штоје
француско
,
за
Францускињама
.
—
Није
чудо
,
госпођо
снахо
:
Францускиње
су
јој
сродније
по
нарави
,
по
свему
,
од
Енглескиња
.
Ариф
отиде
Нурије-хануми
,
или
,
како
је
Туркиње
зову
,
Мондије-хануми
,
Фатминој
сути
,
то
јест
мајци
по
млеку
.
Као
у
Нуријину
старинску
кућу
с
кафезима
а
и
са
шалонама
,
с
електричним
звонцетом
на
капији
поред
халке
и
звекира
,
тако
у
њену
велику
собу
,
у
салон
с
„
мешовитим
“
намештајем
,
Ариф-ханума
се
загледа
и
помисли
:
„
„
У
ђубрету
спава
,
царски
сан
сања
“
:
крај
турских
ствари
она
меће
европске
.
“
И
Нуријина
робиња
јој
се
обрадова
,
али
и
не
покуша
да
јој
пољуби
скут
,
пошто
зна
да
она
то
не
да
,
и
не
воли
,
него
јој
поможе
да
се
изује
,
и
обу
јој
њихове
папуче
,
али
не
као
робиња
госпођи
,
већ
као
кћи
мајци
.
Нурије-ханум
,
један
необичан
тип
Туркиње
,
црномањаста
и
жива
,
Сафетиних
година
,
уста
и
радосно
узвикну
:
„
Mon
Dieu
!
то
је
од
вас
лепо
,
Ариф-ханум
.
“
И
пошто
јој
показа
руком
место
где
ће
сести
и
она
прође
поред
њених
гостију
,
жена
,
старих
,
младих
,
и
седе
,
домаћица
се
спусти
према
њој
на
једно
шиљте
и
опет
узвикну
:
„
Mon
Dieu
!
“
Па
се
после
кратког
ћутања
здравише
теменима
,
све
редом
,
па
Ариф
виде
једну
озбиљну
,
отмену
и
врло
лепу
хануму
од
тридесет
пет
или
шест
година
,
и
пита
која
је
,
па
јој
Нурија
каза
да
је
то
пашиница
,
њена
сестра
,
млађа
од
ње
,
па
се
она
с
пашиницом
тужно
погледа
и
тужно
се
на
њу
осмехну
,
па
је
Нурије
поче
пецкати
за
Мадам
Аристид
,
па
се
жене
,
све
осим
пашинице
,
на
то
пецкање
,
дирање
,
лукаво
осмехнуше
и
лукаво
погледаше
у
Арифу
,
па
се
Ариф
наљути
и
брзо
се
трже
,
прибра
и
загледа
се
у
овај
необични
тип
,
Мондије-хануму
.
Њу
та
жена
увек
може
и
да
наљути
и
да
ражљути
,
може
чак
да
је
разгали
,
насмеје
.
Никад
не
каже
„
Алла
!
“
;
пред
сваку
реченицу
рекне
„
Mon
Dieu
!
“
„
Пофранцужена
Туркиња
“
,
како
је
још
зову
турске
жене
,
„
она
толико
воли
француски
и
говори
га
и
кад
треба
и
где
не
треба
:
пред
клањање
,
и
код
мртваца
!
“
Држи
француске
илустроване
листове
и
чита
само
о
обичајима
,
и
о
новостима
,
да
би
била
„
au
courrant
“
,
и
толико
говори
о
Француској
да
човек
мисли
да
је
у
њој
пола
века
провела
,
а
она
је
није
ни
видела
.
Чешља
се
француски
,
облачи
турски
;
у
кући
јој
је
намештај
и
француски
и
турски
;
пудлице
јој
имају
француска
имена
,
Фаворит
и
Мињон
,
мачке
турска
,
Мавиш
и
Памук
;
топи
се
од
милине
кад
неко
рече
да
личи
па
Францускињу
,
и
поноси
се
„
духовитошћу
"
.
Она
говори
о
духу
,
не
о
срцу
;
па
ипак
,
она
више
има
срца
но
духа
.
Цариграђанка
,
кћи
цариградског
паше
(
и
мајка
јој
је
била
кћи
пашина
;
она
је
с
овом
сестром
сестра
само
по
оцу
)
,
она
се
удала
врло
млада
,
готово
дете
,
и
живела
с
мужем
,
миралајем
,
који
је
пре
неколико
година
умро
,
непрестано
у
Солуну
,
немајући
своје
деце
и
волећи
туђу
:
за
сваким
сестриним
умрлим
дететом
одболовала
је
;
сина
јој
,
јединца
,
воли
као
да
га
је
родила
;
и
своје
суседе
,
Сафет-хануме
,
јединицу
готово
је
очувала
,
и
што
је
чудно
за
жену
која
није
никад
родила
,
давала
јој
недра
,
те
је
она
за
то
и
зове
„
суто
“
.
Као
обично
,
она
и
данас
седи
на
шиљтету
у
белој
алватној
хаљини
,
турској
антерији
,
коју
она
зове
saut
de
lit
,
с
фризуром
,
без
чарапа
,
у
црвеним
сактијанским
терлуцима
.
Што
је
турско
поред
француског
,
то
је
просто
из
љубави
према
конзерватизму
,
кога
се
тешко
ослобођавају
и
најинтелигентније
,
најпросвећеније
турске
жене
Нурије-ханумине
врснице
.
Она
се
загледа
у
Арифу
,
и
кроз
главу
јој
сину
једна
мисао
,
врло
лепа
,
и
она
се
зарадова
:
Ариф-хануми
ће
говорити
за
Джемала
и
Фатму
.
—
Mon
Dieu
!
заборавих
и
псе
и
мачке
и
тице
како
ми
дође
мој
сестрић
,
слатки
Джемал
беј
.
На
њ
,
што
је
леп
као
султан
Азиз
,
Памук
је
страшно
љубоморан
,
рече
и
омилова
једног
великог
мачка
што
лежаше
крај
њених
ногу
,
сасвим
белог
,
због
чега
га
она
и
зове
„
Памук
“
,
и
без
премишљања
позва
Арифу
да
јој
види
сестрића
.
„
Она
је
куражна
и
енергична
,
“
мислила
је
,
„
она
ће
ме
измирити
са
Сафетом
,
она
ће
удесити
венчање
.
"
Ариф
,
не
знајући
шта
она
мисли
,
зачуди
се
што
је
тако
наједанпут
и
пред
свима
зове
да
„
изиђе
“
пред
човека
,
и
поцрвенивши
захвали
јој
извињавајући
се
да
неће
да
га
изненади
—
туђинка
.
Њој
дође
жао
на
Арифу
,
помисли
да
она
хоће
да
уда
Фатму
за
другога
,
те
понова
поче
да
је
дира
,
вређа
за
Мадам
Аристид
.
Она
јој
је
увек
завидела
на
Францускињином
друштву
,
и
вређала
је
:
„
Где
је
Мадам
Аристид
?
Добро
сте
хтели
доћи
без
ње
?
!
“
Турске
жене
не
знајући
зашто
је
дира
,
смешаху
се
на
њу
лукаво
.
Она
се
попово
наљути
,
али
се
брзо
поврати
и
растужи
се
.
Оне
јој
се
учинише
заблуделе
душе
међу
које
је
послао
Бог
,
не
Пророк
,
њу
,
апостолицу
и
мисионарку
,
да
их
изведе
на
прави
пут
,
да
их
васпита
и
припреми
за
препорођај
,
за
њихово
ослобођење
.
И
узбуђена
,
да
не
би
заплакала
,
устаде
и
побеже
;
оне
осетише
то
у
њој
и
остадоше
дубоко
погружене
...
Она
понова
оде
Ибрахим-Хасан-бејовима
.
Кад
је
видеше
,
оне
се
изненадише
и
обрадоваше
,
нарочито
Фатма
.
„
Сад
ћу
јој
казати
,
“
мислила
је
.
Чим
седе
,
она
поче
говорити
о
женама
:
—
Јадне
наше
жене
!
Заблуделе
...
Ко
ће
их
извести
на
прави
пут
?
Многе
мисле
да
су
нове
,
ако
улазе
у
собу
у
ципелама
,
ако
су
се
очешљале
европски
и
назвале
турску
хаљину
француским
именом
,
и
изговориле
у
друштву
по
коју
француску
реч
.
А
како
се
облаче
!
рече
она
,
погледавши
у
стару
.
—
Као
деца
,
рече
стара
озбиљно
,
пушећи
.
Јеси
ли
видела
децу
:
мећу
капу
на
главу
,
па
оно
што
је
напред
,
они
окрећу
натраг
.
Кад
проходају
,
сваки
час
падају
,
а
кад
проговоре
,
има
речи
које
нама
ништа
не
значе
.
Полако
,
кћери
моје
,
ко
хоће
с
прве
степенице
на
четврту
,
лако
може
сломити
ногу
или
разбити
главу
.
И
ви
морате
као
Бог
.
Он
у
пролеће
да
дрвету
лист
,
па
цвет
,
па
род
.
—
У
Серезу
су
наше
жепе
горе
но
овде
.
Ништа
нису
читале
,
јер
и
не
знају
читати
,
ништа
нису
виделе
,
јер
се
никуд
нису
макле
,
а
овамо
вичу
:
„
Наших
обичаја
нигде
нема
!
