Исидора
Секулић
Ђакон
Богородичине
Цркве
Књижара
З
.
и
В
.
Васића
Загреб
И
.
На
углу
,
преко
пута
Велике
Каване
,
стојао
је
доктор
Пашковић
,
а
одгоре
,
из
Дома
Певача
,
долазила
је
госпођица
Ана
Недићева
.
Под
мишком
је
носила
повелику
,
али
врло
елегантну
кожну
сервиету
,
угасито
мрку
,
са
лепо
израђеним
сребрним
оквиром
и
са
тешком
сребрном
копчом
.
—
Пази
,
молим
те
,
Пашковића
!
—
смејао
се
неко
у
друштву
крај
прозора
Каване
.
—
Пази
,
молим
те
,
маторог
маџионичара
.
Зар
не
изгледа
као
какав
велики
кључ
,
који
,
по
вољи
,
сваког
мимопролазећег
човека
може
откључати
и
широм
отворити
.
И
посматрајте
само
.
Не
гледа
у
њу
,
него
право
у
њену
кожну
торбу
.
Тачно
зна
кључ
где
су
тајни
врата
.
—
Наравно
.
И
не
само
врата
,
него
баш
кључаоница
.
Јер
се
кроз
кључаоницу
највише
види
.
—
Штета
само
што
су
у
торби
ноте
,
а
баш
у
нотама
наш
драги
доктор
Пашко
није
Бог
зна
како
писмен
.
—
Јест
.
То
му
некако
не
иде
од
руке
.
Госпођица
Недићева
је
канда
једина
интересантна
композиција
у
овој
вароши
,
коју
он
још
није
разложио
.
—
Чудан
је
светац
тај
Пашковић
.
Сила
од
тела
,
сила
од
интелигенције
,
а
опет
је
ван
живота
.
Неки
чисто
контемплативни
и
аналишући
,
скоро
неактивни
састојак
живота
.
Вечито
цепкање
,
тражење
,
испитавање
—
у
том
има
нешто
негативно
!
Нешто
што
том
човеку
пије
снагу
и
вољу
.
Што
му
је
канда
већ
сасвим
прождрло
сунце
.
—
Као
оно
кад
на
ливади
,
из
гомиле
цвећа
,
протури
одједаред
главу
змија
,
тако
ти
тек
,
неочекивано
,
кроз
пун
,
шарен
и
цео
живот
сикне
његова
анализа
.
—
А
цело
то
његово
аналисање
,
изгледа
,
није
ништа
више
и
веће
од
просте
радозналости
.
Разбије
ти
човека
као
лешњик
,
види
шта
има
унутри
,
и
зашто
има
оно
с
поља
,
и
свршено
.
Никакав
нарочити
интерес
,
никаква
нарочита
приврженост
за
оно
што
је
нашао
,
никаква
нарочита
намера
или
одлука
због
оног
што
је
нашао
.
—
А
можда
и
није
сасвим
тако
,
господо
.
Преврћући
и
себе
и
друге
људе
толико
помно
,
тај
човек
мора
бити
да
ипак
тражи
нешто
позитивно
.
Његова
скепса
је
непријатна
и
увредљива
,
да
.
Али
његова
скепса
је
његова
клетва
.
Он
тражи
нешто
што
ће
га
ослободити
и
искупити
.
Морали
сте
запазити
,
кадгод
наиђе
на
финију
појаву
,
узбуђен
је
у
својим
рефератима
.
—
И
ја
сам
опозиција
према
општем
мишљењу
о
доктору
Пашковићу
.
Тај
је
човек
борац
за
нешто
лепо
и
високо
.
Има
у
њему
нечег
естетичарског
и
уметничког
,
може
бити
баш
музичког
,
иако
се
не
разуме
у
нотама
.
—
Не
знам
додуше
пресудити
да
ли
је
музичан
,
али
видим
да
је
с
музиком
нешто
завезао
,
чим
се
тако
често
враћа
на
госпођицу
Ану
.
Сладак
смеј
.
—
Шалу
на
страну
.
Ја
остајем
при
своме
.
Само
начин
,
како
доктор
Пашковић
казује
своје
анализе
,
тај
је
опор
,
суров
и
осветљив
.
Иначе
он
,
баш
као
неки
песник
,
са
естетичког
гледишта
раствара
појаве
и
дела
у
детаље
.
Ја
вам
кажем
да
тај
човек
негде
у
унутрашњости
својој
много
осећа
и
много
плаче
.
Јесте
ли
га
чули
говорити
о
оном
пациенту
у
болници
кога
већ
дуже
од
шест
месеца
лечи
?
То
је
скоро
врста
заноса
.
—
Да
,
према
болесницима
има
понекад
милости
.
—
Уме
он
бити
праведан
према
сваком
.
—
Сем
према
женама
.
Смеј
.
—
То
јесте
.
И
новорођенчету
,
ако
је
жена
,
види
трун
на
души
.
Женина
душа
је
увек
мутна
—
каже
он
.
—
Никад
у
њој
нема
одређеног
стања
.
Жена
нити
уме
бити
срећна
,
нити
уме
бити
несрећна
.
—
Има
нешто
у
томе
.
Ето
баш
нико
мање
него
госпођица
Недићева
.
Млада
,
здрава
,
имућна
,
образована
,
јединица
,
уметница
—
а
шта
јој
видиш
од
среће
или
од
несреће
?
Ништа
не
видиш
.
Видиш
само
ону
велику
кожну
торбу
,
за
коју
доктор
Пашковић
каже
да
у
њој
лежи
враг
.
Али
врага
не
видиш
.
—
Бога
ми
,
ја
,
сем
торбе
,
видим
и
друго
.
Видим
чудно
,
четвороугласто
,
скоро
брутално
чело
те
девојке
,
и
видим
јој
ону
тешку
златну
косу
,
такву
као
да
сунце
носи
на
глави
.
И
често
се
питам
:
из
којег
је
света
та
девојка
?
—
Има
нешто
и
у
томе
,
зар
не
,
ви
,
тамо
,
што
само
за
торбу
имате
очи
?
И
јесте
ми
неки
момци
,
кад
чекате
да
доктор
Пашковић
,
са
својих
педесет
четири
љета
,
истера
врага
из
торбе
.
Разговор
је
текао
још
неко
време
,
али
се
тема
постепено
удаљавала
од
Пашковића
,
у
колико
се
више
и
више
изоловала
на
госпођици
Недићевој
као
девојци
удавачи
.
Такви
разговори
су
били
доста
чести
у
вароши
.
Ана
Недићева
је
наиме
веома
интересовала
своје
суграђане
,
а
помало
их
је
и
једила
.
Стара
двадесет
и
три
године
,
одлична
партија
у
сваком
погледу
,
а
не
заљубљује
се
,
не
удаје
се
,
не
иде
на
забаве
,
и
не
избија
из
цркве
.
Постала
је
некако
општа
брига
целога
места
.
Чим
би
се
у
некој
кући
исцрпео
разговор
око
најпречих
домаћих
потреба
,
долазило
би
на
ред
питање
:
а
шта
мисли
и
чека
Ана
Недићева
?
Пријатељи
куће
Недића
поделили
се
,
у
главном
,
у
две
странке
.
Једни
су
сматрали
да
Ана
,
баш
као
и
све
друге
девојке
,
кокетује
мало
са
својом
сигурном
клопком
.
Нешто
рафинованије
и
нешто
дуже
од
осталих
,
јер
јој
се
тако
може
.
Други
се
опет
мање
једноставно
пребацивали
преко
њеног
понашања
и
проблема
.
Веровали
су
да
Ана
,
сва
и
у
свему
,
није
обично
створење
.
Мало
укошене
,
не
сасвим
искрене
очи
под
сенком
необичног
чела
,
дивна
коса
,
укочено
стиснута
уста
,
нека
особита
чедност
у
гласу
,
ауторитет
у
ходу
и
у
покретима
упадали
су
у
очи
и
изненађивали
су
.
А
јак
музички
талент
и
велика
музичка
образованост
су
заносили
и
освајали
.
Ана
је
необично
лепо
свирала
и
у
клавир
и
у
виолину
,
и
сав
свој
живот
,
у
доколици
и
у
раду
,
поклањала
искључиво
музици
.
Свирање
њено
у
клавир
било
је
виртуозно
,
фино
и
интелигентно
.
Свирање
у
виолину
било
јој
је
страстно
,
скоро
необуздано
,
са
самовољама
у
ритму
,
али
са
тоновима
,
врелим
као
да
из
славуљских
недара
излазе
.
Чело
јој
се
набере
,
зуби
се
зарију
у
усну
,
а
прсти
леве
руке
се
истежу
,
трепте
,
бледе
и
умиру
у
овом
животу
пре
него
што
се
у
један
сплет
уврте
са
жицом
која
треба
да
зазвучи
.
И
кроз
тај
чвор
настаје
онда
ливење
живота
свога
у
дрхтај
жице
,
у
талас
звука
,
у
потез
гудала
.
И
мољење
једно
,
скрушено
и
љубавно
,
да
музика
да
гласа
ономе
што
човек
у
души
носи
а
не
може
да
каже
.
И
кад
тон
запева
,
онакав
како
га
је
душа
хтела
,
боре
на
челу
Анином
нестану
,
уснице
се
раздвоје
,
и
искочи
страстан
неки
осмејак
јако
светлих
,
као
снег
чистих
зуба
.
А
по
слушаоцу
поврве
хладни
мрави
.
