протедозволу
да
тамо
и
останем
.
Ето
ти
митрополита
Рајачића
с
владикама
и
архимандритима
,
са
свима
придворним
калуђерима
,
с
протама
и
намесницима
и
безбројним
свештенством
обојега
реда
.
Звона
звоне
,
напред
Рајачић
,
огрнут
скупоценим
плаштом
старих
патријараха
,
владике
у
свиленом
скерлету
,
међу
њима
и
ваш
прота
Матија
у
дугој
седој
бради
,
па
посланици
народни
,
па
старешине
војничке
,
па
списатељи
и
професори
,
па
господа
и
великокупци
из
свију
крајева
Српства
.
Боже
мој
,
рекох
у
себи
:
ко
не
би
био
Србин
,
кад
нас
је
Господ
дао
овако
личних
и
виђених
,
мудрих
и
родољубивих
.
.
Ту
поп
Арон
отвори
,
бурмутицу
,
понуди
и
себе
и
мајстор
-
Јована
,
па
настави
даље
:
—
Ни
осетио
нисам
,
драги
мајстор
-
Јоване
,
како
служба
прође
.
Ударише
звона
,
митрополит
у
митри
и
одјејанију
,
а
за
њим
све
листом
наже
у
митрополитско
двориште
.
Митрополит
се
испе
на
један
вис
,
а
народ
,
као
таласи
око
стене
,
слеже
се
око
својега
архипастира
.
Колико
оком
прегледати
,
гмиже
и
бруји
народ
,
народ
,
народ
.
Рајачић
гледа
по
народу
на
све
четир
стране
,
а
кад
се
сви
ућуташе
,
а
он
испрва
слабије
,
па
све
јаче
и
јаче
поче
беседити
.
Помену
старе
краљеве
и
цареве
,
наше
бојеве
с
Турцима
,
па
позва
народ
на
устанак
,
да
брани
своја
права
,
свој
језик
и
веру
,
своје
обичаје
.
За
њим
говори
црномањаст
шишкав
човек
,
Јован
Светић
из
Новога
Сада
,
а
после
њега
протосинђел
Каћански
.
Не
остави
вам
тај
на
миру
ни
деспота
Ђурђа
,
ни
Арсенија
патријарха
.
Донесе
сандучић
,
а
он
вади
царске
повеље
,
привилегије
,
и
показује
народу
.
Народ
виче
:
„
Шта
су
потписали
ћесари
,
нека
нам
и
буде
!
“
Поче
протосинђел
Никанор
:
„
Отеше
нам
деспоте
,
узеше
патријархе
,
узеше
све
.
“
Не
остави
на
миру
ни
цара
Леополда
,
ни
Марију
Терезију
,
ни
Јосифа
ИИ
.
„
Све
што
дали
,
оно
и
узели
“
,
виче
Никанор
,
а
народ
у
један
глас
:
„
Хоћемо
патријарха
,
хоћемо
деспота
,
хоћемо
војводу
!
Одједанпут
се
из
свију
грла
заори
:
„
Живео
Јосиф
патријарх
!
Виват
!
“
Најснажнији
издигоше
Рајачића
на
рукама
и
показаже
народу
,
он
благосиљаше
,
а
народ
,
готово
ван
себе
од
радости
,
кликташе
.
У
тај
мах
хтеде
Макрена
да
устане
по
кафу
,
али
је
мајстор
Јован
ухвати
за
руку
.
Седи
,
жено
,
не
мичи
се
.
Кафе
има
сваки
дан
...
па
онда
,
оче
Ароне
?
—
Онда
нас
,
као
што
рекох
,
благослови
нови
патријарх
,
па
уђе
у
народ
.
Пролазећи
горе
доле
запита
нас
:
„
Хоћете
ли
,
браћо
,
данас
да
бирамо
војводу
?
“
Сви
као
из
једног
грла
:
„
Данас
!
“
Патријарх
виче
:
„
Прекрстите
се
!
“
Сви
се
прекрстимо
.
Пита
:
„
Хоћете
ли
Србина
или
иностранца
?
“
„
Србина
!
"
вичу
сви
без
разлике
.
„
Војника
!
“
„
Хоћете
ли
фелдмаршала
Живковића
?
“
пита
патријарх
.
Само
што
се
згледасмо
,
али
нико
ни
једне
.
„
Ђенерала
барона
Јовића
?
“
Нико
ни
једне
.
„
Ђенерала
Тодоровића
?
"
Само
што
раменима
слегосмо
.
На
то
ће
патријарх
мало
јачим
,
свечанијим
гласом
:
„
А
полковника
Стевана
Шупљикца
?
"
Добро
старац
и
не
изговори
,
а
ми
затутњисмо
:
„
Живео
војвода
Шупљикац
!
Живео
!
виват
!
живео
!
виват
!
“
разлеже
се
патријаршија
,
разлежу
се
Карловци
.
Нас
дао
Бог
разоружали
ћесари
,
па
ни
један
ни
чим
не
укресати
,
ал
’
ваш
прота
Матија
само
што
мрдну
обрвама
,
а
браћа
Шумадинци
потргоше
пиштоље
и
пуцњавом
поздравише
новога
војводу
.
У
тај
исти
мах
ударише
сва
звона
на
свима
карловачким
црквама
,
запевасмо
:
„
Тебе
Бога
хвалим
!
"
Певасмо
,
мајстор
-
Јоване
,
певасмо
и
плакасмо
у
нашој
великој
радости
...
Ту
свештенику
Арону
потекоше
сузе
,
а
мајстор
Јован
хтео
би
нешто
да
каже
Макрени
,
али
га
стегло
у
грлу
,
тражи
мараму
,
и
он
плаче
.
Професор
Сава
оставио
чибук
и
по
свом
обичају
таре
дланове
,
али
сад
много
живље
и
одлучније
.
Гргур
се
занео
и
у
својој
пријемљивој
души
ствара
целу
ту
величанствену
слику
сувремене
српске
историје
.
А
Милан
?
И
Милан
слуша
пажљиво
,
али
из
оно
мало
промене
на
лицу
тешко
би
вам
било
погодити
,
колико
је
говор
свештеников
улегао
у
његову
душу
.
—
Прекидосмо
,
мајстор
-
Јоване
,
поче
отац
Арон
,
пошто
се
мало
прибрао
;
прекидосмо
с
Маџарима
,
а
чини
ми
се
биће
скоро
и
са
Швабом
квит
.
А
шта
ту
циле-миле
—
лагарије
.
Ако
ће
лепо
,
и
ми
ћемо
лепо
,
а
ако
почну
као
до
сада
,
ми
ћемо
своју
војводину
привеслати
Србији
,
па
да
буде
што
једном
бити
мора
.
—
Па
да
буде
што
једном
бити
мора
!
понови
професор
Сава
смешећи
се
и
гледајући
то
у
Гргура
,
то
у
честитог
мајстор
Јована
.
—
Ту
је
,
наставиће
отац
Арон
;
ту
је
,
далеко
није
.
Тешко
је
било
чекати
,
али
се
ето
дочекало
.
Још
који
дан
...
—
Још
који
дан
!
понавља
задовољно
професор
Сава
и
таре
дланове
.
—
Дабогме
,
још
који
дан
.
Док
стигне
само
војвода
из
Италије
,
док
се
приберемо
,
запитаћемо
се
за
јуначко
здравље
.
Што
било
било
,
а
у
напредак
богме
сваком
своје
.
Сад
је
наша
судбина
у
нашим
рукама
,
у
руци
божјој
и
Народнога
Одбора
.
И
ја
сам
вам
у
пододбору
.
—
Живео
!
омаче
се
Јовану
,
куцнуше
се
чашама
и
испише
по
једио
заклопачко
.
—
За
ово
месец
дана
како
смо
у
Карловцима
,
наставља
отац
Арон
,
каквих
се
чуда
не
наслушасмо
о
маџарским
насиљима
.
Где
стигну
вешају
и
секу
,
а
за
собом
остављају
само
згаришта
.
Сељака
Симу
Илића
ухватила
маџарска
стража
,
била
га
и
тукла
наџацима
,
привезала
за
дрво
,
четири
дана
издржа
јадник
на
зими
под
ведрим
небом
без
јела
и
пића
:
тек
петога
дана
смиловаше
се
и
убише
мученика
.
Тодора
Ковачевића
,
старца
од
седамдесет
година
,
ухватише
,
привезаше
за
дирек
,
девет
дана
обрташе
око
дирека
све
према
сунцу
,
док
човек
,
у
највећим
мукама
,
просто
не
свиште
.
Па
помислите
само
,
настави
отац
Арон
,
пошто
је
успео
брзо
прогутати
уздисај
,
помислите
само
:
и
невину
дечицу
.
Две
младе
девојчице
,
две
младе
Српкињице
отишле
у
башту
да
наберу
цвећа
,
па
певале
неку
патриотску
песмицу
.
Зли
језици
потказаше
,
одведоше
дечицу
,
чисто
се
грозим
да
изустим
,
и
та
два
божја
анђелка
обесише
!
Мајстор
Јован
тресну
ногом
о
тле
,
а
професор
Сава
удари
скупљеним
прстима
о
сто
.
Макрена
плакаше
,
Гргур
оборио
главу
и
прошапта
:
„
Грозно
!
“
а
Милан
,
озбиљно
и
снуждено
,
метнуо
три
прста
леве
руке
на
усне
и
гледа
у
растуженога
свештеника
.
