случајуРадиша
би
и
Грују
повео
,
или
би
му
казао
,
кад
доспе
,
шта
да
уради
.
Тако
је
ишло
и
преко
целога
распуста
,
а
тако
се
продужавало
и
сад
.
Зато
су
сад
имали
поред
цвећа
и
довољно
зачина
и
зелени
сваке
врсте
.
Али
је
Радиша
највише
уживао
у
дрвећу
,
младим
воћкама
и
живој
огради
,
која
је
изврсно
напредовала
и
у
којој
је
Радиша
гледао
не
само
украс
баштенски
него
и
спас
шуме
у
Загорици
.
У
јесен
су
засадили
још
неколико
младица
,
а
за
друге
су
ископали
рупе
,
у
које
ће
рано
с
пролећа
засадити
што
хоће
.
Обоје
је
ово
било
ново
за
Радишине
ђаке
и
велике
и
мале
.
Они
су
мислили
,
да
се
само
у
пролеће
расађује
,
а
рупе
да
се
копају
онда
,
кад
хоћемо
да
посадимо
какву
воћку
.
А
друго
какво
дрво
у
Загорици
нико
није
ни
садио
.
Зато
је
бивало
случајева
,
да
пред
многим
кућама
,
ако
нема
каквога
ораха
,
крушке
,
јабуке
,
трешње
или
шљиве
,
немају
где
да
се
склоне
лети
од
сунца
.
А
о
лепоти
,
о
мирису
и
о
каквом
заклону
од
ветрова
и
да
не
помишљамо
.
Сад
су
и
Радишини
ђаци
и
походиоци
градине
школске
могли
видети
,
да
се
и
о
томе
може
водити
рачуна
.
После
„
бербе
“
у
јесен
радови
су
у
градини
дошли
на
ред
тек
у
пролеће
.
Тада
је
понова
ваљало
прекопати
целу
градину
,
направити
распоред
где
ће
се
што
сејати
а
затим
и
садити
,
пресађивати
,
заливати
итд
.
Ново
је
било
то
,
што
је
Радиша
преко
зиме
био
направио
и
једну
кошницу
особите
врсте
,
која
је
у
свему
селу
изазивала
чуђење
.
То
је
„
ђерзонка
.
“
Нико
у
Загорици
па
ни
у
околним
селима
није
мислио
,
да
кошница
може
бити
другојача
од
оне
вршкаре
,
што
је
они
плету
од
павите
и
олепе
балегом
па
покрију
крапучем
од
трешњеве
коре
.
Зато
су
се
много
и
чудили
овој
сандучари
и
мислили
су
,
да
челе
у
њој
неће
и
не
могу
живети
.
Миљкова
домаћица
дала
је
први
рој
за
ову
кошницу
.
Ово
је
био
зачетак
кованлуку
школскоме
.
У
Загорици
су
ретке
биле
липе
и
по
шуми
а
камо
ли
око
кућа
,
а
багрема
није
ни
било
никако
.
Зато
су
и
челе
брале
мед
само
по
ливадама
и
воћњацима
кад
цветају
.
А
о
свиленим
бубама
није
могло
да
буде
ни
помена
,
јер
у
Загорици
не
беше
ни
црнога
а
камо
ли
белога
дуда
.
Ове
је
године
Радиша
набавио
сваком
ђаку
по
један
мали
лењир
и
неколико
малих
шестара
,
те
су
цртали
и
градину
школску
,
и
план
нове
школе
,
и
стару
школу
.
Још
су
градили
разне
фигуре
у
кругу
,
у
четвороугаонику
и
у
троуглу
.
Из
школске
су
градине
многи
ђаци
ове
године
односили
много
цвећа
и
поврћа
својој
кући
,
а
по
нешто
и
од
своје
куће
доносили
овде
,
у
ову
општу
,
заједничку
.
Ове
су
године
с
пролећа
могли
и
да
калеме
лањске
саднице
.
Зато
је
Радиша
најпре
показао
свима
,
шта
је
главно
код
калемљења
и
на
колико
начина
може
да
се
калеми
,
па
је
онда
приступио
послу
и
на
разном
дрвећу
преслишавао
ученике
,
да
ли
су
добро
ово
запамтили
.
Калемгранчице
доносили
су
и
Радиша
и
ђаци
од
сваке
добре
воћке
.
6
.
Радови
на
новој
згради
Одавно
се
издиже
велика
гомила
песка
у
дну
дворишта
нове
школе
а
до
ње
још
већа
и
дужа
гомила
камена
.
Оне
су
притиснуле
земљу
бачену
с
горње
стране
зимљишта
кад
је
уравњивано
,
те
да
се
она
боље
слегне
...
Одавно
су
млади
„
циглари
“
у
реци
делом
доказали
,
да
су
примили
занат
,
који
није
тако
тежак
,
али
му
по
важности
и
величини
утицаја
на
културу
и
живот
људски
мало
има
равних
,
и
већ
неколико
„
фуруна
“
печене
цигле
лежало
је
покривених
у
реци
.
Стругар
из
Јелака
јавио
је
,
да
има
већ
доста
иструганих
и
дасака
и
летава
и
да
могу
да
дођу
да
носе
.
Миљко
се
није
лењио
,
него
је
одмах
у
згодно
време
узимао
људе
и
ишао
те
довлачио
.
И
ено
,
испод
дугачкога
коша
општинскога
сложено
их
је
већ
неколико
стотина
једна
на
другу
,
да
се
не
би
кривиле
и
витопериле
.
И
летве
су
готове
и
довучена
је
готово
цела
количина
;
само
су
остале
још
греде
и
диреци
.
Има
и
друге
грађе
растове
и
букове
,
што
је
село
доносило
,
те
је
и
то
лепо
сложено
на
гомилу
.
Кмет
је
купио
и
чекић
за
разбијање
камена
,
те
су
и
неколико
фуруна
креча
наложили
и
већ
је
ваљало
и
„
мајсторе
“
тражити
.
Тога
ради
Радиша
и
Миљко
једанпут
понесу
план
и
оду
у
оближњу
варош
,
да
потраже
мајсторе
,
и
тамо
се
распитају
за
све
.
Зидари
у
тој
вароши
тада
нису
имали
много
посла
па
зато
нису
много
ни
тражили
,
и
брзо
се
погоде
,
с
тим
,
да
почну
мало
доцније
,
док
заврше
ону
грађевину
што
су
је
тада
радили
.
А
пошто
су
уверавали
,
да
ће
до
јесени
бити
готови
са
зидањем
,
то
Радиша
и
кмет
пристану
;
а
они
ће
дотле
навалити
да
се
још
цигала
и
креча
испече
па
онда
да
почну
и
цреп
...
7
.
Прекид
Давно
је
пукла
невесињска
пушка
за
ослобођење
дичне
Херцеговине
и
поносне
Босне
од
Турака
,
и
све
су
српске
новине
писале
,
да
се
иде
браћи
у
помоћ
.
У
Србији
су
падали
сви
кабинети
,
који
су
се
устезали
да
објаве
рат
Турској
,
док
најпосле
не
дође
министарство
Стевча
-Ристићево
,
које
називаху
„
акционо
“
.
И
ово
министарство
20
Јуна
ове
1876
објави
рат
„
за
ослобођење
и
независност
“
.
Зато
се
предавања
обуставише
по
свима
школама
у
целој
земљи
и
радници
њихови
бише
одазвани
на
другу
дужност
,
на
дужност
у
раду
око
ослобођења
и
проширења
отаџбине
своје
.
Одоше
и
загоричани
првог
и
другог
позива
,
одоше
и
Груја
и
Радиша
;
а
осташе
само
старци
и
младићи
испод
двадесет
година
и
с
њима
Миљко
кмет
.
И
није
прошло
ни
неколико
дана
од
објаве
рата
а
почеше
да
стижу
црни
гласови
,
да
је
погинуо
тај
,
и
тај
,
и
тај
,
а
тешко
рањени
ти
и
ти
,
у
том
и
том
боју
.
Жене
и
деца
почеше
да
долазе
кмету
,
да
га
питају
је
л
’
истина
,
а
кмет
је
опет
слао
пандура
капетану
,
да
га
о
томе
пита
,
и
капетан
је
јављао
за
све
,
за
које
му
је
поуздано
достављено
.
И
поче
село
да
се
завија
у
црно
.
Један
гроб
а
по
три
четири
куће
се
преруше
.
И
почеше
запевке
по
целом
селу
,
да
ти
срце
цепају
а
потоцима
суза
изгоне
на
очи
.
Мајке
жале
синове
своје
:
„
Јао
сине
,
где
кости
остави
!
„
Куку
сине
,
зар
мајка
више
да
те
не
види
?
„
Леле
црној
,
куд
ће
твоја
сиротиња
!
„
Ајаој
куку
тужној
,
да
видиш
децу
твоју
!
