лицевојводино
.
Старом
се
кнезу
срце
стеже
.
Он
скиде
свој
клобук
,
приђе
корак
два
ближе
,
спусти
се
на
колена
,
загледа
се
у
оно
пребледо
младо
лице
од
тако
велике
лепоте
;
гледаше
га
;
гледаше
га
;
полагано
му
спусти
своју
руку
на
његову
,
као
лед
хладну
,
леву
руку
.
Осети
како
му
се
очи
сузама
напунише
;
пригну
се
и
пољуби
мртва
војводу
у
чело
,
и
грцајући
у
сузама
промуца
:
„
О
,
сине
мога
побратима
!
Зар
ја
поред
тебе
,
па
ти
то
од
себе
да
учиниш
?
!
...
Ето
,
Бранко
“
,
—
па
погледа
у
вис
као
да
тражи
лице
свога
побратима
—
„
ето
видиш
сад
,
што
ја
теби
говорах
:
„
Човече
,
не
шаљи
дете
у
Латине
,
да
се
тамо
витештву
учи
!
“
Ућута
мало
,
и
загледа
се
опет
у
бледо
лице
мртваца
.
Превлачаше
неколико
пута
својом
руком
преко
његова
чела
,
као
да
га
милује
.
„
И
опет
,
синко
мој
,
“
рече
тихо
као
да
шапуће
нешто
што
је
велика
тајна
,
„
и
опет
,
синко
мој
,
у
томе
што
си
учинио
има
пуно
,
пуно
јунаштва
!
Нека
ти
је
просто
од
нас
,
а
на
сигурно
ће
ти
и
Бог
опростити
!
“
И
онда
га
још
једном
целива
у
чело
,
и
устаде
.
„
Ходите
,
господо
,
унутра
!
“
викну
кнезовима
и
властели
који
на
пољу
пред
шатором
стојаху
сабијени
у
једну
од
препасти
занемелу
гомилу
.
„
Зар
не
видите
,
“
настави
он
кад
они
већ
већим
својим
бројем
уђоше
под
шатор
,
„
зар
не
видите
да
је
војвода
,
не
могав
одолети
жалости
срца
свога
,
сам
себи
смрт
задао
?
!
Видите
ли
како
је
се
наместио
на
свиленоме
своме
платну
војводскоме
?
Видите
ли
како
је
положио
свој
војводски
шлем
поред
своје
главе
;
видите
ли
како
је
воштаницу
углавио
у
земљу
а
управ
чело
своје
главе
,
да
му
душа
види
пут
неба
!
Видите
ли
да
је
мали
нож
,
што
му
у
срцу
забоден
стоји
,
његов
нож
који
на
златној
дршци
носи
његово
знамење
!
А
где
ли
му
је
мач
?
!
“
„
Ево
га
овде
у
овоме
мрачном
куту
од
шатора
пребијен
на
двоје
на
троје
!
“
рече
кнез
Гојко
.
У
томе
часу
стиже
под
шатор
игуман
Пајсеј
с
другим
духовницима
.
Кад
виде
војводу
мртва
,
и
кад
чу
од
кнеза
Градоја
да
је
сасвим
очевидно
да
је
он
сам
својом
руком
себи
нож
у
срце
сјурио
,
игуман
се
сав
стресе
од
ужаса
,
прекрсти
се
од
чуда
,
па
,
окренув
се
целоме
ономе
доиста
у
препаст
и
жалост
порушеноме
збору
господе
,
рече
:
„
Е
јесмо
ми
нешто
тешко
згрешили
Господу
Богу
!
После
наше
велике
несреће
,
бруке
и
срамоте
,
што
не
стигосмо
Господину
Кнезу
на
Косово
,
ево
да
нас
сада
и
ова
несрећа
снађе
!
Ово
је
просто
један
страховит
грех
што
га
наш
јадни
војвода
учини
и
ја
не
знам
...
“
„
Махни
се
ти
сад
тога
,
оче
игумане
!
“
прекиде
га
оштро
кнез
Градоје
.
„
У
овом
чудноватом
времену
у
коме
живимо
,
кад
се
све
око
нас
врти
и
преврће
како
никада
до
сада
,
зар
је
чудо
што
се
и
наша
памет
хоће
да
заврти
?
!
Него
боље
дај
да
испитамо
слуге
војводине
,
да
видимо
да
ли
је
какве
поруке
за
нас
и
за
своју
војску
оставио
.
Камо
га
Иван
,
камо
Некудим
?
“
Некудим
сам
уђе
унутра
,
гологлав
,
с
прекрштеним
рукама
,
сав
уплакан
.
„
Знаш
ли
нам
,
старче
,
рећи
ко
је
све
синоћ
долазио
под
шатор
војводи
,
и
ко
је
био
последњи
који
га
је
жива
видео
“
питаше
кнез
Градоје
.
„
Казаћу
ти
све
по
реду
,
господине
кнеже
!
“
поче
старац
хучући
;
али
чим
му
се
погледи
отеше
на
мртвог
војводу
,
он
гласно
зајаука
:
„
Јаох
мени
и
до
Бога
мога
!
Зар
ја
да
дочекам
да
га
мртва
гледам
!
“
Узе
се
ударати
песницама
у
прса
и
плакати
.
„
Некудиме
!
“
викну
кнез
Градоје
нестрпљиво
;
„
знамо
сви
да
си
му
ти
од
раног
детињства
његова
веран
и
добар
слуга
био
,
али
смо
свагда
мислили
да
у
теби
куца
не
само
верно
и
одано
него
и
крепко
мушко
срце
.
Немој
ти
сад
ту
нарицати
као
стара
дадиља
,
него
стегни
срце
па
нам
као
Некудим
,
који
и
јеси
,
испричај
мирно
све
што
знаш
!
“
„
Ево
хоћу
,
господине
кнеже
!
“
рече
Некудим
осетив
се
некако
окрепљен
речју
кнежевом
.
„
Прво
је
дошао
војводи
под
шатор
ђак
његов
Ђурђе
,
донео
пуно
чистих
листина
и
седе
да
пише
на
колену
и
чекаше
да
му
војвода
почне
казивати
у
перо
.
