прскасвећа
.
Срећом
ништа
се
није
чуло
,
ни
Софкин
плач
,
јаукање
.
Међутим
из
оне
друге
собе
једнако
је
допирало
оно
свекрвино
цвиљење
,
да
му
се
чинило
да
јој
се
,
откако
ју
је
ударио
и
откада
она
већ
цвили
,
сигурно
већ
цела
предња
страна
лица
онако
у
крви
изгубила
у
земљи
.
А
ноћ
је
била
једнако
мрачна
,
и
двориште
,
калдрма
скамењена
.
Једино
из
оног
тамо
кута
у
дну
дворишта
,
где
се
сливала
и
скупљала
нечистоћа
,
заударало
је
,
на
ђубре
,
на
трулеж
.
Он
све
јаче
и
јаче
поче
да
удише
тај
трулеж
.
И
то
га
поче
као
освешћивати
.
Сети
се
свега
.
Последњи
пут
задрхта
и
изненада
,
силно
,
јако
потеже
руком
за
нож
из
силава
.
Али
застану
,
јер
виде
да
ће
га
опазити
Арса
,
који
му
се
приближаваше
доводећи
алата
.
И
да
се
не
би
овај
досетио
,
Марко
том
подигнутом
руком
за
нож
на
себе
,
на
своја
прса
,
срце
,
само
што
поче
да
брише
чело
.
Опет
га
обузе
страх
,
опет
малакса
,
осети
неко
кркљање
,
тупо
,
тешко
,
као
неко
дављење
самога
себе
...
Сам
је
Арса
морао
у
узенгије
да
му
умеће
ноге
,
јер
се
он
једва
држао
о
јабуку
на
седлу
.
Али
изненадном
снагом
одједном
скочи
,
уседе
у
седло
и
ножем
алата
остраг
по
сапима
шину
.
Шикну
крв
.
Алат
,
бљештећи
се
у
мраку
,
пропињући
се
и
разривајући
калдрму
,
одјури
са
њиме
.
Софка
чу
како
Арса
полете
у
кујну
,
и
тамо
ка
свекрви
викну
:
—
Оде
газда
и
посече
алата
!
XXВ
После
увели
младожењу
код
ње
.
Али
је
Софка
већ
била
у
толикој
ватри
,
да
није
ништа
за
себе
знала
.
Једва
се
у
јутру
разабра
.
Тек
што
је
свитало
.
Велика
лојана
свећа
у
чираку
,
више
њене
главе
,
догорела
је
до
дршке
чирака
и
расцветана
гасила
се
ширећи
задах
.
А
он
,
младожења
,
до
њених
ногу
,
готово
на
голом
поду
спавао
је
.
Како
га
увели
,
тако
и
заспао
.
Спавао
је
мирно
,
дубоко
,
са
испруженим
рукама
и
згрченим
коленима
.
И
видело
се
како
је
,
бојећи
се
,
ако
заспи
,
да
случајно
своју
главу
не
наслони
на
јорган
,
којим
је
Софка
била
покривена
и
тиме
га
упрља
,
повреди
,
пажљиво
био
савио
крај
и
одгурнуо
од
себе
.
Кроз
прозор
већ
се
чекрк
на
бунару
црнио
као
и
околни
зидови
.
Доле
из
штале
чуло
се
шуштање
и
већ
поново
преживање
стоке
,
а
из
саме
куће
ништа
.
Све
је
било
мртво
.
А
Софка
,
да
би
сад
,
кад
сване
,
кад
ашчика
уђе
,
затекла
све
као
што
је
ред
,
обичај
,
како
брак
захтева
,
морала
сама
младожењу
да
диже
,
распасава
.
Није
могао
да
се
пробуди
,
толико
је
био
клонуо
и
дубоко
спавао
.
Сама
га
је
распасала
,
свукла
и
готово
унела
у
своју
постељу
,
и
покривајући
и
себе
и
њега
оним
великим
венчаним
јорганом
,
чекала
да
сасвим
сване
.
Осећала
је
како
је
додирују
и
боцкају
по
врату
и
по
образима
длаке
од
мужевљеве
главе
,
која
је
,
као
у
сваког
детета
,
била
кратко
ошишана
и
скоро
опрана
,
и
мирисала
на
топлу
воду
и
сапун
.
Софка
се
не
диже
из
постеље
.
Грозница
је
ухвати
.
Дању
ништа
за
себе
не
би
знала
.
Ноћу
би
се
расвешћавала
.
Видела
би
како
јој
више
постеље
,
у
страни
,
гори
једнако
свећа
у
оном
попрсканом
чираку
,
до
свеће
стоји
тепсија
са
јелом
,
пићем
,
што
би
свекрва
дању
,
док
би
она
била
у
заносу
,
доносила
,
јер
од
стида
,
због
оноликог
покора
,
преплашена
,
није
смела
ни
Софкин
поглед
да
сачека
а
камо
ли
с
њом
да
разговара
.
На
крају
постеље
,
испод
њених
ногу
,
на
голој
асури
,
увек
би
лежао
Томча
,
муж
јој
,
упола
свучен
,
савијен
и
заспао
.
Софка
би
се
дизала
.
С
муком
би
распремала
постељу
.
Затим
би
узимала
мужа
к
себи
,
јер
није
хтела
да
тиме
,
одбијајући
мужа
,
тражи
за
себе
као
неку
поштеду
,
пошто
није
хтела
допустити
да
је
ико
више
штеди
и
жали
.
Јер
,
када
се
већ
оволико
препатило
,
онда
бар
нека
буде
потпуна
патња
и
мука
!
И
зато
би
заспалог
Томчу
,
плачући
,
грлила
,
љубила
.
По
том
,
сва
узрујана
и
готово
полусвесна
,
дизала
би
се
,
излазила
,
ишла
иза
куће
у
двориште
,
у
пусту
,
нему
ноћ
,
ограђену
зидовима
.
Слуга
,
Арса
,
као
чувајући
је
,
клечећи
у
каквом
куту
,
увек
би
се
испред
ње
појављивао
,
да
јој
се
тиме
као
стави
на
услугу
.
Али
она
не
само
што
му
није
ништа
наређивала
,
него
,
као
да
га
није
ни
познавала
,
тако
би
га
гледала
неким
разблудним
,
помућеним
погледом
,
од
чега
би
се
Арси
чисто
коса
дизала
и
кожа
од
кичме
по
леђима
јежила
.
Држећи
распасане
шалваре
,
са
улепљеном
и
разастртом
косом
око
слепоочница
и
врата
,
са
кошуљом
,
која
јој
је
била
толико
разгрнута
,
да
су
јој
бљештала
врела
прса
,
ишла
би
по
дворишту
.
После
би
се
опет
враћала
натраг
у
своју
собу
,
опет
легала
у
постељу
,
опет
,
плачући
,
грлила
и
љубила
мужа
и
молила
Бога
да
бар
једнако
ово
овако
траје
:
овако
ноћ
и
она
,
овако
усамљена
.
И
целе
би
ноћи
тако
,
док
не
би
изјутра
,
савладана
и
измучена
,
пала
,
у
дубок
грозничав
сан
,
те
би
се
и
сутра
цео
дан
губила
у
ватри
и
заносу
.
И
напослетку
,
за
чудо
,
та
њена
грозница
,
болест
,
добро
јој
дође
,
особито
што
се
,
због
тога
,
избегоше
сви
они
обичаји
после
свадбе
,
прве
брачне
ноћи
:
оно
виђење
,
чашћење
и
долазак
жена
,
комшилука
,
родбине
,
међу
којима
би
она
морала
да
се
показује
весела
,
здрава
...
XXВИ
Једва
,
не
себе
ради
,
колико
њих
,
куће
ради
,
а
особито
да
свекрву
умири
и
ослободи
,
поче
се
придизати
.
Истина
,
никако
сасвим
здрава
,
тек
ако
би
се
око
ручка
појавила
и
изишла
из
своје
собе
.
Сва
оронула
,
повезане
главе
,
и
са
отобољеним
као
на
плач
,
врелим
,
уздрхталим
устима
и
подбулим
очима
.
Али
то
је
код
ње
већ
био
онај
утишан
,
унутрашњи
,
сталожен
и
млак
плач
,
који
по
некад
тако
годи
.
И
сваког
дана
бивала
је
све
као
здравија
,
стишанија
.
Од
њених
,
нарочито
отац
и
мати
,
као
осећајући
своју
кривицу
,
нису
никако
ни
долазили
.
А
ону
њену
болест
,
грозницу
после
венчања
.
.
они
,
као
и
остали
свет
,
нису
сматрали
за
бог
зна
шта
.
То
је
обична
ствар
.
Зато
је
,
сасвим
одвојена
и
остављена
самој
себи
,
осећала
како
се
с
дана
у
дан
смирује
.
Поче
да
иде
по
кући
,
чак
и
да
ради
.