„
Јао
хранитељу
наш
,
волови
те
чекају
!
„
Куку
несрећној
,
до
Бога
и
до
века
!
...
“
А
сестре
браћу
своју
:
„
Јао
брале
,
сив
соколе
мој
!
„
Јао
брале
,
куд
одлете
!
„
Јао
брале
,
ко
ти
крила
сломи
!
„
Јао
миле
,
ким
ће
сестра
да
се
поноси
!
„
Јао
поносе
мој
,
куд
се
деде
!
„
Јао
брате
мили
,
зар
сестра
више
да
те
не
види
!
„
Куку
црној
и
до
века
!
...
“
И
као
да
су
се
надметале
која
ће
гласније
и
речитије
да
ожали
свога
покојника
,
који
је
пао
на
бојном
пољу
.
Све
је
село
огрезло
у
сузама
.
И
одакле
је
ко
ишао
да
ишао
,
он
је
причао
како
је
та
и
та
нарицала
,
и
опет
је
све
по
кући
плакало
.
А
јадна
Јана
,
која
је
одавно
остала
удовица
и
којој
је
сад
једини
син
хранитељ
погинуо
,
ишла
је
као
луда
по
селу
,
сва
расплетена
,
с
преврнутим
оделом
,
и
хулила
на
Бога
!
Али
се
опет
у
тренутку
повраћала
и
говорила
,
да
њен
син
није
погинуо
,
јер
правда
и
милост
Божја
то
не
може
учинити
!
...
У
овакоме
јаду
и
општој
невољи
о
каквоме
раду
на
новој
школи
дабогме
да
није
могло
да
буде
ни
помена
.
И
за
све
време
рата
све
је
лежало
и
пачивало
мртвим
сном
.
Србија
је
најпосле
,
после
славне
битке
на
,
доживела
и
—
Ђунис
,
а
после
овога
„
Status
quo
ante
“
.
И
све
што
оста
,
било
здраво
или
начето
,
врати
се
својој
кући
;
само
они
,
који
оставише
кости
своје
на
бојишту
,
не
дођоше
.
Они
осташе
,
да
сведоче
о
српском
јунаштву
.
Робом
икад
а
гробом
никад
...
Залуд
су
многе
мајке
,
сеје
и
љубе
погледивале
,
да
и
њима
дође
понос
и
хранитељ
њихов
—
он
им
није
дошао
.
И
тужна
запевка
,
која
се
мало
била
утишала
,
сад
је
поново
одјекивала
по
брдима
и
дубравама
загоричким
;
а
луда
Јана
је
умрла
...
Такво
се
лето
,
и
таква
јесен
и
зима
1876
и
зима
и
пролеће
1877
није
запамтило
у
Загорици
.
Ово
су
биле
најцрње
и
најсузније
године
од
Косова
.
Али
је
ту
било
и
суза
радости
.
Сви
који
су
се
вратили
били
су
мили
свима
.
А
њихове
мајке
и
сеје
са
сузама
су
захваљивале
великоме
Богу
,
што
их
је
у
животу
одржао
,
те
су
им
се
вратили
живи
и
здрави
...
ГЛАВА
ОСМА
ТРЕЋА
ШКОЛСКА
ГОДИНА
1
.
Почетак
и
свршетак
У
пролеће
,
у
почетку
Марта
,
изиђе
наредба
министра
просвете
,
да
све
школе
у
нашој
земљи
отпочну
и
да
се
на
крају
године
деца
преведу
у
старији
разред
.
Тако
је
ово
био
управо
довршетак
прошле
школске
године
,
а
не
почетак
нове
,
јер
су
многе
школе
биле
престале
још
у
Мају
.
Дошао
је
и
Радиша
,
па
је
Бог
поштедео
и
доброга
Грују
.
Кад
се
све
стишало
и
припремило
,
дошла
су
и
деца
у
школу
,
после
равно
девет
месеца
.
Време
таман
доста
велико
да
се
заборави
много
што
шта
,
особито
у
ово
време
,
кад
је
сва
пажња
била
скренута
на
другу
страну
.
Али
је
доста
времена
било
и
за
обнову
свега
онога
,
што
се
пре
тога
учило
и
што
се
није
свршило
.
И
Радиша
је
најпре
обновио
све
оно
,
што
је
прошле
године
радио
и
с
великим
и
малим
ученицима
.
Рука
сад
још
више
није
слушала
ни
у
писању
ни
у
цртању
,
а
и
само
је
читање
ишло
мало
теже
,
особито
оној
деци
,
којој
је
неко
из
куће
погинуо
или
рањен
био
.
Види
се
,
да
нису
читала
,
јер
им
није
било
до
тога
.
Али
је
све
ово
Радиша
поправљао
тако
полако
,
да
то
нису
осетили
ни
он
ни
деца
.
А
свакога
су
дана
деца
молила
Радишу
,
да
им
прича
из
рата
,
о
појединим
бојевима
и
јунацима
,
и
о
топовима
,
које
мали
загоричани
,
па
многи
и
велики
,
још
нису
ни
видели
.
Градина
је
преко
лета
била
зарасла
у
коров
а
зимус
покривена
снегом
,
те
је
сад
морала
поново
да
се
прекопа
,
уреди
и
засади
;
и
сад
је
било
и
калемљења
на
све
лањске
и
преклањске
саднице
.
Жива
ограда
је
нагло
напредовала
,
а
све
су
се
јеле
и
борови
посушили
.
На
Петров
дан
,
пошто
није
било
ревизије
,
Радиша
није
правио
никакву
параду
,
него
је
просто
превео
све
ученике
у
старији
разред
и
казао
им
кад
да
дођу
у
школу
,
па
их
је
распустио
.
На
завршетку
рекао
им
је
,
да
стојећи
кажу
:
„
Бог
да
прости
оне
из
нашег
села
,
који
су
погинули
на
бојном
пољу
,
бранећи
све
нас
!
.
.
“
2
.
Грађење
нове
школе
Али
је
ова
година
за
село
Загорицу
много
,
много
значајнија
по
томе
,
што
је
у
њој
подигнута
нова
зграда
.
Припремни
су
радови
били
приведени
крају
још
прошле
године
,
и
очекивали
су
се
већ
и
мајстори
баш
онда
,
кад
су
сви
позивани
у
своје
команде
.
И
како
после
мобилизације
дође
и
објава
рата
а
за
тим
и
сам
рат
са
свима
тегобама
,
страхотама
и
грозотама
својим
,
то
о
грађењу
школе
тада
није
могло
бити
ни
помена
.
А
по
свршетку
рата
мајстори
су
се
јавили
још
о
Ђурђеву
дану
.
И
,
о
како
добро
беше
,
што
је
готово
све
било
спремно
!
Сад
су
видели
и
Радиша
и
Миљко
,
да
не
би
смели
ни
помишљати
о
новој
школи
,
да
није
све
спремно
за
њу
.
А
овако
,
и
мајстори
погођени
,
и
они
већ
дошли
;
па
што
да
не
зидају
?
А
новца
,
колико
им
затреба
,
узеће
из
штедионице
,
па
ће
после
отплаћивати
;
а
нешто
имају
и
општинскога
,
те
не
морају
ништа
тражити
од
народа
.
Мајстори
дакле
направише
себи
привремене
кућице
и
,
у
име
Бога
,
отпочеше
копање
и
зидање
темеља
.
И
за
неколико
дана
није
било
у
селу
живе
душе
,
која
није
дошла
да
види
,
како
се
зида
и
како
се
прави
малтер
.
Али
што
су
више
мајстори
измицали
с
послом
,
све
се
више
увиђало
,
да
је
довучена
гомила
камена
и
песка
недовољна
;
и
кмет
Миљко
је
наређивао
што
више
људи
,
да
вуку
и
једно
и
друго
.
И
кречари
и
циглари
су
убрзали
свој
посао
,
те
да
мајстори
због
њих
не
би
чекали
.
А
Радиша
подбуни
своје
велике
ђаке
а
преко
њих
и
друге
,
да
иде
што
више
њих
на
грађевину
,
ма
по
коју
цену
,
само
да
гледају
како
се
ради
и
да
што
боље
приме
тај
занат
,
а
и
школа
да
буде
што
пре
готова
.
Тако
је
свакога
дана
бивало
на
грађевини
колико
мајстора
толико
и
двапут
више
оних
других
,
немајстора
.
И
зато
је
посао
напредовао
необично
живо
.
До
саме
„
цокле
“
извели
су
зидари
каменом
а
одатле
почели
циглом
.
Ово
је
сад
било
још
од
већег
интереса
за
све
,
да
виде
,
како
се
цигла
слаже
и
како
зидање
с
њом
много
лакше
иде
него
каменом
.
Интересовало
их
је
и
како
мере
,
да
зид
иде
право
и
у
дужину
и
у
висину
,
и
како
се
на
угловима
цигле
укрштају
.