Чар
се
проспе
до
сржи
костију
,
и
човек
се
тресе
од
блаженства
.
Једном
младом
човеку
,
који
је
топло
волео
госпођицу
Недићеву
,
писала
је
она
на
растанку
:
Све
је
узалудно
.
У
мојој
души
има
већ
оно
бело
поље
,
на
коме
је
,
после
борбе
,
уметност
развила
заставу
победе
над
животом
.
Не
волим
ја
живот
толико
колико
свирку
.
Страсти
за
чистом
,
непорочном
лепотом
се
теже
развијају
,
али
су
трајније
и
јаче
од
страсти
срца
,
и
једино
оне
могу
победити
и
побеђују
срце
.
Стога
се
,
најзад
,
живот
и
срце
и
уклањају
испред
њих
,
и
човек
,
такав
човек
,
одмиче
далеко
од
свакидашњице
и
њезиних
укуса
и
судбина
.
Страст
за
чистом
лепотом
,
драги
пријатељу
,
постоји
,
али
води
некуда
из
живота
.
Са
таквим
назорима
,
госпођица
Недићева
је
,
наравно
,
важила
у
своме
месту
као
врло
интересантна
личност
.
Али
,
људи
као
људи
,
нису
били
у
стању
замислити
дугачку
путању
,
по
којој
,
сама
самцита
,
с
ћеманетом
у
руци
,
госпођица
Недићева
иде
у
сусрет
старости
и
смрти
.
И
,
једнима
се
привиђао
нервозни
и
маниакални
тенор
,
други
су
опет
тврдили
да
ће
ту
музичку
загонетку
сабљицом
пресећи
један
од
оних
гиздавих
официра
који
непрестано
суделују
у
приватним
концертима
куће
Недића
,
трећи
су
,
најзад
,
упирали
прстом
у
доктора
Стојковића
и
његов
чудотворни
баритон
.
Ту
се
застајало
.
Свака
друга
комбинација
би
била
профана
.
Јер
госпођица
Недићева
је
свирала
само
ексквизитну
вишу
музику
,
а
од
вокалне
музике
највише
волела
црквену
.
Последње
године
је
била
у
Русији
,
и
од
тога
доба
је
некако
још
одређенија
постала
у
своме
укусу
и
у
начину
живота
.
Почела
је
својом
јаком
музичком
интелигенцијом
да
врши
силан
уплив
не
само
на
круг
својих
пријатеља
,
него
,
постепено
,
на
школу
и
цркву
,
и
на
целу
варош
.
У
друштву
са
диригентима
хорова
и
са
млађим
свештеницима
реформисани
су
,
за
сразмерно
кратко
време
,
гимназијски
концерти
,
а
нарочито
појање
у
лепој
Богородичиној
Цркви
.
Служба
божја
у
том
храму
значила
је
од
тада
колико
и
један
раскошни
концерт
црквене
музике
.
Људи
се
предавали
нечем
новом
.
Освајало
је
искрено
осећање
за
религиозне
свечаности
недеље
и
празника
,
и
почела
се
развијати
искрена
потреба
култа
тих
свечаности
.
Обраћана
је
пажња
склопу
и
значају
богослужења
,
и
постепено
се
долазило
до
познавања
уметничке
чари
тих
симболичних
представа
из
живота
и
страдања
Христова
.
Необично
лепа
,
сугестивна
наша
црквена
музика
навраћала
је
људе
да
воле
и
да
заволе
Бога
.
Глас
о
том
величанственом
појању
ишао
је
даље
.
Велики
празници
очекивани
су
са
узбуђењем
,
и
људи
се
скупљали
из
околних
места
тако
као
што
се
ваљда
некада
скупљало
у
Јерусалим
на
Пасху
.
Нарочито
се
прочуле
Пређеосвећене
Литургије
за
време
великог
поста
.
Госпођици
Недићевој
је
наиме
одједаред
дошло
неко
дубоко
разумевање
за
та
тиха
,
меланхолична
богослужења
у
рано
,
бојажљиво
пролеће
строго
посних
дана
.
Она
је
осетила
да
је
у
реду
тих
невеселих
песама
,
као
у
некој
мирној
поеми
,
стишана
сва
ужасна
трагедија
Христовог
живота
и
сав
смисао
његове
узвишене
науке
.
Осетила
је
да
нам
се
кроз
стихире
тих
богослужења
говори
:
како
се
све
несреће
овог
живота
свршавају
тихом
тугом
,
а
та
је
туга
тако
лепа
,
тако
хришћанска
.
Осетила
је
да
у
замисли
и
стилу
тих
литургија
има
душа
једног
великог
уметника
.
Најзад
,
како
и
не
би
било
лепо
оно
,
што
садржи
моменат
,
драматичнији
од
свих
драма
на
свету
,
кад
свештеник
преноси
преко
солеје
тело
Христово
мртво
ћутећи
.
Бирајући
и
слажући
композиције
зато
богослужење
,
Ана
је
живела
у
екстази
.
Дизала
се
до
звезда
,
до
директног
саобраћаја
са
духом
песника
те
јединствене
драме
.
Наравно
,
тако
дочекане
и
обрађене
,
те
су
службе
,
у
Богородичиној
Цркви
,
долазиле
до
значаја
и
вида
ретких
лепота
.
Људи
су
осетили
силну
моћ
праве
,
велике
уметности
.
Анино
име
је
хваљено
и
слављено
.
Душа
њена
се
испуњавала
чистим
неким
поносом
,
и
истом
таком
смерношћу
,
у
чему
је
ваљда
почетак
праве
религије
духа
човечјег
.
Ана
је
,
неколико
пута
у
тим
приликама
,
доспевала
у
неслућене
пределе
маште
и
поезије
.
Осећала
је
,
и
све
блаженство
,
којим
Христос
испуњава
душе
једноставних
људи
,
а
и
сав
хаос
,
који
име
Христово
у
души
већине
нас
увек
поново
мора
да
смирује
.
И
пронашла
је
да
Христос
,
и
његова
црква
,
једино
помоћу
музике
успевају
да
томе
хаосу
даду
облик
и
смирење
.
И
долазила
јој
је
помисао
да
је
Бог
дух
музике
,
и
да
су
сви
закони
звезда
закони
небесне
музике
,
и
да
су
једино
ритам
и
тон
вечито
вечни
.
Анино
тело
се
исцрпљивало
у
неким
необичним
уздасима
,
хармоничним
са
појањем
које
је
око
ње
и
њених
мисли
брујало
,
и
она
је
пила
акорде
до
краја
,
пила
их
онако
као
што
се
пије
чаша
вина
или
чаша
отрова
.
И
никад
јој
није
било
доста
.
Тако
,
да
је
најзад
дошла
до
уверења
да
музика
у
души
њеној
живи
као
врста
завета
.
Да
тонови
,
особито
тонови
црквене
песме
,
испредају
над
њом
неку
врсту
калуђерског
вела
.
И
понекад
је
чисто
физички
осећала
падање
тога
вела
по
себи
.
И
волела
тај
вео
,
који
чува
да
јој
се
душа
не
смути
.
Поред
свих
тих
озбиљних
,
понекад
баш
строго
побожних
мисли
,
Ана
Недићева
ипак
није
пренебрегавала
ни
своје
световне
концерте
.
До
два
три
сата
по
поноћи
се
умела
разлегати
песма
и
свирка
из
куће
Недића
.
То
је
давало
повода
те
су
људи
,
од
времена
на
време
,
упадали
у
стару
своју
радозналост
:
какав
ли
ће
,
Боже
,
бити
последњи
став
у
симфонији
те
интересантне
младости
!
Време
је
пролазило
.
Поженили
се
,
и
капетан
,
и
мајор
,
и
доктор
Стојковић
,
па
и
онај
који
је
дошао
да
пева
место
Стојковића
,
и
певао
лепше
од
њега
.
А
госпођица
Недићева
им
свима
приређује
дивне
вереничке
и
свадбене
концерте
,
испраћа
их
у
нови
живот
,
и
мирно
се
враћа
своме
послу
.
—
Шта
ради
та
Ана
!
—
продерала
се
чисто
,
једног
дана
,
нервозна
начелниковица
на
доктора
Пашковића
.
—
Не
знам
ни
ја
тачно
,
госпођо
—
набирао
је
Пашковић
чело
попреко
,
што
је
значило
да
му
је
онај
други
смешан
—
али
биће
да
негде
одгоре
гледа
како
се
земља
окреће
.
Кад
је
Ана
Недићева
прославила
двадесет
шести
дан
рођења
,
људи
су
,
напослетку
,
решили
,
како
који
,
или
да
има
одвише
проређену
крв
,
или
да
има
т
.
зв
.
виши
позив
.
И
онда
се
,
изгледало
је
,
једва
једаред
оканули
—
белог
голуба
у
њеној
души
.
Међутим
,
тај
бели
голуб
је
баш
у
то
време
осећао
као
да
му
у
крилима
нема
доста
лета
.
Нека
чежња
је
падала
на
душу
Анину
с
времена
на
време
.
И
то
на
чудан
начин
.
Док
је
у
цркви
,
Ана
је
ведра
и
мирна
.
Чежња
се
губи
.
Као
лешиница
неког
белог
анђелчета
,
лежи
по
страни
,
лепа
,
бледа
,
безопасна
.
Али
ван
цркве
.
Тресе
је
тресе
,
као
што
ветар
тресе
зелену
шибљику
,
и
не
зна
се
хоће
ли
бити
на
добро
или
на
зло
њено
.
