светојвери
и
црквама
,
ни
главу
не
окреће
.
—
Зар
турске
власти
нису
штитиле
општу
сигурност
?
У
нашем
случају
,
на
прилику
,
зар
не
би
оне
оштро
казниле
Миливоја
?
—
Овде
је
главно
да
је
добро
ухваћено
дело
.
И
турске
би
власти
каштиговале
врло
оштро
.
Али
се
ниједна
турска
власт
не
би
потрудила
да
крађу
осведочи
и
ухвати
.
—
А
је
ли
грех
убити
Турчина
,
оче
Калистрате
?
—
У
боју
није
.
Иначе
и
Турчин
је
човек
,
и
грехота
га
је
убити
,
ако
те
ничим
увредио
ни
изазвао
није
.
—
Али
зар
није
доста
што
је
безверник
.
—
Треба
га
обрлаћати
на
покајање
и
у
праву
веру
,
а
штедети
као
човека
.
—
Ја
не
могу
да
помислим
,
оче
Калистрате
,
да
Турци
завладају
Србијом
.
—
Може
то
бити
попуштењем
Божјим
за
грехе
наше
,
синко
!
Што
је
двапут
било
,
може
бити
и
трећи
пут
.
—
Саклони
,
Боже
!
Али
ја
то
поднети
нећу
моћи
,
нека
ми
Бог
опрости
грехе
.
—
Па
шта
би
ти
чинио
,
да
се
то
попуштење
Божје
опет
догоди
?
Ваља
се
надати
у
велику
милост
Божју
,
да
ће
нас
та
чаша
мимоићи
.
Али
ако
дође
,
морамо
се
покорити
вољи
Божјој
.
—
Шта
бих
ја
чинио
?
Ово
што
сам
чинио
данас
.
Ја
бих
био
самозвани
судија
,
самозвани
војвода
,
самозвани
ћефалија
свуда
докле
ме
ноге
носе
и
докле
ме
здравље
уздржи
.
Кад
буде
воља
Божја
да
погинем
,
онда
ће
се
све
свршити
.
—
Није
то
добро
,
синко
Драгошу
,
али
о
томе
ћемо
ми
још
говорити
.
Ти
управо
хоћеш
у
гусаре
.
—
Не
дао
Бог
!
Ја
хоћу
да
будем
Божја
правда
на
земљи
,
колико
мој
мач
носи
.
Ја
.
бих
,
докле
стигнем
,
вршио
што
неће
да
врше
власти
.
Друго
не
бих
ништа
.
У
поштене
људе
,
макар
били
и
Турци
,
дирао
не
бих
.
—
Синко
,
касно
је
.
Запали
свећицу
,
па
иди
на
одмор
.
Ти
знаш
ону
собу
на
углу
.
Онде
ти
је
спремљена
постеља
.
Ако
је
данас
ико
одмор
заслужио
,
то
си
,
богме
,
ти
!
Лаку
ноћ
,
синко
!
Старац
припали
свој
воштани
свитац
и
крену
к
својој
спаваћој
соби
.
Драгош
га
пољуби
у
руку
и
оде
и
он
на
одмор
.
XИИ
.
У
средњим
вековима
о
многим
се
стварима
мислило
другојачије
но
што
се
мисли
данас
.
Прво
је
велика
вера
у
Бога
и
у
везу
међу
Богом
и
правдом
и
истином
била
потпуно
одлучна
и
несумњива
.
Ако
је
неко
прав
у
једној
ствари
,
мислило
се
да
ће
Божја
воља
бити
увек
на
његовој
страни
.
Мислило
се
да
истиниту
и
праведну
ствар
Бог
не
може
оставити
ни
напустити
.
Уздати
се
у
правду
значило
је
увек
уздати
се
у
несумњиву
помоћ
Божју
.
С
тога
се
у
тешким
заплетеним
правним
расправама
прибегавало
Суду
Божјем
на
више
разних
начина
,
обично
онда
кад
никаквим
другим
начином
није
било
могућно
пронаћи
истину
.
Велики
и
искуснији
мислиоци
били
су
и
онда
против
тога
и
сматрали
су
да
често
случај
заступа
тако
звану
правду
Божју
,
али
су
велике
масе
народне
сматрале
случај
или
последицу
хитрине
или
отврдлости
као
вољу
Божју
.
Пред
манастиром
Светога
Николе
у
Белој
Цркви
спремаше
се
сабор
.
Било
је
пролеће
о
Св
.
Ђурђу
.
Панађурско
место
било
је
већ
заузето
лиснатим
продавницама
и
наслонима
,
које
су
само
чекале
да
се
сабор
отпочне
.
У
манастиру
су
звонила
звона
на
јутрење
,
а
пред
црквом
су
,
на
самим
вратима
црквеним
,
гореле
две
велике
ватре
,
једна
поред
друге
.
На
једној
се
у
пламену
црвенела
једна
секирица
и
једно
каменарско
железно
длето
,
а
на
другом
се
у
котлу
варила
вода
,
која
тек
што
не
беше
прокључала
.
Један
манастирски
момак
мотраше
на
обе
ватре
,
подстицаше
дрва
и
додаваше
нова
.
Покрај
ватре
су
стајала
два
оптуженика
и
уз
њих
судијски
пристав
.
Поред
њега
један
калуђер
с
епитрахиљем
.
Оба
тужиоца
су
била
такође
присутна
.
Један
је
оптуженик
био
окривљен
да
је
једнога
трговца
из
Прокупља
предусрео
у
планини
и
дигао
му
све
готове
новце
и
неку
робу
.
Други
је
оптуженик
био
окривљен
да
је
једноме
суседу
у
Точанима
украо
некакве
телеће
коже
и
однео
их
те
продао
у
Прокупљу
.
Пошто
су
стално
одрицали
код
судије
,
а
није
се
могло
утврдити
другојачије
ни
за
једнога
ни
за
другога
,
они
су
се
сами
понудили
да
се
правдају
Божијим
Судом
.
И
првоме
је
судија
одредио
да
диже
усијано
железо
из
ватре
пред
црквеним
вратима
,
а
другоме
да
вади
усијано
железо
из
котла
кључале
воде
,
пошто
га
судски
пристав
извади
из
ватре
и
спусти
у
котао
кључале
воде
.
То
се
имало
ту
,
о
ђурђевском
панађуру
код
цркве
Св
.
Николе
,
да
изврши
тога
јутра
.
Оптуженици
су
са
засуканим
рукама
,
али
забринути
стајали
пред
две
ватре
гледајући
како
се
железна
секирица
и
каменарско
повелико
длето
црвене
и
како
се
вода
спрема
да
прокључа
.
Судијски
пристав
је
казао
да
ће
он
позвати
најпре
једнога
,
па
другога
да
изврше
што
је
потребно
за
суд
Божји
.
Наоколо
се
била
начетила
гомила
народа
,
која
је
радознало
гледала
шта
се
ради
.
Вода
почињаше
бацати
кључеве
.
Секирица
се
сијала
у
отвореном
црвенилу
.
Врата
црквена
и
врата
олтара
била
су
широм
отворена
.
Застирке
су
на
часној
трпези
биле
уздигнуте
и
спреман
је
стајао
го
мрамор
да
се
на
њ
спусти
усијано
гвожђе
.
Судијски
пристав
проговори
првом
оптуженику
,
по
имену
Павлу
,
да
изврши
дужност
.
—
Павле
,
свршавај
у
име
Божје
,
повика
пристав
јачим
гласом
.
Павао
се
прекрсти
,
још
једанпут
промери
очима
простор
кроз
цркву
који
му
ваља
проћи
,
хитро
зграби
усијану
секирицу
из
ватре
и
у
највећем
трку
однесе
је
и
спусти
на
часну
трпезу
.
Био
је
то
човек
космат
,
средњих
година
,
прилично
пун
.
Изиђе
натраг
из
цркве
и
показиваше
десну
руку
,
којом
је
секирицу
ухватио
.
Месо
с
прстију
било
је
остало
на
секирици
.
На
руци
су
се
виделе
кости
,
и
низ
њу
је
лоптила
крв
.
Пристав
проговори
:
—
Божји
Суд
,
је
обелоданио
твоју
кривицу
.
Признај
што
си
одрицао
,
јер
је
сад
осведочено
.
Ти
си
опљачкао
Марка
трговца
.
—
Јесам
,
честити
судијо
,
одговори
кривац
,
а
сузе
му
од
бола
грунуше
низ
образе
и
горко
јаукну
.
Допусти
да
завијем
ране
.
Човек
ранар
приђе
и
прихвати
његову
руку
.
Ред
је
био
на
другога
оптуженика
,
коме
је
било
име
Јанко
.
—
Хајде
,
Јанко
,
твој
је
ред
,
проговори
пристав
.
Деде
,
Милија
,
проговори
даље
манастирском
момку
,
вади
железо
и
спусти
га
у
котао
.
А
ти
се
одмах
машај
и
вади
га
.
Јанко
,
окошт
,
мршав
,
кожа
и
кости
,
прекрсти
се
и
проговори
„
Помози
Боже
,
и
правдо
Божја
!
“
И
у
који
мах
Милија
спусти
длето
у
кључалу
воду
,
хитро
гурну
руку
за
њим
,
диже
га
и
спусти
поред
котла
на
земљу
.
Извршивши
то
,
показа
руку
,
поче
мицати
прстима
,
и
прекрсти
са
на
ново
.