Хај
,
веселих
загоричана
!
И
што
се
зидови
издизали
све
више
,
то
је
и
радост
њихова
бивала
све
већа
!
А
и
мали
зидари
,
помагачи
и
надничари
,
били
су
све
радоснији
,
јер
су
све
више
примали
занат
.
Само
млади
циглари
нису
имали
кад
да
се
радују
,
јер
су
одмах
морали
да
отпочну
грађење
црепа
.
И
кмет
Миљко
и
Радиша
били
су
неуморни
.
Требало
је
све
спремити
,
да
мајстори
не
чекају
,
и
требало
је
похитати
с
послом
;
а
њих
двоје
су
водили
сав
рачун
о
свему
.
И
они
који
пролазе
радовали
су
се
,
како
велику
и
лепу
школу
гради
овако
„
сиротно
“
село
.
А
спремљена
грађа
таман
се
беше
просушила
,
које
овде
а
које
тамо
на
месту
,
јер
је
стругана
и
дељана
још
лане
.
Ипак
су
је
они
сад
били
изнели
на
најјаче
сунце
,
те
да
се
још
боље
осуши
.
Све
је
чињено
,
да
зграда
буде
најсолиднија
.
У
то
време
долазио
је
у
оближње
среско
место
инжињер
поради
неких
мостова
на
окружном
друму
.
Радиша
оде
њему
и
позове
га
,
да
дође
и
види
њину
школу
.
Инжињер
учини
и
ову
љубав
,
те
дође
и
прегледа
и
мајсторима
учини
неке
напомене
;
а
Радиши
и
кмету
Миљку
рече
,
да
ће
њихова
школа
бити
најлепша
у
округу
.
И
за
час
је
цело
село
знало
,
да
је
излазио
„
инџилир
“
и
како
је
рекао
,
да
ће
њина
школа
бити
најлепша
у
„
свем
“
округу
...
Грађење
се
продужило
и
преко
распуста
.
Радиша
је
сву
школу
,
са
свима
одељењима
,
сем
своје
собице
,
био
уступио
столару
,
који
је
био
изишао
,
да
врата
,
прозоре
и
патос
прави
овде
,
јер
му
је
тако
лакше
било
него
да
их
износи
направљене
.
Даске
за
патос
већ
су
биле
ту
,
а
за
врата
и
прозоре
он
је
донео
из
вароши
.
О
Великој
Госпођи
зграда
је
била
под
кровом
и
онда
су
је
једни
таванисали
и
малтерисали
а
други
радили
ону
мању
зграду
иза
ове
,
за
послужитеља
и
трпезарију
.
А
у
јесен
,
кад
је
била
зграда
сасвим
готова
,
и
кад
је
требало
решавати
:
да
ли
да
се
примају
и
нови
ђаци
и
уводе
у
нову
,
још
влажну
и
неисушену
школу
или
не
,
долази
објава
другога
рата
,
и
Радишу
понова
,
као
и
све
загоричане
,
позива
дужност
на
другу
страну
,
и
школе
се
опет
затварају
.
Тиме
је
решено
и
ово
питање
.
—
ГЛАВА
ДЕВЕТА
ЧЕТВРТА
ШКОЛСКА
ГОДИНА
1
.
Почетак
Шеснаестог
су
Августа
дакле
сви
Радишини
ђаци
опет
били
на
окупу
,
да
отпочну
трећу
годину
или
трећи
разред
.
Исто
су
тако
дошли
и
његови
одрасли
ђаци
,
којима
се
није
знао
разред
,
али
који
су
осећали
,
да
код
Радише
могу
још
много
научити
,
па
су
долазили
сваке
Недеље
,
као
и
у
почетку
.
И
Радиша
је
и
с
једнима
и
с
другима
продужио
рад
оданде
где
је
био
стао
.
О
новим
ђацима
само
још
ништа
није
мислио
,
док
не
види
,
шта
ће
бити
с
новом
зградом
.
А
кад
је
ова
била
готова
,
објава
другог
рата
је
прекинула
рад
и
с
овим
старима
а
камо
ли
ову
бригу
о
новима
.
Сад
ће
обе
зграде
да
остану
саме
...
2
.
Други
рат
Други
је
рат
,
као
што
је
познато
,
био
боље
среће
.
У
њему
је
наша
војска
допрла
до
Пирота
и
Косова
,
али
је
злогласним
и
несрећним
Миром
враћена
у
старе
границе
.
Све
јој
је
дакле
било
узалуд
што
се
била
;
и
то
јој
је
отела
не
Турска
него
њена
савезница
и
сестра
—
Русија
,
па
дала
Бугарима
!
...
Ах
,
тада
је
закукала
не
само
војска
српска
и
њен
заповедник
,
него
је
закукао
и
сав
народ
српски
!
.
.
Али
Европа
не
одобри
то
неправедно
дело
руско
,
и
зато
се
скупи
Берлински
Конгрес
,
који
нам
даде
четири
округа
,
али
нам
узе
—
Босну
и
Херцеговину
!
О
,
тешко
нама
слабима
,
кад
други
решавају
о
нама
!
...
И
Радиша
,
који
је
суделовао
при
освојењу
Ниша
и
био
изишао
с
војском
на
оно
знаменито
српско
поље
Косово
,
враћа
се
сломљена
срца
кући
.
Свршетком
мира
у
Санстефану
свршен
је
био
и
рат
с
Турском
;
само
је
војска
још
остала
на
окупу
,
да
се
види
,
шта
ће
се
и
како
ће
се
.
И
била
је
готова
,
да
се
бије
и
с
руском
војском
,
ако
ова
дође
да
јој
отме
Ниш
!
...
3
.
Наставак
и
свршетак
Опет
у
пролеће
1878
у
месецу
Марту
изиђе
наредба
,
да
школе
продуже
свој
рад
.
И
Радиша
се
вратио
и
отпочео
поново
.
И
продужио
је
,
и
довршио
је
с
онима
,
с
којима
је
и
отпочео
;
јер
нове
није
примао
,
прво
с
тога
,
што
је
нова
зграда
била
још
влажна
,
а
друго
с
тога
,
што
је
време
било
кратко
за
нове
.
И
опет
је
најпре
понављао
и
утврђивао
оно
што
је
јесенас
прешао
па
је
онда
ишао
даље
;
и
Радишини
су
ђаци
лако
могли
да
пређу
у
четврти
разред
и
прешли
су
сви
.
И
ове
је
године
градина
била
лепо
уређена
.
Одрасли
су
још
долазили
и
марљиво
слушали
све
,
што
им
треба
за
боље
познавање
природе
и
свога
народа
а
највише
оно
,
што
им
треба
за
живот
.
За
све
ово
време
на
новој
згради
отварани
су
прозори
сваки
пут
кад
је
суво
време
,
а
преко
распуста
су
пребојена
врата
и
прозори
и
поручено
десет
нових
клупа
са
по
три
седишта
.
Радишина
је
жеља
била
,
да
клупе
направи
он
сам
,
али
за
сад
нити
је
имао
доста
алата
ни
времена
за
то
.
Зато
је
нашао
доброга
мајстора
па
му
је
дао
нацрт
и
до
ситница
избележио
и
испричао
како
што
треба
да
буде
,
те
су
опет
ове
нове
клупе
у
загоричкој
школи
биле
најбоље
у
свој
околини
.
4
.
Освећење
нове
зграде
На
Петров
дан
завршена
је
школска
година
и
освећена
нова
школа
.
То
је
било
овако
.
Кмет
Миљко
још
на
неколико
дана
пре
Петрова
дне
ишао
је
свештенику
и
умолио
га
,
да
дође
да
им
освети
нову
школу
.
Петров
дан
су
одредили
зато
,
што
је
то
школски
дан
,
кад
се
завршује
школска
година
па
да
се
те
две
свечаности
споје
.
Свештеник
му
обећа
,
и
од
сад
се
знало
,
да
ће
у
Загорицу
доћи
поп
на
сам
Петров
дан
,
да
освети
нову
школу
.
И
учитељ
је
казао
ђацима
,
а
преко
њих
је
за
ово
дознало
и
цело
село
.
Сазнало
се
за
ово
и
по
околним
селима
и
многи
су
желели
да
дођу
,
да
виде
нову
загоричку
школу
,
о
којој
се
већ
причало
да
личи
,
Боже
ме
прости
,
на
Жичу
ил
’
на
Студеницу
.
И
Радиша
се
даде
на
посао
и
стане
с
Миљком
смишљати
,
како
овај
дан
што
лепше
и
свечаније
да
се
прослави
,
али
опет
просто
и
срдачно
,
без
велике
параде
,
како
им
и
доликује
.
Освануо
је
Петров
дан
.
Сељани
су
почели
да
долазе
још
зором
,
те
да
хватају
хладовину
.
И
долазили
су
непрестано
,
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
,
као
на
прави
сабор
.
