...—
Па
што
си
дошао
?
Рашта
?
—
запита
јаче
.
—
Да
те
нијесу
звали
?
.
.
—
Зажелио
се
куће
—
слагах
му
и
порумених
до
ушију
.
—
Ето
...
Он
набра
обрве
,
замисли
се
.
—
Не
можеш
ти
у
оној
кући
живјети
—
рече
.
—
Ако
останеш
тамо
,
он
ће
ти
доћи
главе
,
макар
те
и
мајка
бранила
...
Он
се
сад
и
не
осврће
на
њу
нити
слуша
шта
она
говори
...
Не
можеш
тамо
...
—
Макар
...
Ја
ћу
наћи
кућу
—
одговорих
му
одлучно
.
Сулага
ме
прекиде
:
—
Нећеш
тражити
...
Ево
ти
моје
куће
...
—
Зар
овђе
да
останем
?
—
Овђе
...
И
тако
си
ти
мој
...
Као
син
...
Хатиџа
опет
уљезе
у
собу
да
узме
филџане
.
Погледасмо
се
очи
у
очи
—
засмијасмо
се
обоје
...
А
то
ме
збуни
и
не
одговорих
Сулаги
ништа
,
ни
ријечи
...
XXИИ
Сјутрадан
,
кад
сам
се
пробудио
,
опет
сам
се
састао
са
Сулагом
.
Казао
сам
му
узгред
да
његову
понуду
никако
примити
не
могу
.
Размишљао
сам
о
њој
читаву
ноћ
и
,
напошљетку
,
одлучио
да
одбијем
.
—
Зар
ја
,
покрај
света
свога
имућа
и
добра
,
макар
ми
га
Зулфага
и
не
дао
сада
,
да
се
пребијам
по
туђим
кућама
као
сирјак
какав
,
бескућник
и
беспосличар
?
—
питао
сам
сам
себе
,
преврћући
се
с
бока
на
бок
и
отхукујући
.
—
Зар
да
ми
се
са
свих
страна
и
пријатељи
и
душмани
потсмјехују
,
како
сам
се
,
за
рана
,
натоварио
на
врат
човјеку
који
ми
обећао
дати
кћер
,
како
сам
се
удомазетио
,
те
ме
као
слијепца
каква
храни
и
издржава
?
.
.
И
шта
би
се
,
тада
мислило
о
мени
?
.
.
Шта
би
мислила
и
сама
Хатиџа
,
кад
би
виђела
како
живим
од
доброте
њезина
оца
док
...
док
се
још
љуцки
ни
замиловали
нијесмо
?
.
.
Сулага
,
испочетка
,
као
да
и
сам
усвоји
моје
разлоге
и
као
да
му
се
свиђеше
.
Пошље
,
промисливши
се
мало
,
опет
се
загрија
и
опет
ме
поче
наговарати
да
останем
код
њега
...
—
Ако
се
бојиш
свијета
,
а
ти
...
ти
одмах
узми
Хатиџцу
,
макар
и
млади
били
обоје
—
рече
.
—
Узми
њу
,
узми
и
мираз
...
То
и
други
раде
.
Ја
опет
одбих
.
—
Зар
ми
није
једнако
—
питао
сам
га
,
гледајући
му
право
у
очи
,
—
или
живио
од
твоје
доброте
или
од
њезине
...
од
њезина
мираза
?
.
.
Није
ли
исто
?
.
.
—
Види
се
да
ти
крв
бабина
тече
кроз
жиле
—
одговори
Сулага
тихо
,
покуњивши
се
.
—
Тврде
си
главе
и
поносан
као
и
он
...
А
са
таком
памећу
муке
ћеш
имати
...
—
Макар
...
Живот
без
муке
и
није
прави
живот
...
Он
подиже
главу
и
грицкајући
бркове
запита
:
—
Па
шта
ти
мислиш
?
.
.
—
Радити
...
—
А
како
ћеш
радити
...
празних
рука
?
—
запита
замишљено
.
—
Како
?
.
.
—
Никакав
поштен
рад
не
може
понизити
...
А
има
послова
који
се
могу
и
празних
рука
почети
.
—
Зар
да
будеш
хамал
?
.
.
Извадивши
из
џепа
бројанице
поче
се
играти
њима
.
—
Не
може
те
ни
зајам
понизити
,
—
рече
—
ако
га
мислиш
поштено
враћати
...
И
ако
ти
треба
зајма
...
—
Ти
ћеш
ми
га
дати
?
—
Колико
хоћеш
...
—
Добро
...
Узећу
колико
ми
затреба
...
Чим
смо
се
растали
отишао
сам
одмах
да
тражим
дућан
,
магазу
какву
под
кирију
.
И
нијесам
се
много
намучио
.
Како
је
у
оно
доба
било
доста
празних
дућана
,
нашао
сам
један
у
који
сам
могао
и
натрпати
робе
колико
сам
хтио
и
да
ми
опет
,
—
за
ардијом
,
—
преостане
нешто
празна
мјеста
,
гдје
могу
намјестити
душек
и
ноћивати
.
Наравно
,
постарао
сам
се
одмах
и
да
дућан
лијепо
очистим
и
уредим
,
те
,
кад
унесем
робу
,
да
својом
чистином
одудари
,
истакне
се
између
свију
комшиских
дућана
.
Ћепенке
сам
чак
и
обијелио
и
ишарао
мало
,
а
испод
стрехе
,
која
се
још
једва
држала
,
обијелио
сам
читав
крњави
зид
,
да
је
,
готово
,
отсијевао
према
сунцу
.
Нијесам
још
потпуно
ни
био
довршио
посла
,
када
заптија
један
,
необично
угојен
и
здепаст
,
са
големим
носом
и
великим
плавим
брчинама
,
стаде
преда
ме
,
поносито
зазвеча
сабљом
и
набусито
проговори
:
—
Хајде
...
Зове
те
бимбаша
...
—
Шта
је
?
.
.
Какав
је
сад
белај
?
.
.
—
помислих
у
себи
и
,
право
да
речем
,
препадох
се
.
Мислио
сам
да
се
већ
сазнало
штогод
о
мојој
хајдучији
,
па
ме
сад
зову
и
хоће
да
испитују
.
Читавим
путем
нисам
на
друго
ни
мислио
него
шта
ћу
одговарати
и
како
ћу
се
бранити
...
Али
како
ли
се
зачудих
кад
мјесто
силом
измишљених
тужилаца
и
свједока
код
бимбаше
затекох
Зулфагу
,
мрског
,
поганог
Зулфагу
,
са
дугачком
шијом
његовом
,
са
змијском
главом
и
големим
уснама
вјечито
развученим
на
смијех
.
Он
је
сједио
управо
поред
бимбаше
,
крај
шилте
му
,
прекрстио
ноге
на
миндерлуку
,
па
одбија
димове
из
чибука
и
присркује
кахву
.
Један
заптија
,
недалеко
од
врата
,
чучнуо
поред
мангале
,
у
руци
држи
овећи
ибрик
кахвени
и
чека
да
им
приточи
,
а
одмах
поред
њега
,
на
тлима
засјео
други
,
метнуо
некакву
хартију
на
кољено
,
па
записује
нешто
,
непрестано
вадећи
из
џепа
малу
,
уску
бурмутицу
и
непрестано
потпрашујући
.
Опазивши
мене
као
да
се
збунише
мало
,
сметоше
се
.
Зулфага
окрену
главу
према
пенџеру
и
поче
отезати
шијом
као
да
гута
сув
залогај
,
а
бимбаша
отури
чибук
,
узвали
се
уз
јастуке
и
поче
се
накашљавати
.
—
А
бре
пезевенк
,
ти
ли
хоћеш
мајку
да
бијеш
?
—
брекну
сурово
пошто
ме
добро
разгледа
,
старајући
се
да
ме
напријед
преплаши
дреком
и
крвничким
погледима
.
—
Ти
ли
,
бре
,
удари
на
кућу
и
пријетиш
оружјем
?
.
.
—
Нити
сам
ја
ударио
на
мајку
,
ни
на
кућу
,
ни
пријетио
оружјем
—
дочекам
и
ја
осорно
,
упињући
се
да
изгледам
што
суровији
и
страшнији
.
—
И
рашта
да
ударам
на
своју
кућу
,
која
ми
од
бабе
остала
и
на
своју
мајку
,
која
ме
родила
?
.
.
—
Ето
,
честити
ефендија
,
—
упаде
Зулфага
брзо
и
дубоко
се
поклони
.
—
Ето
и
сада
говори
о
својој
кући
,
за
коју
и
суд
царски
рече
да
је
моја
...
—
Отео
си
је
,
ниткове
,
—
окосих
се
ја
и
пођох
према
њему
.
—
Све
си
отео
...
Зулфага
се
сакри
за
бимбашу
и
као
плачући
рече
:
—
Ето
...
тако
и
синоћ
ударио
на
ме
...
на
мајку
.
Па
се
некако
спуза
низ
миндерлук
,
готово
паде
на
кољена
и
поче
љубити
скут
бимбаши
.
—
Аман
,
ефендија
,
—
викну
очајно
—
живјети
ми
не
да
...
Убиће
ме
разбојник
.
——
Хајдук
,
бре
!
—
узвикну
и
бимбаша
,
а
вратне
жиле
набрекнуше
му
и
крв
удари
у
образе
.
Сав
помодри
.