Поче
да
се
облачи
,
па
и
кити
и
носи
цвеће
и
опет
поче
свекрву
и
целу
кућу
да
засењује
и
испуњава
оном
својом
лепотом
и
раскошношћу
,
сада
још
већом
.
Као
код
своје
куће
,
овлаш
,
не
сасвим
обучена
,
неутегнута
,
њена
се
развијена
половина
и
бедра
још
више
истицала
.
Сама
јој
се
свекрва
,
гледајући
је
,
њоме
топила
и
наслађавала
.
Колико
пута
,
када
би
Софка
клечећи
радила
око
огњишта
—
а
тад
би
се
њена
нагнута
плећа
,
испала
јој
прса
и
коса
забачена
иза
потиљка
толико
истицала
—
свекрва
се
,
седећи
поред
ње
,
не
би
могла
уздржати
,
а
да
је
руком
,
а
све
у
страху
да
је
не
повреди
,
сама
намешта
и
дотерује
и
чисто
је
глади
.
А
особито
би
јој
око
колена
склањала
шалваре
,
да
јој
се
не
би
упрљале
од
пепела
.
Целог
би
дана
преседела
у
Софкиној
соби
,
и
то
у
куту
,
повучена
,
скупљена
,
гледајући
како
Софка
распрема
,
извлачи
из
ковчега
своје
хаљине
,
разне
јелеке
,
раскошне
кошуље
,
свилене
мараме
.
Тако
би
било
цео
дан
,
а
у
вече
легало
се
рано
.
И
онда
је
човек
могао
,
онако
сам
,
у
дугој
ноћи
,
рахат
да
се
науздише
,
наодмара
,
пошто
се
знало
да
ће
и
сутра
бити
исто
овако
.
И
само
да
није
било
још
и
оно
свекрово
,
оно
оне
ноћи
,
а
,
после
тога
,
ово
његово
никако
невраћање
кући
нити
јављање
о
себи
,
можда
би
било
сасвим
добро
.
Али
се
и
то
свекрово
поче
као
заборављати
.
Софка
га
поче
у
себи
извињавати
.
Пијан
био
и
,
можда
,
свекрва
и
ашчика
нису
умеле
како
треба
да
му
објасне
,
и
зато
он
није
давао
да
она
са
младожењом
оде
у
своју
собу
,
а
не
што
је
он
сам
хтео
нешто
.
Али
што
се
,
откада
је
отишао
тамо
у
хан
,
овамо
бар
не
наврати
,
не
дође
,
да
се
тиме
,
не
Софки
као
извини
за
све
што
је
онако
пијан
радио
;
него
да
комшилук
,
свет
,
особито
њене
,
оца
,
матер
и
родбину
,
увери
како
ништа
није
било
!
Али
би
и
то
.
Једнога
дана
,
пред
мрак
,
дојури
коњаник
сељак
,
планинац
,
дугих
ногу
,
са
ашама
на
коњу
место
узенгија
и
старим
неким
,
дрвеним
седлом
.
Око
голог
трбуха
клатио
му
се
распасан
појас
а
иза
појаса
вирио
дуг
,
црн
револвер
.
Како
сјаха
,
нити
коња
веза
,
нити
се
утегну
,
дотера
и
загледа
какав
је
,
већ
бришући
,
отирући
шаком
зној
од
дугачка
врата
,
уђе
право
к
њима
у
кујну
.
Софка
је
била
устала
и
забацивши
руке
у
којима
је
нешто
држала
,
чекала
га
је
.
Свекрва
је
,
као
увек
,
мирно
и
прибрано
седела
иза
Софке
горе
,
до
самих
врата
велике
собе
.
Софка
,
и
ако
је
одавна
слутила
да
,
поред
свега
овога
што
је
било
,
мора
ипак
још
нешто
црње
и
горе
догодити
се
,
претрну
од
страха
,
јер
овај
сељак
још
с
врата
поче
да
муца
кроз
сузе
,
не
гледајући
ни
у
Софку
,
ни
у
свекрву
:
—
Газдарице
,
ете
,
послали
ме
,
да
кажем
да
је
газда
убијен
.
Убијен
је
газда
,
газдарице
!
—
понављао
је
,
једнако
бришући
зној
по
кошчатом
лицу
и
дугачком
врату
.
Софка
осети
како
јој
колена
завише
у
страну
и
како
јој
очи
као
нека
муња
опали
.
Виде
како
иза
ње
свекрва
,
пошто
се
била
дигла
и
запрепашћена
почела
десном
руком
да
се
хвата
за
врата
од
собе
,
да
би
се
задржала
,
видевши
по
лицу
сељаковом
и
његовим
очима
да
је
истина
шта
говори
,
преврну
се
у
страну
и
скљока
преко
прага
собњег
.
У
паду
забелише
јој
се
рукави
кошуље
од
уздигнутих
руку
и
само
се
чу
како
јекну
:
—
Немојте
ме
,
бре
,
људи
!
И
Софка
осети
како
су
те
њене
речи
последње
.
Последњи
је
то
њен
узвик
,
последња
њена
одбрана
:
и
од
онога
тамо
убице
,
Арнаутина
,
и
од
овога
гласника
,
и
од
Софке
,
и
од
целог
света
,
чаршије
,
вароши
,
што
за
ово
кратко
време
толико
,
на
мах
,
као
подговорени
од
неког
,
нагрнуше
на
њу
,
њену
кућу
,
те
је
ето
сада
сасвим
уништише
...
Софка
,
једва
држећи
се
на
ногама
,
поче
да
муца
и
да
пита
гласника
:
—
Како
?
Где
?
—
Не
знам
,
газдарице
.
—
Исто
онако
укочено
стојећи
,
бришући
зној
и
сузе
—
настављао
је
овај
.
—
Тек
пре
два
дана
,
у
саму
вечер
,
готово
у
ноћ
,
отуда
,
из
Арнаутлука
,
донесоше
га
у
хан
рањеног
.
Куршум
му
остао
у
трбуху
.
Истина
није
знао
за
себе
,
али
је
био
жив
.
Понесосмо
га
.
И
кад
бесмо
у
Корбевцу
,
где
га
унесосмо
у
собу
механску
,
да
се
одмори
,
док
ми
спремимо
друге
волове
—
јер
на
коњским
колима
нисмо
смели
да
га
возимо
,
коњи
иду
брзо
,
и
кола
се
труцкају
...
а
ко
је
знао
да
хоће
то
да
учини
!
—
ту
се
он
освестио
,
и
,
када
се
видео
сам
,
силом
покидао
појасеве
око
себе
,
те
се
рана
отворила
и
крв
бљунула
,
и
он
издахнуо
.
И
сад
мене
послаше
да
дођем
и
јавим
,
да
се
спремите
,
и
да
останем
овде
,
и
,
ако
што
треба
,
да
послушам
и
нађем
се
.
У
том
,
као
без
душе
,
дотрча
Арса
и
,
кад
чу
он
од
страха
седе
на
земљу
.
—
А
ти
?
А
ви
?
—
поче
да
виче
на
сељака
.
—
Ех
,
бре
Арсо
!
—
настави
плачно
сасвим
разумевши
те
Арсине
узвике
,
прекоре
,
као
:
где
су
они
,
слуге
и
остали
сељаци
,
били
,
и
како
су
то
смели
да
допусте
,
да
га
не
чувају
,
чак
и
да
погину
за
њега
?
—
Зар
смо
знали
,
бре
,
Арсо
?
Али
,
знаш
га
ти
.
Откада
се
са
свадбе
врати
,
као
да
нас
је
хтео
да
превари
,
тако
је
био
мек
.
Ником
рђаву
реч
,
ни
„
потамо
се
“
.
И
када
видесмо
како
он
сам
дубоко
преко
границе
залази
,
почесмо
за
њим
и
ми
,
али
чим
он
опази
да
га
из
далека
чувамо
и
пратимо
—
у
мало
нас
не
поби
.
Отада
нико
није
смео
ни
да
мрдне
за
њим
.
И
,
сад
...
ето
...
тако
!
Софки
по
овоме
би
јасно
,
да
се
због
ње
,
ако
не
убио
,
а
оно
навлаш
ишао
у
Арнаутлук
.
И
кад
видео
да
га
ови
нису
на
место
убили
,
он
,
да
не
би
ипак
овамо
кући
,
Софки
,
жив
дошао
,
и
морао
у
њу
да
гледа
,
да
црвени
,
ето
,
кад
остао
сам
,
раскидао
везе
,
појасеве
око
себе
,
те
крв
и
утроба
покуљала
.