Понекад
опет
,
Ани
је
та
чежња
годила
.
Јер
,
иако
не
облик
,
али
суштину
свога
немира
је
госпођица
Недићева
тачно
погађала
.
Младост
њена
,
чиста
и
равна
као
труба
убељеног
платна
,
а
засута
моментима
високих
лепота
,
тражила
је
,
према
томе
,
нарочити
свој
триумф
.
Госпођица
Недићева
је
веровала
да
тај
триумф
мора
доћи
,
и
предавала
се
маштањима
о
њему
.
Да
ће
можда
неко
саградити
велелепну
цркву
са
галеријама
за
разне
хорове
,
хорове
одраслих
и
деце
,
и
са
ћелијама
појединих
солиста
певача
.
Или
да
ће
свештеници
смети
бити
само
уметници
рецитовања
.
Или
да
долази
какав
још
неслућени
инструмент
.
Или
неко
велико
дело
музичког
савршенства
.
Мучена
таквим
питањима
,
седала
би
за
клавир
,
или
узимала
виолину
,
свирала
једно
четврт
сата
,
и
стишавала
се
.
Не
,
ништа
ново
нема
да
дође
,
него
нов
треба
да
буде
човек
у
свему
,
па
и
према
музици
.
И
онда
,
тражећи
у
човеку
онај
главни
извор
осећаја
,
који
би
први
морао
нов
пробити
,
па
да
и
човек
буке
нов
,
Ани
дође
на
ум
љубав
.
Није
се
збунила
.
Мислила
је
она
о
томе
већ
доста
.
И
врло
је
добро
знала
каква
би
требала
да
буде
љубав
у
човеку
,
па
да
душа
човечја
могне
попити
сву
лепоту
музике
.
Таква
треба
да
буде
љубав
каква
је
и
музика
сама
.
Црква
треба
да
буде
љубав
,
јер
је
и
музика
црква
.
Волети
,
а
не
смутити
душу
—
смешила
се
госпођица
Недићева
,
гледајући
с
поносом
на
протекле
године
свога
живота
.
И
учини
јој
се
одједаред
као
да
прошлост
своју
не
види
него
чује
,
и
обрадова
је
мисао
да
ће
можда
једног
дана
бити
у
стању
да
одсвира
музику
свога
живота
и
музички
проблем
своје
савести
.
Да
,
музика
је
света
—
враћала
се
она
првашњој
својој
мисли
.
Шта
је
друго
Григ
него
сећање
неко
које
је
давно
оставило
своје
тело
.
Шта
је
друго
Бетовен
него
катедрала
једна
без
зидова
,
са
крстом
од
сунчаних
зрака
и
завесом
од
танке
кишице
...
ИИ
.
Богородичина
Црква
,
са
своја
два
витка
торња
,
као
два
цвета
,
била
је
давнашња
,
неоправљана
,
гуштерасто
испрепуцана
зграда
,
ружичаста
и
црна
у
исти
мах
од
оголелих
цигаља
,
зарђаног
гвожђа
,
старог
камена
,
кише
и
сљуштеног
лепа
.
Зидана
је
била
по
узору
једне
од
најлепших
наших
средњевековних
задужбина
,
и
имала
одиста
,
са
масивном
основом
својом
,
и
са
неким
испреплетеним
,
као
недовршеним
луковима
и
сводовима
,
нечег
манастирски
тајанственог
и
строгог
.
Госпођица
Недићева
је
необично
волела
ту
цркву
,
и
у
детаље
знала
њене
нарочитости
и
лепоте
.
Са
једнога
места
у
женској
препрати
се
чинило
као
да
тамо
,
у
висини
над
солејом
престаје
оклоп
зидова
,
да
су
они
последњи
луци
кубета
извијени
напоље
,
у
сусрет
небу
и
бескрајности
,
и
да
горњи
део
иконостаса
,
са
сићушним
својим
кандилцима
,
лебди
као
нека
група
звезда
.
Олтар
је
само
био
мало
и
одвише
таман
,
и
он
је
стога
чинио
понекад
утисак
грозе
и
претње
.
Додуше
,
Ана
Недићева
је
тврдила
да
и
цела
унутрашњост
цркве
,
са
многим
својим
детаљима
,
и
јаким
сенкама
од
дубоких
округлина
,
много
добија
и
губи
са
светлосним
ефектима
,
и
да
у
јесење
дане
уме
бити
сирота
и
гола
као
испосничка
пећина
.
Баш
те
недеље
је
освануло
хладно
,
мрачно
јутро
,
и
Богородичина
Црква
је
дочекала
Ану
необично
строго
.
Свеће
се
димиле
и
трошиле
у
тешким
сузама
,
стихари
на
деци
су
били
много
стари
,
људи
су
дошли
окисли
и
прозебли
,
Христос
се
сакрио
за
облаке
,
а
кроз
јектенија
ђаконова
се
чуо
тон
туге
и
немоћи
.
То
је
тако
трајало
до
тренутка
када
је
хор
почео
певати
Вјерују
.
Већ
први
тактови
те
величанствене
руске
композиције
растворили
су
невољност
и
притиснутост
у
души
Аниној
.
А
дивни
мотив
,
који
прати
исповест
о
вери
у
Сина
Божјег
,
занео
ју
је
,
осветио
ју
је
,
окадио
јој
је
крв
у
свакој
жилици
.
Извирило
је
малко
и
сунце
.
У
траци
његовој
,
тамо
с
десне
стране
солеје
,
спазила
је
Ана
,
с
леђа
,
високу
,
као
јаблан
праву
прилику
,
у
црнини
од
главе
до
пете
.
Погледала
је
боље
.
Јесте
,
калуђер
,
у
камилавки
с
црним
велом
.
Осетила
је
да
јој
необично
годи
што
баш
у
том
тренутку
управља
своје
очи
на
створење
умотано
у
расу
смирености
и
у
вео
туге
.
И
чинило
јој
се
да
тај
човек
,
савијајући
своје
скоро
охоло
усправљено
тело
са
неком
необично
побожном
грацијом
,
да
тај
човек
одаје
знаке
блаженог
мира
,
казује
да
је
њему
у
његовој
црнини
тако
чисто
и
добро
.
Мало
после
,
у
најсвечанијем
моменту
службе
,
Ани
је
дошло
као
да
види
да
је
баш
он
онај
који
је
цркви
и
Богу
најближи
и
најмилији
.
Нека
врста
пријатне
завидљивости
јој
прође
кроз
душу
.
Завидљивост
оне
врсте
,
какву
је
осећала
сваки
пут
кад
ђакон
,
у
стихару
,
блиставом
као
повез
Еванђеља
,
стане
на
широм
отворене
Царске
Двери
,
с
путиром
у
руци
,
и
са
узвиком
о
страху
божјем
на
уснама
.
После
службе
,
на
капији
,
која
води
из
порте
на
улицу
,
Ана
се
осврнула
.
Калуђера
није
видела
,
али
је
опазила
да
ђакон
жури
да
је
стигне
.
Био
је
то
болешљиво
нежан
плав
човек
,
гргураве
свиласте
косе
,
и
тако
фине
коже
у
лицу
,
да
су
крила
носа
и
ушију
чисто
трептала
под
кружењем
крви
.
Пришао
је
госпођици
Недићевој
да
се
опрости
од
ње
.
Идуће
недеље
,
вероватно
,
служиће
задњи
пут
у
овој
цркви
,
а
ускоро
затим
ће
бити
рукоположен
за
свештеника
и
отићи
на
парохију
.
Госпођица
Недићева
осети
хладну
жаоку
.
Тај
нежни
млади
човек
,
са
тим
тужним
гласом
и
са
поезијом
кратког
живота
у
очима
,
иде
дакле
.
И
не
само
да
иде
,
него
треба
сад
да
пусти
дугу
косу
и
браду
,
да
огрне
широку
одежду
,
да
за
увек
скине
онај
као
анђеоско
крило
лаки
и
елегантни
орар
.
Ани
се
учини
да
је
и
Богу
жао
ђакона
.
Јер
Бог
највише
воли
те
најмлађе
и
најсмерније
слуге
олтара
.
Оне
,
који
му
само
с
песмом
и
молитвом
прилазе
,
а
не
дотичу
се
да
изврше
ниједну
Тајну
.
—
Мени
је
врло
,
врло
жао
што
идете
—
говорила
је
госпођица
Недићева
истински
невесело
,
видећи
у
ђакону
одједаред
блиског
човека
,
и
осећајући
као
да
се
с
њим
удаљује
и
један
део
лепог
богослужења
у
њиховој
цркви
.
—
И
мени
је
тешко
.
А
за
појањем
,
које
се
овакво
нигде
поновити
неће
,
чини
ми
се
умрећу
.
Ани
се
привиде
као
да
гледа
ђакона
збиља
мртвог
.
Тргла
се
и
пришла
му
корак
ближе
.
Да
,
још
је
живео
,
али
га
је
она
видела
кроз
неку
мрежицу
,
удаљеног
,
необичног
,
обасјаног
оном
мирном
светлошћу
која
рушевине
улепшава
.
—
Рекла
бих
вам
—
говорила
је
мало
са
устезањем
—
да
нам
понекад
дођете
.
Али
,
истину
да
признам
,
не
могу
да
волим
мисао
да
у
овој
цркви
служите
као
свештеник
.
Има
нешто
,
нешто
што
.
