аконе
буде
био
ту
,
ја
ћу
вам
казати
без
многог
тражења
и
гледања
:
—
«
Он
није
ту
!
»
—
—
Најзанимљивија
је
сведоџба
слепог
јувелира
,
рече
г
.
учитељ
тужно
смешећи
се
.
Кад
се
појавио
у
судској
дворани
—
старац
погрбљен
,
тамно
блед
,
без
и
једне
длачице
на
темењачи
,
с
усанулим
очима
,
—
чињаше
се
сакупљеном
свету
,
као
да
гледа
сен
из
гроба
,
с
онога
света
—
дошла
је
да
каже
судбеном
столу
,
овом
намеснику
божије
правде
на
земљи
,
да
каже
грешном
овом
свету
—
истину
!
...
Све
се
ућутало
,
све
је
занемило
Наступио
беше
свечан
тренутак
...
.
Хоће
и
мртви
из
гроба
да
кажу
своју
реч
...
.
Дадоше
старцу
наслоњачу
.
Он
седе
полако
као
што
се
сен
спушта
.
Добро
су
учинили
.
Не
би
се
могао
држати
на
ногама
...
.
Та
и
онако
старост
по
себи
буди
у
нама
поштовање
.
Она
је
жива
прошлост
.
У
њој
читамо
нешто
што
нема
у
другим
књигама
.
.
Старост
су
последња
врата
,
кроз
која
ћемо
оставити
овај
бели
свет
...
.
Не
,
старост
је
највеће
брдо
,
на
које
се
човек
почне
пети
од
колевке
па
до
смрти
...
.
Мало
је
њих
,
који
се
на
њ
испењу
:
брдо
је
то
од
свог
подножја
па
до
врхунца
окићено
гробљем
.
Од
хиљаде
милијуна
људи
—
једва
се
на
тај
врхунац
,
на
то
највише
место
где
човечија
нога
стати
може
—
успење
који
стотињак
,
а
све
остало
клоне
у
половини
овог
тешког
и
стрменог
пута
.
Стари
Дуферин
беше
на
том
врхунцу
,
на
врхунцу
,
одакле
се
види
и
овај
и
онај
свет
.
Стари
јувелир
престављаше
јунака
,
који
је
жив
долетио
на
место
,
где
се
награда
за
кошије
дели
.
Ове
јунаке
,
хоћемо
не
ћемо
,
—
морамо
да
поштујемо
.
—
—
«
Како
вам
је
име
и
презиме
?
»
упита
г
.
председник
слепог
јувелира
.
_
—
Авриљ
Дуферин
,
одговори
старац
дркћућим
гласом
.
—
Колико
вам
има
година
?
—
Последњег
дана
прошлог
месеца
навршио
сам
102
године
.
Сад
сам
узео
сто
трећу
...
—
Стојите
ли
у
каквом
сроству
,
односу
,
пријатељству
с
тужитељем
,
или
с
туженом
г
Андронитом
супругом
г
.
Мишеља
Мозентала
преседника
сената
у
П
...
.
?
упита
преседник
званичним
тоном
.
'
—
Ја
те
људе
и
не
познајем
;
а
сигурно
ни
они
мене
.
То
је
млађи
свет
.
—
Надате
ли
се
користи
или
штети
од
овога
спора
по
коме
сте
ви
сведок
.
—
За
мене
има
само
једна
ствар
што
јој
се
надам
,
а
то
је
—
последњи
час
...
.
Он
је
сигурно
ту
...
.
Од
кад
сам
се
родио
нисам
ни
за
што
изишао
пред
суд
...
Сад
ме
ево
.
Ово
је
весник
мог
последњег
часа
...
.
Ја
га
мирно
чекам
.
Свет
сам
овај
престао
гледати
,
ово
је
седма
година
!
...
У
њему
нема
више
за
ме
користи
...
.
Питајте
ме
брже
.
Чућете
само
истину
.
Она
ми
је
мила
била
вазда
...
.
Она
је
била
мој
друг
једини
.
С
њим
се
не
смем
растајати
ни
при
растанку
с
овим
светом
...
—
Јесте
ви
градили
какав
адиђар
пок
.
Артуру
маркизу
де-Ривијеру
,
и
ако
сте
,
како
он
изгледа
,
шта
је
коштао
и
—
би
ли
га
могли
познати
,
кад
би
вам
се
на
углед
ставио
?
...
На
старчевим
устима
заигра
необичан
осмејак
,
он
рече
:
—
У
моје
доба
не
би
ме
ни
дете
тако
упитало
—
сад
је
,
ваљда
,
таки
закон
—
све
се
мења
...
.
Добро
је
што
ћу
скоро
оставити
овај
свет
...
.
Жалио
сам
што
не
могу
слеп
да
изађем
мало
међу
људе
...
.
Сад
волим
...
—
Одговарајте
ви
на
питање
судбеног
стола
!
—
осече
се
г
.
преседник
.
Старац
мало
поћута
.
Све
је
ћутало
.
Г
.
Мишељ
беше
блед
као
смрт
.
На
устима
г
.
Жилкреда
де-Муља
лепршаше
се
ђаволски
осмејак
.
Он
је
вешт
адвокат
.
Он
зна
да
погоди
у
напред
хоће
ли
добити
или
изгубити
спор
,
не
по
каквом
јаком
основу
или
праву
,
већ
по
правцу
питања
која
се
стављају
од
г
.
председника
...
Овде
је
постављено
једно
питање
,
које
му
је
осигурало
цео
труд
и
муку
:
Може
ли
слеп
видети
,
познати
,
спорни
предмет
кад
му
се
на
углед
стави
?
—
—
Дивно
—
питање
!
...
Ако
рекне
могу
.
Онда
лаже
—
сведок
.
Слеп
не
може
ни
видети
ни
познати
;
а
ако
рекне
не
могу
онда
му
сведоџба
не
вреди
—
није
познао
,
није
казао
—
«
то
је
»
,
или
није
то
онај
адиђар
ког
је
сведок
,
како
сведочи
,
градио
оцу
тужитељеву
,
те
да
би
се
могло
рећи
:
И
трећи
сведок
потврди
да
је
онај
адиђар
,
што
је
у
г
.
Андроните
,
онај
исти
,
што
га
је
пок
.
Артур
дао
својој
заручници
матери
тужитељевој
.
Али
често
се
у
свету
догађа
,
да
кад
држимо
,
да
нам
је
зец
у
лонцу
,
он
је
далеко
негде
у
густу
чечарју
!
...
«
Ја
сам
у
мојој
радионици
,
која
онда
беше
прва
у
П
...
.
,
начинио
г
.
Артуру
де-Ривијеру
једну
скупоцену
огрлицу
.
Она
је
стала
1
,
200
.
000
динара
.
Ово
је
у
минијатури
престављен
грб
куће
Ривијера
.
Адиђар
има
своју
шатулу
.
Ова
је
шатула
од
француског
злата
.
На
шатули
је
вештачки
израђен
грб
—
опет
Ривијера
.
На
баку
полу-месеца
виси
Христово
распетије
.
У
целом
адиђару
има
91
камен
ретке
лепоте
и
чистоте
.
Све
ово
драго
камење
подељено
је
у
пет
главних
група
.
У
звезди
има
16
брилијаната
—
сви
су
на
угловима
његовим
.
У
среди
је
велики
,
као
трава
зелен
,
с
плаво
црвеним
преливањем
,
смарагд
.
Он
сам
кошта
100
.
000
динара
.
16
брилијаната
имају
вредност
укупно
140
.
000
д
.
Три
групе
друге
стоје
на
испупченој
површини
полумесеца
.
У
све
три
групе
има
54
брилијанта
од
разне
величине
и
три
смарагда
свега
57
комада
.
Онај
смарагд
,
што
је
у
средини
,
износи
вредност
на
100
000
динара
;
два
су
мања
—
коштају
по
50
.
000
д
.
а
54
брилијанта
коштају
582
.
000
динара
.
У
трнову
венцу
спаситеља
има
12
емарагада
;
сви
скупа
коштају
70
.
000
динара
.
Пет
,
ретке
лепоте
,
—
рубина
престављају
пет
рана
Христових
.
Они
коштају
скупа
5
.
000
дин
,
Злато
на
адиђару
,
на
шатули
изнело
је
3
.
000
динара
...
Да
ми
револуција
није
упропастила
и
књиге
све
би
ове
позиције
и
данас
нашли
на
рачуну
г
.
Артура
маркиза
де-Ривијера
,
који
од
конте
није
хтео
одбити
,
ни
пребијене
паре
.
Шта
више
дао
је
сваком
момку
по
лујдор
бакшиша
.
Све
то
памтим
као
да
је
јуче
било
.
Од
то
доба
има
сад
28
година
.
Ову
је
драгоценост
дао
г
.
Артур
својој
заручници
...
Оваквог
адиђара
нема
у
свој
нашој
краљевини
њега
је
ласно
познати
—
за
то
,
што
је
он
јединствена
реткост
и
по
скупоћи
и
по
вештачкој
изради
...