—
Хоћеш
у
шехеру
да
убијаш
људе
,
а
?
.
.
—
Ја
људе
не
убијам
—
одговорих
му
хладно
,
забацивши
руке
на
леђа
и
гледајући
га
изазивачки
.
—
Ја
само
иштем
своје
добро
,
мал
свој
,
што
ми
га
уграбили
...
—
Уграбио
?
.
.
Уграбио
?
—
запјева
Зулфага
увријеђен
,
па
се
диже
и
климајући
се
пође
према
пенџеру
.
—
Ја
грабио
?
.
.
Бимбаша
одбаци
филџан
који
се
откотрља
чак
за
врата
,
куцну
се
по
сабљи
и
подвикну
према
мени
:
—
Оковаћу
те
,
бре
!
.
.
Мјесец
дана
у
хапс
и
окове
!
.
.
Одмах
!
.
.
Зулфага
изви
шију
и
поче
жмиркати
.
—
Тако
,
тако
,
ефендија
,
—
отегну
весело
,
трљајући
руке
.
—
Тако
му
и
треба
!
Заптија
један
уљезе
,
саже
се
и
поче
се
сашаптавати
с
бимбашом
.
Тргну
му
у
руку
некакав
замотуљак
и
овај
га
брзо
спусти
у
џеп
.
Причини
ми
се
као
да
звецнуше
дукати
.
Па
се
опет
окрену
заптији
мало
,
погледа
ме
питомије
и
одмахну
главом
:
—
Други
пут
буди
паметнији
,
—
рече
меко
,
готово
тепајући
—
а
сад
нека
ти
је
просто
...
—
Зар
?
—
цијукну
Зулфага
и
разглави
вилице
од
уха
до
уха
.
—
Први
пут
се
прашта
,
а
други
пут
се
суди
—
откреса
бимбаша
јаче
и
руком
ми
даде
знак
да
изађем
.
Пред
вратима
ме
дочека
Сулага
,
немиран
,
усплахирен
.
Тутну
заптији
нешто
у
руку
,
узе
ме
за
раме
и
повуче
за
собом
.
—
Бјежи
одовлен
—
рече
брзо
.
—
Јефтино
си
прошао
.
—
А
оклен
ти
?
.
.
—
Ништа
не
питај
—
прекиде
ме
и
лукаво
намигну
.
—
Овога
пута
све
је
било
добро
...
Дај
Боже
,
да
буде
други
пут
и
боље
.
И
не
пуштајући
ми
рамена
,
изведе
ме
на
чаршију
.
XXИИИ
До
неколико
дана
отишао
сам
кадији
.
Био
то
омален
,
широк
,
трбушаст
човјек
,
велике
,
округле
главе
која
као
да
му
прионула
за
рамена
,
са
големим
,
бијелим
турбаном
,
за
који
увијек
биле
задјенуте
дебеле
,
жутим
концем
превезане
наочари
и
двије
ситне
чачкалице
:
за
зубе
и
за
уши
.
Затекао
сам
га
гдје
лежи
на
миндерлуку
босоног
,
распасан
,
раздрљен
.
Како
се
зар
прејео
за
ручком
,
стењао
је
непрестано
,
јечао
и
дахтао
,
лијено
склапајући
очи
и
каткада
чудновато
мигајући
големим
десним
ухом
,
усиљавајући
се
тако
да
отјера
једну
муху
с
образа
,
која
је
непрестано
јуришала
не
њега
и
додијавала
му
.
Осјетивши
да
сам
уљегао
,
—
видјети
ме
није
могао
,
јер
нити
се
окренуо
према
вратима
ни
помакнуо
се
,
—
поче
стењати
још
јаче
и
,
као
болесник
какав
,
неким
меким
,
изнемоглим
гласом
избаци
:
—
Ах
...
Гони
ову
муху
.
.
Ах
...
Пошто
отјерах
муху
од
њега
,
баци
на
ме
један
уморан
,
тужан
поглед
,
па
склопи
очи
.
Причини
ми
се
као
да
ће
заспати
.
—
Ефендија
...
дошао
сам
послом
до
тебе
—
почнем
ја
викати
,
бојећи
се
да
се
озбиља
не
занесе
и
не
заспи
.
—
Ефендија
!
.
.
—
Ах
,
не
вичи
...
ах
...
не
галами
тако
,
—
зајеча
он
испрекидано
,
хватајући
се
за
прси
.
—
Ах
...
нијесам
глух
...
—
Ама
дошао
сам
послом
...
Он
не
одговори
.
—
И
преша
ми
је
...
Невоља
!
Опет
ништа
.
—
Ефендија
!
.
.
—
Ах
...
не
вичи
тако
...
ах
!
.
.
—
Невоља
је
...
Морам
викати
...
—
Ах
...
муко
моја
...
послови
...
ах
,
—
опет
зајеча
он
и
поче
уздисати
.
—
Дођи
...
други
пут
...
—
Не
могу
,
ефендија
,
више
долазити
—
откресах
ја
пакосно
и
дође
ми
да
га
гурнем
у
ребра
,
да
продрмусам
мало
.
—
Мени
није
до
чекања
...
Он
као
да
опет
заспа
.
—
Ефендија
!
—
Ах
...
имаш
ли
душу
?
.
.
—
јаукну
он
,
растворивши
уста
и
мученички
преврћући
очима
.
—
Ах
...
Остави
...
—
Али
молим
те
...
—
Ено
...
тамо
...
ах
.
.
Ибрахим
ефендија
...
Ах
...
Питај
...
тамо
...
И
залуд
сам
га
дозивао
и
мољакао
даље
,
залуд
сам
чекао
.
Не
хтједе
више
ни
отворити
очију
ни
проговорити
.
Ћутао
је
као
заливен
...
И
није
ми
преостајало
ништа
друго
него
да
идем
у
другу
собу
,
те
да
потражим
Ибрахим-ефендију
,
помоћника
кадијина
,
и
њему
да
се
притужим
.
Ибрахим
ефендија
,
витак
,
љепушкаст
младић
,
с
очима
као
од
кадифе
,
са
кратком
,
црном
,
поткресаном
брадом
,
необично
бијелим
зубима
које
је
непрестано
откривао
,
чим
ме
опази
пође
ми
у
сусрет
,
спусти
ми
руку
на
раме
и
тихо
,
развучено
протепа
:
—
Ти
долазиш
због
Зулфаге
,
је
ли
?
.
.
Ја
застадох
изненађен
.
Мора
да
сам
изгледао
необично
блесаст
у
том
часу
,
јер
се
он
снажно
уједе
за
танку
,
румену
усну
и
окренувши
се
у
страну
,
поклопи
уста
руком
,
да
заустави
смијех
.
—
Па
...
па
чим
сам
те
опазио
,
одмах
сам
и
помислио
да
због
тога
долазиш
—
настави
затим
мирније
,
сједајући
на
шилту
и
прекрстивши
ноге
.
—
Знам
да
се
ти
тужиш
на
њега
,
е
ти
је
криво
учинио
.
—
И
јес
’
ми
криво
учинио
—
пресјекох
га
ватрено
сједајући
и
без
питања
на
миндерлук
поред
њега
.
—
Отео
ми
све
моје
...
—
Вараш
се
ти
,
слатки
,
да
те
преварио
—
рече
меко
,
полугласно
.
——
Оно
је
један
добар
и
поштен
човјек
,
који
никоме
зла
не
мисли
и
који
никога
не
вара
...
—
Он
!
.
.
—
Нама
је
овђе
све
испричао
поштено
и
све
смо
му
потврдили
—
настави
Ибрахим
ефендија
тише
,
као
успављујући
ме
.
—
Све
нам
је
казао
...
—
Лупеж
!
.
.
Нешто
као
да
поче
тутњити
,
грмити
,
хрштати
близу
нас
.
Обојица
,
и
нехотице
,
застадосмо
и
почесмо
се
обазирати
.
Ибрахим
ефендија
ослухну
и
осмјехну
се
лукаво
.
„
То
кадија
хрче
“
,
прошапута
окрећући
ми
се
,
па
ме
опет
поче
миловати
по
руци
.
—
Је
ли
крив
Зулфага
—
рече
—
што
је
иза
твога
доброг
и
поштеног
оца
остало
све
запетљано
,
све
у
нереду
?
.
.
Колико
сте
саме
готовине
потрошили
,
па
опет
нијесте
готово
ништа
могли
уредити
!
.
.
—
Их
!
.
.
—
Пошље
...
пошље
ти
и
мајка
ударила
у
некакве
грађевине
...
задужила
се
,
запетљала
још
више
...
Напошљетку
и
хајдуци
дочекали
вам
на
путу
момка
,
Хамида
,
оробили
га
,
узели
му
све
новце
што
их
наплатио
за
земље
некакве
...
—
То
је
Зулфагин
момак
!
—
прекидох
га
ја
узбуђено
,
скачући
с
мјеста
.
—
Није
наш
!
.
.
Он
лаже
!
.
.
—
Он
се
заклео
да
су
га
оробили
хајдуци
,
а
кад
је
примио
на
душу
,
ми
му
вјерујемо
—
рече
Ибрахим
ефендија
мирно
,
поново
указујући
зубе
.
—
Тако
је
...
ето
...
пропало
све
...
Ја
узнемирено
почех
шетати
по
соби
,
лупати
,
ударати
.
—
Шта
је
још
лагао
Зулфага
?