Али
му
војвода
рече
:
„
Немој
,
синко
;
иди
ти
па
спавај
,
а
ја
ћу
сам
писати
што
ми
треба
!
Па
онда
мене
зовну
и
нареди
те
унесох
под
шатор
к
њему
ону
велику
скрињу
,
коју
ено
тамо
видите
,
и
у
којој
му
је
стајало
празнично
војводско
одело
.
Па
онда
ми
заповеди
да
запалим
ону
велику
жуту
воштаницу
,
коју
ја
донесох
од
игуманова
ђакона
Јеротија
,
јер
игумана
не
могосмо
наћи
.
Па
онда
мени
рече
да
нађем
Ивана
Порубовића
и
да
му
кажем
да
се
одмах
с
коњем
спреми
да
још
те
ноћи
пође
у
Двориње
с
писмом
за
госпођу
.
Све
то
ја
тако
и
учиним
а
он
оста
пишући
под
шатором
.
Кад
дође
Иван
с
коњем
опремљен
како
треба
,
ја
уђох
под
шатор
да
јавим
.
Војвода
клечаше
на
земљи
пред
скрињом
и
при
светлости
од
оне
жуте
воштанице
писаше
нешто
брзо
,
а
суза
за
сузом
капаше
на
листину
.
„
Нека
причека
Иван
,
сад
ћу
бити
готов
!
“
И
није
дуго
потрајало
па
изиђе
пред
шатор
,
предаде
запечаћену
књигу
Ивану
и
рече
му
:
„
„
Добри
мој
синко
,
појаши
што
брже
можеш
;
кад
стигнеш
у
Двориње
прво
иди
двордржици
Рајку
;
кажи
му
да
моју
књигу
не
предаје
одмах
госпођи
,
него
нека
јој
најпре
каже
,
како
се
гласови
проносе
да
се
на
Косову
велика
несрећа
десила
,
па
кад
већ
види
да
она
слути
да
јој
ни
од
мене
добри
гласи
стићи
не
ће
,
онда
нека
јој
преда
ову
књигу
!
“
“
Тек
се
Иван
вијну
коњу
у
седло
,
а
стиже
игуман
Пајсеј
и
онда
...
.
.
“
„
Е
сад
пусти
мене
,
Некудиме
!
“
прихвати
игуман
Пајсеј
.
„
Дође
ђакон
Јеротије
чак
у
село
к
поповој
кући
,
где
сам
ја
с
мојом
другом
братијом
вечерао
,
и
рече
:
„
Зове
те
војвода
да
одмах
с
петрахиљем
и
требником
право
к
њему
под
шатор
дођеш
.
“
Стигох
пред
шатор
баш
,
како
вам
Некудим
каза
,
кад
се
Иван
крену
некуда
.
Војвода
ми
изгледаше
блед
али
миран
.
„
Звао
сам
те
“
,
рече
,
„
да
ми
бар
један
део
терета
са
душе
скинеш
.
Хоћу
да
ти
се
исповедим
и
да
ми
опроштајну
молитву
очиташ
!
“
И
исповедих
га
;
и
очитах
му
опроштајну
молитву
.
„
Хвала
ти
!
“
рече
ми
;
„
ево
ти
овај
мој
златан
крст
о
златном
ланцу
на
дар
,
и
ево
ти
кеса
златних
цекина
да
делиш
сиротињи
!
Ноћас
,
ако
не
можеш
заспати
,
или
ако
заспиш
па
се
пробудиш
,
моли
се
Богу
за
мене
!
“
учини
ми
се
да
је
и
мирнији
и
ведрији
но
што
беше
кад
дођох
!
И
онда
га
ја
оставих
,
и
ни
на
крај
помисли
мени
да
га
више
жива
видети
не
ћу
!
А
сад
нека
Некудим
настави
ако
има
што
!
“
„
Нема
много
шта
,
“
прихвати
Некудим
.
„
Кад
игуман
изиђе
уђох
да
запитам
војводу
какве
има
заповести
за
мене
.
„
Прво
“
рече
војвода
,
„
имам
ја
тебе
да
молим
да
ми
опростиш
,
ако
сам
те
икада
у
животу
што
на
жао
учинио
.
Ето
се
исповедих
оцу
Пајсеју
,
очита
ми
опроштајну
молитву
и
облакша
ми
,
а
још
ће
ми
лакше
бити
ако
ми
мој
слуга
опрости
за
сваку
преку
реч
и
за
сваки
преки
чин
!
“
„
Немам
ја
шта
теби
праштати
,
мили
господару
!
“
рекох
ја
;
„
нема
душевнијег
човека
и
боља
господара
од
тебе
нигде
на
беломе
свету
!
“
Али
он
навали
да
му
кажем
:
„
Ма
шта
било
,
ма
кад
било
,
нека
ти
је
просто
!
“
И
ја
онда
тако
рекох
.
„
Е
сад
,
“
рече
,
„
ево
ти
моје
заповести
:
иди
и
одмори
своје
старе
кости
,
и
немој
долазити
у
мој
шатор
докле
год
зора
не
заруди
а
тада
уђи
!
“
И
ја
га
онда
пољубих
у
руку
,
и
не
слутих
да
му
то
последњи
пут
живоме
руку
љубим
!
“
И
онда
се
Некудимово
срце
опет
поче
растапати
у
сузе
.
„
Господо
!
“
рече
кнез
Градоје
;
„
да
сви
заједно
потражимо
по
шатору
.
Не
може
бити
да
војвода
није
оставио
своје
последње
заповести
!
Не
рече
ли
он
сам
синоћ
,
да
ћемо
их
зором
чути
?
!
“
Потражише
по
свима
кутовима
шатора
;
отворише
и
ону
велику
скрињу
,
преврнуше
све
што
у
њој
беше
смештено
и
не
нађоше
ништа
.
Али
кад
дигоше
сребрни
шлем
,
који
војвода
беше
положио
на
земљу
а
сасвим
близу
своје
главе
,
нађоше
под
њим
листину
,
исписану
руком
војводином
а
прибодену
у
земљу
једним
од
малених
потајних
ножића
његових
.
Додадоше
је
игуману
Пајсеју
да
је
прочита
.