“
—
„
Где
је
то
„
нигде
“
?
“
ја
их
питах
.
—
„
Наш
брак
,
па
наш
брак
!
“
узвикују
—
„
У
Европи
је
брак
много
савршенији
,
па
ипак
га
називају
преживелом
установом
и
раде
му
на
реформи
.
“
Једна
им
објасни
шта
је
то
реформа
,
а
оне
се
развикаше
:
„
Шта
!
ваљда
жена
да
иде
у
дућан
,
а
муж
да
седи
код
куће
,
да
гледа
кућу
и
децу
?
“
И
после
,
што
је
најгоре
,
наше
жене
су
неискрене
.
Прво
треба
васпитати
жене
,
па
после
људе
,
или
само
жене
,
а
оно
после
само
по
себи
долази
.
Тамо
још
по
старински
:
комшије
хватају
(
у
неваљалству
)
комшике
,
па
кад
коју
ухвате
,
закују
од
ње
капиџик
или
је
протерају
из
„
поштене
“
махале
;
и
тад
„
неухваћене
“
вичу
на
„
ухваћене
“
,
како
су
се
могле
заборавити
и
испрљати
оно
што
ни
море
не
може
опрати
—
образ
!
—
А
какве
су
странкиње
?
умеша
се
Сафет
.
—
Искрене
.
Да
су
као
наше
,
ја
се
с
њима
не
бих
дружила
.
С
нашима
морам
:
наше
су
.
Сафет
рече
брзо
и
неочекивано
:
—
Пишу
ли
љубавна
писма
кћери
твоје
Елизе
?
—
Њене
кћери
!
Деца
!
викну
увређено
Ариф
.
—
Колико
има
како
јој
се
кћи
испросила
?
брзо
рече
Сафет
.
—
Њена
кћи
тек
је
ушла
у
петнаесту
,
а
Францускиње
се
не
удају
рано
као
Туркиње
,
рече
Ариф
жустро
и
одсечно
.
—
Ти
си
плаховита
али
ниси
лажљива
.
Ти
то
не
знаш
зато
што
су
странкиње
искрене
.
Ариф
је
гледаше
зачуђено
.
—
Биле
сте
у
највећој
љубави
,
а
она
од
тебе
сакрила
,
зато
што
су
странкиње
искрене
.
—
Је
ли
истина
,
Сафет
,
то
што
ми
каза
?
упита
Ариф
.
—
Тако
ми
овога
детета
!
рече
Сафет
погледавши
у
кћер
,
па
се
трже
:
она
се
никад
не
заклиње
у
дете
.
Арифи
се
смрче
.
Кад
је
виде
бледу
као
смрт
,
Фатма
се
препаде
да
не
добије
напад
,
те
отрча
по
мокар
пешкир
.
—
Опрости
!
Никад
ти
не
бих
казала
да
ме
ниси
изазвала
.
Ја
то
чувам
као
тајну
већ
толико
време
.
Сад
се
истрчах
,
опрости
!
говораше
Сафет
врло
узбуђено
:
жао
јој
беше
Арифе
.
—
Воли
је
,
кћери
,
она
је
красна
:
за
опстанак
се
бори
боље
од
човека
,
рече
стара
јер
зна
да
се
Ариф
умири
и
развесели
кад
год
јој
хвале
пријатељицу
.
—
Мадам
Аристид
је
дивна
!
Кад
говори
француски
цвркуће
као
тица
,
умеша
се
Фатма
с
љубављу
према
тетки
и
тој
страној
жени
,
доносећи
мокар
пешкир
.
—
Нећу
то
...
Какав
напад
...
Ја
сам
данас
јака
,
јака
...
Боже
,
зар
неискрена
она
,
моја
другарица
за
толико
година
!
Колико
смо
се
наразговарале
!
Каквих
смо
се
књига
начитале
!
Да
нисам
била
с
њом
,
ја
не
бих
била
побуњеница
.
Она
ми
је
дала
духовним
очима
вид
,
начинила
ме
новом
.
Она
ме
је
волела
,
и
жалила
ме
је
кад
год
сам
била
болесна
или
несрећна
,
обилазила
ме
,
чувала
,
за
мном
плакала
.
Да
су
купљене
и
сачуване
у
стаклу
те
њене
сузе
,
ја
бих
давала
по
једну
девојкама
,
да
је
наспе
у
воду
ономе
кога
жели
за
мужа
,
те
да
је
муж
воли
,
јер
те
је
сузе
проливала
љубав
...
Сама
с
њим
...
као
два
пања
,
ја
сам
њену
децу
волела
.
О
кад
ми
дођу
и
пођу
по
кући
,
по
башти
,
како
сам
срећна
!
Пред
мојим
очима
су
расле
и
развијале
се
као
пупољци
.
Зову
ме
тејзе
,
зато
што
осећају
да
сам
им
с
мајком
сестра
по
души
.
Говорила
ми
је
да
се
не
осећа
у
туђини
сама
с
децом
—
ту
сам
ја
.
Где
је
с
њене
душе
накит
чијој
сам
се
лепоти
и
вредности
ја
дивила
?
!
Она
ућута
и
дубоко
уздахну
а
стара
Шехназе-ханум
рече
:
—
Ако
ти
се
чини
да
га
сад
нема
,
ти
си
јој
га
натраг
узела
,
јер
ти
си
јој
га
и
дала
.
Ариф-ханум
,
кћери
,
хоћеш
ли
да
ти
испричам
једну
приповетку
коју
сам
чула
у
Арабији
и
која
се
зове
Лончарев
Бог
?
Био
један
лончар
,
који
је
правио
лонце
,
легене
,
ибрике
и
разне
судове
,
и
шарао
их
је
како
нико
дотле
,
украшавао
их
,
па
од
тога
ситног
,
финог
посла
куд
је
уносно
себе
,
зар
мало
померио
памећу
и
узео
те
направио
од
земље
бога
;
после
га
однео
у
башту
,
наместио
га
под
кипарисима
крај
гроба
своје
мајке
и
клањао
пред
њим
по
пет
пута
на
дан
;
а
после
сваког
клањања
,
било
дању
кад
пали
сунце
или
ноћу
на
месечини
,
он
гледајући
у
то
своје
дело
толико
се
заносио
,
да
му
се
најпосле
чинило
да
га
те
мртве
очи
гледају
и
да
се
та
земљана
уста
мичу
.
Једнога
дана
затече
га
тако
занесеног
један
дервиш
,
и
кад
виде
да
обожава
земљу
,
он
му
узе
бога
и
тресну
га
о
земљу
.
Од
тога
треска
лончар
се
расвести
и
виде
—
црвене
црепове
.
Ариф
бризну
у
плач
,
као
да
жали
сиротог
лончара
.
И
Фатма
заплака
,
зато
што
њена
тетка
плаче
.
—
Ариф-ханум
,
кћери
,
ко
се
пије
разочаравао
,
тај
није
ни
волео
.
Тешко
оном
ко
нема
шта
да
оплаче
!
—
Тешко
оном
ко
има
шта
да
оплаче
а
не
сме
!
узвикну
Ариф
.
Једној
мојој
пријатељици
беше
умрла
кћи
,
и
она
мени
мало-мало
па
рече
:
„
Благо
теби
што
ниси
родила
,
те
не
знаш
за
жалост
.
"
Једанпут
ми
дође
сувише
тешко
,
те
јој
одговорих
:
„
Ја
не
знам
за
жалост
,
али
не
знам
ни
за
радост
.
Ти
си
била
тешка
,
па
си
очекивала
,
питала
се
да
ли
ће
бити
син
или
кћи
,
и
радовала
си
се
;
родила
си
,
и
гледајући
крв
своје
крви
,
радовала
си
се
;
гајила
си
,
и
видела
кад
ти
је
дете
проходало
,
чула
кад
је
проговорило
,
и
радовала
си
се
;
волела
си
и
била
си
вољена
,
и
радовала
си
се
.
Сад
жалиш
,
плачеш
,
а
ја
теби
завидим
чак
и
на
тим
сузама
које
проливаш
за
својим
дететом
.
За
чим
ја
плачем
,
и
смем
ли
да
плачем
?
Твоју
тугу
сваки
поштује
,
моју
исмејава
.
Не
,
ја
чак
не
смем
ни
да
тугујем
,
да
плачем
.
Сто
пута
си
срећнија
од
мене
!
“
Казала
сам
јој
,
и
она
ми
никад
више
не
рече
:
„
Благо
теби
што
ниси
родила
!
“
Она
обуче
чаршаф
,
диже
горњи
део
на
главу
,
пошто
је
наместила
пече
,
и
приђе
старој
с
речима
:
—
Шехназе-ханум
,
да
се
халалимо
:
ја
ћу
сутра
на
пут
.
—
Опет
на
пут
!
А
Али-беј
?
рече
Сафет
.
—
Ја
без
мужа
не
путујем
,
ти
знаш
,
рече
Ариф
,
па
се
са
свима
„
халали
“
,
опрости
,
јер
—
„
смртни
"
су
.
Фатма
је
испрати
до
средње
капије
и
загрливши
је
прошапта
:
—
Ах
,
слатка
тејзе
!
.
.
ја
имам
нешто
да
ти
кажем
.
