ПУТНИЧКЕ
ЦРТЕ
ВЛАДАНА
ЂОРЂЕВИЋА
КЊИГА
ДРУГА
.
Гмунденско
језеро
.
Крагујевац
.
У
БЕОГРАДУ
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
1869
.
СВОМЕ
ДРАГОМ
ПРИЈАТЕЉУ
СТЕВАНУ
РАЈИЧЕВИЋУ
ФАКТОРУ
СРПСКЕ
ДРЖАВНЕ
ШТАМПАРИЈЕ
ЗА
СПОМЕН
Др
Владан
Ђорђевић
.
ГМУНДЕНСКО
ЈЕЗЕРО
.
ПУТНИЧКА
НОВЕЛА
.
Сећате
л
’
се
каква
врућина
беше
преклане
око
Духова
?
Ја
не
знам
да
л
’
је
и
код
вас
,
тамо
на
„
доњем
Дунаву
“
,
било
28
°
у
хладу
тако
рано
али
ми
овамо
,
у
горњим
местима
,
добили
смо
појам
како
ће
нам
бити
у
вечном
паклу
,
кад
нас
стану
пржити
за
јестаственичке
јереси
,
за
које
нам
’
на
земљи
за
сад
,
само
по
који
број
„
Матице
“
узапте
...
Већ
што
се
човек
зноји
,
то
ни
по
јада
,
ама
што
се
оглупи
од
врућине
то
је
грозно
.
Бог
и
душа
за
оно
неколико
дана
имао
сам
способности
за
сенатора
ма
које
јевропске
монархије
;
али
на
жалост
та
висока
места
раздају
г
.
г
.
монарси
на
цео
живот
најдостојнијима
својих
љубазних
и
верних
,
(
наравно
у
интересу
слободе
,
као
што
и
г
.
Ч
...
.
може
доказати
)
,
а
оно
сенаторско
стање
мојега
мозга
трајало
је
само
док
је
она
жега
трајала
.
Еле
била
је
„
паклена
“
врућина
.
Ја
сам
седео
у
својој
соби
и
размишљао
сам
о
начину
како
да
се
разхладим
.
Све
за
бадава
...
На
један
мах
стаде
неко
у
предсобљу
звонити
ка
да
ће
да
откине
звонце
.
Што
нас
је
год
у
квартиру
било
полетимо
на
врата
,
кад
тамо
а
оно
један
земљак
,
један
књаж-
српски
Србин
.
Он
само
што
дувну
газдарици
,
под
нос
да
„
има
част
“
,
отури
мене
на
страну
те
уђе
у
моју
собу
,
баци
капу
капут
и
прслук
на
клавир
,
па
се
прући
колико
је
дуг
на
канабе
,
хладећи
се
својом
раздрљеном
кошуљом
.
Ја
се
нагох
више
његове
главе
,
па
га
стадох
гледати
.
—
Је
с
чуо
?
—
поче
мој
земљак
пошто
се
мало
одморио
—
Ја
сам
болестан
.
Дошао
сам
,
да
ме
лечиш
!
—
—
Да
чујемо
.
Шта
ти
фали
?
—
—
Покварила
ми
душа
свој
разнежани
стомак
,
па
не
може
ни
залогаја
више
да
прими
у
се
!
—
—
Хм
!
од
тог
хроничког
катара
страдају
све
ђачке
душе
пред
испит
;
то
није
ништа
ново
.
—
—
Ја
не
знам
како
је
онима
што
разбијају
главу
са
„
Ја
“
и
„
Не-ја
“
или
што
претурају
прашњаве
и
буђаве
романе
којекаквих
средњековних
калуђера
—
али
ове
хиљаде
сирових
грчких
и
латинских
имена
без
икаква
смисла
и
соса
гутати
читаве
месеце
од
јутра
до
мрака
,
бррр
!
...
.
Од
тога
би
и
преживар
какав
упропастио
све
своје
желудце
,
а
камоли
г-ђица
душа
!
—
—
Жао
ми
те
је
соколе
,
али
лек
који
би
те
излечио
скупљи
је
и
од
мошуса
,
па
није
вајде
ни
да
ти
га
предпишем
!
—
—
А
зар
ти
не
знаш
,
бездушни
материјалисто
,
да
ми
смерни
Хришћани
радо
дајемо
и
кошуљу
с
леђа
за
спасеније
своје
душе
—
особито
на
овакој
врућини
?
Овамо
с
рецептом
!
—
—
Добро
кад
хоћеш
.
Мој
савет
гласи
:
Баци
све
књижурине
у
запећак
,
отиђи
до
најближе
жељезничке
станице
,
седи
у
први
воз
који
се
буде
кренуо
па
пусти
нека
те
однесе
међ
какве
планине
где
нема
ни
једног
,
црвеног
оџака
фабричког
а
камо
ли
загушљивих
,
усијаних
,
и
смрдљивих
улила
великоварошких
.
Ту
изађи
из
кола
тумарај
три
—
четири
дана
по
планинама
надиши
се
свежег
планинског
мелема
насрчи
се
густога
млека
по
сенерхитнима
,
нагледај
се
румених
обрашчића
и
усташаца
сељаначких
,
насањај
се
на
развалинама
средњевековни
ритерских
замкова
,
накупај
се
у
студеним
језерима
планин
...
.
—
—
Стој
избавитељу
мој
!
—
гракну
он
па
скочи
те
ме
загрли
—
за
тај
рецепт
постављамо
те
за
нашег
дворског
лекара
(
ти
ваљда
знаш
да
сви
српски
господарчићи
имају
изгледа
да
постану
„
књаз
“
?
)
и
дарујемо
ти
Вукашинову
звезду
И
реда
с
лентом
,
коју
ћемо
ми
установити
чим
ступимо
на
престо
,
да
не
би
наши
љубазни
и
верни
уздисали
и
даље
за
туђим
орденима
,
који
се
као
што
ти
је
познато
обично
дају
за
сваке
друге
заслуге
,
само
не
за
оне
које
су
учињене
својој
земљи
и
народу
,
за
које
обично
награђује
парче
поштена
хлеба
и
чиста
савест
...
Ја
му
метух
шаку
на
безбожна
уста
.
—
Ћут
несретниче
!
Ја
ако
те
чује
Бог
полиције
да
о
савести
говориш
?
Ти
знаш
да
његове
уши
допиру
до
Беча
!
...
—
Ал
не
,
без
све
шале
—
поче
он
наново
тргнувши
печат
с
уста
—
то
је
божанска
мисао
.
После
неколико
дана
лутања
по
тим
планинама
вратио
би
се
човек
тако
поткрепљен
да
би
могао
издржати
још
који
месец
у
овом
злосрећном
прежвакању
давно
преживљених
теорема
.
После
тако
свежег
купања
у
чистој
романтици
...
.
—
—
Да
,
да
—
прекинем
му
ја
упоређење
—
само
што
се
у
ту
илиџу
не
улази
за
два
гроша
или
сто
пара
него
би
требало
неких
тричавих
80
—
100
форината
!
—
.
Мој
земљо
стаде
се
чешати
иза
ушију
па
гунђајући
:
„
Хм
...
А
има
већ
три
недеље
како
смо
примили
паре
за
два
месеца
,
...
Хм
...
“
прође
по
соби
неколико
пута
,
па
онда
од
једаред
стаде
и
викну
.
—
Έυρίνα
!
—
додавши
полако
—
ти
ваљда
неси
прадедовски
језик
свој
толико
заборавио
да
не
знаш
шта
значи
та
велика
реч
грчка
?
Нашао
сам
!
—
Шта
си
нашао
?
—
—
Начин
како
да
се
спасемо
из
овога
пакла
!
—
И
док
сам
се
обрнуо
,
он
се
не
само
обукао
него
и
нађе
све
што
мени
треба
,
наби
ми
шешир
на
очи
,
огрну
ме
капутом
и
за
тили
часак
одвуче
ме
на
улицу
која
нас
задахну
као
каква
огромна
фабричка
фуруна
.
—
Та
куд
ћеш
у
сунце
Бог
те
видео
?
—
бранио
сам
се
ја
,
ал
све
не
помаже
док
не
дођемо
до
једнога
зида
који
је
навек
излепљен
огласима
од
сваке
руке
.
Ту
мој
земљак
као
да
тражаше
неки
особити
оглас
.
—
Ха
,
ено
га
,
видиш
ону
белу
артију
с
црвеним
и
плавим
словима
нашарану
?
Читај
—
Ја
стадох
читати
:
„
Херцогиња
де
ла
Рока
умољава
учтиво
свакога
који
би
нашао
њено
изгубљено
псетанце
кинг-Лира
да
...
-
—
Е
,
јеси
Дина
мумџија
!
Није
тај
оглас
,
већ
онај
више
њега
,
Хеј
!
—
—
Па
што
љуцки
не
покажеш
—
Ја
почех
читати
други
оглас
„
Ц
.
кр
.
западна
жељезница
приређује
приликом
светлих
празника
који
наступају
први
овогодишњи
теферич
до
Гмундена
,
Ишла
и
Салцбурга
.
Тај
воз
за
ћеф
(
Vergnügungs
Zug
)
кренуће
се
вечерас
у
7
сахата
.
Карта
за
половину
обичне
цене
и
т
.
д
.
—
Ја
сам
тај
оглас
поодавно
видео
—
поче
мој
земљак
—
али
ни
у
крај
памети
да
помислим
на
нас
.