Он
је
примаче
к
очима
својим
,
па
је
онда
полагано
одмицаше
од
себе
,
погледајући
је
испод
својих
густих
веђа
нешто
натмурено
,
као
да
се
срди
,
па
ће
најпосле
рећи
:
„
Нема
овде
доста
светлости
,
него
да
изиђемо
пред
шатор
на
видело
!
“
И
изиђоше
пред
шатор
.
Беше
сад
већ
у
велико
свануло
,
се
видело
.
Поче
игуман
Пајсеј
опет
примицати
и
одмицати
листину
,
оштро
гледајући
у
њу
.
Узе
вртети
главом
па
рече
:
„
Моје
су
се
очи
обвикле
крупним
и
разговетно
исписаним
писменима
у
нашим
црквеним
књигама
,
а
ово
је
наш
сиромах
војвода
брзо
и
ситно
писао
!
Ово
јутрос
ако
могу
прочитати
само
бистре
очи
Ђакона
Јеротија
а
друге
никоје
!
“
И
онда
зовнуше
ђакона
Јеротија
,
који
високим
гласом
,
као
да
пева
јектенија
узе
да
чита
:
„
Духовницима
,
кнезовима
,
властели
и
свима
војницима
моје
војске
!
Огреших
се
тешко
о
све
вас
,
јер
вас
не
одведох
на
време
Господину
Кнезу
да
му
помогнете
победити
или
да
с
њиме
славно
гинете
.
Огреших
се
тешко
о
Господина
Кнеза
,
јер
га
оставих
да
бој
бије
и
да
гине
без
вас
.
Право
је
да
тешка
клетва
Господина
Кнеза
падне
на
мене
сама
,
а
ни
на
једног
од
вас
.
Дужан
сам
и
њему
и
вама
да
покажем
бар
да
видим
колико
сам
се
огрешио
,
и
да
желим
да
тај
грех
колико
могу
покајем
.
Закопајте
ме
овде
,
где
ме
с
ножем
у
срцу
нађете
.
Све
вас
,
од
највишег
до
најнижег
молим
не
куните
ме
,
него
праштајте
.
Кнезове
и
властелу
моју
молим
да
се
мојој
верној
а
несрећној
љуби
нађу
у
овим
њеним
црним
данима
.
Хвала
вама
свима
на
верности
и
љубави
вашој
.
И
док
се
ова
војна
не
сврши
нека
кнез
Градоје
Орловић
од
Орлова
Града
буде
војсци
старешина
.
Камо
наше
среће
да
њега
слушасмо
од
самог
почетка
!
Браћо
моја
,
војници
моји
,
праштајте
мени
злосрећном
војводи
вашем
!
“
„
Нека
би
ти
наш
Господин
Кнез
на
небу
пред
лицем
Господа
Бога
опростио
,
како
ти
од
свега
срца
ми
овде
на
земљи
праштамо
,
добри
наш
војводо
!
“
рече
свечано
стари
кнез
Градоје
дубоко
ганут
и
сузе
ронећи
.
„
Бог
да
га
прости
!
“
викнуше
сви
онде
присутни
као
из
једног
срца
и
из
једног
грла
.
„
А
сад
вас
молим
!
“
рече
Градоје
својој
дружини
тихим
гласом
,
готово
шапатом
,
као
да
се
боји
да
не
узнемири
војводу
у
његову
вечном
сну
,
„
да
се
одмакнемо
од
овога
шатора
,
под
којим
наш
војвода
мртав
лежи
,
да
се
одмакнемо
,
велим
,
тамо
под
ону
липу
,
па
да
се
договоримо
о
ономе
што
сад
прво
стоји
на
реду
!
“
Она
бојазна
старога
кнеза
,
да
не
узнемирују
мирно
почивање
покојнога
кнеза
,
пређе
и
на
све
његове
другове
,
те
се
без
разговора
и
без
шума
полагано
удалише
,
и
упутише
к
дивној
једној
липи
,
на
својих
двеста
корачаја
од
шатора
војводина
.
В
Кад
се
већ
сви
под
липом
искупише
,
узе
реч
кнез
Градоје
:
„
Прво
што
имамо
да
свршимо
то
је
да
испунимо
последњу
жељу
нашег
војводе
—
да
га
сахранимо
на
месту
,
на
коме
је
,
од
грдне
жалости
што
на
време
на
Косово
не
стиже
,
сам
себи
смрт
задао
.
Али
пре
него
к
томе
приступимо
хоћу
да
вам
предложим
ово
:
За
доказ
да
ми
војводи
нашем
од
свега
срца
праштамо
—
све
кад
би
и
била
истина
да
се
он
о
нас
огрешио
—
дајте
да
се
данас
овде
на
догледу
његова
мртва
тела
заветујемо
:
да
ћемо
ми
до
његова
гроба
подићи
цркву
о
нашем
трошку
,
и
поставити
у
њој
калуђера
да
сваким
даном
чита
молитве
за
покој
душе
војводе
Радича
!
“
„
Хоћемо
,
кнеже
Орловићу
!
Хоћемо
!
“
привикаше
сложно
кнезови
и
властела
.
„
Ево
се
заветујемо
да
ћемо
ми
,
колико
нас
овде
има
,
братском
ревеном
подићи
цркву
код
гроба
војводина
!
“
И
сви
подигоше
руке
у
вис
као
да
се
заклињу
.
„
Е
сад
,
свети
оци
!
“
окрете
се
кнез
Градоје
духовницима
,
„
чим
се
ископа
гроб
,
спремите
се
да
се
тело
нашег
војводе
опоји
како
треба
по
закону
нашем
!
“
„
По
закону
нашем
не
може
се
опојати
!
“
прихвати
одмах
и
одважно
игуман
Пајсеј
.
„
Како
да
не
може
!
“
запита
кнез
Градоје
запрепашћен
.
„
Тако
,
не
може
!
Не
да
црква
опојати
онога
ко
се
сам
убије
!
“
одговори
Пајсеј
.