Не
гледајући
ни
на
свекрву
,
која
остаде
преко
прага
лежећи
,
ни
у
сељака
,
који
је
,
онако
укочен
стојећи
насред
кујне
,
секао
целу
кујну
и
оштро
се
од
тепсија
и
сахана
,
поређаних
по
полици
,
оцртавао
—
посрћући
,
с
тешком
главом
,
коју
је
осећала
да
већ
једва
носи
,
оде
и
паде
опет
у
оно
своје
сопче
,
које
јој
се
учини
сад
већ
толико
црно
,
толико
дубоко
као
какав
гроб
.
Људи
,
комшије
и
чаршија
опет
кућу
испунише
,
опет
кућа
узавре
од
света
.
Брзо
тамо
подигли
свекрву
,
полили
је
водом
и
унели
у
собу
.
Сељак
је
једнако
онако
укочено
,
високо
стајао
напред
у
кујни
и
на
изненађења
,
узвике
одговарао
једно
те
исто
:
—
Ето
тако
...
Газда
...
Сврши
се
...
И
када
поче
падати
ноћ
,
настаде
још
теже
.
Тада
почеше
и
сељаци
,
родбина
из
Турске
и
околних
села
,
долазити
,
сви
у
трк
,
унезверени
.
Неко
пешке
,
неко
на
коњу
,
колима
,
како
је
коме
било
згодно
.
И
целе
су
ноћи
долазили
и
притицали
готово
сви
они
са
свадбе
,
и
још
и
други
.
И
како
би
који
дошао
,
ушао
на
капију
,
само
би
хукнуо
:
—
Ох
,
бре
,
бато
!
—
И
не
би
улазили
у
саму
кућу
,
кујну
,
собу
,
већ
се
скупљали
око
куће
,
иза
куће
,
и
тамо
клечећи
уза
зид
ређали
се
,
поникли
,
запрепашћени
и
са
увученим
рукама
у
пазухе
.
Арса
,
што
никад
до
тада
,
опи
се
на
мртво
име
.
Није
хтео
више
ништа
да
слуша
.
Само
,
онако
пијан
,
на
глас
је
претио
Ахмету
,
Арнаутину
,
за
кога
је
тврдо
веровао
да
га
је
убио
.
—
Ах
,
Ахмете
!
Ах
,
црни
сине
!
Ах
,
псу
!
...
И
говорим
њему
:
„
Пусти
ме
,
газдо
,
пусти
да
ја
Ахмету
станем
за
врат
,
да
ја
с
њиме
свршим
,
да
му
ја
крв
локнем
!
“
а
он
:
„
Седи
ти
,
Арсо
,
код
куће
,
иди
у
варош
и
тамо
чувај
кућу
,
а
доста
је
крви
и
глава
!
“
А
сад
—
ето
кућа
!
—
И
показујући
рукама
на
кућу
,
као
откривајући
је
,
разграђујући
је
,
бацајући
са
ње
кров
,
димњак
,
настављао
је
.
—
А
ето
и
твоја
глава
!
—
И
од
беса
,
пића
,
ударајући
се
по
глави
и
врату
,
заждио
би
онда
чак
до
капије
,
да
би
се
исто
тако
опет
отуда
вратио
,
још
јаче
,
бешње
псујући
тога
Ахмета
,
претећи
му
,
док
на
послетку
не
поче
и
самога
мртвога
Марка
,
свога
газду
да
грди
.
—
Тако
му
и
треба
!
Зар
он
,
газда
мој
,
да
допусти
да
га
онај
и
онакав
пас
убије
.
Е
,
али
ја
.
Арса
,
ништа
не
знам
!
Арса
луд
,
Арса
пуст
!
...
Кад
говори
Арса
,
кад
моли
да
иде
и
оном
псу
откине
главче
као
врапцу
,
онда
:
„
Немој
,
Арсо
,
седи
код
куће
,
Арсо
“
...
И
Арса
седи
код
куће
,
уз
огњиште
,
али
зато
твоја
глава
и
отиде
!
И
сад
тако
,
ето
!
Ја
,
тако
!
На
питања
и
прекоре
осталих
,
како
треба
да
иде
тамо
,
у
кућу
,
да
се
нађе
,
послуша
,
нарочито
да
је
око
газдарице
,
одговарао
је
:
—
Нека
умре
и
она
!
—
И
није
хтео
да
привири
,
нити
руком
штогод
да
помогне
—
ма
да
се
без
њега
није
могло
ништа
.
—
Нећу
,
бре
,
нећу
!
И
баци
им
кључеве
,
да
они
,
како
знају
,
иду
,
раде
.
.
Али
,
кад
се
доцкан
у
ноћ
отвори
широм
и
осветли
капија
,
и
на
њој
се
указаше
гломазна
рабаџијска
кола
,
која
су
вукли
два
јака
,
стара
и
црна
бивола
,
а
кола
су
била
пуна
свеже
и
меке
сламе
и
поврх
ње
,
у
среди
,
црнио
се
Марко
мртав
,
испружен
,
укочен
и
покривен
широком
гуњом
,
онда
Арса
не
даде
да
га
ико
други
с
кола
скида
.
Сам
га
понесе
и
осећајући
га
на
леђима
,
грлећи
му
око
свог
врата
испружена
,
укочена
и
мртва
колена
,
клецајући
и
спотурајући
се
,
грцао
је
и
плакао
:
—
Ох
,
бре
,
газдо
!
Ох
,
бре
,
газдо
!
Има
да
су
други
помагали
,
придржавали
Марка
за
рамена
и
главу
,
која
му
се
климатала
,
Арса
је
ипак
толико
клецао
и
посртао
.
Ипак
издржа
.
Сам
га
унесе
,
положи
по
поду
,
преко
белог
чаршава
и
намести
му
главу
на
јастук
.
И
када
му
пољуби
скрштене
руке
,
оне
његове
кратке
,
дебеле
руке
,
од
којих
је
он
толико
дрхтао
и
имао
целог
живота
страха
,
излете
из
собе
и
тамо
у
дворишту
паде
као
неко
дете
,
бризну
у
јак
,
грозничав
плач
.
Отуда
из
собе
одједном
око
осветљенога
Марка
разлеже
се
такође
силан
плач
жена
и
њихно
нарицање
.
Особито
се
истицало
нарицање
сељанки
,
његових
тетака
и
стрина
.
Оно
њихово
просто
једноставно
нарицање
,
али
тако
силно
и
јако
,
да
је
изгледало
да
се
с
тим
плачем
и
сам
кров
и
кућа
диже
.
—
Леле
,
бато
!
Куку
,
бато
!
Ко
ће
,
бато
,
да
нас
чува
и
да
брани
,
бато
?
Од
људи
,
како
би
који
дојурио
с
коњем
,
сишао
,
улазио
би
тамо
код
њега
у
собу
и
,
запаливши
му
свећу
и
пољубивши
икону
на
прсима
и
прекрштеним
рукама
,
одмах
би
се
отуда
тихо
на
прстима
,
гологлав
враћао
и
одлазио
међ
остале
,
да
око
куће
,
наслоњени
уза
зид
,
клече
.
А
највише
их
је
било
иза
куће
,
до
самих
прозора
велике
собе
,
јер
ту
су
сасвим
одвојени
од
ових
варошана
и
од
долазећих
и
могли
слободни
,
неопажени
,
да
хукћу
,
убијени
и
згрчени
:
—
Ох
,
бре
,
бато
!
Јер
сви
они
,
—
ма
да
им
Марко
,
или
тек
један
пут
или
и
никако
није
у
кућу
привирио
,
још
мање
кога
помагао
,
пошто
је
сваки
од
њих
за
себе
живео
,
радио
,
—
ипак
,
док
је
он
био
жив
,
они
су
се
под
том
његовом
суровошћу
и
строгошћу
осећали
као
склоњени
и
сигурни
.
А
сада
,
без
њега
,
дошли
као
обезглављени
,
јер
над
собом
више
немају
оног
,
који
им
је
својим
именом
давао
силу
,
одбрану
,
безбедност
.
Јер
довољно
је
било
рећи
:
„
Ово
је
газда
-Марков
стриц
,
деда
или
род
“
,
па
да
сваки
,
ма
ко
био
,
комшије
,
цело
село
,
чак
и
друга
села
,
буду
према
њему
другачији
,
уздржљивији
,
мирнији
.
А
сада
,
његовом
смрћу
и
нестанком
,
постају
као
неки
сирочићи
,
остављени
свакоме
,
целом
свету
,
на
милост
и
немилост
.
И
када
,
дубоко
у
ноћ
,
изиђе
и
месец
и
његова
бела
коса
светлост
,
испресецана
црним
ивицама
околних
зидова
,
поче
да
испуњава
кућу
и
саму
светлост
са
огњишта
да
упија
у
себе
,
Софки
се
,
не
поче
да
чини
,
него
је
већ
као
у
истини
осећала
,
како
све
то
није
оно
,
у
ствари
.