—
запитам
оштрије
—
Причај
ми
!
.
.
Ибрахим
ефендија
отпочину
.
—
Није
он
ништа
лагао
—
рече
—
све
је
истину
говорио
...
Је
ли
он
крив
што
су
Хамида
оробили
?
.
.
Није
...
А
чим
је
Хамид
оробљен
,
—
у
њега
су
били
грдни
новци
,
—
ваше
се
грађевине
нијесу
више
могле
довршити
...
—
А
прогутале
нам
сву
готовину
и
све
кметове
!
.
.
Ибрахим
ефендија
слегну
раменима
.
—
Сведно
,
нијесу
се
могле
довршити
—
отсијече
.
—
А
кад
више
није
било
пара
да
их
довршите
,
онда
...
—
Онда
су
прешле
Зулфаги
?
—
Онда
их
Зулфага
,
онако
недограђене
,
купио
од
твоје
мајке
за
своје
паре
и
.
.
и
још
их
лијепо
платио
...
У
мени
поче
кипити
,
врети
.
Дође
ми
да
узмем
ону
књигу
с
тешким
дебелим
корицама
,
што
је
растворена
лежала
близу
њега
на
миндерлуку
,
и
да
га
треснем
њоме
по
глави
,
да
га
на
мјесту
убијем
.
Једва
сам
се
савладао
да
то
не
учиним
.
—
А
оклен
Зулфаги
његове
паре
—
запитам
кроз
зубе
,
усиљавајући
се
да
будем
што
мирнији
.
—
Оклен
,
кад
је
наш
слуга
?
—
Он
није
дошао
од
невоље
да
вас
служи
,
него
га
је
умолила
некаква
ти
тетка
—
прогунђа
Ибрахим
ефендија
у
браду
.
—
А
имао
је
и
пара
и
данас
их
има
...
То
је
и
Хамид
потврдио
...
—
Опет
Хамид
!
.
.
—
Све’дно
...
Ми
му
вјерујемо
...
Он
је
Зулфагу
одавно
знао
...
Опет
сједох
на
миндерлук
и
стиснувши
руке
међу
кољенима
,
као
ругајући
се
искезих
све
зубе
према
њему
.
—
А
шта
је
од
тих
новаца
,
што
их
мајки
дао
за
грађевине
?
—
запитах
жешће
.
—
Потрошила
.
—
Све
?
—
Све
...
Ја
заборавих
на
се
,
планух
.
—
Лаже
!
—
викнух
помамно
прихватајући
за
нож
.
—
Лаже
он
!
—
Она
је
сама
потврдила
да
их
је
потрошила
—
нагласи
ефендија
презриво
се
смјешкајући
.
—
Она
?
.
.
—
Све
што
је
он
говорио
потврдила
је
...
Све
!
.
.
Поред
Хамида
она
је
била
други
свједок
...
Па
ме
ухвати
за
подбрадак
и
погледа
ми
у
очи
.
—
Ако
си
пошао
да
тужиш
,
узалуд
ти
је
—
рече
.
—
И
не
можеш
само
њега
,
него
и
рођену
мајку
тужити
...
Она
је
најкривља
...
Застао
сам
као
окамењен
и
забленуто
гледао
у
ефендију
,
у
кадифасте
му
очи
и
искежене
бијеле
зубе
.
И
по
свему
сам
могао
познати
да
је
и
он
ортак
,
сарадник
Зулфагин
,
да
су
обојица
читаву
ствар
мајсторски
удесили
,
како
би
мајку
истакли
као
главног
кривца
и
тиме
ми
онемогућили
сваки
рад
против
њих
.
И
,
ни
сам
не
знам
како
,
опет
ми
рука
полети
ножу
и
нагло
га
извукох
из
корица
.
—
Шта
ћеш
то
?
—
запита
ефендија
меко
,
хватајући
ме
за
руку
.
—
Зар
си
толико
љутит
?
.
.
Па
отвори
врата
,
помилова
ме
по
руци
и
лагано
,
пажљиво
,
изгура
ме
пред
собу
.
XXИВ
Кад
сам
испричао
Сулаги
како
сам
прошао
код
Ибрахим-ефендије
,
ни
мало
се
није
зачудио
.
—
Па
то
сам
ја
и
знао
—
рече
мирно
,
грицкајући
браду
.
—
Томе
сам
се
и
надао
.
И
одмах
ми
предложи
да
засада
све
оставим
на
миру
и
да
ништа
не
предузимам
до
бољих
,
згоднијих
времена
.
А
је
ли
вјеровао
да
ће
та
времена
у
истину
наскоро
настати
?
.
.
О
томе
нити
сам
га
питао
,
нити
је
што
напоменуо
.
—
Пљуни
у
длане
па
ради
—
само
ми
рече
при
поласку
и
крене
низ
чаршију
.
—
Ако
се
икад
мислиш
осветити
коме
,
освети
му
се
радом
својим
,
претеци
га
...
Остао
сам
пред
дућаном
замишљен
и
забринут
,
не
осврћући
се
ни
на
пролазнике
који
ме
поздрављали
,
ни
на
комшије
који
ми
се
јављали
и
зазивали
ме
на
какву
.
С
рукама
у
џеповима
ходао
сам
по
старој
,
изрованој
калдрми
,
гонио
мачке
које
се
купиле
око
сирових
кожа
што
их
комшије
избацили
пред
своје
дућане
,
бацао
се
камењем
на
врапце
,
који
се
окупљали
под
стреху
и
,
чешкајући
се
кљунићима
,
џавељали
,
цврчали
.
И
псовао
сам
,
грдио
ни
сам
не
знам
кога
,
на
силу
тражећи
кавге
и
ината
,
жељен
да
се
макар
с
киме
ухватим
у
коштац
и
да
гушим
,
давим
,
бијем
све
око
себе
...
Тек
пошто
су
ме
ноге
почеле
бољети
од
дугога
ходања
,
уљегао
сам
у
дућан
,
сјео
покрај
ћепенка
,
на
сандуче
једно
,
и
онако
,
ради
обичаја
,
почео
на
глас
хвалити
робу
и
зазивати
муштерије
.
По
срећи
,
зазивање
ми
није
било
узалудно
.
Неколике
муштерије
,
сељаци
некакви
,
свратише
се
,
уљегоше
у
дућан
,
и
држећи
руке
на
леђима
почеше
разгледати
робу
,
погађати
се
.
И
макар
што
сам
,
—
непрестано
мислећи
о
својим
недаћама
,
—
још
једнако
био
узрујан
и
спреман
на
инат
,
ипак
,
у
погађању
оном
,
у
цјепкању
,
загријах
се
мало
,
распалих
се
.
Хвалећи
робу
све
више
и
више
почех
и
шале
просипати
и
пецкати
их
...
Пазарисмо
.
Чим
муштерије
одоше
,
сјео
сам
на
сандук
и
почео
пребројавати
новце
.
И
,
за
чудо
,
оно
звецкање
њихово
,
циликтање
,
као
да
потпуно
растјера
све
мутне
мисли
и
све
дертове
.
Разбацивши
их
по
длану
,
поредавши
гроше
једног
поред
другога
,
гледао
сам
их
дуго
како
се
свијетле
и
одсијевају
према
сунцу
,
гледао
их
,
—
макар
ми
се
и
наругао
овом
,
—
са
чудном
љубављу
неком
,
готово
као
што
мајка
гледа
одојче
своје
.
Није
шала
:
све
сам
то
сам
стекао
,
сам
зарадио
!
.
.
Сам
!
.
.
Ни
украо
,
ни
отео
,
него
зарадио
,
лијепо
зарадио
,
својом
вјештином
и
мајсторлуком
својим
!
И
дође
ми
да
издигнем
руку
изнад
главе
,
да
викнем
и
сазовем
све
комшије
и
пријатеље
и
да
покажем
своју
зараду
,
похвалим
се
.
Дође
ми
и
да
запјевам
,
да
подвриснем
мало
.
—
Ама
је
роба
!
.
.
Ево
робе
!
.
.
—
почнем
викати
лудо
,
помамно
,
зацењујући
се
,
те
се
многи
пролазнини
почеше
освртати
и
гледати
ме
зачуђено
.
—
Робе
!
.
.
Робе
!
.
.
Нова
!
.
.
Отада
се
потпуно
предадох
послу
и
раду
свакаквоме
.
Ни
од
чега
се
стидио
нијесам
,
ни
пред
чим
се
снебивао
.
Радио
сам
од
јутра
до
мрака
,
радио
без
одмора
,
непрестано
.
Ишао
сам
по
селима
,
по
уским
,
прашњавим
,
изрованим
друмовима
њиховим
;
ноћивао
у
тијесним
,
смрдљивим
колибама
,
гдје
се
,
у
једној
половини
,
која
чак
није
ни
преграђена
,
спраћала
говеда
,
а
у
другој
спавала
чељад
;
сједио
крај
ниских
,
крњавих
огњишта
на
којима
увијек
горјела
ватра
и
зализавала
готово
до
самог
натрулог
,
сламнатог
крова
кућњега
;
пунио
се
буха
,
испијао
кахву
која
је
заударала
на
чађ
,
и
погађао
се
,
цјењкао
,
куповао
стоку
,
сир
,
вуну
,
коже
,
масло
,
мед
,
воштину
.