„
Разумем
ја
да
не
да
црква
опојати
онога
,
који
,
за
то
што
је
кукавица
,
не
ће
или
не
сме
да
носи
свој
крст
,
који
му
је
Бог
на
рамена
положио
;
разумем
до
не
да
опојати
човека
,
лакога
срца
и
малене
душе
,
који
залуди
за
неком
женом
,
па
се
убија
што
не
може
да
буде
његова
.
Али
је
ово
с
нашим
војводом
сасвим
друго
.
Он
се
убио
не
као
кукавица
,
него
као
јунак
.
Његово
је
дело
—
дело
великог
покајништва
пред
Богом
и
пред
људима
.
За
мене
је
његово
дело
и
јуначно
и
побожно
.
Како
може
бити
да
црква
не
да
опојати
таквог
?
!
И
зашто
да
не
да
?
!
“
Тако
говораше
кнез
Градоје
,
па
му
се
образи
зажарише
а
очи
почеше
севати
муњама
.
„
Па
не
да
,
ето
не
да
!
“
привикаше
сложно
духовници
.
„
Не
да
јер
тако
наредише
Сабори
Светих
Отаца
,
а
они
тако
наредише
јер
је
један
од
најтежих
грехова
пред
Богом
,
да
човек
сам
себи
живот
одузме
!
“
прихвати
игуман
Пајсеј
,
слаб
на
читању
ситних
рукописа
,
али
силан
у
књигама
.
„
А
зар
не
могу
ваше
молитве
да
учине
,
да
Бог
грешницима
и
најтеже
грехе
опрости
!
“
питаше
кнез
Градоје
.
„
Могу
,
како
да
не
могу
?
!
Бог
с
тобом
,
кнеже
!
“
викнуше
духовници
сложно
.
„
Само
,
разуме
се
,
“
настави
отац
Харалампије
нешто
мало
загушеним
гласом
,
„
наравно
,
према
греху
требају
и
молитве
,
и
метанија
,
и
постови
,
па
...
.
.
разуме
се
,
према
греху
и
прилози
!
“
„
Кад
је
тако
,
“
прихвати
кнез
Градоје
,
„
онда
ви
данас
нама
опојте
како
треба
нашег
војводу
,
а
сутра
—
ако
доиста
мислите
да
сте
згрешили
—
ударите
у
молитве
,
метанија
и
постове
,
и
наставите
тако
док
не
осетите
да
вам
је
Бог
опростио
.
А
нама
ето
кажите
колике
прилоге
да
дамо
,
па
да
вам
дамо
!
“
„
Да
дамо
,
кнеже
,
па
нека
се
цркви
и
пресипље
!
“
повикаше
кнезови
и
властела
.
„
И
опет
вам
кажем
,
људи
Божји
,
не
може
то
тако
!
“
понови
игуман
Пајсеј
,
уздигнув
у
висину
свој
глас
,
пола
као
срдећи
се
а
пола
као
молећи
им
се
.
„
Да
потуримо
ми
на
страну
Саборе
Светих
Отаца
,
да
забацимо
у
заборав
и
књиге
од
црквена
закона
,
али
ето
не
можемо
забацити
наше
владике
!
Што
би
од
Светих
Отаца
и
смели
не
смемо
од
наших
владика
!
“
»
О
,
Каритоне
,
Каритоне
!
Камо
да
си
ти
мени
сад
овде
!
Право
си
рекао
да
ћу
се
кајати
што
те
не
поведох
!
“
говораше
кнез
Градоје
сниским
гласом
,
и
погледа
горе
међу
грање
од
липе
као
да
види
да
није
откуд
тамо
Каритон
.
Па
се
онда
опет
окрену
духовницима
,
шкргутну
мало
зубима
,
поцрвене
у
лицу
и
срдито
прозбори
:
„
Ја
већ
видим
да
ћете
ви
мене
да
наведете
на
много
тежи
грех
него
што
је
војводин
!
Не
можемо
ми
пустити
да
се
тело
нашег
војводе
затрпа
земљом
као
да
је
јеретик
или
неверник
,
а
све
само
за
то
што
се
ви
бојите
владика
кад
се
Светих
Отаца
и
не
бојите
.
Чујте
ви
моју
последњу
реч
:
ви
ћете
лепо
војводу
опојати
као
побожна
Хришћанина
и
добра
јунака
:
Остављам
вам
да
бирате
само
ово
једно
од
овога
двога
:
или
ћете
га
опојати
са
вашим
костима
здравим
и
читавим
,
или
ћете
га
опевати
оплакујући
своје
кости
изломљене
!
Ето
то
вам
је
!
Јесте
да
је
грех
,
али
нека
иде
тај
грех
на
моју
душу
!
Ја
још
једном
вас
све
,
у
име
целе
моје
дружине
,
молим
опојте
нам
војводу
по
закону
!
Ако
видим
да
се
на
ваша
Хришћанска
срца
нехришћанска
кора
ухватила
,
ех
,
онда
ће
мој
буздован
да
ломи
ту
кору
!
“
Насмејаше
се
гласно
кнезови
и
властела
.
Духовници
се
згледаху
;
неки
се
узеше
крстити
и
шаптати
:
„
Буди
Бог
с
нама
!
Каква
нас
беда
још
снаћи
не
ће
!
“
Па
онда
се
збише
тешње
у
гомилу
за
себе
,
шапутаху
по
дуже
,
па
ће
онда
опет
игуман
Пајсеј
узети
реч
:
„
Кнеже
Орловићу
!
Немој
мислити
да
се
ми
клањамо
твоме
буздовану
где
се
не
клањамо
твојим
разлозима
и
не
размекшавамо
на
твоје
молбе
.
Уздајући
се
у
превелику
милост
Божју
свршићемо
ето
опело
над
нашим
мртвим
војводом
,
а
после
ћемо
већ
чинити
метанија
и
испаштати
се
.
А
већ
ваља
да
нећете
ни
ви
заборавити
прилога
црквама
!
“
И
тако
је
кнез
Градоје
на
свој
начин
решио
једно
незгодно
питање
.
Још
није
било
приспело
подне
а
већ
све
беше
спремно
за
укоп
војводе
Радича
:
шатор
дигнут
,
гроб
ископан
,
и
тело
војводино
положено
у
ковчег
на
брзу
руку
од
сухих
храстових
дасака
склопљен
.
