се
мало
прибрала
.
Лице
јој
зажарено
,
очи
јој
пламте
а
рујне
устне
јој
се
трзаху
—
Година
дана
прође
у
милом
заносу
жарке
љубави
али
се
никад
нисам
осећала
као
данас
...
Док
смо
се
возили
гледах
те
,
па
као
да
сам
у
неком
бунилу
била
,
тако
сам
била
узбуђена
и
узнемирена
...
Ох
,
бар
да
је
Божидар
ту
,
изусти
и
клоне
на
клупу
.
Бранко
је
зачуђено
гледаше
она
беше
загонетна
у
овом
тренутку
.
Обоје
ћутаху
.
Месец
је
заишао
за
један
облачак
тама
покри
језеро
и
целу
околину
.
Гробна
тишина
овлада
,
ништа
се
не
чује
само
тешко
дисање
Зорице
и
ватрени
пољубци
сретна
младића
.
Лађани
поветарац
дуну
,
несташно
пролети
кроз
густо
шипражје
,
летну
до
двоје
загрљених
као
да
је
хтео
украсти
који
пољубац
за
ватрених
усана
Зоричиних
.
„
Зоро
!
прибери
се
,
дођи
к
’
себи
.
Данас
ми
чудновате
речи
збориш
,
и
као
да
се
страшиш
близине
моје
—
зачу
се
бранков
дрхћући
глас
.
„
Незнам
,
али
ми
се
чини
да
ће
ово
бити
кобно
вече
но
мене
—
одговори
девојка
,
па
онда
усплахирено
ђипи
и
падне
око
врата
драгану
свом
.
—
Ох
мили
Бранко
!
да
знаш
како
те
жарко
љубим
!
да
знаш
како
ми
твоја
близина
узбурка
душу
,
а
срце
ми
по
њеним
валима
лута
као
да
ће
препући
.
.
Па
све
бадава
,
твој
отац
ти
никад
неће
допустити
да
.
.
„
Не
збори
тако
—
прекиде
је
Бранко
.
—
Заклео
сам
ти
се
светом
успоменом
моје
матере
да
те
никад
изневерити
нећу
,
на
чега
се
бојиш
...
“
Даље
речи
му
је
Зорица
са
својим
врелим
пољубцима
угушила
,
грчевито
га
обгрли
и
стиште
га
својим
њежним
рукама
,
као
када
се
утопљеник
у
последњем
тренутку
хвата
,
за
свога
избавитеља
и
бесвесно
га
дави
.
„
Драги
Бранко
!
зачу
се
опет
као
издишући
глас
Зоричин
,
па
као
у
некој
несвестици
паде
на
клупу
...
Вечерњи
поветарац
још
једанпут
летну
кроз
танко
грање
и
умуче
.
С
друге
стране
мирнога
језера
зачу
се
ловачка
песма
.
Глас
певача
умилно
брујаше
по
површини
воде
и
чаробно
се
одбијаше
од
обале
,
и
изгледаше
као
да
неко
с
ове
стране
одговара
певачу
.
Месец
сијну
,
и
један
чамац
се
указа
,
који
је
овамо
пловио
.
„
Он
је
!
рече
Зорица
,
нагло
скочи
са
клупе
и
отрчи
до
обале
.
Бранко
учини
то
исто
.
„
Зоро
!
ти
дрхћеш
,
колена
ти
клецају
...
Умири
се
,
не
буди
малодушна
—
уплашено
викне
Бранко
кад
је
виде
бледу
и
уздрхтану
.
„
Ох
боже
,
што
сам
...
!
викне
Зорица
и
сузе
јој
грунуше
из
очију
.
Тишина
је
,
само
се
веслање
чуло
,
и
лупа
како
лаки
таласићи
запљускивају
чамац
.
„
Бранко
!
викне
наједанпут
девојка
таким
гласом
да
се
овај
тргао
.
—
Да
ли
ћеш
заклетву
одржати
незнам
,
али
дали
да
ћу
ја
себи
живог
скратити
ако
ме
изневериш
,
то
ти
се
заклињем
љубављу
нашом
—
очи
јој
као
у
лавице
севнуше
лице
јој
пребледи
и
беше
ледено
као
да
у
срцу
њеном
изумреше
сви
осећаји
,
само
јој
се
усне
грозничаво
трзаху
.
„
Зоро
!
имај
вере
у
мени
—
проговори
озбиљно
Бранко
.
—
Одрећу
се
насљедства
ако
хоћеш
,
па
ћу
ићи
стобом
...
“
У
тај
пар
викну
онај
са
чамца
:
„
Зоро
!
Бранко
.
„
Божидаре
!
викнуше
заљубљени
у
један
глас
!
„
Чисто
бих
волео
да
се
још
мало
провозам
—
проговори
Божидар
кад
је
стигао
до
обале
и
из
чамца
искочио
и
са
Бранком
се
руковао
а
Зорицу
загрлио
и
пољубио
.
—
Били
се
ти
сестро
још
мало
возила
по
језеру
,
тако
је
лепо
време
...
“
„
Баш
сад
стигосмо
и
ми
—
упаде
му
у
реч
Бранко
и
осети
да
му
је
крв
ударила
у
лице
јер
сад
је
први
пут
у
свом
животу
слагао
.
„
Онда
је
што
друго
—
одговори
Божидар
и
сви
троје
одоше
у
летњиковац
.
А
са
каквим
разним
осећајима
иђаху
замку
!
Божидар
весело
певуца
,
ћерета
и
смеје
се
;
Бранко
ћути
,
чело
му
се
набрало
и
замишљено
иде
поред
друга
,
и
не
чује
шта
овај
говори
;
а
Зорица
бледа
као
смрт
плашљиво
гледа
у
брата
,
посрће
и
једва
може
да
иде
с
њима
,
тек
што
не
падне
.
Уђоше
у
једну
собу
и
Зорица
упали
свећу
,
па
онда
скоро
клоне
на
столицу
и
обори
главу
.
„
А
што
сте
вас
двоје
тако
ућутали
—
почеће
Божидар
пошто
је
пушку
и
ловачку
торбу
обесио
.
Зоричино
лице
беше
бледо
,
а
Бранко
сав
гораше
у
лицу
.
„
Хахаха
!
баш
сте
деца
—
проговори
опет
весело
Божидар
.
—
Бајаги
ја
незнам
...
Гле
само
како
се
уозбиљили
,
као
да
су
им
галије
потонуле
,
а
овамо
једва
чекају
...
.
“
„
Божидаре
!
ослови
га
сестра
и
усиљено
се
насмеши
.
“
„
Хахаха
!
сад
знам
што
ћутите
!
Мора
да
сте
се
мало
споречкали
,
као
обично
заљубљени
,
око
једног
по
...
.
.
Но
,
но
немој
се
сестро
тако
жестити
...
А
где
је
тетка
Марта
?
“
„
Она
је
у
кујни
,
спрема
вечеру
—
одговори
сестра
“
„
Него
дали
вам
се
штуцало
данас
?
тек
ће
на
једанпут
Божидар
.
Обоје
га
зачуђено
погледаше
.
„
Та
мислим
зато
,
што
смо
вас
непрестано
спомињали
...
Штета
што
ниси
био
тамо
Бранко
—
дода
окренув
се
овоме
.
—
Миливој
обори
једног
дивљег
вепра
,
па
да
се
мало
прошали
по
свом
обичају
,
оде
и
седе
му
на
леђа
,
уве
флашицу
која
му
висила
о
врату
,
па
ће
да
наздрави
,
кад
вепар
скочи
и
поче
с
њим
заједно
бегати
.
Наста
смеј
да
се
орило
.
Миливој
ушепртљио
,
оће
да
скочи
ал
’
не
може
Кајиш
од
пушке
,
која
му
је
о
рамену
била
обавио
се
вепру
око
врата
,
и
тако
беху
једно
за
друго
везани
.
Ми
смо
се
смејали
,
али
нам
се
смеј
наједанпут
претвори
у
ужас
.
Вепар
,
који
је
био
у
врату
рањен
,
јурио
је
као
слеп
право
обали
језера
.
Потрчасмо
за
њиме
.
У
крајњем
часу
дохватим
пушку
и
хтедох
пући
,
кад
спазим
где
Миливој
извади
ловачки
нож
,
и
баш
кад
хтеде
бесна
звер
с
обале
у
воду
скочити
,
сјури
му
га
у
срце
...
Браво
!
повикасмо
сви
но
Миливој
као
да
не
беше
расположен
.
Док
га
је
ветар
носио
он
се
туцкао
о
дрва
,
и
сва
глава
му
је
била
од
самих
чворуга
Пипкао
се
по
глави
,
па
најпосле
се
и
сам
стаде
смејати
.
.
После
тога
стрпамо
вепра
у
кола
и
певајући
одемо
до
шумареве
куће
...
.
