зазвони...
—Кажи
Јоци
да
се
спреми
за
пут
.
Ти
Иво
причекај
док
ја
напишем
наредбу
,
коју
ћете
понети
председнику
...
Сви
изађоше
из
канцеларије
и
капетан
остаде
сам
.
Срце
му
је
некако
играло
од
радости
.
Био
је
весео
,
као
да
му
се
син
родио
.
За
тим
седе
и
написа
писмо
председнику
општине
Раденковачке
.
Затвори
га
и
запечати
.
Озго
превуче
три
пута
црвеним
плајвазом
.
Кажу
да
то
значи
,
да
је
хитно
.
Зазвони
и
предаде
писмо
Јоци
пандуру
,
да
иде
и
носи
у
Раденковић
.
—Тако
,
један
је
посао
свршен
,
а
сутра
ћу
,
ако
Бог
да
,
и
остало
довршити
,
рече
капетан
у
себи
,
задовољно
...
Ива
је
се
још
мало
позабавио
у
Богатићу
,
па
се
онда
и
он
крену
,
потпуно
задовољан
и
весела
срца
,
у
његов
лепи
Раденковић
.
ВИИИ
Сунце
је
већ
било
на
за’оду
,
кад
је
Ива
стигао
у
Раденковић
.
Целим
путем
био
је
весео
,
превесео
.
Од
како
је
сео
на
кола
,
па
док
није
ушао
у
Раденковић
,
непрестано
је
само
певао
.
И
сам
се
чудио
,
откуд
је
толико
песама
знао
.
Као
да
их
је
весело
срце
његово
само
стварало
.
Време
беше
тихо
,
благо
.
Баш
онако
како
је
годило
веселом
срцу
Ивином
.
Беше
му
некако
необично
.
Кога
је
год
на
путу
срео
,
чинило
му
се
да
му
је
нека
својта
.
Чисто
му
дође
да
сиђе
с
кола
и
да
га
загрли
.
Са
сваким
би
рад
био
да
подели
срећу
своју
.
Јоца
пандур
,
који
је
с
Ивом
у
колима
седео
,
као
да
је
и
сам
осећао
радост
срца
Ивиног
.
Радо
му
је
у
свакој
песми
помагао
.
—Их
,
Јоцо
брате
,
нико
ти
не
море
к’о
Бог
!
—Ја
Иво
.
-
Ето
сутра
ће
бабо
и
Стево
бити
пуштени
кући
.
—
’
Оће
Иво
.
—Их
,
ја
благо
си
меника
јако
!
—Де
роде
,
Јабучило
,
Бисере
!
Шта
сте
ми
се
улењили
?
—Баш
ми
само
срце
пева
,
Јоцо
брате
,
па
ето
ти
!
И
опет
запева
:
„
Три
девојке
збор
збориле
ој
,
Дрино
стој
!
Стој
Дрино
водо
ладна
ој
,
Стој
девојко
,
роде
мој
!
Шта
би
која
најволела
ој
,
Дрино
стој
!
Стој
Дрино
,
водо
ладна
ој
,
Стој
девојко
,
роде
мој
!
“
—Јабучило
,
Бисере
,
покажите
ми
се
јако
!
Притеже
мало
дизгине
,
а
швингаром
пуче
поред
коња
.
Коњи
полетеше
.
—Тако
те
’
оћу
роде
мој
!
...
Коњи
су
као
муња
летели
...
—О
.
.
,
о
...
Ш
...
ш
...
.
!
—Доста
,
доста
Бисере
.
Да
си
ми
користан
!
—Добри
коњи
,
рече
Јоца
.
—Ко
,
зар
они
?
...
.
Не
би
и
’
дао
вала
за
стотину
жути
’
дуката
.
Код
нас
је
се
обоје
ождребило
.
Ождребила
и
’
наша
Зрна
.
Ваин
је
то
кобила
.
Подреклом
је
чак
отуд
из
Поцерине
.
Чини
ми
се
бабо
рече
из
Бојића
.
Погледај
и
’
само
каки
су
.
Одгајено
је
то
море
к’о
дете
.
А
брзи
су
к’о
очи
.
Ето
јако
си
видео
!
—Ваин
коњи
,
рече
Јоца
.
—Нема
и
’
’
ваки
вала
у
по
Мачве
,
рече
Ива
.
Мирни
су
к’о
јагањци
.
Дете
да
им
се
измеђ
’
ногу
провлачи
.
А
и
млади
су
.
Јабучилу
је
јако
пета
,
а
Бисер
има
пуни
шес
.
Пролетос
смо
и
’
и
почели
’
ватати
.
Дотле
смо
и
’
који
од
нас
’
нако
само
проја’ивали
.
Знаш
ли
,
да
многи
сатаре
коње
,
само
што
и
’
још
младе
почну
’
ватати
.
Бабо
не
да
коња
у
кола
док
не
узме
пету
,
а
онда
,
вели
,
може
се
слободно
...
—То
вреди
онда
и
’
ранити
,
рече
Јоца
.
И
коњи
као
да
су
осећали
радост
Ивину
.
Као
да
су
знали
да
их
Ива
хвали
.
Поносито
уздигнули
главе
,
грива
им
само
перја
,
а
ногама
избацују
да
све
прашти
...
Кад
су
стигли
већ
до
крајњих
кућа
Раденковачких
,
Јоца
му
рече
да
заустави
.
—Што
море
?
—Ја
ћу
одавде
пешке
.
—Не
силази
човече
,
’
ајде
до
моје
куће
.
—Јок
,
јок
,
терај
ти
.
Поздравише
се
,
па
Ива
ошину
коње
и
оде
...
.
Живана
и
Милан
већ
су
га
одавно
погледали
.
Опазивши
га
Милан
отрча
и
отвори
вратнице
.
Ива
скочи
весело
с
кола
.
Пољуби
нану
своју
у
руку
,
а
с
Миланом
се
братски
загрли
и
пољуби
.
—Шта
си
урадио
,
рано
моја
?
—Добро
нано
,
ако
Бог
да
.
Сутра
ће
бабо
и
Стева
бити
пуштени
.
—Јел
’
то
капетан
каз’о
?
—Јесте
нано
.
Још
данас
би
и
’
са
мном
пустио
,
али
му
нешто
још
требају
до
сутра
.
Живани
заигра
срце
од
радости
,
а
суза
јој
се
засија
у
оку
.
Приђе
Иви
и
притиште
га
на
своје
материнске
прси
,
па
га
љубљаше
и
миловаше
дуго
...
дуго
...
Пандур
је
међу
тим
већ
стигао
председниковој
кући
.
Тек
што
је
и
он
са
ћатом
дошао
од
суднице
.
Седели
су
пред
кућом
у
авлији
,
пијуцкали
из
једног
шуленцета
и
нешто
се
полако
међу
собом
разговарали
...
—Ива
је
,
кажем
ти
,
очо
у
Богатић
.
Он
ће
морати
донети
каку
наредбу
од
капетана
,
рече
председник
.
—Јамачно
ће
.
—Е
не
би
се
над’о
човече
,
да
то
море
Србин
учинити
.
Свалити
болан
на
’
наког
човека
толику
кривицу
.
Није
то
еј
,
шалити
се
море
!
—Бо
’
ме
ће
Стојан
и
Јездимир
дрљати
,
рече
ћата
.
—То
им
се
зна
,
к’о
умрети
.
У
том
пандур
,
те
на
вратнице
.
—Дијете
,
викну
председник
.
Једна
жена
изађе
.
—Доведи
дер
’
онога
човека
’
вамо
.
Жена
оде
вратницама
.
—Гле
,
то
је
срески
пандур
,
рече
ћата
.
—Јесте
вере
ми
Јоца
.
Које
добро
јуначе
,
предусрете
га
председник
.
Јоца
се
смешкаше
.
Приђе
им
и
поздрави
се
.
За
тим
извади
писмо
и
предаде
га
председнику
.
—Је
ли
ово
капетан
посл’о
?
—Ја
.
—Седи
.
Дијете
,
дај
де
столицу
.
На
де
уточи
и
ово
шуле
.
Загледа
писмо
с
обадве
стране
.
—Ово
нешто
’
итно
.
На
дер
читај
ћато
.
Ћата
отвори
писмо
и
поче
читати
:
Богатић
,
септембра
187
.
.
год
.
Председниче
,
Одмах
чим
ово
писмо
примиш
,
да
нађеш
па
ма
где
били
:
Пуру
Жижића
и
Димитрија
—
Дикана
Брадића
,
и
да
ми
их
одмах
по
моме
пандуру
,
спремиш
у
Богатић
.
Ово
гледај
да
извршиш
а
да
нико
не
примети
.
Сутра
до
подне
,
или
најдаље
до
два
сата
по
подне
,
и
ја
ћу
тамо
доћи
.
На
ону
двојицу
,
ти
их
већ
знаш
,
обрати
што
већу
пажњу
,
а
нарочито
на
њихову
кућу
.
За
сутра
после
подне
зовну
ћеш
и
збор
.
Гледај
да
све
ово
тачно
извршиш
.
-
ТВОЈ
Н
.
Н
.
начелник
ср
.
мачванског
.
—То
он
меника
лично
пише
?
—Јесте
,
одговори
ћата
.
—
’
Ајдемо
до
суда
.
Ја
мислим
да
је
Јоваш
још
тамо
,
да
иде
с
места
да
и
’
тражи
.