Рука
је
била
поцрвенела
,
али
отврдлој
мршавој
кожи
кључала
вода
није
нанела
никакве
штете
.
Очевидно
је
остао
неповређен
.
Пристав
погледа
у
оптуженога
и
у
тужиоца
,
који
изгледаше
збуњен
,
и
по
том
рече
:
—
Божјим
Судом
си
,
ти
Јанко
,
оправдан
.
Немаш
више
за
ову
оптужбу
никоме
да
се
правдаш
,
нити
где
да
одговараш
.
Иди
кући
.
Јанко
не
дочека
да
му
се
то
каже
двапут
,
него
одмах
штуче
у
народ
и
изгуби
се
пут
планине
и
свога
села
.
После
повољног
свршетка
Божјега
Суда
окривљеник
није
имао
ником
ништа
више
за
кривицу
ни
да
одговара
,
ни
да
плаћа
.
Пошто
се
Божји
Суд
свршио
,
звона
зазвонише
на
службу
,
и
народ
се
сав
слеже
,
те
напуни
цркву
и
просторе
око
ње
.
На
пољу
се
спремао
панађур
,
и
људи
су
долазили
са
свих
страна
са
стоком
и
свакојаком
робом
.
Све
што
је
ко
имао
да
прода
,
своју
израду
,
или
плод
својих
земаља
,
или
своју
трговину
,
доносио
је
на
панађур
.
А
све
што
је
ко
имао
да
купи
,
тражио
је
да
купи
на
панађуру
.
За
стоку
је
било
одређено
нарочито
место
,
а
остало
којешта
продавало
се
по
нарочитим
склоништима
,
начињеним
од
дасака
и
од
лишћа
,
у
колико
сталних
није
било
.
Између
једног
и
другог
места
остављено
је
било
место
народном
весељу
и
играма
.
Ту
су
биле
и
продавнице
пића
и
јестива
.
Манастиру
се
плаћало
за
свако
место
,
на
ком
се
нешто
зарађивало
,
и
манастирски
је
доходак
био
велики
,
нарочито
ако
је
и
лепо
време
олакшавало
велики
збор
света
.
Међу
израђевинама
могла
се
видети
сва
домаћа
радиност
.
Грнчари
са
свих
страна
довозили
су
по
пуна
кола
својих
свакојаких
судова
,
који
су
у
оно
време
испуњали
српске
куће
.
И
они
су
имали
своје
нарочито
место
,
јер
су
они
своју
робу
,
мало
незгодну
за
пренос
на
далеко
,
могли
носити
само
лети
,
по
бољем
времену
,
а
у
пролеће
је
,
после
зиме
,
била
већа
потреба
за
судовима
.
Трговци
меке
и
иностране
робе
из
Дубровника
,
Призрена
,
Скопља
били
су
такође
ту
,
на
својим
местима
.
Ножари
,
трговци
оружја
,
дрводеље
,
качари
,
који
су
целе
зиме
градили
од
дрвета
што
треба
кући
,
ступице
,
сланике
,
столичице
,
жбаниће
и
остале
ствари
били
су
довукли
по
читава
кола
својих
израђевина
.
Драгош
Плетикосић
,
по
наредби
оца
Калистрата
,
ходао
је
по
панађуру
и
по
сабору
и
гледао
шта
се
где
ради
.
На
једанпут
се
сподби
нека
гужва
из
трга
.
Један
човек
беше
нагао
да
бежи
,
а
за
њим
се
стиснуо
свет
да
га
устави
.
—
Стој
,
дужан
си
ми
,
ја
те
везујем
и
затварам
,
викаше
један
човек
трчећи
за
другим
једним
и
држећи
га
за
хаљину
.
Овај
који
је
бежао
био
је
трговац
из
Ниша
,
који
је
био
донео
разне
ситнице
за
одело
и
за
накит
женски
,
и
имао
је
продавницу
при
средини
улице
.
Његов
тужилац
био
је
некакав
каматник
из
Прокупља
,
који
је
само
новцем
радио
.
Како
је
трговац
из
Ниша
оставио
трговину
и
почео
да
бежи
чим
се
каматник
из
Прокупља
показао
и
повикао
му
да
се
везује
за
дуг
,
јер
хоће
да
га
затвори
код
суда
,
за
њима
се
нададу
други
и
почну
да
помажу
каматнику
да
трговца
ухвати
.
—
Плати
дуг
,
викаше
онај
,
и
камату
,
па
ћу
те
пустити
одмах
.
У
тај
мах
рупи
међу
њих
Драгош
.
—
Ја
говорим
у
име
игумана
,
старешине
овоме
месту
.
Пуштај
човека
,
каматниче
.
Овде
,
на
манастирском
панађуру
Светога
Николе
,
нема
места
удави
.
Каматник
стаде
и
пусти
хаљину
трговчеву
,
за
коју
га
је
држао
.
—
Али
ја
нигде
не
могу
да
га
ухватим
.
Он
свуда
бежи
и
склања
се
.
Како
ћу
да
дођем
до
мојих
новаца
?
викаше
каматник
у
очајању
.
—
То
ја
не
знам
,
одговори
Драгош
,
то
је
твоја
ствар
.
Само
ти
кажем
,
и
то
упамти
,
да
се
на
панађуру
Светог
Николе
никаква
удава
не
сме
вршити
ни
на
коме
.
Јеси
ли
разумео
?
Каматник
виде
шта
је
,
и
спремаше
се
да
се
уклони
.
—
А
ти
,
трговче
,
продужи
Драгош
,
врати
се
у
своју
продавницу
,
па
тргуј
даље
.
На
панађуру
Светог
Николе
не
сме
те
нико
ни
за
што
узнемирити
.
Трговац
оде
трчећи
у
своју
продавницу
.
Онамо
даље
,
где
се
имало
вршити
народно
весеље
,
нико
ни
главе
није
обртао
на
овај
мали
случај
.
Тамо
су
све
врсте
народне
музике
одјекивале
,
коло
је
непрестано
играло
,
а
под
вењацима
од
лишћа
хорило
се
певање
веселих
људи
.
На
ражњевима
су
се
обртали
јагањци
,
овнови
и
прасци
и
месо
се
растурало
исто
тако
као
и
медовина
,
вино
и
пиво
.
Варило
се
и
пекло
и
продавало
и
других
јела
,
која
су
,
као
промену
своје
свакидашње
хране
,
у
сласт
трошили
.
На
једном
крају
панађура
,
у
једној
лепој
ливади
беше
остављено
место
за
витешке
игре
.
Ту
се
утркивао
ко
се
могао
поуздати
у
лаке
ноге
;
ту
се
скакало
и
прескакало
,
каткад
у
опкладу
или
за
награду
коју
су
давали
љубитељи
,
у
којих
је
младост
претворила
се
у
успомену
беле
косе
;
ту
су
се
потезали
терети
,
или
су
се
момци
међу
собом
рвали
.
Ту
се
,
на
послетку
,
надстрељивало
.
Међу
другим
стварима
било
је
и
стрељање
кроз
прстен
јабуке
.
Јабука
је
с
једним
у
њу
убоденим
златником
,
натакнута
била
на
једно
копље
,
а
према
томе
је
копљу
,
у
правцу
стрељања
,
пободено
било
друго
копље
и
на
њему
,
на
истој
висини
као
и
јабука
,
утврђен
је
био
један
котур
,
као
прстен
,
толико
широк
да
је
кроза
њ
стрела
могла
једва
проћи
.
Златник
је
био
онога
ко
би
кроз
котур
стрелом
јабуку
с
копља
скинуо
.
И
ту
је
,
у
том
крају
сабора
,
била
неописана
врева
гледалаца
и
учесника
.
Други
дан
панађура
,
виђало
се
по
продавницама
доста
околне
властеле
,
која
су
изашла
била
да
виде
панађур
и
да
се
проведу
,
а
исто
тако
и
да
купе
што
им
је
требало
.
Тако
је
Драгош
,
који
је
за
време
панађура
био
на
служби
оцу
Калистрату
,
имао
прилике
да
види
тога
дана
све
своје
миле
и
драге
.
Госпођа
Гвозденовићка
и
Миља
и
остала
њена
деца
,
и
Којадин
;
његов
отац
,
мајка
му
и
сестра
Стаменија
,
сви
беху
изашли
да
походе
оца
Калистрата
у
манастиру
,
и
да
виде
панађур
.
Драгош
је
имао
највеће
задовољство
да
прати
своју
мајку
и
сестру
и
с
њоме
и
Миљу
на
трг
,
где
су
Дубровчани
,
Призренци
и
Скопљани
износили
на
продају
најлепше
ствари
.
Ту
је
Драгош
у
Дубровчанина
Паскоја
,
који
је
имао
најлепше
ствари
на
тргу
,
купио
врло
лепе
две
ниске
бисера
,
те
поклонио
једну
својој
сестри
,
а
једну
Миљи
.
И
Миља
и
сестра
му
биле
су
особито
задовољне
овим
поклоном
.
Пошто
су
разгледали
многе
продавнице
,
и
пошто
су
и
девојке
куповале
нешто
за
себе
,
пођу
сви
ономе
одељку
панађура
,
где
се
народ
веселио
,
да
слушају
музику
и
да
гледају
коло
.
Тутањ
и
весели
гласови
са
тога
краја
надвишавали
су
све
остало
на
панађуру
.
