намени
за
све
што
је
патила
.
Старала
се
да
ме
заузда
,
стегне
,
пригњечи
што
може
јаче
.
Па
као
да
јој
и
то
мало
било
.
Незадовољна
,
зар
,
што
само
у
кући
,
пред
нама
,
може
показивати
како
је
слободна
,
независна
и
моћна
сада
,
хтјела
је
и
желила
да
то
и
другима
,
изван
куће
,
покаже
да
се
и
пред
њима
,
пред
читавим
свијетом
,
похвали
.
Ради
тога
удари
у
чудне
работе
неке
,
у
праве
махнитлуке
.
Брзи
и
изненадни
прелаз
из
највећега
ропства
у
потпуну
слободу
свакога
залуди
помало
;
одузме
му
памет
.
Па
и
њој
.
Она
мирна
,
тиха
,
повучена
жена
,
која
се
толико
бојала
свакога
,
непрестано
пазила
на
оно
»
шта
ће
свијет
рећи
«
,
нагло
,
непромишљено
,
прекиде
са
свима
обзирима
,
заборави
на
све
,
све
погази
,
одби
,
одбаци
.
Кад
је
већ
видјела
да
јој
нико
ништа
не
може
забранити
,
хтјела
је
и
да
ради
све
што
год
јој
на
ум
пане
.
И
хтјела
да
се
покаже
као
јунак
неки
,
делија
,
мушкобана
.
У
дну
авлије
,
готово
одмах
поред
зида
,
намјести
као
страшило
неко
,
човјека
некаква
,
слична
Црногорцу
,
са
големим
,
дебелим
турбаном
око
главе
,
с
очима
од
кромпира
и
носом
од
патлиџана
,
у
чоханим
чакширама
,
огрнута
доламом
.
Набивши
га
на
колац
и
тутнувши
му
чибук
међу
рукаве
,
поче
га
гађати
из
пушке
,
стријељати
.
Читав
комшилук
мислио
је
првих
дана
као
да
је
у
кући
шенлук
.
Многе
комшије
,
зачуђене
и
узнемирене
,
почеше
дотрчавати
и
питати
нас
шта
се
десило
.
Сулага
је
,
како
ми
рече
,
помислио
одмах
на
лопове
,
хајдуке
,
разбојнике
и
готово
хтио
запомагати
,
звати
у
индат
...
Пошто
јој
додија
пуцњава
купила
је
и
тамбуру
и
поче
ударати
уза
њу
.
Сједне
насред
авлије
,
пребаци
ногу
преко
ноге
и
,
забацивши
косе
а
узевши
тамбуру
на
крило
,
запјева
:
„
Бег
Али-бег
на
кули
сјеђаше
,
Вјерну
љубу
на
крилу
држаше
”
...
И
,
као
да
није
знала
других
пјесама
ни
других
кајда
каквих
,
вјечито
је
пјевала
само
ту
једну
.
Пјевала
непрестано
,
неуморно
,
да
јој
се
чак
и
ругати
почели
и
из
спрдње
назвали
пјесму
»
удовичином
пјесмом
«
...
—
Распалила
се
удовица
,
па
пјева
—
довикивали
јој
.
—
Своју
пјесму
пјева
!
.
.
Ни
мене
нијесу
остављали
на
миру
,
нити
ме
штедјели
.
Кад
бих
прошао
чаршијом
,
са
јараном
којим
,
беспослене
дућанџије
увијек
ме
призивале
себи
и
увијек
питале
:
колико
ракије
попије
мајка
на
дан
и
колико
ми
тамбура
разбије
о
главу
док
пјесму
допјева
...
Колико
ли
сам
суза
пролио
због
тих
подругачица
!
.
.
И
колико
сам
камења
набацао
у
дућане
подругивача
,
кроз
плач
их
проклињући
и
псујући
немилосно
!
.
.
Стид
ме
и
сад
да
причам
о
томе
!
.
.
Нешто
из
радозналости
,
а
може
бити
и
због
чега
другога
,
почеше
се
око
наше
куће
све
то
чешће
окупљати
и
момци
и
удовци
из
читава
шехера
...
Почеше
увече
редовно
долазити
,
један
за
другим
,
обилазити
око
куће
и
са
необичном
грајом
и
хуком
гурати
се
,
тјескати
,
око
авлиских
врата
и
око
баштенских
плотова
.
Момци
,
што
нам
још
остали
у
кући
,
непрестано
им
износили
понуде
:
духан
,
кахву
,
ракију
,
непрестано
послуживали
,
частили
.
—
Нудите
!
.
.
Свакоме
нудите
!
.
.
—
довикивала
им
мајка
,
која
је
,
огрнута
лахким
,
провидним
чаршафом
,
весела
,
разуздана
,
као
на
крилима
прелијетала
са
једног
мјеста
на
друго
,
од
једне
групе
другој
,
јављала
се
свима
,
шалила
се
,
смијала
,
цичала
,
увијек
тапшући
рукама
и
поцупкујући
на
пети
.
Изгледала
је
више
као
какво
младо
,
безбрижно
,
ђаволасто
дјевојче
,
него
као
удата
жена
,
која
још
има
толиког
сина
.
И
бојећи
се
,
зар
,
да
је
когод
не
прекори
тиме
,
да
је
не
пецне
,
вјечито
ме
гурала
у
прикрајак
,
гонила
од
себе
,
затварала
у
собу
,
озбиљно
пријетећи
да
ће
ми
»
ноге
пребити
«
,
ако
се
усудим
помолити
,
појавити
пред
њезиним
јаранима
.
Отада
се
између
нас
двоје
отпочела
као
нека
борба
,
инат
неки
;
отада
управо
и
почиње
моје
право
житије
,
како
се
то
рекне
,
о
коме
једино
и
вриједи
да
се
нешто
прича
.
ВИИ
Да
нам
не
би
имуће
пропадало
и
забаталило
се
,
мајка
по
препоруци
некакве
стрине
,
тетке
ли
,
узе
једног
субашу
,
Зулфагу
некога
,
намјести
му
и
уреди
у
кући
собу
једну
,
у
којој
ће
становати
.
Био
то
висок
,
коштуњав
човјек
,
са
необично
дугом
шијом
,
на
којој
се
,
слична
змијској
,
издизала
мала
,
ситна
глава
,
са
очима
које
се
једва
видјеле
испод
големих
,
плавих
обрва
,
са
танким
,
нагриженим
брковима
и
великим
,
дебелим
уснама
,
које
се
,
на
крајевима
,
непрестано
трзале
и
непрестано
развлачиле
на
смијех
.
Кад
је
дошао
,
изгледао
је
некако
сметен
,
збуњен
,
стидан
.
Потрчао
је
да
пољуби
мајку
,
чак
и
мене
,
у
руку
,
и
заплео
се
,
спотакао
,
да
сам
у
два
маха
помислио
,
е
ће
намах
посрнути
и
носом
ударити
о
земљу
.
Ни
гледати
није
могао
човјека
отворено
,
—
вјечито
је
пиљио
негдје
у
висину
,
изнад
себе
,
—
и
на
какав
дужи
говор
као
да
није
смио
ни
помислити
.
Десет
ријечи
није
могао
изговорити
,
а
да
не
замуца
и
не
застане
.
И
кашње
,
кад
се
мало
одомаћио
у
кући
,
кад
је
све
упознао
,
остао
је
такав
.
Са
слугама
и
слушкињама
ни
дружио
се
није
.
Бјежао
је
од
њих
,
сакривао
се
,
склањао
,
ради
чега
му
се
сви
и
подсмијевали
и
пецкали
га
.
Једино
је
нешто
више
пристајао
за
мајком
,
пазио
на
њу
и
старао
се
да
јој
што
боље
угоди
.
Свако
јутро
,
прије
зоре
,
босоног
је
ишао
на
Неретву
,
доносио
воде
и
спуштао
пред
врата
њезине
собе
,
одмах
поред
прага
;
кахву
јој
сам
пекао
и
износио
,
сам
чистио
наргилу
и
пунио
је
духаном
.
Сам
је
брао
и
руже
и
китио
шилту
на
којој
ће
сједити
,
куповао
шећерлеме
и
нудио
јој
,
клањајући
се
дубоко
и
,
са
особитим
страхопоштовањем
,
измичући
се
на
леђа
.
У
њезину
присуству
миловао
је
и
мене
и
,
као
малом
дјетету
,
давао
ми
пушке
од
зовине
што
их
сваки
дан
правио
;
каткада
ме
узимао
и
на
леђа
и
почео
потркивати
по
соби
ржући
као
парип
и
одбацујући
ногама
.
За
кратко
вријеме
толико
смо
се
навикли
на
њега
да
мајка
управо
није
могла
ни
ручати
ни
вечерати
ако
њега
није
било
да
двори
,
да
послужи
.
Зато
,
ако
је
каткада
и
морао
отићи
на
село
,
наређивала
му
је
да
се
што
прије
врати
.
Више
од
три
дана
нигдје
није
смио
остати
.
Са
села
се
враћао
увијек
некако
суморан
,
забринут
,
тужан
.
Джепови
му
вазда
били
препуни
некаквих
хартија
,
тефтера
и
писама
и
,
кад
год
би
мајка
изашла
у
авлију
,
сједао
је
у
прикрајак
један
и
тамо
почео
срачунавати
нешто
,
писати
.