Он
,
Марко
,
није
мртав
,
ова
кућа
није
у
вароши
,
међу
светом
,
него
као
негде
далеко
,
на
неком
жутом
песку
,
усред
неке
пустиње
и
све
се
то
спаја
у
једно
,
и
све
,
као
нешто
живо
,
заједно
са
месечином
иде
,
креће
се
.
Креће
се
и
сама
она
овамо
у
собици
,
пресамићена
на
сандуку
,
и
оно
из
штала
на
махове
уједање
коња
међ
собом
,
њихова
цика
,
и
они
,
иза
куће
и
до
прозора
,
на
земљи
,
поређани
,
од
умора
поспали
сељаци
са
лицима
,
окренутим
ка
месечини
,
и
сам
он
тамо
,
у
великој
соби
,
осветљен
свећама
са
прекрштеним
рукама
,
везаним
вилицама
,
опкољен
женама
,
са
женом
,
свекрвом
,
више
главе
,
која
,
сасвим
заборавивши
да
кука
,
нариче
,
поникла
,
једнако
држи
руку
на
његовом
леденом
челу
и
чисто
се
игра
праменовима
мрке
косе
,
гладећи
му
је
и
исправљајући
око
ушију
.
Сутра
је
била
сарана
.
Тада
већ
дођоше
и
њени
.
Али
Софка
,
уплашена
да
не
би
морала
са
сваким
разговарати
,
и
да
јој
не
би
пунили
собу
,
лежала
је
.
Једино
што
је
код
ње
у
соби
била
мати
,
а
сви
остали
њени
били
су
испред
врата
и
собом
затварали
улаз
,
да
не
би
она
кроз
врата
,
приликом
изношења
мртваца
,
могла
штогод
видети
.
Јер
адет
је
да
млада
од
свега
тога
ништа
не
види
,
још
мање
самога
мртваца
,
да
не
би
,
ако
је
можда
затруднела
,
родила
дете
са
каквом
белегом
или
болешћу
.
XXВИИ
И
као
што
се
надала
,
тако
доцније
и
настаде
.
Ма
да
прођоше
две
и
три
године
,
њој
се
једнако
чинило
да
је
тек
сада
,
као
јуче
,
нема
ни
месец
дана
од
свега
овога
што
је
било
.
У
почетку
,
после
саране
Маркове
,
цела
јесен
и
зима
прође
у
излажењу
на
гробље
.
Настадоше
оне
јесенске
дуге
кише
,
лапавице
и
мећаве
.
И
нешто
због
тога
рђавог
времена
,
а
највише
због
жалости
у
којој
су
били
,
остадоше
потпуно
усамљени
,
одвојени
од
света
и
комшилука
.
Једнако
уплашени
и
запрепашћени
том
његовом
изненадном
,
чисто
као
неком
у
инат
наглом
смрћу
,
редовно
се
он
тамо
на
гробљу
посећивао
,
давала
подушја
,
парастоси
.
И
баш
у
том
једнаком
одлажењу
,
тачном
вршењу
дужности
према
његовом
гробу
,
било
је
у
исто
време
и
ослобођавање
од
самога
њега
,
покојника
.
И
,
на
изненађење
,
али
у
истини
,
—
јер
се
све
чинило
што
треба
њему
тамо
на
гробљу
—
он
се
све
више
почео
заборављати
и
губити
.
У
почетку
од
Софкиних
само
јој
мати
долазила
.
Али
,
да
ли
што
је
још
био
почетак
,
Софка
још
осећала
онај
траг
мртвачев
,
или
због
нечега
другога
,
тек
,
кад
год
би
јој
мати
дошла
,
увек
би
се
она
узнемирила
,
плашила
.
А
то
јој
је
мати
примећавала
,
и
зато
је
тек
после
неколико
недеља
једва
понова
долазила
,
и
то
више
света
,
обичаја
ради
,
него
ли
што
јој
се
мили
да
види
Софку
.
И
на
послетку
,
ко
зна
колико
времена
прође
,
ма
да
се
Софки
једнако
чинило
да
је
све
то
тек
од
јуче
,
ипак
она
поче
осећати
:
како
ће
се
на
крају
крајева
можда
све
преболети
,
све
утишати
и
заборавити
.
Истина
,
њој
је
било
једнако
тешко
и
била
је
уверена
да
теже
,
горе
не
може
бити
,
али
ипак
,
ипак
,
ко
зна
,
можда
...
У
кући
само
су
на
њу
гледали
.
Сви
су
пазили
,
склањали
се
и
гледали
да
је
само
њој
добро
.
Могла
је
да
готови
јела
каква
је
хтела
и
колико
је
хтела
.
Свекрва
јој
,
после
смрти
Маркове
,
са
којим
је
био
спојен
сав
њен
живог
и
то
онај
живот
тамо
,
док
су
били
у
Турској
,
на
селу
,
јер
овај
после
у
вароши
није
за
њу
био
живот
,
остављена
сада
од
њега
овде
,
у
вароши
,
међ
туђим
светом
,
толико
је
била
уплашена
и
утучена
,
да
се
видело
како
већ
ништа
више
не
може
да
мисли
,
да
жели
.
По
њој
се
могла
цела
кућа
да
однесе
.
Ништа
она
не
би
приметила
.
И
кад
би
се
,
после
,
као
освестила
,
осећајући
се
чисто
крива
због
тога
,
и
да
би
се
оправдала
,
почела
би
око
Софке
да
облеће
,
улагује
јој
се
.
Тако
исто
и
слуге
,
а
особито
Арса
.
Он
,
само
да
би
његова
„
снашка
“
рекла
добру
реч
,
цео
дан
и
целу
ноћ
у
стању
би
био
да
је
слуша
,
трчи
.
За
њега
је
била
највећа
срећа
,
кад
дође
к
њој
и
каже
јој
:
како
је
то
и
то
,
што
му
она
наредила
,
овако
и
овако
свршио
,
да
би
по
томе
она
видела
како
је
он
тачно
,
све
онако
учинио
,
како
је
она
желела
и
осмехнула
се
на
њ
.
И
све
,
цела
кућа
,
била
је
њена
.
Па
не
само
то
него
чак
и
плодови
од
дрвећа
,
којега
истина
тамо
,
иза
куће
,
услед
наслаганих
„
камара
“
дрва
и
камења
,
није
било
много
.
Кад
би
сазреле
кајсије
,
јабуке
,
и
од
зрелости
почеле
да
падају
,
онда
,
да
би
их
бар
они
,
слуге
и
надничари
,
могли
јести
,
пошто
од
њих
из
куће
нико
није
то
ни
гледао
,
увек
би
се
чуло
како
један
другог
нуткају
:
—
Иди
,
бре
,
иди
,
неки
дође
снашка
и
окуси
.
Нека
види
да
ли
су
већ
зреле
.
Тако
и
по
комшилуку
.
За
цео
је
тај
крај
,
још
не
насељен
сасвим
,
већ
из
сељачких
породица
или
из
варошке
сиротиње
,
која
се
одозго
,
где
је
била
скупоћа
,
досељавала
овамо
—
за
све
њих
она
је
била
њихова
„
снашка
“
.
Свуда
су
је
дочекивали
и
поздрављали
усрдно
,
радосно
.
Ако
би
пролазила
улицом
,
жене
су
је
на
капијама
стојећи
дочекивале
и
нудиле
је
,
и
то
понизно
,
да
сврати
и
уђе
код
њих
.
А
Софка
је
код
сваке
одлазила
,
и
сваку
опет
,
из
сажаљења
,
звала
,
да
и
она
к
њој
дође
.
Па
и
сам
њен
муж
,
Томча
,
и
он
је
био
према
њој
пажљив
.
Већ
беше
мало
узрастао
.
Науснице
га
огаравиле
,
подбрадак
се
заоблио
,
вилице
му
постајале
четвртасте
.
Она
његова
детиња
,
висока
,
сува
рамена
сада
из
минтана
почела
да
се
кошчато
помаљају
,
као
што
су
му
се
већ
и
колена
изразитије
оцртавала
.
Што
год
би
му
наредила
,
он
би
учинио
,
и
то
радосно
,
сав
срећан
због
тога
,
што
му
она
наређује
и
што
говори
с
њим
.
Никада
,
већ
само
кад
би
га
Софка
позвала
,
ако
би
пришао
к
њој
.
С
њиме
је
она
могла
да
ради
што
год
хоће
.
Колико
би
га
пута
,
из
јутра
,
кад
хоће
из
собе
да
изиђе
,
она
натраг
себи
позивала
.
И
видећи
како
није
лепо
опасао
појас
,
није
се
добро
закопчао
,
почела
би
га
сама
дотеривати
,
и
то
више
из
сажалења
.
Он
јој
предао
кључеве
од
сандука
са
новцима
.
И
то
јој
силом
утурио
,
молећи
је
да
их
чува
код
себе
,
из
страха
да
било
он
,
било
мати
,
како
су
сплетени
,
не
забораве
их
где
и
изгубе
.