“
Божидар
се
расћеретао
,
па
кад
после
вечере
донеше
црно
вино
,
пређе
и
на
остале
добре
воља
,
и
у
пријатном
разговору
проведоше
до
неко
доба
ноћи
.
Једанајест
сати
је
било
кад
се
Бранко
опрости
,
уседне
свога
коња
,
па
ком
је
тога
дана
дошао
и
оде
,
а
остали
легоше
спавати
.
.
Божидар
и
Зорица
беху
брат
и
сестра
.
Родитељи
им
одавна
помреше
,
и
они
сами
са
тетком
живљаху
на
свом
маленом
добру
,
које
им
је
толико
прихода
доносило
да
су
могли
пристојно
живити
.
Божидар
је
био
од
својих
25
год
.
био
је
пре
војник
,
по
кад
му
отац
умре
,
напусти
службу
и
дође
кући
да
сестру
помаже
.
Осим
осталих
добара
остао
им
је
и
овај
замак
крај
језера
са
шумом
.
Ту
се
и
Бранко
упознао
са
Зорицом
и
њих
се
двоје
брзо
заволеше
.
Бранко
је
често
долазио
к
’
њима
,
више
пута
је
но
неколико
дана
пробавио
код
њих
.
И
сам
је
био
страстан
ловац
,
у
гађању
му
није
било
равна
,
а
са
своје
снаге
био
је
чувен
у
целој
околини
.
Често
је
са
голим
шакама
нападао
на
медведа
и
увек
га
оборио
.
Но
одкад
се
упознао
са
Зорицом
,
коју
је
он
просто
Зором
звао
,
ређе
је
одлазио
у
лов
,
радије
је
крај
свога
злата
проводио
време
.
Божидар
је
знао
за
њихову
љубав
и
поносио
се
,
само
би
му
се
по
кад-кад
чело
наоблачило
кад
би
помислио
,
да
је
Бранко
из
племићске
породице
,
да
му
имање
сто
пута
превазилази
њиово
но
одмах
би
се
разведрио
код
би
помислио
на
Бранково
племенито
срце
,
на
његову
искреност
и
неокаљано
поштење
.
Њих
двоје
су
живили
као
два
рођена
брата
.
У
СТАРОМ
ДВОРУ
.
Село
Н
.
је
на
два
сата
хода
од
замка
.
Нове
куће
,
уређене
улице
сведоче
да
је
тек
од
пре
две
десетине
година
настањено
.
Старији
људи
приповедају
,
да
је
на
том
истом
месту
и
пре
било
село
,
што
доказују
и
поједине
развалине
,
него
да
га
је
пређашњи
сахија
у
беснилу
дао
разорити
и
сравнити
га
са
земљом
.
То
је
био
опак
човек
чију
суровост
и
беснило
нису
могли
подносити
сељани
,
него
се
којекуда
раселили
.
Тек
одкад
дође
ново
властелин
,
који
је
прекупио
од
пређашњега
спахије
имање
,
почеше
људи
по
ново
насељавати
то
земљиште
,
и
на
брзо
се
подиже
красно
сеоце
у
средини
плодоносне
пољане
,
близу
реке
и
големе
шуме
.
На
једном
узвишеном
месту
тик
уз
село
стајао
је
старински
двор
,
ког
је
још
пређашњи
спахија
зидао
.
Од
двора
се
пружа
права
и
чиста
улица
до
малене
црквице
,
која
је
на
другом
крају
села
била
.
Сељани
су
у
опште
мирољубиви
,
вредни
и
поштени
људи
,
а
поред
тога
и
задовољни
,
јер
садањи
је
господар
добра
срца
,
не
кињи
их
,
не
тражи
од
њих
сувише
;
шта
више
,
кад
види
да
се
по
где
који
труди
и
марљиво
стиче
себи
,
он
му
прода
њиву
,
коју
је
обделавао
будзашта
и
ослободи
га
од
поданичке
дужности
.
Већ
је
скоро
по
села
ослобођено
,
а
изглед
је
да
ће
и
остали
постати
своје
газде
,
а
поред
свега
тога
остаје
властелину
још
грдно
имање
,
које
се
на
далеко
простире
.
И
у
самоме
двору
је
промена
.
Пре
није
могао
свако
ући
унутра
.
На
врати
је
стојао
црвен
бркат
хусар
,
који
би
сваког
лоше
одевеног
посетиоца
сурово
одбио
испред
врата
и
само
би
оне
пропуштао
,
који
су
били
богато
одевени
,
и
који
су
му
масне
напојнице
давали
.
Сад
су
врата
широм
отворена
,
ако
је
ко
имао
какву
молбу
или
жалбу
могао
је
слободно
без
питања
ући
унутра
и
разговарати
се
са
властелином
.
Често
се
дешавало
да
који
сељанин
усљед
разних
непогода
и
несрећа
сасвим
осиромаши
,
па
у
тешкој
невољи
оде
до
господара
,
да
му
се
потужи
и
да
га
замоли
да
га
причека
,
јер
му
сад
није
кадар
платити
.
У
таком
случају
чућеш
овакав
разговор
:
„
Бројтро
господару
!
поздрави
сељак
властелина
.
„
Бог
ти
добро
дао
пријатељу
—
одазвао
би
се
овај
.
—
Којо
добро
.
?
“
„
Та
,
овај
дошао
сам
...
Ето
ове
године
ми
потопиле
вода
усеве
...
марва
ми
угинула
а
каз’ти
имам
петоро
деце
...
Радим
,
грбам
,
трудим
се
ал
’
бадава
...
Па
би
ко
молио
...
.
“
„
Чуо
сам
за
твоју
невољу
.
За
ову
годину
ми
нећеш
платити
аренду
,
а
ево
ти
мало
новаца
па
ћеш
купити
за
догодине
семена
,
и
набави
за
ову
зиму
хране
,
да
не
гладујеш
—
рекао
би
племенити
властелин
,
и
сељак
би
са
сузним
очима
радостан
и
утешен
отишао
кући
,
и
свом
снагом
би
се
трудио
да
и
делом
докаже
своју
благодарност
према
свом
љубљеном
господару
.
Такав
човек
је
био
садањи
властелин
Стојан
Бачевић
племић
.
Он
је
омањи
,
гојазан
човек
са
густим
проседим
брковима
,
дебелих
обрва
и
малених
очију
,
које
се
једва
виделе
од
дебљине
Жена
му
је
пре
пет
година
умрла
.
Имао
је
само
једнога
сина
Бранка
,
са
киме
смо
се
већ
састали
Старац
је
веома
волео
свога
сина
.
Најпре
га
]
е
дао
на
школе
,
које
кад
је
посвршавао
,
дао
га
је
у
војнике
:
но
кад
му
жена
умре
,
није
могао
бити
без
њега
,
него
га
доведе
кући
.
Бранку
није
било
неправо
што
је
морао
кући
доћи
,
није
био
славољубив
,
био
је
задовољан
,
весео
племенит
и
милостив
као
и
отац
му
.
Кад
је
старац
видео
сина
код
куће
,
одмах
му
је
предао
у
руке
сву
управу
над
имањем
,
коју
он
већ
не
могаше
вршити
,
које
због
старости
,
које
због
дебљине
.
Кад
би
сад
који
сељак
дошао
к
’
њему
,
он
би
му
само
рекао
:
Иди
Бранку
,
он
је
сад
оно
што
сам
ја
пре
био
.
И
сељани
се
још
већма
радоваху
младоме
Бранку
јер
ни
аа
длаку
није
одступио
од
очеве
добродушности
,
племенитости
и
осталих
врлина
...
Једнога
дана
дозове
стари
властелин
Бранка
к
’
себи
.
Кад
је
Бранко
ушао
,
отац
му
сеђаше
у
наслоњачи
,
запалио
чибук
и
пуштао
густе
димове
.
„
Седи
овде
—
рече
стари
Бранку
.
Наста
тишина
Бранко
чекаше
да
му
отац
каже
зашто
га
је
звао
.
Да
се
зауставимо
мало
код
Бранка
.
Ни
дај
боже
онај
младић
какан
је
пре
био
.
Лице
му
бледо
у
очима
му
гори
пламен
неког
тајног
страховања
,
па
као
да
је
у
том
пламену
била
изражена
и
грижа
савести
.
Сињи
терет
ја
притискивао
његово
племенито
срце
.
Тиштало
га
што
није
могао
своме
оцу
да
открије
тајну
па
му
каже
за
своју
љубав
,
па
да
узме
Зорицу
.
Знао
је
да
му
то
отац
никад
допустио
не
би
Он
није
знао
шта
је
имао
његов
отац
против
Зориног
покојног
оца
,
само
толико
да
је
међу
њима
морала
бити
каква
велика
завада
.
.
Пре
неки
дан
је
опет
био
код
Зоре
,
па
кад
је
дошао
кући
био
је
као
утучен
.
Лутао
1е
као
без
памети
по
пољани
,
често
пута
је
узвикнуо
и
мрмљао
неразумљиве
речи
,
па
онда
би
се
упутио
двору
и
грозничаво
викнуо
:
„
Казаћу
му
све
па
шта
буде
!