.
Ја
сам
казао
све
.
Идите
,
и
где
нађете
овај
и
оваки
адиђар
,
то
је
—
знајте
,
први
веренички
дар
,
који
је
Артур
дао
својој
заручници
Ани
Севињској
...
»
Г
.
председник
устаде
.
Оде
каси
судбеног
стола
.
Отвори
је
.
Изнесе
нама
већ
познату
шатулу
.
Она
је
овде
донета
по
особитој
наредби
судбеног
стола
.
Г
.
Мишељ
Мозентал
беше
занемио
.
Сад
је
волео
што
се
овде
није
десила
и
г
.
Андронита
.
Па
и
г
.
Жилкреду
не
беше
боље
.
Он
гледаше
преда
се
и
нешто
смишљаше
.
Г
.
Флавије
устаде
.
Ово
је
за
њ
свечан
тренутак
.
Чинило
му
се
сад
ће
видити
и
оца
и
мајку
.
Па
и
сама
публика
беше
узнемирена
.
Овде
су
данас
много
више
чули
,
но
што
су
се
надали
.
Све
је
живо
било
у
грозничавом
нестрпљењу
.
Г
.
председник
мету
шатулу
на
зелени
судбени
сто
.
Отвори
је
.
Полако
узе
,
извади
скупоцени
адиђар
,
диже
га
и
упита
потресеним
гласом
.
«
Је
ли
ово
први
веренички
дар
,
који
је
на
прошевини
дао
пок
.
Артур
маркиз
де
Ривијер
својој
заручници
Ани
Севињској
и
о
коме
сте
ви
сад
све
дочили
?
—
То
је
!
повикаше
оба
црва
сведока
...
«
То
је
!
»
повика
сва
публика
од
чуда
—
засењена
треперавим
блеском
,
који
сину
с
овог
ретког
адиђара
.
И
само
је
седио
и
ћутао
слепи
јувелир
...
.
Слепи
не
виде
!
«
Има
ли
шта
да
примети
тужилачка
страна
на
исказ
својих
сведока
?
упита
,
г
.
преседник
,
пошто
спорни
предмет
остави
на
своје
место
.
—
Сведоци
су
потврдили
тужбу
и
у
њој
све
наводе
мога
властодавца
.
одговори
г
.
Босије
заступник
г
.
Флавијев
.
Само
још
захтевам
:
да
судбени
сто
одреди
вештачки
извиђај
од
стручних
лица
,
који
ће
спорни
предмет
прегледати
:
а
,
да
ли
су
у
њему
они
и
онаки
бројеви
брилијаната
,
смарагада
и
рубина
;
в
,
да
ли
је
у
породици
Ривијера
заиста
грб
«
полу-месец
са
звездом
«
,
и
г
,
да
ли
у
опште
цео
изглед
спорног
предмета
одговара
исказу
слепог
сведока
коме
је
немогуће
видити
спорни
предмет
и
пред
овим
судбеним
столом
рећи
:
—
«
Ово
је
онај
адиђар
,
који
сам
ја
пок
.
Артуру
маркизу
де-Ривијеру
—
начинио
!
...
»
—
Шта
на
то
одговара
тужена
страна
?
упита
г
.
преседник
тоном
,
којим
је
хтео
рећи
запрепашћеним
пријатељима
г
.
Мозентала
.
—
И
опет
се
не
бојте
!
...
XВИ
—
Последње
речи
г
.
председника
учинише
необичан
утисак
на
слушаоце
,
настави
г
.
учитељ
даље
.
Речи
ове
у
велико
окуражише
тужену
страну
.
Г
.
Мишеље
Мозентал
погледа
на
судбени
сто
с
особитом
благодарношћу
.
Он
је
био
жив
умро
.
Сад
мало
дође
себи
.
—
У
публици
се
само
згледаху
.
Нико
није
умео
да
објасни
онај
особити
удар
гласа
преседниковог
.
Г
.
Босије
није
скидао
очију
с
људи
,
са
судбеног
стола
,
ове
једине
заштите
нападнутог
права
људског
на
земљи
.
Њега
је
онај
тон
из
уста
судије
од
два
гласа
,
пренеразио
,
запрепастио
.
Па
и
г
.
Огист
Дегиљ
беше
овим
необично
дирнут
.
Он
је
само
гледао
преда
се
.
Чинило
му
се
као
да
ће
у
земљу
да
пропадне
...
.
Он
је
веровао
у
судове
као
у
нешто
узвишено
.
Г
.
Жилкред
де-Муљ
,
беше
нарастао
као
пласт
.
Он
је
охоло
и
подругљиво
погледао
час
на
г
.
Флавија
час
на
његова
адвоката
,
г
.
Босија
.
Овоме
,
као
да
је
хтео
рећи
:
«
Ти
,
пигмеју
један
,
зар
ти
да
се
са
мном
на
овом
пољу
мериш
?
...
.
Зар
ти
пред
оволиком
светином
да
ми
отмеш
венац
победе
?
...
.
Скочио
бих
ја
онамо
,
где
не
треба
,
кад
би
ми
се
то
догодило
!
...
.
Ти
још
и
не
знаш
,
јадниче
један
,
с
ким
си
се
у
коштац
ухватио
!
...
.
»
Он
устаде
,
на
започе
гласом
пуним
ироније
:
«
Кад
се
човек
дави
,
он
се
и
за
сламку
хвата
!
...
.
Тако
је
.
Тужитељ
,
сиромах
он
!
—
да
би
отео
туђу
ствар
...
.
(
Граја
у
публици
...
.
г
преседник
прети
искључењем
слушалаца
...
.
Г
.
Флавије
скочи
као
муњом
погођен
...
.
Г
.
Босије
га
хвата
за
хаљину
...
.
читав
дар
мар
...
.
Слепи
јувелир
моли
да
изађе
—
тешко
му
је
...
Излази
одводи
га
мали
Фабијан
...
.
Г
.
преседник
опомиње
г
.
Жилкреда
,
да
бира
удесније
изразе
за
одбрану
права
своје
властодавке
...
.
Ред
се
у
неколико
повраћа
...
.
Г
.
Жилкред
наставља
)
:
Има
прилика
кад
човек
мора
да
изађе
из
сфере
ладнокрвности
.
Она
треба
да
је
најобичнија
браниоцима
правде
.
Ја
то
признајем
.
Мени
се
измакла
једна
неприкладна
реч
...
.
Па
јесам
ли
ја
крив
?
...
.
Ја
мислим
да
нисам
.
Сама
природа
овога
спора
,
сама
каквоћа
доказних
срестава
,
коју
је
имала
доброту
тужилачка
страна
у
овом
спору
да
састави
,
удеси
и
да
употреби
против
несумњивог
права
,
против
својине
моје
властодавке
г
.
Андроните
,
својине
коју
она
«
притјажава
»
—
што
и
деца
по
нашим
улицама
знаду
...
.
Али
,
ја
ћу
од
сад
у
одбрани
тог
њеног
права
бити
хладнији
,
умеренији
и
објективнији
.
Славни
судбени
сто
разумеће
ми
положај
.
Ја
бих
се
огрешио
пред
својом
савешћу
...
(
«
Ти
је
немаш
!
...
.
»
повика
неко
из
публике
...
.
Г
.
преседник
скочи
:
«
ко
то
рече
?
...
.
»
«
Ја
рекох
»
одговори
један
младић
...
.
Ово
би
прибележено
...
.
Г
.
Жилкред
тражи
,
да
се
«
обвињени
»
и
казни
и
искључи
...
.
«
За
ме
је
понижење
да
те
и
слушам
даље
...
.
за
суд
још
веће
...
.
нек
суд
чини
своје
!
...
.
»
Младића
казнише
с
25
динара
и
искључише
из
заседања
.
Ово
би
прибележено
)
...
Ето
,
господо
судије
,
започе
г
.
Жилкред
,
и
ово
је
један
најамник
,
који
је
дошао
просто
по
наруџбини
,
да
чини
пресију
на
суд
,
на
власт
,
на
закон
...
.
Али
шта
говорим
?
!
...
.
Тако
је
.
Ово
и
није
мала
ствар
.
Овде
је
реч
о
једном
предмету
,
о
својини
моје
властодавке
,
који
вреди
милијуне
...
.
Е
,
боше
ту
се
има
за
што
радити
,
викати
,
лармати
...
.
Да
је
оно
несретно
доба
,
могло
би
се
и
отимати
.
(
У
публици
опет
комешање
...
.
Г
.
председник
да
изађе
из
коже
...
.
Погледа
у
г
.
Жилкреда
,
рекао
би
му
:
—
«
Умери
се
човече
!
...
.
Морао
бих
и
ваше
пријатеље
да
искључим
»
.
)
«
Али
је
сад
доба
закона
доба
реда
,
доба
правде
!
...
.
Гвоздена
рука
закона
не
да
ником
да
мрдне
.
И
ја
се
једино
ослањам
на
увиђавност
судбеног
стола
.
Његови
су
погледи
строги
,
али
и
праведни
...