Идући
с
друштвом
Драгош
је
ипак
мотрио
и
на
даље
шта
се
збива
на
панађуру
.
Опази
неку
гужву
онамо
где
се
продаје
стока
,
и
манастирски
момак
који
је
онде
био
постављен
да
мотри
шта
се
ради
дотрчи
Драгошу
да
јави
како
се
некакав
влах
(
пастир
)
из
катуна
Шишатоваца
из
манастира
Св
.
Стефана
,
Бањског
,
свадио
с
неким
властелином
око
продаје
манастирских
јунаца
.
Купио
их
некакав
властеличић
Гвозденовићев
испод
Копаоника
,
па
хоће
да
их
тера
својој
кући
,
а
неће
влаха
да
исплати
.
Влах
,
опет
,
не
сме
да
пусти
манастирске
јунце
,
који
су
му
поверени
на
продају
,
без
новаца
.
Властеличић
,
свађалица
и
приличан
насилник
,
удешава
,
свакојако
,
да
отера
јунце
а
да
не
плати
.
Нехотице
опипавши
мач
,
Драгош
потрчи
онамо
,
оставивши
мајку
и
девојке
које
су
с
њом
биле
.
Тамо
застане
свето-стефанског
влаха
како
се
бори
око
два
јунца
с
двојицом
властеоских
људи
који
су
му
јунце
отимали
.
Властеличић
,
њихов
господар
,
стајао
је
онде
љутито
вичући
својим
људима
да
влаха
одгурну
и
да
јунце
воде
.
Драгош
ступи
између
јунаца
и
влаха
и
оних
властеоских
људи
.
—
Шта
ви
хоћете
?
рекне
он
властеоским
људима
.
—
Ено
нашег
господара
,
одговоре
они
,
он
нам
заповеда
да
водимо
ове
јунце
његовој
кући
.
—
Јеси
ли
ти
продао
јунце
?
упита
Драгош
влаха
.
—
Јесам
продао
,
али
новце
нисам
примио
,
одговори
влах
.
Док
се
не
плати
што
је
погођено
,
продаја
не
вреди
.
—
Шта
се
ти
мешаш
у
туђ
посао
,
осорљиво
се
одсече
на
Драгоша
купац
властеличић
.
—
Ја
радим
по
заповести
игумановој
.
Јеси
ли
ти
купио
јунце
?
—
Јест
,
ја
сам
их
купио
.
—
Па
јеси
ли
платио
?
—
Шта
се
то
тебе
тиче
?
—
Опет
он
!
Тиче
ме
се
,
јер
не
дам
да
се
на
манастирском
панађуру
ко
било
штети
.
—
Ја
ћу
платити
,
то
је
све
једно
,
опет
ће
властеличић
.
—
Чији
су
јунци
?
упита
Драгош
влаха
.
—
Светога
Стефана
,
господару
!
Игуман
ме
послао
да
их
продам
.
Имао
сам
их
десет
,
и
осам
сам
продао
и
наплатио
.
Остала
ми
ова
последња
два
.
Он
ми
их
купи
,
па
хоће
да
тера
одмах
,
а
за
новац
ме
позива
да
дођем
његовој
кући
да
ми
положи
.
Нема
,
вели
,
при
себи
.
Ја
не
смем
тако
продавати
што
није
моје
.
Помози
,
господару
,
ако
знаш
за
Бога
и
за
Светога
Стефана
.
Властеличић
опет
повика
на
своје
људе
да
воде
јунце
.
Драгош
стаде
пред
јунце
и
одбијаше
оне
људе
.
—
Положи
новце
,
рећи
ће
он
властеличићу
,
па
води
,
Другојачије
не
можеш
.
Властеличић
трже
мач
из
корица
и
повика
на
Драгоша
.
—
На
страну
.
шта
се
ти
ту
мени
мешаш
?
Драгош
трже
мач
такође
и
повика
:
—
Вежи
се
!
У
тамницу
.
Ја
овде
говорим
у
име
власти
.
Отмице
не
сме
бити
на
манастирском
тргу
.
Властеличић
је
мислио
да
ће
се
Драгош
уклонити
.
Кад
виде
да
је
наишао
на
отпор
,
одмекну
.
—
Људи
,
везујте
га
,
па
га
водите
у
тамницу
,
повика
Драгош
на
оне
који
су
около
стајали
.
Два
манастирска
момка
,
који
су
стајали
близу
Драгоша
,
брзо
зграбише
властеличића
.
Неко
додаде
конопац
,
те
га
везаше
и
потераше
у
манастирски
затвор
.
Драгош
се
врати
к
своме
друштву
.
—
Па
ти
,
синко
,
можеш
на
свашта
наићи
.
Чувај
се
,
по
Богу
!
Људи
има
свакојаких
,
рећи
ће
му
мајка
.
—
Молио
ме
отац
Калистрат
да
му
овога
панађура
држим
ред
.
Зар
сам
му
могао
отказати
?
—
Онај
је
на
те
потегао
мач
,
рече
му
сестра
Стаменија
.
Какав
је
рђав
човек
,
могао
те
је
и
обранити
.
—
Зна
он
да
је
крив
,
па
му
је
кратка
рука
,
одговори
Драгош
.
Миља
само
гледаше
свога
изабраника
с
пуним
задовољством
и
поносећи
се
у
срцу
,
ћутећи
му
одобраваше
све
што
је
радио
.
У
том
звона
зазвонише
на
вечерње
.
Јек
њихов
се
пријатно
разлегаше
по
планинама
.
Коло
стаде
и
народ
пође
лагано
к
цркви
.
Отац
Калистрат
је
особито
лепо
служио
,
а
јеванђеље
и
друге
ствари
које
је
требало
читати
читао
је
с
пуним
разумевањем
,
и
кад
год
чита
народу
,
читао
је
увек
јасним
,
звонким
гласом
,
лагано
и
с
вештим
модулацијама
гласа
,
тако
да
су
и
прости
људи
могли
разумевати
,
и
са
слашћу
су
га
слушали
.
После
вечерња
народ
оде
да
настави
весеље
.
Неки
који
су
врло
из
далека
спремаху
се
и
на
полазак
кућама
.
Госпођу
Гвозденовићку
,
госпођу
Плетикосићку
,
њихове
синове
и
кћери
отац
Калистрат
беше
задржао
на
вечери
.
После
вечерња
он
им
показиваше
манастирске
краве
,
телад
,
пчеле
,
које
су
биле
на
једном
заравањку
више
манастира
,
и
нарочито
своје
стаје
и
спрему
за
млеко
,
сир
,
скоруп
.
Једино
разонођење
које
је
отац
Калистрат
себи
давао
од
читања
и
размишљања
било
је
у
домаћинским
пословима
око
куће
и
у
воћарству
.
Воћњак
Светога
Николе
био
је
на
далеко
чувен
по
ретком
и
одабраном
воћу
.
А
ћилери
оца
Калистрата
били
су
не
мање
чувени
по
воћу
куваном
у
меду
,
сушеном
на
сунцу
и
на
ватри
и
приготовљаваном
на
разне
начине
за
оставу
.
Пекмези
од
разнога
воћа
,
нарочито
од
шљива
,
чувани
су
у
особитим
ћуповима
и
били
су
посластица
,
нарочито
уз
постове
.
Госпођа
Гвозденовићка
и
госпођа
Плетикосићка
,
обе
одличне
домаћице
,
живо
су
се
интересовале
за
ове
ствари
,
а
биле
су
испуњене
превеликим
поштовањем
према
оцу
Калистрату
не
само
због
великога
гласа
и
заслужене
славе
оца
Калистрата
као
учена
и
заслужна
човека
у
народу
него
и
као
домаћег
пријатеља
и
учитеља
њихове
деце
,
која
су
га
,
сва
,
сматрала
као
да
им
је
најрођенији
свој
.
Отац
Калистрат
је
много
којешта
из
домаћинства
научио
у
своме
бављењу
по
грчком
приморју
и
у
Светој
Гори
.
У
њега
се
могло
наћи
грожђа
и
о
Ускрсу
.
Јабуке
и
крушке
му
се
нису
претрзале
преко
целе
године
,
него
су
једне
друге
све
сустизале
.
Имао
је
начин
да
од
шљива
прави
врло
слатке
колачиће
који
су
,
добро
осушени
,
могли
врло
дуго
да
се
одрже
.
Знао
је
начин
да
од
ораха
у
куваној
шири
од
грожђа
прави
особито
добре
суџуке
,
који
су
се
дуго
могли
држати
.
У
њега
је
било
вина
као
малвасија
и
командарија
(
кипарско
)
од
ондашњега
топличког
грожђа
,
јер
је
он
ширу
,
пошто
се
из
добро
зрела
грожђа
исцеди
,
још
искувавао
.
Због
тих
финих
домаћинских
послова
,
он
је
увек
држао
ћирицу
из
Приморја
,
с
којим
је
,
да
не
би
заборавио
,
говорио
грчки
.
Уз
њега
су
се
и
манастирски
момци
,
који
се
нису
мењали
него
су
на
свом
месту
остајали
до
своје
смрти
,
научили
свима
тим
пословима
.
—
А
шта
ће
бити
од
свега
овога
,
оче
Калистрате
,
кад
ти
склопиш
очи
,
рећи
ће
госпођа
Гвозденовићка
,
пошто
су
све
прегледали
.