А
кад
се
већ
у
велико
стало
помаљати
иза
високих
брда
загоричких
и
сунце
,
појави
се
озго
низ
реку
и
попа
на
коњу
,
с
једним
још
човеком
,
а
то
беше
његов
црквењак
.
Народ
као
да
угледа
Исуса
Христа
,
сав
крену
на
ту
страну
,
а
Радиша
,
кмет
Миљко
и
више
виђених
људи
изиђоше
му
у
пресрет
.
И
чим
се
сретоше
,
поп
сјаха
с
коња
,
назва
им
Бога
и
љубазно
се
поздрави
са
свима
,
а
ови
сви
поскидаше
капе
и
ижљубише
га
у
руку
.
Одатле
пођу
у
народ
,
који
је
био
у
порти
код
старе
школе
.
Било
је
ту
и
породиља
,
које
су
донеле
своје
дете
да
им
га
попа
крсти
,
јер
је
некима
већ
по
неколико
месеца
а
она
су
још
некрштена
,
а
било
је
и
који
су
дошли
зарад
какога
покојника
,
да
зову
попа
да
им
га
опоје
,
и
ако
им
је
и
он
сахрањен
још
пре
неколико
месеца
.
Кад
је
поп
дошао
до
народа
,
сви
су
скидали
капе
,
прилазили
му
руци
и
говорили
:
„
Благосови
,
попо
!
“
а
он
је
десном
руком
благосиљао
и
одговарао
:
„
Бог
те
благословио
!
“
а
с
виђенијима
се
и
здравио
.
Тако
је
попа
ушао
у
порту
и
оном
се
стазом
од
капије
упутио
старој
школи
кроз
читав
шпалир
народа
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Све
се
гурало
да
види
попа
,
јер
је
он
реткост
у
овоме
селу
,
а
тако
је
благ
и
добар
,
да
личи
на
светитеља
.
Па
је
опет
зато
ред
био
бољи
него
у
многим
варошима
,
где
га
одржавају
жандарми
.
Попа
је
најпре
сео
на
доксат
старе
школе
да
се
мало
одмори
,
поздрави
и
види
са
свима
,
па
је
онда
рекао
,
да
донесу
у
кадионици
жара
и
мало
тамњана
.
А
кад
су
донели
,
он
је
са
свима
пошао
на
црквиште
,
где
је
одслужио
неку
кратку
службу
.
А
за
све
време
ове
молитве
сав
је
народ
стајао
гологлав
,
и
кад
се
год
поменуо
Бог
,
Исус
Христос
,
Дух
свети
или
који
светитељ
,
он
се
крстио
.
Сад
је
Радиша
тек
видео
,
колико
му
треба
„
црквено
пјеније
“
и
захваљивао
је
Богу
што
је
некад
слушао
старије
,
те
га
је
учио
и
ако
га
није
волео
.
Јер
су
и
они
и
његови
другови
у
школи
мислили
и
говорили
:
„
Ми
се
спремамо
за
учитеље
а
не
за
попове
:
што
ће
нам
то
?
“
...
По
свршетку
ове
скромне
и
кратке
молитве
и
свештеник
с
учитељем
и
кметом
и
народ
цео
крену
се
новој
школи
.
Тамо
је
било
све
отворено
,
и
она
чистота
и
самоћа
доиста
је
подсећала
на
манастир
.
И
за
час
па
се
ова
светиња
напуни
народа
,
који
је
стајао
у
њој
гологлав
као
у
цркви
.
Попа
најпре
освети
водицу
у
главној
учионици
па
пошто
покропи
присутан
народ
,
покропи
и
учионицу
саму
,
па
онда
зађе
по
свој
згради
,
те
покропи
сва
одељења
редом
па
и
кућу
у
дворишту
,
а
за
тим
се
опет
вратише
сви
у
учионицу
.
Пошто
столица
у
Загорици
нема
а
ни
купа
није
било
,
јер
су
оне
око
совралука
укопане
у
земљу
а
других
и
нема
,
а
клупе
школске
су
биле
и
мале
и
недовољне
,
те
с
тога
нису
ни
уношене
,
то
је
сав
народ
стајао
као
у
цркви
.
Само
се
Радиша
био
постарао
за
једно
узвишење
за
попа
кмета
и
себе
,
одакле
ће
он
да
говори
,
и
с
њима
је
био
још
само
газда
Мијаило
и
чича
Гаја
;
а
више
није
могло
да
стане
.
Кад
је
Радиша
увео
и
наместио
и
ђаке
своје
с
леве
стране
до
катедре
и
уредио
их
по
гласовима
,
и
кад
се
све
утишало
,
да
се
мушица
могла
чути
,
онда
на
миг
Радишин
ђаци
запеваше
величанствену
и
дирљиву
народну
молитву
.
„
Боже
,
правде
,
ти
што
спасе
Од
пропасти
до
сад
нас
;
Чуј
и
од
сад
наше
гласе
И
од
сад
нам
буди
спас
!
И
ово
је
било
први
пут
да
загоричани
слушају
ову
молитву
у
своме
селу
,
певану
од
своје
узданице
,
своје
наде
,
од
свог
срца
.
А
Радиша
је
још
удесио
да
је
певана
полако
,
без
хитње
и
викања
,
тихо
,
да
је
збиља
личила
на
праву
побожну
молитву
,
а
гласићи
ђачки
на
глас
анђеоски
,
а
ова
модерна
светиња
,
што
се
освећује
,
на
храм
Божји
,
на
какву
стару
светињу
из
славнога
доба
наших
царева
и
краљева
.
А
кад
се
после
мале
паузе
захори
и
даље
,
јасно
да
сви
разумеју
:
Из
мрачнога
сину
гроба
Српске
круне
нови
сјај
,
Настало
је
ново
доба
Нову
срећу
Боже
дај
!
“
—
све
се
стаде
крстити
и
кроз
сузе
шапутати
:
„
Боже
милостиви
,
дај
!
.
.
“
Тако
се
сврши
цела
химна
;
и
народ
само
блене
,
само
трепље
,
а
сузе
му
се
котрљају
низ
образе
.
Онда
се
Радиша
полако
,
тихо
и
достојанствено
попе
на
узвишицу
,
где
беху
поп
и
кмет
с
онима
осталима
,
и
стаде
пред
сто
,
на
којем
стајаху
неке
хартије
,
па
,
опет
не
претендујући
ни
на
какав
беседнички
дар
,
сасвим
просто
и
искрено
поче
овако
:
„
Браћо
и
сестре
,
и
децо
,
ученици
моји
!
„
За
наше
село
данашњи
је
дан
доиста
највећи
и
најзначајнији
дан
од
како
га
је
и
дан
најрадоснији
за
нас
све
.
На
данашњи
се
дан
у
свој
нашој
земљи
,
у
милој
нам
Отаџбини
,
завршује
школска
година
,
ђаци
преводе
у
старији
разред
и
зато
захваљују
свемогућем
и
милостивом
Богу
,
што
им
је
дао
здравља
да
изврше
један
део
посла
,
за
који
су
и
пошли
у
школу
.
Али
је
данашња
радост
наша
много
већа
.
Ми
не
завршујемо
само
школску
годину
,
него
и
освећујемо
једно
дело
своје
,
које
ће
,
ако
Бог
да
,
донети
нову
срећу
свима
вама
и
целоме
селу
,
и
доносити
је
докле
га
год
буде
.
И
векови
ће
говорити
:
слава
и
хвала
нашим
старима
,
који
поред
два
огромна
,
страшна
и
крвава
рата
,
и
баш
за
време
њино
,
подигоше
и
најлепши
дом
науке
,
највећи
извор
видела
и
среће
наше
!
.
.
„
Јесте
,
браћо
.
Данас
сви
народи
и
људи
,
који
не
иду
у
школу
,
који
не
уче
,
који
се
не
просвећују
,
него
остају
у
тами
и
живе
онако
како
су
живели
пре
хиљаду
година
,
не
могу
да
живе
,
не
могу
да
напредују
,
него
сиромаше
и
пропадају
.
Зато
су
школе
да
се
у
њима
још
зарана
,
у
детињству
,
уче
људи
,
да
се
учи
и
мушко
и
женско
,
и
старо
и
младо
.
И
немојте
мислити
,
браћо
,
да
за
одрасле
нема
науке
по
оним
светим
местима
што
се
зову
школе
:
има
,
те
још
колико
,
само
ко
хоће
и
може
да
долази
у
њих
и
да
учи
!
„
Зато
се
народи
данас
надмећу
ко
ће
више
школа
да
подигне
и
ко
ће
више
деце
своје
да
пошље
у
њих
.
То
је
и
наш
народ
увидео
кад
је
рекао
:
„
Бог
да
прости
учитеља
па
родитеља
“
,
и
кад
је
назвао
слепим
код
очију
онога
,
који
не
зна
књигу
.