.
.
—
Ах
,
дакле
и
ви
то
осећате
.
Да
,
да
,
досада
сам
био
ученик
и
дете
Христово
,
а
одсада
,
ма
шта
да
буде
,
то
више
бити
неће
.
Да
,
ђакони
су
деца
.
Ђаконовање
је
поезија
свештеничког
позива
,
а
поезија
мора
да
прође
.
Остарио
сам
у
неку
руку
.
Време
је
да
предам
то
место
другом
...
Време
је
.
Јер
,
видите
,
мислим
да
ђакон
треба
да
буде
сасвим
млад
човек
.
Млад
,
неискусан
,
детињаст
,
безбрижан
,
сам
...
Као
травчица
,
која
не
може
да
се
сећа
грехова
и
зноја
оног
праха
из
којег
је
никла
.
Ђакон
,
док
је
ђакон
,
тако
ми
се
чини
,
требао
би
да
је
монах
.
Ја
сам
то
небројено
пута
осетио
,
и
жао
ми
је
што
не
може
тако
да
буде
.
Уосталом
,
сада
ће
ипак
тако
бити
.
Мене
ће
заменити
монах
Иринеј
.
Ђакон
је
погледао
у
порту
,
али
порта
је
била
већ
сасвим
празна
.
—
С
њиме
ће
и
иначе
ова
црква
много
добити
.
Чуо
сам
да
необично
лепо
служи
.
Био
је
две
године
дана
придворни
ђакон
код
најцеремониознијег
нашег
владике
,
и
владика
га
је
чувао
као
око
у
глави
.
Сви
се
чуде
како
је
доспео
овамо
.
Можда
је
због
лепог
појања
у
овој
цркви
сам
желео
да
се
премести
.
Госпођица
Недићева
је
последње
речи
ђаконове
доста
расејано
слушала
.
Оно
што
је
пре
говорио
више
ју
је
интересовало
,
и
испунило
ју
је
одједаред
нечим
новим
.
Привидела
јој
се
цела
свечаност
рукополагања
,
и
изгледало
јој
је
да
у
том
поступку
има
један
суров
и
страшан
моменат
.
Помпа
архијерејског
присуства
и
појања
,
важност
и
упечатљивост
обреда
,
полагање
духовничке
силе
на
плећа
и
силе
благослова
и
анатеме
у
руке
—
све
јој
се
то
чинило
као
једно
бљештаво
заваравање
.
Заваравање
,
док
се
младићу
младост
не
закопа
,
док
се
не
отпева
упокојна
песма
детињству
његовом
у
крилу
цркве
.
Ани
се
још
више
ражалило
.
Опростила
се
с
ђаконом
не
знајући
ни
сама
како
,
кидајући
се
што
пре
из
те
заједнице
која
јој
је
,
сад
је
тек
видела
,
била
веома
драга
.
Пожелела
је
у
себи
да
се
у
цркви
никако
више
и
не
види
с
ђаконом
.
И
с
тога
,
кад
је
дошла
наредна
недеља
,
не
знајући
да
ли
је
ђакон
још
ту
или
је
већ
отишао
,
решила
се
да
не
иде
у
цркву
.
Али
одједаред
,
не
разумевајући
право
зашто
,
и
приписујући
ту
појаву
навици
,
прекинула
је
читање
новина
,
скочила
са
столице
,
нервозно
ужурбано
се
почела
облачити
за
излазак
,
и
најкраћим
путем
је
похитала
на
службу
.
Стигла
је
пред
један
од
најсвечанијих
тренутака
.
Ушла
је
у
цркву
баш
пред
читање
Еванђеља
,
а
приспела
на
своје
место
да
угледа
једну
сасвим
нову
сцену
.
Света
је
било
врло
много
.
Узана
путања
средом
храма
чинила
се
као
део
неке
библијске
слике
,
и
представљала
стазицу
у
Божје
Царство
.
Велике
Двери
су
стајале
широм
отворене
,
и
кроз
њих
је
колутао
плавичасти
кад
,
тежак
од
величанства
олтара
.
На
Престолу
су
буктала
два
крупна
округла
пламена
,
а
високо
горе
,
као
у
лету
ухваћене
варнице
,
расули
се
бледо
зеленкасти
пламичци
кандила
.
Преко
солеје
је
корачао
нови
ђакон
.
Носио
је
у
тешку
позлату
оковано
Еванђеље
скоро
потпуно
испружених
мишица
,
високо
над
главом
својом
,
а
сасвим
високо
над
главама
осталих
.
Свечан
и
поносит
,
некима
се
чинио
као
божја
опомена
,
и
улевао
им
је
страх
.
Ани
је
,
напротив
,
онако
витак
,
млад
и
зелен
,
изгледао
као
стабљика
бршљана
која
иде
да
се
савије
око
Христова
Распећа
.
Нечујно
корачајући
,
са
мртвом
тишином
људи
у
стопу
са
собом
,
прокрчио
је
ђакон
светлој
књизи
пут
кроз
густо
збијене
редове
,
и
нестао
је
под
удубљењем
које
води
на
проповедаоницу
.
__
Чуо
се
затим
тихи
шум
малих
,
прислоњених
вратанца
.
И
тада
,
као
у
древна
времена
на
зидовима
манастирских
трпезарија
,
на
сивом
зиду
старе
цркве
је
оживео
фреско
један
,
редак
и
скупоцен
као
драги
камен
.
Тамо
горе
,
у
златном
брокату
на
косим
младићским
плећима
,
стојао
је
необичан
,
сасвим
необичан
домаћин
божјег
жртвеника
.
Прснуле
су
затим
тешке
копче
на
Еванђељу
,
и
просуо
се
глас
,
дубок
,
таман
,
и
све-садржајан
као
ноћ
.
Ана
Недићева
је
усхићено
и
поносито
гледала
у
тог
триумфатора
,
у
тог
краља
.
У
први
мах
,
глас
његов
је
продро
у
њу
као
што
ватрено
зрно
продире
у
тело
рањеника
.
Чинило
јој
се
да
ће
се
онесвестити
,
да
ће
пасти
.
После
ју
је
дохватило
блаженство
среће
,
благодарности
,
блискости
и
наде
.
И
чинило
јој
се
да
ничега
више
и
нема
у
цркви
сем
те
Велике
Песме
,
која
је
једним
махом
однела
сву
славу
њену
и
њених
певача
,
у
којој
су
сва
уметност
и
све
умење
њено
утонули
као
што
сићушно
острвце
тоне
под
великим
таласима
пучине
.
Ту
,
испред
ње
,
остварио
се
један
од
најтоплијих
њених
снова
:
да
у
цркви
служе
само
они
људи
који
силу
уметности
носе
и
у
телу
и
у
души
,
који
имају
оружје
да
сваког
човека
на
колена
баце
,
који
имају
моћ
да
и
из
најтврђе
охолости
сузу
исцеде
.
Слушајући
,
после
Еванђеља
,
ђаконово
рецитовање
,
Анино
је
усхићење
расло
.
Са
фином
музикалном
осетљивошћу
се
ђакон
поводио
за
сваком
музичком
променом
горе
на
хору
,
и
опрезно
и
савршено
тачно
је
стварао
хармонију
са
хорским
појањем
.
На
Ану
су
почеле
наваљивати
живе
,
богате
мисли
о
уметничком
усавршењу
црквеног
појања
у
њиховом
храму
,
које
ће
се
сада
тек
моћи
потпуно
извести
.
И
доктор
Пашковић
је
пред
крај
службе
дошао
у
цркву
.
Монах
Иринеј
му
је
падао
неки
даљни
рођак
.
—
Јеси
чуо
,
Пашко
,
овога
ми
је
ђакона
сам
Бог
послао
!
—
ословио
је
прота
доктора
,
кад
су
се
после
службе
нашли
на
улици
.
—
Није
њега
Бог
послао
теби
,
него
госпођици
Недићевој
.
—
Е
,
зар
?
—
Сасвим
.
Јер
је
већ
крајње
време
да
у
том
вашем
музичком
прогресу
госпођица
Ана
престане
бити
све
и
сва
.
И
пут
и
коњаник
и
коњ
.
У
прве
дане
,
под
јачином
првих
утисака
,
Ана
није
успела
да
у
све
појединости
разложи
необичну
појаву
новога
ђакона
,
и
да
способности
његове
оцени
по
најбољим
њиховим
ефектима
.
То
је
долазило
постепено
,
у
виду
многобројних
пријатних
откривења
и
изненађења
.
Тај
служитељ
божји
као
да
је
донео
неке
тајанствене
кључе
,
којима
је
отварао
незнане
погледе
не
само
у
цркву
,
и
оно
што
се
у
њој
дешава
,
него
кроз
цркву
и
некуда
даље
,
у
нека
давно
прошла
времена
,
ка
неким
порушеним
и
попаљеним
олтарима
,
чија
светиља
у
срцима
нашим
треба
да
тиња
.
Монах
Иринеј
,
стојећи
пред
Трпезом
прав
и
светао
као
арханђелско
копље
,
са
дискосом
и
Христовим
телом
пред
челом
,
и
са
старим
ничице
простртим
свештеником
крај
ногу
,
чинио
се
Ани
Недићевој
као
један
од
оних
древних
ђакона
пећске
патријаршије
,
који
су
имали
моћ
да
нас
,
несрећне
и
пале
,
расељене
међу
Турке
,
Млечиће
и
Угре
,
уздигнутим
Светим
Дарима
и
звекетом
кадионица
одрже
да
не
клонемо
,
да
се
не
изгубимо
и
сасвим
не
умремо
.