—Ја
ћу
’
воде
остати
,
рече
Јоца
.
—Мореш
,
мореш
.
Тражи
те
поједи
што
,
ако
си
гладан
.
Председник
и
ћата
дигоше
се
и
одоше
судници
.
На
путу
сретоше
Јоваша
,
који
тек
што
беше
пошао
од
суда
.
—Врати
се
море
’
вамо
.
Сва
тројица
уђоше
у
судницу
.
—Јеси
ли
ти
данас
откуда
видео
Пуру
и
Дикана
?
упита
председник
.
—Јесам
,
рече
Јоваш
.
Ено
и
’
у
мијани
мртви
пијани
.
Како
су
јутрос
сабаиле
сели
,
још
нису
устали
.
—Да
ли
су
још
тамо
?
—Рачунам
да
јесу
.
Могу
часом
отрчати
да
видим
.
—Дед
’
ал
’
пожури
...
.
—Мало
после
врати
се
Јоваш
.
—Шта
би
?
—Ено
и
’
у
мијани
.
Поваљали
се
по
клупи
ка
’
вепрови
.
—Спавају
?
—Ја
.
—Да
л
’
су
много
пијани
?
—К
’
о
ћускија
.
—Има
ли
света
у
мијани
?
—Нема
никог
.
Председник
се
окрете
ћати
.
—Морамо
и
’
натоварити
на
кола
.
Него
не
знам
чија
ћемо
кола
.
Готово
ће
најбоље
бити
моја
,
па
Јоваш
нека
иде
у
Богатић
да
и
’
врати
.
—Тако
ће
бити
најбоље
,
рече
ћата
.
Мрак
је
већ
пао
на
земљу
.
Шором
се
тек
по
’
ди
ко
весне
.
—Док
се
још
боље
не
смркне
,
да
причекамо
у
мијани
.
Ти
Јовашу
иди
мојој
кући
.
У’вати
мале
коње
у
вета
кола
и
дотерај
пред
мијану
.
Јоваш
ништа
није
знао
шта
се
догађа
и
за
што
се
све
ово
ради
.
Али
је
,
као
добар
и
веран
слуга
свога
господара
,
тачно
вршио
његове
заповести
.
Добар
је
грешник
,
само
му
је
једина
мана
,
што
има
адет
да
се
по
кашто
напије
.
Али
и
онда
је
добар
и
миран
као
јагње
и
ни
по
чему
не
можеш
му
познати
да
је
пијан
,
само
што
се
у
лицу
зацрвени
као
паприка
и
језик
му
нешто
одебља
.
—Треба
ли
одма
’
да
дотерам
кола
?
—Па
,
док
ти
у’ватиш
коње
и
спремиш
кола
,
таман
ће
бити
вакат
,
]
рече
председник
.
—Е
,
ја
јако
одо
’
.
—
’
Ајде
ти
,
рече-
председник
,
па
се
и
он
са
ћатом
диже
и
одоше
механи
...
—Баш
к’о
поручено
,
рече
председник
ћати
,
улазећи
у
механу
.
Нема
нигде
никог
.
Поседаше
и
поручише
по
каву
.
—Па
како
ти
мијанџија
?
Како
иде
пазар
?
—
’
Вала
Богу
,
добро
је
.
—Ко
ти
је
оно
море
,
нонде
?
—А
оно
.
Пура
овај
Жижић
и
Дикан
.
—А
шта
’
но
раде
?
—Спавају
молим
.
—Што
нису
отишли
кућама
?
—Па
људи
се
мало
напили
.
Пробуди
и
’
па
нек
иду
кући
.
—Не
може
,
молим
,
ниједан
на
ногама
да
се
држи
.
—Е
,
е
,
то
је
баш
јазук
.
Да
ноће
људи
болан
у
мијани
на
клупи
.
Иди
де
ћато
викни
Јоваша
,
ја
мислим
моћи
ћеш
га
стићи
.
Реци
му
нека
нађе
как’а
кола
,
да
и
’
однесе
кући
.
Јазук
је
’
вако
пустити
људе
.
Угрејани
па
да
ноће
без
покривача
,
па
ето
ти
врућуштине
,
рече
председник
и
намигну
на
ћату
.
Ћата
га
је
разумео
.
Изађе
на
шор
,
и
после
неког
времена
опет
се
врати
.
—Јеси
га
стиг’о
?
—Јесам
.
—Каза
ли
му
за
кола
?
—Каз
’
о
сам
.
—Е
,
баш
добро
.
Механџија
донесе
каву
и
они
попише
.
Попушише
још
по
једну
две
,
док
се
на
пољу
чуше
кола
.
—Ево
Јоваша
,
репе
механџија
,
извиривши
се
на
врата
.
Јоваш
уђе
.
—Ево
кола
.
—Бога
ми
си
вредан
,
рече
председник
.
Заслужио
си
полић
.
Наточи
де
му
мијанџија
један
.
Јоваш
се
задовољно
насмеши
и
почеша
руком
иза
увета
.
Мрзио
је
сирома
ракију
к’о
мачак
сланину
.
—Е
,
ајд
’
сад
пробудите
и
’
,
па
нек
седну
у
кола
.
Јоваш
поче
дрмати
и
викати
час
једног
час
другог
.
—Да
топови
’
воде
пуцају
,
ови
не
би
ништа
чули
,
рече
Јоваш
.
—Пробај
још
,
пробај
!
Он
опет
поче
.
Пура
се
мало
прокртољи
и
замумла
:
—Симана
,
дука
ли
ти
твога
...
шта
се
вуч
...
Ако
узмем
овојачу
па
...
дука
ли
ти
’
наш
...
,
и
окрете
се
на
другу
страну
.
—Нисам
ја
твоја
Симана
.
Устај
море
да
идеш
кући
,
викну
Јоваш
и
поче
их
опет
трести
.
—А
ја
,
ове
шале
не
разбуди
!
—Да
и
’
тако
,
молим
,
натоваримо
,
рече
механџија
.
—Морамо
,
рече
председник
.
Ухватише
ко
за
руке
ко
за
ноге
,
и
једва
их
као
вреће
,
убацише
преко
лотре
у
кола
...
—Стој
,
да
мене
и
ћату
повезеш
до
куће
.
—Лаку
ноћ
мијанџија
!
—Лаку
ноћ
!
Код
председникове
куће
они
сиђоше
,
а
пандур
Јоца
седе
и
кола
се
у
мраку
изгубише
.
—Ваин
испаде
пос’о
.
—Ја
,
рече
ћата
.
Поздравише
се
,
па
се
и
они
растадоше
.
На
растанку
председник
довикну
ћати
:
—Порани
сутра
,
вере
ти
,
суду
.
—
’
Оћу
,
’
оћу
не
бригај
...
Било
је
неко
доба
ноћи
,
кад
су
кола
с
Пуром
и
Диканом
стигла
у
Богатић
.
Свуда
је
владала
потпуна
тишина
.
Ни
у
једној
кући
није
било
видела
.
Само
је
среска
канцеларија
била
осветљена
.
Лупа
на
вратима
трже
капетана
од
мисли
у
које
се
беше
занео
,
читајући
неку
књигу
.
—Јеси
ли
ти
Јоцо
?
—Јесам
господине
.
Врата
се
отворише
.
—Шта
је
било
?
—Дотер
’
о
сам
и
’
.
—Где
су
?
—Ево
и
’
у
колима
.
Мртви
су
пијани
и
спавају
.
Не
знају
ништа
за
себе
.
-
Врло
добро
Јоцо
.
—Зовни
и
остале
нека
ти
помогну
,
па
их
скините
с
кола
и
затворите
у
ону
крајњу
собу
...
После
неколико
тренутака
Пура
и
Дикан
били
су
на
месту
,
које
су
одавно
и
заслужили
.
Били
су
у
једној
уској
,
мрачној
и
влажној
собици
,
што
се
звала
„
Испитница
“
...
Било
је
превалило
по
ноћи
,
кад
се
Јоваш
вратио
у
Раденковић
.
Сунце
је
било
изгрејало
дуж
волова
,
кад
су
се
Пура
и
Дикан
сутра
дан
у
затвору
пробудили
.
Прво
се
пробудио
Пура
.
Зену
неколико
пута
,
протегли
се
,
протрља
крмељиве
очи
и
чешући
се
по
слабинама
,
стаде
гледати
око
себе
.
Што
је
више
гледао
,
све
је
више
к’о
себи
долазио
.
Погледа
поред
себе
и
спази
Дикана
,
који
још
спаваше
.
Он
га
стаде
дрмусати
.
—Еј
Дикане
,
Дикане
море
,
устај
:
—
...
.
Нећу
више
...
.
—Шта
нећеш
више
,
устај
море
!
Дикан
отвори
очи
.
Оне
му
беху
подбуле
,
као
да
је
сву
ноћ
у
зурлу
дувао
,
а
закрвавиле
да
те
језа
подиђе
.
—Јеси
ти
луд
море
.
Што
се
вучеш
?
—Устај
,
чујеш
ли
!
—Нећу
.
—Шта
нећу
,
мораш
!
—Ош
џукело
.
—Ама
немој
се
ошкати
.
Устај
море
,
’
ди
смо
ми
?
—У
мијани
.
—Јок
.
—Шта
јок
?
—Јок
Вога
ми
,
устани
па
види
.