“
Више
пута
је
тако
чинио
,
но
није
имао
снаге
да
своме
оцу
открије
тајну
која
га
тако
тишташе
.
Знао
је
да
ако
га
раздражи
,
могло
би
се
лако
догодити
,
да
га
онако
гојазна
удари
капља
.
Тога
се
бојао
,
то
га
је
дуго
одвраћало
,
но
на
послетку
се
ипак
решио
,
да
све
каже
оцу
.
Сад
му
дође
згодна
прилика
.
„
Хоћу
да
се
озбиљио
поразговорим
стобом
—
поче
старац
после
кратке
почивке
.
—
Већ
ти
је
23
године
,
не
фали
ти
ништа
,
здрав
си
,
снажан
си
,
паметан
си
...
“
Старац
ућута
а
Бранко
као
на
иглама
да
седи
,
једва
чекаше
да
чује
шта
ће
му
отац
даље
рећи
.
Знао
је
од
прилике
нашта
циља
и
од
тога
се
највећма
бојао
,
ма
да
је
одлучио
бис
,
да
сам
оцу
о
тој
истој
ствари
говори
.
„
Ја
нећу
дуго
а
може
бити
да
...
Мене
на
сваком
кораку
чека
смрт
.
“
„
Оче
!
шта
говорите
ви
—
викне
Бранко
.
„
Седи
мирно
.
Ја
говорим
оно
што
јесте
.
Оваки
људи
као
што
сам
ја
морају
сваког
часа
очекивати
смрт
,
па
зато
сам
се
још
за
времена
постарао
за
све
...
Опорука
је
већ
начињена
и
наћићеш
је
после
моје
смрти
у
мом
писаћем
столу
...
Све
теби
остављам
јер
другог
никог
немам
осим
тебе
...
“
Опет
наста
мртва
тишина
.
Стари
Стојан
је
истресао
чибук
,
поново
га
напунио
и
запалио
,
па
онда
настави
:
„
Још
једну
радост
да
ми
је
да
дочекам
.
Хоћу
да
те
видим
ожењена
.
“
Бранко
задрхта
на
ове
речи
но
брзо
се
стиша
и
питајући
погледи
у
оца
.
„
Бирај
коју
хоћеш
,
али
себи
равну
и
достојну
твога
имена
.
.
Ја
нећу
бити
противан
ни
онда
ако
сиромашнију
узмеш
,
само
нека
је
на
свом
месту
...
„
Оче
!
викну
Бранко
на
последње
речи
очеве
.
„
Но
,
но
шта
је
!
?
смешкао
се
старац
.
—Да
ниси
већ
нашао
цуру
а
?
“
„
На
—
на
...
Ох
оче
!
допусти
ми
да
њу
узмем
.
“
„
Па
реци
ми
коју
?
Знам
те
ја
за
коју
говориш
.
Да
чујем
!
“
Бранко
је
испочетка
као
заливен
ћутао
,
крв
му
се
узбуркала
па
час
бледи
,
час
румени
;
напослетку
одлучно
рече
:
„
Допусти
ми
да
узмем
Зорицу
Бакићеву
.
“
„
Шта
!
викне
као
опарен
старац
и
занеми
.
Као
да
га
је
капља
ударила
седео
је
,
очи
разрогачио
и
укочено
гледаше
у
Бранка
,
који
је
као
скамењен
стојао
подаље
од
њега
.
„
Никад
ти
то
допустити
нећу
—
рече
старац
напослетку
.
„
Па
ако
вас
је
увредио
њихов
отац
,
зашто
му
не
опростите
кад
је
већ
међу
мртвима
,
зар
на
његову
децу
да
се
светите
...
.
“
„
Ни
речи
да
чујем
о
њима
—
прекиде
га
старац
.
—
Ти
ћеш
узети
ону
,
коју
ти
ја
дозволим
,
иначе
ћу
те
лишити
свега
.
.
“
Као
громови
зујаху
старчеве
речи
у
ушима
Бранка
.
Осећаше
као
да
му
нека
магла
притискује
свест
,
као
да
ће
се
стропоштати
,
као
да
му
нека
гуја
стегла
срце
па
хоће
да
га
угуши
.
.
примири
се
,
свест
му
се
поврати
па
као
да
се
овога
тренутка
велика
сила
и
храброст
улила
му
у
срце
,
проговори
:
„
Оче
!
зар
хоћете
да
нас
убијете
!
?
„
То
су
детињарије
.
Сви
су
млади
људи
таки
,
али
се
временом
опамете
,
па
и
сами
увиде
,
да
су
били
луди
.
.
Кажем
ти
,
окај
се
ње
.
Међу
вами
је
непрелазни
јаз
т
.
ј
.
ако
хоћеш
да
ме
слушаш
,
и
ако
ме
ко
оца
волиш
;
ако
не
...
говораше
старац
пошто
се
мало
умирио
.
„
Ох
оче
!
кажите
ми
шта
вас
гони
да
их
тако
мрзите
!
?
викне
очајно
Бранко
.
„
Ево
чуј
.
Били
смо
другови
још
из
детињства
,
па
и
као
одрасли
љубљасмо
се
као
браћа
.
Кад
нам
родитељи
помреше
постадосмо
самостални
људи
,
доста
богати
и
виђени
.
Ја
сам
своје
богатство
множио
,
а
он
се
пропио
и
прокартао
тако
да
се
почео
већ
и
у
дуг
уваљивати
и
од
добра
свог
продавати
.
Једнога
вечера
дође
ми
и
заиште
пет
хиљада
форината
,
каже
да
исплати
један
дуг
свој
.
Ја
му
као
свом
пријатељу
дам
без
икакве
признанице
,
и
уједно
га
посаветујем
да
се
окане
тог
неваљалог
живота
.
Неко
време
се
повукао
и
био
и
живио
је
доста
скромно
,
но
то
беше
замало
,
страст
опет
овлада
њиме
и
он
поче
наново
да
тера
свој
стари
занат
.
.
Напослетку
је
дотле
дотерао
да
му
је
остао
само
замак
,
шума
и
100
ланаца
земље
.
Кад
сам
видио
шта
је
,
заиштем
мојих
5000
фор
.
Па
шта
мислиш
шта
ми
је
рекао
?
Нисам
ја
теби
ништа
дужан
,
одлази
од
мене
,
рекао
ми
је
и
скоро
да
ме
избаци
напоље
.
Шта
сам
знао
радити
.
Тужити
нисам
могао
,
јер
нисам
имао
доказа
у
руци
,
али
сам
се
заклео
да
ћу
му
бити
крвни
непријатељ
,
па
чак
и
његовом
десетом
колену
.
“
„
Али
зашто
да
се
његовој
деци
светите
,
та
они
нису
криви
што
им
је
отац
такав
био
—
прекиде
га
Бранко
.
„
Кажом
ти
,
заклео
сам
се
да
му
никад
опростити
нећу
—
рече
старац
—
и
реч
ћу
своју
одржати
...
Сад
је
доста
.
.
Иди
да
видиш
шта
млађи
раде
.
Чуо
си
све
,
сад
иди
па
се
промисли
.
“
Бранко
као
утучен
изађе
из
собе
напоље
.
.
ДВОБОЈ
.
Прође
неколико
недеља
.
Бранко
је
седео
у
својој
соби
,
налактио
се
на
стол
и
бленуо
кроз
отворен
прозор
у
даљину
.
Јесењи
ветар
је
дувао
и
тресао
са
дрва
увело
лишће
.
Цела
природа
беше
суморна
као
што
је
и
Бранкова
душа
била
болна
и
суморна
.
Бленуо
је
кроз
прозор
,
а
мисли
Бог
зна
куда
му
се
врзле
.
Некад
ведро
чело
сад
наоблачено
,
очи
му
упале
од
неспавања
,
а
лице
му
као
попијено
.
Дуго
је
седао
на
столици
,
из
груди
му
се
оте
тежак
уздах
,
устане
и
стане
до
прозора
:
„
Шта
да
радим
—
прошапта
.
—
Отац
неће
ни
да
чује
,
премда
нема
узрока
да
се
на
њу
срди
...
Ох
!
зашто
је
тако
тврдоглав
?
Пре
набедише
на
сиротог
Саву
Филиповог
да
је
украо
од
свога
комшије
прасе
,
а
он
му
одузме
земљу
и
онај
мораде
отићи
из
села
.
После
се
дознало
да
је
крађу
неко
други
извршио
,
ал
отац
зато
оста
при
речи
и
недаде
се
наговорити
...
“
Тако
премишљаше
Бранко
и
као
да
је
био
сасвим
миран
:
Ох
,
шта
уреди
!
зашто
ју
убих
!
викну
на
једанпут
грозничаво
.
—
Не
,
нисам
ју
убио
—
дода
.