.
Они
виде
далеко
,
у
дубину
фаличног
смера
,
намере
,
прохтева
тужиочева
...
.
Данашњи
је
спор
само
једна
чињеница
из
читавог
низа
других
овоме
подобних
спорова
...
.
Они
имају
своју
историју
.
Историја
је
ова
жалосна
,
крвава
.
У
време
револуције
,
они
су
расправљани
—
вазда
на
штету
правде
—
на
улици
,
у
кућама
...
Сад
су
дошли
да
се
пред
лицем
узвишеног
судбеног
стола
-
опет
у
истој
цељи
,
—
туђе
својине
дочепају
Жалост
је
,
што
још
није
оно
доба
!
...
.
Ала
би
се
радило
,
ћарило
—
богатило
!
...
.
Тако
је
.
Друштво
још
пати
од
оне
кужне
болести
Она
најрадије
напада
младе
људе
-
па
још
ако
су
с
улице
,
тим
пре
и
опасније
.
Болест
је
ова
прилепчива
.
Она
грози
целом
друштвеном
склопу
.
,
.
.
Срећа
је
само
,
што
нам
је
добро
позната
...
.
Лекари
,
не
они
сами
—
ми
сви
,
треба
да
смо
на
опрезу
.
Овде
треба
лека
и
то
—
брза
и
радикална
лека
...
А
који
су
то
лекари
,
који
ли
најсигурнији
лекови
?
—
Судови
,
закони
.
То
су
мора
тој
заразној
друштвеној
болести
.
Опити
су
већ
чињени
...
.
Они
су
добро
испали
!
...
»
«
Ја
бих
учтиво
замолио
судбени
сто
,
рече
г
.
Босије
,
да
он
изволи
опоменути
г
.
заступника
тужене
стране
,
да
се
не
удаљује
од
предмета
...
Господин
има
доброту
да
овде
пред
судом
држи
нека
предавања
,
која
,
не
верујем
,
да
и
он
сам
може
разумети
...
.
»
«
А
ја
бих
учтиво
замолио
г
.
пуномоћника
тужилачке
стране
,
да
ми
не
упада
у
реч
,
рече
јетко
г
.
Жилкред
.
Он
ми
,
ваљда
,
неће
предавати
лекције
,
како
ћу
и
на
који
начин
да
браним
праведну
ствар
моје
властодавке
...
.
И
,
ако
би
се
баш
десило
,
да
ко
од
нас
двојице
,
један
другом
дамо
каква
упуства
и
поуке
,
то
држим
,
да
би
се
он
пре
морао
мени
обраћати
но
—
ја
њему
...
.
»
«
Ја
овде
захтевам
с
правом
и
на
основу
закона
,
да
се
само
ограничимо
на
предмет
и
материју
о
којој
је
спор
...
.
“
«
То
је
ствар
судбеног
стола
,
да
он
цени
одбране
и
говоре
парничара
,
као
и
то
,
да
ли
се
која
страна
удалила
од
предмета
»
,
примети
г
.
преседник
озбиљно
,
«
а
г
.
заступник
тужилачке
стране
за
сад
се
само
опомиње
,
да
другом
не
упада
у
роч
...
.
Судско
је
да
саслуша
све
,
да
цени
све
...
.
»
Г
.
Жилкред
настави
:
«
Ја
до
душе
знам
,
да
сам
дарнуо
тужилачку
страну
онамо
,
где
је
она
најслабија
—
где
је
тишти
,
боли
...
Сад
се
она
врпољи
—
хтела
би
мрднути
,
умаћи
,
—
не
даду
браћа
...
.
ваља
покусати
оно
,
што
се
за
другог
дробило
...
.
Ко
се
у
коло
хвата
у
ноге
се
узда
...
.
Што
се
пртимо
у
оно
,
што
нисмо
у
стању
понети
?
...
.
Кад
сам
овако
у
опште
бацио
поглед
на
сам
карактер
задњих
намера
тужилачке
стране
и
његове
братије
,
кад
сам
преставио
,
на
видик
изнео
и
штетне
последице
по
читав
друштвени
склоп
,
по
наше
постојеће
стање
,
које
из
тих
намера
потичу
,
—
онда
,
ево
ме
,
да
учиним
по
вољи
тужилачкој
страни
,
и
да
пређем
на
саме
појединости
на
по
се
у
овом
фамозном
спору
.
Остављајући
праведној
оцени
судбеног
стола
—
хоће
ли
бити
од
решавајуће
вредности
ново
предложени
вештачки
увиђај
и
хоће
ли
се
дозволити
да
се
још
и
оваковим
зановетањем
развлачи
ова
ствар
,
све
то
,
велим
,
остављајући
увиђавности
и
мудрој
оцени
славног
судбеног
стола
,
—
ја
ћу
само
да
се
дотакнем
ове
три
ствари
:
а
,
може
ли
неко
бити
у
своме
делу
сведок
?
—
б
,
може
ли
слеп
да
сведочи
о
ономе
што
треба
да
види
,
да
позна
,
па
да
сведочи
?
—
и
в
,
може
ли
вештачки
увиђај
заменити
вид
слепог
сведока
?
—
Но
пре
свега
,
нека
ми
се
дозволи
,
да
бацим
поглед
на
цео
доказни
материјал
,
који
је
тужилачка
страна
у
овом
спору
употребила
за
постигнуће
своје
себичне
цељи
Он
се
да
поделити
у
две
групе
.
Прва
је
група
она
,
којом
се
хтело
да
докаже
:
Да
је
тужитељ
г
.
Флавије
негдашњи
«
Розети
»
,
садањи
«
Артур
Ривијер
»
—
рођен
у
законом
браку
—
пок
.
Артура
маркиза
де-Ривијера
и
овога
супруге
пок
.
Ане
Севињске
,
и
даје
он
њихов
законити
син
и
наследник
.
Друга
је
група
она
,
којом
се
желило
да
докаже
:
да
је
покојни
Артур
имао
једну
огрлицу
и
да
се
она
сад
находи
у
рукама
г
.
Андроните
моје
властодавке
,
и
да
она
по
основу
наслеђа
има
да
припадне
тужитељу
...
.
Дивне
намере
;
лепе
корисне
цељи
!
...
Красан
план
—
великолепне
зграде
!
—
само
штета
грдна
,
што
се
не
зна
,
или
су
невештији
наимари
или
је
лошија
грађа
?
У
колико
је
тужилачка
страна
постигнула
своју
цељ
с
првом
групом
доказних
срестава
,
—
то
се
мене
не
тиче
;
то
се
не
тиче
ни
овог
спора
...
.
То
не
може
да
утиче
у
несумњиво
право
моје
властодавке
,
право
,
које
она
има
на
спорни
предмет
.
За
то
ћу
само
да
говорим
о
другој
групи
.
Је
ли
тужитељ
њом
постигао
своју
цељ
?
...
Је
ли
доказао
своје
несумњиво
право
на
спорни
предмет
,
на
драгоцену
огрлицу
г
.
Андроните
?
—
Није
.
Он
је
за
то
морао
да
има
три
безизузетна
сведока
...
.
Упамтимо
добро
—
три
безизузетна
сведока
.
То
не
тражим
ја
.
То
тражи
неумитни
пропис
§
...
.
нашег
грађ
.
закона
.
То
тражи
закон
,
ова
највиша
воља
у
земљи
!
—
—
То
закон
тражи
,
а
тужитељ
тога
нема
.
То
је
жалосно
—
ја
признајем
!
...
Његов
трећи
сведок
—
слепи
јувелир
—
није
и
не
може
да
буде
у
овом
спору
сведок
из
два
законска
узрока
.
Први
је
узрок
ово
:
По
јасној
аналогији
§
...
.
нашег
суд
.
грађ
.
поступка
,
нико
не
може
да
буде
сведок
у
свом
делу
.
Слепи
јувелир
сам
признаје
,
да
је
он
градио
спорни
предмет
—
скупоцену
огрлицу
.
Ово
тврди
и
тужилачка
страна
...
.
И
—
то
је
пуноважан
и
пуноправан
доказ
да
је
спорни
предмет
дело
слепог
јувелира
,
по
ком
он
ни
у
ком
случају
не
може
,
не
сме
да
буде
сведок
.
То
би
значило
—
сведочити
самом
себи
—
посредно
;
а
посредно
је
колико
и
непосредно
.
Кад
ово
стоји
,
онда
тужитељ
нема
трећег
сведока
,
а
кад
трећег
сведока
нема
,
онда
су
она
два
прва
равна
—
нули
.
Сад
даље
...
.
Баш
и
кад
би
се
узело
—
што
је
немогуће
,
док
се
закон
погазио
не
би
,
да
би
слепи
јувелир
и
могао
да
сведочи
у
свом
рођеном
делу
,
—
онда
му
опет
сведоџба
ие
би
вредила
из
другог
законског
узрока
...
.
Гле
закон
говори
отворено
,
јасно
,
чисто
,
разумљиво
,
ту
ми
морамо
да
ћутимо
...