Око
тога
ковчега
,
покривена
војводским
плаштом
и
шлемом
,
девет
духовника
и
десети
Ђакон
Јеротије
узеше
тужним
гласом
појати
погребне
песме
,
читаше
и
апостол
и
јеванђеље
,
појаше
опет
дивно
о
таштини
славе
људске
,
о
пролазности
богатства
,
сјаја
и
среће
на
овоме
свету
и
о
стварности
и
непроменљивости
велике
милости
Божје
.
Кад
чу
кнез
Градоје
да
допочеше
већ
певати
и
„
Придите
,
последње
цјелованије
“
,
онда
он
полагано
и
свечано
приђе
први
ка
ковчегу
у
коме
мртав
војвода
лежаше
.
Прекрсти
се
живо
неколико
пута
,
побожно
и
са
светим
страхом
целива
икону
,
па
онда
приђе
још
ближе
и
загледа
се
у
бледожуто
лице
младога
војводе
.
Уздахну
тешко
,
пригну
се
и
пољуби
га
у
чело
и
готово
рећи
шапну
му
на
ухо
:
„
Поздрави
твога
оца
а
мог
побратима
,
и
поздрави
мога
Милана
,
нека
ми
се
скорим
надају
!
“
Па
онда
се
живо
исправи
,
окрете
се
нагло
,
и
брзим
корацима
уђе
у
гомилу
,
јер
му
сузе
грунуше
низ
образе
.
Приђоше
и
сви
други
кнезови
и
властела
редом
,
и
исцеливаше
свога
мртвог
војводу
.
Ниједно
око
није
остало
без
суза
.
Кнез
Вукан
плакаше
као
дете
.
Кнез
Гојко
просто
паде
на
прса
своме
од
детињства
другу
,
и
кроз
гласно
ридање
нарицаше
:
„
Друже
и
брате
мој
!
Што
нас
тако
остави
?
Што
прекрати
свој
млађани
живот
,
кал
си
могао
часно
да
га
проводиш
у
свакој
срећи
и
слави
?
!
“
Приђе
му
кнез
Градоје
и
диже
га
са
мртвога
војводе
.
„
Устави
се
,
кнеже
Гојко
!
Стегни
срце
,
синовче
мој
!
“
рече
му
.
„
Србадија
ће
помињати
име
војводе
Радича
,
кад
давно
и
давно
буде
поборавила
наша
имена
!
“
Кад
се
већ
сви
изредише
на
последњем
целивању
,
кнез
Градоје
заповеди
да
се
сваки
кнез
и
сваки
властелин
стави
на
чело
своје
чете
,
да
је
полаганим
кораком
проведе
гологлаву
поред
мртвог
војводе
,
да
заставници
сваку
заставу
приклоне
тако
да
дотакне
плашт
и
шлем
војводин
и
да
се
уз
то
сваки
војник
прекрсти
и
викне
:
„
Бог
да
те
прости
,
војводо
,
као
што
ти
ми
праштамо
!
“
Прво
млади
Боривоје
проведе
Орловићеве
људе
.
Ристивор
приклони
заставу
те
јој
свилене
кићанке
целиваху
плашт
и
шлем
војводин
.
Само
Ристивор
не
могаше
при
том
уздржати
својих
суза
,
него
се
заплака
,
и
плакаше
још
дуго
кад
већ
давно
прешао
беше
гроб
војводин
.
За
све
време
док
војска
пролажаше
праштајући
војводу
,
кнез
Градоје
стајаше
гологлав
и
са
рукама
на
прса
скрштеним
више
мртвог
војводе
,
не
скидајући
својих
погледа
са
лица
његова
.
Беше
погружен
у
некакве
тужне
и
дубоке
мисли
.
Око
њега
се
опет
искупише
сви
кнезови
и
властела
,
те
сваки
баци
грудвицу
земље
у
гроб
на
ковчег
војводин
рекав
искрено
и
од
срца
:
„
Нека
ти
је
лака
земља
српска
!
“
Постојаше
сви
ту
гологлави
,
док
се
гроб
не
загрну
и
дрвена
крстача
не
утврди
.
Кнез
Градоје
тада
заповеди
да
се
одмах
сва
војска
спреми
за
полазак
,
а
кнезове
и
властелу
позва
да
појашу
своје
коње
и
да
дођу
под
један
велики
брест
,
који
се
видео
близу
друма
с
ону
страну
крчме
а
на
путу
ка
Косову
.
ЧЕТВРТИ
ДЕО
На
Косову
И
Кнез
Градоје
на
своме
Лабуду
,
а
под
својом
црвеном
свиленом
заставом
,
коју
Ристивор
развио
беше
изнад
њега
,
чекаше
мирно
док
се
не
искупише
око
њега
на
убојним
својим
коњима
сви
кнезови
и
властела
.
А
кад
се
сви
искупише
,
онда
поче
да
им
говори
овако
:
„
Чули
сте
последњу
заповест
нашега
војводе
.
Чули
сте
да
ме
је
назначио
да
вам
до
краја
ове
војне
на
место
њега
старешина
будем
.
Знам
добро
да
је
он
могао
то
и
друкчије
да
нареди
,
јер
има
међу
вама
који
би
по
слави
свога
имена
и
по
крепости
свога
срца
боље
од
мене
могли
да
војском
овом
заповедају
.
Него
пред
оним
непобусаним
гробом
његовим
,
и
на
догледу
непобусаног
гробља
на
Косову
,
ја
се
без
преговора
примам
тога
старешинства
.
Моја
вам
је
прва
заповест
:
да
похитамо
да
на
Косово
изиђемо
!
Ако
се
пожуримо
,
стићи
ћемо
још
за
видела
.
“
Зачу
се
журба
као
да
је
поветарац
гору
заљуљао
.
Многима
се
од
господе
оте
узвик
,
који
показиваше
како
их
је
заповест
кнежева
изненадила
.
Једни
се
загледаше
у
гриву
својих
коња
;
други
се
опет
погледаху
значајним
погледима
.