—
Ја
ћу
је
узети
,
венчаћу
се
с
њоме
,
па
макар
ме
отац
лишио
и
насљедства
и
благослова
То
ми
је
света
дужност
,
то
ми
савест
и
неокаљано
поштење
налаже
...
Идем
,
идем
одмах
...
Ох
Зоро
!
мој
мили
пупољче
.
Добро
рече
ти
онда
.
Ох
!
ала
сам
гадан
,
ала
сам
гнусан
—
сикну
као
гуја
и
као
да
је
пред
собом
сама
себе
гледао
,
устукну
,
натраг
.
Идем
да
не
свиснем
од
бола
,
идем
да
њу
спасем
,
да
јој
срце
од
туге
не
препукне
...
Наглим
корацима
пође
к
вратима
кад
се
ова
отворише
и
један
дечко
уђе
унутра
.
„
Донео
сам
вам
једно
писмо
—
рече
деран
,
преда
му
писмо
и
удали
се
.
„
Ваљда
ми
она
пише
!
?
прошапта
Бранко
и
похита
к
прозору
.
—
Ох
ово
није
њен
рукопис
то
ми
Божидар
пише
.
Да
не
зна
што
!
?
Никад
ми
још
писао
није
него
је
сам
долазио
.
Па
гле
!
рука
му
је
дрхтала
.
“
Нагло
отвори
писмо
и
прелети
очима
преко
оног
што
је
у
њему
написано
било
.
Рука
му
задрхта
и
писмо
паде
доле
:
„
Ја
сам
безчасник
!
викне
дрхћућим
гласом
и
лупи
се
руком
по
челу
.
Тешко
би
било
описати
стање
у
ком
се
Бранко
после
прочитаног
писма
налазио
.
Сав
дрхташе
,
руке
му
се
грчиле
,
лице
му
се
грчевито
трзаше
,
а
у
очима
као
да
је
усахнула
и
последња
искра
сјаја
.
Као
рањен
лав
викне
и
стропошта
се
на
диван
.
У
писму
беше
ово
:
Господине
!
Не
могу
да
нађем
речи
,
којима
бих
вас
достојно
жигосао
.
На
најподлији
начин
злоупотребисте
моје
пријатељство
.
Мишљах
да
сте
поштен
и
племенит
друг
,
а
ево
нађох
у
вамп
непоштена
подлаца
,
који
је
кадар
био
да
поруши
,
да
окаља
најчистију
невиност
.
Ви
знате
шта
хоћу
овим
речима
да
кажем
.
Ви
ме
осрамотисте
уједосте
ме
за
срце
.
Нанешену
ову
срамоту
само
крв
може
спрати
.
Чекам
вас
сутра
после
подно
у
четир
сата
код
„
ловачке
унке
.
“
Пре
тога
ме
немојте
тражити
,
јер
нећу
бити
код
куће
.
Божидар
.
Сутрадан
узјаши
Бранко
бесна
жерава
и
као
муња
летијаше
замку
Бакићевом
.
Који
га
видеше
тако
помамно
јахати
,
од
чуда
застадоше
и
машући
главом
гледаху
за
њим
;
немогаху
појмити
шта
нагони
добра
младића
да
тако
бесно
јури
ни
на
што
не
гледајући
,
само
у
даљину
.
Као
да
су
га
беси
гонили
,
јурио
је
напред
.
Коња
му
бела
пена
обузела
,
коју
је
у
беснилу
госи
преко
главе
бацао
.
Бранко
је
као
неосетљива
стена
седео
на
помамноме
коњу
,
укоченим
очима
је
непрестано
у
ту
веселенску
пучину
гледао
.
Он
није
ништа
чуо
ни
видео
.
Није
видео
мимопролазеће
ни
чуо
им
миле
поздраве
,
он
је
био
сад
слеп
и
глув
.
„
Зоро
!
несретна
Зоро
!
чуле
би
му
се
по
кад
—
кад
речи
,
па
онда
би
још
јаче
стискао
узде
и
страховито
би
ударао
кукавна
жерава
,
који
је
упропнице
скакао
и
као
ветар
летео
,
док
окупан
у
зноју
и
обучен
у
крваву
пену
пе
застаде
и
заљуља
се
.
Тек
сад
се
трже
Бранко
из
страшних
мисли
.
Скочи
са
уморна
коња
и
поче
га
трти
и
грлити
,
као
да
му
је
ово
једини
друг
на
овоме
свету
:
„
Паси
и
пиј
—
говорио
је
у
неком
бунилу
,
-
па
онда
ћемо
опет
...
Ми
ћемо
одлетети
донде
...
хајд
још
мало
...
ти
си
сретан
...
„
Он
не
знађаше
у
овом
тренутку
шта
говори
није
био
при
себи
.
После
по
сата
опет
се
баци
на
леђа
добра
жерава
,
и
већ
ено
га
где
као
стрела
јури
.
Дрва
и
поједине
куће
у
крај
друма
као
и
у
сну
пролетаху
мимо
њега
:
„
Ха
!
ено
га
—
викну
наједанпут
,
очи
му
необичним
жаром
засветле
,
образи
му
запламте
,
па
као
да
би
полетети
хтео
издигао
се
на
коњу
:
„
Хајде
жераве
,
хајде
још
мало
—
прозбори
,
а
кукаван
коњ
као
да
знађаше
шта
тишти
господара
му
нагна
још
једном
и
већ
ено
их
пред
замком
.
Бранко
као
стрела
скочи
доле
,
коња
пусти
да
пасе
,
а
сам
улети
у
замак
.
„
Зоро
!
Бранко
!
чуле
се
речи
и
двоје
заљубљених
падоше
једно
другоме
у
давно
жељени
загрљај
.
Ко
је
кадар
описати
овај
тренут
,
када
се
заборави
на
све
горке
часове
,
на
јад
и
тугу
на
сву
несрећу
и
...
па
се
преда
радости
и
жаркој
љубави
која
тако
заноси
,
тако
залуђује
!
Ни
једне
речи
не
проговори
,
само
се
чудо
јецање
Зорино
и
жарки
пољубци
,
којима
је
Бранко
сушио
те
бисер
сузе
,
које
су
последице
њиховог
заноса
и
младићске
лакомислености
.
„
Не
плачи
анђелу
мој
!
Дошао
сам
да
код
тебе
останем
,
твој
ћу
бити
до
гроба
,
проговори
Бранко
.
„
Остани
,
остани
!
кликну
као
из
сна
пробуђена
Зора
.
„
Зар
си
могла
кад
посумњати
у
моју
љубав
зар
си
могла
и
помислити
,
да
у
мени
непоштено
срце
...
“
Овде
застаде
и
пребледи
.
„
Бранко
!
шта
ти
је
!
?
викну
уплашено
Зора
.
Где
је
Божидар
?
“
„
Пре
по
сата
оде
у
лов
—
одговори
са
неком
зебњом
Зора
.
„
Колико
је
сати
?
запита
ју
брзо
Бранко
.
Сад
је
баш
избило
пола
четир
.
“
„
Ох
!
ја
ћу
задоцнити
—
промрмља
Бранко
.
—
Збогом
Зоро
,
ја
морам
ићи
.
“
„
Куда
?
упита
га
Зора
и
ова
претрну
.
„
Божидар
ме
чека
,
морам
се
састати
с
њиме
у
четир
сата
—
одговори
Бранко
,
извије
се
из
њеног
загрљаја
и
излети
напоље
,
уседне
коња
и
одјури
.
Зора
као
скамењена
стајаше
на
сред
собе
.
Очи
је
упрла
у
врата
на
која
је
Бранко
изишао
,
и
укочено
гледаше
у
њих
:
„
Шта
то
може
бити
!
?
упита
сама
себе
.
—
Да
није
какво
,
.
.
Ха
!
шта
је
ово
?
рече
и
подиже
са
пода
писмо
,
брзо
га
одви
и
прочита
,
пребледе
,
као
рањена
птица
писну
и
стропошта
се
...
То
беше
оно
кобно
писмо
,
које
је
Божидар
писао
Бранку
и
које
је
овоме
из
џепа
испало
...
.
Ловачка
унка
је
у
средини
шуме
на
један
сат
хода
од
летњиковца
,
но
Бранко
је
ту
даљину
на
коњу
могао
превалити
за
по
сата
.
Око
унке
је
лепа
чиста
доља
,
од
прилике
100
корачаји
унакрст
...
Божидар
је
већ
био
ту
,
наслонио
се
на
мач
и
нестрпељиво
је
изгледао
свога
противника
.
Он
је
имао
два
мача
,
на
један
се
наслонио
,
а
другим
је
бесно
млатао
по
ваздуху
:
„
Још
га
нема
—
рече
и
погледа
на
сат
.
—
Још
пет
минута
па
ће
четир
.
“
Овај
младић
,
који
је
свагда
био
весео
и
шаљивчина
,
у
чијим
очима
гораше
пламен
благости
и
умиљатости
,
беше
сад
суров
и
страшан
;
из
очију
му
сипаше
пламен
гњева
,
ведро
чело
му
се
наоблачило
,
зубма
је
шкрипао
,
и
час
би
по
страховито
узвикнуо
:
„
Крк
,
крв
...