Ах
,
како
је
необичан
био
тај
нови
ђакон
Богородичине
Цркве
!
Кад
би
изашао
на
северне
двери
и
долазио
ка
средини
солеје
,
то
је
било
као
кад
вечерња
мирна
светлост
клизи
по
усамљеном
путу
.
На
амвон
се
пењао
и
са
њега
силазио
као
да
лебди
и
тле
ногама
не
додирује
.
Кадионицом
је
махао
као
да
на
оним
сребрним
ланчићима
љуља
колевку
са
малим
Христом
.
А
кад
заједно
са
свештеником
раскрили
Царске
Двери
,
онда
је
он
онај
који
је
анђео
олтара
и
душа
цркве
,
а
свештеник
је
крај
њега
тако
човечански
нејак
,
тако
грешнички
сиромах
.
Монах
Иринеј
је
гласом
својим
тешио
,
и
стварао
необичну
неку
,
музички
идиличну
везу
између
цркве
,
себе
и
оних
који
га
слушају
.
А
појавом
својом
је
монах
Иринеј
или
заповедао
,
или
заносио
.
Стојећи
на
амвону
,
с
подигнутим
ораром
и
очима
,
као
да
је
бацао
на
душе
сенку
великог
и
страшног
крста
који
је
носио
Јован
у
пустињи
.
А
стојећи
на
Великим
Дверима
,
префини
фреско
бачен
на
тавнину
олтара
и
уоквирен
у
злато
резотина
и
кадифу
завесе
,
бацао
је
у
душе
прегршти
усхићења
што
има
Бога
и
Цркве
,
и
што
Бог
и
Црква
имају
њега
.
Диван
је
био
тај
нови
ђакон
Богородичине
Цркве
!
Људи
су
долазили
да
га
чују
,
људи
су
долазили
да
га
виде
.
У
тамно
вишњикастом
стихару
са
Воздухом
свенутих
старинских
боја
,
или
у
златном
стихару
са
сафирно
плавим
Воздухом
,
са
светињом
на
плећима
и
светињом
у
рукама
,
са
кадионицом
,
која
му
као
мирно
јагње
лежи
на
десној
мишици
,
и
са
оном
чудесном
,
безмерном
моћи
у
грудима
—
смерно
корачање
његово
за
време
Великог
Входа
,
то
је
било
корачање
краља
који
улази
у
олтар
да
преко
златне
круне
своје
пребаци
црни
калуђерски
вео
.
ИИИ
.
Долазак
монаха
Иринеја
у
Богородичину
Цркву
имао
је
на
Ану
Недићеву
силан
утицај
.
Страстна
њена
наклоност
ка
музици
,
ка
музичкој
помпи
,
још
се
удубила
,
чисто
се
сама
у
себе
урила
.
Живот
Анин
се
тако
сузио
,
да
је
најзад
постао
просто
пратилац
једног
превлађујућег
осећања
.
Све
више
је
Ану
савлађивало
убеђење
да
цео
њен
живот
треба
да
буде
завет
.
Завет
лепоти
и
уметности
Кандилце
једно
,
које
има
душу
само
зато
да
ужива
што
гори
.
Гори
,
ужежено
за
славу
онога
што
души
не
да
да
се
смути
.
Наилазила
је
на
Ану
врста
екстатичних
музичких
момената
.
Интерпретација
појединих
врло
тешких
ставова
постајала
јој
је
одједаред
јасна
,
усхићавале
су
је
најфантастичније
идеје
црквених
и
духовних
представа
и
концерата
,
извирали
су
однекуд
,
из
прстију
или
из
душе
њене
,
неки
сасвим
непознати
мотиви
.
Једне
вечери
,
кад
је
Недић
већ
био
легао
,
отворила
је
Ана
неочекивано
врата
од
његове
спаваће
собе
:
—
Слушај
,
сад
ми
је
одједаред
дошло
да
свирам
молитву
пре
спавања
.
И
свирала
је
нешто
прекрасно
.
Складно
,
готово
и
цело
,
са
тако
чистим
мотивом
и
тако
савршеним
тонским
гибањем
,
као
да
је
ту
ствар
такт
по
такт
проучавала
.
Сутра
дан
је
се
међутим
није
више
сећала
.
Ни
ње
,
ни
свих
оних
других
мотива
из
тога
чудног
,
богатог
времена
своје
маште
.
Недић
се
љутио
,
а
Ана
се
слатко
смејала
.
Сва
некако
раскошна
,
она
није
осећала
никакву
потребу
да
нешто
чува
и
оставља
.
Све
те
инспирације
,
чинило
јој
се
,
рађају
се
и
губе
се
на
обиму
неког
јако
пространог
круга
.
А
у
средишту
тога
круга
треба
да
букне
она
екстаза
од
које
је
Ана
Недићева
очекивала
велики
триумф
своје
необичне
младости
.
Долазили
су
јој
и
чудно
лепи
снови
.
Један
се
нарочито
често
понављао
.
И
у
будном
стању
.
Манастир
.
Древан
и
разрушен
.
Вихори
долећу
са
свих
страна
,
и
пуне
му
пукотине
земљом
и
клицама
.
По
рушевинама
почиње
да
вијуша
и
пузи
разноврсно
цвеће
.
Коренчићи
и
жилице
раскивају
даске
и
дробе
камење
.
Стоји
црква
од
живе
мрежице
биља
са
два
висока
љиљана
као
два
витка
торња
.
А
унутри
је
Христов
гроб
.
Плаштаница
је
од
мириса
.
А
Исус
није
мртав
,
него
спава
.
Њега
и
цвеће
успављује
глас
младог
једног
монаха
.
—
Ана
,
тебе
канда
напушта
слух
—
шалио
би
се
Недић
.
—
Двапута
те
већ
једно
исто
питам
.
—
Слушам
нешто
друго
,
па
не
чујем
тебе
.
Не
певаш
ми
доста
лепо
.
Госпођица
Недићева
је
затим
приметно
разредила
своје
световне
концерте
.
Уопште
се
повлачила
од
светских
уживања
.
Музички
заноси
су
наилазили
на
њу
све
чешћи
и
све
јачи
.
Понекад
јој
се
чинило
да
целим
телом
трепти
и
бруји
.
Једнога
дана
,
из
виолине
њене
је
пропевао
нов
мотив
.
Ана
је
задрхтала
.
Дрхтавим
прстима
га
је
понављала
и
понављала
.
Све
тише
и
тише
.
Почела
је
да
га
крије
,
да
га
воли
,
да
се
боји
за
њега
.
Затим
су
око
тога
мотива
стали
да
искрсавају
и
неки
од
оних
ранијих
,
полазаборављених
и
избрисаних
.
И
све
је
то
постајало
експанзивно
и
шумно
.
Добијало
склоп
,
целину
и
живот
.
Напослетку
,
Ана
је
узела
перо
у
руке
и
почела
да
бележи
.
Своју
песму
.
Своју
крвну
жртву
на
олтар
коме
се
клања
.
Пливала
је
у
задовољству
,
и
сатима
се
није
растајала
од
својих
инструмената
.
Ствар
је
напредовала
.
Са
доста
муке
,
али
и
са
очигледним
успехом
.
Редови
нота
се
врстали
,
црни
,
пуни
,
енергични
.
Али
зато
је
Ана
смршала
и
побледела
.
„
Заливајући
цвијет
кроз
танку
свиралу
“
,
како
ју
је
отац
дирао
.
—
Госпођица
Недићева
нешто
компонује
—
избрбљао
се
индискретни
стари
хоровођа
пред
доктором
Пашковићем
.
—
Госпођицу
Недићеву
нешто
компонује
—
поправљао
је
доктор
.
Стари
хоровођа
је
само
жмирнуо
очима
.
Њему
се
чинило
да
то
на
једно
излази
.
У
ствари
,
имали
су
право
обојица
.
Ана
је
баш
тих
дана
довршила
,
и
спремала
се
да
до
Богојављења
сама
и
увежба
с
певачима
своју
композицију
своје
најмилије
молитве
:
Оче
наш
.
А
с
друге
стране
опет
,
Ана
је
баш
тих
дана
,
више
но
икад
,
осећала
да
стаје
на
своје
ноге
и
као
музичар
и
као
личност
.
Осећала
се
јача
,
здравија
и
самосталнија
но
икад
,
и
велики
свој
посао
је
вршила
с
лакоћом
забаве
.
Радило
се
наиме
о
томе
,
да
при
крстовданском
водоосвећењу
и
на
Богојављење
све
појање
и
сав
рецитатив
буде
у
устима
певача
,
и
да
сасвим
изостане
нескладно
и
произвољно
појање
за
певницама
.
Крстовдан
је
освануо
леп
.
Некако
млак
и
љубак
у
тишини
дебелог
снега
који
је
још
непрестано
падао
.
Али
одједаред
је
дунуо
студен
ветар
,
угрушао
снег
са
ледом
,
побацао
звездице
мраза
,
и
повешао
венце
ледених
клица
.
Покрхао
је
суве
гранчице
дрвета
,
разбарушио
мирне
наносе
снега
,
и
кидао
мале
гроздове
иња
да
повеша
веће
и
беље
.
Најзад
је
растерао
и
облаке
.
Али
онда
,
поплашен
од
великог
белог
сунца
,
побегао
је
некуда
у
буџак
.