—
Шта
да
вам
кажем
,
наставиће
поп
Арон
,
вољан
да
даде
што
потпунију
слику
,
или
да
се
бијемо
,
или
да
се
селимо
.
Шта
ћеш
у
кући
,
где
немаш
своје
сухоте
.
Ту
неки
дан
сласмо
депутацију
Грабовскоме
у
Варадин
;
не
да
се
бесна
генералима
ни
осолити
.
Наши
се
позивају
на
царска
права
,
на
привилегије
.
„
То
су
старе
листине
"
,
вели
генерал
,
„
било
па
и
прошло
.
“
Наши
доказују
,
говоре
и
моле
.
Не
помаже
доказ
,
не
помажу
молбе
.
„
Зар
ми
нисмо
српски
народ
.
зар
не
смемо
ни
живети
као
српски
народ
?
"
суну
мало
јачим
гласом
један
депутат
.
„
Ја
и
не
знам
да
има
српскога
народа
у
царевини
“
,
викну
генерал
,
извуче
од
некуда
неку
лажљиву
мапетину
:
„
Ево
,
покажите
ми
овде
,
има
ли
ту
гдегод
Србија
,
или
српски
народ
.
Молим
вас
разгледајте
,
разгледајте
добро
;
ја
'
ту
видим
само
маџарске
и
аустријске
провинције
.
Не
тражите
,
дакле
,
да
браним
непознат
народ
,
некакве
ваше
Србе
.
Србија
је
с
оне
стране
Саве
,
ко
хоће
да
је
Србин
—
онамо
!
“
Ето
тако
бесни
Грабовски
нашим
депутатима
.
Све
ћете
то
имати
,
ако
то
већ
нисте
читали
у
Вјестнику
.
—
А
патријарх
?
—
Сад
је
с
депутацијом
у
Загребу
.
Дочек
сјајан
,
савез
с
Хрватима
утврђен
.
Јелачић
се
заклео
на
верност
и
братство
.
Патријарх
је
читао
,
а
Јелачић
говорио
заклетву
.
И
то
ћете
подробно
читати
у
Вјестнику
ово
који
дан
.
Мајстор
Јован
скочи
:
—
Морам
у
Карловце
!
И
ја
!
викну
и
Сава
исто
тако
одушевљено
.
Гргур
гледа
у
професора
,
а
овај
упро
очи
у
њега
,
као
да
га
пита
:
„
А
ти
?
“
Милан
промишља
,
а
Макрена
оде
да
спреми
и
донесе
кафу
.
Поп
Арон
још
никад
дотле
није
био
у
„
Сербији
“
.
Пред
разлазак
уговорише
да
га
мало
изведу
.
Да
иду
,
али
што
раније
могу
,
на
Авалу
.
Тамо
ће
и
ручати
,
провести
део
дан
.
И
доиста
,
сутрадан
,
још
на
један
сахат
пред
зору
,
седели
су
у
колима
и
возили
се
путем
поред
Споменика
.
Много
раније
испредњачише
Гргур
и
Милан
.
Милан
имађаше
пушку
о
раменима
;
навика
му
избацити
метак
на
птицу
или
кад
се
испне
на
какав
вис
.
Још
добро
ни
свануло
,
кад
стигоше
гостионици
на
Торлаку
.
Одатле
празна
кола
потера
кочијаш
к
Белом
Потоку
,
а
они
,
пречицом
,
мало
кроз
шуму
,
мало
кроз
поток
,
дођоше
до
под
само
село
а
одатле
уз
брдску
стрмен
,
која
је
окрчена
и
испресецана
оградама
.
А
кад
престаше
ограде
,
уђоше
у
честаре
.
Пешачки
пут
,
понајвише
песковит
,
вијуга
кроз
ониску
гору
,
с
једног
поступног
,
једва
приметнога
висоравна
на
други
.
Указа
се
нешто
мало
чистине
,
покривене
ниском
травицом
,
овде
онде
,
осамљено
неколико
упавићених
џбунића
,
или
кржљав
и
грбав
глог
,
или
ситнолисна
дивља
крушка
,
или
просто
трн
.
На
пупчастој
главици
те
чистине
указаше
се
развалине
,
остатци
високих
зидова
и
кула
некадашњег
Порчинога
града
.
Сунце
обасјало
целу
околину
,
наши
путници
стигли
под
зидине
,
ходећи
унаоколо
разматрају
дивну
околину
.
Нанизала
се
села
око
подножја
као
бисер
око
поноснога
грла
невестинога
.
Пуше
се
димњаци
међу
луговима
,
чују
се
стада
,
далеко
се
види
пут
,
који
поред
брда
води
дубоко
у
Шумадију
,
па
Космај
,
па
Венчац
,
па
Рудник
,
Маљен
,
Повлен
,
Медведник
;
види
се
и
Цер
,
и
тај
тамо
Срем
,
и
у
Срему
Фрушка
,
а
десно
,
у
далеком
северном
хоризонту
,
губи
се
житородна
српска
равница
,
пространи
Банат
.
Свештеник
Арон
не
може
да
одвоји
ока
од
српских
крајева
,
који
се
виде
с
једне
стране
до
Мораве
,
с
друге
до
Колубаре
.
Сневао
је
,
али
никад
у
своме
животу
није
видео
толико
планина
овејано
српских
.
Како
су
земље
мале
на
мапи
,
како
су
дивне
и
горостасне
,
кад
их
погледате
са
оваквих
отворених
висова
као
што
је
Авала
.
Учини
му
се
срце
веће
,
крв
никад
тако
топла
као
у
овај
мах
,
сад
је
,
као
никад
до
сад
,
пожелео
,
погодите
шта
?
Ни
кнеза
,
ни
војводу
,
ни
патријарха
,
већ
само
једног
скромног
,
а
онако
енергичног
Немању
!
Разгледаше
зидове
,
прозоре
и
сводове
;
пели
се
гдегод
се
могло
доспети
.
Отац
Арон
набра
невена
између
камења
,
а
горе
на
зиду
,
са
једне
тисовине
,
која
се
једва
дала
домашити
,
очепи
малу
гранчицу
,
и
све
то
спреми
да
спомена
ради
собом
понесе
.
Међутим
стигоше
Гргур
и
Милан
.
Одморише
се
мало
,
па
зађоше
око
града
.
Гргур
пажљиво
разматра
зидине
,
диже
сваки
камичак
необичнијега
изгледа
,
ломи
свако
веће
парче
малтера
,
сваки
цреп
,
сваку
кошчицу
,
сваки
необичнији
остатак
прошлости
.
Тражи
,
чепрка
.
преноси
се
духом
у
старину
,
а
Милан
док
крочио
мало
низа
страну
,
већ
нашао
некаква
сељака
из
Рушња
,
који
тражи
стоку
,
па
одуљио
с
њиме
разговоре
.
Оде
и
сељак
,
и
Милан
се
опет
удружи
с
Гргуром
,
и
обојица
одмакоше
пушкомет
хода
до
гроба
Порчинога
.
Порчин
споменик
,
дугачак
округао
стуб
од
бела
камена
,
пао
на
земљу
.
Поседаше
на
њега
.
—
Шта
мислиш
,
шта
сам
говорио
са
овим
сељаком
?
упитаће
Милан
својега
другара
.
—
Говорио
си
о
твом
идолу
,
о
Вучићу
.
—
Не
,
питао
сам
га
:
хоће
ли
деспота
или
војводу
?
Ја
га
питам
,
а
он
блене
,
смеје
се
као
луд
.
—
Право
има
да
ти
се
смеје
.
—
Не
смеје
се
он
мени
,
него
теби
и
онима
онамо
код
града
.
Мари
он
за
сву
ту
вашу
петљанију
.
Волео
би
он
море
оног
изгубљеног
вола
,
него
најбрадатијег
патријарха
,
ако
хоћеш
и
оног
васељенског
из
Цариграда
.
—
Зато
њега
нећемо
ни
питати
.
—
Да
кога
ћемо
питати
?
Ваљда
оне
доле
великаше
што
се
кољу
о
власт
.
—
Ни
сељаке
ни
великаше
.
Има
још
доста
Срба
и
осим
њих
.
—
Ваљда
као
што
су
мој
отац
и
професор
Сава
?
—
Јест
,
као
они
,
Милане
,
као
они
.
—
И
ти
ћеш
ваљда
с
њима
у
Карловце
?
—
Куд
било
,
Милане
;
грехота
је
,
овако
млади
,
па
скрштених
руку
.
—
Гргуре
,
да
ти
једну
кажем
...
Али
памти
добро
што
ћу
ти
казати
.
(
Ту
се
Милан
још
ближе
примаче
Гргуру
)
.
Не
питај
ме
откуд
знам
...
Кажем
ти
да
знам
.
Пунктум
.
Идите
,
гините
,
нећете
дуго
присмакати
онамошњу
слободу
.
Море
,
море
—
Аустрија
је
Аустрија
,
и
старија
и
лукавија
од
свију
,
што
вас
је
год
,
жутокљунићи
моји
.
Каже
мени
,
али
шта
нас
се
тиче
ко
је
казао
,
кажем
теби
ја
,
ја
Милан
,
мајстор
-Јованов
син
,
свршени
лицејац
и
данас
сутра
чиновник
.
Прокопао
је
Милан
све
.