она
нека
спере
срамоту
!
“
Наједанпут
прену
,
из
шуме
се
указа
Бранко
,
који
је
журно
корачао
к
’
њему
.
Божидар
га
као
гладан
тигар
погледи
,
па
онда
подиже
мачеве
крочи
два
корака
ближе
и
потмуло
изусти
:
„
Мислио
сам
да
нећете
доћи
...
Ево
бирајте
“
и
баци
му
мачеве
.
Бранку
јурну
крв
у
лице
на
презриве
речи
Божидареве
,
очи
му
грозничаво
севнуше
,
хтеде
голим
рукама
насрнути
на
Божидара
,
и
био
би
га
својом
ужасном
снагом
смождио
,
али
се
брзо
стиша
и
благо
проговори
:
„
Божидаре
!
Зар
да
се
овако
растанемо
,
зар
си
жељан
крви
?
“
„
Крви
хоћу
,
па
или
ја
погинуо
или
ви
...
Један
од
нас
двоје
несме
жив
одавде
отићи
—
прекиде
га
оштро
Божидар
.
„
Зар
ме
држиш
за
непоштена
?
зар
не
видиш
на
мени
трагове
...
Та
јал
сам
дошао
да
се
овога
часа
венчам
са
Зором
...
“
Божидар
као
да
се
предомислити
хтео
,
ћуташе
неко
време
,
па
онда
се
грохотом
насмеје
и
пакосно
изговори
ове
речи
:
„
Кукавицо
!
Зашто
пре
не
дођосте
,
него
тек
после
мога
писма
...
Хахаха
поштењаковићу
...
Хватајте
за
мач
,
ја
перем
срамоту
а
ви
браните
вашу
подлост
и
непоштење
...
.
"
Бранко
као
лав
рикну
,
дохвати
мач
и
громовито
викну
!
„
Ха
несретни
друже
!
као
силна
олуја
јурне
на
свога
противника
,
који
од
громка
гласа
и
страховита
погледа
Бранкова
пребледи
и
задрхта
као
увео
листак
на
дрвету
,
и
устукне
натраг
.
„
Божидаре
!
вређаш
ме
,
а
немаш
право
.
Манимо
се
проливања
крви
,
па
хајдмо
да
поправим
.
.
“
поче
Бранко
благо
,
када
је
угушио
у
себи
силан
гњев
.
Сетио
се
јадне
Зоре
,
шта
ће
она
ако
јој
брата
убије
?
То
је
страшна
мисао
.
Челична
рука
му
клоне
и
мач
звечећи
падне
у
траву
.
Као
да
је
видео
пред
собом
мртво
тело
свога
друга
,
а
до
њега
и
Зору
...
беше
скрушен
,
беше
клонуо
.
Божидар
,
који
у
беснилу
мишљаше
да
је
то
само
кукавичлук
од
стране
овога
,
плане
као
рис
и
са
речма
:
„
Кукавицо
држ
’
се
,
“
јурне
на
безоружана
противника
.
„
Кад
хоћеш
уби
нас
обоје
—
никне
Бранко
,
подиже
главу
и
неустрашимо
стаде
испред
Божидара
,
а
из
очију
си
му
читао
,
да
не
жали
умрети
.
Божидару
у
овом
тренутку
сенуше
ове
мисли
у
глави
.
„
Страшна
љага
на
имену
његовом
и
његове
сестре
,
нитковлук
и
неверство
Бранково
“
,
па
још
он
(
Бранко
)
говори
,
уби
нас
обоје
.
„
Крв
му
појури
у
главу
заслепио
је
,
несвесно
насрне
на
Бранка
и
сјури
му
мач
у
прса
.
„
Божидаре
!
шта
учини
!
?
чу
се
очајни
врисак
.
Божидар
се
на
овај
врисак
растрезнио
,
мач
му
испадне
из
руке
и
као
махнит
гледну
у
своју
сестру
која
је
као
каква
фурија
јурила
к
’
њима
и
онесвешћена
паде
до
Бранка
.
Божидар
као
громом
поражен
стојаше
крај
двоје
несретних
.
Страшно
га
је
било
погледати
.
Коса
му
разбарушена
,
очи
отворио
и
несвесно
их
упро
у
оно
двоје
,
долња
вилица
му
спала
,
руке
му
дрхћу
а
ноге
подклецивају
:
„
Ха
!
ко
је
то
...
Даље
,
не
дирајте
их
.
Даље
,
јер
ћу
цео
свет
разорити
...
Зликовци
,
убице
!
...
Крв
,
крв
нека
опере
.
.
Ја
,
ја
сам
их
убио
...
Бранко
!
рикну
у
лудилу
,
па
онда
се
бесомучно
окрете
и
хтеде
побећи
.
.
Божидаре
!
викну
за
њим
Зора
која
је
к
’
себи
дошла
.
Овај
застаде
,
као
убијен
гледну
у
сестру
,
превуче
руком
преко
врела
чела
,
па
као
да
је
разгонио
таму
,
која
му
притискиваше
свест
,
отрчи
до
ње
и
падне
јој
око
врата
:
„
Опрости
сестро
!
Ја
сам
га
криво
разумео
,
нисам
му
веровао
.
—
Бранко
мили
мој
друже
!
викне
и
клекне
до
њега
.
Обоје
плакаху
над
несретним
младићем
.
„
Ха
,
жив
је
!
викну
наједанпут
Божидар
кад
чу
изнемогли
уздах
из
Бранкових
груди
.
„
Брже
жури
по
кола
—
рече
му
сестра
,
и
Божидар
скочи
,
узјаше
Бранкова
коња
и
као
змај
одлети
.
„
Бранко
мили
мој
Бранко
!
јецаше
Зора
и
љубљаше
му
склопљене
очи
,
хладна
уста
и
бледе
образе
.
.
—
Зар
да
нам
зађе
срећа
!
?
Ох
та
ти
си
био
веран
,
ти
си
данас
по
мене
дошао
...
Устани
,
устани
драги
рају
мој
!
Ја
сам
веровала
,
ја
сам
знала
да
ме
никад
изневерити
нећеш
...
“
Тако
јадаше
Зора
,
док
ево
и
кола
дођоше
.
Бранко
отвори
очи
,
погледа
у
Зору
и
насмеши
се
,
па
онда
тихим
гласом
проговори
:
„
Ни
ником
не-го-вори-те
о
свему
...
Раз-бој-ни-ци
ме
на-па-ли
.
—
Не
могаше
више
говорити
,
опет
склопи
своје
лепе
очи
и
лежаше
као
мртав
.
Кад
кола
дођоше
,
Божидар
отрчи
до
рањеника
,
извади
чисто
бело
платно
које
је
са
,
собом
понео
,
донеше
хладне
воде
са
извора
и
Зора
брижљиво
испере
рану
и
привеже
,
и
гле
!
рањеноме
као
да
је
олакшало
,
поче
лакше
да
дише
,
подиже
мало
главу
и
слабим
гласом
рече
:
„
Нека
ме
носе
кући
.
“
Њежно
га
положише
на
пребеле
јастуке
у
колима
,
и
однеше
га
кући
.
.
—
Смрт
старога
Бачевића
.
Бранко
је
тешко
болестан
био
од
добивене
ране
.
Сеоски
лекар
Веља
није
избивао
из
двора
непрестано
је
лебдио
над
њим
,
све
силе
и
знање
употребио
је
,
да
спасе
млађани
и
племенити
живот
.
Сељани
су
знали
да
је
млади
господар
болестан
,
да
су
га
разбојници
напали
у
шуми
и
да
су
га
оданде
рањена
кући
донели
.
Бранкова
је
жеља
била
да
се
та
вест
по
селу
распростре
и
сељани
вероваху
у
ту
вест
.
Само
отац
Бранков
,
стари
Стојан
Бачевић
није
знао
о
целом
догађају
ништа
,
њему
нису
смели
казати
да
му
је
син
опасно
рањен
,
јер
су
се
бојали
да
му
се
што
не
деси
узев
у
обзир
да
је
због
дебљине
наклоњен
удару
.
Њему
су
казали
да
је
Бранко
отишао
неком
свом
другу
у
неко
село
,
где
је
приређена
хајка
на
дивље
вепрове
.
Лекар
Веља
је
свима
у
двору
забранио
да
старцу
ишта
о
догађају
кажу
,
па
ипак
не
могаху
одклонити
несрећу
,
које
су
се
тако
бојали
Несмотрена
куварица
,
коју
су
у
двору
као
своју
сматрали
,
једнога
дана
када
је
носила
старцу
доручак
не
могаше
се
уздржати
од
суза
за
болним
Бранком
,
кога
је
као
рањена
мати
љубила
,
и
уђе
плачна
у
собу
.