Јер
неписмен
и
јесте
слеп
код
очију
.
Он
не
види
оно
што
је
у
књигама
,
а
тамо
је
читав
нови
свет
,
свет
мудрости
људске
,
свет
свега
знања
,
што
се
открило
човеку
од
постања
света
па
до
данас
.
Зато
,
благо
онима
,
којима
се
скине
тај
мрак
с
очију
,
којима
се
отворе
очи
,
те
могу
видети
и
тај
други
свет
,
то
видело
што
је
у
књигама
,
то
знање
што
се
зове
наука
и
мудрост
!
И
благо
онима
,
који
теже
томе
,
који
воле
да
уче
себе
и
пород
свој
!
Они
ће
живети
,
они
ће
напредовати
,
они
ће
бити
срећни
и
њина
је
будућност
.
Зато
хвала
вама
,
браћо
,
и
овом
приликом
,
прво
што
сте
марили
за
школу
и
тражили
је
,
да
вам
се
одобри
још
онда
,
кад
нисте
имали
где
ни
да
је
сместите
,
него
сте
дали
судницу
за
њу
(
а
ви
се
мучили
без
суднице
)
.
Затим
вам
хвала
,
што
сте
одржали
реч
и
подигли
ову
нову
школу
,
која
ће
вековима
просипати
видело
науке
на
децу
вашу
и
причати
о
вредноћи
и
љубави
вашој
према
породу
своме
.
А
највише
вам
хвала
,
што
сте
је
подигли
на
један
јединствен
начин
,
да
је
ретко
наћи
село
,
да
је
један
заједнички
посао
извело
овако
сложно
и
овако
једнодушно
,
да
се
нико
ничему
није
противио
,
да
никоме
ништа
није
било
тешко
и
да
се
чинило
,
да
се
сваки
бојао
,
да
не
учини
мање
него
други
,
и
да
се
сваки
старао
,
да
учини
више
него
други
.
А
ваш
учитељ
и
ваш
уважени
и
вредни
кмет
Миљко
најбољи
су
сведоци
томе
.
Они
су
само
руководили
послом
,
а
ви
сте
радили
.
„
На
прву
реч
да
треба
да
градимо
нову
школу
наш
уважени
комшија
и
брат
Мијаило
уступио
је
свој
шљивак
без
речи
,
и
то
на
поклон
,
и
ако
је
село
било
вољно
да
му
га
плати
,
пошто
је
то
било
најзгодније
место
за
школу
.
Наш
добри
и
сиромашни
брат
Тома
пристао
је
и
кућу
своју
да
да
,
само
да
му
село
другу
направи
,
где
хоће
,
а
и
после
је
помагао
мајсторима
,
не
тражећи
велике
наднице
но
колико
му
се
да
.
За
школу
је
требало
око
седам
стотина
кола
песка
и
преко
хиљаду
кола
камена
,
и
ви
сте
све
то
довукли
,
и
ниједан
не
рече
да
му
је
тешко
и
много
.
Ваљало
је
још
:
преко
четири
стотине
кола
креча
,
преко
сто
десет
хиљада
цигала
и
око
педесет
хиљада
црепа
.
И
да
смо
за
то
плаћали
,
стало
би
нас
:
креч
око
триста
дуката
,
цигла
око
четири
стотине
дуката
,
и
цреп
око
сто
дуката
,
без
подвоза
;
то
је
на
осам
стотина
дуката
.
Али
ваши
су
се
вредни
младићи
а
моји
добри
старији
ђаци
заузели
,
те
су
не
само
научили
у
школи
како
се
то
ради
,
него
су
и
израдили
све
ово
и
задивили
и
село
и
оне
,
који
су
прошли
овуда
и
видели
их
на
послу
.
Они
су
радили
истрајно
и
неуморно
,
само
да
навашу
доста
,
те
да
мајстори
не
чекају
.
И
кад
вам
кажем
,
да
мајстори
доиста
нису
чекали
никад
ни
једнога
часа
,
онда
ћете
и
сами
видети
колико
су
истрајности
и
усталаштва
показали
ти
млади
радници
наши
.
А
кад
смо
их
питали
,
шта
ће
тражити
за
то
,
они
су
оставили
селу
,
да
оно
нађе
како
је
право
.
А
где
се
,
браћо
,
тако
не
погађа
,
него
се
селу
оставља
,
да
оно
нађе
и
учини
како
је
право
,
ту
нема
кавге
,
ту
је
слога
и
ту
је
Божји
благослов
.
И
ето
таква
слога
и
тако
прегнуће
је
и
подигло
у
вашем
сиротном
селу
ову
величанствену
палату
,
с
којом
ћете
се
поносити
докле
буде
Загорице
.
И
само
за
оно
,
што
за
сада
нисмо
могли
дати
сами
,
а
то
је
зидарски
и
столарски
посао
,
платили
смо
.
А
,
здравље
,
Боже
:
ја
се
утврдо
надам
,
да
ће
ускоро
међу
нама
бити
и
тих
мајстора
,
те
их
нећемо
морати
доводити
са
стране
и
плаћати
њима
.
Уздам
се
у
Бога
,
да
ће
ови
моји
старији
ђаци
ускоро
постати
неки
мали
инжињери
и
да
ће
сваки
од
њих
умети
да
начини
план
за
сваку
грађевину
и
да
је
постави
на
здрав
темељ
и
на
њој
изведе
све
до
краја
.
И
после
и
непуна
пола
века
ја
се
надам
,
да
и
ви
нећете
више
живети
по
овим
данашњим
тесним
,
мрачним
и
чађавим
кровињарама
,
у
којима
не
видите
бела
дана
,
у
којима
ће
очи
да
вам
искоче
од
дима
и
које
сваки
час
могу
да
букну
у
пламен
и
претворе
се
у
прах
и
пепео
,
заједно
с
вама
и
децом
вашом
;
него
да
ћете
поћи
у
напредак
и
зидати
и
ви
куће
овако
од
камена
и
земље
,
од
цигле
,
песка
и
креча
,
као
што
данас
чине
сви
просвећени
народи
.
Јер
је
све
то
камен
,
а
право
је
рекао
Милош
Обилић
своме
цару
Лазару
,
кад
га
је
питао
,
од
чега
да
сагради
цркву
Раваницу
:
„
Зидај
је
од
камена
,
јер
од
камена
ником
ни
камена
:
трајаће
ти
хиљаду
година
.
“
И
не
само
што
су
те
куће
трајније
од
данашњих
брвнара
,
чатмара
и
кровињара
,
него
су
оне
и
здравије
.
Погледајте
само
,
око
себе
,
како
се
лепо
беле
не
само
зидови
него
и
таван
,
и
сетите
се
,
да
се
ово
сваке
године
може
окречити
и
убелити
.
А
погледајте
и
доле
ове
лепе
и
углађене
даске
,
које
нити
су
хладне
као
цигла
и
камен
,
ни
прашљиве
као
земља
,
него
топле
,
а
сваки
се
дан
могу
прати
као
кашике
и
судови
из
којих
једемо
.
А
наука
вели
:
где
је
чистота
,
ту
је
и
здравље
.
А
све
што
нам
данас
изгледа
скупо
,
то
ће
доцније
бити
јевтиније
,
чим
буде
више
радника
на
томе
.
Тако
ће
полако
бити
могућно
,
да
сваки
од
вас
озида
и
живи
у
оваквим
грађевинама
,
какве
су
најбоље
данас
и
за
здравље
,
и
какву
сте
ево
данас
ви
подигли
за
децу
своју
,
да
вам
се
у
њој
уче
свему
ономе
што
је
добро
.
„
У
оној
старој
школи
,
ево
је
трећа
година
већ
,
како
нисмо
могли
да
примимо
више
ниједнога
ђака
,
па
не
бисмо
могли
ни
ове
,
док
ови
не
сврше
,
јер
није
било
места
.
А
сад
не
само
што
имају
бољу
школу
ови
,
и
што
вам
министар
никад
више
не
може
узети
школу
,
него
и
идуће
године
већ
можемо
примити
и
нове
ђаке
,
колико
их
год
буде
.
Сви
нам
ови
,
у
име
Бога
,
прелазе
у
четврти
разред
,
а
у
први
ћемо
примити
нове
.
Зато
сваки
ко
има
дете
за
школу
,
нека
га
о
Госпођину
дне
доведе
.
„
А
да
се
ово
велико
дело
ваше
,
браћо
,
и
започне
и
овако
срећно
доврши
,
од
почетка
па
до
самога
краја
,
највише
од
свих
је
чинио
и
учинио
ваш
вредни
кмет
Миљко
,
који
је
више
запео
и
бринуо
о
вашој
школи
но
о
својој
кући
и
своме
имању
.
Зато
ми
допустите
,
да
му
и
од
стране
ваше
и
од
стране
своје
,
школине
и
ђака
својих
,
изјавим
срдачну
захвалност
.