По
десет
,
по
петнаест
товара
,
на
изгладњелим
мршавим
коњима
и
по
неколика
крда
стоке
,
крупне
и
ситне
,
од
чије
рике
,
буке
и
блеке
одјекивала
брда
и
планине
,
гониле
су
моје
кириџије
и
моји
момци
,
и
читавим
путем
пјевало
се
,
шенлучило
,
пуцало
из
пушака
.
Сељаци
су
кашње
у
мене
куповали
жито
,
брашно
,
пиринач
,
меку
робу
и
све
новце
,
што
сам
им
дао
,
поново
ми
враћали
.
Ишао
сам
затим
и
међу
аскере
,
војнике
,
под
сиве
,
искрпљене
чадоре
,
препуњене
сламом
на
којој
су
лежали
,
дружио
се
с
њима
,
јео
пилава
из
старих
,
великих
казана
бакрених
,
продавао
им
некакве
ситнице
и
мијењао
с
њима
за
барут
,
за
фишеке
,
за
брашно
.
Неколико
Циганака
,
млађих
,
кршнијих
,
окретнијих
,
нашао
сам
,
те
су
ми
,
у
тешким
,
големим
бошчама
разносиле
робу
по
махалама
,
међу
жене
;
неколико
торбара
опремио
сам
чак
до
црногорске
границе
,
нагонећи
их
да
свраћају
и
по
касабама
и
продају
касабалијама
.
Нијесам
се
ни
облачио
,
ни
гиздао
као
други
.
Са
запрегнутом
бошчом
,
опрашен
,
замаштен
,
прљав
,
често
сам
више
наличио
каквоме
хамалу
него
беговском
сину
,
кољеновићу
.
Макар
ми
се
и
ругали
,
макар
се
и
подсмјехивали
,
ја
сам
беговство
своје
био
објесио
о
клин
и
готово
сасвим
заборавио
на
њега
.
А
подругачица
,
шала
,
подсмијеха
,
чак
и
псовака
на
мој
рачун
,
било
је
премного
и
што
год
сам
боље
радио
,
оне
се
све
више
и
више
расипале
.
Уколико
човјек
више
вриједи
,
утолико
су
и
нападаји
на
њега
јачи
;
ситни
нападаји
осипљу
се
само
на
ситне
људе
.
Старији
,
угледнији
,
познатији
трговци
у
чаршији
,
што
су
по
десет
,
по
двадесет
и
по
тридесет
година
трговали
непрестано
сједећи
и
лешкарећи
у
дућану
,
што
су
са
чибуком
или
цигаром
у
зубима
стењући
и
гунђајући
прихватили
за
аршин
и
терезије
,
премјеравали
робу
с
кољена
,
што
никад
нијесу
могли
пазарити
а
да
жестоко
не
изгрде
муштерију
и
не
напсују
се
и
они
њега
и
он
њих
,
изненадили
су
се
кад
су
видјели
како
ја
непрестано
трчкарам
по
дућану
и
око
дућана
,
како
се
увијам
,
улагујем
,
нудим
,
цијеним
.
Одмах
су
почели
и
да
вичу
,
протествују
.
Назваше
ме
лацманом
,
Швабом
,
Чифутом
,
који
иза
ручка
ни
сахат
неће
да
отспава
,
ни
са
комшијом
да
попије
по
неколике
кахве
,
и
који
хоће
читав
ред
чаршиски
наопако
да
преврне
и
да
све
муштерије
поквари
.
Муштеријама
су
,
опет
,
казивали
како
су
ми
криве
мјере
,
како
ми
ни
оке
ни
аршини
нијесу
у
реду
и
како
сам
само
за
то
и
ишао
„
у
свијет
“
да
се
научим
лоповлуцима
,
пехливанлуцима
и
мајсторијама
туђинским
.
Дрека
ова
као
да
никоме
толико
годила
није
колико
Зулфаги
.
Свако
јутро
пролазио
ми
он
испред
дућана
,
ишао
међу
комшије
,
састајао
се
с
њима
,
сашаптавао
.
По
неколико
ибрика
кахве
наручивао
је
и
чашћавао
свакога
;
Хамида
као
да
је
само
зато
и
водио
уза
се
да
наручује
кахву
и
да
точи
.
Чак
је
свраћао
и
муштерије
,
који
се
враћали
из
дућана
ми
,
те
и
њих
чашћавао
.
Два-три
пута
видио
сам
како
је
испружио
шију
,
змијску
главу
принио
уху
муштеријину
,
па
нешто
шапће
,
прича
,
говори
.
Видио
сам
и
како
указује
на
трговце
и
као
да
их
призива
за
свједоке
.
Наравно
,
ни
јавио
му
се
нијесам
,
ни
довикнуо
му
што
.
Необично
задовољство
осјећао
сам
већ
у
томе
што
сам
видио
да
се
љути
,
да
му
је
криво
што
напредујем
.
А
најбољи
знак
да
оно
што
радиш
добро
радиш
,
тај
је
,
ако
видиш
душмане
како
се
љуте
и
кидају
.
Мајка
је
опет
плакала
непрестано
кад
су
јој
причали
о
мени
.
Кришом
,
да
не
види
Зулфага
,
свраћала
је
Циганке
што
су
ми
разносиле
робу
,
дозивала
их
,
куповала
свега
и
што
јој
требало
и
што
није
требало
,
и
увијек
распитивала
о
мени
.
Питала
:
и
како
живим
,
и
како
радим
,
и
гдје
спавам
,
и
гдје
једем
...
И
увијек
их
молила
да
ме
поздраве
,
да
ми
понесу
понуда
каквих
:
пите
,
пексимита
,
уштипака
,
или
пешкеш
који
:
махраму
,
јаглук
,
кошуљу
...
Неколико
пута
хтио
сам
отићи
да
је
видим
и
да
проговорим
с
њоме
,
али
,
као
за
инат
,
никад
је
нијесам
могао
затећи
код
куће
.
Управо
,
—
како
су
ми
кашње
причали
,
—
она
је
вазда
била
код
куће
,
никуд
готово
није
ни
излазила
,
али
су
слуге
,
по
наговору
њезину
,
морале
сваки
пут
да
одговоре
е
је
нема
,
да
је
отишла
некуд
.
Бојала
се
,
зар
,
сирота
,
да
је
не
издају
и
не
поткажу
Зулфаги
,
бојала
се
новог
каква
кијамета
,
па
ме
зато
и
одбијала
.
Али
опет
кад
сам
понекада
ишао
Сулагиној
кући
и
пролазио
сокаком
,
она
као
да
је
пазила
на
ме
,
као
да
ме
чекала
на
вратима
,
за
канатом
сакривена
.
Мени
се
барем
,
пролазећи
туда
,
увијек
причињавало
као
да
осјећам
њезин
широки
,
топао
поглед
на
себи
,
причињавало
ми
се
увијек
и
као
да
чујем
шапат
неки
и
пригушено
грцање
,
јецање
.
Сваки
пут
нешто
као
да
би
ме
зауставило
,
задржало
ту
,
нешто
као
да
ме
гонило
да
потрчим
вратима
,
да
гурнем
у
канат
,
отворим
га
.
—
Хоћу
ли
?
—
питао
сам
сам
себе
руменећи
и
плашљиво
звјерајући
унаоколо
.
И
опет
сам
пролазио
даље
,
бјежао
управо
,
а
читав
сокак
иза
леђа
ми
као
да
поново
почне
јецати
,
тихо
,
пригушено
јецати
...
Једне
вечери
дочекала
ме
пред
Сулагиним
вратима
.
Баш
кад
сам
застао
на
прагу
и
прихватио
за
мандал
,
да
гурнем
и
отворим
,
изненада
,
умотана
у
фереџу
,
изађе
преда
ме
,
ухвати
ме
за
руку
и
снажно
повуче
.
—
Чекај
—
прошапта
некако
њежно
,
молећи
,
па
разгрну
фереџу
и
погледа
ме
својим
лијепим
,
крупним
очима
.
—
Чекај
,
да
те
мајка
види
...
Па
се
пропе
на
прсте
и
пољуби
ме
у
образ
.
—
Слатки
мој
!
.
.
Шећеру
мој
!
.
.
И
плашљиво
се
осврнувши
опет
пребаци
фереџу
преко
главе
,
умота
се
и
готово
каскајући
оде
према
кући
...
XXВ
Иако
сам
у
Сулаге
ишао
доста
често
,
—
по
једном
и
по
два
пута
у
неђељи
,
—
ипак
се
са
Хатиџом
нијесам
много
састајао
.
Стид
је
,
зар
,
било
да
отац
и
мати
виде
како
пристаје
за
мном
и
како
се
разговара
,
страх
да
се
не
нашале
с
њом
,
да
је
не
пецну
.
Зато
се
вазда
и
уклањала
,
измицала
,
сакривала
.
Само
кад
они
не
би
били
код
куће
,
—
кад
би
отишли
куда
,
—
излазила
је
преда
ме
,
јављале
се
,
слободна
,
ведра
и
весела
,
вјечито
се
играјући
својим
малим
,
мирисавим
јаглуком
и
забацујући
до
на
врх
главе
крајеве
црвене
шамије
,
који
јој
падали
по
образима
и
сакривали
половицу
лица
.
И
,
наклонивши
главу
прама
десном
рамену
и
грицкајући
мале
,
ружичасте
нокте
,
питала
ме
о
свему
,
шалила
се
.
Није
у
нас
било
ни
стискања
руке
,
ни
грљења
.