Из
тебе
је
провиђење
рецептирало
.
Дакле
иди
кући
па
напиши
тестамент
,
а
ја
идем
на
жељезницу
да
набавим
за
обојицу
карте
за
твој
бесмртни
„
воз
за
ћеф
“
,
ха
,
ха
,
ха
!
...
—
и
он
пође
,
ал
ја
га
ухватим
за
раме
.
—
Та
јеси
ти
при
себи
?
Где
су
ти
паре
,
па
још
за
две
карте
?
Знаш
ли
ти
болан
колико
би
нам
требало
?
—
—
То
би
лепо
било
кад
овако
славан
муж
не
би
нашао
у
свако
доба
колико
хоће
новаца
у
зајам
.
—
—
А
одакле
ћеш
вратити
?
—
—
Хм
,
то
је
наивно
.
Зар
ти
не
знаш
да
је
сваки
српски
књижевник
милионар
?
...
—
и
пре
него
што
сам
га
могао
зауставити
успентра
се
он
уз
један
омнибус
који
баш
на
ону
страну
пролазаше
где
је
западна
станица
.
Ја
слегнем
раменима
па
се
вратим
кући
,
држећи
тврдо
да
се
мој
сељо
шали
и
да
је_на
омнибусу
отишао
у
Шенбрун
.
Кад
не
прође
ни
два
сахата
,
а
он
се
врати
,
па
ми
још
с
врата
маше
картама
.
—
Ама
ти
се
истина
не
шалиш
?
—
—
Молимо
знате
да
не
заборавите
да
сам
и
ја
парче
Шумадинца
,
а
кад
ми
један
пут
рекнемо
хоћемо
слободу
штампе
,
хоћемо
пороту
или
друго
нешто
,
онда
нам
то
неизхристића
нико
на
свету
...
Него
хајде
везуј
пртљаг
ако
ћеш
понети
коју
кошуљу
и
огртач
па
да
идемо
,
јер
је
већ
време
!
—
Ја
се
прекрсти
од
чуда
па
кад
није
другче
спремих
се
на
двоје
на
троје
,
рекох
забезекнутој
газдарици
да
идем
на
пут
,
и
сахат
после
тога
били
смо
у
пријатној
хладовини
дивних
мермерних
дворана
и
ходника
на
станици
.
У
баштицама
гостионичким
беше
већ
пуно
наших
сапутника
и
сапутница
на
којим
се
и
по
оделу
могло
познати
да
путују
„
за
ћеф
“
(
ја
већ
морам
остати
сљедствен
кад
сам
заглибио
у_
тај
несрећни
превод
)
.
У
место
озбиљних
замишљених
или
тужних
лица
,
сама
радост
и
весеље
,
на
све
стране
шала
и
задевање
.
У
место
саравских
кеса
,
тога
путничког
знамења
,
сваки
обесио
„
дурбин
од
биљура
“
или
стаклену
чутурицу
пуну
наше
православне
сремске
шљивовице
која
се
овде
зове
„
слигобиц
“
.
Све
се
то
разбашарило
,
рашћеретало
и
раскокотало
да
је
милина
погледати
.
—
Ха-а-а
!
—
учини
мој
земљак
наслађујући
се
погледом
—
мени
је
већ
сад
тако
добро
као
да
сам
појео
педесет
ћевапчића
па
залио
оканицом
неготинца
!
Слушај
само
како
су
зацвркутали
они
девојчићи
„
Джив
,
џив
,
џив
!
“
Па
онај
чича
што
се
растапа
од
милине
сркућући
његово
ћупче
мерценскога
пива
дебелога
,
хе
,
хе
,
хе
!
А
куда
велиш
да
седнемо
?
Хоћемо
ли
још
овде
да
’
се
загњуримо
у
романтику
?
Или
да
оклембесимо
уста
,
да
завалимо
капу
на
потиљак
,
да
разбацамо
капуте
да
закачимо
палчеве
у
прслук
па
да
се
начинимо
„
О
јес
џентлмен
!
“
Ура
,
ено
још
једног
ђака
!
Хајд
овамо
!
-—
За
једним
столом
седио
је
,
или
управо
лежао
је
на
три
столице
дугачак
ђак
бечкога
универзитета
са
својом
чворновитом
тојагом
у
левој
а
са
својом
дугачком
лушом
у
десној
руци
.
А
велите
од
куд
се
с
поља
види
да
је
он
ђак
?
Хвала
Богу
,
по
униформи
буршовској
.
На
глави
му
капица
као
наши
женски
фесови
и
још
плића
сва
извезена
златом
тако
да
се
једва
види
мало
црвене
кадиве
.
На
врату
нема
никакве
мараме
,
него
онако
раздрљио
се
као
какав
наш
катранџија
.
Капут
му
је
кратак
од
црнога
„
сомота
“
па
ишаран-гајтанима
ко
прибогу
наше
душанке
.
Беле
панталоне
са
разним
шарама
од
пива
мало
су
се
виделе
јер
брат
штудијо
имађаше
чизме
до
преко
колена
ка
да
ће
сад
загазити
у
какав
рит
.
На
послетку
и
о
лицу
вредно
је
споменути
неколико
ожиљака
,
међу
који
један
беше
на
носу
још
незарасто
па
покривен
„
фластером
“
.
То
су
јуначке
ране
из
бојева
са
тојагама
,
столицама
или
богме
и
с
мачевима
ако
се
распра
дотицала
његове
„
части
“
.
Мој
земљо
канда
се
с
буршом
добро
знао
јер
га
поздрави
са
:
—
Grüss
di
Gott
,
Peppi
!
(
Поздравио
те
Бог
Јосипе
!
Е
,
јесу
Швабе
,
не
умеду
ни
Бога
да
назову
љуцки
)
.
Пепи
се
окрену
,
па
кад
види
мог
земљака
скочи
радосно
те
му
пружи
руку
.
—
Сервус
Сервијанер
,
од
куда
ти
овамо
?
—
Но
—
помислих
ја
у
себи
—
тај
с
неба
па
у
калабуре
.
Лепо
смо
награисали
.
—
А
који
ти
је
то
лисац
?
—
рећи
ће
Пепи
после
поздрава
показујући
руком
на
ме
.
Благонадеждна
читатељнице
,
„
лисац
“
значи
у
буршовском
језику
ђака
који
је
тек
ступио
у
буршовско
друштво
и
који
мора
бурше
да
служи
у
механи
и
на
бојноме
пољу
докле
се
не
покаже
достојан
да
га
крсте
,
т
.
ј
.
да
га
полију
пивом
и
да
га
произведу
за
бурша
.
Него
збиља
ја
ти
нисам
ни
казао
шта
је
то
„
бурш
“
У
ширем
смислу
значи
момче
,
дакле
нешто
што
по
себи
ни
најмање
није
непријатно
(
је
ли
?
)
,
а
у
ужем
смислу
значи
члана
какве
„
академичке
задруге
“
.
Те
су
задруге
биле
од
велике
важности
у
почетку
овога
века
по
буђење
свести
и
љубави
к
слободи
у
немачком
народу
,
особито
после
наполеоновских
ратова
,
-
кад
оно
г
.
г
.
монарси
не
хтедоше
да
знаду
више
за
златна
брда
грађанске
слободе
која
беху
обећали
својим
лаковерним
народима
само
да
ови
својом
крвљу
зајазе
чељусти
аждаје
Наполеона
.
У
тим
су
дружинама
(
буршеншафтима
)
одрасли
људи
као
н
.
пр
.
Гуцков
,
Лаубе
,
с
њима
у
свези
стајаху
Берне
,
Хајне
и
остале
делије
немачке
који
су
познати
под
именом
„
младе
Немачке
“
.
Бурш
је
био
и
млади
Санд
који
је
убио
издајицу
Коцебуа
(
онога
истог
од
кога
има
и
у
нашој
књижевности
неколико
глупих
комедија
)
.
Та
су
друштва
била
страх
и
трепет
свију
ондашњих
Б
...
.
и
Х
...
.
,
али
чим
немачке
државе
једна
но
једна
отеше
себи
устав
,
изгуби
се
и
важност
тих
(
онда
тајних
и
забрањених
)
друштва
,
она
осташе
на
универзитетима
само
за
упознавање
и
братимљење
народног
подмладка
из
свију
крајева
пространих
немачких
земаља
,
за
унапређење
немачког
јединства
у
језику
,
кад
се
политичко
јединство
тога
огромног
народа
не
може
,
и
интересу
праве
слободе
не
треба
да
се
оствари
(
јер
је
у
једној
огромној
држави
много
лакше
да
се
једна
воља
дочепа
највише
власти
него
у
савезу
многих
малих
слободних
државица
)
.
Мало
по
мало
,
са
правом
удруживања
и
јавнога
договора
,
поникоше
стотинама
и
хиљадама
разноликих
дружина
које
као
локомотиви
кренуше
народни
живот
у
напред
,
а
бурши
осташе
далеко
назад
са
својим
униформама
и
сабљама
са
својим
капицама
и
лушама
,
са
својим
мамузама
и
тракама
од
којих
и
данас
граде
око
себе
зид
као
нека
особита
каста
друштва
,
за
коју
је
сваки
други
грађанин
„
филистар
“
.