.
Ево
шта
закон
каже
:
—
«
Слеп
не
ноже
да
сведочи
о
ономе
што
треба
,
што
мора
да
претходно
види
,
позна
...
»
(
види
§
...
нашег
суд
.
грађ
.
поступ
.
)
Да
би
сведоџба
слепог
јувелира
имала
правне
вредности
,
он
мора
да
види
,
да
позна
спорни
предмет
,
па
да
,
на
основу
свог
сопственог
виђења
и
познања
,
изјави
пред
славним
судбеним
столом
:
«
Јес
ово
је
онај
адиђар
,
који
сам
градио
пок
.
Артуру
;
познао
сам
га
—
он
је
...
»
То
,
сведок
није
могао
да
учини
—
јер
је
сиромах
слеп
.
И
за
то
је
он
изузетан
.
И
с
тога
тужитељ
нема
трећег
сведока
,
и
с
тога
су
она
два
прва
равна
—
нули
!
...
Сад
је
још
на
реду
да
одговоримо
на
оно
треће
питање
.
И
ми
ћемо
на
то
питање
да
одговоримо
једним
питањем
:
Где
пише
у
закону
—
да
се
вид
слепчев
може
заменити
вештачким
увиђајем
?
—
Нигде
...
.
Ето
с
каквим
се
доказима
хтео
да
послужи
тужитељ
,
па
да
макне
од
моје
властодавке
једну
њену
стварку
—
малу
,
незнатну
—
од
цигло
једног
милијуна
и
двеста
хиљада
динара
!
...
Ко
се
дави
за
сламку
се
хвата
!
...
XВИИ
Г
.
Босије
беше
човек
од
својих
32
—
34
године
.
Он
је
свршио
у
П
...
.
најпре
права
па
за
тим
државне
науке
.
Он
беше
преко
сваке
мере
даровит
,
бистар
и
дубока
погледа
.
Био
је
хладан
,
али
где
је
требало
енергије
—
ту
му
није
било
равна
.
Он
беше
оличена
правда
;
а
поред
свега
тога
пун
милосрђа
.
По
начелима
—
припадао
је
напредној
партији
и
у
томе
је
остао
консеквентан
до
своје
смрти
.
Најпре
се
беше
примио
државне
службе
,
али
је
ову
морао
на
брзо
напустити
.
Био
је
тог
небата
да
се
одмах
у
почетку
намерио
на
глупа
старешину
—
који
поред
све
своје
глупости
беше
уобразио
да
је
он
она
важна
чивица
у
државној
машини
,
да
би
ова
,
чим
би
се
та
чивица
извадила
,
одмах
стала
—
престала
да
се
креће
.
Сем
овога
,
знало
се
,
да
има
јака
леђа
на
топраку
.
Ово
је
знао
још
најбоље
сам
претпостављени
»
г
.
Босија
...
.
У
свом
званичном
раду
био
је
до
крајности
педантан
.
Ово
је
знак
да
је
старешина
г
.
Босијев
био
тврдоглав
.
Волео
је
да
ради
по
«
президијалима
,
»
но
по
законима
.
«
Ово
ти
,
мени
!
»
рекао
би
,
кад
би
добио
какви
президијал
,
да
што
овако
или
онако
уради
«
Сад
бар
знам
на
чему
сам
...
.
знам
шта
ћу
и
како
ћу
да
поступим
...
.
Закон
,
то
је
ништа
...
.
мош
га
окренути
како
хоћеш
...
Президијал
...
.
то
је
нешто
.
Ту
је
човек
увек
начисто
...
.
Може
свет
колико
хоће
дрекати
—
залуд
му
!
...
Ја
знам
шта
сам
учинио
...
.
Хе
,
не
стајем
ја
на
трулу
даску
!
...
»
Он
је
од
некуд
мрзио
на
све
млађе
људе
.
Звао
их
је
«
жутокљунима
.
»
Новије
мисли
;
новије
идеје
сматрао
је
као
нешто
врло
опасно
по
«
постојеће
стање
,
»
а
кад
би
ко
јавно
говорио
,
да
треба
ово
и
оно
у
законима
изменути
,
дотерати
;
да
треба
тражити
већих
гарантија
за
народне
слободе
,
—
он
би
то
крстио
одмах
именом
:
«
То
је
један
од
оних
.
»
И
ту
је
вазда
разумевао
«
комунце
.
»
:
Он
је
још
од
првих
дана
узео
на
око
г
.
Босија
.
«
Ха
,
познајем
ја
ову
тицу
по
перју
!
рекао
је
треће
вече
једном
свом
млађем
,
који
му
је
обично
вечером
доносио
«
рапорте
;
»
а
пети
је
дан
већ
нешто
напоменуо
о
њему
у
једном
президијалу
што
га
је
оправио
г
.
министру
унутрашњих
дела
.
Па
и
сем
ових
и
многих
других
неприлика
,
од
г
.
Босија
се
тражило
много
што
—
шта
,
на
што
он
по
свом
карактеру
и
по
начелима
,
које
је
исповедао
,
није
могао
пристати
.
Он
се
реши
те
остави
државну
службу
и
прими
се
адвокатуре
.
У
оно
се
доба
беху
намножили
процеси
политичких
криваца
.
Беху
оптужени
многи
људи
који
су
припадали
радикалној
партији
.
Ову
су
врсту
људи
називали
владине
пришипетље
,
скутоноше
,
џбири
—
«
комунцима
.
»
Кад
би
који
од
ових
људи
пао
за
што
под
суд
,
онда
би
се
многи
адвокати
устезали
да
их
на
суду
бране
.
Неки
су
се
затезали
,
што
су
и
сами
мислили
,
да
тај
«
лаош
друштвени
»
и
не
заслужује
да
пред
законом
има
своје
браниоце
,
неки
опет
нису
хтели
да
се
замерају
људима
,
који
су
гонили
оптужене
;
а
неки
,
најпосле
,
нису
имали
куражи
,
да
се
појаве
као
браниоци
оних
људи
,
на
које
се
виче
као
на
«
беле
вране
!
.
.
»
Г
.
Босије
се
од
свега
тога
није
устезао
.
Он
је
сваког
бранио
,
ко
би
год
зажелио
,
да
му
он
буде
бранилац
.
Он
је
многе
и
одбранио
.
Ово
га
је
изнело
на
глас
;
али
га
је
ово
и
предало
мржњи
оних
људи
из
«
виших
кругова
»
,
који
су
били
непомирљиви
гониоци
—
радикалаца
или
,
како
би
се
рекло
,
«
комунаца
»
.
У
осталом
г
.
Босије
је
био
вазда
савестан
бранилац
правде
...
.
Правда
,
правица
,
право
—
то
су
били
предмети
његове
пажње
,
а
не
лица
,
која
су
се
парбила
.
Па
и
опет
многи
су
избегавали
да
му
своју
,
ијоле
замашнију
,
ствар
повере
,
не
за
то
,
што
у
њ
и
његову
способност
не
би
имали
поуздања
,
већ
што
су
знали
,
да
не
стоји
добро
код
оних
—
чија
ће
се
најзад
питати
:
хоће
ли
они
добити
то
своје
право
или
не
?
—
Кад
је
г
.
Флавије
повео
спор
против
г
.
Андроните
супруге
Мишеља
Мозентала
преседника
сената
у
П
...
.
,
онда
се
готово
у
напред
знало
да
се
овог
посла
неће
смети
да
прими
нико
други
сем
г
.
Босија
.
«
Да
није
овакових
парница
,
сиромах
Босије
,
не
би
имао
никад
посла
!
.
.
»
рекли
би
неки
.
Други
,
на
против
,
жалили
би
г
.
Флавија
:
«
Откуд
он
баш
да
нађе
г
.
Босија
?
!
—
Он
сиромах
,
мора
изгубити
парницу
само
за
то
што
му
је
г
.
Босије
адвокат
!
...
Његова
се
на
суду
не
меље
ни
с
ујмом
а
камо
ли
без
ујма
...
»
«
Док
су
једни
овако
говорили
,
трећи
би
опет
озбиљно
приметили
:
«
Богме
,
г
.
Босије
не
млати
никад
празну
сламу
...
Чим
се
он
примио
да
заступа
г
.
Флавија
,
онда
знајте
,
да
је
право
на
страни
његовој
...
.
Тај
не
брани
крива
,
па
му
он
рођени
брат
био
»
.
Ето
,
ко
беше
адвокат
г
.
Флавија
Артура
Ривијера
,
ето
ко
беше
противник
г
.
Жилкреда
де-Муља
јавног
правозаступника
за
варош
П
...
.
и
народног
посланика
за
срез
С
...
.
.
—
«
Па
шта
сад
одговара
на
ово
тужена
страна
?
»
упита
г
.
преседник
тоном
,
који
би
се
могао
превести
у
ове
три
речи
:
«
лист
се
окренуо
»
...
«
Ето
и
на
њу
је
ред
дошао
!
.
.
»
Г
.
Босије
устаде
,
поклони
се
судбеном
столу
...