Кнез
Вукан
,
који
по
господству
свога
племена
и
бејаше
најугледнији
,
узе
реч
:
„
Није
ово
место
,
кнеже
,
нити
је
прилика
,
да
загледамо
је
ли
војвода
могао
и
друкчије
наредити
него
како
је
наредио
.
Али
што
се
не
бих
устезао
да
поменем
војводи
,
да
нам
је
он
жив
и
да
нам
је
такву
заповест
издао
,
то
се
не
устежем
,
кнеже
,
и
теби
да
кажем
:
Нисмо
ми
овде
на
бојишту
,
нити
смо
пред
непријатељем
па
да
ћутећки
примамо
заповести
твоје
,
и
да
по
твојој
речи
летимо
,
било
на
десно
било
на
лево
,
па
ма
то
било
и
у
саму
смрт
.
Свима
је
нама
наше
отачаство
и
наше
име
подједнако
мило
.
И
с
тога
ја
велим
да
је
сада
прво
на
реду
да
се
договоримо
шта
је
право
и
паметно
да
се
ради
,
па
ћемо
после
већ
лако
слушати
заповест
нашег
старешине
!
“
„
Тако
је
у
истини
!
Тако
је
!
“
привикаше
одважно
многи
од
господе
са
свих
страна
око
кнеза
Градоја
.
Старац
се
само
окреташе
са
коња
и
десно
и
лево
,
па
погледима
пуним
презривости
погледаше
у
оне
,
који
то
тако
јуначки
викаху
.
„
Мени
се
чини
,
господо
,
“
узе
реч
кнез
Нинко
чак
тамо
иза
гомиле
,
„
мени
се
чини
да
војвода
рече
да
нам
је
кнез
Градоје
старешина
док
ова
војна
траје
!
Како
моја
памет
сече
,
ова
се
војна
свршила
,
и
биће
најправије
и
најпаметније
да
сваки
пође
најпречим
путем
своме
дому
,
да
тамо
дочека
вести
од
Крушевца
!
После
боја
копљем
у
трње
!
“
„
Збиља
,
кнеже
Орловићу
!
“
прихвати
кнез
Добромир
,
„
ја
не
видим
што
нас
зовеш
на
Косово
?
Не
видим
што
ћемо
сад
тамо
?
!
Бој
се
био
,
нико
га
добио
није
;
пао
наш
цар
,
пао
и
њихов
цар
;
тргла
се
наша
војска
,
тргла
се
и
њихова
;
нема
тамо
више
ни
места
ни
прилике
да
се
некакво
јунаштво
покаже
!
Што
ћемо
сад
тамо
!
?
“
„
Ево
зашто
,
кнеже
Добромире
!
“
узе
реч
кнез
Градоје
.
„
Прво
зато
,
што
нас
је
наш
Господин
Кнез
Лазар
позвао
да
на
Косово
изиђемо
.
Јесмо
се
,
на
нашу
несрећу
,
опознили
;
али
опет
боље
је
и
позно
да
изиђемо
него
никако
!
Нека
душа
Господина
Кнеза
са
небеса
види
,
да
смо
ми
желели
да
се
позиву
његову
одзовемо
,
и
да
смо
истина
позно
,
ал
’
тек
опет
изишли
на
Косово
!
Друго
,
баш
зато
што
смо
се
опознили
,
ми
би
ваљало
босоноги
и
гологлави
као
покајници
да
пређемо
Косовим
пољем
,
да
потражимо
гроб
Господина
Кнеза
,
да
га
сузама
нашим
прелијемо
,
и
уздасима
нашим
окадимо
,
да
земљу
око
њега
целивамо
,
и
да
њу
молимо
да
нам
опрости
!
Треће
,
ако
је
цар
Агарјански
с
војском
својом
још
на
Косову
,
видеће
да
Србадија
,
има
још
војске
,
и
да
није
све
на
Видов
Дан
изгинуло
;
ако
није
он
више
на
Косову
,
и
ако
је
истина
што
је
онај
рањени
јунак
чуо
да
се
он
с
целом
својом
војском
кренуо
натраг
за
Дринопољ
,
биће
још
пуно
дивљих
пљачкаша
,
бесних
гусара
без
вере
и
без
душе
,
који
ће
да
пљачкају
богата
села
по
Косову
,
да
их
пале
,
да
секу
народ
,
и
младу
чељад
у
робље
да
одводе
.
Имаћемо
зар
прилике
да
тргнемо
мачеве
,
да
одбранимо
по
коју
српску
главу
,
и
спасемо
по
коју
душу
Хришћанску
.
А
можда
би
нам
срећа
јуначка
дала
да
неко
од
нас
,
с
мачем
у
руци
и
погине
,
те
да
се
олакша
грех
,
којим
се
о
Господина
Кнеза
огрешисмо
!
Ето
,
зар
вам
то
није
доста
разлога
?
!
“
„
Дивно
збориш
,
стари
орле
од
Орлова
Града
!
“
рече
кнез
Гојко
силно
раздраган
.
„
И
доиста
дивно
збориш
у
заносу
свога
свагда
јуначкога
срца
!
“
прихвати
кнез
Вукан
.
„
Али
,
кнеже
,
ти
сам
од
свих
нас
овде
најбоље
знаш
,
колико
је
ова
наша
земља
патила
и
патила
и
све
само
зато
,
што
је
у
њој
срце
а
не
памет
господар
!
Дајте
,
људи
,
нека
једном
на
збору
Србадије
памет
заузме
прво
место
,
а
срце
друго
!
Ако
паметно
и
хладно
размислимо
видећемо
на
мах
,
да
после
свега
што
се
десило
има
само
двоје
што
се
паметно
учинити
може
:
или
да
се
разиђемо
својим
кнежевинама
,
или
да
сви
,
овако
заједно
пођемо
у
Крушевац
да
се
тамо
нађемо
Госпођи
Кнегињи
Милици
и
деци
њеној
!
“
„
Тако
је
и
никако
друкчије
!
“
повикаше
кнезови
и
властела
.
Кнезу
Градоју
се
чело
намршти
и
његове
густе
веђе
спуштаху
се
као
да
хоће
да
му
заклоне
очи
,
да
не
гледају
онај
покор
.
Он
поћута
мало
,
погнут
као
да
се
онај
брест
на
плећа
његова
свалио
.