Дикан
се
полако
подиже
.
Пошто
се
и
он
добро
истегли
,
назева
и
искашља
,
стаде
гледати
око
себе
:
—Нисмо
у
мијани
?
—Нисмо
.
—Ја
’
ди
смо
?
—Не
знам
.
—Ух
,
дука
ли
му
,
ала
сам
жедан
!
—И
ја
скапа
’
од
жеђи
.
—Има
ли
воде
?
—Нема
.
—Чујеш
море
,
’
ди
смо
ми
?
—Ја
не
знам
.
—Ово
није
моја
кућа
.
—Није
ни
моја
.
—Није
ни
мејанска
соба
.
—Није
.
Зар
не
видиш
да
изгледа
к’о
авс
.
Погледај
колишнати
је
онај
пенџерић
,
па
кака
је
решетка
на
њемукар
.
—Бога
ми
јест
’
авс
.
—Откуд
ми
’
воде
?
—Не
знам
.
У
ходнику
зачу
се
звека
окова
оних
окривљеника
,
које
је
апсанџија
пуштао
напоље
.
—Ћу
’
де
море
!
—Шта
је
?
—К
’
о
да
нешто
звони
.
Обојица
ућуташе
и
не
дишући
слушали
су
,
хоће
ли
се
звека
јоште
чути
.
—Ено
јако
опет
!
—Джукела
нека
вуче
ланац
.
—Море
бити
.
Опет
се
зачу
шкрипа
браве
и
кључа
,
па
за
тим
звекет
гвожђа
.
—Није
џукела
.
—Није
.
Чуше
се
кораци
близу
њихових
врата
.
Брава
шкрипну
и
врата
се
отворише
.
—Изласте
напоље
,
зачу
се
глас
апсанџијин
.
Они
обојица
ђипише
.
—Шта
вели
’
море
?
—Изласте
напоље
!
Зар
сте
глуви
?
—Нисмо
овај
,
глуви
,
него
љубаве
ти
,
’
ди
смо
ми
буразеру
?
—Шта
,
’
ди
смо
ми
.
Санћим
не
знате
ми
,
рече
апсанџија
осорљиво
,
и
привеза
Дикану
једну
својски
,
да
му
сенуше
светлице
пред
очима
.
—
’
Оћете
ли
излазити
?
—
’
Оћемо
,
’
оћемо
,
рекоше
обојица
.
Кад
су
изашли
у
авлију
дошли
су
мало
к
себи
и
освестили
се
.
Познадоше
авлију
и
среску
канцеларију
.
—Ми
смо
у
Богатићу
,
Пуро
.
—Ја
.
—Откуд
ми
’
воде
?
—Не
знам
.
—Кад
смо
дошли
?
—И
ја
се
јако
чудим
.
Пура
и
Дикан
стадоше
зверати
по
оној
гомили
апсеника
.
Било
их
је
и
пет
шест
с
гвожђем
на
ногама
.
Једва
су
корачали
.
Неком
узицом
привезали
средину
гвожђа
за
појас
,
те
им
је
било
мало
лакше
ићи
.
Али
су
опет
морали
у
раскорак
корачати
...
Неколико
било
их
је
онако
без
гвожђа
.
Пура
и
Дикан
нашли
се
у
овој
непознатој
гомили
,
па
само
зверају
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
.
На
послетку
Пура
се
као
мало
окуражи
.
Приђе
једном
младићу
,
за
кога
му
се
чинило
да
му
је
познат
,
и
упита
га
:
—Одакле
си
ти
кићо
?
—Је
л
’
ја
?
—Ти
!
—Из
Бадовинаца
море
.
—Ја
би
’
знаш
рек’о
да
си
Бадовинчанин
.
Некако
ми
се
допадаш
познат
.
Морали
смо
се
’
ди
у
путу
абатити
.
—Море
бити
,
ја
.
Одакле
’
но
ти
беше
?
—Нас
двојица
смо
из
Раденковића
.
—А
,
а
.
Знам
’
ди
је
Раденковић
.
Пролазио
сам
’
нуда
кад
смо
гонили
свиње
на
Скелу
.
Имадосмо
ти
ондај
зора
’
нонде
преко
„
Пресеке
“
.
Беше
глиб
,
скоро
до
главчина
.
Да
ли
је
јако
што
боља
џада
?
нако
исто
!
—Него
молим
те
,
како
’
но
ти
би
име
?
—Је
л
’
мени
?
—Ја
.
—
Живојило
.
—А
,
а
,
Живојило
.
—Молим
те
Живојило
,
да
ли
ти
знаш
,
—
поче
Пура
—
док
се
од
једном
зачу
громки
глас
апсанџије
:
—Унутра
!
и
стаде
звецкати
кључевима
.
Сви
брже
боље
пођоше
,
па
међу
њима
и
Пура
с
Диканом
,
не
имајући
времена
да
искаже
што
је
био
започео
.
—
’
Гурсуз
овај
авсанџија
,
рече
један
од
апсеника
своме
другу
.
—Права
каламуња
,
море
!
—А
таки
су
ти
џандари
,
ја
.
Дошло
’
воде
из
бела
света
па
се
натреса
.
Јамачно
ће
га
срце
заболети
за
тобом
...
—Шта
ћемо
јако
Пуро
,
рече
Дикан
,
пошто
су
ушли
у
њихову
собицу
и
пошто
чуше
,
да
се
кључ
у
брави
обрну
.
—Не
знам
.
—Неће
ваљаде
пустити
да
’
воде
скапамо
од
глади
.
—
’
Оће
ја
.
Нисмо
човека
убили
.
Обојица
ућуташе
и
стаде
сваки
на
свој
нанин
мислити
о
стању
у
ком
су
се
сада
налазили
...
—Да
се
није
откуд
дознало
за
Радетића
паљевину
и
оно
друго
?
—Јес
’
ја
,
рече
Дикан
.
Ко
би
мог’о
то
проказати
?
Окром
Стојана
и
Јездимира
други
нико
не
зна
,
а
они
нису
ваљаде
полудели
казати
.
—Мени
се
вала
к’о
све
нешто
причињава
да
ће
то
бити
.
На
једаред
се
Пура
трже
.
—Спази
ли
ти
море
Игњата
и
Стеву
међу
авсеницима
?
—Јок
ја
.
—Ја
’
ди
ли
су
они
?
—Ко
зна
!
—Видећеш
Дикане
,
ово
нису
чиста
посла
.
Ми
ћемо
дрљати
к’о
нико
наш
.
—Шта
му
знаш
,
еј
!
Није
био
прошао
ни
пун
сат
,
од
како
су
с
поља
ушли
,
а
брава
поново
шкрипну
,
врата
се
отворише
,
и
зачу
се
онај
страховити
глас
апсанџијин
:
—Излазите
!
Ћутке
обојица
брзо
изађоше
у
авлију
.
На
авлији
стајао
је
капетан
.
Кад
их
слази
чисто
се
у
лицу
зарумени
.
С
њим
су
стајали
и
један
његов
писар
и
два
кмета
оданде
из
Богатића
.
Пура
и
Дикан
све
их
у
једном
часу
прегледаше
.
Приђоше
капетану
да
се
поздраве
,
али
се
он
окрете
:
—Хајде
мајстор
Глишо
врши
твој
посао
.
Али
чивије
добро
да
утврдиш
,
јер
су
опасни
и
препредени
зликовци
,
рече
капетан
мајстор
Глиши
ковачу
,
који
је
иза
њихових
леђа
стајао
.
—Седи
па
опружи
ноге
,
загрми
онај
страшни
глас
,
од
кога
Пура
и
Дикан
задрхташе
.
Обојица
седоше
,
и
мајстор
Глиша
поче
окивати
.
—Шта
ово
уради
од
нас
господине
капетане
и
за
ради
Бога
...
—Због
чега
ово
јако
?
—Питајте
,
нека
вам
каже
ваш
газда
Стојан
Рибић
.
Обојица
заћуташе
као
опарени
.
Само
су
се
у
лицу
мењали
.
Капетан
то
примети
па
продужи
:
—Јест
,
јест
,
Стојан
вам
је
за
то
крив
.
Он
вас
је
оптужио
.
Он
је
јавио
да
си
ти
Пуро
запалио
Радетића
сена
,
а
ти
Дикане
да
си
са
још
неким
у
друштву
,
сигурно
са
Стевом
,
убио
његовог
вепра
.
—Зар
баш
тако
рек’о
газда
Стојан
капетану
?
—Тако
је
он
мени
казао
.
Обојица
су
у
лицу
пламтили
.
Видели
су
да
су
били
ухваћени
,
да
капетан
све
зна
,
и
да
правдање
и
лагање
неће
помоћи
.
Хтедоше
бар
да
се
освете
Стојану
,
што
их
је
он
,
по
речима
капетановим
,
издао
...
—А
је
ли
ти
каз’о
капетане
,
да
је
његов
син
Јездимир
са
мном
убио
њи’ова
вепра
и
одвук’о
до
Игњатове
качаре
.
Капетану
сину
лице
неком
радошћу
.
Он
се
и
надао
оваком
исходу
и
брзом
признању
,
па
зато
је
овако
и
почео
.
—То
ми
није
казао
.
—Е
јесте
капетане
.
По
његовом
наговору
ја
сам
с
Јездимиром
то
учинио
.
—То
треба
доказати
Дикане
.