.
Он
поче
:
«
Ја
много
више
поштујем
светињу
и
узвишеност
овога
места
,
но
што
бих
икад
себи
дозволио
да
се
овде
служим
ниским
извртањем
и
неистинама
.
Ја
ово
не
чиним
нигде
;
ја
ово
не
би
чинио
ни
за
највеће
своје
интересе
и
право
,
а
најмање
за
оне
,
мојих
властодаваца
и
клијената
.
Ја
ово
место
поштујем
,
обожавам
!
...
Ја
ово
говорим
без
притворства
.
—
Што
ће
ми
оно
?
...
Ја
га
никад
требао
нисам
,
ја
га
никад
требати
нећу
—
никад
и
нигда
,
а
овде
најмање
...
.
Притворство
је
понижење
...
.
Ово
је
место
,
пред
којим
лажне
образине
—
треба
да
падну
,
лаж
да
се
постиди
,
клевета
—
да
се
обелодани
;
сахрањена
правда
—
да
васкрсне
;
свака
ствар
да
добије
своју
праву
вредност
и
своје
право
име
;
свако
дело
своју
награду
,
а
сва
злочинства
,
сви
преступи
да
добију
своју
заслужену
казну
...
.
Ово
је
место
,
од
кога
—
људском
пакошћу
,
злобом
,
завишћу
,
мрзошћу
,
клеветом
—
нападнута
невиност
иште
,
тражи
праведну
заштиту
...
.
Она
треба
да
је
добије
...
.
Пред
овим
местом
она
треба
да
отпоје
песму
:
«
Тебе
бога
хвалим
!
...
»
Суд
је
што
и
олтар
.
Пред
њим
траба
да
су
људи
смирени
—
готови
да
се
исповеде
као
пред
олтаром
свевишњег
Бога
...
.
Суд
је
још
нешто
—
то
је
образ
народни
...
.
Он
је
народу
,
што
и
девојци
њен
образ
и
поштење
.
Пред
овим
,
дакле
,
светим
местом
,
пред
овим
образом
,
угледом
народним
,
—
ја
ћу
да
говорим
с
озбиљношћу
и
пијететом
—
да
браним
нападнуту
истину
,
право
мога
властодавца
...
.
Тужена
је
страна
,
да
би
и
пред
овим
узвишеним
судбеним
столом
одржала
фалишну
образину
привидне
невиности
на
лицу
својих
себичних
намера
,
уплела
у
свој
говор
,
у
своју
одбрану
многе
ствари
,
многа
питања
,
која
немају
никакве
везе
с
предметом
данашњег
спора
.
Она
се
јако
огрешила
о
ово
свето
место
,
о
истину
.
То
је
само
за
сажаљење
.
Има
људи
у
нас
—
по
несрећи
и
од
уплива
и
од
положаја
—
који
налазе
задовољства
,
да
и
најсићушнијим
стварима
приватне
природе
дају
вид
општег
политичног-
значаја
.
Они
често
,
врло
често
набију
и
најневинијој
ствари
образину
црну
,
рогату
,
страшну
на
главу
—
у
цељи
,
да
је
преставе
свету
као
поноћна
баука
,
вукодлака
—
као
мору
овога
света
...
.
Они
су
изврсни
у
машкарама
.
Њихов
је
лисац
под
образином
скромности
и
искрености
;
њихови
курјаци
у
безазленој
овчијој
кожи
...
.
Они
су
мајстори
да
од
бела
граде
црно
,
а
од
црног
бело
.
Они
доказују
,
да
свету
шкоди
сунчана
светлост
...
.
Они
препоручују
мрак
и
помрчину
.
Они
доказују
,
да
је
бистри
кладенац
отровно
пиће
,
а
устајале
баруштине
да
крепе
снагу
човекову
...
.
И
ко
се
усуди
да
обавести
свет
—
да
јавно
и
отворено
каше
:
дан
је
дан
,
а
ноћ
је
ноћ
...
.
видело
је
живот
,
а
мрак
је
гроб
;
ко
се
усуди
да
рече
:
бистри
кладенац
гаси
жеђ
,
крепи
уморног
;
да
је
устајала
баруштина
отровно
пиће
—
ко
се
усуди
да
приповеда
истину
,
—
тог
они
крсте
страшним
именом
—
«
издајником
»
.
Време
је
ту
,
крајње
је
доба
већ
:
да
с
тим
људима
пречистимо
рачуне
!
...
»
(
Живо
одобравање
у
публици
;
протести
са
стране
тужене
...
.
Г
.
преседник
опомиње
говорника
да
се
не
удаљава
од
предмета
...
.
)
Ово
је
одговор
туженој
страни
на
све
оне
придеве
,
које
је
она
изволела
да
пришије
чистој
ствари
,
доказаном
праву
мога
властодавца
.
Сад
ћу
да
пређем
на
сам
предмет
.
Могу
и
да
не
говорим
.
Нећу
моћи
више
ништа
казати
но
што
се
сама
ствар
казала
,
обелоданила
.
Све
што
закон
иште
ту
је
.
Само
дело
,
историја
његова
,
његове
најмање
појединости
казују
све
,
обелодањују
све
...
.
Сваки
је
сведок
,
сам
за
се
,
казао
све
...
.
А
сви
скупа
нису
могли
ништа
више
да
покажу
,
но
опет
—
све
.
И
све
једно
с
другим
не
казује
ништа
више
но
опет
—
све
...
Па
и
сам
спорни
предмет
показао
је
,
обелоданио
је
—
све
...
.
Но
то
још
није
све
!
...
И
само
слепило
стогодишњег
старца
—
показало
је
,
обелоданило
је
све
...
.
Друкчије
није
могло
ни
да
буде
.
Истина
је
апсолутна
.
Обуците
је
у
које
хоћете
рухо
—
она
ће
остати
истина
;
скините
је
,
оставите
је
нагу
—
она
ће
и
онда
остати
—
нага
истина
!
...
Славни
судбени
столе
!
И
суд
је
символ
—
истине
...
Ја
од
те
истине
тражим
—
истину
!
!
—
—
Тражим
пресуду
!
...
»
Последње
речи
г
.
Босија
прођоше
кроз
душу
сакупљене
публике
као
електрична
струја
...
У
гласу
г
.
Босија
беше
нечега
што
не
припада
грешним
људима
.
То
беше
глас
уцвиљеног
анђела
правде
—
анђела
,
који
је
с
неба
слетио
да
заштити
чистоту
земаљске
правде
—
да
је
грешне
руке
не
,
оскрнаве
...
Све
се
ућутало
,
све
је
онемило
пред
овим
узвишеним
гласом
...
Г
.
преседник
,
г
.
г
.
судије
беху
оборили
главе
...
Г
.
Мишеље
беше
занемио
,
побледио
;
г
.
Жилкред
престављаше
слику
сатане
,
кога
је
муња
громовника
погодила
...
Г
.
Огист
Дегиљ
гледаше
с
неком
побожношћу
у
лице
овог
браниоца
правде
;
а
г
.
Флавије
—
шта
је
он
радио
,
шта
је
мислио
?
—
И
негова
је
душа
била
потресена
—
он
је
прошаптао
:
«
Благо
земљи
,
благо
народу
—
где
се
овако
правда
брани
;
благо
земљи
,
благо
народу
,
где
се
о
узвишености
судова
овако
мисли
!
...
Та
земља
,
тај
народ
—
сијаће
као
сунце
—
биће
светла
образа
и
пред
светом
и
пред
историјом
!
.
.
»
После
неколико
тренутака
,
г
.
преседник
устаде
—
баци
таман
и
хладан
поглед
по
целој
публици
,
погледа
обе
парничне
стране
,
па
рече
—
са
свим
«
званичним
тоном
»
:
»
Дело
ово
потребује
озбиљна
расматрања
,
проучавања
—
са
тога
се
оно
данас
пресудити
не
може
...
»
Судбене
ће
новине
огласити
дан
пресуђења
и
саопштења
пресуде
...
Седница
је
судбеног
стола
закључена
!
...
.
XВИИИ
—
Наша
би
приповетка
остала
неподпуна
,
настави
г
.
учитељ
даље
,
—
кад
се
не
би
вратили
на
она
збића
,
која
су
се
догодила
после
оног
разговора
између
г
.
Андроните
и
госпођице
Аделе
—
између
ћерке
и
матере
.
Г
.
Андронита
,
потресена
говором
своје
честите
ћери
,
беше
добила
малу
несвестицу
.
Она
је
сва
клонула
.
Адела
,
и
ако
поплашена
,
беше
толико
снажна
и
при
себи
,
да
је
могла
своју
матер
полако
да
спусти
на
софу
.
Тако
је
неко
време
г
.
Андронита
остала
бледа
и
непомична
.
Адела
није
знала
шта
да
ради
.
Хтела
је
да
виче
за
помоћ
;
па
није
смела
—
бојала
се
да
не
учини
горе
Она
се
смела
и
бризнула
у
плач
:
«
Ох
,
слатка
мајко
,
ја
сам
те
убила
!