Сваки
добивени
новац
од
ханова
њој
би
предавао
,
да
она
тамо
у
ковчег
метне
међ
остали
.
Тако
исто
,
кад
је
требало
нешто
плаћати
,
од
ње
је
тражио
.
И
то
не
он
сам
кључеве
да
узме
,
отвори
сандук
и
вади
из
кеса
,
него
да
му
она
да
,
она
изброји
колико
треба
.
Тако
и
свекрва
целу
кућу
оставила
њој
,
и
амбарове
,
и
подруме
.
Па
чак
и
за
оне
ствари
сасвим
сељачке
,
сасвим
Софки
незнане
и
непотребне
,
и
за
њих
није
хтела
да
зна
ни
где
су
.
И
када
би
која
комшика
дошла
,
да
потражи
на
послугу
какву
ствар
,
за
коју
је
само
она
,
свекрва
,
знала
како
изгледа
и
где
може
бити
,
ипак
би
је
ова
одбијала
и
упућивала
њој
,
Софки
.
—
Не
знам
ја
,
не
знам
,
слатка
!
Ено
Софке
,
па
она
,
ако
зна
и
ако
хоће
,
нека
ти
да
.
И
тек
,
када
би
јој
Софка
одобрила
:
—
Па
подај
,
нано
.
Ја
не
знам
где
и
какво
је
то
.
Иди
ти
и
подај
!
—
Тек
онда
би
свекрва
одлазила
,
пела
се
по
таванима
,
завлачила
по
кутовима
,
где
је
ту
ствар
,
ко
зна
кад
и
како
,
угурала
.
Софка
је
осећала
да
то
они
не
чине
,
што
је
се
боје
,
што
стрепе
,
што
можда
они
не
би
могли
,
знали
и
умели
свим
тим
,
целом
кућом
и
имањем
управљати
,
него
да
то
чине
стога
,
да
би
она
била
сасвим
слободна
и
да
би
се
и
овде
,
код
њих
,
осећала
као
код
своје
куће
.
А
поред
тога
ваљда
су
хтели
да
се
тиме
пред
њом
као
откупе
за
све
оно
што
је
њој
њихов
Марко
,
можда
,
на
жао
учинио
,
а
без
њихове
кривице
и
воље
.
Можда
је
и
сасвим
унесрећио
,
заробио
,
убио
,
што
ју
је
довео
овамо
,
код
њих
.
И
то
је
чинило
да
Софка
,
истина
тешко
,
мучно
,
споро
,
али
мало
по
мало
поче
осећати
како
се
на
све
то
навикава
и
како
ће
,
ако
овако
и
даље
потраје
,
напослетку
—
а
при
том
како
би
се
загрцавала
,
како
би
јој
почеле
сузе
да
навиру
од
радости
!
—
сасвим
све
њих
,
кућу
,
свекрву
заволети
,
а
особито
њега
,
мужа
,
Томчу
.
И
то
можда
ће
га
тако
истински
заволети
,
како
се
никада
није
надала
...
Чак
,
можда
,
ко
зна
,
дај
Боже
,
заволеће
га
онако
како
је
сањала
,
сневала
...
А
највише
је
утврђивало
у
том
предосећању
да
ће
га
заиста
заволети
не
то
,
што
је
бивао
све
изразитији
и
пунији
оне
мушке
,
јаке
снаге
,
него
што
је
с
дана
на
дан
све
више
постајао
њен
,
сасвим
њен
,
не
неки
други
,
страни
Томча
,
син
газда
-Марков
,
него
њен
Томча
,
као
неко
њено
чедо
,
дело
њених
руку
,
као
да
га
она
родила
,
она
однеговала
.
А
у
ствари
то
је
и
било
.
Јер
она
га
је
готово
и
научила
како
да
се
носи
,
како
опасује
,
чак
и
како
да
говори
,
да
се
поздравља
и
понаша
.
Никада
из
њене
собе
није
смео
изићи
неочешљан
,
неумивен
чак
ни
ненамирисан
.
И
онда
њена
ће
заслуга
бити
,
ако
он
устраје
овако
,
како
је
почео
,
сасвим
се
развије
,
пролепша
,
и
постане
истински
добар
,
виђен
и
чувен
.
Све
ће
то
њено
бити
,
као
што
је
ово
сада
њено
;
јер
је
он
већ
леп
,
чист
и
чак
раскошно
одевен
.
Па
њено
је
и
оно
што
он
већ
сада
(
а
какав
ли
ће
бити
тек
доцније
,
када
сасвим
постане
човек
)
,
чим
је
погледа
,
стане
до
ње
,
не
зна
шта
ће
од
среће
и
радости
.
Одмах
тада
његове
црне
очи
тако
широко
и
топло
почну
да
сјаје
,
и
,
већ
дрхтећи
од
страсти
за
њом
,
за
њеним
топлим
,
једрим
телом
,
уноси
се
у
њу
и
само
је
пита
:
—
„
А
,
Софке
?
“
,
унапред
срећан
,
што
ће
моћи
одмах
да
јој
учини
што
му
буде
хтела
наредити
.
А
да
ће
заиста
доћи
љубав
,
срећа
,
и
по
себи
је
то
осећала
.
Ноћу
,
после
вечере
,
у
постељи
,
осећала
би
како
се
опоравља
,
гоји
.
Снага
,
засићена
свачим
,
уморно
,
трнула
и
треперила
јој
од
насладе
.
Сладак
јој
одмор
,
испод
плећака
и
кукова
већ
не
осећа
кроз
душек
тврду
земљу
,
него
од
своје
гојности
тоне
у
мекоти
и
топлоти
постеље
.
Кад
год
тако
лежећи
случајно
покрене
ноге
и
то
целе
,
чак
из
кукова
,
одмах
би
осетила
како
јој
се
додирују
и
спајају
својом
облином
и
пуноћом
...
Томча
сасвим
је
њен
.
Ни
о
чему
другом
не
зна
,
до
само
о
њој
,
Софки
.
Јер
све
што
је
до
сада
дознао
и
осетио
,
то
је
само
од
ње
.
И
сада
већ
овако
мало
одраслим
она
је
могла
све
своје
жеље
задовољавати
,
чак
и
најлуђе
,
оне
девојачке
!
А
ко
зна
тек
доцније
како
ће
бити
,
када
он
сасвим
порасте
,
ојача
,
постане
човек
,
и
када
се
буду
код
њега
почеле
разбуктавати
његове
личне
жеље
,
страсти
,
лудости
.
Овако
изучен
од
ње
,
како
ли
ће
је
тек
тада
сам
грлити
,
љубити
!
...
XXВИИИ
Кућа
јој
постаде
топла
,
и
то
сасвим
топла
.
Истина
,
била
је
сниска
,
без
патоса
,
са
набијеним
подом
,
али
јој
се
није
више
чинила
хладна
,
онако
разграђена
.
Тада
она
,
поред
голе
земље
,
сниских
таваница
и
оне
кујне
са
оноликом
широком
баџом
над
огњиштем
,
због
које
човек
никад
ноћу
није
смео
ту
да
уђе
,
јер
се
кроз
њу
видело
небо
,
она
поче
осећати
и
оно
друго
:
оно
силно
,
нагомилано
сирово
богаство
по
подрумима
,
шталама
и
набијеним
амбарима
.
Само
треба
човек
руком
да
мане
,
да
узме
и
распореди
,
па
све
да
буде
као
што
треба
.
И
Софка
све
то
узе
.
Ћилимове
и
јастуке
обоји
и
њима
целу
кућу
,
подове
,
зидове
,
ћошкове
обложи
,
испуни
.
Одмах
се
због
тога
изгуби
она
оштрина
углова
собних
а
негде
и
напуклост
и
отвори
од
врата
и
прозора
.
Све
постаде
мекше
,
топлије
и
утутканије
.
Цела
кућа
доби
други
изглед
.
И
сама
кујна
,
са
новом
полицом
и
по
њој
поређаним
сановима
и
тепсијама
,
испуни
се
онако
гола
и
пространа
.
И
једино
доцније
што
би
је
покаткад
као
узнемирило
,
то
је
био
он
сам
,
њен
муж
,
Томча
.
И
то
је
увек
бивало
,
када
би
он
остајао
на
само
без
ње
,
онда
,
када
би
га
она
,
или
услед
посла
,
или
услед
заморености
и
засићености
њиме
,
два
и
више
дана
као
одстранила
од
себе
,
осамила
га
,
те
он
већ
почео
да
и
не
осећа
њену
снагу
,
њу
око
себе
.
Обично
би
она
овамо
по
кући
и
кујни
била
у
послу
,
а
он
тамо
по
амбаровима
,
шталама
са
слугама
и
чивчијама
.