Није
било
ни
врућих
пољубаца
,
ни
натегнутих
уздисаја
,
ни
превртања
очима
.
Никад
је
нијесам
запитао
:
јесам
ли
јој
драг
;
никад
се
нијесам
заклињао
,
ни
тражио
да
се
заклиње
.
Сви
наши
разговори
били
су
обични
,
врло
обични
.
Ако
сам
јој
причао
о
радњи
,
о
дућану
,
о
мачку
који
ми
улови
по
четири
миша
на
дан
,
о
разрачунавању
са
Зулфагом
,
слушала
ме
пажљиво
,
као
да
сам
китио
најзаноснију
љубавну
изјаву
.
Ја
сам
,
опет
,
њу
слушао
кад
ми
говорила
о
комшилуку
и
комшиницама
,
о
махнитој
Фати
и
паметној
Злати
,
о
чеврама
што
су
везене
чистим
златом
и
о
чеврама
што
су
препуњене
свилом
,
о
димијама
од
свиле
дукатлије
и
о
димијама
од
свиле
бешлуклије
,
о
састанцима
и
теферичима
дјевојачким
.
Чак
и
при
растанку
причали
смо
о
томе
,
само
о
томе
и
,
за
чудо
,
никада
нам
се
,
ни
једном
ни
другоме
,
то
додијало
не
би
.
Сахати
су
нам
и
у
таквоме
разговору
били
краћи
од
минута
.
Петком
,
кад
су
се
у
кући
кухала
каква
љепша
јела
,
слала
ми
увијек
понешто
.
Око
ручка
,
испред
подне
,
јавио
би
се
тада
обично
у
чаршији
или
хамал
какав
или
Циганка
понека
,
носећи
у
малим
,
калајисаним
тасима
и
пилава
,
и
червиша
,
и
долме
,
и
јапрака
.
Све
ми
то
остављали
на
дућан
и
одлазили
мирно
,
не
говорећи
ни
ријечи
и
не
гледајући
ме
чак
.
Знали
су
добро
да
ћу
се
и
сам
досјетити
од
кога
је
.
И
чим
бих
ручао
,
одмах
су
долазили
да
однесу
празне
суде
,
опет
онако
тихи
и
онако
мучаљиви
.
Залуд
бих
покушавао
да
их
задржим
и
увучем
у
разговор
,
залуд
бих
их
митио
,
улагивао
се
.
Одлазили
су
не
слушајући
и
не
осврћући
се
више
...
Једанпут
ми
само
послала
и
цвијећа
.
Киту
једну
ружа
,
шебоја
и
рузмарина
обмотала
златом
и
црвеном
свилом
и
послала
ми
у
јаглуку
,
поручивши
узгред
да
јој
увече
дођем
под
пенџер
,
на
разговор
.
Необично
сам
се
зачудио
таквој
поруци
...
Шта
је
хтјела
са
цвијећем
,
шта
са
јаглуком
,
свилом
и
златом
оним
?
.
.
Је
ли
жељела
да
и
ми
,
као
и
остали
момци
и
дјевојке
,
отпочнемо
са
таквим
пешкешима
и
са
састанцима
у
ноћи
,
по
мјесечини
,
кад
руже
цвату
и
јоргован
мирише
?
Је
ли
видјела
од
других
,
па
зажељела
да
и
сама
окуша
?
.
.
Или
је
имала
да
ми
каже
нешто
чудно
,
ново
,
лијепо
,
нешто
што
се
не
казује
по
дану
,
под
врелим
,
топлим
сунцем
,
кад
се
крв
у
жилама
распали
и
кад
се
отворено
гледа
очи
у
очи
једно
другоме
,
него
у
полутами
,
помрчини
,
у
сјенци
старих
бршљаном
обраслих
зидова
,
кад
се
чудна
тишина
,
нека
разлије
унаоколо
и
кад
се
само
шапатом
смије
говорити
?
.
.
—
Шта
би
то
било
што
би
сад
имала
казати
,
а
прије
није
могла
?
.
.
Шта
је
то
?
.
.
Напошљетку
сам
читаву
киту
бацио
у
ћошак
један
у
дућану
,
гдје
је
одмах
дочекао
дебели
,
угојени
мачак
и
почео
се
играти
њоме
.
И
нијесам
отишао
на
састанак
.
—
Што
си
ме
звала
?
—
питао
сам
је
сјутрадан
,
кад
смо
се
нашли
и
остали
осамљени
обоје
.
—
Рашта
?
.
.
Она
се
насмија
,
ошину
ме
јаглуком
по
лицу
и
,
објешењачки
додирнувши
својим
носом
у
мој
,
поче
ме
шкакљати
по
лицу
својом
бујном
,
коврџавом
косом
.
—
Што
сам
те
звала
?
—
отегну
.
—
Не
знаш
?
—
Не
знам
.
—
Их
!
.
.
Па
пљесну
рукама
и
зажмири
мало
.
—
Бојиш
се
ти
ноћи
!
—
узвикну
пакосно
.
—
Мрака
се
бојиш
...
—
А
ти
се
бојиш
дана
...
Она
накриви
главу
и
поче
грицкати
нокте
.
—
А
ја
те
чекала
на
пенџеру
—
рече
некако
тужно
,
снуждено
.
—
Наслонила
се
на
демире
,
међу
цвијеће
,
и
чекала
.
—
Зар
?
.
.
—
И
...
и
хтјела
само
да
те
гледам
и
да
ти
пјевам
...
Дошло
ми
тако
...
да
запјевам
...
ама
не
сама
,
не
себи
,
него
...
као
што
бумбул
пјева
другоме
...
теби
,
ето
,
баш
теби
!
.
.
Аман
,
каква
је
ноћ
била
!
.
.
И
није
више
о
томе
хтјела
говорити
.
А
у
наредни
петак
није
ми
послала
ручка
.
XXВИ
Мало
помало
и
хајдуци
се
у
земљи
сасвим
осилише
.
Чете
њихове
попунише
се
,
нарастоше
,
и
са
својим
навалама
учесташе
необично
.
Сељаци
из
свију
села
,
—
којима
додијали
зулуми
и
намети
разни
,
—
остављали
су
домове
,
неки
их
и
палили
,
и
придруживали
им
се
.
У
многим
кућама
и
не
остаде
готово
мушке
главе
;
остали
су
само
старци
и
нејака
дјеца
,
који
се
нијесу
могли
пушком
ни
заметнути
.
Одмах
се
могло
познати
да
то
не
слути
на
добро
и
да
ће
се
наскоро
читава
земља
дигнути
на
устанак
.
Чак
ни
царска
војска
није
могла
остати
на
миру
и
њезине
силе
као
да
се
више
нико
бојао
није
.
Неколико
табора
,
који
су
пратили
тајин
у
Никшић
,
дочекани
су
и
разбијени
;
једва
по
десетак
људи
што
живе
изнесоше
главе
.
Гласови
који
су
сваког
дана
стизали
били
су
све
црњи
и
што
су
гласници
били
новији
биле
су
им
и
вијести
страшније
.
Рањеници
,
—
које
су
доносили
у
колима
,
на
носилима
,
на
коњима
,
—
изнемогли
,
сатрвени
,
јадни
,
најбоље
су
потврђивали
те
гласове
.
Ради
тога
у
читаву
шехеру
наста
чудно
комешање
неко
.
Ако
који
рањеник
није
био
смртно
рањен
,
ако
је
имало
био
при
свијести
,
сви
су
одмах
,
—
носећи
у
малим
,
шареним
тасима
или
у
танким
,
везеним
чеврмама
,
понуда
—
одлазили
да
га
обиђу
,
виде
,
да
питају
и
распитају
о
свему
.
Ко
није
могао
тамо
приступити
,
тражио
је
и
питао
бербере
,
који
су
са
запрегнутим
бошчама
и
засуканим
рукавима
непрестано
чистили
,
истирали
,
прали
бритве
,
клијешта
и
приправљали
мехлеме
,
јер
су
сви
највише
и
замјењивали
хећиме
и
готово
једини
радили
око
рањеника
.
Пред
вече
,
раније
,
сви
су
затварали
дућане
,
праштали
се
и
грлили
с
комшијама
,
као
да
се
више
никад
видјети
неће
,
и
тужни
,
замишљени
,
забринути
одлазили
кућама
.
Иза
акшама
,
пред
џамијама
,
састајали
се
опет
,
окупљали
у
мале
,
ријетке
гомиле
и
полугласно
шаптали
,
договарали
се
.
Нијесу
ли
могли
да
се
договоре
,
ишли
су
једни
другима
кући
,
на
сијело
.
И
нико
није
смио
сам
да
пође
.
Окупила
би
се
по
двојица
,
по
четворица
или
више
њих
,
потпуно
опремљени
и
оружани
,
с
напуњеним
пушкама
,
и
,
пропустивши
напријед
момка
,
који
је
носио
дугачки
,
мушемели
фењер
,
лагано
,
оборених
глава
ишли
за
њим
,
не
стружући
постулама
,
не
говорећи
,
не
јављајући
се
ником
.
На
сијелима
су
били
пажљиви
,
обазриви
.
Врата
су
обично
закључавали
и
подупирали
мертецима
,
да
их
не
би
какав
непозвани
гост
изненадио
;
прозоре
и
пушкарнице
на
зидовима
зачепљали
су
јастуцима
и
крпама
,
да
се
на
пољу
не
би
чуо
разговор
или
препирање
.