Што
је
пре
било
разбибрига
,
то
је
сад
ужасно
увећано
,
постало
главна
мета
буршева
,
а
то
је
ждерање
(
јер
то
се
не
може
назвати
само
пијанчењем
)
пива
,
и
„
фехтовање
“
које
је
у
осталом
само
школа
за
међусобно
разбијање
глава
у
коме
бурш
своје
највеће
лаворике
тражи
.
Чести
и
крвави
дуели
за
најглупље
безпослице
већ
су
многу
мајку
у
црно
завили
.
Тако
може
и
најлепша
установа
,
кад
се
преживи
кад
се
не
развија
у
духу
временском
да
падне
до
...
.
Али
молим
за
опроштење
,
ја
за
цело
несам
хтео
толико
о
тој
ствари
да
говорим
.
Проклети
бурш
!
—
Зар
овај
овде
?
—
одговори
му
мој
земљак—
Не
само
да
још
није
лисац
него
нема
наде
да
ће
икада
од
њега
постати
што
ваљано
.
То
је
филистар
,
и
то
српски
филистар
,
знаш
Пепи
,
из
оних
земаља
„
тамо
дубоко
у
Турској
где
се
народи
један
с
другим
чупају
“
као
што
је
чини
ми
се
рекла
Њ
.
Екс
.
ваш
некадашњи
министар
и
песник
Гете
!
—
Пепи
ме
измери
од
главе
до
пете
па
онда
рече
.
—
Доиста
изгледаш
филистарски
...
али
то
немари
ништа
,
ја
и
мој
Сервијанер
извешћемо
те
на
прави
пут
.
Седи
овамо
међу
нас
.
Ево
ти
пива
да
видим
како
лочеш
(
читатељ
зна
да
ја
верно
преводим
)
—
па
онда
се
окрете
његовом
„
Сервијанеру
“
—
Па
куда
сте
наумили
вас
двојица
?
—
—
Ми
до
Гмундена
,
а
ти
?
—
—
Па
и
ја
бежим
тамо
из
овог
проклетог
мравињака
.
Kreuzschokdonerwefter
!
(
то
не
верујем
да
уме
и
Даничић
превести
,
а
камо
ли
ћу
ја
)
То
је
срећа
!
На
тај
рачун
и
за
срећна
пута
сад
ћемо
још
један
мас
(
од
прилике
ока
)
да
пијемо
!
Хеј
вирцауз
!
—
.
Донеше
пиво
,
и
ми
стадосмо
пити
.
Из
разговора
сазнадосмо
да
је
Пепи
и
родом
из
Гмундена
чему
се
нас
двојица
особито
обрадовасмо
,
јер
сад
имађасмо
барем
другара
који
ће
нам
све
моћи
показати
што
је
вредно
да
се
види
у
околини
гмунденског
језера
.
—
Кажу
да
је
врло
лепо
то
гмунденско
језеро
!
—
приметим
ја
у
разговору
.
—
Шта
„
лепо
“
,
ја
не
трпим
такве
свакидашње
речи
кад
се
о
моме
језеру
говори
.
На
грудима
наше
мајке
земље
има
једна
кита
цвећа
која
јој
ево
већ
преко
-
милион
година
стоји
за
прслуком
а
ни
најмање
није
увехла
.
На
том
цвећу
још
трепте
сузе
што
су
неком
заљубљеном
Богу
низ
лице
кануле
кад
га
је
узабрао
у
-
богатој
башти
васионе
,
да
је
поклони
несуђеној
драгој
.
То
цвеће
тако
дивно
краси
и
вечно
подмлађује
нашу
мајку
земљу
да
наш
тата
—
сунце
по
вас
дуги
дан
за
њом
гледа
,
кад
она
као
вредна
газдарица
тумара
по
кујни
т
.
ј
.
кроз
азурне
небеске
просторе
.
И
наш
тата
вечно
сагорева
од
љубави
.
Та
кита
цвећа
то
су
горњо-
аустријска
брда
и
планине
,
а
оне
боговске
сузе
то
су
дивна
језера
наша
.
А
од
тих
свију
божанских
језера
најумиљатије
се
зове
гмунденско
или
траунско
језеро
!
Тако
ваља
о
њему
говорити
.
Мој
се
земљак
заценио
од
смеја
,
а
ја
стадох
мерити
бурша
.
У
мало
га
несам
запитао
да
л
је
чуо
кадгод
за
Лазу
Костића
?
И
ако
јесте
,
како
он
сме
„
фушеровати
“
у
туђ
занат
?
—
Пепи
,
Пепи
—
тресо
се
мој
земљо
—
ти
песник
.
Славно
сравњење
.
Сад
тек
знам
да
се
ми
онако
грозно
знојимо
само
за
то
,
што
наш
тата
још
непрестано
сагорева
.
А
који
је
онај
галантни
небески
удварач
наше
љубазне
мамице
?
—
Пепи
потеже
подобро
из
његовог
„
кригла
“
па
врло
озбиљно
одговори
.
—
Г
.
Марс
,
фелдмаршаллајтнант
звездане
небеске
војске
.
Таман
Пепи
хтеде
на
даља
запиткивања
мога
земљака
о
осталим
нашим
родовима
,
да
разјасни
зашто
је
месец
наш
најстарији
брат
,
кад
у
дворани
се
зачу
прво
звоно
,
један
кондуктер
дође
пред
баштицу
па
загрми
.
—
Ко
је
за
Гмунден
—
Ишл
—
Салцбург
нека
се
пење
у
кола
!
—
Ми
брзо
платисмо
па
појури
на
поље
да
уграбимо
добра
места
.
Под
тима
се
разумевају
места
крај
прозора
одакле
се
могу
прегледати
предели
кроз
које
пролеће
воз
.
Крајни
вагон
од
воза
беше
још
празан
и
ми
поскакасмо
у
њ
уздајући
се
да
ће
и
остати
празан
па
да
ћемо
се
у
своје
време
моћи
прућити
на
тврдим
клупама
које
су
обично
пред
зору
мекане
као
памук
,
само
кад
их
има
толико
празних
да
човек
своје
иструцкане
удове
опружити
може
(
јер
ваљда
вам
не
треба
ни_казати
да
смо
ми
рад
наших
демократских
начела
путовали
на
трећој
класи
?
)
Али
на
жалост
број
теферичлија
био
је
тако
огроман
,
да
се
за
тили
часак
и
крајњи
вагон
напуни
као
каква
кутија
смокава
.
Нико
се
није
могао
ни
наслонити
него
је
морао
седети
усправљен
.
Али
из
почетка
није
ни
било
непријатно
,
јер
песмо
имали
кад
ни
да
помишљамо
на
то
у
оном
хаосу
од
шале
смеја
и
дима
који
је
куљао
на
све
мушке
носеве
и
уста
ка
из
оџака
,
тако
да
је
вагон
изгледао
као
каква
мала
фабричка
варош
,
од
чега
смо
ја
и
мој
земљо
највише
зазирали
;
осталу
хуку
буку
и
праску
фабричку
допуњавале
су
наше
„
љубведостојне
сопутнице
“
које
су
торокале
као
да
сто
чекрка
уједан
пут
ради
.
Досетке
,
шаљиве
причице
,
задиркивања
,
озбиљније
препирке
све
је
то
прскало
као
кад
баћа
Стувер
у
пратеру
запали
главни
фронт
каквог
свог
„
ватромета
“
на
тезоименити
дан
њеног
краљевског
и
т
.
д
.
Особито
у
нашем
одељењу
(
вагони
су
обично
раздељени
сниским
преградама
на
три
одељења
али
се
путници
могу
преко
преграда
рахат
видети
и
разговарати
)
беше
живо
које
рад
раскалашнога
бурша
и
његовог
Сервијанера
,
толико
рад
оног
чиче
којега
видесмо
још
на
станици
.
Он
је
поред
свега
тога
што
је
најмање
педесет
година
претурио
тако
ђаволасто
задиркивао
једну
младицу
која
је
с
нама
седела
,
тако
смешно
исказивао
своје
очајање
кад
му
је
она
казала
да
је
већ
удата
,
да
је
на
првој
штацији
чека
њен
слатки
муж
,
и
како
је
и
она
неутешна
што
се
не
може
користити
његовим
,
галантним
понудама
и
т
.
д
.
да
би
та
једна
епизода
била
читава
новела
—
ал
не
бој
се
вазљубљена
читатељице
,
ја
знам
да
си
ти
и
онако
срдито
напућила
твоја
устанца
па
велиш
„
И
то
ми
је
новела
!
Прича
недељу
дана
,
а
још
се
нико
није
ни
заљубио
а
камо
ли
да
се
ко
убио
или
отровао
или
у
воду
скочио
као
што
се
у
поштеној
новели
приличи
!
“
Међу
тим
,
које
год
жељезницом
путовао
,
знаће
да
то
џакање
и
весеље
у
вагону
не
траје
дуго
,
особито
ако
се
воз
под
ноћ
крене
,
или
ако
је
неко
„
затворено
“
друштво
у
њему
,
као
што
је
наше
,
па
он
и
не
стаје
на
свима
обичним
станицама
.