Гргур
му
се
насмеја
.
—
Смејеш
се
,
је
ли
?
Е
па
смеј
се
,
кад
ти
је
за
смејање
.
Разуми
ме
добро
,
нема
ту
летине
,
нема
берићета
.
Туђ
је
то
усев
,
па
ће
вам
јабанци
и
жетву
разјагмити
.
Хоћете
на
лепак
—
идите
!
Ја
знам
,
што
ја
знам
,
има
рука
работу
...
Да
нас
когод
не
чује
.
(
Ту
Милан
смотрено
погледа
на
једну
и
на
другу
страну
.
)
Док
ти
(
говори
све
тише
и
тише
)
,
док
ти
бленеш
у
Штура
,
у
Славјанку
,
дотле
ти
и
ја
и
мутим
по
својим
ревирима
,
имам
и
ја
,
као
што
ти
велиш
,
своје
парохије
.
Ти
и
не
знаш
да
сам
и
ја
постао
...
али
,
дај
ми
реч
,
тако
ми
Бога
,
ја
се
собом
не
шалим
.
Гргур
му
пружи
руку
,
он
је
мушки
продрма
.
—
И
ја
сам
Славјанин
,
чујеш
ли
,
Славјанин
!
Гргур
га
погледа
зачуђено
.
—
Чудиш
се
,
је
ли
?
Чудиш
се
?
На
ухо
ти
кажем
,
ја
сам
Славјанин
,
велики
Славјанин
,
већи
него
ти
,
него
професор
Сава
,
него
сви
у
твојој
Славјанци
,
али
,
чуј
ме
добро
,
што
ћу
да
ти
кажем
...
За
Русију
,
ону
велику
и
силну
Русију
нећу
ни
да
знам
.
Русија
,
Аустрија
,
Турска
,
три
једнака
пута
за
слободне
народе
...
И
Русија
је
роб
,
и
њу
треба
ослободити
...
Руски
је
народ
безгласан
,
погажен
—
мужик
!
Русија
није
Славјанин
,
јест
,
јест
—
ко
опљачка
свога
рођенога
брата
,
ко
комада
Пољску
,
и
опет
ти
кажем
:
није
Славјанин
!
Не
мораш
знати
где
,
на
Сави
,
на
Врачару
,
на
Теразијама
—
где
било
било
.
Тамо
је
тајни
скуп
,
тамо
славјански
комитет
...
—
Славјански
комитет
?
пита
Гргур
пун
изненађења
и
чуђења
.
—
А
чему
се
толико
чудити
?
Ту
су
Пољаци
емигранти
,
ту
су
све
мудре
,
одабране
главе
.
Нашто
чудити
се
,
ништа
ту
нема
с
неба
,
ништа
„
прејестествено
"
.
Комитет
,
тајни
комитет
.
Растерајте
Славене
у
Прагу
,
добро
,
растерајте
...
нека
их
Аврам
растера
и
из
Београда
—
чудна
ми
чуда
,
као
да
је
Београд
једини
на
свету
,
као
да
нема
града
и
осим
Београда
...
Све
смо
закључили
...
деоба
правична
;
штета
што
мапе
немам
да
ти
повучем
најтачније
границе
...
Знаш
ли
ти
,
Гргуре
,
шта
је
то
конфедерација
?
—
Слушао
сам
.
—
Е
такав
смо
савез
народа
утврдили
ми
.
Јест
,
и
ја
сам
био
на
једном
поверљивом
састанку
.
Доста
кад
ми
је
поверена
резолуција
.
Чуј
ме
!
Журимо
се
,
док
нас
нису
позвали
...
Дакле
државе
ће
бити
четири
:
Пољска
—
све
земље
старог
пољског
краљевства
;
Чешка
—
све
земље
Сватоплукове
круне
;
Угарска
са
својим
земљама
и
Словенска
од
словенских
земаља
што
су
данас
под
Турском
...
Но
,
како
ти
се
свиди
моја
политика
,
брајане
мој
?
Реци
,
како
ти
се
свиди
?
.
.
—
Не
свиди
ми
се
никако
,
рећи
ће
Гргур
,
после
дугог
и
дугог
размишљања
.
—
Не
свиди
ти
се
никако
?
.
.
и
не
може
ти
се
свидети
,
поче
Милан
мало
подсмешљиво
...
Кад
је
пуна
глава
болесних
мисли
,
илузија
.
Аустрија
,
Русија
—
слобода
,
утопије
!
—
А
зар
ти
твоји
савези
нису
сањарије
?
—
Јок
,
чист
и
јасан
план
,
само
на
посао
.
Мудро
смишљено
,
полак
готово
.
Пре
свега
мора
бити
...
Али
ту
Милан
мало
заћута
;
—
Шта
мора
бити
?
запитаће
Гргур
.
—
Мора
бити
револуција
.
—
Револуција
—
где
?
—
У
Београду
.
—
Сад
?
—
Сад
...
Морамо
натерати
Вучића
да
се
мири
с
Обреновићима
,
да
доведе
Милоша
.
Милоша
је
родила
револуција
.
Милош
ће
је
наново
створити
.
Милош
и
Вучић
морају
се
мирити
...
.
чујеш
ли
,
морају
се
мирити
,
или
ћемо
сви
у
бечку
врећу
,
сви
!
По
дужем
ћутању
проговори
Гргур
:
—
Милане
!
—
Шта
си
смислио
?
—
Ја
не
знам
;
ја
не
умем
да
знам
;
ја
,
брате
,
нећу
и
не
могу
ништа
да
разумем
.
Све
је
добро
,
све
је
лепо
,
али
,
ето
сам
још
неук
,
недовијаран
.
Шта
му
знам
...
Преда
мном
трепти
једна
звезда
,
а
та
ме
води
на
ону
страну
.
Идем
,
идем
,
ма
знао
тамо
и
кости
оставити
.
Ми
да
се
боримо
,
а
политика
?
—
нек
ју
воде
старије
и
зрелије
главе
.
Испите
сам
положио
,
Лицеј
цео
довршио
.
Живот
је
борба
,
шта
му
знам
,
прости
ми
,
немој
ме
заборавити
,
ја
,
Милане
сутра
полазим
,
сутра
!
Можда
би
Милан
имао
шта
и
приговарати
,
можда
би
га
,
с
гледишта
своје
политике
,
и
одвраћао
,
да
се
у
исто
доба
не
појави
близу
њих
и
остало
друштво
,
које
дође
да
види
Порчин
гроб
.
После
неколико
тренутака
сви
заједно
одоше
под
једно
велико
дрво
баш
уз
сами
град
,
и
онде
у
хладовини
поседаше
око
печенога
јагњета
.
А
не
треба
ни
питати
:
да
ли
је
мајстор
Јован
спремио
довољно
заклопачкога
благослова
.
Беше
у
велико
мрак
,
кад
су
се
с
торлачкога
виса
спуштали
к
Београду
,
у
ком
су
већ
одавна
горели
упаљени
фењери
.
X
.
После
неколико
дана
није
било
у
Београду
ни
столара
Јована
,
ни
професора
Саве
,
ни
његова
брата
свештеника
Арона
,
па
ни
Гргура
.
Сви
су
отишли
на
ону
страну
,
у
Карловце
.
Гргур
још
на
лађи
замишљаше
себи
лепоту
и
величину
столице
патријаршиске
,
и
ма
да
су
Карловци
место
и
мало
,
и
не
толико
много
убаво
,
опет
му
се
учинило
и
велико
и
сјајно
,
кад
је
први
пут
с
Дунава
опазио
велику
цркву
,
па
беле
низове
кућа
,
а
над
њима
,
к
планини
,
непрегледне
винограде
,
па
и
ону
велику
,
округлу
капелу
на
једноме
вису
,
у
којој
је
,
у
прошлом
веку
,
закључен
с
Турцима
познати
Карловачки
Мир
.
Народ
прекрилио
улице
;
ту
оружани
борци
,
па
депутати
из
разних
крајева
у
разноликој
народној
ношњи
,
па
свештеници
,
па
Срби
из
Србије
,
„
Сервијанци
“
,
у
својој
народној
ношњи
с
црвеним
фесовима
,
окићеним
пиштољима
,
а
још
китњастијим
јатаганима
,
сабљама
и
шишанама
.
Пролази
Гргур
горе
доле
,
чуди
се
сремачким
великим
шеширима
и
подугачким
гуњевима
,
па
оним
опанцима
што
им
се
кожа
из
далека
црвени
као
кухани
раци
.
Још
му
необичнији
попови
у
шеширима
.
С
горње
улице
слази
читав
караван
кола
,
долази
народ
обучен
и
наоружан
,
у
првим
колима
велика
тробојна
застава
,
на
њој
српски
грб
;
једни
певају
:
Који
не
зна
,
кад
треба
За
свој
род
умрети
,
Није
Србин
већ
је
изрод
,
Тог
ће
земља
клети
.
Други
припевају
:
На
ноге
,
Срби
браћо
,
слобода
зове
!
Гргур
гледа
и
слуша
,
груди
му
се
шире
радостима
,
које
до
сад
није
уживао
,
отвори
уста
да
и
он
с
осталима
привикне
браћи
„
Живео
!
“
али
му
се
у
исти
мах
оте
поглед
на
магистрат
,
виде
на
њему
великог
црвеног
двоглавог
орла
,
па
,
као
заливен
,
не
пусти
ни
гласка
.