Затим
,
уносећи
се
један
другом
у
лице
и
говорећи
више
знаковима
него
ријечима
,
загледали
су
оружје
,
окретали
га
,
чистили
.
Ако
је
случајно
гдјегод
на
тавану
,
у
прашини
,
била
каква
стара
пушчетина
,
нож
,
па
макар
и
косијер
,
—
и
њих
су
извлачили
,
и
њих
чистили
,
поправљали
.
Узгред
су
пунили
и
фишеке
и
гурали
их
у
фишеклије
,
које
им
биле
привезане
о
појасу
;
ако
су
фишеклије
биле
препуне
,
гурали
су
фишеке
у
њедра
,
у
џепове
,
за
силахе
,
у
големе
духанкесе
,
које
им
висиле
низ
бедре
.
Непрестано
као
да
се
спремали
за
бој
,
непрестано
уређивали
и
—
непрестано
одуговлачили
,
отезали
с
поласком
.
Не
смијући
,
зар
,
да
се
одмах
окрешу
са
усташима
многи
су
отпочели
своје
јунаштво
кушати
у
чаршији
.
Људе
који
су
ишли
кућама
а
који
им
се
нијесу
свиђали
,
дочекивали
су
насред
пута
,
хватали
за
прса
и
шамарајући
питали
имају
ли
каквих
веза
са
усташима
...
Трговцима
,
бакалима
,
занатлијама
одлазили
су
у
дућане
и
измахујући
им
ножевима
изнад
глава
,
узимали
,
односили
робу
.
Нападали
су
каткада
и
на
кућна
врата
тражили
цуре
,
дозивали
их
...
Дешавало
се
,
па
су
и
чаршију
затварали
.
Крену
неколико
њих
,
обијесни
,
љутити
,
раздражени
,
с
исуканим
сабљама
и
напуњеним
пушкама
,
застану
на
сред
чаршије
и
само
једном
подвикну
:
—
Затварајте
!
И
сва
се
чаршија
затварала
одмах
,
опустјела
за
неколико
минута
,
а
преплашени
трговци
ми
дућанџије
гологлави
,
босонози
,
неуређени
,
потуривши
се
грабили
су
тихо
кроз
сокаке
и
без
обзира
трчали
,
ишли
,
бјежали
кућама
.
Чак
су
и
мене
натјерали
да
затворим
и
да
се
сакривам
.
Зулфага
ми
неколико
пута
пролазио
испред
дућана
весео
,
насмијан
,
задовољан
,
а
око
њега
,
са
двије
стране
,
ишла
двојица
момака
,
пијаних
,
разузданих
,
полудивљих
,
који
су
попијевајући
и
вриштећи
играли
се
оружјем
и
насред
чаршије
пуцали
,
шенлучили
.
Сваки
пут
када
би
наљегао
погледао
би
ме
испод
ока
,
лукаво
намигнуо
и
накашљао
се
.
И
то
као
да
је
био
знак
пратиоцима
да
постану
још
бјешњи
,
још
дивљији
и
још
разузданији
...
Пред
вече
су
ми
дошли
обојица
.
Застали
пред
дућаном
,
наперили
пушке
и
климајући
се
и
заплећући
језиком
одмах
загаламили
:
—
Затварај
!
—
Нећу
—
одговорим
им
опоро
,
држећи
руке
у
џеповима
и
раскорачивши
се
на
ћепенку
.
—
Јок
...
—
Затварај
!
.
.
Авдо
,
комшија
ми
,
који
је
нешто
размјерао
у
свом
дућану
,
баци
и
терезије
и
оке
,
усплахирено
утрча
и
умијеша
се
међу
нас
.
—
Оставите
се
кавге
,
људи
!
—
викну
промукло
,
а
руке
које
је
раширио
дршћу
му
.
——
Оставите
беспослице
!
.
.
—
Нека
затвара
!
—
опет
заграјаше
обојица
и
почеше
псовати
.
—
Нека
затвара
!
.
.
—
Нећу
!
Авдо
,
бојећи
се
несреће
,
ступи
ми
на
дућан
,
повуче
ме
са
ћепенка
и
сам
поче
затварати
.
—
Бјежи
куд
било
—
шапну
,
а
смео
се
па
не
зна
за
који
ће
ћепенак
прије
прихватити
.
—
Иди
!
—
Нећу
.
И
потегнувши
малу
пушку
иза
појаса
почнем
се
кочоперити
,
пријетити
...
—
Удрите
,
ако
смијете
!
.
.
Авдо
се
нагло
окрену
,
уграби
ми
пушку
из
руке
и
одбаци
је
.
—
Бјежи
!
.
.
Видиш
да
су
наговорени
!
.
.
Бјежи
!
—
шапну
опет
.
Ни
сам
не
знам
шта
ми
би
у
томе
часу
.
Не
одговорих
му
ништа
,
не
рекох
ријечи
.
Као
да
ме
гурну
неко
,
брзо
,
без
размишљања
,
скочих
са
ћепенка
и
потрчах
према
оближњем
сокаку
.
Силан
пуцањ
одјекну
ми
иза
леђа
и
нешто
зазвижда
кроз
ваздух
,
изнад
главе
ми
.
Ноге
ми
задрхташе
,
стресох
се
,
и
неко
као
да
ме
прикова
на
мјесту
.
Пуцањ
,
још
јачи
и
још
силнији
,
понови
се
и
куршум
ми
мину
покрај
уха
.
И
,
од
страха
,
од
чега
ли
,
посрнух
у
хендек
некакав
,
падох
ничице
.
Диже
се
чудна
граја
и
неко
зазва
у
помоћ
.
Замало
,
па
се
око
мене
окупи
читава
гомила
и
Авдо
,
стењући
и
отхукујући
,
поче
да
прича
нешто
,
да
објашњава
.
Неколико
рука
,
уз
необичну
дреку
,
прихвати
ме
тада
,
одиже
од
земље
.
Неко
ме
зали
и
водом
по
лицу
и
од
студени
оне
стресох
се
и
нагло
подигох
главу
.
—
Нема
крви
!
.
.
Није
рањен
!
.
.
—
викну
неко
загледајући
.
—
Здрав
је
...
—
Здрав
—
потврдише
још
неки
.
Авдо
ме
подухвати
испод
пазуха
,
подуприје
ме
читавим
тијелом
својим
,
и
поведе
мало
.
—
Можеш
ли
ићи
?
—
причини
ми
се
као
да
запита
.
—
Шта
питаш
?
—
отегнух
полугласно
.
—
Можеш
ли
ићи
?
—
Чини
ми
се
да
могу
.
—
Окушај
!
.
.
Он
ме
пусти
и
измакну
се
.
Пођох
посрћући
и
поводећи
се
.
Ноге
су
ми
још
једнако
дрхтале
,
а
у
бедрима
ми
сијевало
и
болило
ме
.
—
Хоћеш
ли
Сулаги
?
—
запита
Авдо
меко
,
опет
пристајући
за
мном
.
—
Нећеш
?
—
Хоћу
.
—
Добро
...
Пратићу
те
...
Па
,
разгледавши
унаоколо
,
опет
се
врну
према
дућану
,
одиже
моју
пушку
са
земље
и
,
дунувши
у
грлић
,
пође
,
држећи
је
у
рупи
,
увијек
спреман
да
опали
.
—
Можеш
ли
?
—
опет
запита
пошто
смо
прилично
одмакли
.
—
Могу
.
—
Нико
бољи
од
Алаха
!
.
.
Кад
смо
се
приближили
Сулагиним
вратима
истрча
нам
неко
у
фереџи
у
сусрет
и
поче
ме
дрмусати
.
—
Смајиле
,
болан
!
.
.
Јеси
ли
жив
?
.
.
Познадох
Хатиџу
.
Фереџа
на
раменима
тресла
јој
се
и
нимало
се
не
обзирући
на
зачуђеног
Авду
збуњено
се
окретала
око
мене
и
пипала
ме
по
прсима
,
по
раменима
.
—
А
сад
...
рекоше
...
да
си
погинуо
...
—
прошапта
узбуђено
.
—
Не
бој
се
...
Ево
ме
...
И
поздравивши
се
с
Авдагом
уљегнем
за
њом
у
кућу
.
XXВИИ
Знанци
и
пријатељи
каткада
грђе
додију
и
постану
несноснији
него
најљући
душмани
.
Сваки
дан
,
након
кијамета
оног
,
долазило
ми
у
дућан
по
неколико
њих
,
засједали
по
сандуцима
и
по
врећама
с
кахвом
,
прислонивши
дуге
пушке
уз
рафове
а
сабље
пребацивши
преко
крила
,
и
додијавали
са
својим
питањима
.
Распитивали
се
и
о
нападају
и
о
Авдаги
и
причали
о
нападачима
.
Неки
се
правили
и
као
да
их
познају
,
иако
их
,
—
увјерен
сам
—
нијесу
познавали
.
Називали
их
пијаницама
,
лоповима
,
разбојницима
,
који
имају
више
убистава
на
души
него
на
глави
длака
.
Други
су
опет
тврдили
како
то
нико
други
није
био
него
усташи
,
који
се
преобукли
у
турске
хаљине
и
стали
у
шехер
да
штогод
упљачкају
.
Наравно
,
сви
су
савјетовали
да
се
притужим
бимбаши
.