Сахат
,
највише
два
,
па
онда
се
сви
изговоре
,
уморе
,
анекдоте
се
исцрпе
,
шале
изазивљу
само
по
који
осмех
у
место
кикотања
и
грохота
,
досетке
постају
све
тромије
и
тупље
пређе
,
луше
се
једна
по
једра
гасе
а
пушачи
заборављују
да
их
на
ново
напуне
,
сваки
се
повлачи
у
себе
самога
па
се
пусти
својим
успоменама
,
бригама
,
жељама
и
надама
на
вољу
,
и
на
послетку
,
као
год
што
се
какав
хор
који
се
иза
кулиса
удаљава
,
све
слабије
и
слабије
чује
,
још
по
који
откинут
гласак
,
па
онда
све
умукне
,
тако
и
овде
све
се
утиша
мало
по
мало
и
на
послетку
ништа
се
није
чуло
осем
монотоно
труцкање
нашега
воза
и
бесно
фачање
наше
локомотиве
.
На
пољу
беше
сунце
зашло
,
и
над
непрегледно
широким
њивама
и
ливадама
,
које
вредна
рука
сељачка
беше
претворила
у
прави
рај
и
за
само
око
,
и
које
у
даљини
обгрљаваше
венац
модрих
планина
као
оквир
какву
љупку
слику
,
трепташе
читаво
море
румене
светлости
.
Каквом
тајанственом
и
чаробном
копреном
покрива
та
тија
вечерња
светлост
сваку
и
најобичнију
стварку
у
природи
,
какву
божанску
хармонију
склапа
она
из
најоштријих
противности
,
које
на
дану
чисто
вређају
осећање
о
лепоме
.
Па
какву
благу
срећу
удева
лепо
вече
у
људске
груди
!
...
Ако
их
раздире
очајање
или
каква
силна
туга
,
један
поглед
у
ту
величанствену
и
мирну
природу
,
хлади
запаљене
ране
,
утољава
и
најбешње
бодове
,
па
ако
ништа
друго
,
а
он
измами
бар
сузе
на
очи
,
те
бар
тако
олакша
набреклом
срцу
.
Ако
бурно
дахћу
под
каквом
ненаданом
срећом
,
коју
човек
чисто
не
може
да
издржи
,
овако
вече
кадро
је
и
ту
буру
да
утиша
,
и
то
радосно
раздрагано
срце
да
умири
,
даде
му
снаге
да
се
своје
среће
нагледа
,
да
је
се
без
страсти
наужива
.
Па
и
на
нас
,
свакидашње
тежатнике
,
који
се
не
можемо
потужити
ни
на
сувише
среће
ни
на
превелике
несреће
,
код
којих
је
један
ка
и
други
,
код
којих
цео
живот
пролази
у
насуштни
хлеб
,
и
у
борби
,
не
с
поштеним
пријатељима
,
већ
са
самим
црвима
и
подлацима
,
па
и
на
нас
,
какав
силан
утицај
има
овако
свечан
тренутак
у
вечном
животу
природе
!
Као
кад
какви
нежни
прстићи
на
финим
жицама
од
цитре
,
стану
мамити
најслађе
гласове
,
тако
потоњи
зраци
сунца
на
заходу
могу
да
измаме
најмилије
успомене
из
душе
,
па
од
њих
да
начине
најлепше
слике
које
пролазе
поред
укоченог
погледа
у
даљину
,
помињући
најдраже
тренутке
једног
целог
живота
...
Отаџбина
,
детињска
срећа
,
браћа
и
сестре
,
другови
,
прво
будење
душе
и
срца
,
прво
свитање
идеја
за
које
ваља
живети
,
прве
борбе
и
занос
прве
победе
...
О
хвала
вам
миле
,
миле
слике
!
...
.
На
један
пут
стаде
врискати
пишталица
на
локомотиви
,
точкови
се
све
лакше
и
лакше
окретаху
,
најпосле
воз
стаде
и
наш
вагон
се
затресе
па
стаде
,
а
кондуктори
заграјаше
.
—
Штација
Дингеда
!
Десет
минута
одмора
!
—
У
вагону
опет
оживе
народ
.
Нас
тројица
такође
похитамо
за
остацима
у
станичку
гостионицу
да
тих
десет
минута
што
је
могуће
целисходније
употребимо
на
благо
и
поспјешествованије
нашег
желудца
.
Пред
станицом
се
гурало
тамо
и
овамо
најмање
две
три
стотине
путника
,
а
највише
их
је
јуришало
у
гостионичку
трапезарију
која
је
не
само
постављена
била
за
толику
гомилу
људи
,
него
већ
и
усута
јела
стајаху
по
столовима
само
да
се
драгоцено
време
уштеди
!
У
нашем
напредном
веку
и
кад
се
за
ћев
путује
,
ваља
на
врат
на
нос
јести
.
При
свем
том
што
на
станици
беше
толико
света
,
опет
је
свакоме
у
очи
упадала
једна
жена
која
је
пред
ходником
стајала
са
једном
повеликом
путничком
торбом
,
чекајући
док
се
гомила
разиђе
да
у
ком
вагону
потражи
себи
место
.
На
њој
беше
дугачка
црна
мантија
опасана
у
струку
грубим
црним
гајтаном
на
коме
с
леве
стране
беху
обешене
бројанице
и
крст
.
Главу
а
и
доста
лица
сакриваше
неко
као
снег
бело
платно
,
намештено
као
у
калуђерица
.
Она
стајаше
смерно
гледајући
преда
се
,
као
да
никога
на
свету
нема
око
ње
.
Мене
подухвати
језа
кад
видех
тај
живи
анахронизам
онако
у
месечини
.
Ја
и
на
инштитуцију
калуђера
мрзим
,
али
калуђерице
су
тако
скрнављење
најсветијих
природних
закона
,
да
„
prosto
plюnutъ
da
cҕhatъ
“
.
-
Бурни
имају
и
тај
ружан
обичај
да
завирују
свакој
девојци
под
нос
,
поред
које
прођу
,
па
с
тога
се
несам
чудио
кад
Пепи
,
пролазећи
поред
калуђерице
чучну
да
јој
испод
беле
настрешнице
види
лице
;
али
помислите
како
се
ја
и
мој
земљак
окаменисмо
кад
видесмо
да
Пепи
брзо
скине
капу
те
калуђерици
пољуби
руку
,
и
збуњено
се
стаде
извињавати
.
—
Опростите
...
пречастна
госпо
Варвара
...
али
од
куд
сам
се
ја
могао
надати
?
.
.
—
Она
диже
полако
главу
,
а
ја
и
Сервијанер
само
што
се
погледасмо
...
Хоћете
ми
веровати
да
та
калуђерица
не
могаше
бити
старија
од
18—20
година
,
и
да
ја
нисам
видео
лепше
девојке
од
Крушевца
до
Петрограда
и
од
Беча
до
Москве
?
Ја
се
сећам
само
на
још
једну
тако
лепу
девојку
,
у
коју
смо
сви
,
што
нас
је
год
имало
срца
,
у
полугимназији
теразиској
,
пре
једанајест
година
били
заљубљени
.
И
беше
налик
на
њу
та
калуђерица
као
да
су
две
сестре
рођене
.
Оно
исто
српско
црнпурасто
лице
,
оне
исте
жарке
очи
које
још
црње
долажаху
,
под
дугим
лако
узвијеним
трепавицама
и
густим
црним
веђама
она
иста
фино
просечена
усташца
,
онај
исти
целокупни
тип
лица
,
само
што
у
нашег
београђанчета
беху
румени
обрашчићи
као
румена
јабука
,
и
што
се
на
њима
појављиваху
при
сваком
смеху
две
меке
рупице
у
којима
како
кажу
моје
еснафлије
„
божић
Амор
своје
стреле
запиње
“
,
а
на
лицу
пречасне
госпе
Варваре
беше
кречна
бледоћа
,
и
не
верујем
да
би
се
и
осмех
сам
а
камо
ли
с
Љељом
усудио
на
то
хладно
,
строго
ал
достојанствено
лице
.
Ми
бејасмо
заборавили
да
смо
гладни
,
и
да
калуђерица
не
уђе
у
један
вагон
ми
би
проиграли
наших
десет
минута
јер
не
само
да
би
нам
заделу
ноћ
остао
желудац
у
стању
турских
каса
,
него
нам
се
не
би
ни
очи
наситиле
оног
пустог
гледања
...
Срећом
нас
дочепа
бурш
,
који
је
пречасној
калуђерици
однео
торбу
до
вагона
и
још
једаред
је
у
руку
пољубио
,
па
нас
увуче
у
трапезарију
,
зграби
с
једнога
стола
три
лунгенбратена
,
мету
пред
свакога
један
и
стаде
јести
да
је
све
иза
ушију
пуцало
.
—
Пени
,
ако
Бога
знаш
,
каква
је
оно
?
...
—
—
Му
...
му
...
му
!
.
—
беше
цео
одговор
буршев
који
се
довио
,
и
уз
то
нам
пружи
руку
на
воз
,
као
утеху
да
ће
нам
после
причати
.
Кад
не
беше
другче
,
наклопимо
се
и
нас
двојица
,
и
срећом
бесмо
и
последњи
залогај
прогурали
до
„
срца
“
кад
зазвони
звоно
.
Брзо
посласмо
на
кукавно
сажвакане
залогаје
један
мали
потоп
феславскога
вина
,
платисмо
(
не
питајте
колико
)
,
и
пре
другог
звона
бесмо
већ
на
својим
местима
у
вагону
.
Да
ми
је
ко
пре
те
вечере
казао
да
је
могу
за
мање
од
десет
минута
вечерати
,
ја
би
му
казао
да
лаже
.