...
.
»
Андронита
прогледа
.
Њене
очи
беху
помућене
.
«
Мајко
,
слатка
мајко
—
шта
ти
је
?
...
Куку
мени
кукавици
—
ја
сам
свему
крива
!
...
—
Ниси
ти
крива
,
дете
моје
,
ниси
ти
...
мајка
,
грешна
мајка
твоја
—
свему
је
крива
!
...
»
То
рече
па
се
сва
стресе
:
«
У
...
у
...
ала
ме
дрхат
подузима
!
.
,
.
Проклета
зима
—
са
самог
срца
иде
!
...
у
...
у
...
!
Адело
!
—
—
Чујем
,
моја
слатка
мајко
...
одазва
се
Адела
уздркталим
гласом
.
—
Покри
ме
,
добро
ме
покри
.
.
Затвори
врата
,
прозоре
!
...
Хладан
ветар
дува
,
чини
ми
се
,
са
свију
страна
.
»
Адела
је
видила
да
јој
је
мајци
тешко
,
врло
тешко
.
«
И
—
ово
је
све
мене
ради
!
»
запиштала
је
сирота
.
Андронита
је
погледи
.
«
Не
плачи
,
чедо
моје
,
не
бој
се
!
...
Грозница
мала
—
проћи
ће
...
Сутра
ће
ми
,
знам
,
бити
боље
...
Не
мој
ником
ни
да
казујеш
да
сам
слаба
...
Хоћу
овде
мирно
да
лежим
у
твојој
соби
—
с
дететом
својим
,
с
мојом
Аделом
...
»
Г
.
Андронита
је
волела
своју
ћер
као
очи
у
глави
,
као
свој
живот
.
Адела
беше
њено
и
првенче
и
мезимче
—
њено
јединче
.
Адела
беше
свежа
,
весела
,
хитра
—
право
срнче
;
она
беше
мудра
,
паметна
,
разборита
и
лепа
као
—
уписана
.
Она
беше
најлепши
пролетњи
цвет
,
она
беше
—
понос
материн
.
Г
.
Андронита
је
познавала
чисто
срце
и
невину
душу
своје
ћери
.
Она
никад
није
пружила
руку
да
ову
чистоту
,
да
ову
невиност
дотакне
.
Њен
први
покушај
беше
онда
,
кад
је
оно
,
по
савету
својих
кућних
пријатеља
,
обећала
,
да
ће
и
своју
лепу
ћер
довести
у
судску
дворану
.
Она
се
није
надала
да
ће
наићи
на
онај
и
онакви
отпор
своје
ћери
...
.
Тај
отпор
беше
,
као
што
знамо
,
пун
достојанства
.
Он
беше
много
јачи
но
ауторитет
воље
материне
...
.
Адела
је
одржала
победу
;
али
је
и
своју
убила
мајку
.
Андрониту
је
дакле
спопала
љута
грозница
...
.
За
зимом
иде
врућиштина
...
.
У
врућиштини
се
човек
занесе
.
Око
пола
ноћи
Андронита
је
почела
да
бунца
.
Ово
је
Аделу
престравило
.
А
и
јес
било
страшно
.
«
Флавије
,
мој
мали
Флавије
...
сиромах
!
...
он
није
више
жив
...
.
давно
је
преминуо
...
.
Ја
сам
га
убила
...
Ено
га
—
одведоше
га
...
.
Не
дајте
—
изгоре
све
!
...
Нека
,
нек
гори
—
ја
сам
рекла
!
...
»
Ово
беху
прве
речи
које
је
несретна
мајка
у
своме
бунилу
изговорила
.
И
Адела
је
била
готово
изван
себе
.
Беше
настало
глухо
доба
ноћи
,
а
она
сама
самцита
са
својом
боном
мајком
.
Хтела
је
да
виче
очуха
—
није
смела
.
Мајка
јој
бунца
—
помиње
страшне
ствари
.
Она
би
скочила
,
узела
чашу
воде
,
покропила
би
је
мало
по
лицу
,
па
би
јој
рекла
:
«
Мајко
,
мајко
,
моја
слатка
мајко
—
пробуди
се
,
разбери
се
!
...
»
И
г
.
Андронита
би
отворила
своје
велике
светле
очи
,
погледала
би
Аделу
,
па
би
изнемоглим
гласом
рекла
:
«
А
...
шта
је
,
ћери
моја
?
...
»
и
одмах
би
се
занела
.
Адела
би
је
звала
,
викала
—
аја
,
Андронита
би
ударила
у
бунцање
:
«
Бомјере
—
не
карај
не
!
.
.
карај
ме
,
—
ја
те
нисам
послушала
!
...
Не
знам
ја
где
је
дете
—
баба
Джома
зна
...
Она
га
је
одвела
...
Ано
Севињска
—
чуј
!
...
ја
сам
ти
се
осветила
...
.
Ти
си
мене
понизила
—
убила
...
.
и
ја
сам
твога
сина
...
.
Адело
!
...
не
дај
ме
—
удавише
ме
!
...
Адела
би
скочила
и
вриснула
:
«
Мајко
,
мајко
,
слатка
мајко
...
.
пробуди
се
!
...
»
Андронита
би
опет
прогледала
.
Очи
су
јој
постале
још
страшније
,
замућеније
.
«
Воде
!
...
»
прошаптала
би
промуклим
гласом
.
Адела
би
јој
додала
воде
.
Она
би
се
напила
;
али
би
се
и
загрцнула
,
закашљала
и
тешко
јаукнула
:
«
Пусти
ме
да
легнем
...
.
ах
,
тешких
мука
!
.
.
и
одмах
би
се
занела
.
Лице
јој
беше
зајапурено
,
дисање
тешко
,
а
бунцање
све
јаче
и
јаче
.
«
Артуре
!
...
не
љути
се
!
...
ја
те
и
сад
волем
!
...
Ја
те
никад
заборавила
нисам
!
...
узела
сам
огрлицу
твоје
Ане
...
.
јес
...
не
дам
је
!
.
.
Она
је
већ
моја
!
...
То
ми
је
од
тебе
спомен
!
...
Не
знам
је
ли
жив
...
.
он
није
твој
син
...
.
он
је
Анин
...
.
за
то
га
мрзим
!
...
г
.
Жилкреде
—
не
дај
ме
!
...
Зар
мене
да
уапсе
?
!
.
.
шта
ће
рећи
мој
муж
—
Бомјер
?
!
.
.
»
У
овом
бунцању
назираше
престрављена
Адела
страшну
исповест
своје
злосретне
матере
...
.
У
глухо
поноћно
доба
њена
се
мајка
разговарала
,
препирала
,
рвала
,
свађала
—
с
ким
?
—
С
мртвима
!
...
Адела
је
све
чула
,
све
упамтила
.
Она
ову
ноћ
није
до
смрти
заборавила
.
Њена
је
мати
у
самртном
заносу
,
у
тешким
мукама
непрестано
помињала
:
Флавија
,
Артура
,
Ану
Севињску
,
Бомјера
и
још
многа
друга
имена
,
која
,
Адела
,
никад
чула
није
...
.
Шта
је
значило
ово
све
?
—
Адела
није
знала
.
Она
је
слутила
,
она
је
од
сваког
овог
тајанственог
имена
презала
...
Чињаше
јој
се
,
е
су
ово
дуси
с
онога
света
,
дошли
су
,
да
јој
одведу
њену
милу
мајку
...
.
«
Ох
,
ја
сам
свему
крива
!
запиштала
би
јадница
...
.
ако
,
моја
умре
мајка
?
—
куку
мени
!
...
ја
сам
је
убила
!
...
И
тада
би
пала
на
колена
поред
своје
боне
матере
,
склопила
би
руке
,
погледала
би
небу
с
пуним
очима
суза
,
па
би
,
јецајући
,
молила
бога
,
да
се
смилује
и
да
подари
здравља
и
живота
њеној
немоћној
мајци
...
.
Али
би
се
одмах
тргла
,
чим
би
њена
мати
почела
да
бунца
:
«
Не
дајте
...
.
убише
ме
!
...
Флавије
,
мало
моје
сироче
—
опрости
ми
!
...
водите
ме
Флавију
...
.
хоћу
да
му
дам
огрлицу
...
.
Време
је
...
.
Рекао
је
Бомјер
—
мој
добри
Бомјер
—
како
ме
је
заклео
!
...
Тако
...
.
на
!
...
узми
—
на
!
...
што
не
узмеш
!
...
Змијо
проклета
!
...
што
се
ти
мешаш
!
...
ја
те
мрзим
—
одлази
!
...
ајој
!
...
ајој
!
...
помагајте
...
.
не
дајте
,
удави
ме
!
!
...
»
И
скочила
би
као
бесомучена
,
па
би
унезверно
бленула
по
соби
...
«
Адело
,
чедо
моје
,
јеси
ти
то
?
...
»
упитала
би
дркћућим
гласом
...
.
«
Ох
,
то
беше
страшан
сан
!
...