Поцрвене
у
лицу
,
шкргутну
зубима
,
па
се
онда
исправи
у
седлу
,
и
подиже
десну
руку
у
вис
,
да
утиша
жагор
у
гомили
господе
.
„
Јесте
ме
чули
,
господо
!
“
рече
им
свечано
,
„
ја
сам
вам
дао
заповест
;
дао
сам
вам
и
разлоге
за
ту
заповест
,
што
нисам
био
дужан
давати
вам
.
Бришем
сад
све
моје
разлоге
.
Остављам
вам
само
моју
заповест
.
Ја
се
из
ових
стопа
крећем
за
Косово
!
До
Косова
се
осврнути
нећу
да
видим
ко
је
од
вас
пошао
за
мном
,
а
ко
није
.
А
на
Косову
ћу
видети
колико
је
правих
јунака
међу
вама
!
“
И
онда
кнез
Градоје
срдито
трже
к
себи
златом
обложене
вођице
,
окрену
свога
убојног
коња
к
Југу
,
ободе
га
острицама
,
те
Лабуд
полете
пољем
зеленим
као
да
је
плава
ластавица
.
_
Остадоше
господа
,
да
се
договоре
хоће
ли
поћи
за
њим
или
неће
.
ИИ
Дуго
је
кнез
Градоје
јахао
сам
.
Не
хтеде
се
осврнути
да
види
ко
још
,
осем
Боривоја
и
Ристивора
,
иде
за
њим
.
Али
би
овда
и
онда
окренуо
мало
час
десно
час
лево
ухо
,
да
боље
чује
топот
од
коња
који
му
из
далека
следоваше
.
По
топоту
,
који
допираше
до
њега
,
покушаваше
да
процени
колико
коњаника
иде
за
њим
.
И
би
му
мило
,
што
их
очевидно
беше
по
више
.
И
опет
се
не
хтеде
осврнути
,
да
својим
очима
видни
колико
их
је
.
Па
онда
га
освојише
свакојаке
тужне
и
црне
мисли
.
Под
њиховом
тежином
беше
оборио
главу
на
прса
,
пустио
вођице
Лабуду
,
склопио
руке
на
јабуку
од
седла
,
саставио
калпак
с
густим
веђама
својим
,
седи
му
се
брци
изгубили
у
седој
бради
,
а
ова
се
повила
по
златним
и
сребрним
плочама
од
панцера
његова
.
И
Лабуд
као
да
осећаше
тежину
оне
тегобе
,
која
се
свалила
беше
на
јуначног
старца
,
па
и
сам
корачаше
полагано
,
сетно
и
невесело
.
И
није
то
била
само
једна
жалост
што
претишташе
срце
Градојево
.
Кад
год
би
помислио
да
се
битка
на
Косову
била
без
њега
,
да
се
изгубила
,
и
да
је
Кнез
Лазар
погинуо
,
стресао
би
се
од
ужаса
.
Чинило
му
се
све
то
као
један
тежак
и
страшан
сан
.
Гледао
је
да
му
се
отме
,
и
да
се
разбуди
из
злосрећног
сна
у
срећнију
јаву
.
Али
јава
би
му
,
под
бледом
светлошћу
од
свитања
,
показала
само
—
мртвог
војводу
Радича
с
малим
златним
ножем
у
срцу
!
Тај
би
му
призор
напунио
очи
сузама
,
и
стегао
му
срце
горком
тугом
.
Па
онда
би
му
се
мисли
отеле
на
ону
господу
,
којој
је
кнез
Вукан
тако
речит
тумач
био
.
Ускипео
би
гневом
и
сам
себи
говорио
:
„
Е
па
шта
ћеш
ти
с
таквим
народом
?
!
Шта
може
од
нас
бити
,
кад
ето
ни
на
војни
нећемо
да
слушамо
своје
старешине
,
него
тражимо
да
се
војвода
с
војском
договара
!
Шта
ли
би
цар
Душан
рекао
на
господску
беседу
кнеза
Вукана
?
Шта
би
рекао
!
Не
би
рекао
ни
речи
,
него
би
га
својим
рукама
дохватио
,
из
седла
издигао
,
па
њиме
треснуо
о
ледину
да
пукне
као
мехур
!
“
Па
онда
узе
сам
себе
да
теши
.
„
Него
опет
нису
сви
такви
.
Хвала
Богу
,
и
међу
млађима
има
добрих
јунака
.
Шта
,
зар
мој
Милан
није
био
јунак
?
Зар
у
томе
,
што
млади
војвода
Радич
учини
,
нема
јунаштва
?
!
И
овај
млади
кнез
Гојко
чини
ми
се
добар
јунак
?
И
сви
ови
што
иду
за
мном
,
и
ако
их
је
кнез
Вукан
онако
паметно
одвраћао
,
зар
нису
и
ти
људи
срца
јуначна
?
!
“
Па
онда
кнез
Градоје
сави
главу
к
левом
рамену
,
да
на
своје
лево
ухо
,
на
које
могаше
боље
чути
,
ослушкује
топот
од
коња
у
војске
која
му
следоваше
.
Али
,
на
своје
велико
чудо
,
не
могаше
више
чути
никакав
топот
у
даљини
,
него
само
корачање
два
коња
у
непосредној
близини
иза
себе
,
за
које
је
,
и
не
видевши
их
,
знао
да
су
Боривојев
Ждрал
и
Ристиворев
Јабучило
.
Окреташе
по
више
пута
час
десно
час
лево
ухо
к
поветарцу
,
који
му
дуваше
у
потиљак
;
али
никако
да
ухвати
ма
и
најмањи
одјек
од
топота
ма
и
малобројне
коњице
!
Тек
ће
мало
после
да
се
сети
нечега
па
,
никако
не
осврћући
се
,
викну
:
„
О
,
Боривоје
,
синко
!
...
О
,
Ристиворе
!
“
„
Ево
ме
,
дедо
!
“
...
„
Ево
мене
,
господару
?
“
одазваше
се
весело
млади
огранак
дома
Орловића
,
и
његов
верни
слуга
,
па
у
два
три
скока
истераше
своје
коње
у
лево
од
старога
кнеза
.