О
свето
искуство
,
без
тебе
нема
ништа
.
Ми
несмо
дали
буршу
ни
да
своју
душу
запали
нашим
запиткивањима
о
калуђерици
.
—
Она
је
моја
земљакиња
и
комшиница
била
,
и
док
смо
деца
били
,
играли
смо
се
заједно
!
...
—
Одговори
Пепи
и
гледа
преда
се
а
преко
његовог
лица
прелете
израз
,
који
се
бар
мени
учинио
као
неки
дубок
бол
и
сет
.
Али
можда
је
крива
и
вагонска
лампа
која
и
онако
слабу
светлост
врло
неудесно
на
његово
лице
бацаше
.
—
А
да
знате
каква
је
та
вила
била
пре
само
три
године
!
Ко
би
у
овој
погнутој
,
бледој
и
изнуреној
калуђерици
познао
поноситу
возареву
Мирцлу
!
—
Он
опет
ућута
,
па
оста
непомичан
заборавивши
потпуно
на
кесу
дуванску
коју
беше
извадио
да
на
ново
напуни
лушу
.
—
Па
који
је
јад
отера
у
калуђерице
?
—
—
Ах
!
—
учини
Пепи
па
махну
руком
преко
чела
,
као
да
се
,
трго
из
кратког
сна
—
немојте
ме
питати
...
То
је
тако
тужна
прича
да
вам
је
ја
несмем
причати
.
Ја
несам
мајстор
у
причању
па
ћу
начинити
какву
накараду
.
Боље
причекајте
до
сутра
,
па
кад
се
станемо
возати
по
језеру
,
запитајте
ма
кога
возара
,
са
што
је
Шифер
-
Мирцл
отишла
у
калуђере
?
Они
ће
вам
сваки
испричати
боље
од
мене
!
То
је
само
било
уље
у
жар
наше
радозналости
.
Сад
нам
је
баш
морао
причати
.
Он
се
бранио
донекле
,
па
најпосле
кад
није
имао
куда
рече
:
—
Добро
да
вам
причам
;
али
ако
ја
мојим
буршовским
ручендама
згњечим
њежни
цветак
,
ви
сте
криви
.
На
вас
грех
!
—
Затим
извади
сахат
,
уздахну
„
тек
по
ноћи
“
,
погледа
по
вагону
,
промрмља
„
а
у
овој
кутији
сардина
нема
ни
помисла
на
спававање
“
,
па
онда
напуни
и
запали
лушу
,
и
започе
да
прича
.
„
—
Да
,
да
!
,
.
.
Лепа
је
била
као
каква
иконица
!
А
уз
то
тако
поносита
,
да
нико
није
смео
ни
да
је
се
дотакне
од
свију
наших
момака
.
Ако
би
се
какав
странац
усудио
да
је
помилује
(
јер
она
је
са
очиним
чамцем
превозила
путнике
преко
језера
)
она
би
га
шинула
по
руци
,
а
богме
кадкад
није
јој
ни
весло
сувише
замашно
било
.
Образи
јој
беху
румени
као
алмруже
,
очи
плаве
као
генцијана
а
косе
златне
као
исто
сунце
кад
са
каквог
снежног
поља
одсјајкује
.
Какви
је
момци
несу
просили
,
па
све
за
бадава
!
Она
није
хтела
ни
да
погледа
на
оно
силно
благо
које
су
јој
нудили
!
...
Она
је
чекала
свога
суђеног
.
И
он
се
брзо
јави
.
Душа
ваља
ни
Лоидлу
не
беше
замерке
.
Стасит
,
срчан
момак
,
какве
само
планина
гаји
.
У
целој
нашој
околини
не
беше
снажнијег
рвача
,
ни
куражнијег
ловца
,
јер
ви
треба
да
знате
да
је
мало
другаче
ловити
лаконоге
гемзе
по
нашим
вратоломним
кршевима
,
него
што
је
газити
кроз
какав
рит
за
тицама
.
Па
како
је
лепо
возарче
Мирцл
на
брзо
припитомило
тог
дивљег
џина
,
тог
бесног
ловца
!
Свако
јутро
доносио
јој
је
свежег
алпског
цвећа
да
јој
задене
за
зелени
шешир
,
и
за
везени
прслук
;
а
како
би
пала
тија
ноћца
,
па
би
месец
ударио
преко
језера
своје
сребрне
мостове
,
одмах
би
се
зачуле
и
слатке
песмице
уз
нежне
тонове
са
цитре
,
који
би
се
помешали
са
чаробним
шуштањем
језерских
таласића
,
одмах
се
могло
видети
како
се
на
језеру
љуљушкају
два
чамца
један
до
другога
,
и
како
у
једноме
нема
никога
,
а
у
другом
момче
и
девојче
...
На
његовом
крилу
лежи
мала
цитра
и
он
мами
што
може
срдачније
гласиће
из
ње
певајући
тихо
,
а
она
га
обгрлила
па
га
час
љуби
а
час
опет
помаже
певати
.
Па
какве
миле
песмице
!
Он
тек
започне
:
„
Dirnl
du
hast
mich
lieb
.
Dirnl
,
gelt
,
du
hast
mich
gern
,
Jch
steig
auf
n
Himmel
u
auf
;
Und
hol
dir
a
Стерн
!
“
„
(
Девојче
,
ти
ме
волеш
;
девојче
јел
да
сам
ти
драг
?
Та
ја
би
се
на
небо
попео
,
да
за
те
коју
звезду
скинем
“
)
.
А
она
му
одговара
:
„
Je
hö
хер
der
Turm
,
Je
schöner
das
Gläut
,
Je
stolzer
dein
Herzerl
,
Je
grö
сер
die
Freud
!
“
(
„
Што
је
виша
кула
,
то
се
лепше
чују
звона
с
ње
;
што
је
твоје
срдашце
поноситије
,
то
је
и
радост
моја
већа
.
“
)
А
кад
би
се
сити
напевали
,
онда
би
Лоидл
стао
причати
своме
злату
о
најскривенијим
кланцима
и
језерцима
о
којима
Мирцл
још
никад
ни
чуда
није
,
и
на
које
је
Лоидл
наилазио
рад
својег
непрекидног
лутања
и
пентрања
за
гемзама
.
Девојци
се
једном
та
причања
Лоидлова
тако
допадну
да
га
стаде
молити
да
и
њу
један
пут
поведе
са
собом
у
лов
.
Хоће
и
она
да
види
те
чопоре
дичне
дивљачи
,
хоће
и
она
један
пут
да
се
успентра
на
највише
вршке
Трауенштајна
одакле
он
каже
да
види
не
само
цео
Гмунден
,
и
цело
језеро
и
сва
брда
и
сва
села
око
језера
на
један
пут
,
него
и
преко
тога
далеко
,
далеко
...
Лоидл
се
насмеја
„
Како
ћеш
се
ти
пентрати
по
оном
стењу
?
Та
ти
не
би
ни
до
по
пута
дошла
па
би
тако
сустала
да
не
би
могла
маћи
“
—
„
Охо
,
молимо
,
и
ми
смо
планинкиња
и
ако
смо
понајвише
одрасли
крај
језера
.
Покушај
,
па
ћеш
видети
да
ћеш
се
ти
још
пре
уморити
него
ја
“
—
„
Хајде
баш
да
видимо
.
Али
у
очи
тога
дана
треба
да
преноћиш
на
нашој
страни
језера
,
на
прилику
код
твоје
тетке
у
Карбахмиле
?
Јер
нам
ваља
здраво
поранити
ако
хоћеш
да
видиш
гемзе
док
су
још
на
окупу
...
“
Она
пристане
и
уговоре
и
дан
и
место
састанка
.
Тетка
ће
је
пустити
,
она
зна
,
да
се
Лоидл
и
Мирцл
пазе
,
а
она
зна
и
то
да
је
Лоидл
поштено
момче
.
—
И
освану
жељени
час
,
кад
је
Лоидлу
ваљало
доћи
пред
теткину
кућу
и
викнути
„
Ју
—
хуј
!
“
да
одјекне
од
стотине
стена
.
Девојка
је
већ
била
готова
,
обучена
и
умивена
,
спремна
за
пут
,
и
изађе
из
колибе
поштапљући
се
великим
„
грисбајлом
“
(
то
је
велики
штап
за
пењање
у
Алпима
)
.
Он
је
осем
тога
имао
своју
пушку
о
рамену
.
Пошто
се
срдачно
поздравише
,
узеше
се
за
руке
па
хајд
’
уз
брдо
.
Ваздух
беше
пријатан
ал
’
ипак
суров
,
мирисан
од
планинског
биља
,
ал
’
опет
још
толико
хладан
да
се
јежила
кожа
од
њега
.
Магла
се
још
витлала
по
земљи
или
на
стенама
које
изгледаху
као
да
су
добиле
џиновска
крила
.
Над
најдаљом
ивицом
Алпа
,
на
небу
јављаше
се
као
крв
црвена
пруга
која
се
све
више
ширила
у
зелене
,
бледо-црвене
и
бисерасто-сјајне
траке
.
Јеле
и
смреке
које
за
се
одвојене
стајаху
тек
што
почеше
да
бацају
прву
,
дугачку
,
скоро
прозрачну
сенку
по
земљи
.
Лоидл
и
Мирцл
ишли
су
брзо
да
се
пре
сунца
дочепају
некога
виса
,
и
девојче
играјући
се
штапом
лупаше
њиме
о
стене
поред
којих
пролажаху
.