—Доказ
је
месо
у
његовој
згради
.
Ја
сам
га
мојом
руком
оставио
капетане
.
—Вог
га
пит’о
,
—
узвикну
Пура
.
Он
ме
је
наговорио
да
запалим
сена
Радетићима
.
Јесте
,
тако
ми
оне
звезде
,
капетане
,
спржила
ме
.
—Зар
он
?
—Он
капетане
,
рекоше
обојица
.
—Стани
мајстор
Глишо
!
Скини
то
гвожђе
.
Ови
људи
,
види
се
,
нису
криви
.
Њих
је
на
та
дела
навео
Стојан
.
Хајдете
за
мном
у
канцеларију
.
—
’
Оћемо
господине
капетане
,
рекоше
обојица
готово
радосно
.
Сви
за
тим
уђоше
у
канцеларију
.
Скоро
два
сата
трајало
је
саслушање
.
Пура
и
Дикан
причали
су
све
од
почетка
па
до
краја
.
Њима
је
једнако
звонило
у
ушима
оно
што
капетан
рече
:
„
Ови
људи
,
види
се
,
нису
криви
“
.
И
један
и
други
трудили
су
се
да
што
већу
кривицу
свале
на
Стојана
и
Јездимира
,
да
би
тиме
себе
боље
оправдали
.
Испит
се
сврши
.
Капетан
узе
од
писара
саслушање
и
поче
читати
.
—Је
ли
тако
Пуро
?
—Тако
је
господине
.
За
тим
прочита
Диканово
:
—Је
ли
тако
било
Дикане
?
—Све
је
тако
господине
капетане
.
Пошто
потписаше
саслушање
и
они
и
присутни
,
капетан
зазвони
.
Пандур
уђе
.
—Води
ове
,
па
нека
мајстор
Глиша
сврши
оно
што
је
почео
.
Обојица
тешко
јекнуше
и
покуњени
изађоше
на
поље
...
Никада
,
чини
ми
се
,
капетан
није
био
веселији
него
тога
дана
.
За
ручком
,
на
ком
су
били
и
чича
Игњат
са
Стевом
,
толико
је
ћеретао
да
је
за
причу
.
Он
исприча
чича
Игњату
све
,
како
је
ове
лопове
вешто
извукао
за
језик
,
што
би
га
иначе
велике
муке
стало
.
После
ручка
пандур
јави
да
су
кола
готова
,
и
капетан
метнув
са
собом
чича
Игњата
и
Стеву
,
седе
у
кола
и
коњи
полетеше
путем
који
је
водио
у
Раденковић
.
ИX
Било
је
око
два
сата
по
подне
,
кад
се
кола
зауставише
код
крајњих
кућа
Раденковачких
.
На
истом
месту
,
где
је
оно
синоћ
сишао
Јоца
пандур
,
сиђе
сада
чича
Игњат
и
Стева
.
—Тако
чика
Игњате
.
Ви
ћете
около
изнад
башта
па
кући
.
Тамо
се
мало
видите
и
спремите
,
па
после
хајдете
судници
,
рече
капетан
рукујући
се
са
чича
Игњатом
и
Стевом
...
Председник
је
тачно
извршио
све
према
синоћној
наредби
капетановој
и
сада
га
је
нестрпљиво
очекивао
.
И
сам
је
једва
чекао
да
види
,
шта
ће
од
свега
овога
бити
.
Волео
је
Игњата
као
свога
брата
,
а
Стеву
је
пазио
као
сина
,
па
је
с
нестрпљењем
очекивао
шта
ће
од
њих
бити
.
Према
писму
капетановом
,
поставио
је
поуздана
и
верна
човека
,
који
је
из
прикрајка
мотрио
на
Стојанову
кућу
.
Вило
је
баш
око
подне
,
кад
му
овај
дође
и
отишав
с
њим
на
страну
,
нешто
му
је
шапутао
.
—А
какав
изгледа
Стојан
?
—Сав
се
зајапурио
.
Неколико
пута
излазио
је
из
авлије
и
он
и
Јездимир
и
некуда
су
ишли
,
па
се
опет
враћали
.
—Да
нису
шта
носили
?
—Нису
.
—Чујем
само
’
ди
Стојан
нешто
виче
,
грди
и
некоме
прети
,
али
не
мого
’
разумети
кога
и
коме
.
—Добро
,
добро
,
рече
председник
,
иди
ти
на
своје
место
и
мотри
...
Света
се
беше
већ
доста
скупило
код
суднице
.
На
лицу
сваког
од
њих
могла
се
видети
радозналост
и
нестрпљење
.
Све
су
очи
биле
упрте
у
председника
.
Сваки
је
с
нестрпљењем
очекивао
,
кад
ће
им
овај
казати
,
за
што
их
је
звао
.
—
’
Оћеш
ли
нам
ти
,
председниче
,
говорити
једном
што
си
нас
звао
,
рече
чича
Пера
.
Ево
нас
вала
готово
свију
,
ако
још
и
жене
не
чекаш
.
Људи
се
стадоше
смејати
.
—Ти
чича
Перо
увек
затуриш
смеј
.
—А
ја
шта
ћемо
људи
,
да
ајначимо
.
А
к’о
велим
боље
се
смејати
него
плакати
...
На
дну
шора
угледаше
се
кола
.
Председник
је
одмах
познао
да
су
капетанова
.
Задовољан
уђе
у
судницу
и
очекиваше
његов
долазак
.
—
Капетан
!
Ево
капетана
,
чу
се
међу
сакупљеним
народом
.
—Опет
има
неки
ђаво
.
Не
долази
он
на
празно
,
рече
један
.
—Цигурно
,
одговори
други
.
—Шта
ли
ће
то
бити
?
—Не
знам
еј
.
Јеси
ли
ти
шта
чуо
?
—Јок
ја
!
—Ни
ја
!
Кола
се
зауставише
пред
судницом
.
Капетан
скочи
из
кола
.
Поздравивши
се
с
људма
уђе
у
судницу
.
Мало
после
,
Јоваш
оде
некуда
,
а
капетан
с
председником
и
осталима
изађе
из
суднице
међу
људе
и
затури
с
њима
говор
о
што
чему
.
На
једаред
приђе
му
председник
и
шану
на
уво
:
—Ево
Стојана
!
—Је
ли
и
Јездимир
с
њим
?
—Јесте
.
—Врло
добро
!
Сав
разбарушен
,
у
лицу
црвен
као
печен
рак
,
млатајући
рукама
,
ступи
Стојан
,
а
за
њим
Јездимир
у
судничку
авлију
.
Не
гледајући
ни
на
кога
упутише
се
право
капетану
.
—
’
Ди
смо
ми
господине
капетане
,
викну
загушљивим
гласом
Стојан
?
Је
ли
ово
’
воде
Турско
,
или
је
гора
Романија
?
-
—Ја
,
јест
’
,
додаде
Јездимир
.
Капетан
се
благо
насмеши
,
и
љубазно
га
запита
:
—Шта
је
то
било
,
газда
Стојане
?
—Ово
је
зло
и
на’пако
господине
.
Ово
је
јако
дош’о
вакат
да
се
бежи
у
свет
.
Неваљали
се
људи
осилише
,
па
то
ти
је
.
И
сам
знаш
,
како
су
ме
ту
јако
,
неки
дан
,
оштетили
они
лопови
,
а
ноћас
ми
украли
дете
...
—Шта
велиш
,
украли
ти
дете
?
—Јест
’
капетане
.
Онај
лопов
,
она
паликућа
,
син
онога
тамо
што
је
код
тебека
,
Иван
Игњатов
,
одвео
ми
ноћас
дете
,
моју
Ружицу
.
—Неће
бити
ваљда
,
да
је
баш
украо
.
—Ја
шта
?
—Може
бити
,
да
је
сама
отишла
.
—Није
,
није
капетане
!
—Откуд
ти
знаш
?
—Знам
ја
.
—Али
,
ако
буде
?
—Није
!
—Лепо
,
лепо
газда
Стојане
,
видећемо
...
—Ја
те
молим
господине
капетане
,
да
ми
дете
повратиш
.
Није
она
тиква
без
корена
.
Не
море
то
тако
да
бидне
.
Ја
’
оћу
моје
дете
натраг
.
—Хоће
ли
се
она
хтети
вратити
?
—
’
Оће
.
—А
ако
не
хтедне
?
—Мора
!
Ја
сам
њен
отац
.
Ја
је
не
дам
у
лоповску
кућу
.
Нећу
да
се
пријатељим
са
робијашима
...
—Полако
газда
Стојане
.
Немој
тако
људе
ружити
.
Шта
ћеш
ако
девојка
воли
момка
?
—Не
сме
да
га
воли
!
—То
се
не
може
забранити
Стојане
.
—Ја
могу
.
Ја
што
сам
јој
отац
?
Али
,
ја
знам
да
га
она
не
воли
.
Он
је
њу
на
силу
одвео
.
Може
је
натерати
и
да
каже
да
га
воли
.
Ја
те
молим
капетане
,
да
идемо
,
да
ми
дете
вратиш
.
—Можемо
Стојане
.
Али
,
ако
је
њена
драга
воља
,
ми
не
можемо
ништа
.
—Ја
сам
је
родио
,
ја
ћу
је
вала
и
убити
,
ако
она
то
буде
учинила
.
—Грешиш
газда
Стојане
,
што
то
говориш
.