И
Софка
би
онда
примећавала
,
како
би
му
,
чим
би
знао
да
га
она
тамо
не
може
чути
,
ни
видети
,
а
наиђе
на
кога
слугу
или
у
крађи
или
у
каквој
неисправности
,
одмах
тада
његове
очи
засјале
таквим
неким
ужасним
,
нечовечним
сјајем
,
вилице
му
тако
одскочиле
и
цвокоћући
почеле
да
се
тресу
.
И
Софки
онда
,
на
ужас
,
одмах
би
упадале
у
очи
његове
руке
,
кратке
,
маљаве
,
већ
исте
као
у
оца
и
онај
Марков
здепаст
врат
са
сниским
челом
и
извученим
,
високим
потиљком
.
И
Софку
би
,
не
знајући
ни
сама
зашто
,
његово
личење
на
свога
оца
,
кад
се
разгневи
,
побесни
,
увек
некако
хладно
,
као
нож
око
срца
секло
.
Али
опет
,
чим
би
га
она
позвала
,
а
морала
би
тада
подешавати
глас
да
јој
буде
нежнији
,
и
што
страснији
,
одмах
би
видела
како
се
све
то
са
њега
губи
.
Брзо
,
као
увек
,
понизно
и
радосно
што
га
она
зове
,
што
може
да
је
послужи
,
дотрчао
би
к
њој
и
радосно
пита
је
:
—
Шта
треба
,
Софке
?
XXИX
Када
Томча
сасвим
порасте
,
и
он
сам
,
а
највише
свекрва
,
почеше
наваљивати
на
Софку
,
да
продаду
хан
и
сва
имања
,
што
имају
тамо
на
граници
и
у
Турској
,
и
да
до
капије
,
са
лица
чаршије
,
подигну
велику
лепу
кућу
.
Софка
није
никако
пристајала
.
И
то
није
пристајала
,
не
што
није
хтела
,
него
,
да
не
би
свет
,
особито
њихна
родбина
,
осетила
то
као
одвајање
од
њих
,
од
њихових
села
,
а
још
више
да
се
не
почне
причати
,
како
ето
већ
почело
да
се
имање
,
ханови
,
продаје
и
троши
.
А
опет
бојала
се
да
то
одбијање
не
би
Томча
погрешно
тумачио
.
Он
је
био
једнако
према
њој
осетљив
,
брз
,
уплашен
.
Сваки
час
се
трзао
и
плашио
,
да
га
она
неће
призвати
себи
,
неће
трпети
код
себе
,
у
соби
,
у
постељи
.
Никако
није
могао
да
се
ослободи
и
да
је
,
кад
би
са
њом
био
на
само
,
миран
,
комотан
као
код
своје
жене
.
И
онда
,
да
не
би
то
њено
одбијање
протумачио
он
тако
:
да
као
она
зато
жели
да
ти
ханови
на
граници
остану
,
што
зна
да
ће
он
морати
сваке
године
тамо
по
неколико
недеља
и
месеци
проводити
,
те
ће
тиме
она
овамо
бити
ослобођена
њега
,
кога
као
мора
силом
да
трпи
.
Да
не
би
он
то
тако
схватио
,
пристала
је
напослетку
да
у
чаршији
место
нове
куће
начине
какву
механу
и
неколико
дућана
,
одакле
ће
се
имати
кирије
,
а
овде
само
кућа
да
се
мало
оправи
и
иза
ње
подигне
и
уреди
башта
.
И
тако
и
би
.
С
пролећа
већ
је
била
увелико
башта
прекопана
.
Извађене
и
набацане
уза
зид
белиле
се
гомиле
камења
.
Земља
се
црнила
мека
и
изривена
.
Поред
оног
њиховог
сопчета
и
цела
је
кућа
била
споља
окречена
,
па
и
она
велика
соба
,
особито
оне
њене
црне
,
куршумима
изрешетане
таванице
и
греде
.
Штала
је
била
испражњена
.
Једино
алат
остао
у
штали
.
Али
из
штале
већ
није
више
слама
штрчала
и
падала
из
напуклих
зидова
,
да
се
меша
доле
са
коњском
балегом
и
после
онако
да
заудара
.
Све
је
било
почишћено
.
Велика
капија
са
сводом
,
кровом
својим
,
као
читава
кућа
за
себе
,
рушила
се
.
И
као
да
се
рушењем
те
капије
,
која
је
овамо
целу
кућу
и
двориште
заклањала
,
увек
се
чинила
влажном
и
мрачном
,
цела
кућа
ослободи
и
испуни
светлошћу
и
сјајношћу
,
те
,
онако
приземна
,
али
окречена
и
стегнута
новим
кровом
,
дође
лепша
и
доби
онај
сеновит
израз
.
Колико
пута
би
Софка
стојала
и
гледала
како
се
руши
,
плетући
и
држећи
испод
мишке
клупче
конца
.
На
њој
тешке
од
јумбасме
шалваре
са
широким
,
златним
ногавицама
.
Испод
њих
вири
њена
обла
пета
у
белим
чарапама
од
конца
.
На
прсима
леже
низе
дуката
и
крију
овлаш
око
врата
закопчану
кошуљу
с
чипкама
.
Бедра
јој
не
као
у
девојке
,
но
као
у
сваке
нове
жене
,
засићене
насладама
,
набрекла
,
пуна
и
издвајају
јој
се
тако
обло
од
половине
.
Сама
она
осећа
како
јој
мишица
,
подупрта
оним
клупчетом
,
одскаче
и
надимље
рукав
.
Лице
јој
сасвим
чисто
.
Особито
око
врата
,
подбратка
и
вилица
,
почела
она
млечна
,
женска
белина
.
Нигде
,
ни
по
потиљку
,
ни
око
ушију
,
нема
маља
.
Позади
врата
,
онај
простор
испод
ушију
,
откривен
занесеном
косом
у
страну
и
увијеном
у
свилену
шамију
,
бљешти
јој
и
показује
сву
једрину
рамена
јој
.
Из
целе
ње
бије
она
чиста
бела
,
женска
сређеност
,
засићеност
,
а
која
се
код
ње
највише
показивала
у
њеним
мирним
очима
,
у
набраним
,
танким
,
повијеним
обрвама
и
оним
сусталим
,
влажним
,
срећним
устима
.
А
кад
би
је
видео
овамо
саму
,
одмах
би
одозго
из
куће
Томча
к
њој
одлазио
.
Сагињући
се
,
почео
би
да
јој
показује
шта
се
руши
и
како
ће
да
се
зида
.
Онда
ни
свекрва
,
када
би
их
тако
видела
,
не
би
могла
да
издржи
.
Макар
пристављено
јело
у
кујни
све
искипело
,
и
она
би
к
њима
сишла
.
Али
,
да
се
не
би
приметило
,
увек
би
налазила
неки
посао
у
штали
или
око
оног
ђубрета
.
А
то
све
зато
,
да
би
била
што
даље
од
њих
,
да
би
их
тако
отуда
,
из
штале
,
из
каквог
кута
,
из
мрака
,
могла
што
више
гледати
.
Особито
би
гледала
њу
,
Софку
,
како
са
оним
срећним
изразом
уста
и
са
црним
и
задовољним
очима
,
окренута
и
нагнута
над
Томчом
,
слуша
шта
јој
овај
говори
и
показује
.
А
по
Софки
се
види
како
она
зна
да
и
њега
то
не
интересује
,
него
да
би
само
могао
бити
поред
ње
,
да
је
гледа
,
наслађује
се
њоме
,
он
јој
то
и
показује
.
Свекрва
види
како
Софка
ужива
у
Томчи
,
гледајући
како
се
око
ње
увија
,
сагиба
,
како
јој
рукама
показује
,
а
већ
му
руке
дугачке
,
мишице
му
се
јасно
из
закопчаних
и
тесних
рукава
од
минтана
помаљају
као
и
већ
ојачала
његова
ребра
и
плећа
,
која
би
се
,
кад
би
се
сагао
,
ослободио
од
утегнутих
појасева
,
почела
да
шире
.
Па
још
када
свекрва
виде
,
како
Софка
,
задовољна
што
Томча
тако
срећно
,
као
дете
,
око
ње
облеће
,
сва
се
к
њему
окреће
и
,
знајући
колико
ће
му
учинити
задовољства
,
почне
да
му
се
као
уноси
,
и
сва
лицем
,
прсима
предаје
,
да
је
он
гледа
колико
хоће
,
наслађује
се
њом
,
онда
ова
,
свекрва
,
не
може
више
да
издржи
,
већ
почне
да
шапуће
у
себи
:
—
Слатка
децо
моја
!
—
И
још
ако
тада
примети
како
је
Софкин
трбух
мало
већи
,
како
ће
можда
до
године
и
унук
доћи
,
њу
од
среће
ухвати
грч
.
И
отуда
,
из
штале
,
из
куће
,
где
се
је
била
сакрила
,
почне
да
кија
,
кашље
.
И
то
је
изда
.