—
Немој
то
радити
Мирцл
.
Ми
већ
морамо
и
говорити
лакше
.
Јер
како
зађемо
иза
оне
чуке
тамо
,
ето
нас
одмах
у
кланцу
кроз
који
се
долази
до
гемзовских
стена
,
па
само
да
начује
дивљач
и
најмањи
јек
човечијега
гласа
,
онда
збогом
свако
ловљење
,
и
онда
се
можемо
слободно
вратити
откуда
смо
и
пошли
.
Девојче
узе
грисбајл
по
среди
па
пође
мирно
уза
својег
драгог
даље
.
—
Стој
!
—
заповедаше
он
на
један
пут
али
врло
полако
,
стаде
па
оштро
гледаше
за
маглом
и
правцем
којим
се
она
витлала
.
—
Ми
морамо
с
друге
стране
ударити
,
јер
ветар
дува
све
иза
нас
право
гемзама
у
нос
,
а
кад
оне
омиришу
ловачко
месо
,
онда
одлетеше
у
невидиш
.
Имају
угурсузи
носеве
да
ни
сам
ђаво
не
би
веровао
!
—
Они
дакле
ударе
другим
правцем
.
Мирцл
није
могла
да
се
нагледа
све
те
дивоте
и
величанства
које
се
око
ње
налажаше
.
Стрме
расцепљене
стене
у
нежном
жару
првих
зракова
,
и
дубока
ждрела
међу
њима
увијена
у
оно
тајанствено
плаветнило
као
каква
бајка
.
Овде
—
онде
по
која
усамљена
тица
прилепила
се
уза
какву
као
зид
усправљену
стену
,
па
час
поклизне
а
час
се
сама
затоциља
да
у
којој
пукотини
потражи
црвака
.
Дубоко
,
дубоко
под
њеним
ногама
види
се
варош
како
се
још
рве
с
маглама
,
само
њих
двоје
стоје
у
сред
јутарње
светлости
,
и
сред
милијона
росних
капљица
што
се
у
хиљаду
светлих
боја
прелевају
,
а
пред
њима
ужарене
главе
урнебеских
глечера
.
Још
мало
пођоше
уза
страну
,
-па
ето
их
на
коси
планинској
.
Сенке
већ
беху
оштрије
,
ваздух
беше
мало
топлији
,
а
цео
је
свет
изгледао
као
ружа
задахнута
каквим
злаћеним
дахом
.
Планинске
чуке
и
највиши
шиљци
од
стена
који
стајаху
у
колу
изгледаше
као
највиши
листићи
у
ружиној
круни
.
Девојче
погледа
на
ниже
преда
се
...
На
дну
планинског
котла
ширило
се
питомо
језеро
.
Она
га
још
никад
није
тако
цело
угледала
и
ако
је
на
њему
одрасла
.
Половина
беше
још
у
магли
а
другу
половину
,
коју
грли
зелен
лук
од
најлепших
башта
искићен
белим
спретним
сеоцима
као
белим
цветићима
,
беше
већ
огрејало
сунце
.
Какав
поглед
беше
то
зелено
,
пурпурасто
и
дијамантасто
светлуцање
и
прелевање
на
језеру
!
Па
опет
,
шта
су
те
речи
да
кажу
оно
што
угледаше
лепе
очи
возарчета
у
свом
заносу
од
миља
!
Ту
ни
један
молер
нема
боја
,
ту
ниједан
језик
нема
речи
;
то
беше
као
да
су
виле
откале
некакав
ужасно
велики
ћилим
од
самога
бисера
,
па
га
изнеле
на
сунце
,
па
га
дижу
и
спуштају
,
па
се
играју
њиме
да
се
све
блиста
,
сјаји
,
засењује
,
цакли
,
сагорева
,
да
се
све
топи
у
оним
жарким
бојама
.
Ми
људи
ми
се
кочоперимо
нашим
говором
,
а
кад
угледамо
оваку
какву
појаву
природну
,
ми
тек
опет
морамо
да
признамо
да
је
цео
наш
говор
само
муцање
,
ми
увидимо
да
и
ми
као
мутавци
само
можемо
знацима
да
наговестимо
шта
осећамо
,
али
исказати—
не
умемо
.
Девојка
је
стајала
наслоњена
на
свог
драгог
,
па
је
само
гледала
у
језеро
.
И
он
није
речце
проговорио
.
На
један
пут
она
диже
главу
па
му
погледа
у
очи
...
Њему
се
учини
као
да
му
тај
поглед
отвори
сва
ребра
,
па
му
кроз
сред
срца
прође
...
—
Хајдемо
,
хајдемо
,
душице
.
Сунце
ће
нас
претећи
!
—
и
он
је
обави
око
витког
стаса
својом
снажном
десницом
па
је
слатком
силом
откину
с
места
на
коме
је
беше
језеро
очарало
.
—
Хајдемо
,
само
полако
,
и
пази
да
не
откотрљаш
који
камичак
у
амбиз
,
јер
он
ће
док
слети
до
доле
начинити
толику
ларму
да
ће
се
сва
дивљач
разбећи
.
Видиш
ону
чуку
тамо
?
То
је
Кајзершпиц
.
Кад
и
њу
обиђемо
,
онда
ћемо
прилећи
на
земљу
...
—
—
Хоћеш
одатле
гађати
јадне
гемзе
?
.
—
—
Аја
,
ми
ћемо
само
да
гледамо
у
дољу
што
је
под
чуком
,
као
у
какав
рибњак
.
Тамо
ври
и
гамиже
дивљач
да
јој
броја
нема
.
Само
ти
иди
смиром
и
држи
се
уза
страну
!
—
Тако
пођоше
опет
мало
даље
.
Ловац
постајаше
,
како
који
корак
даље
,
све
пажљивији
и
остражнији
.
—
Тако
сад
добро
пази
да
ти
штап
не
звекне
где
о
стену
...
Ни
речце
више
...
Полако
...
полако
...
Овде
морамо
пузити
четвероношке
...
Пст
...
немој
главе
дизати
.
.
обиђи
тај
камен
...
пст
!
...
Сад
да
се
неси
ни
мрднула
.
—
Девојка
хтеде
да
удесније
положи
поред
себе
свој
грисбајл
,
ал
’
осети
снажну
руку
Лоидлову
која
јој
не
даде
ни
маћи
.
Његове
густе
обрве
живо
се
мицаху
и
очима
јој
исказиваше
куда
треба
да
гледа
.
Она
погледа
у
дубину
.
Каква
слика
!
У
једној
огромној
арени
,
окруженој
са
свију
страна
громадним
стењем
и
окићеној
са
мало
зелене
траве
и
џбунића
,
лешкарила
је
иди
пасла
дивљач
.
Она
никад
није
видела
тако
многе
гемзе
у
друштву
,
па
још
како
су
рахат
,
па
како
су
се
разбашариле
.
Баш
се
види
да
су
код
своје
куће
.
Подаље
од
осталих
стајаше
један
старији
јарац
,
на
једном
великом
камену
као
на
каквој
трибини
или
на
кули
,
и
по
његовом
живом
мрдању
ушију
а
и
по
целом
његовом
држању
видело
се
да
прислушкује
и
на
све
стране
пази
.
„
То
им
је
вођ
—
шану
Лоидл
својој
цури
на
ухо
—
он
чува
стражу
.
Чим
он
осети
штогод
па
само
звизне
,
одмах
стругне
цела
руља
и
за
тили
часак
их
нестане
као
да
су
авети
биле
“
.
У
девојчету
куцаше
срдашце
тако
силно
...
Колико
јој
мило
беше
што
је
драги
обавешћује
,
опет
умало
му
она
не
метну
руку
на
уста
,
јер
сад
се
она
још
више
бојала
него
он
,
да
гемзе
не
начују
човечији
глас
,
па
да
не
ишчезне
тај
лепи
вилински
сан
што
јој
трептијаше
пред
очима
у
јутарњој
позлати
.
Она
је
лежала
грудима
на
ивици
једне
стене
која
се
као
одсечена
одмах
спушташе
у
недогледну
провалу
,
и
осећала
је
како
јој
срце
о
стену
бије
...
Сунце
је
све
више
и
више
осветљавало
дубоки
планински
казан
продирући
у
његове
небројене
пукотине
и
ждрела
која
из
њега
изводе
.
Како
лепе
беху
нежне
гемзе
које
већ
беху
обасјане
,
са
оним
витким
телом
и
танким
ногама
,
с
оним
црним
,
влажним
и
сјајним
носићима
,
с
оним
великим
,
сјајним
,
паметним
очима
!
—
Душице
,
погле
онамо
ону
гемзу
са
двоје
младих
!
—
шану
опет
Лоидл
па
пружи
прст
,
али
не
макнувши
руком
.
Она
погледа
и
види
једну
гемзу
како
се
са
својим
младим
гемзицама
игра
.
Да
је
од
шећера
била
наређена
та
група
,
не
би
могла
слађа
бити
!
Мати
скочи
на
један
камен
па
гледа
своје
мале
,
па
онда
сиђе
к
њима
,
па
опет
ускочи
,
па
опет
их
гледа
.
Мирцл
одмах
разумеде
шта
та
игра
значи
.
Мати
је
учила
своје
младе
скакању
...
И
дојиста
није
се
преварило
девојче
.