Одврати
своје
очи
од
тог
немилог
лика
и
оде
даље
ка
великој
мраморној
чесми
на
тргу
према
великој
гвозденој
огради
од
Саборне
Цркве
.
Сутрадан
је
Гргур
отишао
проти
Матији
,
Матија
га
пошље
Стратимировићу
,
а
после
месец
дана
већ
беше
у
редовима
оних
бораца
из
Србије
,
над
којима
је
командовао
Стеван
Книћанин
,
бивши
саветник
и
у
то
доба
главним
одбором
наименовани
пуковник
.
Беше
почео
август
,
кад
се
Срби
и
Маџари
прикупише
у
јужном
Банату
.
У
пределима
око
Беле
Цркве
заметнуше
се
крвави
бојеви
.
У
овим
биткама
збише
се
чуда
од
јунашва
,
али
се
најхрабрије
.
борише
браћа
из
Србије
.
21
августа
велика
битка
код
села
Перлеза
;
ту
пролише
своју
драгоцену
крв
најбољи
јунаци
,
и
од
тога
пораза
опоравише
се
тек
28
августа
,
битком
,
у
којој
се
прославише
многи
,
а
највише
Панта
Чарапић
,
потомак
славних
наших
Чарапића
из
Белог
Потока
.
У
овој
другој
борби
доби
Гргур
лаку
рану
у
ногу
.
Однеше
га
у
болницу
код
великога
логора
,
у
селу
Томашевцу
.
Лежи
Гргур
у
болници
,
која
беше
смештена
у
варошкој
кући
,
пружио
увезану
десну
ногу
по
дрвеној
постељи
,
на
којој
је
разастрта
овогодишња
слама
,
леву
спустио
доле
низ
креветац
,
а
главу
нагао
на
јастучић
од
дебела
платна
,
који
је
такође
испуњен
сламом
.
Пред
собом
имађаше
новине
Вјестник
и
дигнувши
их
рукама
изнад
главе
,
читаше
најновије
догађаје
.
Само
би
онда
спустио
лист
и
намрштио
се
,
кад
би
се
на
увезаној
нози
појавили
много
јачи
болови
.
Напољу
је
од
јутрос
сијало
и
жарило
јарко
летње
сунце
,
а
од
подне
почеше
се
са
свију
страна
прикупљати
све
крупнији
и
мутнији
облаци
.
Четврти
је
час
по
подне
,
дан
у
најлепшем
јеку
,
али
често
преко
села
пређу
тако
тамни
облаци
,
да
на
оне
мале
прозоре
од
болнице
уђе
толико
таме
у
собу
,
да
се
на
новинама
слова
једва
распознаваху
.
Како
ово
засењавање
поче
учеставати
,
Гргур
спусти
Вјестник
на
столицу
до
себе
,
ћуташе
и
гледаше
кроз
прозор
напоље
.
Међутим
се
чујаше
из
даљине
грмљавина
,
муње
учесташе
,
по
гдекоја
крупна
кап
бијаше
у
прозор
;
грмљавина
поче
бивати
све
јача
и
јача
,
појак
ветар
њихаше
дудово
грање
пред
кућом
,
одједанпут
силовито
сену
,
негде
у
близини
рикну
гром
,
и
док
се
ужасан
крик
растолегаше
по
таванима
нагомиланих
облака
,
спушташе
се
најлепша
летња
кишица
,
која
,
поступно
,
прелажаше
у
све
јачи
и
јачи
пљусак
.
Крупне
капље
шуштаху
по
лишћу
на
дудовим
гранама
,
бијаху
у
окна
прозорска
,
и
као
једро
кукурузно
зрневље
удараху
по
дашчаном
крову
.
Киша
падаше
,
а
Гргур
,
слушајући
и
гледећи
кроз
прозор
,
пренео
се
мислима
преко
Дунава
,
уз
Авалу
и
Космај
,
широм
по
Шумадији
.
Уставио
се
код
свог
сеоцета
на
брду
,
походио
брижне
родитеље
,
па
се
спустио
,
кроз
браник
,
ливадом
уз
реку
,
па
из
реке
оном
стазицом
,
што
правце
води
у
школу
.
Мишљаше
о
свом
старом
учитељу
Макси
,
о
учитељци
,
и
о
негдашњој
својој
другарици
,
о
Даници
.
Успомена
на
њу
не
учини
му
се
никад
тако
драга
,
њезин
лик
му
затрепта
као
лик
анђела
.
У
тај
мах
,
кроз
малаксало
шуштање
кише
,
зачу
се
велико
звоно
са
томашевачке
цркве
,
које
оглашаваше
вечерњу
.
Он
се
прекрсти
,
мољаше
се
с
пуном
преданости
своје
чисте
душе
,
па
у
свом
несебичном
срцу
зажеле
својој
другарици
најлепшу
срећу
.
Звоно
се
још
дуго
,
час
јаче
час
слабије
чујаше
,
а
он
,
свршив
молитву
,
и
даље
замишљаше
себи
срећу
,
којом
би
,
да
,
је
свемоћан
,
обасуо
негдашњу
своју
коншколарку
.
О
себи
није
мислио
;
у
њему
је
било
пуно
идеала
,
вишег
тежења
за
срећу
потлаченог
Српства
и
Словенства
,
за
срећу
својих
пријатеља
,
својих
ближњих
.
Мислиће
он
и
о
себи
самоме
,
али
тамо
доцније
,
док
се
опште
добро
доведе
под
сигуран
кров
,
док
,
док
...
Но
Гргур
још
у
себи
и
не
обележи
докле
,
а
врата
од
његове
собе
отворише
се
и
,
на
његово
велико
изненађење
,
уђе
унутра
главом
његов
другар
Илија
.
—
Јеси
л
’
ми
се
надао
,
Гргуре
?
викну
Илија
,
пошто
се
руковаше
.
—
Никад
,
Илија
.
Гргур
га
понуди
да
седне
до
њега
.
—
Знам
,
и
да
ми
не
кажеш
,
да
ти
се
већ
врти
по
глави
:
а
какав
ветар
овог
донесе
?
Ветар
,
дабогме
ветар
.
Живот
,
Грго
,
и
није
ништа
него
вихорови
,
а
ми
слама
коју
они
разносе
.
—
Јеси
л
’
одавна
из
Београда
?
—
Данас
пети
дан
.
Куда
ме
није
било
,
куд
се
нисам
повијао
ово
од
уторника
.
Пути
несигурни
,
мораш
околишом
.
Умало
ме
не
ухватише
маџарске
страже
;
да
не
би
кукуруза
,
твој
би
Илија
данас
танцовао
између
неба
и
земље
.
Ужасно
,
гдегод
кога
стигоше
,
повешаше
.
Шта
је
с
твојом
ногом
?
—
Још
који
дан
...
—
Још
који
дан
?
Добро
је
,
кад
није
горе
.
Па
од
сад
буди
паметан
.
Не
бој
се
,
биће
Србаља
и
без
наше
крви
.
Рат
је
рат
,
нужно
зло
.
Лепо
је
бити
јунак
,
али
није
свашта
за
свакога
,
нису
сви
за
све
рођени
.
Ти
,
ти
си
...
ја
,
знаш
ме
,
увек
истину
говорим
...
ти
си
увек
био
онако
,
онако
мимо
нас
...
био
си
...
—
Шта
сам
био
?
запитаће
га
Гргур
полусмешљиво
,
кад
је
опазио
да
Илија
запиње
.
—
Био
си
,
не
срди
се
,
био
си
сањало
.
Хтео
си
нешто
веће
,
нешто
лепше
,
него
и
ја
и
твоји
другови
.
И
ја
сам
се
,
вера
и
Бог
,
дуго
колебао
:
да
ли
на
твоју
или
Миланову
страну
.
Знаш
ме
,
ја
сам
као
имела
,
морам
се
прикачити
о
ма
чије
стабло
.
Добар
си
,
племенит
си
,
али
,
не
замери
,
Миланови
пути
чине
ми
се
поузданији
.
А
ја
сам
се
доста
мучио
,
доста
пребијао
од
једнога
до
другога
,
док
сам
ово
мало
знања
напабирчио
.
И
сад
ме
се
не
тиче
нико
,
ни
Књаз
,
ни
патријарх
:
док
ви
расправљате
велике
политике
,
ја
ћу
своје
знање
на
пазар
,
продаваћу
га
што
скупље
и
што
с
већом
даром
.
А
нисам
баш
ни
празан
,
не
мислим
овде
,
него
овде
(
и
ту
звекну
по
ћемеру
)
.
Мучио
се
,
служио
,
ишао
подеран
и
гладан
,
али
сам
зато
сачувао
цело
„
благодјејаније
"
од
ове
две
три
године
.
Није
Бог
зна
шта
;
за
мудар
почетак
и
не
треба
више
.
Гргур
хтеде
,
покушаваше
више
пута
да
говору
даде
други
правац
,
али
се
Илија
не
даде
омести
:
он
настављаше
даље
:
—
Не
бих
ни
овамо
прелазио
,
да
не
беше
доброга
рачуна
.
Донео
сам
писма
Книћанину
!
Сутра
носим
друга
натраг
.
Био
сам
и
код
Блазнавца
и
с
њим
сам
се
познао
.
Познанство
,
пријатељство
,
све
је
то
нека
сорта
ортаклука
.