Затим
,
пошто
би
она
приступила
,
показивао
јој
некаква
слова
,
бројеве
,
—
иако
није
знала
ни
читати
ни
писати
,
—
и
замишљено
вртио
главом
...
И
одмах
би
се
снуждила
и
она
,
оборила
главу
и
живо
почела
тући
папучама
о
калдрму
.
Кашње
сам
сазнао
како
је
он
нашао
сва
наша
добра
у
нереду
,
остављена
,
запуштена
,
готово
сасвим
пропала
.
Бабу
је
необично
хвалио
и
ковао
у
звијезде
,
жалећи
што
није
био
толико
и
домаћин
колико
и
јунак
и
што
није
боље
пазио
на
кметове
и
остале
радине
.
Сви
као
да
му
били
невјерни
и
сви
га
поткрадали
.
—
Без
мудре
главе
и
без
много
новаца
...
мучно
је
...
не
спасава
се
ова
кућа
од
пропасти
—
тврдио
је
немилосно
,
савијајући
хартије
и
гурећи
се
—
Још
само
мало
...
ето
...
корак
један
па
...
па
се
може
преврнути
...
Мајка
,
која
никад
није
била
рачунџија
нити
је
познавала
право
стање
наше
,
изненадила
се
кад
је
све
то
чула
,
уплашила
се
.
Жена
,
која
је
вазда
живјела
у
малу
и
богатству
,
научена
да
свега
има
колико
хоће
и
више
него
колико
хоће
,
задрхтала
је
при
помисли
да
би
могла
једнога
дана
,
огољена
,
остављена
,
без
игдје
ичега
остати
на
сокаку
.
—
Како
ли
би
ме
тад
душманке
гледале
и
како
ли
би
се
светиле
!
.
.
—
говорила
је
узбуђено
,
чупкајући
ресе
на
бошчи
и
све
јаче
лупкајући
папучама
.
—
Како
ли
би
се
смијале
,
подругивале
!
.
.
Тада
јој
се
и
чинило
да
од
Зулфаге
нико
на
свијету
паметнији
нема
.
Тада
јој
изгледао
и
крупњи
,
и
јачи
,
и
већи
од
свакога
.
У
њему
као
да
је
гледала
избавитеља
неког
,
добротвора
,
у
њему
,
готово
,
гледала
све
...
И
нареди
да
сви
укућани
пазе
на
њега
,
да
га
слушају
.
Нико
више
ни
помислити
није
смио
да
му
се
наруга
,
подсмјехне
или
окоси
,
макар
и
испотаје
,
кришом
,
а
камо
ли
јавно
,
отворено
.
Сада
су
,
—чим
би
он
прошао
——
сви
се
понизно
уклањали
с
пута
,
измицали
се
и
поздрављали
га
.
Ако
би
иза
подне
пошао
у
своју
собу
и
затворио
се
»
да
премишља
«
,
нико
није
смио
дахнути
у
кући
,
нико
ријечи
проговорити
.
Свак
ко
је
морао
каквим
послом
да
прође
авлијом
,
да
донесе
што
,
ишао
је
на
прстима
лагано
,
тихо
,
старајући
се
да
ни
трава
не
зашушти
,
ни
шљунак
не
захршти
под
ногама
.
Ни
ја
нијесам
смио
потрчати
авлијом
ни
заиграти
се
.
Чим
би
ме
угледала
како
се
врзам
и
како
правим
шанчеве
,
мајка
би
одмах
дотрчала
,
дирнула
ме
за
рукав
и
ударајући
,
шамарајући
,
гонила
ме
из
куће
на
сокак
,
у
махалу
.
Узалуд
сам
се
противио
,
копрцао
,
отимао
.
Ништа
није
помагало
.
Ако
је
не
бих
хтио
послушати
,
наређивала
је
слугама
да
ме
узму
у
нарамак
и
на
силу
избаце
пред
врата
.
Тада
сам
бјежао
Сулаги
,
у
авлију
му
.
Хатиџу
,
вјереницу
,
затицао
сам
обично
гдје
сједи
на
софи
са
цвијећем
,
међу
шебојима
,
и
токорсе
прешива
некакве
хаљине
,
крпе
.
Опазивши
ме
,
остављала
је
посао
,
трчала
и
пружала
ми
руке
,
тражећи
да
јој
изручим
на
изврнуте
длане
шећерлема
,
хурма
,
љешника
.
—
Шта
си
донио
?
.
.
Шта
?
.
.
Камо
?
.
.
—
питала
је
потскакујући
и
облијетајући
око
мене
.
—
Дај
!
.
.
И
пјевала
ми
,
причала
,
забављала
се
са
мном
,
све
док
не
би
Шерифа
ханума
,
мати
јој
,
изашла
из
собе
и
понудила
нам
пексимита
са
пекмезом
,
да
узмемо
и
»
да
заварамо
глад
«
...
Кад
би
,
напошљетку
,
међу
нас
дошао
и
Сулага
,
узимао
ме
за
руку
и
изводио
у
страну
.
Питао
ме
и
распитивао
о
свачему
.
Питао
и
за
мајку
,
за
здравље
јој
,
за
слуге
и
слушкиње
.
Нарочито
је
тражио
да
му
што
више
причам
о
Зулфаги
.
Интересовало
га
све
шта
он
ради
и
како
говори
и
како
рачуна
...
И
,
док
сам
говорио
,
непрестано
се
мргодио
,
непрестано
ломио
прсте
и
прекидао
ме
узвицима
:
—
Хајинин
!
.
.
Хајдук
!
.
.
Право
да
речем
чудио
сам
се
таквим
упадицама
.
3а
хајдуке
сам
знао
да
су
опаки
људи
,
—
они
су
ми
и
бабу
убили
,
—
али
да
би
и
Зулфага
могао
постати
хајдук
,
никако
нијесам
могао
вјеровати
.
И
може
ли
он
бити
хајдук
,
кад
није
ни
снажан
,
ни
мрк
,
ни
крвавих
очију
!
.
.
Може
ли
бити
хајдук
без
големих
бркова
кроз
које
се
провиде
токе
на
прсима
и
без
оружја
за
појасом
!
.
.
Па
су
хајдуци
и
кавгаџије
,
зулумћари
,
отмичари
,
а
Зулфага
је
миран
,
стидан
,
сметен
.
Он
и
не
зна
друго
него
служити
мајки
и
превртати
хартије
.
—
Зашто
га
ружиш
тако
—
неколико
пута
питао
сам
Сулагу
,
прекидајући
причање
.
—
Рашта
?
.
.
—
Јер
му
не
вјерујем
—
одговарао
је
ватрено
,
поново
ломећи
прсте
.
—
Не
вјерујем
,
брате
...
Чудим
се
само
како
се
увукао
у
вашу
кућу
и
ко
вам
га
натовари
...
Па
би
ме
обгрлио
и
почео
миловати
:
—
Штета
...
Штета
,
Смајиле
...
А
то
ми
не
слути
на
добро
...
ВИИИ
Мало
помало
и
мајка
као
да
отпоче
»
штедити
«
.
Поче
отпуштати
слуге
и
слушкиње
.
Најприје
отјера
Османа
,
старог
,
изнемоглог
Османа
,
који
је
и
осиједио
служећи
и
који
више
ни
ићи
није
могао
без
штапа
,
често
и
без
штаке
.
Док
је
био
бабо
у
животу
Осман
као
да
није
ни
знао
ни
за
кога
у
кући
осим
за
њега
и
другоме
се
ни
покоравао
није
.
Он
му
тимарио
бедевију
,
он
чистио
пушке
,
сабље
,
ножеве
,
пунио
фишеке
и
припремао
кремење
.
То
му
управо
био
и
једини
посао
и
за
живу
главу
није
хтио
прихваћати
за
друго
.
Човјек
,
који
је
читав
вијек
провео
носећи
оружје
и
радећи
око
њега
,
мислио
је
да
би
му
мања
и
грехота
и
срамота
била
кад
би
се
случајно
и
превјерио
,
него
кад
би
се
спустио
дотле
да
ради
и
женске
и
рајинске
послове
и
да
се
њима
забавља
.
Због
тога
се
често
свађао
и
с
мајком
и
љутио
се
ако
би
га
позвала
када
да
јој
помогне
у
послу
,
да
донесе
воде
,
дрва
,
масла
.
—
Нећу
ја
—
говорио
је
набусито
,
мрштећи
се
—
радити
уз
жене
,
макар
ме
на
комаде
сасјекли
...
Јок
,
ханума
!
.
.
Ни
пошље
смрти
бабине
није
се
промијенио
.
Само
је
из
собе
препртљао
у
коњушницу
,
бедевији
,
и
намјестио
ту
као
креветац
неки
,
да
може
поред
ње
и
ноћивати
,
спавати
.
И
оно
оружје
што
је
преостало
пренио
је
тамо
.
Свакога
јутра
,
рано
,
прије
гранисунца
,
износио
га
на
праг
,
приносио
својим
жутим
,
упалим
очима
и
шкиљио
у
њега
,
загледао
,
тврдим
,
жуљавим
прстима
пипао
оштрице
,
трљао
га
,
уређивао
,
чистио
.
Једнако
је
и
фишеке
пунио
и
припремао
кремење
,
надносећи
суху
,
космату
руку
над
густе
,
сиједе
обрве
,
непрестано
извирујући
и
као
очекујући
бабу
да
се
поново
врати
,
те
да
поново
крене
на
хајдуке
.