Али
она
одмахну
руком
и
рече
:
—
Остави
ме
,
дете
!
Ја
сам
данас
као
раздешен
ут
.
На
софи
,
стара
Шехназе-ханум
говораше
као
да
чита
из
какве
персиске
или
арапске
књиге
.
—
Ова
жена
нема
прошлости
и
не
очекује
будућност
.
Она
је
у
тренутцима
у
којима
живи
.
Она
живи
од
утисака
.
Њени
живци
су
као
јако
затегнуте
жице
на
ћеманету
,
што
кад
дирнеш
једну
све
забрује
.
Њено
срце
не
зна
за
године
.
За
њену
душу
године
су
само
уображење
.
Њен
дух
се
обнавља
свако
јутро
,
као
што
се
сунце
рађа
свако
јутро
.
—
Госпођо
мајко
,
због
чега
Ариф
толико
воли
ту
страну
жену
?
упита
Сафет
.
—
Због
њене
земље
.
Да
је
Мадам
Аристид
оваква
иста
,
а
да
је
Гркиња
или
Јерменка
,
она
је
не
би
волела
.
Наша
Ариф
воли
видело
.
—
Али
ја
сам
данас
учинила
као
онај
дервиш
из
приче
,
госпођо
мајко
.
—
Госпођо
снахо
,
ја
вам
нисам
казала
крај
те
приповетке
.
Крај
јој
је
овакав
:
„
Али
лончар
је
волео
и
оне
црвене
црепове
“
.
Сафет
се
замисли
,
јер
се
не
сети
одмах
шта
то
значи
.
Ариф-ханум
ваљда
није
била
ни
до
пола
пута
,
кад
се
зби
једна
необична
природна
појава
.
На
небу
се
појави
огроман
пожар
,
обухвати
га
целог
.
Међу
животињама
завлада
паника
као
и
међу
људима
.
Људи
су
изгледали
такви
као
да
ће
им
изгорети
небо
,
те
неће
имати
према
коме
да
подижу
очи
кад
се
моле
Богу
.
Фатма
одлете
на
баба-фингу
,
собу
на
тавану
,
да
одатле
гледа
ту
страхоту
и
лепоту
—
запаљено
небо
Али
док
је
само
изишла
—
промена
,
навукоше
се
густи
сасвим
црни
облаци
,
као
да
се
онај
жар
претвори
у
угаљ
.
Сасвим
се
смрче
.
Она
се
уплаши
,
и
паде
ничице
.
Али
одмах
устаде
.
И
у
томе
осветли
се
сав
Солун
,
и
море
,
црно
,
порасло
као
брег
.
И
њу
као
да
обузе
пламен
,
засенише
јој
се
очи
,
и
у
томе
,
тресак
је
подиже
и
ничице
обори
.
Сва
дршћући
,
она
жмури
и
опет
види
небо
,
које
се
свакога
тренутка
раздираше
на
двоје
,
на
троје
,
на
четворо
,
и
кроз
те
раздеротине
,
по
целом
небу
,
покуљаваше
пламен
с
треском
.
Иначе
,
ваздух
је
сасвим
миран
,
непокретан
,
само
задрхти
од
пламена
и
треска
;
ни
најмањи
лист
се
није
покретао
пре
трескова
.
И
наједанпут
,
као
да
гром
удари
у
слеме
конака
њеног
оца
,
и
она
замре
од
страха
;
а
мало
после
тога
чу
се
туп
,
потмуо
пад
некаквог
огромног
тела
.
Она
скочи
.
Муња
нема
.
Небо
брзо
скиде
са
себе
црнину
.
Она
стрча
доле
.
Из
софе
виде
сакупљене
под
њеним
прозором
жене
:
нене
,
мајка
,
робиња
и
слушкиње
.
И
она
оде
међу
њих
.
Учини
јој
се
као
да
јој
отац
лежи
мртав
насред
баште
...
Њен
кипарис
!
Из
његовог
дебла
куљао
је
дим
...
Над
њим
су
кружиле
две
вране
гачући
као
да
су
осетиле
леш
...
Кипарис
јој
се
лежећи
учини
много
дужи
него
кад
је
стајао
и
дотицао
се
облака
,
и
црњи
од
малопређашњег
неба
;
од
његових
грана
чиниле
су
јој
се
руке
.
И
опет
се
чуђаше
како
је
велики
,
као
што
се
чудила
једном
брату
од
тетке
кад
је
био
на
мртвачком
одру
,
који
јој
је
за
живота
изгледао
мали
.
Жене
,
госпође
и
слушкиње
,
дошле
из
Цариграда
пре
двадесет
година
,
плакале
су
за
обореним
кипарисом
као
за
својим
првим
солунским
пријатељем
:
кад
су
први
пут
дошле
у
ову
башту
,
он
је
стајао
тако
усправан
,
прав
и
висок
као
џин
,
као
стражар
ове
куће
,
или
као
домаћин
,
и
шумео
им
је
радосну
добродошлицу
,
и
ако
је
био
обучен
у
црно
.
Оне
су
сад
поред
њега
мртвог
чучале
све
у
бело
,
час
крај
његовог
дебла
,
које
се
непрестано
пушило
,
час
крај
врха
који
је
ударао
чак
у
последњи
крај
оградног
зида
,
и
плачући
кидале
су
његове
гранчице
,
метале
их
на
уста
и
теме
и
остављале
их
у
недра
;
Фатма
је
сузе
лила
над
његовим
стаблом
,
око
кога
је
често
обавијала
руку
,
као
да
је
замишљала
струк
брата
,
кога
није
имала
.
Како
ће
им
бити
кад
га
понесу
!
Одгледаће
га
и
за
њим
ће
нарицати
као
за
милим
мртвацем
.
В
Беше
леп
летњи
дан
;
прошло
десет
;
Фатма
доцкан
легла
,
па
се
успавала
.
Кад
отвори
очи
и
виде
на
столу
пошту
,
чисто
задрхта
;
брзо
устаде
.
Хтеде
одмах
читати
,
па
се
трже
:
неумивена
је
.
Пошто
се
на
двоје
на
троје
уми
,
она
грозничаво
отвори
писма
.
Била
су
два
.
О
како
су
јој
оба
мила
!
Једно
је
од
тетке
,
друго
од
Госпођице
!
Шта
ли
јој
одговара
!
Грди
је
или
...
Не
сме
прво
Госпођичино
;
чита
теткино
:
Скопље
,
14
јуна
1905
.
Емир
,
срде
моје
,
Ти
си
имала
нешто
да
ми
кажеш
,
уз
капију
.
Шта
,
душо
?
Ја
,
себична
,
занесена
собом
,
не
мислих
на
тебе
.
Али
,
не
,
немој
ми
ништа
тајно
писати
,
јер
још
смо
у
старој
Турској
,
где
се
писма
„
губе
“
.
И
после
,
у
кући
где
гостујем
све
старо
,
од
пре
двеста
,
триста
година
:
осмеси
,
неискреност
,
сумња
,
ухођење
:
зар
бих
смела
оставити
писмо
њима
непрочитано
?
„
Ко
зна
од
кога
је
?
...
“
Од
дана
како
сам
последњи
пут
била
код
Нурије-хануме
,
ја
сам
друга
,
у
мени
се
некакав
преокрет
збио
,
ја
сам
се
препородила
;
од
тада
,
ја
се
не
љутим
на
наше
„
старе
“
што
су
оваке
;
ја
их
жалим
;
себе
осећам
,
све
више
и
више
,
као
апостолицу
,
мисионарку
,
и
јача
ми
воља
и
снага
;
све
више
и
више
ми
се
чини
да
ћу
их
моћи
извести
из
заблуде
,
васпитати
и
припремити
за
ново
доба
,
за
оно
свето
и
велико
:
ослобођење
харема
.
Истина
,
ја
то
нећу
моћи
сама
;
али
са
мном
саосећају
небројено
нових
у
Серезу
,
у
Солуну
,
у
Скопљу
,
пропагатори
светлости
(
јер
ми
смо
у
тами
)
,
новога
здравог
живота
(
јер
сад
нам
је
живот
трулеж
)
,
из
кога
бризга
крв
,
црвена
и
врела
;
а
и
њима
није
тешко
радити
,
јер
сваку
помаже
или
муж
или
брат
или
,
чак
,
отац
.
Ја
сам
се
овде
одмах
с
њима
нашла
:
Цариграђанке
су
,
чиновничке
и
официрске
жене
.
Ти
знаш
да
су
мужеви
тих
жена
,
само
због
жена
растурени
са
службом
по
Анадолији
,
и
по
овом
нашем
крају
,
где
ће
нам
се
,
свакако
,
како
„
пророци
проричу
"
,
родити
слобода
.
Овде
је
свега
пет
,
а
мени
се
чини
да
их
има
пет
стотина
,
пет
хиљада
:
тако
им
је
огроман
рад
.
Сад
им
је
главно
Устав
;
ослобођење
харема
споредно
.
За
ово
друго
спутала
нас
је
реакција
.
На
томе
ћемо
моћи
радити
тек
пошто
почнемо
удисавати
у
се
ваздух
слободе
.
Сад
је
доба
васпитавања
и
припреме
за
то
свето
и
велико
;
и
у
мени
сваким
часом
јача
и
воља
и
снага
...