А
ко
је
сиромах
,
к’о
по
Богу
ја
,
а
жели
да
се
истресе
из
рита
,
том
никад
нису
на
одмет
ортаци
.
Ту
Гргур
зевну
.
—
Зеваш
,
досадно
ти
је
?
Ако
,
ако
...
ја
хоћу
да
имам
,
да
лепо
поживим
...
Шта
ме
се
тиче
...
Да
,
без
шале
,
знаш
ли
да
сам
чиновник
?
Гргур
га
још
равнодушније
погледа
.
—
Писар
!
Са
столицом
у
Крушевцу
.
Где
је
царе
Лазо
сабљом
,
Илија
ће
пером
.
Само
да
сам
мало
бољи
на
концепту
.
Шта
ћеш
,
кад
се
није
стигло
све
.
Надокнадићемо
све
.
Док
свикнем
само
послове
,
а
после
збогом
Крушевцу
,
збогом
начелство
!
Одох
ти
,
Грго
,
у
срез
.
Мало
подаље
од
вароши
,
од
друмова
,
у
паланци
прогамизо
ћифта
,
ни
маћи
,
ни
дисати
.
Благословено
село
,
од
сељака
нигде
боље
вајте
под
овом
божјом
звездом
;
жилав
,
а
опет
га
можеш
и
’
вако
и
'
нако
.
Само
са
њим
лепо
,
низ
длаку
,
ласкај
му
простоти
,
ако
хоће
и
глупости
,
па
готов
посао
,
слуге
,
робови
!
Јеси
ли
ме
разумео
,
мој
добри
Гргуре
?
Гргур
га
гледаше
,
ћуташе
,
и
гризаше
своју
румену
доњу
усницу
.
—
Ћутиш
?
Болови
?
Знам
ја
,
кад
је
човек
рањен
,
жигови
,
тиштања
,
штрецања
...
Да
изведем
на
чисто
;
сума
мога
програма
:
живети
што
лепше
и
лакше
.
Доста
сам
се
мучио
.
Да
паднем
на
нос
,
ни
Вељко
,
ни
Доситије
;
ћата
,
секретар
,
начелник
—
уја
!
—
„
пензионер
"
с
црном
ниском
капом
,
дугачким
капутом
,
ципелама
без
обсеца
и
незграпним
кожним
рукавицама
у
зимње
доба
.
Шта
ћемо
,
тако
је
коло
живота
.
Судбина
је
судбина
,
а
човек
је
најсрећнији
,
док
јој
је
покоран
.
Послушност
је
поредак
,
а
поредак
је
мати
свему
,
па
и
угодном
животу
,
власти
,
богаству
,
свему
...
Положај
,
новац
...
Да
,
без
шале
,
јеси
ли
се
обратио
попечитељству
?
Гргур
га
погледа
мало
разрогаченијим
погледом
.
—
Што
ме
гледаш
тако
?
настави
Илија
,
не
мењајући
тона
ни
ритма
...
Питам
те
:
јеси
ли
послао
„
прошеније
"
ради
службе
?
Ако
не
ти
њих
,
богме
они
тебе
неће
молити
.
Време
је
време
,
ветри
,
брза
,
пролази
.
Сваки
дан
је
по
један
чанак
,
у
који
,
ма
једанпут
,
ваља
заитити
својом
кашиком
.
Прошеније
,
службу
,
положај
,
па
онда
сањај
колико
ти
срце
иште
,
мој
добри
Гргуре
...
А
како
стојиш
с
парама
?
Без
њих
је
свуда
зло
,
у
туђини
још
понајгоре
.
Која
меџедија
неће
шкодити
...
Боже
здравља
...
ја
ти
верујем
...
вратићеш
ми
.
Без
писмена
ни
рођеном
оцу
;
теби
,
мој
добри
Грго
,
верујем
,
верујем
више
но
самоме
себи
.
Ту
Илија
руком
к
ћемеру
,
али
је
Гргур
устави
.
—
Хвала
,
хвала
,
Илија
,
чувај
,
не
труди
се
;
нисам
оскудан
,
свега
је
дао
Бог
.
—
Добро
,
добро
,
настави
Илија
с
приметним
задовољством
што
не
мора
крњити
сложене
фишеке
...
Рекох
ти
,
да
сутра
полазим
.
Не
можеш
писати
,
незгодно
ти
је
.
Добро
,
казуј
,
побележићу
,
па
не
бери
бригу
.
Ту
извади
и
отвори
кожну
бележницу
.
—
Отиди
или
пиши
мојима
у
село
,
да
сам
...
не
,
не
...
да
сам
потпунце
здрав
и
весео
.
Илија
забележи
.
—
Ако
одеш
до
села
,
спусти
се
и
до
школе
моме
старом
учитељу
.
—
Макси
?
Добро
,
забележио
сам
.
—
Пољуби
га
у
руку
.
—
Баш
кад
хоћеш
.
—
И
учитељку
.
—
Не
браним
,
забележио
сам
.
—
Па
ми
лепо
поздрави
и
моју
другарицу
.
—
Другарицу
?
упита
Илија
радознало
,
држећи
крај
од
плајваза
међу
уснама
.
—
Бележи
!
—
Ево
,
бележим
!
—
Даници
можеш
рећи
и
да
сам
рањен
.
—
Дакле
,
име
јој
је
Даница
...
А
је
ли
млада
?
—
Мога
доба
.
—
Нашег
доба
,
прекрасно
!
Питам
те
,
не
морам
бележити
:
а
је
ли
лепа
?
—
Знам
да
је
честита
и
добра
...
—
Што
је
добро
и
честито
,
оно
је
и
лепо
.
Не
спада
на
ствар
,
али
није
згорег
свашта
прибележити
.
Ту
се
Илија
и
нехотице
мало
замисли
.
Поћута
,
па
онда
тишим
гласом
:
—
Гргуре
!
—
Но
?
—
Чини
ми
се
да
сам
увек
био
паметан
.
—
Па
?
—
Али
сам
ипак
учинио
једну
велику
,
велику
лудорију
.
—
Само
нека
је
на
једној
.
-
Једна
али
голема
.
Био
сам
ти
,
брајане
мој
,
у
неку
руку
будала
.
Помисли
само
:
био
сам
ти
се
заљубио
.
—
Ти
?
—
Ја
,
Илија
Милетић
,
па
сам
крио
,
крио
као
гуја
ноге
.
Али
сам
се
и
находао
ноћу
,
па
све
испод
њезина
прозора
.
Па
што
сам
се
науздисао
,
доста
ми
је
за
цео
век
;
једном
сам
тако
уздахнуо
,
да
у
мало
не
угасих
свећу
пред
собом
.
А
знаш
ли
,
ко
беше
богиња
?
Миланова
сестра
.
—
Ружица
?
—
Ружица
главом
.
Увукла
ми
се
под
кожу
,
у
крв
,
у
главу
,
кудгод
крочим
нигде
да
умакнем
од
њезине
сенке
.
Узмем
књигу
,
отворим
,
читам
у
себи
,
читам
на
глас
,
узалуд
,
чини
ми
се
:
њене
модроплаве
очи
вире
иза
ситних
слова
,
па
ме
маме
,
па
ме
зачинкавају
.
Једне
недеље
по
подне
просто
ми
се
смрче
.
Потрчим
на
Зерек
старој
Гркињи
.
Карте
амо
,
проклета
бабускеро
!
Гледамо
и
ја
и
она
.
Броји
,
чита
,
говори
,
све
прилике
горе
од
горих
.
Бацих
јермилук
,
па
готово
око
јације
пожурих
се
мајстор
-Јовановој
кући
.
Још
не
беше
стигао
из
Карловаца
.
Правце
њојзи
у
собу
.
Сама
.
Јуначно
станем
пред
њу
и
почнем
тачно
љубавну
изјаву
,
коју
сам
већ
одавна
био
спремио
и
на
изуст
научио
.
—
Па
?
—
Па
,
онако
млада
,
па
лепа
,
па
паметна
,
али
шта
ћеш
,
кад
јој
је
у
глави
чађаво
.
Ја
говорим
,
говорим
,
а
она
се
смеје
,
смеје
грохотом
.
Ја
поновим
своје
мучно
слово
,
црвеним
,
знојим
се
,
она
,
ћурка
,
смеје
ли
се
смеје
.
И
ја
ти
загудим
у
друге
жице
:
она
се
смеје
,
и
ја
се
смејем
;
почне
се
прћити
,
почнем
се
богме
и
ја
дурити
;
подрвене
,
па
тресну
ногом
о
патос
,
и
ја
ногом
о
патос
,
па
нагни
на
врата
,
у
помрчину
.
Та
није
да
сам
бегао
,
као
да
ме
сто
врагова
гонило
.
Чујеш
ли
,
Гргуре
,
та
оно
је
права
роспија
.
Ајаој
,
тешко
ли
си
њеном
суђенику
,
ала
ће
га
гуја
ујести
.
-Онако
честити
родитељи
,
па
тако
...
али
све
било
па
прошло
.
Као
што
видиш
,
прва
љубав
није
ми
најсретнија
.
Зато
се
,
чујеш
ли
ме
,
нећу
више
ни
заљубљивати
.
А
знам
и
лека
од
љубави
:
оженићу
се
.
Ту
Гргур
нехотице
мрдну
болесном
ногом
;
од
бола
му
се
лице
намршти
.