—
Еј
,
рођо
,
јеси
ли
се
пута
зажелила
?
—
питао
је
каткада
бедевију
,
хватајући
је
испод
врата
и
приносећи
румене
ноздрве
њезине
смјежураним
,
обвехлим
,
необријаним
образима
својим
.
—
Јеси
ли
се
одморила
,
рођо
?
.
.
Знаш
ли
како
смо
ишли
једном
,
па
се
ти
уморила
,
па
...
Слуге
га
често
прекидале
у
таквом
разговору
,
смијале
му
се
.
Зато
му
и
било
криво
на
њих
,
зато
их
и
прекоравао
.
—
Не
знате
ви
,
поганови
,
како
је
мени
—
гунђао
је
измичући
и
као
стидећи
се
.
—
Не
знате
ви
...
јер
...
јер
сте
женскоње
...
И
као
што
ништа
трпио
није
што
је
било
ново
у
кући
,
што
се
након
бабе
измјењивало
,
тако
није
трпио
ни
Зулфаге
.
Мрско
му
било
и
гледати
у
њега
,
мрско
било
посматрати
како
двори
мајку
,
како
иде
за
њом
,
удвара
се
,
улагује
.
Ни
говорити
није
хтио
с
њим
,
ни
поздрављати
се
.
При
сваком
сусрету
окретао
је
главу
у
страну
отпљувао
и
отресао
руком
као
да
се
гади
од
нечега
.
Зулфага
је
,
хтио
не
хтио
,
морао
бјежати
испред
њега
,
измицати
се
,
сакривати
.
Али
као
да
није
могао
дуго
издржати
тако
.
Стид
га
,
зар
,
било
од
осталих
слуга
и
слушкиња
,
који
су
све
гледали
и
наслађивали
се
псовком
Османовом
,
стид
га
и
од
мене
,
од
свега
свијета
.
Зато
оде
пред
мајку
,
испружи
шију
,
понизно
се
наклањајући
и
љубећи
јој
скуте
,
и
тихо
прошапта
:
—
Ето
...
Па
јој
спусти
на
кољено
све
тефтере
и
све
хартије
и
,
измичући
се
на
леђа
,
крену
из
собе
.
—
Шта
је
овог
—
запита
мајка
брзо
и
,
збацивши
све
оно
да
кољена
,
устаде
и
пође
за
њим
.
—
Шта
ће
ово
?
—
Ништа
...
Тако
...
—
одговори
он
мирно
,
прекрстивши
руке
на
прсима
и
пресамитивши
се
.
—
Не
могу
ја
више
овђе
.
Мајка
га
као
од
милоште
ухвати
за
ухо
и
,
онако
пресамићена
,
опет
увуче
у
собу
.
—
Не
можеш
...
Рашта
?
—
запита
зачуђено
.
—
Шта
ти
фали
?
—
Осман
ме
’
сује
,
—
промуца
Зулфага
отегнуто
и
поче
комешати
раменима
.
—
Остарио
чо’јек
,
па
не
може
да
ме
гледа
...
А
он
одавно
у
овој
кући
...
добар
је
...
поштен
...
вјеран
...
—
Стар
је
—
рече
и
мајка
покуњено
и
обори
главу
.
—
Кад
сам
дошла
у
ову
кућу
затекла
сам
га
...
Зулфаги
се
засија
лице
од
радости
.
Опружи
обје
руке
и
поче
их
трљати
као
да
се
умива
.
—
Ето
видиш
—
отсијече
јаче
—
он
овђе
више
треба
...
Ако
и
не
ради
ништа
...
ако
...
ако
и
једе
хљеб
џаба
,
он
је
...
он
је
опет
као
антика
нека
,
коју
треба
чувати
...
И
добра
је
срца
...
Бољи
је
од
мене
па
...
па
је
свакако
правије
да
ја
иђем
а
он
да
остане
...
—
Да
иђеш
?
—
запрепасти
се
мајка
гледајући
га
.
—
Ти
?
—
Није
друге
...
Мајка
се
распели
,
наљути
.
Приступи
му
нагло
и
ошину
га
по
образу
.
—
Јок
!
.
.
Слушаћеш
ме
,
крмче
никакав
!
—
викну
раздражено
.
—
Ти
остајеш
,
а
Осман
нек
иђе
...
Он
ми
не
треба
...
Па
сама
позва
Османа
,
премјери
га
од
главе
до
пета
,
и
брзо
,
не
размишљајући
,
откреса
:
—
У
овој
ти
кући
нема
више
мјеста
...
Пртљај
...
—
Лијепо
је
то
—
рече
Осман
мирно
опирући
се
на
штап
и
кушајући
да
се
исправи
.
—
Јунак
ме
у
ову
кућу
довео
,
њега
сам
и
служио
...
Кад
њега
нема
,
жене
служити
нећу
...
Лијепо
је
то
...
Мајка
отвори
чекмеџу
и
извади
кесу
с
новцима
.
—
И
да
ти
платим
,
—
отсијече
оштро
,
играјући
се
кесом
——
све
што
сам
дужна
...
Колико
?
.
.
—
Тебе
нијесам
служио
и
немаш
ми
шта
плаћати
—
кратко
,
поносито
одговори
Осман
.
—
А
рахметли
бег
одужио
се
и
мени
и
свакоме
својим
јунаштвом
и
срцем
својим
...
Па
све
јаче
стискајући
свој
штап
сувом
косматом
руком
,
која
се
испод
бијелог
рукава
кошуљина
необично
црнила
и
необично
дрхтала
,
измакну
се
од
врата
и
ту
застаде
...
—
Само
—
рече
промукло
—
пустићеш
ме
да
и
данас
очистим
оружје
и
истимарим
бедевију
...
Ето
то
...
—
Јок
!
—
откреса
мајка
и
љутито
баци
кесу
у
чекмеџу
.
—-
То
нећу
пустити
...
—
Немој
ни
мислити
да
сам
те
молио
—
сурово
дочека
Осман
,
а
оштра
,
дубока
црта
једна
у
повијама
као
да
потпуно
утону
,
изгуби
се
међу
набраним
,
густим
обрвама
,
испод
којих
се
стаклиле
мутне
,
влажне
очи
и
некако
пријекорно
звјерале
,
шкиљиле
према
свима
нама
.
—
Ја
жену
не
молим
...
Ја
сам
само
питао
,
па
...
Не
довршивши
окрену
се
и
пође
из
собе
.
Старао
се
и
упињао
да
изгледа
што
поноснији
и
што
јуначнији
и
,
објема
рукама
обухватајући
штап
,
на
силу
хтио
да
мушки
коракне
,
да
затресе
кућом
.
Али
чим
је
прешао
преко
прага
,
нога
му
поклецну
и
он
посрну
,
паде
.
—
Ништа
је
—
прогунђа
стискајући
зубе
и
жваћући
чађаве
бркове
који
му
пали
по
устима
.
—
Запело
ми
нешто
за
ногу
па
пао
...
Ништа
је
ово
...
За
Османом
одоше
још
неколико
њих
,
одбјегоше
.
Напошљетку
читава
кућа
остаде
само
на
једном
слузи
,
на
Хамиду
неком
,
кога
Зулфага
однекуд
доведе
,
и
на
једној
слушкињи
,
за
коју
и
мајка
рече
да
је
боља
и
поштенија
од
свију
других
.
И
јарани
мајкини
почеше
се
све
рјеђе
и
рјеђе
купити
око
баште
,
све
их
мање
и
мање
долазило
.
У
оно
доба
кад
су
се
обично
окупљали
и
састајали
,
Зулфага
је
излазио
пред
мајку
,
износио
некакве
тужбе
,
рачуне
и
сенете
,
старајући
се
и
упињући
да
је
задржи
у
соби
баш
у
том
часу
кад
је
највише
жељела
да
изађе
и
да
се
разговори
с
њима
.
Понекад
је
изгледало
као
да
је
између
њих
двоје
настала
нека
потајна
,
подмукла
борба
,
у
којој
је
Зулфага
непрестано
наваљивао
и
нападао
,
а
мајка
непрестано
кушала
да
се
са
свом
снагом
одупре
,
одбрани
,
отме
.
—
Шта
ће
ми
то
,
крвниче
?
Шта
ће
ми
сад
?
——
питала
је
љутито
,
газећи
по
рачунима
и
кушљајући
их
,
гњечећи
.
—
Хоћеш
ли
ме
уморити
са
твојим
кукањем
,
хоћеш
ли
убити
?
.
.
Па
би
,
некако
и
нехотице
,
застала
пред
огледалом
и
почела
поправљати
косу
,
хаљине
,
намјештати
се
.
—
Нећу
ја
вазда
тих
брига
и
кијамета
—
викала
је
затим
јаче
,
полазећи
према
вратима
,
увијајући
се
.
—
Ја
хоћу
и
живота
,
весеља
,
шале
...
Тога
хоћу
...
Тога
...
—
Ех
,
а
преша
је
ово
—
муцао
је
Зулфага
,
једнако
стојећи
пред
њом
онако
тих
,
покоран
,
скрушен
,
са
уснама
вјечито
развученим
на
смијех
.
—
Ово
се
не
смије
затезати
...
—
Мичи
се
!
.
.
И
,
приступивши
му
,
почне
га
тући
,
шамарати
.
—
—
Крвниче
!
.
.