Иначе
,
овде
је
теже
но
у
Солуну
:
турске
жене
као
у
џаковима
са
страшно
црном
маском
на
лицу
—
да
пукну
од
врућине
,
без
ваздуха
,
чини
ти
се
и
без
живота
,
корачају
,
миле
,
ишчезавају
иза
оградних
зидова
,
иза
високих
капија
,
окованих
мертечким
ексерима
.
Ја
и
оне
две
нове
идемо
за
њима
,
и
питамо
се
:
коме
ли
су
сагрешиле
?
Ја
сам
сад
мирна
,
и
ако
се
нисам
предала
вољи
Божјој
.
Овако
су
завијене
с
тога
,
што
је
Арнаута
пуно
:
па
они
жене
не
би
дирали
,
него
би
их
грдили
.
Па
,
замисли
,
и
ја
морам
такво
пече
;
и
првог
дана
свуд
уза
ме
иђаше
слушкиња
,
хришћанка
,
јер
не
видим
куд
идем
;
а
кад
код
куће
дигох
пече
,
на
очима
још
магла
...
бол
.
И
ове
жене
ћуте
!
И
ми
се
бунимо
!
...
Валијиница
правила
излет
у
Вигантову
Башту
(
ти
ту
башту
знаш
)
.
Било
нас
је
пуно
:
све
пашинице
(
девет
)
и
многе
чиновничке
и
официрске
жене
.
Једна
пашиница
врло
тужна
:
скоро
добила
ортака
.
Видиш
,
срце
моје
,
више
ни
просте
(
ова
је
пашиница
проста
)
не
подносе
ову
грдну
срамоту
,
неисказано
понижење
,
како
су
то
подносиле
њине
бабе
,
па
и
матере
.
За
ово
душа
наших
жена
свуд
је
нова
.
Упознала
сам
се
с
једном
нежном
,
белом
Цариграђанком
.
Све
жене
веселе
,
она
тужна
.
Све
жене
говоре
,
она
ћути
.
Кад
сам
је
питала
„
како
сте
“
,
да
није
одговорила
„
хвала
,
добро
сам
“
,
ја
бих
мислила
да
је
нема
.
И
нико
не
зна
узрок
њене
туге
и
ћутања
.
Ја
мислим
муж
...
„
Тражите
жену
“
...
А
ми
,
несрећнице
,
кад
видимо
овако
што
,
треба
да
кажемо
:
„
Тражите
човека
,
мужа
“
.
Да
си
слободна
,
ја
бих
те
питала
:
јеси
ли
видела
моју
пријатељицу
?
Овако
...
Ја
знам
да
је
ниси
видела
:
она
вама
неће
доћи
без
мене
.
Мислећи
на
њу
,
ја
се
међу
нашим
женама
осећам
као
туђинка
;
а
опажам
да
сам
и
ја
њима
туђа
.
Две
три
пашинице
знају
француски
,
али
како
?
Као
наша
Мондије-ханум
(
не
љути
се
,
срце
)
.
Овамо
не
нађох
ни
тебе
ни
Мерсије
.
Ово
што
предузимам
:
васпитавање
и
припремање
жена
,
масе
,
уједно
је
и
буђење
.
А
да
ли
је
добро
,
да
није
грех
да
их
пробудимо
?
Оне
још
сањају
чаробни
сан
Истока
.
Како
ће
им
бити
кад
се
из
тога
дубоког
сна
тргну
:
да
се
не
осете
несрећне
?
да
не
проклињу
онога
који
их
је
пробудио
?
...
Била
сам
у
соби
с
домаћицом
;
та
моја
рођака
је
из
срећног
Аблул-Меџидова
доба
,
и
ако
је
млађа
од
мене
:
говори
са
мном
,
и
чух
дубоко
дише
—
заспала
!
Одмах
после
ручка
,
кад
би
човек
требао
да
има
мира
;
али
,
јесте
,
старој
Ајше-кадуни
,
која
је
слушкиња
у
овој
кући
већ
четрдесет
година
,
прохтело
се
да
пуши
у
соби
где
јој
спава
ханума
,
где
ја
почех
песму
...
Пред
зору
се
пробудих
,
и
—
све
живо
спава
,
тишина
:
доцкан
смо
легле
,
по
харемском
обичају
.
О
моја
песма
!
...
Разочарање
...
Душо
,
душо
,
да
Бог
да
се
ни
у
кога
никад
не
разочарала
...
Да
сте
у
љубави
с
Нурије-ханумом
,
ти
би
,
без
сумње
.
чула
нешто
и
о
Елизи
...
Век
проведох
у
тражењу
срца
;
своје
давах
,
а
туђе
...
Ја
га
нађох
једанпут
,
онде
где
сам
најмање
мислила
да
га
има
;
у
човеку
,
мужу
!
...
И
ја
се
буним
,
бунила
сам
се
!
...
Како
је
ханум-нене
?
Шехназе-ханум
,
то
је
она
права
нова
у
турским
харемима
.
Најчешће
је
замишљам
у
оној
њеној
дугачкој
антерији
емир-боје
,
с
њеним
сребрним
аврапама
:
кад
јој
Ђулренги
јави
да
је
дошао
тај
и
тај
ага
или
беј
Ибрахим-Хасан-беју
,
па
он
није
у
конаку
,
а
она
одмах
устаје
,
као
млада
,
пребаци
преко
косе
танки
башјорти
,
с
којим
је
малочас
изишла
пред
Мухамеда
,
кад
је
клањала
,
и
иде
у
конак
,
да
се
са
синовљим
гостом
разговара
као
Фатма-Захра
с
очевим
...
Боже
,
Боже
,
колико
нам
је
вера
лепа
,
а
колико
су
је
наружили
неразумни
!
Пишем
ти
француски
,
да
не
би
разумео
твој
отац
,
ако
би
му
писмо
дошло
у
руке
.
Не
шаљем
ти
га
поштом
(
не
смем
)
,
већ
по
једној
новој
.
Развићу
је
,
раскопчаћу
је
,
метнућу
јој
га
на
срце
као
она
блага
,
хартије
...
па
ћу
је
закопчати
,
завити
...
Кад
ти
дође
та
нова
,
прими
је
лепше
но
мене
.
Ханум-нени
љубим
скут
,
зету
Хасан-беју
правим
темена
,
сестру
Сафет
грлим
,
сестричини
Емири
љубим
очи
.
Твоја
Ариф-тејзе
.
Фатма
пољуби
писмо
,
па
истрча
из
собе
и
пољуби
нену
у
руку
и
рече
:
—
Аман
,
нене
,
где
је
та
ханума
што
ми
је
донела
од
тејзе
писмо
?
—
Отишла
,
сине
.
—
Отишла
!
Боже
!
...
А
тејза
вели
:
„
Прими
је
лепше
него
мене
.
“
—
Жури
се
,
има
ваљда
неке
поруке
.
А
тебе
,
док
бисмо
пробудили
,
док
би
се
ти
спремила
...
Она
се
врати
у
своју
собу
нерасположена
;
али
се
брзо
развесели
,
управо
узбуди
,
кад
виде
на
столу
писмо
Госпођичино
.
Узе
да
га
отвори
,
а
руке
јој
дршћу
,
лепе
њене
ручице
...
Париз
,
11
јуна
1905
Драга
мала
,
Данас
у
подне
,
враћајући
се
из
вароши
и
улазећи
у
своју
собу
,
ја
осетих
мирис
мошуса
,
и
врло
се
обрадовах
;
јер
тај
мирис
јавио
ми
је
да
сам
добила
писмо
од
тебе
и
подсетио
ме
на
кућу
у
којој
сам
провела
више
од
дванаест
година
,
и
где
су
са
мном
поступали
врло
лепо
.
Садржина
тога
драгога
мирисавог
писма
није
ме
толико
изненадила
колико
ме
је
забринула
.
Није
ме
изненадила
с
тога
што
ти
имаш
осамнаест
година
,
што
на
Истоку
значи
:
зрела
девојка
,
још
мало
па
уседелица
.
И
не
чудим
се
што
онако
пишеш
о
љубави
;
о
њој
си
се
доста
романа
начитала
и
свашта
по
харемима
наслушала
.
У
почетку
,
ја
сам
намеравала
радити
као
многе
учитељице
:
забрањивати
ти
читање
љубавних
романа
;
али
кад
чух
шта
се
све
по
харемима
пред
девојчицама
говори
,
ја
одустадох
од
тога
,
знајући
да
у
романима
нема
ништа
слично
тим
разговорима
.
То
је
тако
,
мала
,
па
ипак
је
међу
вама
пуно
девојака
заиста
чедних
,
и
ако
не
црвене
кад
се
пред
њима
изусте
и
такве
речи
каквих
у
нашим
језику
зацело
и
нема
,
ја
их
бар
не
знам
.
Дакле
,
драга
мала
,
мени
није
за
чудо
што
онако
о
љубави
пишеш
,
него
ми
је
за
чудо
што
си
се
заљубила
у
човека
кога
пе
познајеш
:
само
зато
што
ти
се
лепо
поклонио
,
уопште
јавио
!
То
ме
је
забринуло
.
Да
си
од
тринаест
година
,
ја
бих
ово
могла
и
разумети
;
али
од
осамнаест
,
на
Истоку
зрела
девојка
!