По
маломе
ћутању
жмирну
Илија
мало
десним
оком
.
—
Па
као
што
ми
рече
,
Даница
је
ваљана
девојка
?
—
Права
Српкиња
,
примети
Гргур
.
—
Вредна
?
—
Кртица
.
—
Здрава
?
—
Као
природа
.
—
Лепа
?
—
Цвет
.
—
Добра
?
—
Босиљак
.
—
А
ти
се
не
мислиш
женити
?
—
Не
.
—
Ал
’
...
Хтеде
Илија
још
једно
питање
,
али
га
не
умеде
,
ни
изговорити
.
Нешто
је
хтео
,
али
и
сам
не
знађаше
шта
.
—
Па
,
Гргуре
,
поче
Илија
устајући
.
—
Шта
је
Илија
?
—
Па
да
полазим
.
—
Хвала
ти
.
—
Све
ћу
поздравити
.
—
Ја
те
лепо
молим
.
—
Кажем
ти
:
све
.
Ма
како
било
,
сврнућу
у
твоје
село
.
Баш
да
видим
и
тог
твога
учитеља
Максу
.
Ја
ћу
ти
већ
писати
.
Надај
се
.
Ко
зна
,
можда
ћеш
ти
данас
сутра
бити
и
у
Београду
.
Ствари
иду
и
тако
и
тако
.
Аустрија
,
стара
лисица
...
Велим
ти
,
чувај
се
!
Ништа
ти
не
рекох
за
Милана
.
Растурен
комитет
...
и
он
је
већ
у
служби
.
За
њега
се
не
брини
...
Да
га
поздравим
?
Збогом
!
Да
ти
отворим
прозор
?
Запара
;
а
како
је
на
пољу
лепа
хладовина
.
Красно
вече
;
изведрило
се
;
лаку
ноћ
,
Гргуре
,
лаку
ноћ
!
И
Илија
,
затворивши
неспретно
врата
,
која
су
,
ненамазана
,
врло
досадно
цврчала
,
изгуби
се
у
вечерњем
сутону
.
XИ
.
Седи
учитељ
Макса
,
али
пред
њим
ни
Александра
царја
Македонског
,
ни
Жертве
Аврамове
,
ни
Алексија
божијег
человјека
,
сам
самцит
,
задубљен
у
мисли
,
седи
својој
соби
и
броји
бројанице
.
Још
иста
она
икона
над
креветом
његовим
,
иста
она
цица-маца
преде
испод
големе
пећи
.
Али
се
велика
промена
догодила
на
лику
старога
наставника
;
пре
се
бријаше
редовно
четвртком
и
суботом
,
а
глете
га
сад
,
пустио
је
седу
браду
,
па
вам
га
чисто
тешко
познати
.
Према
њему
његова
ћерка
Даница
,
у
најлепшим
,
најцветнијим
годинама
.
Густу
косу
свила
у
витицу
око
феса
са
црном
свиленом
кићанком
.
Какве
крупне
црне
очи
испод
високога
чела
,
па
уста
вазда
отворена
,
а
уснице
танке
и
отворено
румене
,
висок
поносит
врат
,
а
стас
јој
витак
и
достојанствен
.
У
руци
јој
шав
,
оборила
лепу
мудру
главу
,
и
шије
.
Онај
исти
стари
,
сада
још
старији
сат
тиктаче
на
свом
пређашњем
месту
,
равнодушно
дочекује
и
испраћа
неумољиве
часове
живота
.
А
кад
бисте
ушли
у
учионицу
,
једва
бисте
распознали
слова
на
мапама
,
толико
су
потамнеле
и
местимице
истрвене
,
а
скамије
готово
поцрнеле
,
пуне
урезаних
имена
од
неколиких
ђачких
нараштаја
.
Патоси
се
извитоперили
,
прозори
на
зарђаним
шарчицама
олабавили
;
она
велика
пећ
испрепуцана
сва
па
жутом
земљом
а
местимице
и
пекмезом
поизлепљивана
,
а
Свети
се
Сава
једва
види
из
свог
црног
оквира
,
толико
га
покрио
неочистљив
прах
,
она
неразговетна
павлака
,
коју
за
собом
оставља
време
као
своје
неизгладљиве
стопе
.
У
целој
кући
нема
тишина
.
Ђаци
распуштени
кућама
због
бербе
.
Друга
половина
септембра
,
време
чисто
,
топло
,
суво
,
грожђе
у
велико
сазрело
,
а
кукурузи
већ
су
ужутели
.
Око
вечерња
звона
,
отворише
се
школске
вратнице
и
у
двориште
уђоше
два
млада
господина
.
Гледају
школску
зграду
,
којој
су
зидови
тако
чисто
бели
,
али
дрвени
кров
од
срезанога
клиса
на
много
места
попустио
,
па
овде
онде
озеленео
маховином
.
У
отвореном
ходнику
,
близу
кухинских
врата
,
дрема
фамулус
Степан
,
у
дремежу
лулу
испустио
,
па
сад
,
тргнувши
се
од
цврчања
вратница
,
предигао
се
нешто
мало
,
и
док
радознало
упире
погледе
у
изненадне
отмене
госте
,
дотле
левом
руком
пипа
по
земљи
и
тражи
своју
разбрибригу
,
да
је
опет
намакне
на
чибучић
у
другој
руци
.
Млади
странци
,
на
велико
чудо
Степаново
,
не
упутише
се
школи
,
већ
савише
право
под
велике
брестове
код
кошева
,
да
у
дебелом
хладу
мало
одахну
и
шареним
марамама
покупе
зној
са
чела
и
лица
,
„
Кад
нећете
овамо
,
друга
работа
“
,
прогунђа
спаваћиви
Степан
и
наново
се
налакти
на
клупу
,
на
којој
је
дотле
лежао
.
Да
је
којом
срећом
још
које
дуванско
влакно
у
окорелој
дуванкаси
,
он
би
већ
до
сад
у
велико
припалио
.
Странци
стоје
у
хладу
,
он
спокојно
лешка
и
гледа
у
зољеве
,
који
зује
око
стрехе
и
главама
туцкају
о
дрвене
ступчиће
;
Даница
,
не
дижући
главе
,
шије
,
а
учитељ
Макса
,
држећи
бројанице
,
набрао
чело
,
скупио
смежуране
усне
,
па
мислима
зашао
у
ближу
и
даљу
прошлост
.
Сећа
се
старац
свега
,
и
ни
једна
од
давнашњих
успомена
да
га
развесели
.
Још
и
данас
,
као
некада
,
ради
брижљиво
;
кад
је
за
школским
столом
,
не
чини
му
се
да
је
баш
толико
зашао
у
године
;
још
и
данас
,
као
свакада
,
тачно
се
држи
„
претписанија
"
.
Али
ни
из
далека
оне
пређашње
строгости
,
штапом
и
сад-прети
,
прети
и
колико
не
треба
,
али
не
бије
.
Тачан
је
у
цркви
,
али
би
се
при
појању
чешће
накашљао
,
а
по
каткад
се
сети
овог
и
онога
,
па
му
се
једва
чује
глас
,
или
му
се
стегне
грло
,
или
му
се
толико
овлаже
очи
,
да
не
види
ни
она
најкрупнија
минејска
слова
,
„
начелна
"
.
Долазе
му
и
сад
Српске
Новине
,
али
,
док
Даница
не
стигне
да
му
их
прочита
,
ни
таћи
их
неће
.
Не
толико
слабог
вида
ради
,
наочари
су
му
добре
,
поуздане
,
али
га
,
ни
сам
не
зна
зашто
,
мало
занимају
и
најнеобичније
новости
.
Често
изађе
пред
школу
,
спреман
да
се
прође
по
селу
,
узме
штап
,
кћи
му
капут
ишчетка
,
постоји
још
који
часак
или
оде
и
до
вратница
,
па
се
одједанпут
нешто
присети
,
врати
се
.
„
Дај
ми
,
кћери
,
папуче
,
“
рекао
би
умореним
гласом
,
па
се
тога
дана
не
би
ни
макао
испод
школског
крова
.
Поп
Крста
му
долази
,
али
не
често
као
некада
,
отежао
је
,
а
и
ослабио
,
што
су
га
изневерили
зуби
,
али
што
су
га
издале
ноге
,
једва
пренесе
водицу
по
нурији
.
У
млађе
доба
,
друштва
ради
,
пратио
би
га
и
учитељ
Макса
,
али
је
то
сад
сасвим
престало
.
И
кад
дођу
један
другом
на
поседак
,
говоре
много
мање
него
пре
,
мало
политичаре
,
још
мање
се
диспутају
.
Некад
би
се
мало
и
покартали
„
пунишака
"
,
тек
да
виде
ко
ће
добити
,
али
од
дужег
времена
ни
то
не
„
упражњавају
"
.
А
о
Вертепу
ни
спомена
.
А
шта
ли
је
старог
учитеља
тако
оцепило
од
света
?
Та
здрава
старост
чини
дане
дражима
,
слађима
;
врење
и
борење
нестане
,
тихо
,
мирно
теку
једнолични
дани
,
слатко
као
у
детињству
,
зато
се
многи
старци
,
који
раније
који
доцније
,
„
подете
“
.
Али
строгог
наставника
није
старост
сломила
,
поразио
га
удар
,
истина
очекивани
,
али
и
сувише
силан
да
се
преболи
:
у
фебруару
га
за
навек
оставила
учитељка
,
сруши
се
стуб
његовог
мирног
и
„
вредног
живота
.