—
Кућа
пропада
...
а
ово
је
преша
...
—
Шути
...
—
И
свијет
зна
да
пропадамо
и
прича
о
том
...
Мајка
застане
.
—
Ко
прича
?
—
пита
узбуђено
.
—
Ко
?
—
Агинице
некакве
говоре
:
како
ништа
немаш
,
како
ћеш
у
њих
просити
...
—
Мучи
!
.
.
И
опет
почне
да
бије
,
да
шамара
.
—
Зар
о
мени
да
тако
говоре
?
.
.
Зар
смију
о
мени
тако
говорити
?
.
.
Тада
је
остајала
у
соби
пустивши
јаране
да
осамљени
зијевају
од
досаде
и
да
се
разилазе
куд
који
хоће
.
Ни
питала
за
њих
није
,
ни
наређивала
да
се
часте
.
Опет
је
мислила
о
рачунима
...
Кроз
неколико
мјесеци
као
да
није
више
било
ни
пријатеља
ни
душмана
да
се
,
по
дану
или
по
ноћи
,
врзају
око
наше
куће
.
Једино
стари
Осман
,
онако
слаб
и
немоћан
,
што
се
прикрадао
покаткада
и
заклоњен
,
сакривен
чучао
покрај
врата
,
чекајући
ме
да
изађем
из
куће
и
кренем
у
чаршију
.
—
Ђе
си
,
одмјено
јуначка
?
—
питао
је
сагињући
се
готово
до
земље
и
љубећи
ме
у
скут
.
—
Нијеси
,
зар
,
заборавио
на
ме
?
Тада
би
замолио
да
му
коњушницу
отворим
и
да
га
кришом
проведем
тамо
.
—
Само
да
видим
рођу
—
вели
тужно
.
—
Само
мало
...
Поклецајући
и
опирући
се
о
тешки
,
дебели
штап
,
прекорачио
би
преко
прага
,
застао
крај
каната
,
опустио
руке
низа
се
и
некако
изморен
малаксало
цикнуо
:
—
Рођо
!
.
.
И
чим
би
се
окренула
према
њему
,
весело
зарзала
и
почела
тући
копитом
о
земљу
,
трчао
јој
као
сулуд
,
тапшао
је
по
врату
и
сапима
,
прстима
рашчешљавао
дугу
,
свилену
гриву
и
тепајући
и
ласкајући
миловао
је
дуго
...
дуго
...
дуго
...
ИX
Свак
је
,
након
смрти
бабине
,
причао
и
говорио
како
је
он
оставио
много
готовине
иза
себе
.
Неки
су
поуздано
тврдили
да
је
преко
стотину
ћемера
самих
дуката
било
.
За
чудо
,
та
се
готовина
,
—
ако
је
доиста
толико
било
,
—
некако
и
сувише
брзо
потрошила
.
Готово
да
је
Зулфага
имао
право
кад
је
говорио
мајки
:
»
Готова
пара
у
руци
,
најнесигурније
имуће
,
одлети
док
се
окренеш
«
.
Зато
је
и
препоручивао
највише
да
се
остала
добра
уреде
и
некретнине
да
се
подигну
;
зато
је
увијек
и
тражио
да
се
сва
готовина
у
то
уложи
.
У
чаршији
порушио
је
читав
низ
старијих
,
тијесних
дућана
,
са
мрким
нагњилим
ћепенцима
и
големим
стрехама
изнад
њих
,
по
којима
одавно
израсли
и
прилип
и
маховина
,
желећи
да
ту
подигне
нове
,
велике
куће
и
магазе
,
које
ће
лијепо
уредити
и
издавати
под
скупу
кирију
.
А
што
је
више
зидао
,
новаца
је
код
мајке
бивало
све
мање
и
мање
.
Напошљетку
се
и
задњи
ћемер
испразнио
и
задњи
се
дукат
потрошио
.
—
Шта
ћемо
сад
?
—
запита
мајка
забринуто
,
кад
је
и
опет
дошао
да
иште
новаца
,
а
тек
половица
грађевина
једва
ако
је
била
доготовљена
—
Како
ћемо
?
—
Ти
си
домаћица
...
ти
наређујеш
,
а
ја
ћу
слушати
—
понизно
одговори
Зулфага
,
клањајући
се
и
нарочито
наглашавајући
оне
задње
ријечи
ја
ћу
слушати
.
—
Ти
како
знаш
...
—
А
шта
ја
знам
?
—
окоси
се
мајка
оштро
,
грицкајући
танки
свилени
јаглук
и
немирно
клепећући
папучом
о
тле
.
—
Шта
ћу
ја
?
.
.
—
Ти
знаш
све
—
упорно
дочека
Зулфага
и
развуче
лице
на
смијех
.
—
Твоја
је
памет
голема
...
А
...
а
ти
и
заповиједаш
...
Мајка
,
нестрпљива
,
поче
размјештати
неке
ствари
но
соби
,
које
као
да
јој
на
путу
биле
.
Поче
затим
и
као
рачунати
нешто
и
размишљати
.
—
А
шта
би
ти
смислио
?
—
запита
га
изненада
и
унесе
му
се
у
лице
.
—
Знаш
ли
и
ти
што
?
.
.
—
Их
!
.
.
Како
ћу
ја
?
.
.
—
ускликну
он
задивљено
и
некако
поплашено
поче
се
измицати
натраг
.
—
Кад
твоја
памет
не
може
...
Их
!
.
.
Како
ћу
ја
?
.
.
—
Доста
!
—
готово
цикну
мајка
и
пљесну
дланом
о
длан
.
—
Не
увијај
ми
ништа
...
Говори
!
.
.
—
Па
...
па
...
па
.
.
удри
ме
,
молим
те
—
замуца
Зулфага
и
поднесе
јој
главу
да
га
удари
.
—
Удри
...
а
немој
да
ја
смишљам
и
да
се
мијешам
у
твоје
ствари
...
Ти
...
ти
си
све
наређивала
...
Нареди
и
сад
.
—
Говори
!
...
Он
дубоко
уздану
и
сневесели
се
.
—
Како
ћу
?
—
запита
готово
плачући
.
—
Да
је
моје
ја
...
ја
бих
продао
неколико
кметовских
кућа
...
Непоштени
су
,
краду
,
варају
...
Да
је
то
моје
,
ја
бих
продао
...
—
Одмах
?
.
.
—
Ама
,
каква
је
моја
памет
?
.
.
Каква
?
.
.
—
отегну
он
некако
очајно
,
гледајући
према
небу
.
—
Ти
ћеш
опет
боље
смислити
.
Мајки
као
да
се
свали
камен
са
срца
.
Одмах
се
разведри
.
—
А
пуно
краду
?
—
запита
брзо
.
—
Пуно
.
—
Па
какве
штете
кад
их
продамо
?
.
.
Ја
бих
их
давно
продала
...
Зулфага
отегну
шијом
и
чудновато
узви
главом
,
као
да
би
да
боље
чује
.
—
Зар
и
ти
смислила
тако
?
—
запита
тихо
.
—
Давно
...
—
И
ти
заповиједаш
да
продам
?
—
Заповиједам
да
продаш
све
кметове
што
краду
,
макар
их
било
педесет
...
—
Баш
твоја
воља
?
—
Моја
.
Зулфага
готово
паде
на
кољена
,
дотаче
се
мајчина
скута
и
пољуби
га
.
Затим
,
онако
преклоњен
,
измичући
се
на
леђа
,
изиђе
из
собе
некако
нечујно
,
ишчезну
.
Тога
истога
дана
,
негдје
иза
подне
,
дође
нам
Сулага
.
Био
је
некако
снужден
,
забринут
,
невесео
и
,
макар
што
сам
стајао
баш
поред
собних
врата
,
прошао
је
поред
мене
и
очешао
се
лактом
о
моју
антерију
,
не
опазивши
ме
нити
се
по
обичају
јавивши
.
Пошао
је
одмах
право
мајки
која
је
сједила
у
врху
собе
на
својој
шилти
,
и
,
разасувши
по
димијама
неколике
прегршти
мохуна
,
чистила
их
,
тријебила
.
Погледавши
једно
у
друго
не
проговорише
ни
ријечи
;
само
се
поздравише
лаким
климањем
главе
.
Сулага
затим
стењући
сједе
испод
пенџера
и
леђима
се
прислони
уз
јастук
један
,
док
мајка
и
надаље
чишћаше
мохуне
не
дижући
главе
нити
се
осврћући
на
њега
.
—
А
ти
баш
хоћеш
да
продаш
кметове
,
ханума
?
—
запита
испрекидано
,
премећући
велике
жуте
бројанице
међу
прстима
.
—
Говоре
тако
.
—
Тако
и
јес
’
—
потврди
мајка
мирно
,
не
мичући
се
.
—
Не
лажу
.
—
А
рашта
?
——
отегну
Сулага
као
у
чуду
,
гледајући
је
пажљиво
.
—
Шта
ти
учинише
?
—
Краду
ме
.
—
Они
?
.
.
—
Ја
то
знам
најбоље
и
нико
не
треба
да
ми
их
хвали
.
Сулага
осјети
сву
оштрину
овог
одговора
и
умукну
.
Поново
поче
на
силу
кашљати
и
протезати
се
.
Затим
,
опазивши
мене
,
даде
ми
знак
руком
да
му
приступим
.
Обгрли
ме
.