—Јок
господине
!
На
режњиће
ћу
је
искасапити
,
ако
ме
не
послуша
...
Капетан
није
ни
чуо
ове
последње
речи
Стојанове
.
Он
је
нешто
полако
говорио
председнику
.
Председник
уђе
у
судницу
и
зовну
тројицу
људи
.
Каза
им
нешто
,
па
опет
изађоше
,
и
пришав
капетану
,
рече
му
:
—Готово
је
!
—Е
,
газда
Стојане
,
сад
можемо
ићи
.
Рад
сам
да
ти
учиним
и
помогнем
,
ако
се
може
.
Стојану
сину
лице
радошћу
.
—
’
Ајде
Јездимире
.
—Пођи
председниче
ти
,
и
та
тројица
људи
.
Остали
нека
причекају
,
док
се
ми
не
вратимо
...
Капетан
и
остали
кренуше
се
и
одоше
...
—Вредан
човек
,
овај
наш
капетан
,
рече
један
од
људи
пред
судницом
.
—Зорли
вредан
,
рече
други
.
Нема
га
’
ваког
на
близу
...
...
.
Они
већ
беху
стигли
до
наспрам
Игњатове
куће
.
—
’
Воде
ћемо
господине
капетане
.
—Не
Стојане
!
Морамо
прво
твојој
кући
,
да
видимо
да
није
шта
од
ствари
украдено
.
Стојана
нешто
жацну
.
Проби
га
’
ладан
зној
и
погледа
кришом
на
Јездимира
.
Овај
само
слеже
раменима
.
—Није
ништа
од
ствари
валило
господине
.
—Ја
морам
то
да
видим
.
Стојан
ућута
и
замисли
се
.
Корачао
је
као
по
живом
угљевљу
...
—Које
је
Ружин
вајат
?
—Ово
господине
.
Капетан
отвори
и
стаде
као
бајаги
разгледати
.
—Примећујете
ли
да
овде
шта
фали
?
—Не
вали
ништа
господине
,
не
вали
.
Све
су
ствари
ту
,
само
дете
,
дете
.
Молим
те
’
ајдемо
,
да
ми
дете
дадеш
,
рече
Стојан
скоро
кроз
плач
.
—Полако
Стојане
и
то
ће
бити
.
Да
видимо
и
по
осталим
зградама
...
Стојан
се
занесе
,
у
мало
не
паде
.
Крв
му
јурну
у
главу
,
а
очи
закрвавише
.
Страшно
је
било
погледати
га
,
кад
капетан
с
људма
стаде
пред
једну
зграду
.
—Шта
ти
је
овде
газда
Стојане
?
Стојан
узмуца
.
Поче
нешто
да
каже
,
па
му
реч
застаде
у
грлу
.
Погледа
око
себе
и
учини
му
се
да
све
зграде
и
кућа
пред
њим
играју
...
.
Једва
једвице
промуца
:
—
’
Нако
...
.
успрем
...
госп
...
и
остало
прогута
.
Опет
погледа
око
себе
.
Опази
на
вратницама
и
тараби
свет
,
који
се
беше
скупио
,
да
гледа
шта
се
у
авлији
ради
.
—Нема
важних
ствари
унутра
Стојане
?
—Нем
...
—Отвори
де
!
Он
се
узврда
...
Стаде
се
пипати
по
џеповима
и
освртати
као
да
нешто
по
земљи
тражи
...
—Шта
би
?
викну
капетан
мало
строже
...
.
—Кључ
,
’
нај
не
знам
’
ди
је
...
’
нај
кључ
.
Је
ли
у
тебе
...
Јездим
...
?
Јездимир
је
само
цептио
.
Вилица
о
вилицу
цвокотала
је
,
као
да
га
је
тролетница
сципала
.
Капи
крви
није
у
лицу
имао
.
Једва
изговори
:
—Није
.
—Кључ
,
цикну
капетан
,
да
обојица
од
стра
’
чисто
дисати
престадоше
.
—Нем
...
.
а
га
го
...
сподине
.
Мора
да
г
.
...
а
је
Ружа
оставила
.
’
Ајдемо
по
њу
...
—Кључ
или
ћу
наредити
да
се
обије
,
цикну
поново
капетан
,
а
очи
му
сенуше
.
Стојан
и
Јездимир
само
су
ћутали
...
.
Беху
се
скаменили
...
.
Главу
ни
један
не
смеде
горе
подићи
.
—Обијај
,
викну
капетан
.
Један
снажан
ударац
неком
главњом
,
коју
Јоваш
и
пандур
донеше
с
дрвљаника
,
и
шип
испаде
,
а
врата
се
отворише
...
Капетан
и
остали
уђоше
у
зграду
.
Стојан
и
Јездимир
остали
су
на
пољу
као
укопани
и
само
су
обојица
цептили
.
—Шта
ти
је
ово
у
текнету
газда
Стојане
?
Стојан
не
смеде
главе
подићи
.
Промукло
и
кроз
зубе
да
се
једва
чуло
изговори
:
—М-е-с-о
.
—Кад
си
клао
ово
свињче
?
Стојан
ћуташе
.
Једва
преко
језика
превали
:
—
...
.
Не
...
.
ки
дан
.
—Изнеси
ону
кожу
овамо
,
рече
капетан
пандуру
.
Кад
је
изнесоше
и
разастреше
,
један
узвикну
:
—То
је
кожа
од
оног
вепра
што
...
.
Па
за
тим
чисто
човек
занеми
.
—Дај
оно
савијено
у
ћошку
.
-
Јоваш
изнесе
поњаву
.
Беше
сва
крвава
.
—Од
чега
је
ова
поњава
крвава
,
викну
капетан
.
Обојица
су
ћутали
као
заливени
...
Капетан
извади
ону
пантљику
.
Једна
мера
из
оне
књижице
,
подудари
се
са
стопалом
Јездимировим
,
које
он
измери
...
—Ниткови
једни
,
цикну
капетан
---
Вежите
их
!
...
—Ово
је
људи
онај
вепар
,
за
кога
су
ови
гадови
рекли
,
да
им
је
украо
чича
Игњат
...
Говорите
кукавице
!
Ни
један
не
рече
ни
речице
.
Стојан
поче
нешто
,
али
му
реч
застаде
у
грлу
.
Ни
један
нису
ни
чули
ни
видели
,
шта
се
око
њих
догађа
.
Само
осетише
бол
од
штрањке
,
која
им
руке
на
леђима
састави
.
—Натоварите
сад
ово
месо
на
њих
.
Метните
и
ову
поњаву
и
потерајте
их
суду
.
Сви
су
занемили
од
чуда
.
Једини
је
,
сем
капетана
,
био
председник
,
који
је
за
ово
пре
знао
.
Они
на
шору
,
пред
кућом
,
гледају
шта
се
ради
,
а
чисто
не
верују
својим
очима
.
На
једаред
прште
куд
које
.
Капетан
с
људма
упути
се
судници
,
а
за
њима
Стојан
и
Јездимир
пред
пандуром
и
Јовашем
,
натоварени
месом
,
корачаху
погнуте
главе
...
За
непуно
пола
сата
,
док
је
капетан
у
судници
нешто
писао
,
слеже
се
читаво
село
.
Свак
је
био
у
забуни
и
чудио
се
овоме
необичном
догађају
.
Скоро
нико
није
знао
шта
је
у
ствари
.
Видели
су
Стојана
и
Јездимира
,
с
месом
на
леђима
,
где
стоје
везани
и
само
у
земљу
гледају
.
—Знаш
ли
ти
море
,
шта
је
то
било
?
—Не
знам
еј
.
Чујем
,
говоре
људи
да
су
Стојан
и
Јездимир
сами
убили
свога
вепра
,
па
однели
до
Игњатове
качаре
...
.
—Зар
они
?
—Ја
!
—А
море
то
бити
,
ја
!
Поганци
су
оно
људи
.
—Веле
,
да
су
они
удесили
и
паљевину
Радетићима
.
Тај
глас
разилазио
се
од
уста
до
уста
,
и
у
скоро
сви
су
знали
у
чему
је
ствар
.
Сви
су
их
са
презирањем
погледали
.
Па
чак
и
они
њихови
аминаши
,
бечили
су
се
некако
од
њих
.
—И
јест
нека
погана
цега
,
рече
један
.
Погледај
и
’
само
.
Не
смеју
ни
главе
да
подигну
...
—Срамота
и
’
море
,
’
воликог
народа
.
—И
били
су
вала
бесни
.
Ко
су
,
они
су
!
—Ја
да
ли
знаш
по
Богу
,
за
што
они
то
урадише
?
—Не
знам
.
У
том
се
појави
из
суднице
капетан
.
Од
једном
наста
тајац
.
Мува
да
зукне
,
чула
би
се
,
чини
ми
се
.
Свако
ти
отворило
десеторо
уши
,
а
по
неки
чак
и
зинуо
,
да
само
боље
чује
,
шта
ће
им
капетан
казати
.
Капетан
погледа
по
сакупљеном
народу
.
Би
му
мило
,
што
се
толико
света
искупило
па
поче
:
Браћо
,
—Врло
ми
је
мило
,
што
вас
данас
видим
у
толиком
броју
скупљене
на
овоме
месту
.
Ја
се
од
срца
радујем
,
што
могу
да
вам
свима
покажем
ова
два
ниткова
,
који
овде
пред
вама
везани
стоје
.