Покојница
је
лебдила
над
њим
као
над
дететом
,
годила
му
свима
навикама
,
дворила
га
мање
као
брачни
друг
,
више
као
мати
дете
.
Јутром
Макса
рани
,
готово
први
у
селу
,
али
још
ни
довршио
јутрењу
молитву
,
а
већ
се
кава
пуши
на
столу
.
Недељом
се
жури
на
јутрење
,
још
прво
звоно
ни
одзвонило
,
а
обучена
учитељка
већ
држи
леген
да
му
полије
,
па
да
му
дода
чисту
преобуку
.
Кад
се
око
подне
врати
са
часа
школског
,
тек
што
попије
ракију
и
на
сахату
куцне
подне
,
врата
би
се
отворила
а
учитељка
јело
уносила
.
Сав
тај
ред
,
ту
материну
тачност
,
врши
и
Даница
,
њезино
добро
дете
,
али
тек
тек
,
није
дете
што
и
брачни
друг
,
снебивамо
се
,
снебивамо
се
и
од
свога
најрођенијега
.
Ту
Макса
уздахну
дубоко
,
и
таман
да
спусти
зрнце
на
бројаницама
,
а
на
вратима
се
зачу
куцање
.
Даница
се
исправи
,
својим
крупним
очима
погледа
према
вратима
,
која
се
отворише
и
унутра
уђоше
оба
млада
господина
,
што
се
дотле
одмараху
у
хладу
под
брестовином
.
Обадвојица
лепо
обучени
,
европски
,
само
су
имали
вишњеве
фесове
с
црним
кићанкама
од
свилена
ибришима
.
Један
сухоњав
,
мање
бео
него
блед
,
чела
висока
,
ока
зелена
,
косе
до
главе
ошишане
,
а
висок
,
за
једну
главу
виши
од
свога
друга
,
који
је
више
дежмекаст
,
округлијих
образа
,
учешљане
,
готово
зализане
косе
,
румених
,
али
дебелих
усана
,
кроз
које
провирују
рехави
предњаци
.
—
Добар
дан
,
господине
учитељу
!
викну
онај
дежмекасти
,
пошто
обадвојица
поскидаше
фесове
.
Макса
их
отпоздрави
,
а
непрестано
их
посматра
својим
упалим
очима
.
—
Ви
ћете
се
мало
зачудити
нашем
доласку
.
Опростите
,
путници
.
А
имамо
на
вас
поруку
.
Гргур
...
Још
онај
дежмекасти
добро
и
не
изусти
име
својега
другара
,
а
Даници
клонуше
руке
и
спусти
шав
на
сто
.
Лице
јој
се
преобрази
,
лепо
,
па
сину
још
лепшом
белоћом
и
бледилом
.
—
Ми
смо
Гргурови
другови
,
полазимо
на
своја
„
опредјеленија
“
,
поче
опет
онај
дежмекасти
.
—
Молим
за
ваша
чесна
имена
,
упитаће
Макса
,
пошто
обадва
млада
господина
,
понуђена
,
седоше
.
—
Моје
је
име
Илија
,
почеће
опет
дежмекасти
господичић
,
а
ово
је
мој
и
Гргуров
друг
,
мајстор
-Јованов
син
Милан
.
Путујемо
,
ја
,
писар
судски
,
у
Крушевац
,
а
овај
млади
професор
у
Крагујевац
.
Ту
Илија
погледа
значајније
Даницу
.
па
онда
опет
у
учитеља
Максу
.
—
Госпођица
?
—
Моја
кћи
.
одговори
Макса
.
—
Даница
,
ако
се
не
варам
.
Доносим
вам
поздраве
.
Дозволите
ми
да
извадим
моју
бележницу
.
Гргур
је
још
у
Војводини
.
ратује
.
И
ја
сам
по
народном
послу
одлазио
тамо
.
Народ
је
народ
;
ваља
му
богме
послужити
.
Ево
,
видите
,
прибележио
сам
баш
његове
речи
:
„
Поздрав
моме
старом
добром
учитељу
Макси
,
па
поздрав
матери
и
оцу
“
.
Ту
говорљиви
Илија
застаде
,
па
очима
око
себе
,
час
у
учитеља
,
час
у
Даницу
.
—
Ево
сам
прибележио
од
слова
до
слова
:
па
„
пољуби
у
руку
и
моју
добру
учитељку
“
...
молићу
где
је
госпођа
?
Сигурно
се
налази
у
кући
?
—
Јесте
,
у
кући
је
,
промуца
Макса
,
једва
изговарајући
,
у
кући
,
али
у
вечитој
.
Сви
се
ућуташе
.
Илија
спусти
отворену
бележницу
преда
се
,
а
Милан
,
ма
да
се
лицем
трудио
да
искаже
саучешће
,
опет
не
скидаше
ока
с
лепе
учитељеве
ћерке
.
—
А
шта
знамо
,
драги
господине
учитељу
,
сви
ћемо
тамо
,
да
Бог
поживи
остатак
!
поче
Илија
,
прибирајући
,
па
,
да
би
изазвао
друго
расположење
,
запитаће
:
—
Село
Гргурово
није
одавде
далеко
?
-—
Сат
,
одговори
,
готово
и
нехотице
,
Даница
.
—
Сат
?
Па
то
је
ту
...
Шта
велиш
,
брате
Милане
,
да
походимо
његовога
оца
?
Пут
је
сигурно
леп
?
—
Све
потоком
и
кроз
ливаде
,
приметиће
Даница
.
—
Врло
лепо
,
таман
на
конак
.
Пристајеш
ли
,
Милане
?
Милан
ништа
не
одговори
.
Даници
не
би
по
вољи
,
желела
је
да
походе
оно
двоје
старих
горе
у
селу
.
Давно
се
Гргур
није
никоме
јављао
.
—
Идите
,
идите
,
драги
господине
.
Жао
ће
им
бити
кад
чују
да
сте
пролазили
;
а
и
Гргур
ће
вам
бити
захвалан
.
Ви
не
знате
,
шта
је
самоћа
.
Ви
сте
сити
света
,
а
нама
су
гости
догађај
...
Али
,
лепо
ћу
вас
молити
,
где
се
Гргур
налази
?
—
У
Томашевцу
.
—
Чудо
не
написа
два
три
ретка
својим
родитељима
.
—
Није
могао
,
госпођице
.
—
Није
могао
?
—
Јер
лежи
.
—
Лежи
?
—
Рањен
.
Даница
заћута
.
Милан
је
опазио
бледило
на
њезином
лепом
лику
,
и
док
је
Илија
смишљао
како
да
пребаци
говор
на
другу
обалу
,
она
се
,
љубазно
али
усиљено
,
насмехну
,
узе
служавник
и
оде
у
кућу
да
спреми
послужење
.
Остави
служавник
на
кухињском
огњишту
,
брзо
отрча
у
своју
баштицу
,
па
кроз
малене
лехице
тамо
к
огради
,
саже
се
и
узабра
један
лист
од
здравца
,
пољуби
га
,
погледа
преко
ограде
,
а
вреле
је
сузе
облише
.
Има
ли
веће
среће
од
овако
чистих
и
невиних
суза
,
које
се
за
нас
пролију
?
Само
је
онај
био
срећан
на
земљи
,
који
је
овака
блага
пожњео
.
Све
је
друго
намештена
пажња
,
дворба
,
ласкавија
или
оштрија
,
речју
:
лукаво
притворство
,
маштаније
!
Да
ли
је
и
Гргур
,
мислећи
покашто
о
њој
,
осетио
и
сам
сладости
од
оваких
суза
?
Кад
се
Даница
повратила
и
послужила
кафом
,
Милану
је
необично
рука
дрхтала
,
кад
се
машио
за
шољицу
.
Он
,
вазда
смишљен
,
присебан
,
опрезан
,
гледај
како
је
завезао
.
Сплео
се
па
ни
једне
паметне
,
па
чисто
се
боји
да
се
мрдне
на
столици
.
Већ
му
ноге
мало
поутрнуле
,
пребацио
би
једну
преко
друге
,
али
,
ма
да
је
час
по
намеравао
,
опет
се
не
усуди
мрднути
их
.
Овда
онда
,
тек
да
рекне
што
,
умеша
се
у
разговор
,
али
тако
збуњено
,
расејано
,
да
је
најзад
напустио
и
те
покушаје
,
ућутао
се
,
кад
крадом
а
кад
отворено
погледао
у
лепу
домаћицу
.
А
Илија
?
Ма
да
му
се
Даница
допала
преко
сваког
очекивања
,
ма
да
ју
је
и
он
чешће
,
дуже
и
дрскије
посматрао
,
опет
се
ни
најмање
не
даде
омести
у
свом
обичном
хумору
.
Његов
практичан
разум
,
у
извесним
,
врло
одмереним
границама
,
ради
непрестано
,
као
навијен
сат
,
никад
јаче
,
никад
слабије
,
никад
у
висину
,
никад
у
дубину
.
Говорио
је
о
летини
,
о
времену
,
о
покрету
,
о
политици
,
али
је
говорио
по
готову
сам
.
Макса
му
се
чињаше
и
сувише
озбиљан
,
Даница
снуждена
,
а
Милан
у
овој
прилици
.
колико
и
не
треба
—
политичар
.