Па
се
опет
окрену
мајки
и
указа
јој
на
ме
.
—
А
шта
ће
овом
остати
,
ако
и
добра
пролете
као
и
готовина
.
—
запита
јаче
.
—
Продате
ли
кметове
и
земље
,
шта
ће
с
њиме
бити
?
—
Отац
се
о
њему
мање
бринуо
него
што
се
ја
бринем
—
дочека
мајка
брзо
и
одбаци
мохуне
с
крила
.
—
Да
је
он
ствари
боље
уредио
,
не
би
се
ништа
продавало
.
—
Он
није
уредио
?
.
.
Он
?
.
.
—
кликну
Сулага
и
тресну
бројаницама
о
ћилим
.
—
Бег
?
.
.
—
То
опет
ја
најбоље
знам
.
Нико
мом
ђетету
не
може
бити
бољи
пријатељ
од
мене
,
—
дочека
мајка
сурово
,
па
се
придиже
и
отрже
ме
од
Сулаге
.
—
Нисам
ја
трошаџија
,
па
да
бацам
паре
узалуд
и
да
расипам
...
—
А
Зулфага
?
—
поче
Сулага
живље
,
придижући
се
.
—
Мислиш
ли
да
...
—
Зулфага
ради
како
ја
наредим
—
прекиде
га
мајка
и
,
поносито
му
окренувши
леђа
,
пође
из
собе
.
—
Он
ништа
не
ради
без
мене
.
И
мирни
,
добри
Сулага
оста
сам
самцит
,
понижен
и
посрамљен
.
Само
сам
,
одлазећи
,
чуо
како
усиљеније
кашље
и
нешто
гунђа
,
гунђа
...
.
Наравно
да
је
Зулфага
за
све
ово
сазнао
кроз
непун
сахат
и
плачући
и
пренемажући
се
поче
љубити
мајки
и
руке
и
врхове
од
папуча
.
Захваљивао
јој
по
двадесет
пута
на
»
поштеној
«
одбрани
и
грухајући
се
у
прса
напомињао
како
пакосни
свијет
никако
неће
да
призна
колико
памети
и
мозга
има
она
у
глави
и
колико
је
боља
и
разумнија
него
сви
домаћини
шехерски
.
—
Из
зависти
што
је
добро
пошло
они
ово
раде
—
говорио
је
јецајући
.
—
И
мени
товаре
на
леђа
да
те
ја
наговарам
...
Моја
махнита
глава
да
твоју
наговара
!
.
.
Их
!
.
.
А
тад
се
окрену
мени
,
загрли
ме
и
поче
љубити
.
—
Добро
и
ваљано
момче
моје
,
—
рече
некако
меко
,
сажаљевајући
—
срце
ти
је
исто
као
и
у
мајке
...
Још
би
ти
и
памет
била
као
и
мајкина
,
само
ако
те
не
покваре
хунцути
и
ниткови
некакви
и
ако
ти
је
не
помуте
...
—
Какви
хунцути
?
——
запита
мајка
кроз
зубе
и
погледа
га
попријеко
.
—
Ко
ће
га
покварити
?
.
.
—
Па
...
па
млад
је
...
и
не
зна
мислити
својом
главом
...
—
замуца
он
и
остави
ме
.
—
Па
...
па
.
.
видила
си
каквих
имамо
пријатеља
,
па
...
па
ће
му
свашта
набацати
у
главу
...
А
дијете
добро
,
честито
...
Мајка
застаде
мало
,
поћута
.
—
...
И
казаће
како
му
је
мајка
расула
благо
и
...
и
како
сам
ја
томе
крив
...
И
златно
,
послушно
дијете
ружно
ће
мислити
о
мени
...
Мајка
ми
приступи
и
поче
миловати
.
—
Отсада
више
не
смијеш
ићи
у
Сулаге
—
рече
отсјечно
.
—
Нипошто
!
.
.
—
Не
кажем
ја
за
Сулагу
...
Сулага
је
миран
чо’јек
—
брзо
упаде
Зулфага
,
превијајући
се
и
отежући
шијом
.
—
Он
није
лош
...
—
Он
не
смије
више
ићи
у
Сулаге
—
нагласи
мајка
јаче
и
пресијече
руком
по
ваздуху
,
као
да
тиме
прекида
сваки
даљи
разговор
.
—
Што
ја
рекнем
не
пориче
се
.
Зулфага
изви
главом
и
чудновато
преврну
својим
ситним
очима
.
—
Ти
си
домаћин
,
па
чини
како
знаш
—
рече
,
па
,
и
не
погледавши
више
на
ме
,
изиђе
из
собе
.
X
Пошто
је
продао
неколико
кметова
и
новце
предао
мајки
,
Зулфага
за
дуго
времена
није
јој
додијавао
иштући
ни
јадикујући
.
Претварао
се
као
да
је
све
ствари
потпуно
уредио
и
као
да
је
све
одлучно
пошло
на
боље
.
Изгледао
је
некако
и
задовољнији
,
веселији
.
Почео
се
љепше
и
облачити
,
чешће
се
купати
,
умивати
,
као
да
прије
није
ни
имао
времена
да
се
и
таквим
беспослицама
забавља
.
Свако
јутро
убрао
би
по
киту
цвијећа
,
задјенуо
под
широки
,
ћошкасти
фес
,
који
му
падао
по
ушима
,
па
,
запаливши
чибук
,
почео
звиждукати
или
,
стиснутих
очију
,
некако
попијевати
кроз
нос
,
шуњкетати
.
А
то
као
да
и
мајку
осоколи
,
као
да
је
разгали
мало
.
Готово
преко
ноћи
и
она
поста
ведрија
,
лакша
,
чилија
.
Оних
големих
,
дебелих
,
модрих
прстенова
испод
очију
као
да
сасвим
нестаде
;
руменило
јој
се
опет
поче
разлијевати
по
лицу
.
Сад
се
мање
затварала
и
у
собу
и
чешће
излазила
на
башчу
,
међу
цвијеће
.
Својом
руком
залијевала
је
јорговане
,
пресађивала
албабере
и
невене
,
окопавала
руже
и
лехандере
.
И
као
да
се
није
знала
уморити
у
послу
томе
,
као
да
јој
није
требало
почивке
.
Зној
је
облијева
по
лицу
,
по
врату
,
по
мишицама
,
мокра
коса
лијепи
се
по
челу
и
по
образима
,
док
она
ради
,
непрестано
ради
и
пјева
,
а
плаха
пјесма
разлијеже
јој
се
,
одјекује
,
звони
кроз
башчу
,
пробија
се
кроз
гране
шандуда
и
смокава
и
тамо
негдје
далеко
,
далеко
у
плавој
,
свијетлој
висини
тоне
,
растапа
се
и
изумире
.
Тек
покаткада
,
уријетко
,
освојила
би
је
опет
чудна
нека
сјета
,
дерт
неки
.
Али
то
није
била
више
брига
за
послове
,
страховање
од
немаштине
,
него
друго
,
друго
нешто
...
ни
сам
не
знам
како
бих
назвао
.
По
свему
се
могло
познати
да
је
то
мучи
,
силовито
мучи
,
кида
,
распиње
.
Чим
би
ујутру
устала
и
изашла
на
авлију
,
лакше
обучена
,
у
кошуљи
која
јој
се
припијала
уз
тијело
и
танким
свиленим
димијама
које
се
мало
опустиле
низ
кукове
,
са
распуштеном
косом
што
јој
падала
по
голим
прсима
и
по
обнаженим
мишицама
,
чудно
се
протезала
,
ломила
,
увијала
.
На
ме
,
макар
што
сам
је
дочекивао
на
авлији
смјешкајући
се
,
ни
погледала
не
би
,
ни
осврнула
се
.
Онако
ломна
и
замишљена
силазила
је
одмах
у
дно
авлије
на
траву
,
и
,
не
тражећи
шилте
ни
јастука
,
ту
се
сасула
,
пала
,
легла
поребарке
.
И
не
осврћући
се
никуда
,
не
пазећи
гледа
ли
је
ко
и
чуди
ли
се
,
поново
се
почела
протезати
,
превијати
,
кршити
,
састављајући
руке
високо
изнад
главе
и
ломећи
прсте
,
а
танка
кошуља
све
се
више
затеже
,
припија
уз
тијело
и
димије
на
куковима
тресу
се
,
дршћу
,
дршћу
...
Једанпут
сам
опазио
како
је
оштрим
ноктима
загребла
по
мишици
и
пустила
крв
;
затим
,
опазивши
како
цури
,
почела
гребати
као
помамна
.
Лице
јој
готово
помодрило
,
запалило
се
,
искривило
,
жиле
на
врату
набрекле
,
сви
мишићи
на
образима
играли
,
трзали
се
.
—
Ух
!
—
умало
што
нисам
вриснуо
од
страха
,
запомагао
.
И
побјегао
бих
,
сакрио
се
,
уклонио
,
само
да
Зулфага
није
био
у
близини
.
Само
њему
за
инат
задржао
сам
се
,
остао
.
Човјек
овај
као
да
је
уживао
у
мукама
мајкиним
.
Док
се
она
ломила
,
кидала
и
гребала
,
он
је
,
прикривен
,
непрестано
посматрао
и
,
увијајући
бркове
и
набијајући
фес
до
обрва
,
смјешкао
се
,
чудно
се
смјешкао
,
а
ситне
,
мале
очи
свијетлиле
му
се
као
свијетњаци
.