(
Окреће
се
кмету
Миљку
,
прилази
к
њему
,
хвата
га
за
руку
и
продужује
:
)
Хвала
ти
од
неба
до
земље
,
и
знај
,
докле
год
буде
ове
величанствене
палате
у
Загорици
,
дотле
ће
се
с
њом
помињати
и
име
твоје
.
Нек
се
и
деца
твоја
и
унуци
твоји
поносе
делом
руку
твојих
и
неуморности
твоје
.
Хвала
ти
и
од
мене
,
најбољега
сведока
твога
труда
,
и
од
села
твога
,
којем
си
осветлао
образ
,
и
од
ове
деце
мале
,
која
још
не
могу
да
појме
вредност
ове
ваше
опште
тековине
,
али
ће
се
поносити
и
њоме
и
селом
својим
у
којем
је
а
тебе
помињати
до
гроба
!
...
“
Миљко
се
мало
и
застиде
и
збуни
,
па
се
брзо
прибра
и
озбиљно
и
достојанствено
као
увек
рече
:
„
Хвала
ти
,
господине
,
на
тој
речи
,
али
да
није
тебе
било
,
ништа
ми
сами
не
би
умели
.
Зато
хвала
теби
,
и
Бог
сам
нек
ти
за
то
плати
!
Нек
си
нам
жив
и
здрав
,
и
нека
ти
Бог
да
свако
добро
,
те
да
нам
у
овој
кући
дуго
учиш
децу
!
“
Радиша
је
помислио
у
себи
,
да
је
то
била
његова
дужност
,
а
Миљку
као
простом
и
непросвећеном
човеку
да
припада
већа
заслуга
;
али
ово
није
могао
да
каже
,
него
је
онда
опет
пришао
ђацима
,
те
је
један
анђеоским
гласићем
певао
„
Пошетала
Царица
Милица
“
а
други
су
му
,
на
последњем
реду
где
се
отеже
,
помагали
.
За
овим
је
један
издекламовао
дивну
и
онда
нову
декламацију
„
Дижите
школе
,
деца
вас
моле
“
,
коју
су
сви
лепо
разумели
и
радовали
су
се
од
срца
,
што
су
је
послушали
.
Онда
је
изишао
један
други
и
рекао
ово
:
„
Хвала
вама
,
родитељи
мили
,
Што
сте
нама
школу
саградили
!
Те
да
у
њој
сви
редом
учимо
,
Своју
срећу
у
њој
да
градимо
,
Да
све
знамо
и
све
да
умемо
,
Мудрост
сваку
у
њој
да
беремо
.
Онда
ћ
’
од
нас
сваки
срећан
бити
.
Ви
ћете
се
с
нама
поносити
.
А
тад
ће
бит
’
мање
јаука
и
бола
,
Живела
,
живела
загоричка
школа
!
“
Па
и
ако
ово
није
било
много
песнички
,
опет
се
простодушним
загоричанима
много
допало
,
јер
су
видели
,
да
је
срочено
нарочито
за
њих
.
Онда
устаде
попа
и
рече
:
„
Нека
је
благословено
дело
ваше
од
сад
и
до
века
,
амин
!
Хвала
браћо
,
и
нека
Бог
поживи
све
вас
и
децу
вашу
!
“
И
онда
изиђоше
.
Људи
су
разгледали
школу
,
сваки
кутић
њен
,
сваку
ситницу
и
све
је
задивљавало
простодушне
загоричане
,
и
мушко
и
женско
.
За
тим
су
ишли
и
у
градину
школску
и
највише
су
се
чудили
оној
правилности
и
реду
у
њој
,
а
много
су
што
шта
и
ново
видели
.
Попа
је
онда
извршио
оно
неколико
крштења
.
А
Радиша
и
кмет
Миљко
су
се
дали
на
посао
око
ручка
.
Поставили
су
у
порти
код
старе
школе
,
где
ручају
и
о
заветинама
,
у
хладу
.
Главна
је
совра
постављена
у
совралуку
газда
Мијаиловом
,
јер
је
био
највећи
,
а
око
ње
су
друге
,
оних
који
су
издаље
дошли
.
И
ручало
се
и
веселило
с
пуним
срцем
.
Учитељу
је
било
мило
,
што
има
оваке
сељане
;
сељанима
је
било
мило
,
што
имају
оваког
учитеља
;
обојма
је
било
мило
,
што
су
добили
нову
школу
;
попу
је
било
мило
,
што
има
оваке
парохијане
;
а
гостима
је
било
мило
,
што
виде
оваку
слогу
,
једнодушност
и
љубав
.
И
свима
је
било
мило
,
и
сви
су
се
волели
...
.
После
ручка
је
омладина
почела
да
свира
и
игра
,
попа
је
отишао
да
опоје
покојнике
,
а
кмет
Миљко
и
Радиша
написали
су
извештај
министарству
,
да
је
одавно
довршена
а
данас
и
освећена
нова
зграда
школска
у
Загорици
са
два
одељења
.
Тако
је
просто
,
искрено
и
срдачно
прослављен
и
крај
четврте
школске
године
и
освећење
јединствене
нове
школе
у
Загорици
.
ГЛАВА
ДЕСЕТА
НАЈСРЕЋНИЈА
ШКОЛСКА
ГОДИНА
1
.
Премишљање
Отишли
су
опет
сви
,
а
остао
је
Радиша
сам
,
да
премишља
,
шта
му
треба
за
идућу
годину
.
Први
му
је
посао
био
,
да
се
пресели
у
нову
школу
,
и
узео
је
одељење
с
доње
стране
,
онако
сам
као
калуђер
,
и
да
насели
и
Грују
у
нову
зграду
иза
школе
,
па
и
Груја
је
био
сам
као
калуђер
.
А
кад
су
се
наместили
,
Радиша
рече
:
—
Сад
личимо
на
калуђере
,
Грујо
,
у
овоме
манастиру
,
и
ја
и
ти
.
А
Груја
одговори
,
онако
одмах
,
као
да
је
и
сам
о
томе
мислио
,
само
није
могао
да
каже
:
—
Даће
Бог
,
господине
,
па
ћемо
се
и
поженити
!
И
не
може
се
више
овако
.
Кућа
без
жене
,
то
ти
је
градина
без
градинара
,
виноград
без
виноградара
—
одмах
зарасте
у
траву
.
То
ти
је
дете
без
мајке
.
А
нама
мушкима
то
Бог
није
рекао
.
Нама
је
рекао
,
да
оремо
и
копамо
и
да
оружје
носимо
;
а
женино
је
да
гот’ви
јела
и
гледа
кућу
и
децу
.
—
Зато
и
вели
пословица
,
да
кућа
не
стоји
на
земљи
него
на
жени
,
рече
Радиша
.
—
Тако
је
,
Бога
ми
,
господине
и
није
другојаче
.
Жена
је
у
кући
све
,
а
човек
је
у
њој
гост
.
И
благо
оној
кући
,
у
којој
је
домаћица
добра
!
додаде
Груја
сасвим
озбиљно
.
—
Па
како
би
било
,
Грујо
,
да
се
женимо
?
упита
Радиша
.
—
Добро
,
господине
!
И
то
треба
да
чинимо
,
и
то
што
пре
.
Сад
барем
имамо
где
да
је
доведемо
!
одговори
Груја
сасвим
озбиљно
.
—
А
који
ће
од
нас
двојице
пре
?
упита
га
Радиша
.
—
Пре
ти
,
господине
;
ти
си
старији
,
а
за
мене
је
ласно
,
одговори
он
као
стидећи
се
по
мало
.
—
А
како
ласно
,
Грујо
?
Ваљада
си
бегенисао
неку
?
Груја
се
насмеши
па
онако
кроза
стид
одговори
:
—
Бегенисао
сам
ја
пуно
,
него
не
знам
хоће
ли
оне
мене
!
—
А
зашто
је
за
мене
тешко
?
упита
га
Радиша
.
—
Тешко
ти
је
тако
,
без
жене
;
а
није
ти
тешко
наћ
’
девојку
—
свака
ће
поћ
’
за
тебе
,
рече
Груја
.
И
тако
се
сврши
овај
шаљиво-озбиљан
разговор
између
Радише
и
његовога
добродушнога
послужитеља
.
Радиша
је
сад
у
новој
згради
стао
премишљати
,
шта
му
треба
за
идућу
годину
и
шта
ће
за
време
распуста
школскога
да
ради
.
И
,
међу
свима
питањима
најчешће
му
се
наметало
то
питање
о
женидби
.
—
Сад
сам
посвршавао
све
најглавније
ствари
.
Сад
је
на
реду
,
да
се
оженим
...
Без
овога
не
могу
даље
.
Не
могу
овако
као
пустињак
...
Време
је
,
да
се
оженим
и
окућим
.
Жена
ће
ме
спасти
барем
ових
брига
у
кући
...