Сви
као
да
су
били
тврдо
увјерени
да
ће
их
он
,
онако
бистар
и
проницав
,
некако
пронаћи
и
ухватити
,
да
ће
им
први
ући
у
траг
.
Једини
Сулага
сумњиво
је
вртио
главом
и
одмахивао
руком
.
—
Шта
је
било
било
,
—
зборио
је
тихо
,
преврћући
бројанице
.
—
Хвала
Богу
,
кад
није
прошло
горе
...
Тиме
као
да
је
пресијецао
сваки
даљи
говор
.
—
Тхее
...
Тако
је
—
гунђали
су
неки
,
незадовољни
што
их
нећу
послушати
.
—
Тааако
...
И
сви
се
одмах
дизали
и
одлазили
,
не
зборећи
више
,
нити
се
поздрављајући
.
Једнога
јутра
,
пошто
се
сви
разишли
и
пошто
сам
остао
сам
са
Сулагом
,
изненада
ми
ступи
не
дућан
човјек
некакав
.
Умотан
је
био
у
голему
,
црну
струку
,
чији
се
крајеви
вукли
по
тлима
;
опута
на
опанцима
попуцала
му
и
влачила
се
по
земљи
,
заплетала
се
за
ноге
,
гајтани
на
прашњавим
тозлуцима
распали
се
,
попустили
,
те
се
испод
њих
провидили
и
стопе
и
закрпљене
ивице
од
чарапа
.
—
Познајеш
ли
ме
?
—
подвикну
струка
некако
весело
,
па
заигра
насред
дућана
и
нагло
се
рашири
преда
мном
.
—
Јеси
ли
ме
заборавио
?
—
Хасане
!
.
.
Готово
одгурнувши
Сулагу
с
пута
брзо
притрчим
Хасану
и
пољубим
се
с
њиме
.
—
Шта
је
?
.
.
Како
си
ми
?
.
.
—
Добро
сам
—
одговори
он
једнако
поигравајући
.
—
И
здрава
.
.
—
Да
нијесам
здрав
,
не
бих
ти
могао
донијети
товар
поздрава
—
откреса
весело
.
—
А
Хајкуна
ти
читав
товар
послала
...
—
Хајкуна
?
.
.
Како
опет
?
.
.
Хасан
се
окрену
у
страну
и
отпрсну
.
—
Не
питај
...
Обрукала
се
—
рече
.
—
Обрукала
?
.
.
—
Удала
се
за
онога
...
за
онога
што
га
измлатила
...
—
Их
!
.
.
Хасан
слегну
раменима
.
—
Шта
ћеш
...
Женска
памет
—
рече
сажаљевајући
.
—
Кад
јој
се
опет
вратио
...
и
вратио
се
убрзо
зар
због
чибукања
...
обузео
је
стари
севдах
и
...
покорила
му
се
...
—
Тако
суђено
—
прошапта
Сулага
и
поглади
се
по
бради
.
—
Воља
Божја
...
—
Жао
ми
само
што
га
још
једном
није
добро
измлатила
...
Да
га
научи
памети
...
Узех
га
око
појаса
и
посадих
на
сандуче
једно
,
одмах
поред
Сулаге
...
Гледао
сам
га
непрестано
,
смјешкајући
се
,
—
ни
сам
не
знам
рашта
,
а
опет
ми
дошло
да
се
смијем
,
—
и
...
и
све
као
да
нијесам
вјеровао
да
је
то
баш
он
,
Хасан
,
преда
мном
...
—
Јеси
ли
изненада
кренуо
на
пут
?
—
запитам
након
краће
почивке
,
тек
колико
да
не
шутимо
.
—
Кад
?
.
.
—
Па
није
изненада
...
На
овај
пут
спремам
се
одавно
—
одговори
безбрижно
,
отирући
лице
јаглуком
.
Па
подиже
главу
и
лукаво
намигну
.
—
И
ти
знаш
о
том
—
рече
.
——
И
кушали
смо
заједно
...
Брзо
га
ударих
по
кољену
и
викнух
из
света
гласа
:
—
На
моју
душу
,
опет
пошао
у
хајдуке
!
.
.
—
Пошао
на
усташе
—
поправи
ме
он
и
потврди
главом
.
—
Осилили
се
,
па
их
треба
скрхати
...
Ко
год
се
осили
,
треба
га
мало
поткресати
,
као
што
се
гранато
дрво
поткресује
...
А
фукара
кад
се
осили
најгрђа
је
и
најћоравија
...
Њезина
тиранија
надмашује
све
друге
...
А
имаш
ли
дружине
?
—
запита
Сулага
шапатом
,
играјући
се
бројаницама
.
—
Колико
?
—
Ја
сам
чуо
да
се
одавле
,
из
Мостара
,
спрема
читава
војска
,
која
ће
гонити
усташе
—
одговори
Хасан
мирно
и
пребаци
ногу
преко
ноге
.
—
Тој
ћу
се
војсци
придружити
и
ја
...
Сулага
поклопи
очи
десном
руком
и
пригушено
се
засмија
.
—
Та
војска
још
неће
кренути
—
рече
.
—
Хеће
?
.
.
—
Па
...
и
усташи
су
оружани
,
—
дочека
Сулага
пакосно
,
—
и
не
шале
се
...
А
кад
не
би
били
оружани
,
наши
би
се
одавно
дигли
да
их
тоне
...
Па
показа
на
тројицу-четворицу
младића
,
који
,
нагиздани
и
оружани
,
носећи
пуне
боце
ракије
у
рукама
,
прођоше
чаршијом
.
—
Ено
их
,
—
рече
,
—
и
оружаних
и
опремљених
...
По
дану
,
по
ноћи
увијек
су
на
ногама
...
У
берберницама
и
кахвама
и
не
говоре
ни
о
чему
колико
о
боју
...
А
кад
се
премного
говори
о
једном
послу
,
то
,
бива
,
значи
,
да
се
нема
смјелости
да
му
се
приступи
...
—
То
,
богме
,
не
ваља
—
рече
Хасан
снуждено
,
уједајући
се
за
усне
.
—
Док
се
ми
смислимо
,
усташи
ће
ојачати
.
—
И
јуче
су
разбили
наше
чете
—
напомену
Сулага
.
—
И
јуче
?
—
Ноћас
су
довезли
рањенике
.
Сад
их
почели
доводити
по
ноћи
,
да
се
свијет
не
плаши
...
—
Брука
!
—
Срамота
!
Хасан
одгурну
пушку
ногом
и
погледа
ме
.
—
Имаш
ли
што
да
се
једе
?
—
запита
живо
.
—
Гладан
сам
...
—
Има
,
има
,
брате
!
.
.
Их
,
што
не
кажеш
одмах
?
.
.
Сад
ће
бити
—
почех
ја
шепртљати
,
збуњено
се
осврћући
...
Сулага
одиже
руку
и
даде
ми
знак
да
застанем
,
да
се
смирим
.
—
Данас
ћете
у
мене
на
ручак
—
проговори
меко
.
—
Кад
не
можеш
јарана
дочекати
у
својој
кући
,
ено
ти
моје
...
—
Мени
је
свеједно
гдје
хоћете
...
Само
дајте
да
се
једе
...
Гладан
сам
—
отегну
Хасан
зијевајући
и
протежући
се
устаде
.
—
Па
хајде
...
Хајдемо
...
Сулага
се
диже
и
онако
ситан
,
погурен
,
пође
пред
нама
,
—
ми
пођосмо
за
њим
.
Хасан
се
опет
умота
у
струку
,
сакри
и
главу
и
оружје
,
те
му
се
само
видјели
лабави
,
прашњави
тозлуци
са
распанутим
гајтанима
и
широки
расквашени
опанци
са
испуцаним
опутама
.
Читавим
путем
није
проговорио
ријечи
:
само
је
мумољио
,
пјевуцао
нешто
.
—
Ево
нас
—
рече
напошљетку
Сулага
кад
стигосмо
до
куће
,
једном
руком
држећи
канат
и
пуштајући
нас
да
уђемо
у
авлију
.
—
Ако
си
огладнио
,
сад
ћеш
се
поткријепити
—
рече
Хасану
,
пријатељски
га
куцкајући
по
рамену
...
Изненада
,
из
собе
једне
,
истрча
Хатиџа
,
весела
,
зајапурена
,
са
неуређеном
косом
која
јој
се
расипала
по
челу
и
са
обнаженим
рукама
до
лаката
,
које
су
биле
засуте
брашном
.
Опазивши
међу
нама
страно
,
непознато
момче
,
полугласно
цикну
,
одиже
руку
и
сакри
лице
рукавом
,
па
се
нагло
окрену
на
пети
и
побјеже
у
собу
.
Димије
су
јој
у
лету
необично
шуштале
и
заплетале
се
око
нога
,
црвена
шамија
лепршала
јој
око
главе
,
треперила
,
а
дугачке
плетенице
шибале
је
по
куковима
и
расплетале
се
,
расипале
...
—
Ко
је
то
?
—
шапатом
запита
Хасан
и
брзо
ми
приступи
.
—
Чија
је
?
.
.
—
Па
...
болан
...
то
ми
је
вјереница
—
одговорим
му
поносито
.
—
Тооо
?
.
.
И
удари
се
руком
по
кољену
.
—
За
онаку
се
љепоту
и
глава
даје
!
.
.
—
Сад
ће
ручак
...
Одмах
...