—
Што
буде
воља
Божја
,
госпођо
,
одговори
скрушено
отац
Калистрат
.
Ми
радимо
што
треба
,
а
све
је
у
Божјој
руци
.
Млађи
су
с
поштовањем
и
дивљењем
слушали
разговор
и
гледали
домаћинство
оца
Калистрата
,
за
које
су
још
мало
интереса
имали
.
Њима
је
ова
домаћинска
страна
оца
Калистрата
била
са
свим
затворена
,
јер
он
с
њима
о
томе
никада
није
говорио
,
и
мотрили
су
с
дивљењем
какав
је
домаћин
отац
Калистрат
,
и
с
каквим
познавањем
ствари
говори
о
домаћинским
пословима
с
таквим
одличним
домаћицама
,
какве
су
биле
госпођа
Гвозденовићка
и
госпођа
Плетикосићка
.
Вечера
је
била
служена
у
малој
игумановој
трпезарији
само
за
оца
Калистрата
и
за
две
госпође
с
њиховом
децом
.
Сви
су
.
после
пошли
кућама
с
необичним
задовољством
.
Само
је
Драгош
као
редар
манастирски
остао
опет
да
ноћи
у
манастиру
и
да
још
једанпут
обиђе
сабор
.
XИИИ
.
Неколико
недеља
пре
панађура
код
манастира
Св
.
Николе
у
Белој
Цркви
Драгош
је
ишао
својим
приватним
пословима
у
Ниш
.
Ту
су
га
запрепастиле
две
ствари
.
Сажизање
жива
човека
на
огњу
и
пролазак
српских
помоћних
трупа
за
Цариград
.
У
Законику
Душанову
нејасно
је
била
означена
казна
за
паликућу
,
па
је
позније
неко
,
по
свој
прилици
деспот
Стефан
,
одредио
да
се
на
огњу
сажеже
сваки
који
би
се
нашао
да
упали
кућу
,
или
гумно
,
или
сламу
,
или
сено
,
ако
је
то
учинио
по
пизми
каквој
.
Осим
тога
казна
сажизања
није
се
употребљавала
ни
за
што
друго
осим
за
случаје
кад
се
деси
да
неко
убије
оца
или
мајку
,
брата
или
дете
своје
.
Ово
последње
је
узето
из
византијскога
права
;
оно
прво
било
је
домаћа
наредба
,
изазвана
домаћим
потребама
.
Пошто
паљевине
могу
бити
много
чешћи
случаји
неголи
убиства
оца
или
матере
,
или
брата
или
детета
—
природно
је
да
се
раније
та
казна
врло
ретко
могла
видети
,
а
да
је
по
том
бивала
чешћа
.
Кад
је
Драгош
улазио
у
Ниш
,
види
на
главном
тргу
пред
црквом
изван
града
где
стоји
спремљена
ломача
,
гомила
сухих
дрва
,
сложена
око
дебљег
на
средини
ломаче
усађеног
дирека
.
Мало
по
том
довели
су
осуђенога
паликућу
,
да
изврше
пресуду
.
Паликућа
је
ишао
сломљен
,
одевен
у
кошуљу
катраном
намазану
,
једнако
се
крстећи
и
вичући
да
гине
на
Божјој
правди
и
да
није
он
паликућа
.
За
њим
је
ишао
силан
свет
,
јер
је
необичност
те
ретке
казне
свакога
привлачила
.
Кад
је
дошао
,
ћефалија
је
наредио
да
му
се
прочита
пресуда
поротнога
суда
,
који
је
кренуо
душом
означивши
њега
за
кривца
.
По
том
је
ћефалија
наредио
да
се
приступи
к
извршењу
.
Одређени
момци
везали
су
га
за
дирек
у
средини
ломаче
гвозденим
ланцем
.
По
том
су
уза
њ
прислонили
још
више
сухих
дрва
,
и
онда
су
запалили
.
Дим
се
почео
дизати
око
несрећника
и
гушити
га
.
За
тим
га
је
почео
лизати
пламен
.
Он
је
јаукао
од
бола
,
али
га
је
дим
све
више
гушио
и
ожеготине
су
га
савлађивале
,
докле
се
није
онесвестио
.
Непријатан
задах
згорелих
хаљина
и
опрљенога
меса
испуњао
је
трг
и
околину
.
Момци
су
подстицали
ватру
и
додавали
нове
цепке
,
докле
се
и
свет
није
почео
разилазити
.
Драгош
је
с
ужасом
гледао
ту
страховиту
казну
и
уклонио
се
с
тугом
у
срцу
,
мислећи
у
себи
да
ли
је
осуђеник
истински
кривац
,
кад
је
над
њим
извршена
тако
страховита
,
мученичка
казна
.
Кренувши
се
даље
у
град
,
сазна
да
су
у
Нишу
ноћили
и
да
ће
одмах
кренути
даље
к
турској
граници
и
к
Цариграду
коњици
оклопници
,
које
је
деспот
Ђурађ
по
уговору
морао
слати
султану
.
Из
оних
стопа
пође
да
их
види
.
И
они
су
се
баш
кретали
.
Њих
је
водио
Шумадинац
Јакша
од
Брезника
,
испод
Венчаца
код
Рудника
.
Коњаници
нису
били
пописана
војска
,
него
добровољни
најамници
.
Још
деспот
Стефан
је
зарад
њих
установио
био
нарочиту
порезу
која
се
звала
војштатик
,
којом
су
се
издржавали
ови
најамници
а
и
остала
војска
деспотска
.
Тај
се
данак
војштатик
наплаћивао
од
свакога
без
разлике
и
никаква
изузећа
нису
за
њ
вредила
.
Кад
би
дошла
потреба
да
се
та
помоћна
војска
пошље
куда
би
је
султан
заискао
,
деспот
би
одредио
некога
од
своје
властеле
за
заповедника
.
Тако
се
тај
посао
вршио
без
икакве
забуне
и
тегобе
,
и
домаћим
људима
је
била
уштеђена
свака
даља
брига
о
томе
.
Једино
што
се
плаћао
прирез
војни
,
али
се
ни
он
није
трошио
само
на
ту
него
и
на
домаћу
војску
и
на
домаће
војне
потребе
.
Пошто
се
Драгош
с
родољубивим
жаром
живо
интересовао
за
све
што
се
тицало
политике
,
пође
на
поље
више
града
,
одакле
је
чета
имала
даље
кренути
се
.
Био
је
веома
леп
призор
видети
их
у
сјајним
оклопима
,
на
добрим
коњима
,
распоређене
у
мање
колоне
.
Било
је
ту
и
Немаца
,
и
Маџара
,
и
Влаха
,
и
Италијана
,
и
људи
са
свега
југа
словенскога
.
Може
бити
да
је
војника
из
Србије
било
мање
но
иоткуд
с
друге
стране
.
Кад
су
се
кренули
,
па
кад
се
на
њима
заблисташе
оклопи
и
оружје
,
није
било
војничкога
срца
да
се
не
затресе
ни
ока
да
се
не
заплаче
,
кад
помисли
да
та
војска
не
иде
у
помоћ
хришћанима
него
Турцима
.
Али
уговори
и
воља
господарева
били
су
старији
од
свачега
другог
.
Гомила
мисли
врзмала
се
по
глави
Драгошу
,
кад
их
је
гледао
како
пролазе
.
Није
могао
ока
одвојити
од
њих
кад
су
полазили
,
а
гледао
их
је
после
докле
су
се
год
могли
видети
у
нишком
пољу
и
док
их
није
нестало
иза
неких
шумарака
.
Силни
народ
око
њега
отворено
је
гунђао
против
овог
одашиљања
војске
Турчину
,
и
савети
паметнијих
људи
да
је
то
по
уговору
и
да
је
неопходно
нису
имали
никаква
утицаја
.
О
оваквим
стварима
Драгош
ни
с
ким
није
тако
волео
да
разговори
колико
с
оцем
Калистратом
.
Изгледало
је
да
отац
Калистрат
увек
нешто
друго
брани
,
али
се
јасно
видело
да
то
отац
Калистрат
не
чини
ни
с
каквим
инатом
,
него
зато
што
је
онако
,
или
што
је
Драгош
у
своме
размишљању
и
расуђивању
испустио
нешто
из
ока
,
сметнуо
нешто
с
ума
.
С
тога
је
то
Драгош
волео
да
чује
,
јер
је
увиђао
да
он
с
тим
сазнаје
нешто
што
дотле
знао
није
.
Послови
су
га
пак
били
затрпали
те
се
до
Ђурђева
-дне
није
могао
ни
видети
с
оцем
Калистратом
,
а
о
Ђурђеву
-дне
су
их
обојицу
били
толико
заокупили
послови
панађура
,
да
нису
имали
кад
ни
о
чем
другом
да
говоре
све
док
се
панађур
није
свршио
.
Најпосле
и
то
прође
,
и
седећи
једном
у
хладу
при
првим
врућинама
,
које
у
нас
хоће
каткад
још
у
Мају
да
се
јаве
,
отац
Калистрат
сам
помену
Ниш
и
опомену
Драгоша
да
му
ништа
није
говорио
о
своме
боравку
у
том
граду
.
—
Па
оно
што
сам
том
приликом
видео
и
чуо
није
пријатно
.
С
тога
се
и
нисам
журио
да
ти
о
томе
говорим
,
оче
Калистрате
.