Лакше
се
подноси
све
у
двоје
...
А
да
Бог
сучува
,
да
ми
нешто
буде
,
па
ко
и
да
ме
гледа
?
!
.
.
Не
смем
женскима
слободно
ни
у
очи
да
погледам
...
А
зашто
то
?
Зашто
свакој
не
бих
слободно
у
очи
погледао
?
...
Овако
беже
од
мене
;
веле
,
момак
сам
,
па
срамота
.
А
онако
ће
долазити
жени
мојој
слободно
,
те
и
преко
њих
можемо
нешто
учинити
...
Али
зато
моја
жена
ваља
да
буде
паметнија
од
њих
...
Не
бих
се
снебивао
,
да
узмем
коју
добру
девојку
и
са
села
,
па
да
је
обучим
свему
како
ваља
.
Али
се
тако
не
може
отићи
далеко
и
учинити
много
.
Не
може
се
из
почетка
,
јер
стигну
деца
па
не
даду
.
А
она
треба
и
да
зна
много
више
од
њих
и
—
нико
није
био
пророк
у
своме
месту
рођења
...
Морам
тражити
прилику
за
себе
.
Морам
тражити
друга
,
који
ће
ми
бити
друг
и
у
оној
великој
културној
мисији
,
коју
имам
да
извршим
у
овоме
селу
...
Зато
да
тражим
учитељицу
.
Да
тражим
ону
,
која
ће
ме
разумети
и
која
ће
ми
помоћи
...
—
А
коју
ћу
,
и
где
ћу
да
је
нађем
?
...
Од
свих
које
познајем
највише
ми
се
допада
она
плавуша
у
Липовици
.
За
њу
причају
,
да
је
врло
добра
учитељица
,
а
добра
је
и
девојка
:
здрава
,
лепа
,
отворена
и
паметна
:
видео
сам
је
неколико
пута
у
среској
канцеларији
,
кад
смо
примали
плату
.
Њу
би
узео
...
.
Али
како
ћу
?
Ко
да
ми
проводаџише
?
...
А
што
опет
да
ми
проводаџише
?
Што
је
потребан
проводаџија
?
Зар
не
могу
ја
сам
:
да
одем
и
видим
...
.
Ама
шта
ће
рећи
она
?
Што
ће
ми
овај
непознати
?
!
.
.
Па
,
и
нека
каже
.
Боље
и
да
каже
,
него
преко
другога
...
2
.
На
оглед
и
прошевину
И
једнога
дана
почетком
Јула
месеца
Радиша
се
већ
спреми
и
оде
лепој
плавуши
.
Путем
је
мислио
само
о
њој
,
и
што
се
више
приближивао
кући
њеној
,
срце
му
је
све
јаче
куцало
.
А
кад
је
дошао
до
капије
и
угледао
у
дворишту
опрано
рубље
бело
као
снег
,
прострто
да
се
суши
,
он
се
толико
збуни
да
се
замало
није
вратио
.
„
А
зар
сам
ја
такав
јунак
,
да
ми
срце
смета
?
“
корео
је
себе
„
Зар
је
оно
јаче
од
мене
?
!
“
И
пошао
је
напред
.
Али
је
оно
лупало
и
лупало
,
да
искочи
из
груди
.
А
кад
се
Радиши
досади
ово
колебање
и
кад
виде
да
га
не
може
зауставити
,
он
викну
у
себи
:
„
Напред
!
Нек
лупа
—
Зато
и
јесте
,
да
лупа
!
“
...
и
у
том
стаде
отварати
капију
.
—
Мама
,
ено
га
неко
на
капију
!
Чини
ми
се
,
да
је
онај
учитељ
загорички
,
Радиша
!
рече
Даница
утрчавши
у
собу
матери
.
—
Па
нека
га
,
дете
;
ко
је
да
је
,
добро
нам
дошао
:
ми
смо
у
овој
пустињи
и
жељни
људи
и
разговора
;
изиђи
и
прими
га
!
Даница
послуша
мајку
своју
и
изиђе
.
Али
кад
угледа
мирнога
и
озбиљнога
,
али
очевидно
мало
збуњенога
Радишу
,
о
којем
је
она
слушала
само
добро
да
се
прича
,
збуни
се
и
сама
па
једва
проговори
:
„
Откуд
колега
тако
рано
?
!
“
А
кад
Радиша
чу
њен
мио
глас
и
виде
ону
румен
на
лицу
њеном
,
а
одело
бело
,
чисто
као
злато
,
он
се
једва
прибра
да
одговори
:
„
Дошао
сам
,
да
Вам
видим
школу
.
“
—
О
,
молим
,
извол’те
!
.
.
Али
ваша
је
школа
лепша
од
наше
!
рече
Даница
и
пружи
руку
„
колеги
“
,
да
се
рукују
.
Кад
чу
,
да
Даница
зна
за
његову
школу
,
он
се
мало
збуни
а
за
тим
и
ослободи
.
Али
њене
меке
руке
као
свила
као
да
се
залепише
за
његове
,
те
их
он
још
осећа
...
—
А
откуд
Ви
знате
за
моју
школу
?
упита
је
Радиша
.
—
Па
причају
људи
,
да
сте
саградили
нову
школу
и
да
вам
је
најлепша
у
Србији
,
рече
Даница
.
—
Охо
;
чак
најлепша
у
Србији
!
почуди
се
Радиша
.
—
Па
тако
је
причао
сам
окружни
инжињер
,
одговори
она
.
—
Инжињер
!
.
.
Биће
то
много
.
Биће
и
он
претерао
?
...
Ово
су
говорили
,
а
једно
с
другога
није
скидало
очију
.
Само
је
Даница
искрено
примала
госта
,
а
Радиши
је
свака
реч
њена
,
сваки
покрет
,
свака
ситница
дубоко
продирала
у
срце
и
освајала
га
све
више
.
Он
се
истина
отимао
,
и
трудио
да
ово
сакрије
,
али
није
могао
.
На
њему
се
јасно
опажале
две
природе
:
једна
осећајна
,
која
је
јача
од
њега
,
којом
он
не
влада
,
и
једна
мисаона
,
логична
,
којом
још
влада
;
и
труди
се
да
је
логичан
,
али
и
ту
малу
збуњеност
не
може
да
сакрије
.
—
Извол’те
у
собу
!
рече
Даница
.
Радиша
сасвим
механички
пође
у
собу
,
па
се
сети
да
је
рекао
,
да
је
дошао
да
види
госпођичину
школу
,
а
не
собу
;
и
таман
хтеде
нешто
да
каже
,
изиђе
Даничина
мајка
и
прекиде
ову
забуну
.
И
она
приђе
те
се
поздрави
с
Радишом
и
позва
га
унутра
.
Радиша
пође
.
Прођоше
кроз
веће
предсобље
,
које
беше
употребљено
за
кујну
,
али
ту
све
беше
тако
чисто
и
у
реду
,
да
на
њега
учини
необичан
пријатан
утисак
.
Уђоше
и
у
собу
.
Она
га
још
више
освоји
.
Три
кревета
,
с
толиким
стварима
у
тој
јединој
соби
,
па
тако
све
распоређено
и
намештено
да
те
осваја
.
„
Ах
,
какве
разлике
између
ове
собе
и
оне
моје
момачке
,
што
ми
је
Груја
намешта
и
брише
!
Ово
је
култура
;
ово
је
питомина
;
ово
је
рај
;
а
ја
сам
у
пустињи
!
.
.
“
помисли
Радиша
у
себи
,
па
запита
:
ко
ово
уређује
?
—
Ми
,
све
три
,
одговори
Даничина
мајка
.
—
Које
три
?
запита
Радиша
и
не
сећајући
се
,
да
се
овим
детаљним
питањима
може
и
одати
,
зашто
је
дошао
.
—
Ја
и
Дана
,
а
сад
нам
је
дошла
и
Зора
,
одговори
госпођа
.
—
А
која
вам
је
то
Зора
?
упита
Радиша
.
—
Моја
млађа
ћер
.
Она
учи
Вишу
Женску
Школу
у
Београду
,
па
сад
је
дошла
и
она
,
те
смо
све
три
заједно
,
одговори
госпођа
.
—
У
том
уђе
и
Зора
,
да
се
поздрави
с
господином
,
пре
него
што
донесе
послужење
.
—
Охо
;
па
Ви
имате
пуно
девојака
!
рече
Радиша
госпођи
.
—
Само
њих
две
,
господине
;
немам
више
никога
,
одговори
госпођа
.
—
Па
нек
су
Вам
живе
,
госпођо
,
па
доста
.
А
обе
су
Вам
здраве
и
добре
,
одговори
Радиша
.
—
Хвала
Богу
,
господине
;
откако
им
је
отац
умро
,
остала
сам
сама
с
њима
и
ниједну
до
сад
глава
није
заболела
.