Јест
браћо
!
Стојан
и
Јездимир
,
направили
су
сву
ову
бруку
,
која
се
пре
неколико
дана
у
вашем
селу
догодила
...
Па
што
су
то
урадили
ни
по
јада
,
него
што
су
сву
кривицу
свалили
на
чика
Игњата
и
његовога
Стеву
.
Али
Бог
,
који
све
зна
и
све
види
,
учинио
је
и
помогао
ми
је
,
да
зликовцима
у
траг
уђем
.
Њихови
помагачи
и
кривци
с
њима
заједно
у
овоме
делу
,
Пура
и
Дикан
,
већ
су
у
мојим
рукама
.
Свој
четворици
,
платиће
се
по
заслузи
...
.
Одавно
је
речено
:
„
ко
другоме
камен
на
пут
баца
,
сам
ће
се
о
њега
спотаћи
“
.
За
тим
капетан
исприча
народу
све
шта
су
и
како
су
они
урадили
.
Нико
,
чини
ми
се
,
није
дисао
слушајући
капетанов
говор
,
кога
он
заврши
са
речима
:
—Погледајте
их
браћо
само
,
како
сада
јадно
и
жалосно
изгледају
!
Без
тога
им
је
могло
бити
...
У
том
се
на
вратницама
судничким
појави
Игњат
са
Стевом
.
Капетан
их
спази
:
—Овамо
чика
Игњате
,
овамо
и
ти
Стево
.
Одите
ближе
,
да
видите
своје
пријатеље
,
како
само
лепо
изгледају
.
У
народу
чу
се
узвик
дивљења
.
Свакога
је
изненадила
појава
Игњатова
и
Стевина
.
Свак
у
срцу
осети
неку
радост
,
што
их
спази
,
а
тим
су
више
осећали
мржњу
и
гњев
према
Стојану
и
Јездимиру
.
Игњат
приђе
ближе
:
—Бог
нека
вас
пита
,
и
нека
вам
по
заслузи
плати
,
рече
,
окренув
се
Стојану
и
Јездимиру
.
—Живео
Игњат
и
Стева
,
заори
се
из
стотине
грла
.
—
’
Вала
вам
добри
људи
,
рече
Игњат
окренув
се
народу
.
За
све
што
сам
претрпео
,
мени
је
јако
плаћено
.
И
опет
вам
’
вала
Сузе
му
потекоше
из
очију
.
—Живео
!
Живео
!
Сви
полетеше
да
се
с
Игњатом
и
Стевом
поздраве
.
Многима
се
у
оку
блистала
суза
радости
...
Кад
се
и
то
сврши
,
председник
се
окрете
народу
и
рече
:
—Јако
људи
,
морете
ићи
свак
својој
кући
.
Игњат
шану
нешто
Стеви
,
и
он
се
изгуби
у
гомили
,
која
се
као
талас
реке
комешала
,
пошав
вратницама
.
Капетан
уђе
у
судницу
,
и
седе
те
написа
једно
писмо
.
За
тим
опет
изађе
напоље
и
предаде
га
пандуру
:
—Сад
их
оба
терај
у
Богатић
!
—Разумем
,
рече
пандур
...
Што
год
је
било
живе
душе
у
читавом
селу
,
све
је
то
изашло
на
шор
,
кад
је
пандур
потерао
везаног
Стојана
и
Јездимира
.
Свак
је
стајао
пред
својом
кућом
и
с
нестрпљењем
очекивао
,
кад
ће
до
њега
стићи
.
Сваки
је
био
рад
,
да
им
у
очи
завири
,
али
они
погнули
главе
,
и
само
испод
ока
бацају
поглед
на
свет
,
који
их
је
с
обе
стране
шора
гледао
.
Ишли
су
као
кроза
шибу
.
—
’
Давно
су
вала
и
заслужили
по
литру
кудеље
на
леђа
,
рече
један
.
—Ја
шта
болан
.
Не
море
то
бити
,
зло
радити
,
а
добру
се
надати
...
Разуме
се
да
су
о
овоме
догађају
и
жене
на
свој
начин
резонирале
.
—Ју
грдни
’
рана
,
лепа
сестро
!
Ко
би
се
над’о
еј
,
од
Стојана
?
—Еја
,
јадна
ти
си
.
Знала
сам
ја
’
давно
и
’
давно
,
да
су
они
’
наки
.
—А
јес
’
чула
,
болан
,
да
је
дош’о
Игњат
и
Стева
?
—Јесам
’
тоич
.
Каза
ми
„
Он
,
“
кад
је
дош’о
од
суднице
.
—Баш
ми
и
’
је
јадна
било
жао
.
—Ћути
болан
.
Није
само
теби
јадна
друго
.
Цело
и
’
је
село
жалило
.
—А
ово
јако
,
баш
ми
је
у
вољи
.
—И
мени
да
ви’ш
еј
!
Ката
је
опет
имала
пуне
руке
посла
.
Она
је
ишла
од
гомиле
до
гомиле
и
знала
вам
је
три
ста
којекаквих
причати
.
—Анатема
те
било
жено
,
откуд
ти
то
све
знаш
?
К’о
да
си
била
заједно
с
капетаном
!
—Па
свет
говори
,
лепа
сестро
.
Нисам
бо’ме
ја
из
прста
исисала
...
Кад
је
пандур
отерао
Стојана
и
Јездимира
,
у
судничкој
авлији
беше
остало
око
десетак
људи
.
Међу
њима
капетан
примети
Јову
Радетића
.
Беше
сео
на
неки
баван
поред
тарабе
,
и
нешто
се
замислио
.
Капетан
му
приђе
.
—Шта
радиш
ти
чика
Јово
?
—
’
Вала
Богу
,
како
си
ми
ти
господине
?
—Што
си
се
ти
нешто
окарио
?
Јово
тешко
уздахну
.
—Тхе
,
људи
смо
господине
,
на
шта
му
знаш
,
ја
...
.
ето
...
.
—Ама
шта
је
чика
Јово
?
—Зазор
ми
је
господине
.
Осрамотио
сам
се
и
пред
тобом
и
пред
Богом
.
А
већ
колико
сам
грешан
и
срамотан
пред
Игњатом
и
Стевом
,
ти
знаш
.
Не
смем
људма
јако
у
очи
погледати
.
—Ниси
ти
ништа
ту
ни
грешан
ни
срамотан
чика
Јово
.
—Јесам
,
јесам
,
знам
ја
.
—Ниси
чика
Јово
.
Ти
си
казао
истину
.
Ти
си
заиста
видео
Стеву
,
кад
је
трчао
од
ваших
сена
,
пошто
су
запаљена
.
Ти
ниси
слагао
.
Стева
је
био
тамо
,
само
их
није
он
запалио
него
Пура
.
У
том
капетан
спази
међу
људма
Игњата
и
Стеву
,
и
зовну
их
.
Они
приђоше
.
Стева
скиде
капу
и
приђе
руци
чича
Јовиној
.
Јови
се
стеже
срце
.
Једва
изговори
:
—Жи
’
м
’
био
сине
.
За
тим
Јова
,
са
сузама
у
онима
погледа
у
Игњата
.
Игњат
погледа
у
њега
и
спази
му
сузу
у
оку
.
Ни
речи
нису
проговорили
,
али
су
погледима
све
казали
.
Они
полетеше
један
другоме
:
—
Игњате
,
Јово
брате
!
Капетан
окрете
главу
у
страну
.
Овај
га
је
призор
дарнуо
.
Игњат
се
тада
окрете
капетану
.
—
Господине
капетане
,
данашњи
је
дан
за
мене
велики
свечаник
.
Ја
сам
рад
да
вечерас
своје
пријатеље
у
своме
дому
почастим
.
Ове
људе
,
што
видиш
’
воде
,
ја
сам
задрж’о
.
Зорли
би
ми
мило
било
,
кад
би
и
ти
међу
нама
био
.
Тебика
имам
за
ово
да
кажем
’
вала
.
Капетан
му
пружи
руку
.
—Драге
воље
,
чика
Игњате
,
примам
твој
позив
.
И
тако
сутра
имам
нешто
посла
у
Глушцима
и
Ноћају
,
па
бих
и
иначе
,
остао
овде
на
конаку
.
—Е
,
Вог
ми
те
живео
господине
!
—И
ти
Јово
са
Станимиром
мораш
вечераске
доћи
.
—
’
Оћемо
Игњате
.
—Јако
’
ајдемо
мало
до
мијане
.
Реда
је
да
дам
људма
коју
да
попију
.
Сви
се
кренуше
и
одоше
...
Механа
дупке
пуна
.
И
ко
по
једном
или
два
пут
у
години
у
механу
долази
,
данас
се
свратио
.
Сваки
је
у
себи
осећао
неку
радост
...
неко
унутрашње
расположење
,
па
је
хтео
томе
да
даде
и
видљива
знака
...
Механџија
,
сирома
,
устумарао
се
па
не
зна
куд
ће
пре
и
шта
ће
пре
,
само
виче
:
—Сад
молим
...
.
Одмах
молим
!
—Браћо
,
ову
чашу
да
испијемо
у
здравље
нашег
чича
Игњата
и
његовог
Стеве
.
Нека
им
Бог
да
свако
добро
,
а
за
много
да
Бог
да
,
наздрави
чича
Нинко
.