»
«
Ја
сам
,
моја
слатка
мајко
,
ја
сам
—
ево
ме
код
тебе
!
»
одговорила
би
Адела
усплахирено
...
.
»
Ово
је
била
страшна
ноћ
—
ноћ
у
очи
суђења
.
Пред
саму
зору
Андронита
се
мало
смири
.
Ватра
мало
попусти
,
па
неста
и
бунцања
.
Тад
је
Адела
опет
пала
на
колена
те
се
богу
помолила
—
благодарила
му
што
се
смиловао
на
тешке
муке
њене
матере
.
Овако
тужна
и
бледа
изгледала
је
као
добри
анђео
који
се
богу
моли
за
грешне
и
слабе
људе
.
И
кад
први
сунчани
зраци
обасјаше
кроз
прозор
,
Андронита
прогледа
и
изнемоглим
гласом
проговори
:
«
Ох
,
теби
боже
хвала
—
кад
једном
свану
!
...
То
беше
тешка
ноћ
!
...
мало
сам
приспала
...
.
А
ти
,
чедо
моје
,
јеси
ти
што
спавала
?
—
Ниси
,
знам
!
...
иди
—
одмори
се
!
...
Мени
је
сад
боље
...
.
»
Адела
је
ћутала
.
Црна
минула
ноћ
није
јој
с
ума
силазила
.
«
Је
ли
когод
долазио
—
јеси
коме
јављала
за
моју
слабост
?
упита
Андронита
изнемогло
.
—
Нисам
...
одговори
Адела
и
дубоко
уздахну
»
—
Добро
си
учинила
...
.
Знам
,
много
сам
којешта
трабуњала
.
Овакву
сам
грозницу
још
једном
у
животу
имала
—
давно
је
то
било
;
и
она
беше
тешка
страшна
ноћ
...
чини
ми
се
ово
је
наставак
оне
...
.
Ја
у
грозници
свашта
говорим
—
тако
је
,
без
сумње
,
и
ноћас
било
?
упита
г-ђа
Андронита
своју
ћер
,
а
очи
јој
се
напунише
суза
.
—
Било
вам
је
врло
тешко
,
мати
,
одговори
Адела
избегавајући
овај
говор
,
ја
управ
и
не
знам
,
не
памтим
шта
сте
говорили
...
.
—
Јес
,
јес
;
ја
знам
све
...
Ја
сам
одвећ
потресена
...
Бог
је
милостив
—
ја
ово
не
могу
да
преживим
...
.
Сирото
моје
дете
—
на
коме
га
остављам
?
!
...
Како
све
хоће
да
прими
своју
награду
...
.
то
рече
,
па
се
окрете
од
своје
ћери
,
а
крупне
јој
сузе
грунуше
из
очију
.
—
За
име
бога
,
мајко
,
не
говорите
тако
...
.
Ви
ми
срце
парате
!
»
повика
Адела
и
бризну
у
плач
и
јецање
.
Андронита
се
окрете
...
.
Мати
и
ћер
гледаху
једна
другу
тужно
и
невесело
—
као
на
последњем
растанку
...
.
Обе
беху
клонуле
,
изнемогле
.
Прва
од
потреса
и
тешке
боље
;
друга
од
обојега
,
и
од
још
нечег
страшнијега
—
од
помисли
,
да
своју
не
изгуби
мајку
.
«
Не
,
не
,
повика
Адела
вама
неће
ништа
бити
...
Ви
лепо
,
разумно
говорите
—
лепо
гледате
...
.
Како
сте
ноћас
ружно
изгледали
!
...
Ја
сам
се
молила
богу
...
—
Бог
је
чуо
моју
молитву
...
.
Ви
сте
мирно
заспали
...
.
Ви
ћете
да
живите
...
Ја
ћу
се
и
дан
и
ноћ
богу
молити
...
.
Он
ће
вам
дати
живота
и
здравља
и
—
ја
ћу
од
сад
увек
...
.
»
Адела
се
загуши
у
плачу
и
јецању
.
«
Немој
плакати
,
чедо
моје
»
,
рече
г
.
Андронита
нешто
мирнијим
тоном
,
«
немој
плакати
!
...
Мени
,
може
дати
бог
,
неће
бити
ништа
—
бог
је
милостив
...
.
Мени
је
истина
тешко
,
врло
тешко
;
ал
не
толико
од
боље
колико
од
нечег
другог
...
.
То
ме
мучи
,
гризе
,
кида
живот
мој
...
.
Ко
зна
?
—
ја
не
знам
...
.
можда
у
свему
лежи
неумитни
прст
судбине
!
...
Ми
смо
слаба
створења
,
ми
смо
играчка
неке
невидљиве
силе
,
моћи
,
која
нас
је
и
хитила
у
ово
море
од
страсти
,
прохтева
,
беда
,
невоља
,
несрећа
и
хиљаду
других
наших
господара
...
.
На
мојој
је
души
тежак
грех
...
.
Он
ме
притискује
као
поноћна
мора
,
он
мучи
душу
моју
—
он
је
отровао
цео
живот
мој
...
.
Коме
да
га
откријем
—
коме
да
се
исповедим
?
...
»
Г
.
Андронита
је
окренула
главу
од
своје
ћери
Њен
је
глас
дрктао
као
у
тешке
покајнице
.
Адела
је
била
занемила
.
Паде
јој
на
ум
ноћашње
материно
бунцање
,
паде
јој
на
ум
данашња
злосретна
парница
,
и
све
се
то
споји
са
садањим
говором
њезине
матере
,
с
тешким
грехом
што
га
ова
на
души
носи
...
.
Све
ове
мисли
посукташе
као
црни
паклени
ројеви
...
Она
је
дрктала
од
страшна
сна
,
који
се
поче
да
претвара
у
још
страшнију
јаву
...
.
Андронита
се
наједаред
окрете
:
«
Адело
,
ћери
моја
,
данас
је
суђење
—
је
ли
?
...
»
Адела
је
ћутала
.
«
И
суд
ће
да
пресуди
—
знам
како
...
.
сигурна
сам
...
То
је
страшно
!
...
»
Адела
се
,
трже
.
У
гласу
њене
матере
беше
нечега
,
што
је
Аделу
као
гром
погодило
.
«
Јеси
писала
судбеном
столу
да
доћи
не
могу
?
упита
Андронита
и
на
устима
јој
се
опази
необичан
осмејак
.
—
Нисам
,
одговори
Адела
потресено
,
хоћу
ли
да
му
сад
пишем
?
...
—
Јес
,
јес
,
пиши
му
.
Видиш
,
слаба
сам
—
не
могу
ићи
;
а
не
можеш
ни
ти
...
.
Ти
треба
да
си
сад
увек
код
твоје
мајке
...
Нека
их
нек
суде
—
како
хоће
и
како
знају
!
...
Ја
ћу
опет
да
чиним
своје
—
морам
!
—
пре
се
не
могу
растати
с
грешном
душом
!
...
»
После
неколико
тренутака
,
послужитељ
г
.
Андроните
однео
је
једно
писамце
судбеном
столу
...
.
Адела
беше
села
до
своје
,
боне
мајке
.
Г
.
Андронита
,
беше
узела
лепу
белу
руку
своје
ћери
па
је
миловаше
с
пуно
материнске
њежности
и
милоште
.
Оне
гледаху
једна
у
другу
,
а
крупне
сузе
блистаху
им
се
у
очима
.
Андронита
је
нешто
шаптала
својој
ћери
.
Ова
је
слушала
с
пуно
интереса
.
И
само
би
с
часа
на
час
преко
њена
бледа
лица
прелазио
по
који
таман
облачак
.
Једном
је
хтела
као
опржена
да
скочи
—
да
од
своје
побегне
мајке
;
али
јој
Андронита
није
дала
.
Она
је
држала
своју
ћер
за
руку
као
утопљеница
...
.
«
Ето
,
Адело
,
сад
знаш
све
,
»
повикала
је
несретна
мајка
.
«
Ти
си
мој
анђео
—
ти
си
ме
задржала
да
се
у
нов
грех
не
уваљујем
...
Ти
си
мој
свештеник
—
теби
сам
се
исповедила
...
.
Сад
ми
је
души
лакше
,
сад
ћу
мирно
да
умрем
»
.
Адела
беше
бледа
,
нема
...
Она
је
од
своје
мајке
чула
много
,
врло
много
.
На
њено
се
чело
навукоше
тамне
боре
.
Оне
се
тамо
скаменише
.
Срце
јој
се
грчевито
стеже
,
а
у
грудма
осети
нешто
хладно
,
тешко
—
као
санту
леда
.
Пред
очима
јој
сташе
играти
светлаци
,
а
соба
,
предмети
по
соби
почеше
се
витлати
у
ковитлац
...
.
Она
се
заљуља
и
—
колико
је
дуга
паде
онесвешћена
пред
запрепашћену
и
полумртву
мајку
...
XИX
—
У
оно
доба
,
настави
г
.