Оно
,
истина
,
лепо
понашање
често
одаје
лепу
душу
;
али
то
је
често
,
не
увек
.
Ти
познајеш
Хиснет-хануму
.
Која
још
уме
да
направи
онако
грациозна
темена
као
она
?
Ниједна
.
А
у
које
је
још
онаква
душа
као
у
ње
?
И
после
,
драга
мала
,
заљубити
се
тако
,
то
је
по
моме
мњењу
лудост
.
Можда
је
добар
,
али
није
муслиманин
,
него
Грк
,
Јерменин
,
или
чак
Јеврејин
.
Ти
знаш
да
су
и
они
лепи
,
црномањасти
,
да
имају
црне
очи
,
да
носе
фес
...
Али
,
не
:
тај
у
кога
си
се
ти
заљубила
што
ти
се
јавио
,
има
плаве
очи
.
И
још
нешто
,
драга
мала
.
И
ако
изгледа
фин
,
можда
је
из
просте
куће
.
Зар
би
те
твој
отац
дао
човеку
који
није
од
породице
,
из
добре
куће
?
Ти
немаш
своје
ја
ни
у
избору
хаљине
,
а
камо
ли
у
избору
мужа
.
Хаљину
ти
бира
мајка
,
мужа
ће
ти
изабрати
отац
.
Онај
који
би
тражио
да
проговори
твоје
срце
,
то
је
твоја
баба
.
Али
та
паметна
жена
у
очима
твога
оца
само
је
жена
,
а
ти
знаш
шта
то
значи
.
Напослетку
,
драга
мала
,
ни
у
Европи
не
иде
све
онако
како
ви
на
Истоку
,
нове
муслиманке
,
замишљате
.
Ни
овамо
девојка
из
добре
куће
не
удаје
се
увек
за
онога
који
јој
се
„
лепо
јавио
“
.
И
овде
је
родитељево
искуство
уз
кћерино
неискуство
.
Мислећи
на
Европу
,
ви
се
често
уљуљкујете
обманама
.
И
мени
су
се
некад
тако
допадали
;
па
где
су
сад
они
?
Ја
их
се
више
и
не
сећам
.
Јер
,
ипак
ти
си
још
врло
млада
,
и
ако
те
тамо
рачунају
у
зреле
девојке
.
Ја
ти
овако
пишем
с
тога
,
што
је
почетак
,
што
је
семе
љубави
на
површини
срца
;
иначе
,
да
је
прошло
време
,
да
се
укоренило
,
ћутала
бих
:
срце
разуму
може
много
,
а
разум
срцу
ништа
,
наравно
у
харемима
.
Пиши
ми
што
пре
:
да
ли
се
„
ствар
развија
“
,
или
је
прошло
на
лепом
поклону
.
Што
се
тиче
стила
,
и
граматике
,
ортографије
,
ти
си
увек
била
пажљива
.
Сад
о
себи
коју
.
Не
чини
ми
се
да
ћу
икада
више
видети
Солун
,
град
у
коме
сам
провела
најлепше
доба
свога
живота
,
своју
рану
младост
,
и
младост
уопште
.
Мојој
мајци
је
све
горе
и
горе
,
и
не
чини
ми
се
да
...
Али
доста
.
Изјави
својој
ханум
нени
моје
одлично
поштовање
.
Срдачно
поздрави
госпођу
твоју
мајку
,
Ариф-хануму
,
малу
драгу
Мерсије-хануму
,
госпођу
Аристид
и
њене
кћери
,
и
све
друге
које
ја
волим
и
којима
сам
ја
мила
.
А
тебе
,
врло
драга
мала
,
нежно
љуби
твоја
учитељица
и
пријатељица
Ана
Жабуле
.
П
.
С
.
Збиља
,
ако
је
госпођа
твоја
мајка
у
љубави
са
Нурије-ханумом
,
те
ти
тамо
идеш
,
много
је
поздрави
.
А
.
Ж
.
Емир-Фатмине
очи
просто
су
сијале
од
радости
.
„
Благо
мени
!
она
ме
не
грди
,
слатка
моја
учитељица
!
Она
се
само
боји
да
није
Грк
,
или
Јерменин
,
и
чак
Јеврејин
!
да
није
из
рђаве
куће
,
из
просте
.
Муслиманин
је
,
моја
пријатељице
;
од
добре
породице
,
из
отмене
куће
,
господске
;
богат
...
све
што
мој
отац
тражи
.
“
И
метну
у
куверт
мило
писмо
,
па
га
десет
пута
пољуби
,
па
га
извади
и
ижљуби
,
и
опет
га
метну
у
куверт
,
па
га
намести
на
главу
и
пође
тако
по
соби
,
—
врача
:
да
опет
добије
тако
мило
писмо
од
миле
Госпођице
.
После
га
опет
неколико
пута
прочита
,
и
страсно
пољуби
,
па
најпосле
отвори
сто
за
писање
,
и
у
једну
лепу
шарену
кутију
,
пуну
француских
писама
,
остави
га
шапћући
:
„
Буди
с
њима
:
сва
су
ми
од
моје
Госпођице
“
,
и
загледа
се
у
лепи
рукопис
,
у
карактеристична
дугуљаста
,
коса
слова
симпатичне
Францускиње
.
У
другу
лепу
шарену
кутију
остави
теткино
писмо
и
рече
:
„
Буди
с
њима
:
сва
су
ми
од
слатке
тејзе
.
О
,
да
ми
сад
није
ње
,
не
би
ми
било
ни
наде
.
Кад
се
врати
,
она
ће
све
за
мене
...
“
Истрча
,
весела
,
да
каже
нени
и
мајци
шта
пише
тејзе
,
то
јест
да
им
изјави
поздрав
и
од
ње
,
и
од
Госпођице
,
па
се
трже
:
њена
нене
,
сва
у
бело
,
са
као
снег
белим
муслином
преко
косе
,
—
чита
Коран
...
Утрча
у
собу
,
весела
,
и
одмах
седе
да
одговори
на
писма
.
Солун
,
15
јуна
1905
.
Слатка
тејзе
,
дођи
што
пре
,
не
могу
без
тебе
.
Не
могу
,
тејзе
,
слатка
тејзе
!
Дођи
што
пре
!
Хукнула
сам
у
хартију
,
ту
је
мој
дах
:
из
њега
ћеш
прочитати
да
треба
што
пре
да
дођеш
,
да
те
чекам
,
да
те
волим
,
да
ти
љубим
очи
,
да
ти
љубим
руке
,
да
ти
љубим
скут
...
Воли
те
,
љуби
те
,
чека
те
с
нестрпљењем
,
са
чудном
жељом
,
жудњом
,
страсно
те
чека
од
свег
срца
твоја
...
твоја
сестричина
Емир-Фатма
.
П
.
С
.
Мадам
Аристид
нисам
видела
;
али
сам
чула
да
те
код
једне
наше
помињала
,
и
много
те
хвалила
,
те
ова
и
не
слути
да
нисте
у
љубави
.
Ја
ти
пишем
француски
;
а
ти
,
кад
читаш
својој
рођаци
,
ово
прескочи
.
Љубим
те
,
љубим
.
Е
.
-Ф
.
Ово
писмо
и
не
затвори
,
него
под
утиском
неописане
радости
,
која
јој
сву
душу
обузе
,
поче
друго
:
Солун
,
15
јуна
1905
.
Врло
драга
госпођице
,
Добила
сам
ваше
драго
писмо
,
и
љубила
сам
га
,
љубила
...
Ви
ме
не
грдите
,
ви
ми
тако
лепо
пишете
...
Није
Грк
,
није
Јерменин
,
а
Јеврејин
не
дај
Воже
!
Муслиманин
је
.
Леп
!
Од
добре
,
од
велике
породице
;
племић
,
принц
:
Мурад-Джемал-беј
,
син
Арслан-Нури-паше
Емир
Заде
и
Зенихе-Алије-хануме
...
Од
старе
емирске
арапске
породице
,
по
оцу
,
а
по
матери
Турчин
.
Ја
сам
срећна
!
Да
видите
како
нам
је
сад
лепа
кућа
!
Мени
је
лепа
.
Како
се
по
многобројним
собама
и
на
софи
смеје
наш
турски
намештај
!
На
мене
се
смеје
.
Како
су
нам
веселе
густе
решетке
!
Кроз
њих
гледам
Њега
.
Како
нам
је
радосна
висока
ограда
!
Иза
ње
је
Он
.
Како
су
светли
стихови
из
Корана
!
У
сваком
стиху
ја
сад
видим
Бога
!
...
Да
нисам
била
у
овој
кући
,
да
нисам
кћи
Ибрахим-Хасан-бејова
,
не
бих
видела
Њега
.
Јер
да
ми
није
Ибрахим-Хасан-беј
отац
,
не
би
ми
био
Исмаил-Ахмед-беј
стриц
,
и
не
бих
ја
провела
мај
на
Јалијама
у
оном
конаку
с
чијег
сам
балкона
видела
Њега
;
и
да
ми
није
Сафет-ханум
мајка
,
не
би
ми
била
Нурије-ханум
сут-ана
...
Тај
лепи
младић
сестрић
је
моје
сут-ане
,
Нурије-хануме
.