И
баш
због
тога
што
сам
му
и
одвише
сметао
,
—
а
познао
сам
да
му
сметам
по
томе
,
што
ми
нудио
и
новаца
да
одем
из
авлије
,
—
хтио
сам
мучити
га
,
кињити
,
пркосити
му
свуда
,
на
сваком
кораку
.
И
ништа
ми
није
било
милије
,
него
када
би
се
ушљед
моје
неподмитљивости
почео
љутити
и
стискати
зубе
.
Напошљетку
би
и
одмахнуо
рукама
и
поново
се
погладивши
по
брковима
кретао
право
мајки
.
Опазивши
га
,
она
се
одмах
придизала
,
исправљала
се
.
Једним
замахом
руке
саставила
би
и
кошуљу
на
прсима
и
спустила
рукаве
низ
мишице
.
И
обоје
се
неко
вријеме
гледали
нијемо
,
ћутећи
.
Затим
би
се
почео
наклањати
и
шаптати
нешто
,
брзо
шаптати
,
отегнувши
шију
унапријед
и
узвијајући
главом
...
Она
није
одговарала
...
Само
га
гледала
својим
лијепим
,
крупним
очима
,
гледала
нетремице
и
немирно
се
вртила
,
превртала
на
мјесту
.
Напошљетку
као
да
би
се
пренула
,
освијестила
мало
,
па
баци
ногу
преко
ноге
и
гласно
,
да
сам
и
ја
могао
чути
,
узвикне
:
—
Зови
Хајнију
!
.
.
Он
није
слушао
.
Шаптао
је
и
даље
неуморно
,
шаптао
живо
,
испрекидано
,
примичући
се
,
нагињући
се
све
више
.
—
Хајнију
зовни
!
—
узвикне
мајка
жешће
и
баци
му
папучу
у
лице
.
И
одмах
би
се
скупио
некако
,
покуњио
се
и
пошао
.
Мајка
је
гледала
за
њим
мрштећи
се
и
постајући
све
немирнија
.
Неколико
пута
чинило
ми
се
као
да
ће
га
зауставити
,
зовнути
.
Па
се
ипак
савлађивала
и
поново
лијегала
на
траву
.
Узваљена
,
запаливши
наргилу
,
—
што
јој
слушкиња
увијек
доносила
,
—
дочекивала
је
Хајнију
,
Циганку
,
која
је
са
своје
двије
поћерке
,
двије
чупаве
,
мале
,
црнпурасте
дјевојчице
,
носећи
дахире
у
руци
и
позвецкујући
њима
весело
улазиле
и
,
некако
поцупкујући
и
скакућући
,
претрчавала
преко
авлије
и
брзо
се
окренувши
на
пети
заустављала
се
пред
мајком
.
—
Пјевај
ми
,
Хајнија
!
.
.
Пјевај
,
душо
медена
!
—
викне
мајка
заносно
,
и
удари
се
по
кољену
.
—
На
штеди
грла
,
не
било
га
;
не
жали
срца
,
усахло
ти
!
.
.
Пјевај
!
.
.
И
хитре
Циганке
,
вавијек
орне
и
распаљене
,
ударе
у
дахире
,
уздигну
се
на
прсте
им
,
затресавши
бујним
коврџастим
чупима
и
измахнувши
голим
пуначким
рукама
изнад
главе
,
пусте
глас
и
почну
се
окретати
,
вртити
,
заигравати
.
И
разаспу
им
се
свилене
косе
по
плећима
,
и
почну
пуцати
затегнуте
јечерме
на
прсима
,
и
димије
се
опусте
и
почну
заплетати
око
нога
,
док
оне
,
кршне
,
плахе
,
једре
,
са
ужагреним
очима
,
зажареним
образима
и
набреклим
,
полунагим
дојкама
које
се
пробиле
испод
кошуља
,
извијају
се
,
ковитлају
,
трзају
,
а
дивља
,
силна
,
страсна
пјесма
све
то
јаче
одлијеже
авлијом
,
опијајући
,
дражећи
,
распаљујући
...
Мајка
као
да
и
сама
подивља
,
као
да
се
разбјесни
.
Издигнувши
се
на
кољена
и
гледајући
широким
,
врелим
,
готово
безумним
погледом
унаоколо
,
почне
све
око
себе
кидати
,
чупати
,
разбијати
.
Кида
и
кошуљу
,
и
димије
,
и
месо
на
себи
као
да
кида
;
чупа
и
гњечи
траву
,
гризе
,
жваће
;
и
баце
папучу
једну
,
другу
...
Напошљетку
удара
и
наргилом
о
зид
,
разбија
је
и
вриснувши
извије
се
,
скочи
и
,
ширећи
руке
и
пуцкајући
прстима
,
и
сама
као
да
почне
поигравати
,
цупкати
.
Тешко
Зулфаги
ако
би
се
након
тога
појавио
у
авлији
.
Чим
би
га
опазила
,
одмах
му
и
трчала
у
сусрет
и
снажно
га
гурнувши
у
прса
обарала
на
калдрму
и
почела
газити
,
тући
,
немилосрдно
тући
.
Ударала
га
и
рукама
,
и
ногама
,
и
раскиданим
цријевом
од
наргиле
;
ударала
по
лицу
,
по
леђима
,
по
прсима
,
свуда
.
И
кад
би
се
подигао
и
почео
бјежати
,
трчала
је
за
њим
,
гонила
га
,
тјерала
,
гађајући
га
у
леђа
камењем
,
дрвима
,
стакладима
.
Тек
кад
би
се
,
рашчерупан
,
раздрљен
и
испрљан
дочепао
собе
и
сакрио
се
,
закључао
у
њу
,
остављала
га
је
,
враћала
се
и
,
уморена
и
малаксала
,
опет
падала
по
трави
,
ваљала
се
.
У
неко
доба
чинило
се
као
да
је
мајка
жељела
да
се
сасвим
отресе
Зулфаге
,
да
га
се
потпуно
ослободи
.
Опет
као
да
се
међу
њима
почела
водити
борба
,
подмукла
,
прикривена
,
али
силна
и
очајна
борба
,
којој
као
да
се
није
могло
лако
сагледати
краја
.
Мајку
је
—
видјело
се
—
љутило
и
узрујавало
Зулфагино
пристајање
за
њом
,
ухођење
његово
,
пажња
онолика
.
Макар
га
и
гонила
,
и
грдила
,
и
ружила
,
он
је
пристајао
непрестано
,
вјечито
онако
смирен
,
скрушен
и
насмијан
и
вјечито
чист
,
уређен
и
нагиздан
,
са
китом
цвијећа
испод
феса
.
Неколико
пута
слала
га
и
на
села
,
токорсе
да
јој
посвршава
неке
послове
,
те
да
га
тако
барем
за
неколико
дана
отјера
од
себе
,
да
га
одстрани
.
Па
ни
то
није
помогло
.
Зулфага
је
,
као
за
инат
,
све
послове
свршавао
много
раније
него
је
она
мислила
и
враћа
се
обично
кроз
дан
,
кроз
два
,
носећи
узгред
и
некаквих
пешкеша
и
понуда
разних
.
Једанпут
само
задржао
се
пуних
осам
дана
.
Али
,
за
чудо
,
мајка
се
и
због
тога
узнемирила
.
Већ
шести
дан
након
његова
одласка
постала
је
некако
сметена
,
збуњена
,
усплахирена
.
Момци
су
долазили
и
питали
:
какве
ће
наредбе
да
изда
за
винограде
неке
,
шта
ће
да
им
каже
,
а
она
је
само
муцала
,
петљала
нешто
и
гунђала
,
нагло
се
окрећући
и
бјежећи
,
сакривајући
се
од
њих
.
Наравно
,
одмах
иза
тога
морао
је
Хамид
трчати
Зулфаги
са
најозбиљнијом
поруком
:
нека
оставља
све
послове
и
нека
дође
,
врати
се
што
прије
.
—
Оставио
си
ми
све
послове
неуређене
,
а
толико
си
остао
на
селу
—
почела
га
грдити
чим
се
повратио
и
изишао
пред
њу
.
—
Све
си
оставио
,
да
ме
намучиш
,
душманине
,
као
да
не
знаш
да
те
могу
к’о
пса
избацити
из
куће
одмах
,
овог
часа
...
Зулфага
по
обичају
нити
се
противио
,
нити
се
бранио
.
—
Јесам
крив
...
јесам
—
муцао
је
полугласно
,
гледајући
изнад
себе
и
чупкајући
чакшире
на
бедри
.
—
Нехотице
било
па
...
па
нијесам
уредио
...
И
зарадио
сам
да
...
да
ме
избациш
...
сад
...
одмах
.
Пошљедње
ријечи
и
нагласио
је
чак
и
погуривши
се
као
да
је
очекивао
кад
ће
му
показати
врата
и
отјерати
га
.
То
мајку
још
више
распали
,
наљути
.
Цичећи
и
пјенушећи
од
бијеса
поче
жестоко
,
силовито
ударати
по
њему
и
руком
и
папучом
,
поче
му
дерати
и
антерију
и
кошуљу
.
А
он
,
измичући
се
натрашке
и
лагано
се
бранећи
,
само
је
отезао
шијом
и
све
се
чудније
смјешкао
гледајући
је
.