Ти
увек
браниш
власт
,
браниш
ред
,
хоћеш
послушност
.
А
што
бих
ти
причао
о
Нишу
и
о
ономе
што
сам
последњи
пут
тамо
видео
,
једва
може
да
се
брани
.
—
Да
видимо
,
да
чујемо
!
—
одвратиће
отац
Калистрат
—
Може
бити
да
ћу
се
и
ја
сложити
с
тобом
;
може
бити
да
ни
ја
нећу
бранити
.
—
Е
па
,
да
ти
кажем
.
Видео
сам
,
први
пут
у
мом
веку
,
како
се
сажиже
жив
човек
,
и
видео
сам
како
наши
оклопници
,
као
ватра
жива
,
отидоше
на
Цариград
да
помогну
турском
султану
освојити
га
од
хришћана
.
Ах
,
обоје
ми
је
то
срце
расцепило
.
—
Зашто
синко
?
Не
можеш
ли
ми
казати
узроке
твога
неодобравања
?
—
Оно
што
су
сажегли
жива
,
не
знам
је
ли
истина
оно
кривац
.
Он
се
до
последњег
часа
,
без
престанка
,
молио
Богу
и
заклињао
да
није
крив
,
да
он
није
паликућа
.
—
Па
ваљада
су
порота
или
суд
добро
утврдили
који
је
кривац
.
Што
се
он
куне
,
не
треба
много
да
те
онеспокојава
;
сви
они
тако
раде
.
—
Али
ко
зна
?
Мени
се
онде
чинило
да
се
онај
искрено
заклиње
,
и
ако
је
паликућа
.
—
Ту
ти
одобравам
.
Ко
зна
?
Може
бити
истина
и
на
твојој
страни
.
Сећам
се
да
сам
од
некога
слушао
да
је
мањи
грех
деведесет
кривих
пустити
него
ли
једнога
правог
осудити
.
И
ја
тако
мислим
.
И
управнике
сам
,
с
којима
сам
у
пријатељству
,
не
једанпут
опомињао
на
те
дужности
стрпљивости
и
благости
,
без
којих
на
овој
земљи
правде
бити
не
може
.
Али
су
ми
они
много
пута
одговарали
да
је
на
њихову
врату
општи
ред
и
спокојство
и
да
би
зли
људи
узели
брзо
мах
,
кад
би
се
,
правде
ради
,
тако
благо
поступало
.
И
они
жале
да
се
учини
неправда
и
не
би
ради
никад
да
неправду
допусте
,
или
одобре
,
или
изазову
.
Али
говоре
,
да
су
опште
спокојство
и
ред
тако
крупне
ствари
,
да
се
њих
ради
мора
прогутати
и
понека
погрешка
,
по
којој
би
неко
прав
од
закона
страдао
.
Општа
ствар
добија
само
тиме
што
је
чвршћи
ред
и
сигурније
спокојство
.
А
с
тим
и
правда
добија
.
—
Верујем
,
одговори
Драгош
,
и
то
је
истина
.
Али
је
мени
,
кад
сам
гледао
онога
човека
,
било
тако
,
да
бих
насрнуо
на
оне
што
су
га
пратили
и
отимао
га
од
њих
.
Што
ћеш
?
Таква
је
моја
природа
,
и
ја
од
ње
никуда
не
могу
.
У
који
су
мах
они
ово
разговарали
,
у
порту
ступи
и
оцу
Калистрату
приђе
један
човек
,
слеп
у
једно
око
и
без
шаке
на
десној
руци
.
Дошао
је
да
тражи
каква
рада
,
да
се
хлебом
храни
.
Био
је
већ
претурио
средину
века
,
али
је
био
крепак
и
могао
се
употребити
.
На
питање
оца
Калистрата
одакле
је
,
одговори
да
је
из
Приштине
.
Погледавши
боље
у
његово
затворено
око
и
у
сакату
руку
,
отац
Калистрат
га
запита
је
ли
он
кажњен
,
кад
и
за
што
.
—
Кажњен
сам
још
за
младости
,
имаће
двадесет
и
више
година
.
—
А
зашто
,
синко
?
упита
отац
Калистрат
.
—
Казано
је
да
сам
пијан
посекао
по
руци
и
окрвавио
једнога
властеличића
из
Лаба
,
па
ме
он
тужио
,
и
судија
ме
осудио
по
законику
,
да
ми
се
извади
око
и
одсече
рука
.
—
је
ли
тај
властеличић
јоште
жив
?
—
Погинуо
је
у
рату
с
Турцима
.
Имао
је
обичај
напаствовати
људе
и
туживати
на
правди
,
пакости
ради
,
па
му
Бог
за
време
рата
није
био
у
помоћи
.
—
Па
шта
је
теби
радио
?
—
Оставио
ме
је
,
на
правди
Бога
,
слепа
и
саката
,
а
ја
му
ништа
нисам
учинио
,
осим
што
сам
га
пијан
закачио
те
на
земљу
оборио
.
Ранио
га
нисам
,
тако
ми
Бога
.
Све
је
прошло
;
сад
пред
твојим
часним
образом
морам
истину
говорити
.
—
Како
то
?
—
Ето
,
он
је
,
како
ти
кажем
,
био
налетљив
,
па
је
на
путу
,
идући
у
Приштину
,
некога
напаствовао
.
Онај
се
бранио
и
обранио
га
у
руку
.
Он
тражио
што
му
је
требало
да
рану
завије
,
а
ја
наиђем
пијан
и
оборим
га
на
земљу
.
Он
после
каже
судији
да
сам
га
ранио
и
оборио
пијан
.
И
мене
осуде
на
казну
,
а
ни
ножа
имао
нисам
.
—
Па
што
тако
ниси
говорио
судији
.
—
Како
нисам
?
Јесам
.
Али
мој
тужилац
говори
како
сам
ја
нож
сакрио
.
Судија
је
веровао
њему
а
није
мени
.
И
ето
ти
ја
проводим
век
сакат
и
слеп
без
невоље
.
—
Није
без
невоље
,
одговори
отац
Калистрат
.
Што
си
пио
,
па
да
не
прођеш
мирно
мимо
човека
?
одговори
отац
Калистрат
,
и
нареди
момку
да
му
се
да
штогод
за
јело
,
докле
он
доспе
да
види
какав
би
му
посао
могао
наћи
у
манастиру
.
—
Ето
видите
,
оче
Калистрате
,
случај
сличан
с
оним
о
коме
сам
ја
говорио
.
—
Овде
је
очевидно
.
Ја
верујем
овом
човеку
што
сад
говори
.
Могло
се
проћи
с
другом
мањом
казном
,
па
да
човек
не
проводи
век
слеп
и
сакат
за
тако
малену
ствар
.
Збиља
,
шта
ми
још
рече
о
војсци
деспотовој
што
је
пошла
к
Турцима
?
—
Мило
ми
је
било
гледати
је
,
и
мило
ми
је
и
сад
сетити
се
тога
.
Лепота
је
било
кад
се
скоро
две
хиљаде
оклопника
у
пуној
бојној
оправи
кренуло
пут
Цариграда
.
Али
ми
је
срце
пуцало
,
и
пуца
ми
и
сад
кад
помислим
да
су
они
отишли
на
Цариград
,
против
православних
хришћана
.
Јао
,
за
Бога
,
има
ли
томе
лека
?
—
Такав
је
уговор
.
Султан
по
уговору
тражи
,
и
ми
му
морамо
послати
.
Ми
не
знамо
ни
куда
они
иду
.
Ти
кажеш
иду
на
Цариград
.
Не
.
Они
иду
султану
по
његовом
захтеву
.
А
куда
ће
их
он
одредити
,
не
зна
се
.
—
То
је
све
једно
.
Султан
сад
напада
Цариград
.
Тамо
он
шаље
све
војне
силе
које
су
му
под
руком
.
Јао
,
тешко
нама
,
ако
и
Цариград
падне
.
Па
још
да
ми
помажемо
да
га
заузму
Турци
,
закука
Драгош
.
—
Шта
ћеш
,
тако
је
воља
Божја
.
Велики
су
греси
,
за
које
нас
Бог
тако
страшно
кажњава
.
—
Па
зар
то
деспот
никако
није
могао
да
избегне
?
—
Шта
ће
сиромах
деспот
?
Кад
се
уговори
праве
,
не
зна
се
какве
ће
прилике
наступити
ни
шта
ће
бити
.
А
уговор
,
једанпут
уговорен
и
потписан
,
мора
се
вршити
.
Друге
нема
.
—
Па
могао
је
дати
новце
.
—
И
ово
су
новци
,
рече
отац
Калистрат
,
мало
је
Срба
у
тој
војсци
.
—
Само
што
иду
под
нашом
заставом
.
—
То
и
јест
оно
што
се
хтело
.
Али
сиромах
деспот
није
заборавио
ни
хришћане
у
Цариграду
.
—
Како
?
—
Он
је
њима
помогао
новцима
.
Требало
је
и
тамо
спремати
се
за
турски
напад
и
оправљати
град
.
Деспот
је
узео
на
се
трошак
за
оправку
једног
дела
града
.
—
То
је
лепо
.
—
Ето
видите
,
ви
то
и
не
знате
.
А
то
је
деспот
радио
тако
да
на
дотичној
кули
стоји
чак
и
циглама
записано
.
То
по
вери
и
осећању
,
и
оно
по
уговорној
дужности
.