—Амин
,
да
Бог
да
,
заори
се
из
свију
грла
и
чаша
зазвека
.
Пило
се
у
механи
до
неко
доба
ноћи
.
Код
куће
Игњатове
спремала
се
вечера
,
као
да
је
слава
или
ти
преслава
.
У
кући
за
ватром
крчкало
је
неколико
лонаца
и
шерпа
разних
јестива
.
На
пољу
,
под
коларницом
,
један
кића
окретао
је
прасе
к’о
наливче
,
а
у
вуруни
цвчала
је
у
калајисаним
бакарним
тепсијама
гибаница
с
младим
кајмаком
и
гужвара
...
Све
је
то
спремила
вредна
Живана
,
са
својом
новом
укућанком
,
својом
милом
снахом
,
ако
Бог
да
,
са
Ружицом
.
Да
се
већ
и
Ката
ту
нашла
као
помоћница
,
то
држим
да
није
потребно
да
вам
спомињем
...
.
Још
мало
,
па
и
Игњат
с
капетаном
и
осталим
гостима
те
пред
кућу
.
У
соби
их
је
већ
чекала
постављена
и
намештена
трпеза
,
каква
се
само
код
добрих
газда
у
богатој
Мачви
наћи
може
.
Гости
поседаше
...
.
Прво
се
донесе
послужење
.
Мед
и
шећер
с
’
ладном
водом
,
а
за
тим
препеченица
,
која
се
у
срчету
блистала
к’о
детиња
суза
.
А
кад
се
налије
у
чашицу
,
играју
у
њој
ситни
мерџанићи
као
од
бисера
.
Обредише
се
по
неколико
пута
,
па
се
донесе
и
кава
.
Код
нас
ти
је
у
селу
други
адет
,
него
тамо
код
варошана
.
Ми
пијемо
каву
пре
јела
,
а
они
после
.
То
вам
је
како
ко
научи
.
—Де
’
те
људи
још
по
једну
,
да
сперемо
гушу
од
ове
црне
чорбе
,
рече
Игњат
.
Обредише
још
једном
два
.
—Е
,
јако
дијете
реци
тамо
у
кући
нека
сипају
...
Мало
потраја
и
у
соби
се
ништа
друго
није
чуло
,
него
звека
кашика
и
виљушака
.
У
горње
чело
сео
је
стари
попа
,
а
до
њега
капетан
.
Око
астала
служили
су
Стева
и
Милан
са
Ружицом
.
Ива
је
имао
друга
посла
.
—Ти
ово
Бога
ми
,
зорли
спремио
,
рече
Пера
.
Кажем
вам
браћо
,
да
је
данашњи
дан
за
менека
свечаник
.
Од
јако
ћу
сваке
године
на
данашњи
дан
давати
част
,
за
ово
што
је
још
мало
живота
остало
да
се
поживи
.
Па
да
вам
још
кажем
,
ово
је
и
за
моје
весеље
.
Синоћ
сам
добио
сна’у
.
Кад
није
Бог
наредио
да
друкчије
буде
,
шта
ћемо
,
а
ко
би
радоснији
од
менека
био
.
—Деде
Стево
,
точи
то
вино
!
—Мени
сипај
Стево
јабуковачу
,
рече
један
.
Нећу
да
се
навађам
на
вино
кад
га
нема
увек
.
А
јабука
,
’
вала
Богу
,
дао
је
Бог
доста
...
Позната
је
већ
ствар
,
да
се
гозба
у
Србина
не
може
ни
замислити
без
здравице
,
па
и
ова
није
без
тога
остала
.
Прву
је
наздравио
капетан
чича
Игњату
и
његовом
дому
,
пожелив
им
срећу
и
напредак
,
слогу
,
мир
и
љубав
.
После
је
то
ишло
већ
редом
.
Сваки
ти
је
по
нешто
рекао
,
колико
је
знао
и
умео
.
Стари
попа
наздравио
је
капетану
и
његовој
госпи
,
заблагодаривши
му
у
име
Игњатово
,
у
име
својем
у
име
целог
села
на
његовом
труду
.
Попа
је
завршио
здравицу
са
речима
:
—
’
Иљадили
нам
се
таки
чиновници
,
и
живео
на
многаја
љета
.
Било
је
,
Бога
ми
,
превалило
доста
ноћи
.
Гости
се
развеселили
,
да
не
може
боље
бити
.
Игњат
само
нуди
.
—Пи
’
Јово
,
пи
’
Станимире
,
пи
’
Нинко
,
ти
Панто
,
пи’те
људи
!
—Ух
,
шиљак
ли
му
,
ди
ћу
се
јако
,
’
вако
матор
,
опити
Прошћавај
капетане
!
—Ништа
,
ништа
чика
Игњате
,
само
буди
весео
.
—И
’
оћу
вала
.
Де’те
људи
,
будите
ми
здрави
...
Мало
после
,
капетан
узе
чашу
и
устаде
:
Браћо
и
дружино
,
—Догађаји
,
који
су
се
десили
последњих
дана
у
вашем
селу
,
учинили
су
ми
да
постанем
повереник
једне
тајне
.
Тајне
коју
је
знало
само
двоје
у
читавом
овоме
селу
.
Држим
,
да
ћу
одговорити
жељи
вашој
,
а
највише
нашег
Стеве
,
ако
то
,
што
је
до
сада
било
тајна
—
кажем
,
и
ако
успемо
,
да
та
тајна
постане
јавна
за
све
...
Стева
се
у
лицу
зарумени
као
ружица
.
Срце
му
стаде
силно
куцати
.
Капетан
продужи
:
—У
овоме
догађају
највише
је
Стеву
теретило
ово
везено
јаглуче
.
А
знате
ли
ко
је
ово
лепо
јаглуче
извезао
и
ко
га
је
Стеви
дао
?
...
.
Капетан
мало
поћута
,
па
настави
:
—Везла
га
је
лепа
Мара
,
јединица
Радетића
Јове
.
И
њене
кривице
дакле
има
,
што
је
Стева
мало
трпео
...
Јова
и
Станимир
погледаше
се
очима
пуним
љубави
.
—Јер
—
продужи
капетан
—
да
му
она
није
дала
ово
везено
јаглуче
,
не
би
се
оно
нашло
,
и
не
би
Стеву
толико
оптеретило
.
Те
вечери
,
њих
су
двоје
стајали
код
Радетића
сена
,
ту
га
је
Стева
изгубио
,
и
кад
се
после
вратио
да
га
тражи
,
јер
је
волео
јаглуче
,
као
што
воли
и
онога
ко
му
га
је
дао
,
сена
су
букнула
.
Он
је
потрчао
Кући
за
рогуље
,
а
ви
сте
га
тада
,
Јово
и
Станимире
,
видели
...
—
Мара
је
дакле
кривац
и
не
сме
остати
некажњена
.
Ја
предлажем
да
се
казни
,
а
и
казну
сам
измислио
.
Она
се
састоји
у
овоме
:
од
данас
,
па
за
месец
дана
,
да
јој
забранимо
носити
више
перчин
,
но
да
за
месец
дана
мора
имати
конђу
.
А
пошто
је
трпео
и
Игњат
,
то
да
га
Мара
у
вече
изува
и
изјутра
полива
,
све
док
је
Миланова
снаша
не
одмени
.
—
Јово
брате
,
у
име
Игњатово
,
тражим
од
тебе
твоју
Мару
,
за
нашега
Стеву
.
Јова
и
Станимир
погледаше
се
.
У
очима
обојице
светлила
се
суза
...
—Како
рекне
Станимир
!
—Како
вели
Јова
!
Јова
устаде
:
—Ако
је
Богу
по
вољи
,
и
ако
Мара
пристаје
,
од
мене
нека
им
је
просто
и
благословено
.
—Живели
!
заори
се
као
из
једног
грла
.
Игњат
приђе
и
пољуби
се
с
Јовом
,
а
за
тим
са
Станимиром
.
—
Стева
пољуби
у
руку
прво
капетана
,
за
тим
попу
,
па
Јову
и
Станимира
,
онда
оца
,
па
после
остале
редом
.
—Кам
’
баба
,
викну
Игњат
.
Живана
,
Живана
,
’
вамо
де
море
.
Живана
уђе
.
—Деде
бабо
,
љуби
се
с
пријатељима
.
Живана
га
погледа
.
—Шта
ме
гледаш
?
Љуби
се
с
Јовом
и
Станимиром
.
Враг
баба
,
санћим
мрзи
је
се
љубити
.
Хе
,
хе
бабо
,
немој
да
ја
јако
све
кажем
...
—Их
,
шиљак
му
,
баш
се
јако
морам
опити
!
—Дај
вина
бабо
.
Части
за
’
наку
сна’у
.
Е
батли
баба
,
шиљак
ли
јој
.
Од
један
пут
,
па
две
сна’е
...
—Иди
море
,
што
си
стала
—Де
’
те
људи
...
Јако
ћемо
из
потекар
...
Чаша
звекну
...
.
Пило
се
до
неко
доба
ноћи
.
Уговорише
да
прошевина
буде
сутра
на
вече
,
како
је
Игњат
и
пре
мислио
,
а
и
због
капетана
,
који
ће
се
сутра
на
вече
вратити
из
Ноћаја
,
те
ће
и
он
моћи
бити
на
прошевини
...
За
тим
се
гости
разиђоше
.