Ваздух
и
небо
су
треперили
без
једне
борице
,
без
једне
завесице
.
Сат
на
кули
је
избијао
као
да
шкрипе
неки
зуби
.
А
Богородичина
Црква
,
са
своја
два
витка
крила
,
изгледала
је
,
у
тешким
хрпама
снега
,
готова
да
полети
.
Госпођица
Недићева
је
видела
ђакона
кад
је
пошао
у
цркву
.
Тога
светлог
,
белог
зимског
дана
,
вео
његов
је
изгледао
као
нека
много
тужна
црнина
на
снегу
.
Госпођица
Недићева
је
уздахнула
и
склонила
се
с
прозора
.
Почела
је
и
сама
да
се
спрема
за
полазак
.
У
цркви
није
дувао
ветар
.
Није
било
ни
хладно
.
И
тако
су
необично
свечано
изгледале
оне
мале
воштане
буктињице
у
рукама
старих
жена
и
људи
.
Олтар
се
чинио
мрачна
пећина
од
црног
мрамора
,
у
којој
је
све
заспало
.
А
сва
светлост
,
сва
тајна
и
сва
светиња
његова
помакла
се
напред
,
до
амвона
,
пред
којим
је
стајала
бачва
воде
,
чекајући
велико
и
чудно
дело
божје
.
На
свештеницима
,
који
су
воду
опколили
,
видело
се
узбуђење
.
Главе
,
као
неке
терете
,
завалили
су
унатраг
,
док
су
очима
тражили
одгоре
божју
помоћ
.
А
високо
изнад
њих
,
на
амвону
,
монах
Иринеј
је
био
једноставнији
у
својој
свечаности
него
икад
.
Тако
једноставан
како
је
једноставна
груда
злата
,
која
је
скроз
иста
,
скроз
драгоцена
и
светла
.
Стрепнули
би
му
само
понекад
на
орару
укрштени
прсти
,
и
брже
би
онда
севале
ситне
плавичасте
муње
у
вез
ушивених
каменчића
.
Иначе
је
тихо
призивање
Бога
свршавао
тако
мирна
лица
,
као
да
тамо
горе
већ
види
белога
голуба
.
Опажала
се
на
њему
радост
што
врши
посао
који
воли
.
Читало
му
се
с
лица
убеђење
да
ће
Господ
чути
његов
глас
,
проходати
по
храму
,
и
претворити
бачву
воде
у
језерце
божјег
благослова
и
божје
милости
.
Људи
нису
скидали
погледе
са
ђакона
,
смешили
се
на
њега
,
молили
се
Богу
за
њега
,
и
,
не
знајући
,
додавали
између
себе
једно
другом
руке
.
Свечаност
и
срећа
су
их
стезали
у
заједницу
,
онакву
какву
је
Христос
проповедао
.
Појање
је
дохватило
и
носило
срца
и
душе
,
дигло
сву
цркву
пред
врата
небеса
.
Топло
и
добро
је
било
свима
.
Али
се
нешто
још
чекало
.
Чекало
се
да
се
подигну
небу
два
ока
,
два
сасуда
таме
.
И
да
срце
једно
,
чисто
и
мирисно
као
дивља
шума
,
дозове
Бога
,
прими
у
храм
свемоћног
и
предоброг
оца
и
страшног
судију
света
.
И
онда
се
отворила
,
не
ђаконова
уста
,
него
ђаконове
груди
,
и
груди
те
су
дале
све
што
је
у
њима
било
грома
,
песме
,
љубави
и
страха
божијег
.
Велиј
јеси
,
Господи
,
и
чудна
дјела
твоја
!
Све
је
замрло
,
Богородичина
Црква
је
пала
на
колена
.
Зар
је
Бог
могао
одрећи
?
Зар
је
Бог
могао
не
сићи
?
Није
могао
.
Никоји
бог
не
би
могао
.
Ана
Недићева
је
,
више
него
ико
,
осећала
да
Бог
није
могао
не
сићи
.
Она
је
,
више
него
ико
,
знала
да
је
Бог
сишао
,
да
је
био
у
цркви
,
да
је
осветио
воду
,
и
да
се
вратио
на
небо
кроз
чисто
,
мирисно
срце
калуђера
свога
.
Смешила
се
у
некој
пријатној
несвести
,
која
ју
је
љуљала
као
мајка
дете
.
Али
одједаред
ју
је
обузео
немир
.
Дошло
јој
је
да
потрчи
напред
.
Да
се
приближи
оним
подигнутим
рукама
.
Да
нешто
запита
.
Да
нешто
заиште
.
Или
да
натопи
марамицу
светом
водом
и
покапа
њоме
чело
и
груди
.
Не
би
стигла
.
Светла
слика
је
узмицала
.
Дошла
до
зида
,
ушла
у
зид
,
пропадала
кроза
њ
.
Задњи
пут
је
још
залепршала
златна
одећа
,
и
све
се
угасило
у
мраку
олтара
.
Госпођица
Недићева
је
хитала
кући
.
Осећала
је
у
грудима
кључ
нове
песме
.
Збацила
је
рукавице
и
шешир
и
полетела
клавиру
.
Али
,
што
никада
није
било
,
то
се
тада
десило
.
Прсти
су
лежали
на
диркама
укочени
,
каменито
непомични
.
Две
руке
,
обучене
у
златне
наруквице
чистог
завета
,
стегле
су
Анине
прсте
,
спречиле
су
нову
песму
њеног
узбуђеног
срца
.
Ана
Недићева
је
плакала
из
смућене
душе
.
Ана
Недићева
је
,
сутра
дан
,
на
Богојављење
,
меланхолично
мирно
прошла
кроз
триумф
свога
музичког
дара
и
свога
труда
.
ИВ
.
Давно
је
прошло
богоављењско
водоосвећење
.
Дошло
је
пролеће
,
ближило
се
лето
.
А
ништа
на
свету
се
у
спољашњем
животу
Ане
Недићеве
није
догодило
ни
променило
.
А
никаква
одлучна
жеља
или
воља
није
у
унутрашњем
њеном
животу
сазрела
.
Никоме
се
она
није
поверила
ни
тугом
ни
радошћу
.
Нико
живи
њој
није
пришао
ни
са
питањем
ни
са
слутњом
.
На
души
њеној
,
препуној
љубави
,
нигде
није
било
ранице
ни
крваве
пегице
.
Чудну
моћ
је
имала
Ана
да
ту
своју
љубав
,
за
коју
би
људи
рекли
да
се
ничим
другим
не
храни
до
глађу
,
носи
у
себи
као
потпуно
задовољство
.
Можда
се
,
уосталом
,
не
треба
чудити
што
је
она
могла
тако
необичну
ствар
.
Љубав
њена
се
родила
у
цркви
и
живела
само
у
цркви
.
Ту
љубав
није
запалио
ни
пламен
очију
,
ни
стисак
руку
,
ни
заносна
реч
,
чак
ни
хармонија
мисли
и
осећања
.
На
трепету
звука
је
она
улетела
у
душу
Ане
Недићеве
.
А
испружене
њене
руке
је
одмах
одсекла
горда
олтарска
дисциплина
неприкосновености
и
беле
чистоће
.
Љубавни
снови
Анини
нису
били
слике
које
долазе
и
пролазе
.
Они
су
били
стање
њене
душе
.
Трајна
,
потешка
,
али
и
слатка
борба
душе
да
се
тело
уклони
из
свести
.
И
с
тога
у
тим
сновима
није
било
ни
питања
,
ни
сумњи
,
ни
љубоморе
,
ни
тежње
да
и
вољен
буде
онај
који
воли
.
Све
сањање
и
све
испуњење
тих
снова
ограничавало
се
свеједнако
на
цркву
,
на
обреде
,
на
освећене
лепоте
,
на
растављеност
душа
и
тела
,
на
смиреност
.
Срести
,
видети
и
волети
,
то
је
Ана
Недићева
умела
само
у
цркви
.
Она
је
волела
божјег
слугу
и
певача
Богородичине
Цркве
.
Волела
га
преобученог
,
дубоко
сагнутог
,
гологлавог
,
са
рукама
без
прстења
,
са
крстом
на
грудима
,
са
уснама
на
крсту
.
Било
је
,
дабогме
,
и
искушења
.
Али
она
су
била
незнатна
,
и
нису
губила
Анину
душу
.
Трајала
су
тамо
до
великих
гвоздених
врата
на
порти
,
испод
којих
је
,
као
испод
неких
великих
крила
победе
,
Ана
улазила
у
цркву
мирна
,
чиста
и
непоколебљива
.
Жуд
,
ако
је
мора
бити
у
сваком
човеку
и
у
свакој
љубави
,
лежала
је
још
неразвијена
и
хладна
.
Негде
у
мраку
иза
свести
,
непотребна
и
без
циља
.
Једаред
,
за
време
вечерња
,
кад
су
облаци
застрли
небо
,
у
цркви
било
тамно
,
златна
далматика
ђаконова
се
смирено
угасила
,
а
глава
његова
се
увила
сумрачком
,
пробило
је
сунце
одједаред
,
и
просуло
светлост
своју
у
цркву
кроз
црвено
окно
великог
прозора
над
олтаром
.
Огањ
,
диван
и
страшан
,
као
буктање
рубина
,
пао
је
ђакону
на
груди
и
запалио
му
одежду
.
Од
појаса
на
више
он
је
горео
као
на
ломачи
.