Тако
,
—
причају
,
—
и
змија
гледа
у
преплашену
тицу
,
која
узалуд
облијеће
,
отима
се
и
лепрша
,
док
напошљетку
,
омађијана
и
малаксала
потпуно
,
не
клоне
и
не
спусти
се
пред
њу
.
Има
тренутака
када
човјек
по
нагону
неком
,
—
макар
и
не
имао
јачих
разлога
за
то
,
—
ипак
осјети
е
му
са
неке
стране
пријети
опасност
,
те
се
унапријед
,
често
и
преко
воље
,
прибира
и
спрема
на
одбрану
.
И
ја
,
што
сам
којим
даном
постајао
старији
,
све
сам
више
зазирао
од
Зулфаге
и
све
ми
се
чинило
да
он
у
читавој
кући
никога
толико
не
мрзи
колико
мене
.
Ништа
му
помагало
није
ни
што
ми
се
каткад
улагивао
,
што
ме
хтио
замамљивати
и
поклонима
.
Осјећајући
да
му
сметам
,
много
да
му
сметам
,
дражио
сам
га
свуда
,
изазивао
,
ругао
му
се
.
Њему
за
инат
,
—
чинило
ми
се
,
—
могао
бих
учинити
све
што
никад
и
никоме
за
љубав
учинио
не
бих
.
Њему
за
инат
ишао
сам
у
чаршију
,
међу
чаршинлије
,
причао
свакакве
приче
и
лагао
;
за
инат
тукао
сам
Хамида
,
љубимца
његова
;
за
инат
улазио
у
његову
собу
и
са
запаљеном
цигаром
пржио
му
хаљине
и
правио
рупе
на
њима
.
И
у
Сулаге
сам
најчешће
ишао
њему
за
инат
.
Сваки
дан
готово
ишао
сам
тамо
и
на
авлији
,
на
ширини
,
играо
се
са
Хатиџом
,
правио
јој
свирале
,
штрцаљке
,
пушке
од
зовине
и
причао
приче
.
Каткада
нам
је
приступала
и
Шерифа-ханума
,
сједала
поред
нас
те
и
она
причала
.
И
највише
нам
причала
о
некаквим
маћехама
,
о
женама
које
су
обично
биле
шејтанског
поријекла
,
те
мучиле
пасторчад
своју
и
гониле
их
.
Причајући
непрестано
је
гледала
у
ме
и
непрестано
ме
миловала
по
коси
и
по
образима
.
Сулага
,
враћајући
се
из
чаршије
,
затицао
нас
тако
у
групи
.
И
одмах
је
смијешећи
се
приступао
мени
,
одвајао
ме
од
„
женског
друштва
“
и
звао
да
сједнем
пред
собу
његову
њему
уз
кољено
.
И
,
рачунајући
зар
да
сам
већ
„
поприличан
момак
“
,
дозрио
чак
и
за
озбиљнији
разговор
,
нудио
ми
је
духанску
кутију
,
—
коју
сам
прије
ријетко
у
руке
узимао
,
—
и
на
силу
ме
гонио
да
запалим
,
задиманим
пред
њим
.
Тада
би
по
обичају
и
опет
почео
питати
,
распитивати
о
свему
.
Питао
о
новим
пословима
и
грађевинама
нашим
,
о
продаји
кметова
и
о
новцима
.
И
макар
што
су
ми
одговори
били
нејасни
,
сметени
,
непоуздани
,
пажљиво
је
слушао
све
и
гладећи
браду
и
ушмркујући
размишљао
о
њима
.
Примјећивао
није
ништа
.
Нарочито
Зулфагу
није
хтио
спомињати
.
Ако
бих
га
ја
каткада
и
споменуо
,
само
је
узвијао
носом
,
набирао
обрве
и
одмахивао
руком
.
И
одмах
је
прекидао
разговор
,
одмах
се
дизао
и
одлазио
у
собу
.
Неколико
пута
био
сам
ишибан
због
ових
посјета
.
Мајка
,
која
већ
бијаше
научена
да
је
свак
слијепо
слуша
и
да
јој
се
покорава
,
никако
није
могла
подносити
да
се
ја
одмећем
и
отимам
испод
њезине
снаге
и
надзора
њезина
.
Кад
год
бих
се
враћао
из
куће
Сулагине
,
кад
бих
изишао
из
врата
његових
,
увијек
сам
опазио
Зулфагу
како
стоји
недалеко
,
на
сокаку
,
и
вреба
ме
,
пази
.
—
А
шта
си
радио
тамо
?
—
питао
је
тихо
и
као
забринуто
,
хватајући
ме
за
руку
и
привлачећи
себи
.
—
Шта
си
ишао
?
.
.
Знаш
ли
,
јадниче
,
да
ће
се
мајка
љутити
?
.
.
Затим
је
,
—
не
обзирући
се
на
то
што
сам
се
трзао
,
отимао
,
пљувао
му
на
лице
и
на
хаљине
,
мирно
ме
водио
кући
и
гурајући
пред
мајку
почео
уздисати
:
—
Ето
...
опет
је
био
у
Сулаге
...
Ја
сам
га
управо
и
измамио
из
авлије
и
...
и
сачувао
га
да
га
опет
не
наговоре
...
—
Опет
био
!
—
цикне
мајка
раздражено
и
сијевне
очима
.
—
Опет
,
зар
!
—
Само
га
немој
ударати
ни
кажњавати
—
брзо
дочекује
Зулфага
и
као
стане
преда
ме
да
ме
одбрани
.
—
Млад
је
још
...
Не
зна
...
На
жалост
,
мајка
се
није
дала
умолити
.
Немилосно
,
готово
крвнички
хватате
ме
за
прса
,
обарала
ме
и
,
вадећи
испод
басамака
дугачку
шибу
једну
,
—
која
је
и
била
устргнута
и
ту
се
вјечито
чувала
само
због
мене
,
—
почела
ме
шибати
по
рукама
,
плећима
,
бедрама
,
по
глави
.
Узалуд
сам
врискао
,
помагао
,
отимао
се
.
Тек
пошто
би
се
уморила
шибајући
,
пошто
је
обје
руке
забољеле
,
пуштала
ме
и
затварала
у
собу
,
не
допуштајући
више
никако
ни
да
излазим
,
ни
да
вечерам
чак
.
Након
таквих
догађаја
и
Зулфага
и
мајка
дуго
су
разговарали
,
препирали
се
о
нечему
.
Мајка
је
била
узрујана
,
узбуђена
,
бранила
се
и
много
је
размахивала
рукама
као
доказујући
нешто
;
Зулфага
је
напротив
био
необично
миран
и
,
како
ми
се
причињавало
,
говорио
је
одлучно
и
потпуно
убједљиво
.
За
чудо
,
обоје
њих
гледали
су
врло
често
на
моју
собу
и
указивали
на
њу
.
По
томе
сам
одмах
могао
и
познати
да
су
све
говорили
само
о
мени
,
да
се
управо
о
мојој
кожи
и
радило
.
И
стрепио
сам
непрестано
и
,
—
након
таквих
разговора
,
—
увијек
страховао
да
ће
ме
позвати
преда
се
и
да
ће
судити
жешће
и
суровије
нето
су
икад
прије
судили
...
Опет
сам
се
бојао
батина
,
шиба
,
удараца
...
Па
ипак
——
остављали
ме
на
миру
.
Мајка
је
,
шта
више
,
иза
тога
постајала
и
некако
мекша
,
њежнија
,
блажа
.
И
,
желећи
зар
да
заглади
што
ме
онолико
тукла
и
мучила
,
нудила
ме
слаткишима
,
тепала
ми
,
миловала
...
Каткада
,
на
велико
моје
чудо
,
и
пригрлила
би
ме
страсно
,
силовито
,
махнито
и
почела
стезати
,
привијати
уза
се
,
као
да
ме
брани
,
отима
од
некога
...
Једне
вечери
,
пошто
је
обдарила
и
отпустила
Хајнију
и
истукла
Зулфагу
,
није
по
обичају
ни
отишла
у
своју
собу
нити
се
тамо
затворила
.
Не
!
.
.
Остала
је
онако
лежећи
на
трави
,
остала
преко
читаве
ноћи
,
управо
до
зоре
.
Па
и
Зулфага
остао
с
њоме
...
И
ко
зна
колико
су
се
разговарали
и
шта
су
све
разговарали
!
.
.
Знам
само
да
је
у
свануће
,
кад
сам
се
дигао
из
душека
и
хтио
се
умивати
,
уљегла
ми
у
собу
,
блиједа
,
слаба
и
изнемогла
и
,
заставши
крај
врата
,
тихо
,
изморено
,
запитала
ме
:
—
А
зар
си
будан
?
.
.
Па
и
не
сачекавши
одговора
,
узела
је
пешкир
,
—
који
је
висио
крај
огледала
,
—
да
ме
сама
опере
.
Отирући
и
обгрлила
ме
и
некако
збуњено
,
сметено
промуцала
:
—
Спремај
се
...
Ићеш
у
Сарајево
...
—
Ја
?
.
.
—
Да
учиш
...
Наслонивши
ми
главу
на
раме
,
ударила
је
у
плач
.
Ништа
више
није
знала
проговорити
,
ни
објаснити
ми
.