А
шта
је
теби
?
ти
си
плакала
?
запита
ју
старац
.
„
Не
питај
ме
—
одговори
стара
куварица
,
а
једва
се
уздржала
да
се
поново
не
заплаче
.
„
Шта
је
,
говори
!
?
запита
је
узбуђено
старац
.
„
Казаћу
вам
,
али
немојте
да
се
уплашите
...
Ми
смо
тајили
од
вас
.
Ох
,
не
могу
,
не
смем
вам
казати
.
.
“
„
Шта
је
,
шта
се
догодило
!
?
викне
старац
и
преко
лица
му
се
превуче
бледило
.
—
Говори
,
ја
сам
миран
,
небојсе
ништа
.
“
„
Мла-млади
го-сподин
је
болестан
.
“
„
Шта
!
викну
старац
и
чисто
подскочи
.
—
Зар
он
није
отишао
у
лов
код
...
“
„
Нашли
су
га
рањена
у
шуми
,
—
мучаше
жена
,
а
да
је
знала
од
каквих
последица
ће
бити
њене
речи
зацело
неби
ни
речи
проговорила
о
болести
младога
властелина
,
но
она
је
мислила
да
ће
олакшати
себи
,
а
и
старца
ће
приуготовити
за
оваки
случај
.
„
Рањен
!
.
.
убијен
!
.
.
дрекну
старац
загушљиво
,
скочи
и
појури
напоље
,
но
тек
што
прекорачи
праг
,
од
собе
,
посрне
,
стропошта
се
и
више
се
не
подиже
.
Сирома
старац
!
ударила
га
капља
.
На
вриску
старе
куварице
дотрчи
слуга
Јован
и
кад
виде
господара
на
земљи
бледа
—
упропасти
се
,
па
онда
брзо
отрча
по
лекара
,
који
је
баш
изишао
из
Бранкове
собе
,
који
спаваше
.
„
Шта
је
;
?
упита
лекар
упрепашћеног
слугу
.
Го-
господине
!
поче
слуге
и
сузе
му
потоком
ударише
.
—
Стари
господар
је
умио
...
“
Лекар
Веља
,
као
да
га
је
ко
год
бичем
ошинуо
,
сав
претрну
на
Јованове
речи
и
јурне
на
другу
страну
двора
где
су
старчеве
собе
биле
;
Брао
прегледи
на
поду
лежећа
старца
,
па
онда
даде
знак
Јовану
,
који
брзо
размести
постељу
,
подигну
мртваца
и
положе
га
у
њу
.
Веља
је
још
једанпут
прегледао
тело
старчево
па
кад
се
и
по
други
пут
уверио
да
у
њему
заиста
нема
живота
,
окрене
се
Јовану
:
„
Јоване
!
Никоме
ни
речи
не
говори
!
Дозови
сву
чељад
овамо
,
али
им
не
говори
зашто
их
и
ко
их
зове
,
иди
брзо
...
“
После
десет
минута
беше
сва
чељад
на
окупу
око
постеље
где
је
мртвац
лежао
.
Сви
плакаху
за
добрим
господаром
.
„
Јели
ко
од
вас
био
данас
код
старога
господина
?
запита
их
све
лекар
.
„
Молим
ја
ја
сам-би-била
-
одазва
се
стара
куварица
,
а
сва
беше
срушена
,
беше
као
убијена
.
„
И
ти
си
му
ваљда
избрбљала
,
да
је
млади
господин
болестан
!
?
викну
јаросно
Веља
.
„
Ох
,
ја
сам
му
казала
.
.
Ох
,
боље
да
ми
је
био
језик
отпао
...
убите
ме
,
ја
—
ја
матора
грешница
крива
сам
,
ја
сам
га
убила
.
.
Шта
ме
гледате
,
убите
ме
—
викаше
старица
и
груваше
се
у
прса
.
Лекар
је
киптао
од
гњева
,
али
се
стишао
и
озбиљном
гласом
проговори
:
„
Од
сад
сам
вам
ја
господар
,
јесте
ме
разумели
!
?
.
Ниједно
од
вас
да
се
усуди
ући
у
собу
младога
господина
осим
Јована
.
Да
се
нисте
главом
шалили
да
прекорачите
заповест
,
јер
ћу
вас
све
исећи
...
Млади
господин
не
сме
дознати
да
му
је
отац
умро
,
јер
би
и
сам
у
тај
мах
отишао
за
њим
.
.
“
„
Нећемо
ићи
—
одазва
се
чељад
озбиљним
тронутим
гласом
.
„
Ти
Јоване
иди
по
г
.
Новаковића
,
нека
одмах
дође
—
заврши
лекар
,
па
пошто
нареди
све
око
мртваца
,
оде
Бранку
,
а
кад
је
свештеник
дошао
врати
се
опет
натраг
и
дуго
се
са
овим
разговарао
.
Укратко
му
је
приповедио
шта
се
догодило
.
„
Са
свим
сте
добро
урадили
што
сто
им
забранили
улазак
у
Бранкову
собу
,
он
не
сме
дознати
за
очеву
смрт
—
рече
млади
свештеник
а
сузе
му
се
котрљаху
низ
благо
лице
.
Још
су
се
дуго
разговарали
и
уговорили
како
ће
се
погреб
обавити
,
и
онда
свештеник
оде
кући
а
Веља
је
остао
да
још
неке
заповести
изда
,
на
онда
се
и
он
удалио
.
.
Други
дан
после
подне
забрујаше
звона
на
торњу
сеоске
цркве
,
и
глас
им
као
да
оплакује
некога
жалосно
одјекиваше
у
тишини
сеоској
.
Цело
село
се
слегло
око
двора
,
али
по
упутству
свештениковом
нико
ни
речи
не
смеде
проговорити
,
нити
ближе
отићи
ономе
крају
двора
где
је
Бранко
у
врућици
лежао
.
Поп
Бошко
је
са
озбиљном
побожношћу
,
тијо
и
са
сузним
очима
свршавао
опело
,
очита
и
последњу
молитву
,
сандук
потмуло
јекну
неколико
пута
кад
заклопац
приковаше
,
њих
шесторо
подигоше
сандук
и
спровод
се
крену
.
Звона
поново
заплакаше
својим
тужним
гласом
...
Спровод
иђаше
мирно
,
немо
и
достојанствено
.
Деца
не
појаху
ону
тужну
песму
„
Свјати
Боже
...
“
јер
тако
је
млади
свештеник
наредио
,
да
не
би
Бранко
чуо
и
досетио
се
јаду
,
што
би
му
можда
тога
часа
скратило
живот
...
„
Што
звоне
тако
тужно
звона
?
запитаће
Бранко
лекара
кад
се
тргао
из
тешкога
сна
.
„
Сарањују
једнога
човека
—
одговори
Веља
.
Бранко
је
бацио
поглед
на
прозор
као
да
је
видити
хтео
спровод
,
уздахне
тешко
па
онда
опет
проговори
слабим
гласом
:
„
А
што
ти
отац
не
долази
,
је
ли
већ
био
овде
?
“
Лекарово
лице
пребледи
,
но
брзо
се
прибере
и
рече
:
„
Ваш
отац
не
зна
да
сте
ви
болесни
.
“
„
А
шта
му
нисте
казали
,
да
је
био
дошао
да
...
“
„
То
нисам
смео
чинити
—
одговори
озбиљно
лекар
.
—
Бојао
сам
се
да
га
не
би
та
вест
поразила
...
“
„
Знам
,
знам
—
прихвати
Бранко
и
пружи
му
своју
слабу
руку
.
-
Хвала
вам
добри
пријатељу
.
Право
сте
имали
што
му
нисте
ништа
спомињали
о
мојој
болести
...
"
Ућута
и
две
сузе
му
се
заблисташе
у
упалим
очима
.
Наста
тишина
.
Лекар
је
седео
до
болесникове
постеље
и
ћутао
,
а
Бранко
је
склопио
очи
али
није
спавао
,
његове
мисли
се
тамо
око
замка
врзле
и
често
би
се
тргао
,
отвори
очи
и
погледом
би
тражио
некога
,
па
онда
би
опет
болно
јекнуо
и
сузе
би
му
потоком
грунуле
.
„
Махните
се
тих
тужних
мисли
то
вам
само
распаљује
бољетицу
.
Чувајте
се
,
ви
имате
.
.
“
Ућута
,
и
као
да
се
бојао
својих
речи
пребледе
.
„
Шта
!
зар
ви
знате
.
.
?
викну
грозничаво
Бранко
и
подиже
се
.
„
Стишајте
се
,
ви
не
смете
млого
говорити
.
.
примири
се
—
рече
лекар
чисто
збуњено
.
„
Господине
!
викну
Бранко
,
—
не
могу
бити
миран
,
страшна
ме
слутња
мори
,
ја
очајавам
...
Говорите
!
ја
имам
снаге
да
чујем
и
најцрње
вести
...
Не
тајите
ништа
...