Софка
,
приметивши
је
,
а
погађајући
све
,
почне
благо
,
весело
тобож
да
је
кори
:
—
А
јело
,
нано
?
Ако
оно
тамо
искипи
?
Она
,
посрамљена
,
бришући
се
,
а
највише
сузе
од
радости
,
почне
да
се
извињава
и
одлази
натраг
у
кујну
.
—
Сад
ћу
,
сад
,
Софке
!
Него
нешто
у
штали
имала
сам
посла
,
па
ме
овај
проклети
смрад
ухвати
.
XXX
Беше
празник
,
света
недеља
,
и
то
давно
после
службе
божје
,
јер
беше
престао
јек
звона
са
цркве
.
Престаде
по
чаршији
ход
,
кретање
људи
,
који
су
ишли
из
цркве
кућама
,
или
по
механама
.
Беше
настало
оно
празнично
затишје
,
светло
,
топло
са
јаким
сунцем
а
кратким
сенкама
,
са
већ
изнад
земље
и
калдрме
ужареним
и
разиграним
ваздухом
.
Софка
,
пошто
је
била
одавна
спремила
собу
,
почистила
и
дотерала
кујну
и
око
куће
,
била
се
обукла
и
,
чекајући
на
ручак
,
који
је
свекрва
тамо
постављала
,
срећно
је
стајала
испред
куће
.
Око
ње
,
као
увек
,
био
је
Томча
и
нешто
јој
говорио
.
Одједном
горе
,
на
капији
,
појави
се
отац
њен
.
Софка
од
среће
претрну
,
кад
га
спази
,
и
у
мало
,
заборавивши
се
,
не
потрча
к
њему
.
Зар
се
већ
вратио
?
А
она
је
чула
да
је
ускоро
после
Маркове
смрти
опет
отишао
тамо
,
у
Турску
.
Али
се
задржа
,
јер
по
његовом
оштром
,
ситном
,
успореном
кораку
она
виде
да
је
љут
.
Затим
виде
како
му
,
када
спази
њу
па
још
и
са
Томчом
и
око
њих
двориште
рашчишћено
,
кућа
окречена
,
удешена
,
заигра
чудан
,
ироничан
осмех
на
сувим
,
мало
збрчканим
и
већ
крезубим
устима
.
И
тај
осмех
Софку
пресече
,
следи
.
Томча
радосно
отрча
у
кућу
,
да
спреми
у
великој
соби
што
треба
за
таста
.
Софка
,
чисто
укопана
остаде
чекајући
оца
.
Није
могла
да
се
макне
,
јер
је
тај
његов
подсмех
,
са
којим
јој
се
приближавао
,
сву
збуни
.
Јасно
је
видела
како
се
у
том
његовом
осмеху
крије
јеткост
,
бес
и
подсмех
на
све
:
и
на
њу
,
Софку
,
јер
,
ето
,
девојка
добила
мужа
,
своју
кућу
,
па
већ
почела
да
се
гоји
;
и
на
мужа
јој
,
Томчу
,
јер
га
видео
како
срећан
облеће
око
ње
.
За
Софку
је
јасно
тај
његов
осмех
говорио
:
„
О
,
о
,
погле
,
ови
баш
почели
да
живе
;
погле
како
се
удесили
.
А
ја
овамо
могу
без
ичега
.
Ја
и
њена
мати
ништа
,
заборавили
на
нас
!
“
И
тада
се
Софка
сети
,
да
су
можда
одавно
без
пара
,
без
игде
ичега
,
и
са
језом
дочекујући
га
поче
себи
да
пребацује
:
што
се
није
сетила
и
кришом
,
макар
крадући
,
да
им
шаље
,
и
то
не
њему
,
него
матери
,
да
се
он
не
би
нашао
увређен
,
и
да
сада
не
долази
овако
љут
.
Али
из
тога
је
истрже
свекрва
.
Она
истрча
испред
Софке
ка
ефенди
-
Мити
и
искрено
радосна
,
чистећи
руке
од
брашна
о
скутове
,
поче
га
поздрављати
:
—
О
,
пријатељу
,
пшенице
да
поспемо
,
праг
да
пресечемо
,
кад
већ
један
пут
дођосте
.
Софка
чу
како
отац
,
видећи
све
то
,
а
сада
још
и
Софкино
овако
укопано
стајање
,
у
иронији
одговара
:
—
Ех
,
ех
,
зар
сте
нас
толико
жељни
?
—
И
то
„
нас
“
наглашује
једва
угушујући
јарост
и
горчину
.
Да
забашури
,
поче
једнако
чистити
чакшире
и
ципеле
,
што
их
је
тобож
упрљао
идући
преко
капије
и
њиховог
дворишта
,
а
у
ствари
да
би
што
више
сакрио
своју
љутњу
и
бес
и
имао
шта
да
гужва
и
стиска
рукама
.
—
Како
си
,
тато
?
—
поздрави
га
Софка
и
приђе
му
руци
.
Он
је
пољуби
.
Додирну
јој
чело
,
и
то
врх
од
чела
,
онај
раздељак
од
навише
зачешљане
косе
.
—
Добро
,
чедо
!
—
увређено
јој
одговори
.
Али
се
трже
,
када
виде
,
како
све
то
бива
све
веће
,
шири
се
,
а
за
њега
је
било
и
ово
много
неугодно
,
а
камо
ли
што
мора
сада
,
—
и
то
према
њима
још
!
—
толико
да
увија
.
Зато
,
да
све
то
спречи
,
кратко
упита
Софку
:
—
Где
је
Томча
?
Имам
нешто
са
њиме
!
—
И
не
чекајући
од
Софке
одговора
,
упути
се
право
к
њему
.
Софка
уђе
онамо
,
у
своје
сопче
.
Али
тамо
не
мога
да
остане
.
Не
знајући
зашто
,
поче
дрхтати
.
И
што
никада
у
животу
,
поче
осећати
како
јој
душа
,
сва
њена
унутрашњост
некако
мртвачки
заудара
.
Поче
да
дрхти
и
да
се
тресе
од
неке
неизмерне
несреће
,
коју
предосети
да
ће
се
десити
.
И
заиста
,
она
одмах
чу
како
он
,
отац
,
и
не
чекајући
да
тамо
у
великој
соби
буде
послужен
,
не
хотећи
ни
да
седне
на
силно
нуђење
Томчино
,
сав
побеснео
,
што
је
дочекао
,
да
он
,
ефенди
Мита
,
тако
што
чини
,
оволико
се
понижава
и
на
ноге
некоме
долази
,
заглушеним
,
шиштавим
гласом
говори
нешто
Томчи
,
а
на
то
му
Томча
,
и
то
наивно
,
чисто
узбезекнуто
,
одговора
:
—
Не
знам
,
не
знам
,
тато
,
не
знам
,
Бога
ми
,
ја
ни
за
какве
паре
!
—И
то
Томчино
одбијање
није
било
одбијање
,
одрицање
да
му
неће
дати
,
него
детињско
уверавање
,
као
кад
неко
скриви
,
па
се
правда
.
—
Паре
!
—
чу
Софка
очев
глас
,
промукао
,
и
готово
попрскан
пљувачком
.
И
то
не
од
беснила
,
што
му
овај
одриче
,
не
да
паре
,
него
што
су
га
они
:
она
,
његова
Софка
,
и
он
,
тобож
његов
зет
,
балавац
,
довде
довели
,
да
ето
он
,
он
,
ох
,
он
,
тражи
,
и
то
од
кога
!
...
И
Софку
пресече
,
јер
чу
како
он
,
заборавивши
се
сасвим
а
сигурно
тамо
над
Томчом
нагињући
се
,
да
га
удари
,
викну
:
—
Зар
да
ми
није
онај
,
твој
отац
(
није
хтео
ни
име
да
му
спомене
)
обећао
паре
,
зар
би
ја
за
тебе
,
пезевенк
један
,
дао
моју
кћер
?
—
И
у
том
„
за
тебе
“
,
„
пезевенк
“
,
толико
је
било
страшног
презирања
и
одгуривања
ногом
од
себе
нечег
гадног
,
нечистог
,
да
Томча
под
тим
као
поклекну
,
сруши
се
,
али
се
зато
чу
његов
страшан
,
пробуђен
јаук
и
претња
:
—
Тато
,
бре
?
Не
тако
,
не
то
,
бре
!
—
Да
!
—
још
бешње
,
још
обезумљеније
,
чу
како
јој
отац
настави
.
—
Зар
да
није
обећао
паре
,
и
то
какве
,
зар
бих
ја
дао
,
не
за
тебе
него
за
вас
,
моје
чедо
,
кћер
?
Ко
си
ти
?
Шта
си
ти
?
Керпич
један
,
сељак
један
!
И
зар
да
ти
сад
мени
...
У
један
корак
осети
Софка
овамо
код
себе
Томчу
.
Није
се
могао
познати
.