И
ви
га
се
може
бити
сећате
,
драга
госпођице
;
видели
сте
му
слику
у
сутином
салону
под
стиховима
из
Корана
...
Али
,
ах
!
тек
што
ово
написах
,
тргох
се
.
Шта
имам
ја
сад
од
тога
што
ми
је
Нурије-ханум
сут-ана
?
Моја
мајка
с
њом
не
говори
.
Је
ли
то
случај
или
судбина
?
Оне
се
воле
,
а
сваки
час
се
споречкавају
као
деца
,
ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Али
до
сада
:
некад
не
говоре
по
недељу
,
некад
дан
,
некад
сат
,
не
по
величини
увреде
,
него
према
расположењу
.
Капиџик
између
наших
дворишта
никад
се
није
затворио
ни
чивијом
,
а
камо
ли
катанцем
,
па
макар
се
оне
завадиле
не
знам
како
.
Ако
је
штогод
наше
код
суте
,
моја
јој
мајка
то
не
тражи
;
ако
је
штогод
њено
код
нас
,
ми
јој
га
не
враћамо
.
Откад
не
говоре
,
а
једна
другу
помињу
,
те
нико
и
не
слути
да
нису
у
љубави
;
моја
мајка
хвали
суту
као
пре
.
Откад
не
говоре
,
а
нигде
се
још
не
видеше
,
за
моју
несрећу
.
Ја
чим
чујем
да
је
неко
у
комшилуку
болестан
,
молим
мајку
да
га
обиђе
;
све
мислим
биће
тамо
сута
,
па
ће
проговорити
.
Јуче
,
кроз
кафез
видех
Али-агу
:
стар
,
има
сто
година
,
болестан
,
једва
иде
,
сиромах
,
подупире
се
дебелом
палицом
;
а
ја
помислих
:
комшија
кад
би
нешто
умро
,
одмах
би
тамо
отишле
и
мајка
и
сута
:
проговориле
би
код
мртваца
.
То
помислих
,
па
се
уплаших
да
ме
не
казни
Бог
.
Мајка
ми
невесела
,
а
нене
:
„
Госпођо
снахо
,
ти
не
можеш
без
Нурије-ханум
,
познајем
.
Године
су
то
,
откад
живите
као
сестре
,
и
боље
.
Покори
јој
се
.
“
А
мајка
,
љута
,
грди
сутану
,
виче
:
„
Никад
,
госпођо
мајко
.
“
—
„
Што
сад
тако
,
кад
досад
увек
...
ти
прва
?
Па
баш
да
те
и
неправедно
увредила
,
опрости
јој
.
Слушај
,
кћери
,
ово
су
речи
из
Корана
:
„
Човек
је
брз
по
природи
...
Оному
који
прашта
и
мири
се
са
својим
противником
,
Алах
ће
бити
дужан
награду
...
“
А
мајка
:
„
Решила
сам
се
да
јој
никад
не
отиднем
ја
прва
...
“
—
„
Паметан
попушта
,
”
вели
добра
нене
.
„
И
ако
бисмо
примали
к
срцу
све
што
нам
се
учини
као
увреда
,
ми
ни
с
ким
не
бисмо
ни
говорили
.
Само
ситни
сваку
ситницу
примају
за
увреду
.
“
—
„
Не
могу
,
“
каже
мајка
,
„
осим
да
чујем
да
је
...
“
—
„
Умрла
,
је
ли
?
“
—
„
Не
,
него
да
је
тешко
болесна
.
“
—
„
Ићи
ћу
јој
ја
,
госпођо
снахо
.
“
—
„
Да
Бог
да
да
ме
мртву
видиш
,
госпођо
мајко
!
“
...
Јуче
оне
тако
говоре
,
а
ја
их
слушам
,
па
ми
се
смркава
.
Ја
не
знам
шта
је
мојој
мајци
;
она
никад
није
држала
срце
.
Права
муслиманка
мири
се
с
пријатељицом
о
великим
празницима
,
или
кад
дођу
гости
.
Сута
је
добила
драге
госте
,
сестру
и
сестрића
,
и
мајка
није
отишла
.
Кад
се
нису
сад
помириле
,
чини
ми
се
неће
никад
.
А
пре
неки
дан
,
мој
отац
метну
на
сут-анин
капиџик
катанац
,
а
мајка
му
ништа
не
смеде
рећи
,
само
је
,
са
мном
,
крадом
плакала
.
Катанац
је
метао
тако
полако
,
да
не
чује
сут-ана
.
А
нене
му
говори
:
„
Зашто
,
сине
?
Ко
ти
је
тако
волео
кућу
,
ко
жену
,
ко
дете
?
Ко
ти
је
оне
што
су
ти
најмилији
обилазио
у
болести
онолико
?
Ко
је
с
нама
и
певао
и
плакао
?
Ко
те
бранио
од
рђавих
уста
?
Хиљаду
пријатеља
,
један
истински
:
ти
си
од
пријатеља
затворио
капиџик
.
“
—
„
Ја
,
мајчице
,
нисам
затворио
капиџик
од
пријатеља
,
него
од
непријатеља
...
од
Нурије-ханумина
сестрића
:
да
нам
је
даље
слама
од
ватре
.
“
А
нене
се
клатила
,
и
метнула
кључ
на
бућме
,
да
га
у
недрима
носи
...
Мерсије
је
„
лежала
код
мене
четири
ноћи
“
,
како
се
каже
нашим
језиком
;
но
сву
ноћ
смо
седеле
и
разговарале
се
,
о
њему
...
Пробушиле
смо
зид
,
па
смо
гледале
у
сут-анино
двориште
:
нисмо
га
виделе
.
Али
га
видесмо
кроз
кафез
из
ненине
одаје
.
Сваки
дан
га
видим
;
сваки
час
пролази
и
гледа
у
решетке
,
као
да
није
муслиманин
.
Сута
му
је
показала
нашу
кућу
...
Напослетку
,
он
је
муслиманин
само
по
вери
и
по
имену
,
иначе
не
,
јер
у
Европи
је
одрастао
,
живео
до
пре
две
године
.
Ја
не
знам
ни
да
ли
зна
турски
.
А
знам
да
зна
француски
,
енглески
,
немачки
...
Енглескиња
га
васпитавала
,
била
му
гувернанта
,
као
ви
мени
,
и
друкчије
,
јер
с
њим
није
била
мајка
...
Мени
је
све
сута
причала
.
Он
је
као
Европљанин
,
а
личи
на
арапског
принца
,
принц
је
.
Зове
се
Мурад-Джемал
,
а
ви
знате
да
то
значи
жеља
и
лепота
.
Да
се
кријем
,
увек
да
се
кријем
,
као
да
нисам
у
Солуну
рођена
и
одрасла
.
Овде
се
турске
жене
мало
крију
,
ви
то
знате
,
драга
госпођице
.
Као
у
Цариграду
,
иду
у
чаршију
,
иду
у
безистан
;
где
највише
света
има
,
код
Бејаз-Куле
,
на
Молосу
—
иду
отворена
лица
.
Тек
кад
се
неко
у
њих
добро
загледа
,
спусте
пече
...
Али
шта
имају
од
тога
?
Човеково
је
до
капије
;
а
и
на
улици
:
гледање
без
говора
,
или
,
како
наше
жене
кажу
,
разговор
душа
...
Кад
бих
нешто
ја
као
друге
излазила
и
у
јутру
и
у
подне
и
у
свако
доба
и
дизала
пече
сасвим
—
до
сад
би
ме
зацело
видео
;
али
ја
сам
,
за
несрећу
,
као
цариградске
велике
госпође
:
никад
пешке
,
увек
у
затвореним
колима
...
Само
се
молим
Богу
.
Бог
!
А
сад
,
врло
драга
госпођице
,
примите
хиљаду
пољубаца
од
своје
мале
Емир-Фатме
.
П
.
С
.
Мерсије
ме
молила
да
вас
поздравим
и
да
вам
кажем
ово
:
„
Наше
учитељице
Францускиње
створиле
нам
бол
.
“
Ја
то
пишем
,
мада
се
с
тим
не
слажем
.
И
још
,
врло
драга
госпођице
:
има
Бога
,
и
ја
га
сад
осећам
у
себи
,
и
томе
се
Богу
молим
за
своју
срећу
.
А
кад
мени
дође
срећа
,
то
значи
да
се
вратило
здравље
госпођи
вашој
мајци
...
Јер
ја
своју
срећу
не
замишљам
без
вашег
повратка
:
ви
да
ме
гледате
испрошену
за
Мурад-Джемал
беја
,
ви
да
ме
спремате
за
свадбу
моју
и
његову
:
косу
да
ми
наместите
као
европској
невести
,
и
да
ми
на
главу
метнете
дијадему
,
уместо
венца
од
мирте
или
поморанџина
цвета
.
Е
.
-Ф
.
ВИ
Јуче
јавише
Сафет-хануми
да
ће
јој
данас
на
„
јутарње
расположење
“
доћи
једна
стара
цариградска
пашиница
и
три
младе
Цариграђанке
из
највиших
кругова
,
те
она
,
да
би
ово
посело
свечаније
изгледало
,
позва
све
своје
пријатељице
и
јетрву
и
синовицу
.