XИ
Чим
смо
приспјели
у
Сарајево
,
ознојени
,
уморни
,
прашњави
,
са
лицем
препланулим
од
сунца
и
са
закрвављеним
очима
од
несанице
,
Зулфага
,
не
пустивши
ни
да
се
уредим
ни
да
прашину
стресем
,
узе
ме
чврсто
за
руку
и
нагло
поведе
кроз
уске
,
тијесне
сокаке
према
узбрдици
једној
.
Морали
смо
се
пењати
уз
излињале
,
изроване
и
поломљене
камене
басамке
,
обрасле
погдјегдје
,
при
крајевима
,
оштром
,
већ
сасушеном
травом
,
која
нас
боцкала
кроз
чарапе
и
запињала
за
ноге
,
те
смо
се
често
као
пијанице
какве
поводили
и
посртали
.
Тек
након
дугога
лутања
заустависмо
се
,
напошљетку
,
пред
старим
,
сниским
,
испуцаним
вратима
једним
,
под
чијом
накривљеном
стрехом
легли
се
врапци
и
голубови
,
и
Зулфага
,
као
са
страхом
неким
,
приступи
им
и
лагано
,
тихо
,
пажљиво
,
закуца
зарђалом
алком
на
њима
.
Нико
се
не
одазва
.
Зулфага
застаде
мало
,
осврну
се
и
као
бојећи
се
да
не
побјегнем
,
опет
ме
узе
за
руку
и
привуче
себи
.
И
опет
закуца
.
Тада
настаде
чудан
клепет
неки
и
комешање
унутра
,
у
авлији
.
Закакоташе
неколике
кокоши
и
заклепеташе
крилима
,
неко
као
да
поврисну
,
залупа
некаква
канта
,
заклопараше
нечије
нануле
,
зациликта
реза
на
канату
и
—
врата
се
отворише
.
И
голем
,
стасит
човјек
,
са
бијелом
,
танком
капицом
на
глави
,
са
раздрљеном
кошуљом
на
прсима
и
са
гаћама
чије
ногавице
нијесу
допирале
ни
до
чланака
,
босоног
,
застаде
на
прагу
и
мрким
погледом
једним
премјери
и
мене
и
Зулфагу
.
Затим
завуче
прсте
у
густу
,
неуређену
риђу
браду
која
му
прекривала
широке
космате
прси
све
до
појаса
,
рашчешља
је
и
некако
мукло
,
отегнуто
запита
:
—
Шта
ћете
?
.
.
Зулфага
ми
трзну
руком
,
гурну
ме
мало
унапријед
и
некако
заповједнички
откреса
:
—
У
руку
хоџу
,
чапкуне
!
.
.
Брже
!
.
.
Па
приступи
хоџи
и
умиљавајући
се
спусти
му
руку
на
раме
.
—
А
то
је
оно
дијете
,
—
рече
—
о
коме
сам
ти
писао
...
Знаш
...
И
намигнувши
,
чудноват
некакав
знак
даде
му
руком
.
—
Хм
...
Па
баш
и
није
дијете
,
—
отегну
хоџа
,
токорсе
зачуђено
,
одмах
се
уклањајући
с
прага
и
пуштајући
нас
да
уђемо
у
авлију
.
—
То
ли
је
?
—
запита
јаче
,
пристајући
за
нама
.
—
Е
лијепо
,
лијепо
...
Затим
ме
опет
премјери
погледом
,
ухвати
ме
големом
својом
шаком
иза
врата
и
подиже
од
земље
.
—
Тежак
је
—
рече
мргодно
.
—
Пуно
ће
јести
.
—
Неће
—
брзо
дочека
Зулфага
и
поново
му
даде
некакав
знак
.
—
Он
увијек
мало
једе
...
—
Хм
...
—
Душе
ми
...
По
читав
дан
једва
ако
неколико
залогаја
изједе
...
Хоџа
се
ухвати
за
браду
и
заврати
је
.
Половицу
лица
поклопи
њоме
.
—
Па
лијепо
...
лијепо
...
—
прогунђа
.
—
Кушаћемо
...
Зулфага
се
лукаво
осмјехну
,
одиже
се
на
прсте
и
поче
шаптати
нешто
.
И
хоџа
поче
шаптати
.
И
опремивши
ме
у
собу
,
обојица
се
измакоше
до
насред
авлије
,
унесоше
се
један
другом
у
лице
и
,
непрестано
се
наклањајући
и
размахујући
рукама
,
почеше
се
објашњавати
,
погађати
.
У
соби
сам
затекао
и
хоџиницу
и
кћер
јој
Хајкуну
.
Обје
су
под
читавим
пљуском
свјетлости
која
је
навирала
у
собу
сједиле
покрај
великог
,
отвореног
пенџера
,
уз
чије
се
демире
пропињала
дивља
лоза
,
и
,
окренуте
једна
према
другој
,
упредале
су
свилу
,
која
се
као
прецвао
бехар
расипала
по
широким
,
гуравим
витловима
.
Опазивши
ме
,
спустише
танка
ишарана
вретена
у
крило
,
погледаше
једна
у
другу
,
па
повирише
и
на
авлију
.
Затим
се
хоџиница
,
опирући
се
рукама
о
кољена
,
с
муком
попридиже
,
приступи
ми
и
не
говорећи
ништа
поче
ме
пипати
иза
врата
,
кушајући
да
ме
одигне
од
тала
,
исто
онако
као
што
ме
и
хоџа
одигнуо
.
Зовну
прстом
Хајкуну
да
и
она
опипа
.
И
,
макар
што
ми
није
било
до
смијеха
,
једва
сам
се
уздржао
да
се
грохотом
не
засмијем
,
стојећи
тако
међу
њима
,
као
јање
изведено
на
пазар
,
кога
пипају
и
загледају
са
сваке
стране
,
рачунајући
:
хоће
ли
бити
дебело
и
колико
ће
ока
бити
у
њему
.
И
обје
као
да
бијаху
задовољне
.
Осмјехнуше
се
,
штипнуше
ме
мало
за
образе
и
опет
ништа
не
говорећи
сједоше
.
Танка
,
зашиљена
вретена
опет
зазврјаше
и
заиграше
под
малим
,
ружичастим
прстима
њиховим
,
а
витлови
са
бехаром
својим
почеше
се
окретати
и
повијати
као
раширена
крила
лабудова
над
језером
каквим
.
Задуго
се
ништа
друго
ни
чуло
није
осим
чуднога
зврјања
тога
,
које
је
необично
сличило
непрекидном
зујању
читавог
једног
роја
муха
,
негдје
прикривеног
.
Тек
након
читава
сахата
у
собу
уљезе
хоџа
.
Вукао
је
за
собом
,
грдећи
и
проклињући
,
дерана
једног
мојих
година
,
који
се
силовито
трзао
,
викао
и
врискао
непрестано
,
покушавајући
да
оца
угризе
за
руку
и
да
бјежи
некуда
.
Дошавши
насред
собе
хоџа
га
одгурну
и
деран
посрну
,
паде
управо
покрај
Хајкунине
шилте
и
главом
удари
о
бедру
Хајкунину
.
За
чудо
,
ни
хоџиница
ни
Хајкуна
не
помакоше
се
нити
погледаше
.
Одмах
се
могло
познати
да
је
то
био
један
обичан
догађај
у
њиховој
кући
и
да
се
нико
због
тога
не
мора
ни
бунити
нити
изненађивати
.
Па
ипак
хоџа
се
окрену
мени
,
да
ми
све
то
,
макар
и
укратко
,
протумачи
:
—
Ето
,
то
ми
је
Хасан
,
једини
син
,
—
рече
—
и
ако
и
ти
будеш
као
и
он
,
обојица
ћете
свршити
на
вјешалима
...
Мало
му
је
што
ми
чини
штету
по
кући
и
авлији
,
него
,
бива
,
отишао
и
у
махалу
,
на
сокак
,
па
тамо
начинио
шанац
и
камењем
рашћерао
све
махаљане
...
—
Па
кад
ме
неће
да
слушају
—
упаде
Хасан
сурово
и
гурну
главом
у
Хајкунин
витао
који
се
умало
не
преврну
.
—
Кад
су
непокорни
!
.
.
—
А
што
ће
ти
ђевојке
,
несретни
сине
?
—
откреса
хоџа
и
гурну
га
ногом
у
слабину
.
—
Што
ће
ти
оне
?
.
.
—
Па
се
опет
окрену
мени
и
поче
тумачити
.
—
Мало
му
је
што
је
зулума
починио
,
него
ухватио
двије
ђевојчице
из
комшилука
,
метнуо
их
на
крило
,
па
...
па
...
па
...
И
хоџа
затресе
главом
,
стидећи
се
зар
да
све
договори
.
—
Па
то
и
Осман
Салих-агин
ради
—
опет
дочека
Хасан
упорније
,
изврнувши
се
на
леђа
и
одижући
једну
ногу
у
висину
.
—
И
он
ради
...
—
Осман
је
велики
момак
,
а
ти
...
ти
си
као
и
дијете
—
отсијече
хоџа
кратко
,
па
се
измакну
мало
и
чучну
у
крај
.
—
Ти
то
не
смијеш
...
Хасан
се
лагано
подиже
и
приступи
собним
вратима
.
—
Смијем
—
викну
пркосно
,
изазивајући
.
—
Смијем
ја
!
.
.
—
Не
смијеш
!
.
.
—
Смијем
...
И
хоћу
!
.
.
Па
се
брзо
окрену
и
истрча
из
собе
.
—
Ето
—
избаци
хоџа
и