—
Вичу
,
непрестано
,
и
на
царицу
Мару
,
како
она
већ
држи
турски
двор
у
Србији
и
спрема
се
да
свечано
дочека
свога
пасторка
у
Србији
.
—
То
је
баш
грехота
опадати
ту
живу
светитељку
,
тога
анђела
доброте
на
земљи
.
Грехота
!
рече
отац
Калистрат
с
горким
уздахом
.
Она
је
крива
што
турским
новцем
чини
добро
Србима
и
хришћанима
.
—
Ја
се
с
једним
умало
не
побих
у
Нишу
.
Не
знајући
шта
говори
,
беше
развалио
уста
против
јадне
царице
,
те
ућута
кад
му
ја
привикнух
и
маших
се
мача
.
—
Није
требало
,
нека
виче
.
Доћи
ће
време
да
ће
се
кајати
.
Шта
се
хоће
од
царице
?
Шта
се
хоће
од
њезина
оца
?
Као
да
би
им
боље
било
да
дођу
да
им
заповедају
маџарски
фратри
.
Боже
мој
,
Боже
мој
,
буди
нам
милостив
!
У
тај
мах
отворише
се
вратнице
и
у
порту
ујахаше
два
нова
госта
,
Јанко
Плетикосић
,
отац
Драгошев
,
и
Којадин
Гвозденовић
.
—
Добро
ми
дошао
,
Јанко
,
повика
отац
Калистрат
весело
,
љубећи
се
у
образе
с
Јанком
,
добро
ми
дошао
.
Не
знам
од
када
те
нисам
видео
.
Јанко
седе
и
питаше
оца
Калистрата
за
овогодишњу
летину
и
за
друге
домаћинске
ствари
.
Драгош
и
Којадин
одоше
одмах
у
манастирску
писарницу
,
где
се
књиге
пишу
и
везују
.
—
Па
,
пријатељу
драги
,
рећи
ће
отац
Калистрат
,
деца
расту
,
ето
ти
је
и
Драгош
на
женидбу
.
Кад
ћемо
да
га
женимо
?
Време
је
,
а
момак
је
као
челик
.
Сад
ми
се
о
панађуру
нашао
и
послушао
ме
,
не
умем
ти
казати
и
не
могу
га
довољно
похвалити
.
—
У
добри
час
то
помену
,
оче
Калистрате
,
а
ја
сам
баш
тим
послом
и
дошао
.
—
Без
шале
.
—
Без
шале
.
Драгошу
сам
ја
сам
поменуо
да
је
време
да
мисли
на
женидбу
,
а
он
ми
рече
да
је
он
себи
и
девојку
изабрао
.
Није
он
теби
ништа
говорио
?
Више
је
сад
овде
уза
те
него
уз
нас
код
наше
куће
.
—
Ваљада
га
је
стид
.
Није
ми
ништа
помињао
.
Опазио
сам
само
сад
о
панађуру
да
се
дружио
и
разговарао
с
Миљом
Гвозденовићевом
.
И
гледајући
их
помислио
сам
како
би
њих
двоје
били
таман
једно
за
друго
.
Али
не
знам
ни
шта
мисли
једно
ни
шта
друго
.
—
Добро
мисле
и
једно
и
друго
.
Баш
ми
је
он
за
Миљу
говорио
да
њу
хоће
и
да
је
и
она
вољна
да
пође
за
њ
.
Ја
не
знам
како
су
се
то
њих
двоје
договорили
.
—
А
како
мисле
Миљини
родитељи
,
Гвозденовић
и
госпођа
Круна
?
—
Баш
то
не
знамо
ни
ја
ни
Драгош
,
нити
знам
којим
начином
да
то
разберемо
и
како
ствар
да
започнемо
,
па
сам
се
с
тога
к
теби
и
заканио
.
Ти
можеш
свуда
,
а
Бог
ти
је
дао
и
науку
и
памет
.
Помози
нам
,
да
ти
останемо
за
навек
захвални
.
Драгош
ме
,
по
разговорима
с
Миљом
,
уверава
да
се
госпођа
Круна
не
би
противила
.
—
Ваља
,
дакле
,
питати
Гвозденовића
,
а
он
би
,
сигурно
,
питао
своју
жену
,
пошто
се
кћери
тиче
.
Пошто
велиш
да
госпођа
Круна
не
би
кварила
,
могло
би
се
рећи
да
је
пола
посла
готово
.
—
Тако
је
,
кад
би
ти
био
Гвозденовић
.
Али
стари
лисац
не
знам
шта
мисли
.
Није
опет
код
куће
.
Некуд
је
отпутовао
,
а
нико
не
зна
куд
.
Али
,
кажу
,
вратиће
се
скоро
.
Ти
њега
знаш
.
Он
мисли
само
на
високо
.
Он
сад
очекује
Турке
,
и
веруј
ми
,
оче
Калистрате
,
он
би
Миљу
најрадије
дао
за
турскога
везира
,
кад
би
само
везир
за
Миљу
знао
и
запросио
је
.
Нек
ми
опрости
Бог
—
и
Плетикосић
скиде
калпак
и
прекрсти
се
—
али
ја
тако
мислим
о
њему
.
—
Што
се
тиче
Гвозденовића
,
о
њему
тако
исто
мислим
и
ја
.
Право
да
ти
кажем
,
Јанко
,
а
према
теби
сам
искрен
као
према
брату
рођеном
,
не
могу
да
се
начудим
деспоту
што
се
толико
узда
у
њега
и
што
му
толике
послове
поверава
.
Он
ће
нас
први
издати
,
вере
ми
!
Али
у
овој
ствари
твојој
,
са
Гвозденовићем
се
мора
говорити
.
Ако
би
госпођа
Круна
била
вољна
,
ја
ти
кажем
,
више
од
пола
посла
је
готово
.
Ниси
никад
говорио
о
томе
с
Гвозденовићем
?
—
Нисам
ни
с
ким
;
дошао
сам
прво
к
теби
као
к
оцу
,
да
се
поразговоримо
;
знам
да
Драгоша
волиш
као
и
ја
.
—
Па
хоћеш
ли
да
ја
говорим
с
Гвозденовићем
?
Могао
бих
најпре
говорити
с
госпођом
Круном
,
да
је
приготовим
,
па
онда
с
Витомиром
.
—
Не
може
се
боље
ни
замислити
но
што
велиш
.
Ја
сам
управо
и
дошао
да
те
за
то
замолим
.
—
Лепо
,
а
шта
мислиш
о
прћији
?
—
Што
он
да
,
оно
ће
бити
доста
.
Ти
знаш
ми
имамо
нешто
,
а
вредни
смо
и
не
расипамо
,
те
смо
тиме
богати
као
и
Гвозденовић
.
Што
он
да
,
даће
кћери
,
да
би
јој
било
угодније
,
и
њима
двома
да
су
у
добру
.
О
томе
не
може
бити
речи
.
Да
јој
ништа
не
да
,
не
може
од
других
људи
;
срамота
би
га
било
.
—
Имаш
право
,
за
то
је
лако
.
Мени
је
баш
мило
,
рече
отац
Калистрат
,
и
чини
ми
се
да
на
далеко
не
би
било
такога
пара
људи
!
И
стари
калуђер
устаде
,
скиде
камилавку
и
прекрсти
се
,
па
очита
неку
молитвицу
и
рече
:
„
Нека
је
благословено
!
“
Јанко
такође
одмах
скочи
и
скиде
његов
калпак
,
крстећи
се
,
и
скрушено
слушајући
молитву
.
—
Хвала
,
оче
Калистрате
!
Благо
мени
и
мојима
што
имамо
тако
врсна
пријатеља
!
А
шта
ти
се
чини
о
Гвозденовићу
?
Мислиш
ли
,
молим
те
,
да
ће
он
дати
Миљу
?
—
Да
његов
син
проси
твоју
Стаменију
,
а
чини
ми
се
да
се
и
њих
двоје
радо
гледају
,
знам
сигурно
да
се
ништа
не
би
могло
учинити
,
и
не
бих
ти
се
ни
примио
да
му
о
том
што
говорим
.
Он
би
рад
да
се
како
год
ороди
с
деспотом
или
с
другом
којом
највиђенијом
и
најбогатијом
породицом
.
Али
за
кћер
мислим
да
није
тако
поносит
,
и
мислим
да
ће
пристати
.
По
свој
прилици
неће
одмах
,
али
пошто
је
момак
изврстан
,
склонићемо
га
накрај
крајева
.
Треба
мало
времена
.
И
оставите
ви
то
све
мени
.
И
мени
би
лично
мило
било
да
баш
ја
тако
оженим
Драгоша
.
Чим
му
боље
могу
захвалити
за
његову
службу
и
толику
усрдну
дворбу
манастиру
и
мени
?
Јанко
Плетикосић
устаде
и
пољуби
у
руку
оца
Калистрата
.
—
Хвала
,
оче
Калистрате
,
сад
сам
без
бриге
за
тај
посао
.
—
Нека
нам
је
Бог
у
помоћи
,
синко
!
Момци
дођоше
да
јаве
да
је
софра
послужена
,
и
отац
Калистрат
позва
свога
госта
у
трпезарију
.
XИВ
.
Цариград
су
Турци
освојили
и
византијски
је
цар
погинуо
29
маја
1453
.
У
оно
време
гласови
о
догађајима
нису
се
разносили
тако
брзо
као
данас
.