Ни
слутио
није
оно
,
што
се
у
његовом
другу
зачело
и
нагло
почело
расти
и
бујати
.
Сад
му
паде
на
памет
мисао
:
да
покрене
говор
о
школи
.
Сиротан
,
а
радан
,
давао
је
кондиције
деци
имућнијих
Сављана
.
Од
то
доба
управо
и
воде
своје
порекло
они
жути
котурићи
у
његовом
ћемеру
.
Тадашње
„
устројеније
јавног
училиштног
наставленија
"
знао
је
готово
на
памет
.
—
Па
како
са
школом
?
поче
Илија
да
гази
у
густи
честар
тадашње
примењене
педагогије
.
Макса
поћута
,
слегну
мало
раменима
,
па
пристојности
ради
рече
:
„
И
тако
,
и
тако
.
“
—
И
тако
,
и
тако
...
Знам
,
знам
,
драги
господине
,
учити
децу
мучна
работа
.
Па
још
на
данашње
време
.
Ко
није
децу
учио
,
не
зна
шта
је
посао
.
Ту
треба
стрпљења
,
ђаволског
стрпљења
.
—
Треба
,
изусти
Макса
,
док
Илија
само
одахну
.
—
Ја
ником
никакву
службу
не
бих
дао
,
ником
,
ни
мом
рођеном
оцу
,
док
не
поднесе
уверење
да
је
ма
годину
дана
децу
учио
.
Зар
није
и
школа
држава
,
а
дечица
народ
,
и
те
какав
народ
?
!
А
учитељ
,
у
једној
једитој
глави
,
цело
правитељство
.
Ја
ћу
се
заклети
,
ево
сад
у
цркви
:
теже
је
дајанисати
у
школи
него
дрмати
вилајетом
.
Учитељу
се
Макси
допаде
ово
избачено
поређење
.
„
Искусан
човек
"
,
помисли
у
себи
,
остави
бројанице
на
сто
до
себе
,
па
погледа
пажљивије
у
Илију
.
—
Свашта
хоће
свога
пријатеља
,
зналца
,
али
учитељ
треба
да
се
—
роди
.
Видите
ја
,
ја
се
нисам
држао
точно
наставленија
.
Кад
не
иде
овако
,
а
ја
онако
,
а
негде
наиђеш
на
тврде
главурде
,
па
хтео
,
не
хтео
,
мораш
и
овако
и
онако
.
—
Тако
је
!
потврди
Макса
са
задовољством
и
све
већим
интересовањем
.
—
Па
онда
,
настави
Илија
,
дигнувши
прст
у
вис
,
учитељ
мора
бити
строг
!
Без
строгости
нема
напретка
.
Лесковац
је
лесковац
,
ужасан
,
али
у
рукама
наставника
ствар
благословена
,
три
пута
благословена
.
Ту
се
Даница
мало
намршти
,
„
свевидеће
"
око
Илијино
брзо
га
увери
,
да
је
промашио
.
—
Прут
је
нужно
зло
...
Зар
не
мислите
и
ви
тако
,
госпођице
?
окрете
се
Даници
,
намеран
да
поублажи
оштрину
својега
мишљења
.
—
Не
мислим
,
одговори
Даница
одлучно
.
Илију
у
мало
не
збуни
овака
отворена
опозиција
.
—
Не
мислите
?
поче
он
,
брзо
,
брзо
смишљајући
како
да
нађе
својим
речима
смисао
,
који
је
ближе
и
њезиним
назорима
.
Видите
...
видите
...
јест
...
све
,
као
што
рекох
,
све
зависи
од
тога
како
се
узме
...
И
најоштрији
нож
није
опасан
,
док
је
у
мудрим
рукама
,
а
најтупље
орудије
...
Узмимо
,
молим
вас
,
шта
би
било
од
деце
,
од
народа
,
да
није
прута
,
да
није
шибе
?
Много
сам
о
томе
расуждавао
,
прут
је
храпав
пут
,
али
води
добру
,
опако
средство
,
али
благословена
цјел
!
А
цјел
је
главно
,
драга
госпођице
,
цјел
!
Знате
ли
оно
правило
:
цјел
освештава
средство
?
Сума
'
искуства
,
сума
мудрости
,
је
ли
вам
познато
било
ово
всемирно
правило
?
—
Није
ми
било
познато
,
одговори
Даница
.
Али
не
чини
ништа
,
мени
је
жао
малене
деце
,
па
бар
бих
њих
поштедила
од
боја
.
—
Дакле
сте
,
госпођице
,
противу
фиргаза
!
Чујеш
ли
,
Милане
?
и
ту
дрмну
за
рукав
свога
замишљеног
друга
,
противу
фиргаза
!
Морам
признати
,
госпођице
,
да
сте
човекољубивији
и
од
мене
и
од
Милана
.
Али
немојте
се
погордити
,
нисте
у
томе
сами
самцити
,
тог
је
истог
мњенија
и
ваш
земљак
.
И
Гргур
би
хтео
и
ред
у
народу
и
штапове
у
ватру
.
Ту
Даници
лакну
на
срцу
,
осу
јој
се
душом
нешто
и
топло
и
мило
,
па
једва
сакри
још
јачи
дах
,
који
се
поче
отимати
.
—
Шта
се
и
шта
не
би
хтело
,
моја
драга
госпођице
,
али
шта
ћемо
,
кад
не
дозвољавају
околности
,
опште
спокојство
,
поредак
света
.
Шта
би
било
од
педагогије
,
од
државе
?
И
најмудрија
политика
не
да
се
извести
,
док
се
не
ошине
.
Ево
да
запитамо
господина
оца
...
ту
је
све
—
године
,
знање
,
искуство
,
једним
словом
све
...
реците
нам
,
драги
господине
Максо
,
шта
би
било
од
света
,
кад
би
се
сад
прочитало
у
школама
,
у
народу
:
децо
,
браћо
,
нема
више
фиргаза
,
нема
више
батина
...
реците
:
шта
би
било
...
реците
без
околиша
,
слободно
,
отворено
...
реците
,
сви
се
покоравамо
вашем
разумном
мишљењу
...
сви
...
реците
...
—
Било
би
,
било
...
ја
не
знам
шта
би
управо
било
,
одговори
Макса
,
не
могавши
тачно
да
ока-чествује
друштвено
стање
,
које
би
онда
настало
.
—
Знате
шта
би
било
,
умеша
се
и
Милан
,
дошавши
већ
једном
себи
од
утисака
којима
га
је
испунила
проста
,
природна
и
лепа
појава
учитељеве
кћери
.
Сви
га
радознало
погледаше
.
Он
настави
:
—
Било
би
то
што
и
данас
—
ништа
!
Честити
би
били
честити
,
а
уље
—
уље
!
Бој
уничтожава
,
а
не
воспитава
.
Госпођица
има
право
,
прутови
су
грозни
.
Ја
их
се
гнушам
.
Да
тебе
повалимо
,
драги
Илија
?
Илија
трену
само
,
шикну
мало
кроз
нос
,
па
,
да
сакрије
незадовољство
,
лукаво
се
смешкаше
.
Виде
да
је
насео
,
а
већ
му
поче
много
до
тога
стајати
,
да
према
Даници
није
противнога
мишљења
.
Помисли
у
себи
:
„
Зађох
далеко
,
дубоко
је
,
али
ћу
испливати
,
скрећи
!
"
И
доиста
...
—
Учите
ли
децу
по
наставленију
,
запита
Максу
,
или
се
још
држите
старе
практике
?
—
Држим
се
,
како
да
вам
кажем
...
држим
се
све
више
и
више
наставленија
.
—
Право
имате
,
власт
је
власт
,
да
није
мудрија
не
би
била
старија
.
Мени
само
једно
никако
не
иде
у
главу
:
не
знам
само
шта
смета
да
аз
буде
аз
,
а
буки
—
буки
.
Казујете
ли
и
ви
имена
слова
или
просто
:
аз
—
а
,
буки
—
б
.
Ја
не
видим
да
је
то
Бог
зна
како
паметно
,
а
није
ни
лакше
.
—
Лакше
је
,
можда
и
против
своје
воље
упаде
му
у
реч
Даница
.
—
И
лакше
и
природније
,
потврди
и
Милан
.
Макса
не
рече
својега
мишљења
.
—
Знам
то
добро
,
знам
,
осече
се
зловољан
Илија
на
Милана
;
све
што
је
старо
,
теби
не
ваља
;
све
би
ти
друкчије
,
само
нек
није
онако
како
је
,
целом
свету
да
заврнеш
шију
.
Тебе
не
питам
,
питам
госпођицу
...
Допустите
само
да
разложим
.
—
Сасвим
излишно
,
приметиће
Даница
,
ја
сам
се
одавна
над
децом
уверила
...
—
Је
л
’
те
?
Ви
сте
дакле
за
стари
?
—
Не
,
сасвим
за
нови
метод
.
Илија
као
поливен
.
Ћута
,
ћута
,
па
онда
да
би
преухитрио
:
—
Имате
право
,
госпођице
;
стари
или
нови
метод
—
све
зависи
од
наставника
.
Ту
је
Илија
погодио
где
треба
,
правце
у
центар
кратке
целокупне
Максине
педагогије
.
Макса
,
све
више
и
више
закачиван
хитром
,
непрекидном
беседом
Илијином
,
и
сам
дође
у