Ох
све
се
чуло
,
цео
свет
зна
!
.
.
Што
нисам
мртав
остао
...
Ох
Зоро
несретна
Зоро
!
ја
сам
те
убио
.
.
“
Као
мртав
клону
на
меке
душеке
,
лице
му
као
у
самртника
беше
бледо
,
дисање
му
преста
и
изгледаше
као
да
је
издахнуо
.
Лекар
брзо
зовну
Јована
.
Читав
сат
се
мучише
двоје
док
једнога
болесника
повратише
животу
.
Бранко
је
био
душевно
јаке
природе
а
и
телесна
снага
му
је
много
допринела
те
овога
часа
не
испусти
душу
.
„
Иди
брзо
по
господина
Новаковића
—
заповеди
лекар
Јовану
.
Овај
убезекнуто
гледаше
у
њега
и
не
помаче
се
с
места
.
„
Није
ништа
опасно
само
хоћу
да
разговарам
с
њиме
...
Ако
није
код
куће
,
нека
после
погреба
одмах
овамо
дође
.
“
Јован
оде
.
Бранко
је
био
изнемогао
кад
је
к
себи
дошао
и
брзо
је
заспао
.
Кад
се
пробудио
у
соби
је
горела
свећа
,
јер
је
већ
осми
час
у
вече
био
.
На
пољу
је
дувао
хладан
јесењи
ветар
и
по
који
листак
би
лупнуо
у
прозор
,
нашто
би
се
Бранко
тргао
и
погледао
онамо
.
Никога
не
беше
у
соби
,
лекар
је
отишао
да
вечера
,
дворска
чељад
се
забавила
око
свога
посла
а
и
иначе
им
беше
забрањено
да
у
његову
собу
долазе
.
„
Имао
је
право
—
зачу
се
Бранков
глас
као
да
је
о
нечем
премишљао
.
—
Али
шта
сам
знао
радити
кад
отац
...
Не
,
требао
сам
се
и
преко
његова
воље
венчати
.
—
А
шта
је
с
њоме
,
да
ли
је
жива
,
да
ли
ме
још
љуби
!
?
Није
могао
да
ме
разуме
,
није
веровао
мојим
речима
...
Воже
!
помози
ми
да
оздравим
,
па
да
одем
и
да
испуним
своју
задану
реч
,
да
поправим
што
сам
...
"
Врата
од
собе
се
отворише
,
лекар
и
поп
Бошко
уђоше
унутра
.
„
Здраво
друже
!
викну
слабим
гласом
Бранко
кад
је
спазио
свога
друга
Бошка
.
„
Здраво
брате
!
Ево
дођох
да
те
упитам
за
јуначко
здравље
—
рече
весело
свештеник
.
Преко
Бранковог
лица
се
превукао
осмејак
и
благо
загрли
свога
из
детинства
друга
,
који
му
се
приближио
и
такође
га
топло
загрлио
.
„
Море
,
а
шта
се
ти
мазиш
?
шалио
се
поп
Бошко
.
—
Та
ја
би
—
не
би
ни
осетио
тако
малу
озледу
а
он
,
онај
јаки
и
неустрашиви
Бранко
,
који
се
некад
са
медведом
хрвао
,
ево
сад
од
једног
малог
убода
...
“
„
Ти
си
још
онај
стари
ђаволан
—
рече
Бранко
и
као
да
му
шала
свештеникова
ублажаваше
болове
,
осећао
се
лакшим
и
снажнијим
.
Тек
хтеде
поп
Бошко
наставити
,
кад
Јован
уђе
и
нешто
му
шану
на
ухо
.
Одмах
ђипи
и
нагло
остави
собу
.
Споља
се
чуо
разговор
и
као
да
се
неко
силом
отимао
да
унутра
уђе
.
После
неколико
минута
поп
Бошко
се
врати
натраг
,
али
се
пренерази
кад
виде
Бранка
где
у
грозници
дрхће
и
у
бунилу
спомиње
Зору
и
Божидара
.
„
Шта
је
!
?
упита
лекара
.
„
Чуо
му
је
глас
и
познао
га
,
па
ме
је
гонио
да
га
зовнем
унутра
...
“
Ужурбаше
се
око
болесника
.
Бранко
се
опет
примири
,
отвори
очи
и
упре
их
у
поп
Бошка
,
дуго
га
је
гледао
па
онда
на
једанпут
викне
:
„
Пропала
је
!
је
ли
да
је
пропала
?
“
Прибери
се
и
чуј
шта
ћу
ти
рећи
—
поче
поп
Бошко
.
—
Ти
ништа
ниси
требао
крити
од
пао
двоје
,
можда
би
се
све
на
боље
окренуло
него
овако
.
Ал
’
сад
шта
је
,
ту
је
...
Погодио
си
,
то
беше
Божидар
дошао
да
те
види
,
али
га
нисам
хтео
пустити
унутра
.
Не
брини
се
ништа
.
.
Тајну
ником
није
издао
,
осим
мене
и
Веље
незна
нико
више
о
тој
ствари
.
А
ево
како
смо
ми
дознали
.
Пре
неко
вече
дође
Веља
код
мене
на
чај
.
Тек
што
бесмо
чај
попили
и
хтедосмо
запалити
чибуке
,
кад
Божидар
као
бесомучан
јурне
унутра
.
Ја
сам
се
уплашио
,
мислио
сам
да
је
полудео
.
Паде
на
колена
и
страховито
викне
;
„
Оче
!
хоћу
да
се
исповедим
...
ја
,
ја
сам
убица
.
„
Ја
сам
га
устрављено
гледао
.
После
ми
исприча
како
те
је
позвао
на
двобој
и
све
остало
.
Затим
на
једанпут
скочи
,
поче
неразумљиве
речи
говорити
,
спомињао
је
своју
сестру
Зору
и
тебе
,
и
нагло
излети
на
поље
.
Ја
јурнем
за
њим
,
викао
сам
га
,
али
њега
нестаде
у
густој
помрчини
.
“
„
Ох
!
уздахне
Бранко
и
очи
му
се
наводнише
,
па
онда
рече
:
„
Ви
знате
све
,
не
треба
да
вам
ја
говорим
.
Нека
остане
међу
нами
,
а
уједно
вас
молим
,
тебе
Бошко
да
ме
венчаш
а
...
будимо
и
ми
другови
—
рече
окренув
се
Вељи
,
пружи
му
руку
коју
овај
радосно
прихвати
и
пољубе
се
а
тебе
да
ми
будеш
кум
...
а
кога
.
“
„
Бранко
!
викну
млади
свештеник
—
као
да
ми
из
уста
вадиш
речи
!
То
сам
и
сам
мислио
.
.
"
„
Опет
ћу
бити
сретан
!
Кликну
радосно
Бранко
,
ма
да
је
осећао
јаке
болове
,
као
да
је
најздравији
,
дигне
се
и
седне
у
постељи
.
—
А
кога
ћемо
за
девера
и
...
“
„
О
томе
ћу
се
ја
већ
побринути
—
рече
Бошко
.
—
Ха
!
сетио
сам
се
већ
,
нека
моја
жена
буде
стари
сват
а
мој
мали
синчић
,
он
је
неразборит
и
неће
ништа
знати
,
нека
буде
девер
.
.
“
Још
се
дуго
разговараху
ова
три
одлична
друга
и
тек
око
једанајест
сати
пре
поноћи
оставише
поп
Бошко
и
Веља
двор
,
пошто
је
Бранко
тврдо
заспао
био
.
У
замку
.
Зимње
је
доба
.
Кудгод
оком
погледиш
само
недогледне
равнице
и
сметове
замрзнута
снега
видиш
.
У
замку
влада
тишина
.
Као
да
никога
у
њему
нема
,
тако
не
чујеш
ни
гласка
ни
икаквог
шума
.
Тек
кад
се
вече
спустило
,
прозори
се
засветлише
на
једном
крају
замка
где
су
и
брат
и
сестра
са
старом
тетком
проводили
зиму
,
и
ти
осветљени
прозори
те
уверавају
да
у
том
усамљеном
склоништу
има
живе
душе
да
није
пусто
и
остављено
.
Уђимо
унутра
.
На
дивану
прилегла
Зорица
и
одмара
се
.
Преко
себе
је
пребацила
топло
ћебе
,
ма
да
је
у
пећи
горела
ватра
и
обилато
разливала
благотворну
топлоту
.
Изгледаше
као
да
би
да
се
сакрије
испред
љубопитљивих
погледа
.
Мирно
је
лежала
и
час
би
дигла
главу
и
пажљиво
је
прислушкивала
као
да
је
очекивала
некога
:
»
Још
га
нема
а
поручио
ми
је
,
да
ће
овога
вечера
доћи
—
проговори
и
поново
се
задуби
у
слатке
мисли
.
На
бледом
лицу
јој
се
указа
благ
осмејак
,
затим
опет
бледило
неке
стрепње
и
слутње
.