Јер
,
ено
гемза
сиђе
с
камена
љутито
,
дотера
једно
мало
до
стене
па
га
стаде
дотле
гурати
главом
докле
није
имало
куд
,
него
хоп
—
ено
га
на
стени
.
Она
га
је
гледала
малко
,
па
онда
стаде
к’о
бајаги
бежати
,
а
гемзица
с
камена
у
страху
да
не
остане
без
мајке
на
ново
скочи
,
и
ено
је
где
се
умиљава
око
матере
.
Тако
је
ишло
и
с
другом
гемзицом
.
Кад
беху
обе
на
камену
,
а
мати
тек
изненада
их
гурне
с
камена
,
па
морају
да
скачу
,
хтело
им
се
не
хтело
...
—
Хоћеш
да
ти
убијем
коју
гемзу
,
Мирцл
—
шану
опет
ловац
својој
девојци
,
и
маши
се
токорсе
за
пушку
.
Девојка
пребледе
од
те
помисли
,
усправи
се
мало
,
склопи
своје
руке
молећи
,
и
погледа
га
с
таким
прекором
и
сузама
у
очима
,
да
се
Лоидл
није
могао
уздржати
а
да
јој
пољупцем
не
осуши
сузу
која
кану
преко
њених
обрашчића
.
Мирцл
стаде
опет
гледати
доле
и
није
могла
да
одвоји
очију
од
тог
веселог
чопора
поносите
дивљачи
.
Ала
чудна
мирноћа
и
срећа
беше
у
том
рају
,
високо
над
светом
,
изнад
свију
брига
и
невоља
—
па
опет
како
близу
беше
ловачка
смртоносна
цев
!
...
—
Гурни
један
камичак
у
амбиз
,
Мирцл
,
али
полако
и
нек
није
здраво
велики
!
—
Девојче
дохвати
један
камичак
,
али
у
исти
мах
ухвати
је
Лоидл
за
руку
.
—
Остави
тај
камен
...
не
помичи
се
...
Избери
други
какав
,
ал
’
овај
ни
по
што
више
.
И
то
да
га
неси
додирнула
руком
;
догурај
га
до
ивице
штапом
!
—
Она
учини
све
,
како
је
драги
казао
,
и
камичак
одскакута
низа
стену
котрљајући
још
неколико
камичака
са
собом
на
које
је
путем
ударно
,
чак
до
у
дивни
гемзовски
станак
.
Још
док
је
камичак
озго
летио
звизну
гемза
на
стражи
.
Гемзе
наћулише
уши
,
млађи
се
помешаше
међу
старије
,
све
гомиле
згромадаше
се
у
чопор
оштро
мотрећи
на
све
стране
.
Једна
гемза
одвоји
се
из
чопора
,
па
пажљиво
приђе
ономе
месту
где
је
камичак
пао
,
стаде
га
њушити
и
превртати
са
свију
страна
,
па
онда
подиже
главу
у
вис
и
стаде
омирисавати
ваздух
—
али
ветрић
је
високо
изнад
чопора
лахорио
—
па
кад
виде
да
нема
опасности
,
врати
се
на
своје
си
,
а
укочени
чопор
оживе
и
растури
се
опет
у
веселе
гомилице
,
које
на
ново
ударише
у
играње
...
—
Добро
.
А
сад
узми
један
камен
у
руку
,
протрљај
га
мало
длановима
...
тако
...
задахни
га
...
Сад
га
баци
како
хоћеш
!
И
други
камен
паде
.
Стражар
-
гемза
звизну
још
јаче
него
мало
час
.
На
ново
страх
и
трепет
међу
гемзама
.
Испитивач
приђе
онако
исто
пажљиво
к
месту
,
ал
’
тек
што
прињуши
камен
,
даде
од
себе
тако
чудноват
,
силан
,
ал
’
непријатан
глас
,
да
се
гемзе
једна
преко
друге
безобзирце
распршташе
на
све
стране
,
и
брже
него
што
би
човек
могао
представити
шта
се
то
учини
не
беше
више
ни
једне
гемзе
у
дољи
—
—
—
Али
не
само
језеро
и
планински
кланци_
,
још
неко
је
знао
за
тајно
миловање
дичнога
Лоидла
са
лепом
Шифер
-
Мирцлом
!
И
тај
им
је
био
издајица
.
А
знате
које
то
?
То
беше
китнасти
прозорчић
на
собици
девојчета
,
то
беху
ноћни
састанци
и
ашиковања
на
том
кобном
ал
меденом
прозорчићу
,
који
се
у
нас
зову
„
фенстерл’н
“
...
.
Не
потраја
дуго
,
и
већ
су
све
комшије
знали
да
су
Лоидл
и
Мирцл
двоје
„
љубезних
“
или
један
„
паард
“
,
и
сад
насташе
мутни
и
облачни
дани
у
животу
лепог
девојчета
који
је
дотле
тако
ведар
и
срећан
био
.
Да
је
ког
другог
изабрала
,
не
би
је
нико
ни
у
кући
криво
погледао
,
у
нас
се
све
женидбе
почињу
са
тим
„
фенстерл’н
“
,
али
Лоидла
—
о
њему
не
ће
тата
ни
да
чује
.
Ама
за
што
,
за
Бога
?
Ви
се
сећате
како
сам
га
у
почетку
,
хвалио
,
па
откуд
да
се
он
родбини
девојачкој
не
допада
?
Хе
,
он
јест
истина
био
дичан
и
вредан
,
али
...
сви
Гмунденци
,
сви
рибари
и
ловци
који
живе
по
селима
око
језера
знали
су
да
је
он
Wilderer
,
т
.
ј
.
да
је
он
починио
сву
ону
грдну
штету
по
забранима
и
ловачким
потесима
.
То
беше
једина
,
али
врло
срамна
љага
на
њему
.
Истина
нико
не
би
се
могао
заклети
да
га
је
видео
где
по
забрањеном
месту
лови
или
краде
дивљач
,
али
тек
сваки
је
то
знао
.
И
доиста
,
он
се
само
својом
хитрошћу
и
срчаношћу
умео
спасти
од
честих
потера
које
су
сеоски
кметови
и
грофски
шумари
шиљали
,
само
да
га
једном
укебају
.
На
послетку
беше
стављена
од
општине
награда
од
25
форината
ономе
ко
тог
страшног
лопова
поткаже
иди
јави
власти
где
га
може
на
делу
ухватити
.
„
Шта
?
—
грмио
је
Мирцлин
отац
—
тог
вилдерера
хоћеш
,
тог
лумпова
и
крадљивца
?
Сутра
му
могу
ловци
протерати
тане
кроз
луду
главу
,
па
онда
?
Онда
си
имала
љубазника
или
мужа
,
можеш
тражити
другога
!
Тако
ми
свију
светаца
ја
не
ћу
да
имам
зета
кога
сваки
деран
има
право
да
убије
.
_
Сирото
девојче
шта
је
знало
да
ради
до
плакати
и
трпети
...
Али
кад
је
вече
дошло
и
донело
драгог
на
прозор
,
онда
му
је
цура
пала
око
врата
,
па
га
је
јецајући
од
плача
молила
и
преклињала
да
се
мане
те
своје
кобне
страсти
,
па
да
ка
’
и
други
људи
оде
у
канцеларију
шумареву
па
да
лепо
узме
допуштење
кад
хоће
где
да
лови
,
а
не
да
меће
сваки
пут
свој
живот
на
коцку
.
Он
јој
је
неколико
пута
обећавао
да
ће
јој
молбу
испунити
,
али
није
имао
снаге
да
одржи
реч
.
Он
се
љутио
на
самог
себе
,
али
све
забадава
.
Међу
тим
нису
ни
остали
момци
из
околине
били
без
срца
и
без
очију
за
лепоту
красне
Шифер
-
Мирцл
и
просиоци
нагрнуше
са
свих
страна
,
тако
да
је
већ
једном
ваљало
ломити
колач
.
Оцу
се
особито
допао
Валзер
Хис
,
леп
,
здрав
деран
,
из
добре
имућне
куће
.
И
он
стаде
наваљивати
да
му
ћерка
пође
за
њ
.
Једно
вече
,
кад
је
Лоидл
баш
пошао
био
својој
цури
,
истрчи
она
као
без
душе
пред
њега
и
стропошта
му
се
на
прси
.
—
Лоидл
,
ја
ћу
се
убити
,
ако
се
ти
не
махнеш
„
вилдераја
“
.
Мени
не
даду
живети
код
куће
гонећи
ме
да
пођем
за
недрага
,
за
Валзера
Хиса
!
...
—
и
овде
се
девојка
скоро
загуши
плачући
.
Момку
стаде
тешко
око
срца
.
Њему
се
тако
ражали
да
јој
се
одмах
заклео
да
не
ће
ни
узети
пушке
у
руку
,
да
ће
је
раздробити
о
какву
стену
на
хиљаду
комада
(
и
да
му
је
при
руци
била
за
цело
би
учинио
,
али
она
је
била
у
планини
добро
скривена
заједно
с
његовом
муницијом
и
великом
торбом
од
коже
,
па
док
он
до
њих
дође
,
ко
зна
да
л
’
се
не
ће
предомислити
!
...
)
,
и
шта
вам
он
није
обећао
у
томе
тренутку
,
само
да
утиша
своје
злато
.