Тек
у
месецу
јулу
,
кад
су
се
вратили
кућама
они
српски
војници
што
су
учествовали
у
боју
на
Цариграду
,
пукао
је
глас
о
томе
догађају
и
по
народу
у
Србији
.
Раније
га
је
знао
деспот
Ђурађ
и
људи
који
су
њему
ближе
били
,
знала
је
царица
Мара
,
којој
је
султан
Мехмед
био
послао
нарочитог
улака
да
јој
то
јави
,
и
знала
су
већа
господа
и
духовници
.
Кад
је
по
народу
пукао
глас
да
је
Цариград
пао
и
да
је
цар
Костантин
бранећи
га
погинуо
,
да
је
султан
Мехмед
Свету
Софију
,
главну
цркву
православнога
хришћанства
,
преобратио
у
џамију
,
настао
је
општи
јаук
и
ужас
.
Тек
се
тада
раширио
општи
страх
од
силе
турске
.
Тек
су
тада
Срби
малаксали
душом
,
макар
да
тај
догађај
сам
по
себи
није
био
ништа
и
макар
да
се
могао
предвидети
.
Као
што
је
Цариград
био
круна
православним
градовима
и
православним
државама
свима
без
разлике
,
тако
је
узеће
његово
значило
да
је
цело
православље
клонуло
пред
исламом
и
да
га
је
ислам
победио
.
Осим
тога
,
у
Цариграду
је
била
столица
васељенског
патријарха
,
столица
православља
.
За
патријарха
се
у
први
мах
није
знало
ништа
,
а
говорило
се
свашта
.
Вера
православна
осећала
се
овим
догађајем
обезглављена
и
побеђена
.
И
тај
утисак
се
ширио
свуда
по
Србији
.
Људи
су
ишли
као
опијени
од
туге
и
бола
,
суморни
и
жалосни
,
оборене
главе
,
не
знајући
шта
да
раде
.
Тада
се
видело
како
ни
предвиђање
није
оно
што
је
јава
.
Деспот
Ђурађ
је
тачно
слутио
шта
га
чека
чим
је
очи
склопио
султан
Мурат
ИИ
,
али
је
познао
шта
то
управо
значи
тек
кад
је
зло
у
самој
ствари
настало
.
У
дубокој
старости
својој
,
погнут
годинама
и
бригама
,
деспот
Ђурађ
је
тек
тада
познао
праву
опасност
од
новога
султана
Мехмеда
ИИ
.
Тек
тада
је
видео
да
је
на
белом
хлебу
и
да
је
,
после
Цариграда
,
тада
Србија
на
реду
.
У
веку
религиозном
,
као
што
је
био
век
XВ
,
молитва
је
била
једино
прибежиште
.
Људи
су
се
крстили
и
молили
се
Богу
.
Царица
Мара
је
,
сирота
,
цео
дан
преплакала
,
пошто
је
чула
за
победу
свога
посинка
.
По
том
је
наредила
да
се
у
цркви
певају
задушне
молитве
за
покој
душе
цара
Костантина
и
погинулих
у
том
боју
хришћана
.
Колико
је
та
победа
оснажила
срца
Турцима
и
преузнела
њихове
наде
,
толико
је
религиозна
мрзост
у
срцима
хришћанским
успламтела
и
зарила
се
у
најдубље
жилице
срца
хришћанскога
.
У
време
и
у
Бога
још
једино
уздали
су
се
хришћани
и
очекивали
су
кад
ће
се
испунити
чаша
трпљења
и
кад
ће
доћи
време
спасавању
.
Нису
ни
слутили
колико
дуго
треба
чекати
,
постити
и
патити
!
Лето
1453
прошло
се
још
на
миру
.
Преко
зиме
1453—54
почела
се
већ
у
Србији
осећати
нова
акција
турска
.
Султану
Мехмеду
није
требало
много
одмора
.
Његови
људи
се
размилеше
по
границама
око
Србије
и
почеше
будити
и
дозивати
оне
за
које
су
рачунали
да
се
могу
на
њих
наслонити
.
У
почетку
зиме
1453
дође
једном
,
већ
после
дужег
прекида
,
у
дворе
старога
Гвозденовића
његов
стари
познаник
Ибрахим
-
беј
.
Новембарско
јутро
беше
једва
свануло
.
На
пољу
је
уз
северозапад
падао
густ
снег
,
и
гране
су
се
на
дрвима
белеле
као
у
пролеће
под
цветом
.
У
соби
је
мангал
расипао
пријатну
топлоту
и
свој
мирис
на
угаљ
.
На
њему
је
у
крају
било
калаисано
бакарно
лонче
с
медљаницом
.
Ибрахим
-
беј
,
који
уочи
тога
дана
беше
на
ноћиште
дошао
,
сеђаше
већ
обучен
уврх
одморника
на
шиљтету
.
Гвозденовић
уђе
у
собу
дубоко
се
клањајући
и
поздрављајући
госта
на
осванку
.
—
Видиш
,
Гвозденовићу
,
поче
Турчин
,
баш
си
ми
у
вољи
.
Море
,
јеси
вредан
пашовати
,
тако
умеш
дворити
старијега
,
тако
ти
.
је
на
срцу
силна
воља
честитога
падишаха
!
—
Ја
се
клањам
силноме
слузи
његову
,
одговори
Гвозденовић
,
а
што
беј
говори
о
послузи
,
то
је
само
пусто
упињање
немоћнога
да
се
дворбом
покаже
достојан
силнога
и
узможитога
.
Ибрахим
-
беј
гледаше
мирно
преда
се
и
сркаше
наслужену
му
медљаницу
.
Лукаво
му
лице
сисаше
ласкаве
Гвозденовићеве
речи
с
највећом
тихоћом
,
радујући
се
у
фанатичноме
срцу
и
дивећи
се
како
,
испод
јаке
и
силне
руке
,
сваки
посао
глатко
напредује
.
—
У
вашој
земљи
је
поклоник
Мухамедов
,
настави
Ибрахим
-
беј
,
нашао
опет
своју
красну
домовину
,
најлепшу
земљу
,
створену
за
ново
царство
вере
пророкове
.
Ту
не
досађује
сунце
Арабистана
;
ту
не
мори
ветар
афрички
;
само
...
И
Турчин
на
ново
сркну
медљанице
.
—
Што
је
,
беже
,
шта
само
?
упита
Гвозденовић
радознао
.
—
Народ
вам
је
хрсуско
колено
...
И
Турчин
се
обазре
као
да
се
бојао
какве
ђаурске
главе
,
од
сунца
поцрнеле
и
окореле
,
као
да
је
зазебао
од
ока
што
иза
жбуна
вреба
.
—
Како
,
честити
беже
?
—
Не
покорава
се
никоме
;
неће
да
чује
за
туђинско
,
иноверно
господарство
.
Ето
већ
толико
година
правоверни
гину
,
топећи
крвљу
и
претрпавајући
лешевима
вашу
границу
.
Докле
ће
се
?
—
Смириће
се
народ
,
честити
беже
,
не
може
бити
да
се
не
смири
.
Ибрахим
-
беј
махаше
главом
.
—
Смириће
се
,
смириће
се
!
Није
могућно
да
се
смири
,
какав
је
.
Да
га
кољеш
,
цео
народ
поклати
не
можеш
;
заман
је
.
Што
би
нам
,
опет
,
земља
пуста
?
Гвозденовић
сукаше
брке
и
не
могаше
се
довити
шта
на
то
згодно
да
одговори
,
а
Турчин
настави
:
—
Тако
је
,
кажем
ти
.
То
ће
све
пре
изгинути
но
се
истурчити
.
Ваши
црни
папази
јаде
нам
задају
неисказане
.
Све
једнако
народ
одмећу
,
буне
и
раздражују
.
Не
знају
и
неће
да
знају
да
ће
,
на
послетку
,
како
год
,
доћи
наша
влада
;
да
ће
села
у
крв
огрезнути
;
да
ћемо
господу
поклати
и
дворе
јој
попалити
и
да
ће
неверници
у
најтежим
мукама
на
кољу
испуштати
душу
.
Не
знају
...
.
Ибрахим
-
беју
се
од
ватреног
крвожедног
говора
и
од
медљанице
,
коју
је
и
даље
присркивао
,
зажарише
очи
.
—
Честити
беже
,
упашће
у
реч
Гвозденовић
,
опет
ништа
силом
,
тако
ми
душе
!
Послушај
мало
и
мене
,
па
ево
главе
,
ако
најбоље
не
буде
како
ја
мислим
.
Силом
нема
ништа
;
само
ћете
горе
начинити
.
—
Деде
збори
,
да
чујем
,
одговори
Ибрахим
-
беј
,
очевидно
радознао
.
—
Јеси
ли
чуо
,
честити
беже
,
што
већа
сила
,
све
ће
горе
ићи
,
јербо
је
народ
чудна
јогуница
.
Немојте
тако
.
Што
се
ви
не
ослоните
на
нас
?
—
На
кога
?
—
Па
на
нас
властелу
,
на
кога
се
данас
господство
и
власт
ослања
.
Дајте
господство
нама
,
а
ви
,
не
претите
нам
;
не
вичите
на
нас
што
бранимо
своју
садашњу
веру
и
свога
садашњег
господара
;
дајте
,
то
јест
,
да
задржимо
што
смо
и
до
сад
имали
;
дајте
тимаре
и
спахилуке
нама
,
па
ево
вам
Србије
покорене
.