учитељ
своју
занимљиву
причу
,
беше
на
гласу
гостионица
код
Белог
лабуда
у
улици
Монмартовој
у
П
...
.
Тамо
је
могао
човек
и
да
руча
и
да
вечера
за
један
динар
.
Гостионица
код
Белог
лабуда
није
била
чувена
само
са
своје
јевтиноће
,
колико
и
с
нечувено
замашних
порција
добра
,
укусна
и
вазда
фришка
јела
и
многих
других
добрих
страна
.
Кажу
,
да
би
угоститељка
,
г
.
Жанета
,
сваког
свог
госта
по
лицу
познала
—
како
стоји
с
кесом
и
желуцем
.
Она
би
овим
бедницима
приступала
као
најотменијим
својим
гостима
,
нашла
би
им
сама
место
,
понудила
би
их
да
седну
,
па
би
им
смешећи
се
рекла
:
«
Добро
сте
ми
дошли
,
господо
!
.
.
Седите
!
—
ви
сте
данас
моји
гости
!
...
»
и
одмах
би
наредила
да
им
се
донесе
ручак
ил
’
вечера
—
како
је
већ
чему
време
било
.
Њена
је
гостионица
имала
четири
одељења
.
Два
су
била
првог
а
два
другог
реда
.
У
самој
ствари
ово
је
било
само
по
називу
:
јело
,
услуга
и
све
остало
било
је
свуда
подједнако
.
Разуме
се
по
себи
,
да
је
гостионица
била
вазда
пуна
пунцита
.
У
време
ручка
и
вечере
човек
није
могао
да
добије
место
где
да
седне
.
—
Редовни
гости
г
.
Жанетини
били
су
радници
и
ђаци
из
сиромашнијих
кућа
;
али
се
врло
често
дешавало
,
да
се
вечером
искупи
по
неколико
десетина
—
медицинара
,
правника
,
филозофа
,
техничара
и
из
отменијих
кућа
.
Жанета
би
им
одредила
своје
најбоље
одељење
.
Ови
би
млади
људи
обично
претресали
дневна
питања
,
критиковали
би
ове
и
оне
владине
поступке
,
осуђивали
би
самовољу
и
злоупотребе
појединих
владиних
органа
,
исмевали
би
застарели
систем
јавне
наставе
—
једном
речи
,
они
би
скроз
и
скроз
прорешетали
цело
друштво
и
његове
установе
.
Они
би
дошли
до
закључка
:
да
је
све
трошно
,
труло
,
да
све
чека
на
вештије
и
енергичније
наимарске
руке
.
.
О
народном
преставништву
рекли
би
;
«
Данашње
народно
преставништво
,
овако
како
је
и
из
каквих
се
елемената
саставља
и
по
начину
како
се
оно
образује
,
по
пословнику
како
оно
свој
посао
обавља
,
—
не
може
никад
бити
израз
народне
воље
ни
одговорити
очекивању
народних
потреба
.
Оно
је
вешто
склопљени
апарат
којим
само
влада
уме
да
рукује
и
да
му
даје
правац
куд
јој
се
свиди
.
Окрећите
га
ви
како
хоћете
,
чините
шта
знате
,
резултат
резултата
биће
свакад
—
да
се
оно
усвоји
,
прими
,
што
влада
тражи
,
жели
,
захтева
.
Разуме
се
по
себи
,
она
има
трећину
гласова
који
престављају
горњи
дом
.
Она
ове
гласове
сама
бира
.
Она
,
ваљда
не
ће
никад
слудовати
да
тамо
шаље
своје
«
противнике
»
.
Она
ово
чини
но
закону
—
за
то
јој
нико
ни
замерати
не
може
.
Сем
овога
,
она
употребљава
сва
срества
што
јој
стоје
на
расположењу
—
а
ова
су
,
знамо
,
огромна
,
силна
,
—
те
при
изборима
,
путем
кортешовања
,
протури
најмање
још
једну
трећину
својих
кондидата
...
Сетимо
се
само
,
шта
је
чинила
док
је
протурала
свог
љубимца
г
.
Жилкреда
—
ову
креатуру
а
не
човека
за
посланика
у
срезу
С
...
Ови
људи
ни
од
шта
не
презају
.
Они
имају
пред
очима
своју
цељ
.
За
срества
никад
не
распитују
.
Ову
јежовљанску
методу
за
постизавање
цељи
усвојиле
су
готово
све
владе
...
.
И
тако
влада
добија
две
трећине
гласова
на
самим
изборима
.
Оволико
она
може
да
добије
при
најгорим
околностима
.
Али
она
се
и
с
тим
не
задовољава
.
Она
тера
даље
.
Имајући
већину
од
две
трећине
,
која
није
производ
народног
избора
,
но
владине
иницијативе
,
—
она
,
влада
,
иде
даље
својој
сигурној
мети
.
Она
из
ове
овоје
већине
бира
преседника
,
потпреседника
,
секретаре
,
одборе
—
она
,
дакле
,
скапа
онај
свој
апарат
,
којим
гради
земљи
законе
,
одобрава
своје
поступке
,
прегледа
и
одобрава
државни
буџет
који
се
ставља
њој
на
расположење
.
Но
то
није
све
.
Она
овим
апаратом
узима
на
око
онај
окрњак
од
оне
треће
трећине
народних
посланика
,
што
је
прошао
кроз
ватру
и
воду
па
се
тако
кристалисао
у
светло
тело
праве
,
истинске
,
народне
воље
...
Кад
се
хоће
,
онда
се
може
наћи
и
у
јајету
длака
;
а
како
се
не
би
нашла
ма
каква
омашка
коју
је
бирачки
одбор
учинио
или
против
целисходности
,
или
против
законске
формалности
,
или
против
уобичајене
практике
—
па
онда
,
разуме
се
наступа
случај
да
се
може
узвикнути
:
ако
се
игде
да
места
неправилностима
,
противзаконитостима
,
нецелисходностима
,
непрактичностима
,
—
свему
се
томе
не
сме
дати
места
у
народном
преставништву
...
.
Апарат
клима
главом
.
Он
уништава
избор
...
.
И
онда
наступа
она
по
сваку
владу
повољна
изрека
:
«
Што
слабија
мањина
,
то
јача
већина
;
што
јача
већина
,
то
слабија
мањина
;
што
слабији
наши
противници
,
то
јачи
ми
;
што
јачи
ми
,
то
слабији
наши
противници
»
...
И
заиста
и
ако
је
мањина
израз
праве
народне
воље
њој
се
већина
,
онаква
каква
је
,
може
од
миле
воље
смејати
,
па
ма
она
—
мањина
—
говорила
устима
мудрог
Соломона
и
праведног
Аристида
.
Њен
глас
остаје
глас
вапијућег
у
пустињи
...
Разуме
се
,
већина
остаје
већина
.
Она
је
што
и
—
закон
.
Па
ако
се
и
догоди
да
какав
њен
закон
одговори
интересима
народним
,
онда
се
издаје
мудрој
и
патриотској
влади
похвала
;
а
ако
се
,
по
несрећи
,
догоди
да
из
овог
апарата
искочи
каква
законска
наказа
,
од
које
се
и
сама
влада
застиди
,
кад
она
у
живот
ступи
,
онда
,
разуме
се
,
влада
окрене
други
лист
.
Она
викне
:
«
Тако
сте
ви
,
народни
посланици
решили
!
...
Што
кривите
мене
?
!
...
»
И
онај
апарат
скромно
климне
главом
:
«
Тако
је
...
Ми
смо
криви
!
.
.
»
И
влада
остане
опет
чиста
и
непогрешива
...
.
»
Овде
су
по
кашто
падале
и
крупније
речи
.
По
неки
би
узвикнуо
:
«
3ар
има
што
јаловије
од
наше
министарске
одговорности
?
.
.
Наша
је
министарска
одговорност
ограђена
кинеским
зидом
,
она
има
дебљи
панцир
но
амерички
монитор
...
Ово
је
најнеодговорнија
министарска
одговорност
у
свету
!
...
»
Ето
како
се
на
крупно
бистрила
политика
у
гостионици
код
«
Белог
Лабуда
»
.
Срећа
је
само
што
се
никад
није
догодило
да
тај
њихов
бистреж
дође
,
што
но
веле
,
власти
до
знања
,
а
они
би
у
оно
време
лепо
повукли
мачка
за
реп
.
Па
и
с
тога
је
кућа
г
.
Жанете
била
одвећ
поштована
и
уважена
.
—
Г
.
Жанета
је
имала
око
својих
41—46
година
.
Своју
је
младост
провела
у
једној
од
првих
племићских
кућа
.
По
својој
нарави
била
је
одвећ
издашне
руке
и
добра
и
искрена
срца
.
Кад
оно
племство
у
време
револуције
прште
на
све
стране
,
она
се
на
једаред
нађе
на
улици
без
службе
и
без
паре
и
динара
.
Сирота
Жанета
није
никад
помишљала
на
црне
дане
.
Они
јој
дођоше
.
Умал
није
скапала
од
глади
.
Од
тога
је
спасе
млад
један
човек