X
Кад
је
Мара
чула
,
да
је
Стева
пуштен
,
и
да
је
дошао
већ
у
село
,
није
знала
,
шта
је
радила
од
радости
.
Она
паде
Стојанки
око
врата
:
-
Јој
тето
,
јесам
ли
ти
казала
,
да
мој
Стева
није
крив
?
—Јеси
рано
моја
.
И
тета
је
теби
веровала
.
—Он
није
запалио
наша
сена
!
—Није
,
кућо
моја
!
—Запалио
и
’
Пура
.
—Јесте
рано
.
—Ја
благо
мени
тето
.
Дела
се
и
ти
болан
тето
весели
.
—Весела
сам
,
рано
моја
!
—Али
дела
штогод
певај
.
—Певај
ми
ти
,
кућо
моја
!
—И
’
оћу
вала
тето
.
Срце
ми
само
пева
.
Да
ми
је
грло
,
па
да
запевам
да
цело
село
чује
.
Станојка
је
загрли
и
пољуби
.
—Голубице
моја
лепа
!
...
.
Целога
дана
Мара
је
била
весела
,
превесела
.
А
кад
у
вече
,
таја
и
јага
казаше
да
ће
на
вечеру
код
Игњатове
куће
,
она
лепо
да
полуди
од
радости
.
—Ја
благо
Ружи
јако
!
Она
је
код
свог
Иве
,
говораше
Мара
у
себи
.
Истина
,
мало
ју
је
дирала
судбина
њеног
оца
и
брата
,
али
шта
ће
?
Криви
су
па
нека
и
трпе
.
Кад
су
у
вече
сели
за
вечеру
,
није
могла
ништа
окусити
.
Била
је
сита
среће
своје
.
Кришом
је
бацала
погледе
на
своју
доју
...
.
На
своју
милу
и
добру
доју
...
—Шта
ли
ће
моја
доја
без
мене
,
кад
јој
одем
?
...
.
Али
нећу
далеко
...
Кад
год
’
оће
,
ето
часком
,
само
преко
шора
,
па
да
ме
види
...
—
Маро
ћери
,
што
ти
не
вечераш
?
—Сита
сам
дојо
...
—Јој
рано
моја
,
кол’ко
мореш
.
—Не
могу
дојо
.
Сита
сам
...
Кад
се
свршила
вечера
,
и
кад
је
отишла
у
вајат
да
спава
,
никако
није
мира
имала
.
Непрестано
је
мислила
:
—Шта
ли
јако
ради
мој
Стева
?
Откад
га
себе
нисам
видела
!
Па
онда
зажмури
,
а
пред
очи
јој
изађе
њен
Стева
,
онаки
како
га
је
последње
вече
код
сењака
видела
...
Пружи
руку
к’о
чисто
да
га
ухвати
,
па
се
онда
тргне
и
стане
се
смејати
.
У
руци
је
,
место
Стеве
,
држала
губер
,
који
је
на
мотки
поред
зида
висио
...
Никако
јој
се
не
спава
...
После
јој
дође
да
пева
...
Али
ако
чује
доја
?
...
.
Шта
ће
она
рећи
?
...
На
једаред
се
трже
,
као
да
јој
неко
нож
у
срце
забоде
.
Скочи
са
свога
кревеца
,
на
коме
је
седела
и
стаде
ослушкивати
...
Није
се
преварила
...
На
пољу
се
чуо
тих
и
мили
гласић
свиралице
...
.
Глас
тај
,
као
да
је
говорио
:
—Спаваш
ли
Маро
,
злато
моје
?
Она
га
је
познала
!
Био
је
то
,
њој
добро
познати
глас
Стевине
свиралице
.
Срце
јој
хтеде
из
недара
да
искочи
.
Дође
јој
да
викне
:
—Не
спавам
мили
мој
Стево
,
ево
ме
!
Али
се
уздржа
.
Ослушну
још
мало
...
.
Свиралица
је
и
даље
говорила
.
Кроз
тиху
и
нему
ноћ
,
ширио
се
полако
њен
мили
звук
.
Он
беше
тако
љубак
,
тако
мек
и
благ
,
да
је
кадар
и
најтврђе
срце
у
недрима
омекшати
...
Она
полако
извуче
кључаницу
и
ошкрину
врата
.
Промотри
свуда
по
авлији
,
и
спази
да
се
нешто
у
присенку
старе
липе
беласа
...
Свиралица
опет
поче
...
Она
познаде
да
је
њен
Стева
.
Скочи
с
прага
и
после
неколико
корака
,
била
је
у
наручју
свога
милог
Стеве
.
—
Стево
,
Маро
голубице
моја
!
Онда
наста
тајац
...
Наслоњено
срце
на
срце
говорило
је
једно
другом
шта
је
у
себи
осећало
...
.
А
румене
усне
тврдиле
су
,
да
је
оно
истина
,
што
је
срце
срцу
говорило
...
.
—Ниси
заспала
,
звездо
моја
Маро
?
—Нисам
Стево
!
—Јеси
ли
се
надала
мени
Маро
?
—Јесам
Стево
.
Никако
нисам
могла
заспати
!
Знам
да
је
таја
и
јага
тамо
код
ваше
куће
...
—Јесу
Маро
!
Баш
зато
сам
и
дош’о
...
Пожелео
сам
те
сунце
моје
Маро
,
а
ти
мене
?
—И
ја
тебе
Стево
!
—Целе
ноћи
не
би
’
мог’о
заспати
,
а
да
ти
још
вечерас
срећу
нашу
не
јавим
.
—Ми
смо
сретни
Маро
!
—Јесмо
Стево
...
.
—Али
ти
још
не
знаш
све
.
—Шта
Стево
?
—Таја
те
је
мени
+
поклонио
...
.
Мара
кликну
од
радости
:
—Каде
Стево
?
—Јако
,
мало
пре
.
Да
си
била
само
Маро
,
па
да
чујеш
како
је
капетан
лепо
говорио
...
К’о
да
ми
је
лепо
ето
’
воде
у
срду
,
па
к’о
да
ја
говорим
...
.
—И
таја
је
обећ’о
Стево
?
—Јесте
Маро
,
и
пољубио
се
с
мојим
бабом
.
Мара
се
још
више
приљуби
уза
Стеву
.
—Благо
нама
јако
!
—Благо
Маро
.
Јако
нас
само
Бог
море
раставити
!
...
.
Стева
је
стаде
миловати
и
љубити
:
—Да
знаш
само
,
како
сам
те
пожелео
Маро
!
—А
ја
тебе
Стево
!
За
све
ово
време
само
сам
о
теби
мислила
.
Непрестанце
сам
плакала
и
никуд
се
из
авлије
нисам
макла
.
Помислим
да
идем
марви
,
али
што
ћу
,
кад
нема
мога
Стеве
,
да
ме
код
такуше
чека
...
—Сиротице
моја
!
Ти
си
знала
да
ми
нисмо
криви
?
—Јесам
Стево
,
па
сам
то
и
теји
казала
.
Ишла
сам
једноћ
и
твојој
кући
.
Баш
ми
’
теде
лепо
срце
да
препукне
...
Казала
сам
твојој
нани
да
ниси
крив
.
Да
знаш
само
,
како
ми
је
она
лепо
говорила
,
па
како
ме
је
миловала
,
баш
’
вако
ко
’
во
ти
јако
.
После
ми
је
било
к’о
чисто
лакше
.
Срце
ми
се
мало
разгали
...
П
’
онда
нисам
тако
много
плакала
и
само
сам
се
молила
Богу
и
светој
Богородици
и
светом
Николи
и
...
и
...
свима
.
Стева
је
притиште
на
своје
груди
.
—Видиш
Маро
,
Бог
је
твоју
молитву
чуо
.
Он
је
наредио
да
истина
и
правда
победи
.
Видиш
ли
како
је
добар
и
милостив
Бог
!
—Јесте
Стево
...
—Па
је
он
и
ово
јако
наредио
.
Ово
нам
је
награда
за
оно
,
што
смо
обоје
претрпели
,
надајући
се
само
у
њега
.
—Јесте
Стево
.
—Увек
се
Маро
,
треба
у
Бога
уздати
и
њему
се
молити
.
А
он
је
милостив
,
па
ће
свакад
добро
дати
.
Је
ли
Маро
?
—Јесте
Стево
!
...
.
—Ја
ти
још
нисам
каз’о
нешто
,
што
је
најважније
.
—Шта
Стево
?
—Сутра
на
вече
ћемо
те
испросити
!
—Зар
сутра
?
—Јесте
Маро
.
Тако
су
се
договорили
.
И
капетан
ће
бити
на
прошевини
.
.
.
Мара
као
да
није
стајала
на
земљи
кад
је
ове
речи
чула
.
Приљубила
се
уза
свога
Стеву
,
као
,
оно
зелени
бршљан
уза
стабло
витога
јаблана
.
Да
јој
је
чисто
да
му
се
у
недра
завуче
.
Само
је
полако
шапутала
:
—Сутра
...
.
сутра
...
—Сутра
злато
моје
,
рече
Стева
,
и
притиште
још
један
дуг
и
ватрен
пољубац
,
на
румене
уснице
њезине
.
—Јако
морам
ићи
злато
моје
.
Тражиће
ме
бојим
’
штогод
бабо
.
Да
га
само
видиш
Маро
,
како
се
рашћерет’о
!
...
—
’
Оћу
вели