Куд
ће
сиромах
народ
сам
,
без
главе
?
Ко
може
њега
боље
увести
у
послушност
новоме
стању
него
ми
који
смо
га
и
до
сад
водили
?
Душе
ми
ти
кажем
,
ви
другим
начином
ништа
не
можете
учинити
.
И
ако
учините
,
пролићете
крви
,
огришћете
боја
и
ватре
,
да
ће
вам
,
Божју
вам
веру
дајем
,
заиста
пресести
.
Ибрахим
-
бег
га
зачуђено
погледа
.
—
Море
,
не
плаши
ме
,
Гвозденовићу
!
Какве
су
то
речи
?
Зар
ти
не
знаш
турску
силу
?
Зар
не
знаш
сокола
,
новога
султана
Мехмеда
?
Ко
се
може
њему
одупрети
?
Такога
султана
још
турска
вера
имала
није
.
—
Знам
ја
турску
силу
,
али
знам
и
нашу
.
Што
ми
помињеш
султана
,
сигуран
сам
да
би
он
одобрио
моје
мисли
,
кад
би
имао
прилике
да
их
чује
.
Зар
ми
ти
сам
синоћ
ниси
говорио
,
како
је
султан
Мехмед
у
Цариграду
данас
саломио
цара
и
сутра
почео
дизати
патријарха
.
Ко
уме
у
исти
мах
и
стезати
и
попуштати
,
тај
је
прави
освајач
.
—
А
је
ли
ти
то
збиља
говориш
,
или
хоћеш
само
за
нешто
да
ме
препаднеш
,
упита
опет
Ибрахим
-
беј
гледећи
у
Гвозденовића
са
сумњом
и
испитивањем
.
—
Збиља
,
збиља
,
тврђаше
Гвозденовић
најозбиљнијим
тоном
.
Ако
не
верујеш
,
пробај
,
па
ћеш
видети
.
Ја
се
не
шалим
нимало
.
А
коме
би
и
смело
пасти
на
ум
,
да
лудом
шалом
плаши
најсилнијега
?
—
Добро
,
добро
,
одговори
Ибрахим
-
беј
.
Ти
ми
саветујеш
да
вама
дамо
тимаре
и
зијамете
.
Али
како
?
Ваљада
да
се
и
даље
крстом
крстите
и
крметину
једете
?
Не
иде
то
,
честити
пријатељу
!
Вера
и
Бог
,
ја
много
могу
.
Могао
бих
теби
за
оволику
љубав
и
за
оволике
услуге
све
учинити
.
Само
не
може
бити
свачије
,
што
би
особита
царска
милост
једноме
теби
могла
дати
.
Па
видиш
,
ни
теби
се
не
би
могло
проћи
само
по
то
.
Ја
бих
од
тебе
искао
још
једно
благо
,
још
један
само
драги
камен
...
Али
је
врло
рано
за
такве
разговоре
.
Ја
то
сад
морам
прећутати
.
Лукави
Турчин
је
далеко
мислио
,
толико
да
се
томе
ни
сами
,
од
Турчина
далеко
лукавији
,
Гвозденовић
није
могао
присетити
.
Ибрахим
-
бег
се
осмехиваше
као
да
су
неке
особито
миле
и
љупке
мисли
пролетале
му
кроз
душу
.
—
Све
ћу
ти
ја
дати
што
ти
срце
жели
,
одговори
Гвозденовић
.
Нема
ништа
што
бих
ти
ја
укратио
,
ништа
,
што
само
стоји
у
мојој
власти
.
Али
,
честити
беже
,
не
сметни
с
ума
да
се
ја
не
мислим
држати
крста
.
За
пашалук
у
кићеном
Крушевцу
ја
сам
готов
потурчити
се
...
Нашло
би
се
и
других
који
би
тако
учинили
.
—
Потурчити
се
?
...
упита
чисто
зачуђен
Ибрахим
-
беј
с
извесним
снебивањем
.
—
Да
,
честити
беже
!
Замотаћу
и
ја
око
главе
чалму
,
па
ћу
са
сабљом
у
руци
крчити
пута
светој
вери
.
Али
пашалук
!
—
Добро
,
биће
ти
пашалук
,
одговори
Ибрахим
-
беј
.
Само
памти
да
те
је
дотле
могла
подићи
једино
рука
Ибрахим
-
беја
.
И
не
заборави
још
нешто
.
Она
рука
која
те
је
дигла
,
та
иста
ће
увек
моћи
и
да
те
збаци
с
те
висине
.
Ибрахим
-
беј
говораше
зажареним
гласом
и
гледаше
кроз
прозор
у
врт
.
На
пољу
су
се
љуљале
гране
ружичњака
и
засипао
их
је
југов
снег
,
те
су
се
под
њим
белеле
,
али
се
он
,
у
тај
мах
,
сетио
друге
једне
сцене
на
том
истом
месту
,
која
му
сада
дође
на
ум
као
јасан
сан
и
која
му
буђаше
прохтеве
.
Сцена
се
та
на
том
месту
збила
маја
месеца
,
кад
су
баш
руже
у
напун
цветале
.
Онда
је
тамо
,
иза
оног
ружиног
жбуна
,
на
јутарњој
хладовини
седела
златокоса
Миља
,
прелепа
ћерка
Гвозденовићева
.
Онда
се
иза
зеленог
,
ружама
обасутог
,
жбуна
видело
Миљино
лице
,
обасуто
сунчевим
зракама
,
видело
се
само
са
стране
;
видело
јој
се
красно
око
,
округласти
образи
,
правилни
нос
,
златна
коса
,
усташца
и
поносито
чело
.
Миља
онда
није
ни
знала
да
у
оној
соби
крај
врта
има
гост
,
нити
се
надала
да
је
ко
гледа
.
Она
се
забављала
својим
цвећем
,
бирајући
с
клупице
на
којој
је
седела
руже
око
себе
.
Њене
слике
из
маја
месеца
сада
се
сетио
Ибрахим
-
беј
.
Само
што
је
није
поменуо
у
својим
наговештајима
,
али
се
сетио
да
је
још
рано
,
и
уздржао
се
.
То
је
добро
учинио
.
Јер
Гвозденовић
,
колико
је
био
тврда
срца
,
љубљаше
своју
лепу
ћерку
више
но
себе
.
И
макар
да
је
далеко
,
предалеко
ишао
у
својим
властољубивим
рачунима
,
није
му
ни
накрај
памети
било
да
би
Ибрахим
-
беј
могао
и
њу
пожелети
и
заискати
.
Он
је
тврдо
држао
да
Ибрахим
-
беј
и
не
зна
за
њу
,
јер
он
што
је
радио
с
Ибрахим
-
бејем
,
радио
је
сам
.
Никада
га
,
као
хришћанске
своје
пријатеље
,
није
уводио
у
породицу
.
А
Миља
је
истом
била
задевојчила
се
.
Случај
је
,
међу
тим
,
окренуо
другојачије
,
и
Ибрахим
-
беј
је
за
њу
сазнао
.
У
тај
исти
мах
султан
Мехмед
се
находио
у
Цариграду
,
размишљајући
баш
о
ономе
што
је
деспот
Ђурађ
слутио
.
После
узећа
Цариграда
,
султан
се
почео
бавити
мишљу
куда
ће
даље
.
Његове
мисли
су
се
задржале
на
Београду
и
на
Угарској
.
Између
турских
и
угарских
граница
находила
се
Србија
.
Њу
је
султан
Мехмед
сматрао
као
своју
,
али
му
је
сад
сметала
Ђурђева
автономија
.
Како
ће
да
нападне
Београд
преко
туђе
,
автономне
,
готово
независне
хришћанске
земље
?
То
је
морило
султана
Мехмеда
у
Цариграду
.
Деспот
Ђурађ
се
према
Турској
понашао
и
правилно
и
искрено
пријатељски
.
Никаква
повода
није
било
,
по
коме
би
се
могло
ломити
с
њиме
.
Против
сваког
ломљења
била
је
и
особита
милост
,
којом
је
султан
при
ступању
на
владу
одликовао
деспота
Ђурђа
и
према
којој
се
деспот
пуно
захвалан
показао
.
Али
је
политика
неприступна
за
захвалност
и
за
нежност
и
справедљивост
.
Њојзи
је
главно
интерес
.
Султану
се
после
Цариграда
хтео
Београд
.
И
он
смисли
да
у
деспота
и
у
Србију
не
дира
,
али
да
иште
само
дунавске
градове
и
да
може
преко
Србије
слати
војску
.
Мислио
је
служити
се
још
воденим
путем
од
Видина
и
неготинске
Крајине
,
који
су
већ
били
у
турским
рукама
.
Он
је
нашао
да
је
то
за
њ
доста
,
и
пошто
му
је
то
требало
,
нашао
је
да
и
право
на
то
има
.
Смишљао
је
и
смислио
,
и
већ
је
опремао
посланика
у
Србију
да
то
иште
од
деспота
Ђурђа
.
Сиромах
деспот
погодио
је
шта
му
се
спрема
и
без
поруке
.
Одмах
се
стане
спремати
у
Угарску
,
да
покуша
тамо
шта
се
може
радити
,
тако
да
га
посланик
султанов
дома
не
застане
.
Спремање
војске
,
које