На
пољу
је
дувао
ладан
ветар
и
дизао
читаве
сметове
снега
.
Врата
се
од
собе
отворише
и
Зорица
прене
Божидар
је
дошао
,
беше
озбиљан
и
намрштен
.
Кад
уђе
скине
са
себе
зимску
хаљину
и
шешир
,
обеси
их
и
седе
на
столицу
преко
од
Зорице
.
Ништа
није
говорио
,
само
би
по
кад
кад
погледао
своју
сестру
и
тај
поглед
је
био
пун
сажаљења
и
туге
,
па
онда
му
наједанпут
плануле
очи
и
у
њима
се
угледаше
прекор
и
гњев
.
Ћутаху
обоје
и
дали
се
у
мисли
,
али
колико
се
разликоваху
њихове
мисли
!
?
Она
је
на
свога
драгана
мислила
па
као
да
беше
на
све
заборавила
—
смешила
се
,
но
Божидарове
мисли
беху
црне
,
он
је
уверавао
себе
да
је
Бранко
заиста
непоштен
,
а
и
да
према
сестри
не
треба
да
је
благ
.
Он
их
је
осуђивао
.
Он
је
сам
себе
корео
,
чак
је
самога
себе
држао
за
кривца
за
све
оно
што
се
догодило
;
затим
би
плануо
гњевом
и
шкрипнуо
би
зубма
кад
би
се
сетио
одуговлачења
Бранковог
,
које
га
све
то
већма
увераваше
да
је
ипак
Бранко
непоштен
и
неваљао
.
„
Ха
,
ево
га
!
прену
наједанпут
Зорица
и
скочи
.
Пред
замком
као
да
стадоше
саонице
.
После
неколико
минута
,
зачу
се
лако
куцање
,
врата
се
отворише
и
унутра
уђе
Бранко
,
поп
Бошко
,
Веља
,
попадија
и
њен
синчић
Стеван
.
„
Бранко
!
—
кликну
Зорица
,
скочи
као
срна
и
полети
му
у
загрљај
.
Бранко
ни
речи
не
изусти
,
очи
му
беху
пуне
суза
,
усне
му
дрхтаху
а
цело
лице
му
облила
румен
;
само
скочи
напред
,
њежно
прихвати
своје
миље
,
стиште
ју
на
своје
узбуркане
груди
и
љубљаше
је
тако
топло
тако
жарко
као
да
би
у
врелим
пољупцима
да
излије
све
што
му
је
на
срцу
,
што
му
тишташе
груди
;
„
Ево
ме
Зоро
,
дошао
сам
да
останем
код
тебе
—
рече
после
неколико
минута
,
који
беху
за
њега
читав
век
пун
рајска
миље
,
радости
и
блаженства
.
„
Бранко
,
мили
мој
Бранко
!
говораше
само
Зора
и
тек
кад
примети
да
јој
је
спала
велика
марама
с
рамена
,
порумени
и
изви
се
из
жарког
загрљаја
.
Ово
двоје
заљубљених
осећаху
као
да
нико
више
осим
њих
нема
у
соби
.
Поп
Бошку
,
Вељи
и
попадији
се
наводниле
очи
гледајући
то
двоје
сретних
.
А
шта
је
Божидар
осећао
?
Кад
је
видео
Бранка
у
сестрином
загрљају
,
као
да
је
обамро
,
седео
је
и
бленуо
у
њих
,
па
када
му
пада
поглед
на
поп
Бошка
,
све
му
би
јасно
,
уздрхта
се
и
заплака
,
па
онда
скочи
,
приђе
Бранку
и
промукнуто
викне
:
„
Бранко
,
опрости
!
“
Бранко
га
од
свег
срца
загрли
проговори
:
„
Бацимо
забораву
што
је
било
и
хвалимо
Бога
што
је
овако
.
“
Сутра
дан
рано
још
не
беше
мрка
ноћца
подигла
свој
ладни
вео
када
се
из
замка
указаше
двоје
саонице
и
преко
замрзнутога
језера
упутише
се
капели
,
која
је
усамљена
стајала
на
једном
узвишеном
месту
.
У
ту
капелу
долазили
су
на
молитву
људи
којима
је
далеко
било
долазити
у
село
,
јер
беху
раштркани
по
салашима
и
замцима
;
ту
им
је
свештеник
служио
и
молио
се
за
њих
.
У
ту
капелу
уведе
Бранко
своју
невесту
а
читава
свита
беху
лекар
Веља
,
попадија
,
њен
син
,
Божидар
и
његова
стара
тетка
.
Поп
Бошко
у
кога
беху
кључеви
,
сам
упали
свеће
а
затим
складно
и
достојанствено
сврши
венчање
и
благослови
младенце
.
Вратише
се
натраг
у
замак
,
нико
их
није
видео
нико
није
био
да
им
довикне
„
Сретно
да
Бог
да
!
“
...
Да
се
вратимо
мало
натраг
.
Бранку
су
тек
онда
казали
да
му
је
отац
умро
,
кад
је
већ
са
свим
оздравио
био
.
Дирнула
га
је
смрт
очева
,
али
се
не
могаше
предати
тузи
,
јер
га
је
светија
дужност
дозивала
у
замак
,
и
тако
чим
је
одржао
оцу
шестнедељни
парастос
,
оде
као
што
смо
видили
у
замак
,
и
венча
се
са
својом
Зором
.
Али
ко
би
знао
путеве
судбине
,
ко
би
могао
пронићи
вољу
божију
,
ко
би
могао
провидети
будућност
и
знао
шта
ће
донети
вече
шта
ли
јутро
,
што
идући
час
,
шта
овај
тренутак
?
Обоје
беху
сретни
и
задовољни
.
Од
како
се
венчање
свршило
Бранко
није
одлазио
у
село
,
управу
над
имањем
предао
је
своме
слузи
сад
већ
ишпану
Јовану
,
и
овај
је
одправљао
све
послове
,
а
богати
властелин
је
у
загрљају
своје
жене
проводно
дане
.
Но
за
мало
трајаше
радост
,
за
мало
уживаху
у
непомућеној
срећи
над
њима
се
натуштило
небо
,
звезда
њихове
срећо
је
потамнела
.
Тек
што
беху
почели
новим
животом
живити
,
тек
што
предаше
забораву
патње
и
јаде
и
предаше
се
безбрижној
срећи
,
кад
Зорици
позли
и
паде
у
постељу
,
одакле
очекиваше
сретна
мужа
двострука
радост
,
али
—
у
божијој
руци
је
све
—
можда
и
голема
радост
помешана
са
црном
несрећом
,
јадом
и
тугом
.
Јодног
вечера
Бранко
и
Божидар
сеђаху
у
једној
соби
сами
.
На
њиховом
лицу
се
огледаше
унутарњи
немир
и
неко
запето
стање
.
Обоје
су
слутили
.
Бранко
беше
блед
и
јако
узнемирен
;
час
па
би
устао
и
несигурним
корацима
ходао
би
горе
доле
по
соби
,
па
онда
би
застао
и
бленуо
би
у
врати
од
побочне
собе
и
чисто
изгледаше
прост
и
у
неком
бунилу
...
Наједанпут
се
врата
пред
њима
отворе
и
доктор
Веља
ступи
у
собу
блед
и
намрштен
.
У
одсудном
часу
када
се
Зорица
са
смрћу
борила
,
морали
су
дозвати
лекара
.
„
Ко
—
говори
промрмља
Бранко
скоро
бесвесно
кад
је
Вељу
бледа
и
намргођена
спазио
.
„
За
сад
је
добро
,
насљедник
је
здрав
—
одговори
Веља
и
једва
могаше
стишати
у
себи
јако
узбуђење
и
страховање
.
Бранко
хтеде
јурнути
у
другу
собу
,
но
Веља
га
задржи
:
„
Остани
овде
—
рече
скоро
заповедајућим
гласом
,
а
сам
оде
онамо
.
После
читавог
сата
ево
га
натраг
,
али
блед
као
смрт
и
сав
уздрхтан
:
„
Уђе
,
али
се
умери
—
рече
Бранку
,
нагло
се
окрете
и
сузе
му
потекоше
из
очију
,
сузе
искрене
туге
и
бола
.
Бранко
нагло
уђе
у
другу
собу
,
али
док
си
тренуо
ево
га
усплахирено
натраг
:
„
Вељо
она
у-ми-ре
!
викне
и
посрне
но
Божидар
га
придржи
да
не
падне
...
Зора
је
онесвешћена
лежала
.
Беше
бледа
као
смрт
,
изгледаше
као
да
је
заиста
издахнула
само
што
јој
се
груди
полако
надимаху
.
Чело
главе
јој
стајаше
стара
тетка
а
Бранко
је
клечао
крај
постеље
,
ухватио
је
Зору
за
руку
,
љубљаше
је
и
горко
плакаше
.
Болесница
отвори
очи
и
поглед
јој
паде
на
мужа
;
Бранко
протепа
да
се
једва
чуло
.