И
ако
су
се
спремиле
за
чифлук
,
јетрва
јој
с
ћерком
дође
још
синоћ
,
како
би
сутрадан
увеличале
дочек
гостију
домаћицама
.
Петак
је
.
По
улицама
су
се
размилеле
жене
у
разнобојним
чаршафима
,
новим
.
Код
Сафет-хануме
чу
се
лупа
на
капији
пре
девет
,
и
робиња
—
која
се
налажаше
око
капије
да
не
би
гости
чекали
—
отвори
:
уђоше
Солуњанке
,
старе
у
црним
,
Сафетине
врснице
у
плавим
и
зеленим
чаршафима
,
све
с
посувраћеним
печима
.
Мало
,
па
пред
конаком
стадоше
двоја
затворена
кола
и
из
једних
изиђе
та
стара
цариградска
пашиница
са
своје
две
црне
робиње
,
из
других
три
младе
Цариграђанке
:
све
у
фереџама
,
с
јашмацима
,
јер
чаршаф
,
с
кога
је
„
запт
“
дигнут
поодавно
,
носе
обичне
,
а
фереџу
велике
госпође
,
због
одлажења
у
Јилдиз
.
До
средње
капије
у
харемском
дворишту
,
пред
женском
послугом
наређаном
с
једне
и
с
друге
стране
путање
,
обученом
у
свечано
рухо
шарено
као
по
ливади
цвеће
,
стоји
домаћица
Сафет-ханум
с
јетрвом
,
обе
у
плавим
свиленим
антеријама
,
и
док
чељад
љуби
скут
гостима
и
прима
им
сунцобране
,
дотле
им
хануме
праве
дубока
темена
и
радосно
се
смеше
на
њихове
љубазне
,
пуне
дражи
и
елеганције
цариградске
поздраве
,
и
тад
се
окрећу
,
обе
,
и
с
пуно
поштовања
полазе
пред
њима
,
да
их
уведу
у
кућу
.
За
Цариграђанке
спремљене
су
папуче
,
по
њихову
обичају
,
и
слушкиње
с
робињом
приђоше
да
их
преобују
,
замењујући
им
фине
плитке
ципелице
папучама
наврх
прстију
;
стара
пашиница
обу
своје
које
је
њена
робиња
у
бочици
донела
.
Наврх
степеница
у
предсобљу
дочека
их
стара
Шехназе-ханум
с
унукама
Фатмом
и
Мерсијом
,
обученим
по
најновијој
париској
моди
:
и
с
једне
и
с
друге
стране
измењаше
се
грациозна
темена
,
па
их
Сафет
с
јетрвом
одведе
у
јашмак-одају
,
да
се
развију
.
Кад
се
развише
и
чељад
узеше
остављати
фереџе
и
јашмаке
у
шарене
свилене
бошчице
,
оне
пођоше
за
домаћицама
на
софу
.
Гошће
нису
мислиле
да
су
ово
јетрве
,
него
ортаци
,
пошто
их
обе
дочекују
.
На
софи
се
поздравише
теменима
с
већ
дошлим
гостима
,
Солуњанкама
,
које
их
дочекаше
стојећи
,
па
поседаше
,
стара
,
у
старинској
антерији
с
каик-отосом
на
глави
,
на
миндерлук
,
младе
,
у
лаким
белим
молским
хаљинама
из
париских
магазина
,
на
столице
донете
из
Фатмине
собе
:
ниско
не
могоше
сести
због
корсета
;
у
дну
софе
спустише
се
робиње
поред
слушкиња
дошлих
са
Солуњанкама
.
После
многих
темена
и
многог
ћутања
,
Шехназе-ханум
поче
с
пашиницом
разговор
,
тих
,
који
се
за
час
сврши
.
И
опет
ћутање
.
После
,
по
жељи
те
отмене
гошће
,
Фатма
седе
за
клавир
,
који
се
за
ово
посело
изнео
на
софу
.
Док
је
свирала
Низамски
Растанак
,
старе
су
плакале
а
младе
су
остајале
хладне
.
Дим
се
дизао
од
дувана
,
али
се
није
задржавао
:
прозори
су
широм
отворени
.
Измешали
су
се
парфими
од
љубичице
и
хелиотроп
с
ливантама
од
јасмина
и
јоргована
.
Па
су
се
,
после
,
поделиле
у
четири
групе
,
пошто
их
је
било
повише
,
и
пред
сваку
се
групу
ставио
седефски
столић
с
тепсијом
и
споља
калаисаном
,
на
којој
су
били
сребрни
судови
са
сиром
,
кајсијама
,
с
татлијама
и
са
слатким
од
смокава
;
па
су
и
старе
и
младе
почеле
јести
прстима
ћутећи
,
слушајући
једну
арапску
арију
коју
је
Фатма
свирала
на
клавиру
с
много
школе
а
с
мало
осећаја
.
После
јела
опраше
руке
у
и
уста
на
абдеслуку
,
па
се
вратише
на
софу
да
пију
кафу
и
пуше
.
Једнима
је
,
које
нису
хтеле
кафу
,
донета
по
чаша
мирисавог
ружичастог
сирупа
.
Док
се
пијаше
кафа
,
Ђултер
удараше
у
деф
а
једна
њихова
бела
бивша
робиња
,
обучена
у
црвено
као
ватра
,
играше
.
Њена
вешта
игра
,
играна
с
неисказаним
осећајем
и
за
чудо
грациозним
покретима
,
усхићаваше
и
нове
као
и
старе
;
а
њено
бело
зарумењено
лице
очараваше
све
.
Пред
крај
њене
веште
,
уметничке
,
топле
игре
дођоше
оне
две
странкиње
које
Мерсије
у
свом
писму
помену
,
једна
плава
Енглескиња
што
се
зове
Мис
Блак
,
Фатмина
учитељица
за
клавир
и
енглески
и
немачки
језик
и
једна
смеђа
Францускиња
,
Мадмоазел
Дарио
,
гувернанта
деце
некога
паше
;
и
видевши
робињу
како
игра
,
не
као
њихове
балеткиње
и
баханткиње
,
толико
се
усхитише
,
да
експансивна
Францускиња
гласно
исказиваше
своје
дивљење
пљескајући
играчици
.
Кад
Фатма
виде
ове
две
странкиње
,
нарочито
Францускињу
,
обрадова
како
се
није
скоро
;
кућа
јој
се
учини
лепша
,
и
као
да
је
у
њој
Бајрам
.
Али
она
ту
своју
велику
радост
сакри
тако
вешто
,
како
то
само
уме
Туркиња
,
јер
се
бојаше
Солуљанака
,
нарочито
старе
Цариграђанке
,
која
је
непрестано
гледаше
.
Та
цариградска
пашиница
ока
не
скидаше
с
ње
;
гледа
је
кад
иде
,
гледа
је
кад
седа
,
гледа
је
кад
устаје
;
чак
кад
је
девојка
за
клавиром
,
она
је
гледа
у
стас
,
у
врат
,
у
главу
.
И
Фатма
осећа
те
толике
чудне
погледе
,
па
јој
је
неугодно
.
Фатми
су
ближе
по
души
чак
и
од
матере
оне
три
младе
Цариграђанке
и
ове
две
странкиње
а
она
то
мора
да
крије
,
да
се
претвара
,
да
је
неискрена
,
и
мора
са
свима
,
чак
и
са
странкињама
,
турски
.
„
Па
зашто
нам
наши
родитељи
дају
да
учимо
европске
језике
кад
не
воле
,
стиде
се
да
их
чују
у
својој
кући
?
“
Из
сујете
,
да
се
каже
да
су
им
кћери
образоване
.
А
данашња
турска
жена
не
може
се
назвати
образованом
,
ако
не
говори
бар
два
европска
језика
и
ако
не
свира
на
клавиру
.
И
она
се
младима
и
странкињама
све
више
душом
приближује
,
и
како
би
их
позвала
да
јој
виде
библиотеку
а
не
сме
од
Солуњанака
и
Цариграђанке
што
не
скида
очију
с
ње
.
Али
у
томе
нене
рече
:
„
Идите
у
башту
,
децо
,
веселите
се
.
Нас
ће
веселити
Ђулренги
—
певаће
нам
.
“
Свих
седам
захвално
погледаше
Шехназе-хануму
,
па
изиђоше
,
али
не
одоше
у
башту
него
у
собу
Фатмину
.
Оне
три
нове
нађоше
у
Фатминој
библиотеци
многе
своје
миле
познанике
,
поред
Шатобриана
и
Ламартина
—
Гиј
де
Мопасана
,
Марсела
Превоа
,
Пола
Буржеа
,
и
друге
.
Нађоше
и
Флобера
,
и
Лотија
,
и
насмејаше
се
,
узвикнувши
:
„
Гле
Азијаде
!
Она
је
Туркиња
колико
смо
ми
Францускиње
.
“
С
њеног
стола
за
писање
Фахрије-ханум
узе
The
hundred
best
Poems
(
lyrical
)
in
the
English
language
и
поче
читати
с
чисто
енглеским
изговором
и
потпуно
енглеском
интонацијом
:
We
watch'd
her
breathing
through
the
night
her
breathing
soft
and
low
.
—
O
,
yes
!
Thomas
Hood's
poem
„
The
Death
Bed
“
is
very
beautiful
,
узвикну
Мис
Блак
,
а
једна
нова
,
лепа
али
врло
бела
,
као
да
је
јектичава
,
сневесели
се
.