Вилице
су
му
играле
задржавајући
у
устима
неке
гласове
,
а
не
знајући
шта
ће
рукама
,
штипао
је
своје
ноге
,
бутине
.
—
Дај
паре
!
Дај
!
—
дахтао
је
ка
Софки
.
Једва
се
држао
на
ногама
.
Софка
,
ужаснута
,
виде
како
му
руке
једнако
иду
по
појасу
,
под
мишке
,
где
се
обично
држи
нож
.
Уби
је
тај
страх
,
да
крв
не
легне
,
те
не
учини
оно
што
је
требало
да
учини
:
да
Томчи
не
да
паре
,
већ
да
се
она
сама
дигне
и
оде
тамо
оцу
и
—
ма
шта
било
,
ма
какав
грех
наступио
—
отера
га
,
најури
.
Јер
,
после
овога
,
за
Софку
све
се
свршавало
.
Ништа
више
није
помагало
.
Све
је
пропадало
.
Она
је
сасвим
пропадала
,
умирала
.
Ње
,
Софке
,
оне
Софке
нестајало
је
.
После
ових
пара
,
куповине
,
она
је
у
Томчиним
очима
постајала
друга
,
обична
,
нека
ствар
,
која
се
,
као
свака
ствар
,
може
новцем
купити
.
Томча
,
кидајући
рукама
заклопац
,
сјури
обе
руке
унутра
и
не
гледајући
ни
коју
ће
кесу
,
да
ли
са
сребром
,
златом
или
никлом
,
са
двема
кесама
одјури
натраг
,
силно
,
из
све
снаге
одахњујући
.
И
тамо
у
соби
,
као
неки
страшан
терет
скидајући
,
баци
кесе
.
Сигурно
их
је
у
сама
прса
ефенди
-Митина
бацио
,
јер
тако
јетко
и
презриво
викну
:
—
На
!
Отац
јој
са
кесама
као
побеже
.
Али
,
да
се
не
би
приметило
да
бежи
,
једнако
се
око
себе
загледао
,
тобож
исправљајући
своје
угужване
чакшире
.
И
што
бар
тада
не
би
паметна
?
Што
се
не
диже
и
заједно
са
њим
,
оцем
,
и
она
не
оде
?
Опет
би
,
ма
да
је
и
најцрње
,
ипак
то
било
боље
него
што
остаде
.
Јер
,
тек
што
отац
оде
,
отуда
,
из
велике
собе
,
кујном
,
целом
кућом
одјекну
Томчин
страшан
глас
,
—
а
још
страшнији
је
био
,
јер
се
на
њу
овамо
,
у
соби
,
односио
,
а
тобож
је
матери
говорио
.
—
—
Па
мајко
,
нано
,
ми
сељаци
,
керпичи
...
—
Немој
,
синко
!
Немој
,
Томчо
!
Ништа
није
!
Чуло
се
уплашено
материно
утишавање
...
—
А
?
Ми
керпичи
?
!
А
они
,
што
се
за
паре
продају
,
купују
,
они
су
све
,
ми
ништа
.
Ми
керпичи
!
Ђубре
!
Аха
!
—
И
све
то
било
је
тако
страшно
али
и
са
таком
насладом
,
као
да
се
сада
,
после
овога
,
он
нечега
ослобађао
,
скидао
са
себе
нешто
,
што
му
је
,
истина
било
тако
драго
,
мило
,
али
које
је
њему
ипак
некако
страно
,
туђе
,
увек
се
,
поред
све
насладе
,
среће
,
ипак
не
осећао
свој
,
не
био
слободан
,
није
могао
да
дише
,
глас
није
имао
свој
,
ни
покрет
,
ни
очи
,
ни
поглед
свој
.
А
све
то
било
је
она
,
Софка
,
и
то
она
,
некадања
Софка
,
а
не
ова
,
сада
,
као
свака
женска
и
ствар
,
за
паре
купљена
.
—
Аха
!
—
чу
Софка
како
он
чисто
покликну
од
неке
дивље
радости
и
беса
и
брзо
га
виде
код
себе
.
—
Ти
!
—
Устреми
се
он
на
њу
.
И
у
том
„
ти
!
“
било
је
све
презирање
,
бол
,
јад
,
увреда
.
Узалуд
свекрва
дотрча
,
Софка
већ
осети
његову
руку
по
свом
челу
и
коси
,
и
осети
се
како
паде
од
његова
ударца
.
Он
брзо
појури
из
собе
,
да
не
би
морао
и
матер
,
која
га
,
трчећи
зз
њим
,
поче
задржавати
,
од
себе
ногом
одбацити
,
и
викну
:
—
Арсо
!
Арса
,
као
пушком
погођен
тим
већ
заборављеним
од
старога
газде
суровим
и
заповедничким
гласом
,
дотрча
уплашен
:
—
Шта
,
газдо
?
—
Коња
,
чизме
очеве
!
—
цикну
Томча
на
Арсу
.
И
сам
одлете
у
шталу
и
,
не
чекајући
ни
да
се
алат
оседла
,
ни
Арса
да
му
чизме
донесе
,
на
голог
алата
уседе
и
усред
дана
,
на
запрепашћење
чаршије
и
улице
кроз
коју
пролете
,
одјури
пут
њиховога
хана
на
граници
.
XXXИ
Доцније
Томча
,
смејући
се
самом
себи
,
причао
је
:
како
је
,
када
је
већ
дубоко
у
ноћ
,
једнако
јурећи
на
алату
,
наишао
код
једне
реке
и
њу
хтео
прећи
,
више
моста
,
усред
воде
—
а
вода
је
била
тамна
,
свежа
,
опкољена
зеленилом
,
маховином
и
разгранатим
врбама
—
јасно
,
као
на
дану
,
угледао
голу
,
раскошну
женску
како
се
купа
и
чешља
косе
и
као
да
га
к
себи
зове
.
Била
је
иста
она
Софка
.
Али
,
да
га
не
би
то
омађијало
и
он
се
вратио
натраг
к
њој
,
а
највише
из
страха
да
не
би
и
алат
то
видео
,
од
тога
се
уплашио
,
цурукнуо
и
силом
га
кући
донео
,
—
он
је
сав
по
алату
полегао
.
Рукама
запушио
му
и
очи
и
уши
.
И
гризући
га
испод
гриве
,
за
вратне
жиле
,
тако
је
силно
алата
уједао
,
да
је
овај
појурио
и
скоку
прешао
ту
пољану
.
И
јурећи
кроз
шуму
,
кроз
таму
,
заклањајући
га
од
месечине
,
однео
га
у
хан
.
Тамо
,
прегледавши
и
видевши
колико
су
чивчије
и
слуге
крале
,
све
их
редом
истукао
и
испребијао
.
Они
чак
били
као
и
радосни
,
што
су
тако
видели
да
им
је
нови
газда
не
само
као
стари
,
већ
и
силнији
.
И
како
се
тамо
пропио
,
више
се
не
трезнио
.
Циганке
и
сељанке
јурио
и
чак
силом
,
помоћу
слугу
,
чивчија
напаствовао
,
триста
чуда
чинећи
.
Мати
,
свекрва
,
узалуд
му
поручи
:
да
се
одмах
отуда
врати
;
или
ни
она
овде
код
куће
неће
остати
.
Стиже
од
њега
одговор
:
матери
част
и
поштовање
.
Што
год
она
хоће
,
зажели
,
нека
попије
и
поједе
.
Ништа
да
не
жали
ни
штеди
,
али
,
ако
и
поред
тога
још
нешто
од
њега
хоће
,
онда
нека
иде
куд
год
је
воља
.
И
Софкин
отац
,
ефенди
Мита
,
опет
,
да
би
себи
дао
углед
а
Томчи
задао
страх
,
самога
наводаџију
посла
к
њему
с
поруком
:
да
или
долази
кући
и
не
срамоти
га
,
или
ће
он
своју
кћер
натраг
узети
.
Томча
наводаџију
дочека
не
може
бити
боље
.
Али
тасту
,
ефенди
-
Мити
,
посла
„
лакат
“
и
са
њим
и
таку
неку
срамотну
реч
,
псовку
,
да
се
по
томе
видело
,
како
се
он
сасвим
окренуо
од
њих
,
сасвим
пропао
.
По
тој
псовци
,
гадној
речи
,
видело
се
да
се
сасвим
повратио
у
оно
доба
,
када
је
,
као
дечко
,
тамо
са
оцем
по
тим
хановима
седео
и
живео
са
Циганима
,
разним
пропалим
и
мрачним
људима
.
Ефенди
Мита
,
више
љут
,
што
је
тај
лакат
са
псовком
по
другоме
послао
за
њега
,
а
не
да
му
је
сам
у
очи
рекао
,
посла
по
Софку
,
да
је
натраг
води
.
Али
Софка
одби
.
Не
само
да
одби
,
него
оцу
поручи