У
потврду
својих
обећања
дао
јој
је
руку
,
уз
то
трп
чврста
„
Buss
“
пољупца
и
притиснуо
је
тако
силно
на
прса
,
да
у
мал
’
није
јаукнула
од
бола
.
И
од
тог
вечера
прође
10
,
15
дана
,
прођоше
четири
недеље
,
нигде
се
ни
речце
не
чује
о
каквој
новој
штети
иди
крађи
дивљачи
.
Отац
Мирцлин
већ
се
не
љути
кад
се
у
кући
спомене
име
Лоидлово
,
и
мало
по
мало
поче
и
он
да
верује
да
ће
се
момче
поправити
,
а
уздања
Валзера
Хиса
стадоше
падати
.
Лојидл
је
доиста
био
прегао
да
одржи
девојци
задану
реч
,
и
само
једно
није
учинио
,
т
.
ј
.
није
ни
дирнуо
своју
пушку
.
„
А
што
да
је
дирам
—
помишљао
је
у
себи
—
кад
хлеба
не
иште
?
Нека
је
нек
стоји
!
“
Једном
,
опет
после
ашиковања
на
прозору
,
дође
Лоидл
у
механу
.
Кад
тамо
и
Валзер
Хис
у
њој
,
седи
замишљено
и
тужно
за
столом
.
Лоидл
,
како
је
био
раздраган
и
пијан
од
среће
,
приђе
к
њему
,
и
ако
се
несу
никад
пазили
њих
двоје
,
па
га
пита
,
шта
му
је
?
„
А
шта
ће
ми
бити
,
одговара
Валзер
Хис
,
мој
старац
,
мој
јадан
бабо
на
дому
,
како
који
дан
све
више
не
види
.
Чим
се
присумрачи
већ
не
види
ништа
па
макар
му
сто
свећа
упали
!
“
—
„
О
сиромах
Хамер
!
Па
што
не
гледате
,
ваљда
би
се
могло
наћи
лека
?
Што
не
потражите
доктора
?
“
—
„
Хм
,
доктори
!
Шта
несу
радили
с
њиме
па
забадава
.
Оно
,
мени
је
један
наш
човек
у
Салцбургу
који
више
зна
него
сви
доктори
,
казао
један
лек
који
је
многоме
и
многоме
до
сад
помогао
;
али
где
ћемо
га
ми
добити
?
“
—
„
А
што
?
Де
да
видимо
,
ваљда
не
ће
бити
тако
тешко
набавити
“
:
—
„
Тај
се
лек
само
у
планини
добија
,
и
то
пушком
.
И
то
је
:
слезина
из
гемзе
“
—
„
Па
то
није
тешко
.
Отиди
само
грофовскоме
ловцу
...
.
“
Валзер
Хис
му
упаде
у
реч
смејући
се
и
жмиркајући
очима
.
„
Знам
шта
хоћеш
да
кажеш
,
али
ту
гемзу
не
сме
убити
обичан
ловац
,
него
...
ти
ме
разумеш
!
...
ти
!
...
“
—
„
Аха
!
“
осмехну
се
Лоидл
„
И
то
,
настави
Хис
,
не
сме
слезина
бити
са
свим
хладна
кад
се
метне
на
очи
болеснику
,
дале
ваљало
би
где
у
нашој
планини
...
Али
наравно
,
где
је
сад
тај
момак
,
који
би
се
подухватио
да
тај
севап
учини
?
Ловци
су
истерали
из
њих
и
последњу
искру
куражи
!
...
“
Лоидл
беше
међу
тим
подобро
потегао
из
своје
чаше
,
па
које
вино
,
а
које
дражење
Валзера
Хиса
,
еле
за
час
пропаде
све
што
је
Мирцл
горким
сузама
откупила
.
Њему
та
мисао
јурну
у
срце
ка
’
пролетњи
сок
у
дрво
.
Зар
сиромах
старац
да
изгуби
очњи
вид
само
за
то
што
нема
никога
ко
би
се
упустио
у
један
честит
метак
за
њ
?
Јок
,
то
не
сме
бити
док
је
Лоидл
жив
.
А
најмање
треба
Хисов
отац
да
ослепи
.
Лоидл
хоће
да
покаже
људима
да
му
је
„
срце
правоме
месту
.
“
У
пркос
свију
забрана
и
уцене
повишене
,
дигне
се
Лоидл
сутра
на
ноћ
у
планину
,
извуче
из
једног
камењара
пушку
и
торбу
своју
,
где
их
је
обично
крио
,
па
стаде
се
пети
све
више
и
све
дубље
у
планину
,
тражећи
згодне
бусије
.
Месец
беше
већ
увелике
искочио
,
и
беше
красота
у
планини
.
Свеће
и
ватре
по
селу
беху
давно
погашене
и
само
се
језеро
могло
у
дубини
видети
како
се
у
месечини
цакли
као
исто
сребро
.
На
један
пут
искрсне
диван
гемз-јарац
пред
Лоидла
.
Он
одмах
обори
пушку
,
нанишани
и
—
оштри
метак
проломи
се
кроза
стене
.
Живинче
само
што
једном
скочи
,
али
три
аршина
у
висину
,
па
се
онда
стропошта
и
није
се
више
ни
мрднуло
.
Лоидл
му
прискочи
,
за
тили
часак
очупа
прегрш
вуне
с
кичме
задену
је
за
шешир
,
стрпа
целог
јарца
у
своју
велику
торбу
па
је
упрти
на
леђа
,
и
онда
запне
што
је
могао
брже
назад
.
Ноћ
беше
прилично
хладна
,
но
с
њега
је
све
киптио
зној
.
На
по
пута
седе
под
једно
дрво
да
се
малчице
одмори
.
На
један
пут
:
чује
се
неко
шуштање
,
неко
шаптање
,
па
онда
кораци
у
камењару
и
све
јаснији
и
разговетнији
разговор
.
Оче
небески
,
та
то
су
ловци
шумареви
!
Он
је
добро
чуо
где
говоре
:
„
Ту
негде
мора
да
је
.
Та
нама
је
и
пут
и
правац
потказан
.
А
и
пуцањ
се
с
ове
стране
чуо
.
Он
нам
не
ће
више
утећи
,
-
само
се
држите
тако
раздељени
!
“
Шта
да
се
ради
?
Или
скочити
у
амбис
који
је
баш
под
тим
дрветом
зијао
,
те
се
размрскати
о
стење
па
се
тако
спасти
грдне
љаге
и
срамоте
за
цео
живот
,
или
се
бранити
јуначки
докле
траје
праха
и
олова
,
и
не
предавати
им
се
жив
у
руке
.
У
тај
мах
сену
му
још
једна
мисао
кроз
главу
.
Он
се
успентра
уз
дрво
као
каква
дивља
мачка
,
заједно
са
својим
ловом
и
пушком
,
па
се
шћућури
у
густом
лишћу
као
каква
скамењена
тица
.
Ловци
дођоше
под
дрво
,
и
један
рече
„
Ја
остајем
овде
на
стражи
.
Ово
је
једно
од
најважнијих
места
,
као
што
сте
и
сами
од
Валзера
Хиса
чули
;
а
ви
знате
да
он
не
ће
вући
никога
за
нос
,
особито
где
се
тиче
Лоидла
.
Та
и
он
је
с
нама
у
хајци
,
ено
га
где
је
у
јарку
ухватио
бусију
!
“
И
он
доиста
оста
под
дрветом
па
се
разбашари
као
да
се
не
ће
маћи
с
места
до
зоре
.
А
и
остали
ће
за
цело
остати
на
својим
бусијама
!
Кад
...
у
један
мах
...
стаде
у
дрвету
нешто
кврцати
и
пуцкати
,
Лоидл
стаде
све
више
и
више
осећати
да
се
гране
,
у
којима
је
он
полуседио
а
пола
лежао
,
нагибају
...
Оче
небески
велика
грана
на
којој
је
он
,
беше
почела
трунути
на
оном
месту
где
се
од
стабла
одваја
,
па
се
сад
под
овако
великим
теретом
ломи
!
Сад
стаде
тако
силно
пуцати
и
крхати
се
да
се
Лоидлу
учини
е
ће
свет
да
пропадне
,
и
он
препоручи
Богу
душу
,
јер
сад
више
нема
спасења
,
сад
је
већ
знао
да
ће
за
неколико
тренутака
бити
раздробљен
и
разбацан
на
хиљаду
комадића
,
јер
ево
,
он
већ
лети
у
провалу
!
...
Он
само
што
чвршће
пригрли
гране
,
заклони
очи
па
дрекну
„
Језус
Марија
!
“
У
ушима
му
стаде
зујати
,
мало
за
тим
бућну
о
једну
стену
и
осети
како
је
од
ње
одскочио
,
у
исти
мах
зачу
човечији
врисак
и
—
обнесвесну
.
Кад
је
дошао
к
себи
осећа
да
је
још
жив
,
и
да
је
још
непрестано
,
у
грању
,
шта
више
,
и
јарац
је
ту
.
Он
лежи
на
њему
.
Али
испод
њега
...
бруји
и
грми
водопад
да
је
страхота
слушати
.
Он
се
припе
што
силније
за
све
што
је
могао
дохватити
.
Најзад
опусти
једну
руку
,
пошто
се
другом
чврсто
држао
,
па
стаде
око
себе
пипати
.
Нигде
дна
.
Он
спусти
пушку
на
кајишу
колико
је
могао
дубље