И
на
енглеском
језику
отвори
се
готово
интиман
разговор
.
Нове
казаше
да
су
све
три
биле
распуштенице
(
једна
још
и
сад
)
,
и
кад
их
Мис
Блак
упита
зашто
су
се
развеле
,
оне
с
пуно
ироније
рекоше
:
Кисмет
.
Францускиња
,
која
скроз
познаје
турске
жене
,
јер
годинама
је
живела
у
Цариграду
и
са
пашиницом
је
ишла
најотменијим
харемима
,
познаде
у
ове
три
нове
оне
што
вичу
на
уређење
садашњих
харема
,
што
се
занимају
феминизмом
и
што
се
буне
.
И
мало
па
виде
да
се
није
преварила
;
јер
најстарија
од
њих
,
жена
од
двадесет
и
неколико
година
,
врло
лепа
,
Фахрије-ханум
,
поче
с
пуно
жучи
:
—
Оне
затуцане
у
Цариграду
нас
три
зову
реформаторкама
,
као
овде
вашу
Ариф-хануму
Хилми-пашом
.
Али
оне
се
варају
:
ми
нисмо
за
реформу
харема
већ
за
њихово
уништење
.
Ми
налазимо
да
је
неприродно
ово
кријење
жена
од
људи
.
Жене
,
несвесне
свога
положаја
у
друштву
,
мисле
да
су
цвет
створен
да
га
човек
мирише
док
је
свеж
,
а
да
га
баци
кад
се
спаруши
.
Али
почињу
долазити
до
свести
.
—
Ја
сам
огорчена
као
жена
,
а
побуњена
као
кћи
ове
земље
,
рече
друга
,
млађа
,
Мирсаде-ханум
.
Ја
се
буним
против
овог
срамног
режима
.
Једна
моја
другарица
поста
удовицом
за
ноћ
,
да
се
сама
брине
за
кућу
и
децу
:
муж
јој
не
умре
него
га
протераше
у
Европу
за
чланак
у
новинама
где
се
нашле
речи
звезда
и
слобода
.
После
,
оволики
шпијуни
!
за
тридесет
лира
месечно
,
за
двадесет
,
за
десет
,
за
лиру
!
Погледам
у
свог
рођеног
оца
,
па
затворим
уста
,
да
ми
отац
није
шпијун
,
да
ме
не
поткаже
,
не
оптужи
своју
побуњену
кћер
.
Фатма
сва
претрну
.
У
кући
њена
оца
да
се
овако
говори
!
И
учини
јој
се
да
таван
,
под
,
зидови
знају
енглески
;
а
стидела
се
да
им
каже
да
говоре
што
друго
.
—
Ветар
најјаче
дува
кад
хоће
да
стане
,
рече
Фахрије
.
А
Францускиња
,
опазивши
да
је
Фатма
немирна
,
рече
:
—
Махните
се
,
хануме
,
политике
.
Од
ње
хвата
вртоглавица
и
људе
.
Гледајте
ви
да
радите
за
своје
ослобођење
:
да
сте
слободне
,
да
сте
с
људима
.
—
У
Европи
,
жене
,
поред
толике
слободе
и
права
,
боре
се
за
слободу
и
право
организујући
женска
друштва
,
удружења
,
савезе
,
поче
она
трећа
,
најмлађа
,
врло
бела
,
болесна
.
Ми
то
не
видимо
,
али
читамо
и
чујемо
од
странкиња
што
живе
међу
нама
и
путница
.
По
нека
осетљива
путница
заплаче
кад
види
како
живе
њене
сестре
муслиманке
,
невине
заточенице
,
заточене
пре
толико
столећа
себичношћу
људи
.
Људи
су
себични
уопште
,
наши
напосе
:
они
својим
женама
не
даду
ни
право
сунца
ни
ваздуха
,
заврши
и
закашља
се
,
а
Фатму
и
Мерсију
од
тога
сухог
кашља
обузе
хладноћа
.
Опет
поче
Фахрије
:
—
Од
неког
времена
,
ја
пратим
све
феминистичке
листове
,
па
видим
...
—
И
ја
,
упаде
јој
у
реч
Мирсаде
(
што
је
код
харема
необично
и
врло
неучтиво
)
,
па
видим
:
жене
траже
право
гласа
,
а
џакови
ћуте
!
—
Не
траже
чак
ни
право
сунца
и
ваздуха
,
узвикну
најмлађа
,
болесна
.
Док
су
оне
говориле
,
једна
слушкиња
је
непрестано
улазила
и
излазила
,
тобоже
нешто
тражи
.
Најпосле
Фахрије
нервозно
рече
:
—
Кад
ћемо
смети
рећи
слушкињама
и
робињама
:
„
Изиђите
,
имамо
нешто
да
се
разговарамо
“
.
а
да
не
навучемо
сумњу
!
Кад
ћемо
моћи
остати
саме
са
својим
мислима
!
Ми
то
нећемо
доживети
,
ни
наше
кћери
,
ни
унуке
.
—
Муж
нам
не
сме
у
собу
без
питања
,
а
слушкиња
и
робиња
сме
,
рече
Мирсаде
.
А
Енглескиња
прихвати
:
—
Ја
се
чудим
како
васпитавате
вашу
чељад
.
То
је
за
мене
тајна
.
Ваше
слушкиње
и
робиње
и
фамилијарне
су
,
и
између
себе
и
својих
госпођа
непрестано
виде
један
високи
зид
који
њихове
руке
не
покушавају
оборити
,
јер
мисле
да
га
је
подигао
Алах
.
Мерсије
и
Фатма
готово
ништа
нису
говориле
:
стиделе
су
се
да
говоре
пред
странкињама
о
овако
озбиљним
стварима
:
о
правима
жене
.
Оне
су
за
странкиње
држале
оне
три
Цариграђанке
,
не
Енглескињу
и
Францускињу
.
Оне
су
пред
њима
слободне
;
Францускиња
их
је
бунила
кад
год
су
биле
саме
,
пред
њиховим
гувернантама
.
Оне
су
ову
смеђу
,
експансивну
Францускињу
што
пљеска
играчици
пред
старим
ханумама
,
волеле
као
своје
гувернанте
;
и
да
нису
овде
ове
три
Цариграђанке
,
оне
би
је
сад
пољубиле
у
оба
образа
,
сад
кад
рече
:
„
Гледајте
ви
да
радите
:
да
сте
слободне
,
да
сте
с
људима
.
“
Фатма
би
је
пољубила
у
оба
образа
и
оба
ока
,
али
је
неповерљива
пред
Туркињама
,
па
макар
те
Туркиње
биле
и
нове
.
„
Да
сте
слободне
,
да
сте
с
људима
!
"
О
како
су
свете
те
речи
,
као
стихови
из
Корана
!
Она
би
онда
била
с
Джемалом
:
на
улици
,
у
кући
,
код
њих
,
код
суте
.
Молила
би
тејзу
да
га
позива
свакога
петка
,
и
она
би
ишла
тамо
,
и
седела
би
с
њим
,
и
разговарала
се
,
и
гледала
би
га
у
лице
,
у
очи
,
целог
,
не
као
кроз
кафез
,
не
као
кроз
зид
.
О
слатка
Мадмоазел
Дарно
!
Пољубила
би
је
чак
и
у
уста
,
преко
обичаја
турског
,
и
француског
.
И
док
се
Францускиња
,
слушајући
побуњене
Цариграђанке
,
питаше
,
јесу
ли
то
они
црни
џакови
,
оне
сени
без
лица
,
без
гласа
,
што
тумарају
улицама
као
сени
умрлих
,
дотле
Фатма
вребаше
прилику
да
јој
бар
стисне
малу
,
белу
,
милу
руку
,
кад
не
сме
да
је
пољуби
.
----
Гости
су
отишли
;
њих
две
су
остале
„
непотпуне
“
:
оне
су
однеле
нешто
од
њих
.
Нене
им
чита
персиске
песнике
,
и
оне
је
слушају
расејано
.
Одвојише
се
.
Говорише
о
хаљини
Мадмоазел
Дарно
,
нарочито
о
шеширу
.
Мерсије
има
нешто
Фатми
да
каже
,
па
не
може
:
никако
нису
саме
.
Ђулренги
је
непрестано
у
соби
,
седи
и
пуши
.
Она
пред
њом
све
говори
,
а
ово
не
може
:
не
сме
.
Ово
је
нешто
велико
,
крупно
.
Боже
,
кад
чује
Фатма
!
Најпосле
уграбише
прилику
,
те
Мерсије
,
на
француском
,
ако
би
ко
прислушкивао
да
не
разуме
,
поче
говорити
:
—
Прексиноћ
,
јагње
моје
,
била
сам
код
господина
Аристотела
,
на
балу
...
Што
се
чудиш
?
...
Моја
мајка
не
зна
...
Кад
би
чуо
отац
!
...
Одох
да
ноћим
код
Саније-хануме
,
а
она
звата
,
окупи
...
Тамо
се
нисам
развила
те
хтедох
пући
од
врућине
!
Али
сам
се
бојала
;
наших
жепа
с
Јалија
било
пуно
,
па
ме
све
,
многе
ме
познају
.
На
једној