Црниле
се
само
његове
јако
угасите
очи
.
Слика
је
била
неописано
лепа
,
и
Ана
је
осетила
јаку
узбуђеност
.
Али
кроз
црвенило
ватре
се
одједаред
стала
дизати
непорочно
бела
једна
рука
,
са
прстима
на
орару
.
Рука
је
заклонила
очи
,
и
испред
руке
се
склањало
црвенило
из
олтара
.
Блеђе
и
блеђе
,
сунце
је
још
пољубило
свету
хаљину
Христову
,
и
зашло
опет
за
облаке
.
Ана
Недићева
је
осећала
само
још
мирно
блаженство
.
Блаженство
то
ју
је
испуњавало
сву
,
чак
до
врхова
прстију
.
Други
пут
опет
,
баш
уочи
Духова
,
она
је
намерно
пошла
раније
од
куће
,
да
се
сама
,
у
миру
,
нагледа
зеленилом
окићене
и
травом
засуте
цркве
.
Чекало
ју
је
изненађење
.
Крај
великог
туторског
стола
,
у
хрпама
липовог
грања
,
стојао
је
монах
Иринеј
.
Без
горње
мантије
,
као
домаћин
у
својој
кући
.
Чупкао
је
и
слагао
гранчице
и
цвеће
,
и
опрезно
остављао
на
страну
једну
цветну
шибљику
,
пуну
пчела
.
Ана
је
застала
,
испуњена
ретким
задовољством
.
А
затим
,
на
прстима
,
да
се
ђакон
не
би
узнемирио
,
ушла
је
у
одељење
за
женске
.
Завидела
му
је
што
је
црква
његова
.
Тако
од
прилике
,
а
свакако
далеко
од
ђакона
,
свршавали
се
сви
доживљаји
Анини
с
ђаконом
.
Међутим
,
једно
десетак
дана
по
Духовима
дошло
је
до
нечега
што
је
подсећало
на
сусрет
.
Ана
је
пролазила
крај
цркве
у
време
кад
нема
богослужења
.
Спазила
је
отворена
врата
,
и
,
не
знајући
право
зашто
,
ушла
је
унутра
.
Црква
је
била
празна
,
али
се
из
олтара
чуло
тихо
кретање
и
шум
.
Ана
се
тргла
и
похитала
натраг
ка
вратима
.
Поплашила
се
да
ко
не
изађе
и
не
запита
је
шта
тражи
у
то
доба
у
цркви
.
Нико
се
није
појављивао
.
Она
се
онда
охрабрила
,
и
пришла
икони
да
очита
молитву
.
Молила
се
брзо
,
ослушкујуЋи
у
исти
мах
,
целивала
Мајку
Божју
,
такође
брзо
,
само
у
скут
љубичасте
њене
одеће
,
и
изашла
збуњена
и
сагнуте
главе
.
На
вратима
порте
се
срела
с
ђаконом
.
Силазио
је
низ
степенице
полако
,
замишљен
.
Око
њега
се
чуо
шушањ
тешког
црног
одела
.
Ана
,
као
хипнотисана
неким
дубоким
страхопоштовањем
,
скрену
скромно
у
страну
калуђеру
с
пута
,
ма
да
су
двокрилна
врата
била
и
одвише
широка
.
Ђакон
је
то
опазио
.
Подигао
је
главу
и
бледо
се
осмехнуо
.
Погледали
су
се
и
прошли
.
Ани
је
задрхтало
дисање
.
После
јој
се
одједаред
навлажиле
очи
,
и
обузело
ју
неко
меко
и
дубоко
сажаљење
.
Шта
је
тај
монах
друго
него
сироче
?
Одрекао
се
света
и
пошао
у
самоћу
.
Ни
својте
,
ни
куће
.
Кућа
му
је
црква
.
Отишао
је
ето
у
празну
хладну
цркву
.
Шта
ће
тамо
?
Њој
дође
на
ум
да
је
тај
човек
исто
што
и
зрнце
тамњана
које
тамо
на
олтару
сажиже
и
нестаје
.
И
мирише
при
том
,
али
тако
тужно
.
Ану
обли
наједанпут
нешто
врело
.
Осетила
је
како
неизмерно
дубоко
воли
тог
усамљеног
калуђера
,
и
како
га
никад
,
никад
неће
моћи
заборавити
ни
оставити
.
После
тога
виђења
на
Ану
је
почешће
наилазио
неки
немир
.
Пред
вече
,
кад
сврши
посао
.
и
мисли
да
ће
за
клавиром
или
за
књигом
бити
задовољна
,
не
може
ни
да
чита
ни
да
свира
.
Не
може
ни
да
мисли
.
Сваку
мисао
затрпава
одмах
нешто
тешко
,
и
то
тешко
,
на
неки
чудан
начин
,
или
је
он
,
монах
Иринеј
,
или
је
нека
болест
која
прети
да
ће
наићи
.
Једне
вечери
искрсе
пред
њу
неочекивано
питање
:
да
ли
ђакон
слути
да
га
она
воли
?
И
то
питање
,
које
јој
никада
раније
није
долазило
на
ум
,
наметало
се
сада
са
неком
судбоносном
важношћу
.
Добијало
је
вид
чежње
.
Кад
би
бар
мисао
једна
могла
бити
гласник
у
његову
душу
!
Кад
би
се
,
ма
за
један
тренутак
,
та
љубав
,
која
је
он
,
могла
њему
и
дати
!
Кад
би
се
само
за
час
кроз
једнолики
мир
његовог
живота
могао
пронети
бат
срца
или
шапат
усана
!
А
како
би
он
дочекао
таквог
весника
?
Би
ли
му
се
сажаљиво
смешио
,
би
ли
га
отиснуо
од
себе
,
би
ли
му
се
можда
обрадовао
?
Да
ли
је
он
јачи
од
људи
који
се
нису
Богу
заветовали
?
Да
ли
је
та
црна
раса
непробојан
оклоп
?
Или
можда
баш
зато
,
што
треба
да
да
је
гробница
,
има
иза
ње
сила
отпора
,
има
немирни
дух
онога
који
је
жив
зазидан
?
Ана
Недићева
је
прелазила
руком
преко
чела
.
Већ
неколико
дана
њој
се
чини
да
иза
тога
чела
лежи
нека
болест
.
Изашла
је
на
терасу
,
и
села
на
клупу
над
којом
се
лелујала
завеса
од
винове
лозе
.
Ветар
је
дувао
,
ластар
се
плео
у
њену
косу
.
То
ју
је
дражило
.
Дохватила
је
нагло
грану
,
откинула
пуну
шаку
бркова
,
и
хитнула
их
далеко
.
Затим
се
потпуно
тупо
загледала
у
једну
бубу
,
која
се
са
одломљеним
пипком
и
са
сломљеном
ногом
тешко
вукла
по
шљунку
.
Најзад
се
забавила
,
гледајући
како
куварица
мота
памук
са
руку
свога
синчића
,
и
како
овај
,
од
досаде
,
сваки
час
лабаво
упушта
кануру
.
Али
ју
је
наједанпут
,
од
вртења
конца
,
заболела
глава
,
и
она
је
затворила
очи
.
Тек
што
је
то
урадила
,
искочи
пред
њу
друго
питање
:
да
ли
се
монах
уопште
сме
волети
?
Макар
и
скривено
и
непознато
.
Да
ли
није
грех
окружавати
га
мислима
,
осмехивати
се
на
њега
кад
је
леђима
окренут
,
и
увијати
га
у
снове
?
Човек
осећа
и
невидљиве
и
незнане
ствари
.
Ђакона
то
можда
узнемирује
и
мучи
.
Ана
је
осећала
жмарце
по
телу
,
и
неки
дотле
непознати
страх
од
Бога
.
Дошло
јој
је
да
спусти
чело
доле
на
камен
и
да
чита
молитву
.
Али
је
наставила
да
седи
,
и
гледала
како
се
спушта
вече
.
Кад
је
изашао
месец
,
ред
прозора
на
суседној
кући
учинио
јој
се
одједаред
као
ред
белих
фењера
који
иду
,
и
за
којима
и
она
треба
одмах
да
пође
.
Није
јој
било
добро
.
Сутрадан
,
у
недељу
,
Ана
Недићева
,
која
никад
није
пропуштала
службе
,
није
могла
отићи
у
цркву
.
Није
могла
ни
из
постеље
да
се
дигне
.
Два
дана
касније
се
знало
да
се
разболела
од
тифуса
.
Ђакон
Иринеј
,
наравно
,
није
о
свему
томе
ништа
слутио
.
Те
недеље
,
као
и
сваке
друге
,
дошао
је
да
служи
,
ведар
и
у
добром
расположењу
.
Његово
расположење
бивало
је
чак
све
боље
и
све
пријатније
,
у
колико
је
чешће
долазио
у
ту
цркву
.
Имао
је
неко
фантастично
убеђење
,
да
ће
у
том
храму
моћи
довршити
оно
што
је
он
звао
својим
унутрашњим
помонашењем
.
У
толико
му
је
необичније
било
када
је
,
око
половине
службе
,
осетио
одједаред
неку
смућеносг
и
малаксавање
у
гласу
.
Отимао
се
,
али
са
мало
успеха
.
Биће
нека
живчана
нелагодност
,
мислио
је
.
Али
после
је
опазио
да
има
једну
борицу
и
на
души
,
и
да
је
та
борица
канда
све
дубља
и
све
шира
.