—
благо
проговори
Сулага
,
који
се
био
одвојио
од
нас
и
отишао
у
кухињу
да
види
хануму
.
—
Брже
ће
...
—
Јади
га
знали
...
а
,
глад
ми
,
ево
,
прође
...
—
шапну
Хасан
растегнуто
и
збаци
струку
са
себе
.
—
Их
!
Сретан
ли
си
!
—
викну
јаче
,
стискајући
ме
за
мишицу
.
Сулага
дохвати
велики
бакрени
ибрик
,
пребаци
пешкир
преко
рамена
и
понудивши
да
умијемо
руке
прије
ручка
,
сам
поче
полијевати
...
XXВИИИ
Хасан
се
првих
дана
настани
у
моме
дућану
,
одомаћи
се
потпуно
.
Донесе
све
ствари
што
их
имао
,
—
а
није
их
ни
имао
много
,
——
и
размјести
их
онако
како
се
њему
свиђало
,
не
водећи
рачуна
о
томе
:
хоће
ли
мени
бити
на
сметњи
или
неће
...
Хаљине
некакве
разбаци
по
сандуцима
и
по
роби
,
заклони
ми
робу
њима
,
оружје
објеси
о
рафове
,
ћепенке
и
изнад
врата
ардијских
,
фишеке
разбаца
по
шилти
и
по
чекмеџи
с
новцима
,
те
ми
је
у
неко
доба
дућан
више
наличио
на
пушкарницу
какву
него
ли
на
бакалницу
,
трговину
...
Чак
је
доводио
и
некакве
Арнауте
,
дивљаке
некакве
,
полуголе
и
одрпане
,
и
—
не
питајући
ме
,
—
сједио
с
њима
,
сашаптавао
се
и
пунио
фишеке
.
Ако
се
који
од
муштерија
јавио
да
што
пазари
,
нити
се
мицао
нити
баталио
свога
посла
.
Шта
више
,
као
да
му
било
криво
што
ја
икако
и
пазарујем
код
је
он
ту
.
Вазда
ме
премјеравао
мрким
погледом
кад
бих
случајно
,
мјерећи
штогод
,
морао
се
очешати
од
њега
или
га
нехотице
гурнути
.
—
Пхи
,
погане
радње
!
—
говорио
је
неколико
пута
,
мрштећи
се
и
отпљуцкујући
у
страну
.
—
Трговац
!
.
.
Гуликожа
!
.
.
Улагивало
!
.
.
Пхи
!
.
.
По
срећи
,
његово
договарање
трајало
је
само
по
два
по
три
сахата
.
Жељан
да
пита
и
распитује
о
усташима
,
—
а
то
у
дућану
није
могао
,
јер
није
имао
с
киме
,
—
одлазио
је
у
чаршију
,
у
кахве
и
бербернице
и
тамо
остајао
,
задржавао
се
све
до
пред
вече
.
У
чаршији
га
сви
лијепо
примали
и
сви
га
хвалили
.
Почеле
се
,
шта
више
,
за
кратко
вријеме
читаве
приче
причати
о
њему
.
Онако
јуначки
,
дрзак
,
насртљив
,
у
дане
кад
се
само
о
јунаштвима
причало
а
правих
јунака
није
било
,
изгледао
је
као
нови
Ђерзелез
Алија
,
као
једини
човјек
који
би
био
у
стању
ударити
на
све
усташе
и
покорити
их
,
поломити
,
уништити
за
неколико
дана
.
Казивали
су
и
како
је
нишанџија
мимо
све
нишанџије
на
свијету
,
како
може
да
убије
тицу
у
лету
,
да
кроз
прстен
јабуку
простријели
,
име
своје
да
за-пише
куршумима
на
зиду
,
на
дрвету
.
Причали
су
и
како
ножем
сијече
челичне
демире
,
рукама
ломи
та-лијере
,
дукате
,
шаком
пробија
столове
,
бурад
,
терђахе
.
Кад
се
код
џамије
бацали
камена
с
рамена
пребацио
је
свима
момцима
.
При
скакању
нико
му
није
могао
ни
близу
доскочити
.
И
,
што
је
најчудније
,
није
ни
скакао
као
други
момци
онако
,
на
голоме
пољу
!
Не
!
Он
је
забадао
ножеве
у
земљу
окренувши
им
врхове
према
небу
и
затрчавши
се
прескакао
их
,
прелијетао
их
,
прелијетао
управо
.
Због
тога
сви
су
га
и
гледали
с
дивљењем
,
сви
га
вољели
.
У
његову
присуству
и
страшивице
се
осјећале
некако
јаче
,
храбрије
,
те
се
и
они
заклињали
по
неколико
пута
да
ће
га
пратити
у
бој
,
да
ће
у
ватру
и
у
воду
за
њим
.
Чак
и
дјевојке
почеле
говорити
о
њему
,
узносити
га
.
Кад
би
увече
пролазио
махалама
нагиздан
,
обучен
,
пребацивши
,
по
обичају
,
руке
преко
пушке
која
му
лежала
на
раменима
,
трчале
су
на
пенџере
,
откривале
се
и
ударале
га
у
прса
китама
цвијећа
,
чеврмама
,
наранчама
.
—
Кршан
ли
је
!
—
Златан
ли
је
!
—
Јунак
ли
је
!
—
подвикивале
су
гласно
,
желећи
да
их
чује
и
да
се
барем
осмјехне
на
њих
.
Сама
Хатиџа
,
једне
вечери
,
узевши
ме
за
руку
и
као
шалећи
се
избаци
како
ми
је
јаран
кршан
и
како
кршнијега
у
хиљаде
нема
.
—
Свиђа
ти
се
?
—
запитах
намигнувши
,
хватајући
је
за
меки
,
обли
подвољак
.
—
Баш
?
.
.
—
Свиђа
...
И
баби
се
свиђа
—
одговори
некако
заносно
.
—
Ех
?
.
.
Она
накриви
главу
и
поче
растезати
јаглук
у
рукама
.
—
И
како
гледа
!
—
рече
меко
,
готово
тепајући
.
—
Охо
!
.
.
—
И
како
иде
,
како
збори
!
.
.
Право
мушко
!
.
.
И
,
спустивши
ми
руку
на
раме
,
прошапта
:
—
Баш
ми
је
драго
што
је
твој
јаран
!
.
.
Онакога
јарана
нико
више
нема
!
.
.
XXИX
Не
знам
како
се
и
Зулфага
познао
са
Хасаном
и
гдје
се
познао
.
Неколико
пута
сам
их
видио
како
заједно
пролазе
чаршијом
,
у
живом
разговору
,
и
,
како
је
изгледало
,
имали
су
један
другоме
нешто
много
да
кажу
,
много
да
испричају
.
Зулфага
је
свакако
имао
много
више
да
прича
и
,
док
је
Хасан
испред
мог
дућана
пролазио
оборене
главе
,
као
постиђен
,
Зулфага
је
,
наклањајући
му
се
према
уху
,
непрестано
шаптао
о
нечему
,
смјешкајући
се
по
обичају
,
улагујући
се
,
умиљавајући
.
Неки
су
ми
говорили
како
се
и
у
кахви
састају
много
и
како
га
Зулфага
увијек
части
,
позива
,
нуди
.
Кахва
се
пролијева
—
кажу
,
духан
се
просипа
,
дукати
се
бацају
као
марјаши
...
Ко
год
хоће
да
пије
,
Зулфага
плаћа
...
Шта
год
Хасан
зажели
,
Зулфага
доноси
...
Испочетка
нити
сам
што
питао
Хасана
,
нити
му
говорио
о
томе
.
Тек
када
он
сам
,
говорећи
о
својим
новим
пријатељима
,
хотимично
са
пуно
похвала
спомену
и
Зулфагу
,
прекидох
га
у
говору
и
запитах
подругљиво
.
—
А
познајеш
ли
га
боље
?
.
.
—
Познајем
—
одговори
он
и
погледа
у
страну
.
—
Честит
човјек
!
.
.
—
Честит
?
.
.
Хасан
,
гунђајући
и
мргодећи
се
,
извади
нож
и
прстом
му
поче
опипавати
оштрицу
.
—
На
знам
шта
је
све
било
између
вас
,
—
рече
полугласно
—
али
он
је
и
благ
и
добар
човјек
...
Крви
би
испод
грла
дао
...
Чудим
се
како
се
о
њему
може
и
мислити
рђаво
.
—
Охо
!
.
.
—
Ја
говорим
како
мислим
.
Изненада
ме
обузе
нека
чудна
љутња
.
Криво
ми
што
он
,
Хасан
,
јаран
ми
и
пријатељ
,
на
један
чудан
,
готово
изазивачки
начин
,
брани
мог
најљућег
душманина
,
што
више
вјерује
њему
,
кога
је
јуче
познао
,
него
мени
,
с
киме
је
толико
друговао
.
Криво
ми
и
што
окреће
главу
од
мене
,
што
ми
у
очи
не
смије
отворено
да
погледа
,
што
није
онако
дрзак
и
онако
необазрив
као
и
обично
.
—
Ко
непоштено
брани
и
сам
нешто
непоштено
има
у
себи
—
откресах
и
осорно
и
пакосно
,
као
што
најчешће
и
одговара
човјек
кога
неко
или
неће
или
не
може
да
разумије
.
—
То
је
мој
одговор
!
.
.
—
Зар
?
—
запита
он
мирно
,
отегнуто