Али
смо
се
мучиле
и
радиле
.
Ја
сам
се
мучила
да
ми
ова
старија
сврши
,
а
сад
се
нас
обе
мучимо
да
нам
ова
млађа
сврши
,
па
ће
нам
после
бити
лакше
,
рече
госпођа
.
Радишу
још
више
дирну
и
ова
сирота
а
добра
,
разборита
и
озбиљна
мати
и
њена
два
сирочета
.
И
док
је
он
у
памети
својој
замишљао
њену
сиротињу
и
муку
,
она
продужи
:
—
И
муж
ми
је
био
учитељ
,
и
то
како
вредан
и
добар
,
али
ми
умре
рано
,
од
великих
богиња
,
те
ја
остах
сирота
,
сама
с
ово
двоје
деце
и
с
тридесет
динара
помоћи
.
И
тако
сам
се
мучила
као
нико
мој
,
док
ми
Дана
не
сврши
и
не
доби
службу
.
А
сад
,
хвала
Богу
!
.
.
У
добро
срце
Радишино
дирну
још
више
и
ова
беда
сироте
удовице
.
А
за
све
то
време
Даница
је
слушала
и
као
да
се
поносила
,
што
сад
она
издржава
целу
породицу
.
А
тај
понос
као
да
је
још
повећавао
њено
велико
чело
и
лепоту
лица
њена
.
Радиша
се
трудио
да
гледа
у
све
,
али
су
му
се
очи
највише
заустављале
на
њој
;
и
слушао
је
шта
мајка
прича
,
али
су
му
се
мисли
отимале
и
даље
.
„
Ово
је
сиротиња
.
Ово
је
честита
породица
.
Ово
је
добра
мајка
и
домаћица
.
Ово
су
вредна
и
здрава
деца
и
лепе
девојке
,
а
Даница
и
добра
учитељица
,
на
сва
четири
разреда
,
врши
и
дужност
управитеља
и
школе
,
и
нико
о
њој
ништа
ружно
не
рече
.
А
ако
је
још
у
раду
невешта
,
она
има
кад
да
се
научи
...
Њој
би
и
требало
помоћи
.
Сирота
,
слаба
женска
.
Њој
је
потребан
добар
друг
...
А
мени
је
потребна
другарица
не
само
у
школи
него
и
у
кући
...
Она
је
добра
.
Ја
њу
волим
,
а
оно
друго
ћемо
делити
заједно
...
Имаћу
у
њој
и
друга
у
животу
и
друга
у
школи
...
Не
треба
ни
да
бирам
више
.
Први
ме
је
поглед
определио
на
њу
.
Само
ако
она
мене
хоће
...
“
И
у
тим
мислима
мало
збуњено
погледа
у
мајку
,
па
у
Дану
,
па
опет
у
мајку
и
рече
одлучно
:
—
А
знате
ли
,
зашто
сам
ја
дошао
?
—
Обе
мало
зачуђено
погледаше
у
Радишу
,
па
се
мајки
оте
простодушно
признање
:
не
знамо
.
—
Дошао
сам
,
да
питам
госпођицу
,
хоће
ли
да
пође
за
мене
?
Обе
обли
нека
румен
,
од
које
Даница
поста
још
лепша
а
мајци
њеној
и
сузе
потекоше
.
Наста
тајац
.
Ћути
Радиша
,
чекајући
одговор
;
а
ћуте
и
оне
,
не
знајући
шта
да
одговоре
.
Најпосле
мајка
прекиде
ћутање
:
—
Дано
,
шта
велиш
,
душо
?
Даница
ћути
,
гледа
у
земљу
и
само
слеже
раменима
;
а
срце
да
јој
искочи
из
груди
.
—
Кажи
,
Дано
;
кажи
слободно
.
Ти
господина
знаш
по
чувењу
;
знаш
шта
смо
слушали
о
њему
,
све
најлепше
,
а
сад
га
ето
и
видиш
,
па
кажи
!
...
Кажи
слободно
!
Даница
подиже
очи
,
уозбиљи
оно
лепо
велико
чело
па
оним
смеђим
очима
погледа
и
у
мајку
и
у
Радишу
па
рече
одлучно
:
—
Ја
хоћу
,
мама
!
Радиша
устаде
,
окрену
се
мајци
и
рече
:
„
Од
сад
сте
ви
,
госпођо
,
и
моја
мајка
,
и
допустите
да
Вас
пољубим
у
руку
!
“
И
пољуби
је
.
Онда
се
окрену
Даници
па
јој
рече
:
„
А
Ви
сте
,
госпођице
,
од
данас
моја
Дана
и
допустите
да
Вам
кажем
ти
!
А
пошто
немам
прстена
,
ево
ти
мој
прстен
и
нека
нам
је
срећно
!
Моја
кућа
и
моја
те
школа
једва
чекају
,
а
највише
ја
!
“
Даница
му
пружи
руку
и
руковаше
се
срдачно
,
али
не
знађаше
шта
да
рекне
,
него
јој
се
оте
само
једна
реч
:
хвала
!
У
том
поседаше
и
одахнуше
,
као
да
су
неки
тешки
терет
скинули
с
душе
.
А
тако
је
и
било
:
мајка
је
нашла
зета
и
добру
прилику
за
ћерку
,
и
ако
га
није
тражила
:
Даница
је
нашла
доброга
друга
у
животу
,
а
Радиша
добру
девојку
и
добру
домаћицу
и
помоћницу
у
великом
послу
просветничком
,
ако
Бог
да
.
Па
како
да
не
буду
весели
!
...
У
том
уђе
Зора
и
донесе
послужење
.
То
беше
слатко
од
ружа
,
и
оно
доиста
беше
сада
слатко
,
и
најслађе
свима
.
Она
опази
неку
промену
на
свима
.
А
мајка
је
запита
:
—
Зоро
,
душо
,
знаш
шта
је
ново
?
Господин
Радиша
испроси
нашу
Дану
,
и
сад
ти
је
зет
!
.
.
Неки
жар
посу
младо
лице
Зорино
,
и
не
зна
се
,
да
ли
се
више
изненадила
или
обрадовала
.
Одкуд
баш
он
најбољи
учитељ
момак
у
околини
,
о
којем
су
они
често
разговарали
;
али
никад
ни
помислили
нису
,
да
ће
он
потражити
Дану
!
А
он
је
већ
и
испроси
!
.
.
Тако
се
чудила
и
питала
Зора
.
А
то
су
исто
мислиле
и
осећале
и
Дана
и
њена
мајка
.
И
сасвим
механички
Зора
спусти
на
сто
послужавник
па
се
залете
да
пољуби
Радишу
у
руку
.
Али
он
не
даде
,
него
се
само
руковаше
а
он
њу
пољуби
у
зажарени
образ
и
рече
јој
:
моја
лепа
свајо
!
Радиша
им
сад
исприча
:
каква
је
његова
школа
;
како
ће
се
лепо
наместити
;
како
су
сељани
добри
људи
;
како
ће
се
сад
отворити
друго
одељење
и
она
ће
имати
само
први
разред
,
а
он
четврти
;
како
имају
лепу
градину
и
здраво
шумовиту
околину
и
тако
даље
.
А
Даница
је
све
то
замишљала
још
лепше
...
Она
се
радовала
и
што
ће
да
добије
доброга
друга
и
што
ће
да
се
опрости
четвороразредне
мушке
школе
,
која
за
њу
није
била
баш
најзгоднија
,
али
је
морала
да
пристане
и
на
њу
,
јер
није
било
другога
места
.
И
сви
су
се
радовали
,
а
опет
највише
Радиша
сам
.
У
селу
Липовици
било
је
и
мале
црквице
и
попа
,
те
одмах
дозову
свештеника
и
до
подне
се
изврши
и
испит
.
Остало
је
само
,
да
уговоре
дан
свадбе
.
На
поласку
Радиша
узе
руку
Данину
,
да
јој
узме
меру
за
бурму
,
и
она
му
се
учини
још
лепша
но
што
беше
.
И
кад
су
се
растали
,
сећао
се
највише
Дане
,
њеног
лепог
чела
и
њене
мале
,
беле
руке
.
3
.
Венчање
Муњевитом
брзином
разнео
се
глас
по
селу
Липовици
,
да
се
њихова
учитељица
Даница
испросила
за
учитеља
загоричкога
,
и
по
селу
Загорици
,
да
је
учитељ
њихов
Радиша
испросио
учитељицу
липовичку
.
И
колико
су
се
загоричани
радовали
,
што
ће
њихов
вредни
учитељ
да
се
окући
,
толико
су
липовичани
жалили
што
ће
изгубити
добру
учитељицу
.
Настало
је
спремање
за
свадбу
.
Венчање
је
имало
да
се
изврши
у
малој
цркви
липовичкој
,
пошто
у
Загорици
нема
цркве
.
Даница
је
писала
,
да
Радиша
ништа