Учинило
му
се
да
се
људи
необично
много
крсте
,
и
да
то
раде
некако
брижно
и
жалостиво
,
Најлепша
молитва
му
је
дошла
слабо
речита
и
празна
.
Најзад
,
ако
Бог
одиста
види
сва
људска
лица
,
испегана
знојем
рада
,
страха
и
болести
,
шта
ће
онда
и
молитва
,
шта
ће
и
свештеник
.
А
кад
су
забрујала
звона
на
Достојно
,
ђакон
се
,
кадећи
пред
иконом
Матере
Божје
,
сетио
одједаред
своје
мајке
,
и
осетио
потребу
да
сагне
главу
и
да
јој
нешто
призна
.
И
можда
би
то
и
учинио
,
али
никако
није
могао
да
зна
шта
би
управо
хтео
да
исповеди
.
По
свршеној
служби
је
остао
у
олтару
иза
свију
,
и
изашао
из
цркве
последњи
.
На
излазу
се
још
једаред
осврнуо
и
поклонио
,
али
црква
као
да
није
марила
за
његов
дубоки
поклон
толико
колико
други
пут
.
На
улици
,
једва
,
узнемиреност
ђаконова
је
почела
нестајати
.
А
нестала
је
сасвим
у
разговору
са
доктором
Пашковићем
,
с
ким
је
ђакон
веома
волео
продискутовати
и
нашалити
се
.
Али
три
дана
касније
,
о
празнику
,
тачно
у
исти
час
,
т
.
ј
.
при
читању
Еванђеља
,
осетио
је
ђакон
опет
један
несигурни
трепет
у
гласу
,
и
скоро
малаксалост
при
завршетку
рецитовања
.
Склапајући
књигу
,
случајно
је
прешао
погледом
по
пуној
цркви
свечано
обучених
људи
,
и
одједаред
,
с
леве
стране
крај
стуба
,
у
шаренилу
лаких
тканина
и
чипака
,
опазио
је
једну
сиву
и
жалосну
празнину
.
Комешање
људи
је
додуше
ишло
на
то
да
ту
празнину
испуни
,
али
она
је
пробијала
кроз
сав
метеж
и
све
боје
,
и
видела
се
увек
иста
,
непопуњива
и
стална
.
Силазећи
с
амвона
,
ђакон
је
имао
чудно
осећање
.
Као
да
му
се
нешто
хладно
провлачи
испод
стихара
,
пролази
кроз
одело
и
груди
,
и
хвата
га
за
срце
стиском
једним
који
боли
.
Бол
је
после
прошао
,
али
је
остала
нека
туга
.
Туга
,
којој
се
ђакон
помало
чудио
,
чудио
јој
се
као
непозваном
мучитељу
и
дошљаку
.
Али
туга
се
та
разливала
кроз
њега
смело
и
одважно
,
као
да
већ
од
раније
станује
у
њему
и
зна
сваки
кут
његове
душе
.
Таласи
те
туге
се
затим
и
ван
ђакона
почели
ширити
,
и
купили
се
на
оном
празном
месту
крај
стуба
,
носећи
некако
са
собом
тамо
и
монахове
мисли
и
његове
очи
.
Ђакон
се
најзад
упитао
:
чије
је
то
место
.
И
одједаред
,
пред
њим
је
стојала
слика
једне
девојке
,
симпатично
озбиљне
и
непомично
мирне
,
са
замишљеним
очима
,
загледаним
увек
на
једно
место
,
са
богатом
косом
и
меканим
великим
шеширом
,
и
са
необично
приклоњеном
главом
док
он
чита
Еванђеље
.
Знао
је
ђакон
и
ко
је
та
девојка
што
увек
долази
у
цркву
,
а
сада
није
ту
.
Знао
је
и
то
да
је
она
покретач
и
душа
лепом
појању
у
њиховој
цркви
.
Сетио
се
такође
да
је
више
пута
осетио
њен
озбиљни
поглед
на
себи
.
Сетио
се
и
оног
сусрета
на
степеницама
.
И
најзад
се
питао
:
откуда
и
зашто
све
то
?
Извесно
је
да
он
о
тој
девојци
никада
није
нарочито
мислио
,
и
никада
је
није
нарочито
проматрао
.
А
сада
ето
види
да
зна
много
детаља
њене
појаве
,
и
опазио
]
е
да
је
нема
.
И
онда
,
сасвим
слободно
,
као
да
је
то
природан
ред
мисли
,
ђакон
се
запитао
:
зашто
је
нема
?
И
осетио
је
да
је
то
нешто
што
он
мора
сазнати
.
Али
како
?
Неприлично
би
било
,
можда
и
смешно
,
некога
зауставити
и
питати
зашто
госпођица
Недићева
није
у
цркви
.
Други
то
можда
нису
ни
опазили
.
Јер
и
није
ништа
страшно
и
необично
.
Можда
је
отпутовала
,
можда
је
боли
глава
.
Ђакон
је
успео
да
ствар
одложи
за
три
дана
,
до
идуће
недеље
.
Али
је
за
све
то
време
био
немиран
,
рачунао
колико
је
времена
већ
прошло
,
погађао
разлоге
,
и
трудио
се
затим
да
све
те
мисли
што
пре
заборави
.
Али
таман
би
успео
да
потисне
гомилу
мисли
,
онда
би
опет
та
чистина
у
глави
узимала
тачни
вид
оне
сиве
празнине
с
леве
стране
крај
стуба
.
Мала
живчана
алтерација
—
постављао
је
ђакон
диагнозу
без
много
претходне
анализе
симптома
.
—
А
теби
се
канда
попео
месец
у
главу
!
—
тумачио
је
доктор
Пашковић
,
са
мало
више
анализе
,
загледаност
свога
младог
пријатеља
који
се
тек
на
реч
тргао
.
У
недељу
,
монах
Иринеј
је
дошао
на
службу
узбуђен
.
Први
пут
откад
је
у
Богородичиној
цркви
.
И
да
се
не
би
још
више
узбуђивао
,
решио
је
не
погледати
тамо
до
после
Еванђеља
.
Ако
дотле
не
дође
,
неће
доћи
—
ухватио
се
опет
како
тачно
зна
да
госпођица
Недићева
долази
у
цркву
увек
на
време
.
Извршио
је
своју
одлуку
.
И
,
да
ли
због
саме
одлуке
,
да
ли
од
неког
надања
,
умирио
се
.
Еванђеље
је
читао
необично
лепо
.
Као
што
се
чита
из
груди
у
којима
има
неко
мило
узбуђење
.
Како
му
је
лак
и
мекан
и
раван
излазио
тон
тога
дана
!
Ђакон
се
надао
добру
.
Али
кад
је
најзад
подигао
очи
,
срце
му
је
почело
ударати
ситно
и
устрептало
као
да
га
је
неко
иглом
проденуо
.
Место
покрај
стуба
је
било
празно
.
И
до
краја
службе
ђакона
више
није
напуштала
мисао
о
том
празном
месту
.
При
изласку
из
цркве
спазио
је
неколико
познатих
певача
.
Пошао
им
је
у
сусрет
.
С
намером
да
,
заобилазно
,
наравно
,
сазна
од
њих
шта
је
са
госпођицом
Недићевом
.
Али
кад
им
је
већ
био
на
два
корака
близу
,
и
опазио
да
је
опажен
,
збунио
се
,
застао
,
увукао
руку
у
џеп
као
да
тражи
нешто
што
је
заборавио
,
и
вратио
се
у
правцу
из
кога
је
дошао
.
А
чинило
му
се
међутим
да
певачи
гледају
право
у
његов
џеп
,
и
знају
да
је
џеп
потпуно
снабдевен
свима
потребним
стварима
.
Осврнуо
се
затим
по
другим
људима
који
се
разилазили
,
али
никога
згодног
није
пронашао
.
Осетио
се
одједаред
много
сам
,
и
учинило
му
се
да
она
празнина
крај
стуба
иде
у
стопу
за
њим
.
Одлучио
је
најзад
да
ће
после
подне
прошетати
,
проћи
крај
куће
госпођице
Недићеве
,
и
гледати
да
види
нешто
из
чега
би
могао
закључити
шта
је
с
њоме
.
Али
онда
се
сетио
да
не
зна
где
станује
.
И
да
би
му
било
незгодно
питати
некога
где
јој
је
кућа
.
Ипак
је
после
подне
кренуо
у
шетњу
.
Насумце
,
дабогме
,
но
будно
одмеравајући
сваку
кућу
,
и
оштро
мотрећи
ко
ће
откуда
изаћи
или
куда
ући
.
Почео
је
затим
и
нагађати
,
скоро
врачати
,
хоће
ли
бити
одовуд
или
одонуд
,
и
хоће
ли
се
појавити
мушко
или
женско
.
За
пакост
,
куће
су
стајале
као
нека
запечаћена
писма
,
улицама
није
пролазио
скоро
нико
,
а
кад
би
се
негде
отшкринула
врата
,
излазио
би
на
њих
пас
.
Најзад
,
ђакону
је
упала
у
очи
једна
кућа
,
која
му
у
ствари
није
могла
пасти
у
очи
,
јер
се
сва
увукла
иза
густог
зеленила
истурене
баште
.
Застао
је
мало
крај
гвоздене
ограде
.
Ружичасте
оствице
неког
необичног
џбуна
су
јако
мирисале
.
И
зујале
су
пчеле
.
Поводећи
се
очима
за
једном
пчелицом
,
он
одједаред
угледа