„
Помислих
да
нисте
и
вас
двојица
остали
да
се
договарате
с
кнезом
Вуканом
о
ономе
што
памет
заповеда
да
се
ради
!
“
рече
старац
.
»
Како
би
се
ми
од
тебе
,
дедо
,
одвајали
?
“
рече
млади
унук
његов
.
»
Ако
ћеш
право
,
“
прихвати
Ристивор
,
„
оно
кнез
Добромир
и
кнез
Вукан
говораху
паметно
,
и
никако
није
друго
него
онако
!
“
„
Зар
и
ти
знаш
шта
је
паметно
?
!
“
рече
кнез
подругљиво
.
„
Веруј
и
да
не
знам
!
Него
и
ако
ми
је
зазор
,
баш
не
могу
срцу
одолети
да
те
не
запитам
:
шта
ћеш
на
Косову
,
ти
старац
један
од
седамдесет
и
пет
лета
,
с
једним
дететом
,
какав
је
ето
наш
млади
господар
,
и
са
једним
лудаком
какав
сам
ето
ја
!
Друго
би
било
,
да
је
сва
војска
пошла
с
тобом
!
Али
пошао
један
кнез
Гојко
са
својом
стотином
коњаника
,
па
се
и
та
чета
као
грудва
снега
отапала
уз
пут
,
отапала
,
отапала
,
док
се
није
свела
само
на
десетак
људи
с
којима
се
кнез
Гојко
мало
час
и
сам
врати
!
“
„
Зар
у
истини
тако
?
!
“
викну
старац
запрепашћен
,
па
се
удари
руком
о
колено
.
„
Зар
од
онолике
војске
никога
нема
да
иде
за
мном
на
Косово
,
до
ово
нејако
дете
,
мој
унук
,
и
овај
мој
слуга
?
!
...
Еј
,
мој
царе
Душане
!
...
Еј
,
мој
честити
Кнеже
Лазаре
?
!
...
Еј
,
шта
би
од
тебе
,
моја
Србадијо
?
!
“
И
старац
покри
лице
рукама
,
и
заплака
се
.
Јахали
су
не
зборећи
ни
речи
тако
за
два
до
три
стреломета
.
Тада
ће
Ристивор
да
навеже
на
онај
разговор
,
који
поче
да
се
води
па
се
прекиде
због
велике
узбуђености
старчеве
.
„
Све
ми
звони
у
ушима
паметна
реч
кнеза
Добромира
,
“
рече
.
„
Шта
ћемо
на
Косово
?
Бој
се
био
и
свршио
,
војске
се
тргле
,
шта
ћемо
ми
сад
на
Косову
?
!
“
„
Додај
ми
ту
моју
заставу
,
да
је
ја
сам
понесем
?
!
“
рече
стари
кнез
.
Ристивор
га
погледа
за
неколико
тренутака
мало
као
збуњен
не
знајући
управо
шта
то
он
хоће
;
али
,
навикао
да
се
покорава
,
додаде
му
заставу
.
Чим
је
кнез
прими
усвоје
руке
,
он
онда
јетко
рече
Ристивору
:
„
Од
овога
часа
ниси
више
мој
слуга
ни
мој
властеличић
!
Иди
за
онима
,
који
се
договарају
да
пронађу
памет
!
Из
ових
стопа
одлази
од
мене
.
Није
Косово
за
такве
,
нит
си
ти
за
Косово
!
Оно
истина
и
кукавице
имају
крила
,
само
што
орлови
лете
к
сунцу
у
висине
,
а
кукавице
у
мрачни
шипраг
да
подмећу
своја
јаја
у
туђа
гнезда
!
Полети
,
кукавицо
,
у
своје
јато
!
“
„
Па
стани
мало
,
господару
,
молим
те
!
“
рече
збуњен
Ристивор
,
који
се
препаде
видев
да
му
се
господар
од
збиље
наљутио
.
„
Не
,
не
,
не
!
“
викаше
старац
све
срдитије
;
„
из
ових
стопа
мичи
се
натраг
!
Не
чекај
да
те
мачем
или
буздованом
погоним
!
“
Боривој
на
своме
Ждралу
,
мало
иза
старога
кнеза
,
даваше
очима
и
рукама
знаке
Ристивору
да
се
уклони
,
јер
је
јасно
било
да
је
гнев
кнежев
истом
узео
да
кипи
.
„
Жао
ми
је
,
господару
,
што
нећеш
да
ме
саслушаш
.
Али
кад
ми
заповедаш
да
се
одмичем
натраг
,
послушаћу
те
и
у
томе
као
и
у
свему
!
“
рече
Ристивор
смерно
и
снуждено
,
и
окрену
Јабучила
натраг
путем
,
којим
су
мало
час
прошли
.
Кнез
пође
с
Боривојем
даље
унапред
,
а
сиромах
Ристивор
унатраг
.
Није
дуго
потрајало
а
Боривој
се
окрете
да
види
шта
је
с
Ристивором
,
па
се
гласно
насмеја
.
„
Шта
ти
је
,
синко
,
смешно
?
“
запита
кнез
попреко
.
„
Смешно
ми
једа
видим
какве
муке
има
Ристивор
с
Јабучилом
!
Неће
му
коњ
натраг
,
него
хоће
за
нама
!
Он
га
окреће
правцем
к
Северу
а
Јабучило
после
два
три
корака
окреће
к
Југу
!
Сиромах
Ристивор
!
Дедо
,
што
му
не
опростиш
?
И
ако
ти
није
жао
Ристифора
,
зар
ти
није
жао
Јабучила
,
који
ето
очевидно
жали
за
нашим
друштвом
!
“
„
Жао
ми
је
Јабучила
,
“
рече
кнез
;
„
али
што
ћу
му
кад
има
несрећу
да
га
јаше
човек
,
који
мисли
да
је
главно
гледати
шта
је
паметно
а
не
шта
је
јуначно
.
Мој
синко
,
ако
ћемо
ми
тражити
само
шта
је
паметно
,
најпаметније
је
чувати
своју
главу
и
своју
кожу
;
али
онда
нема
више
јунаштва
на
свету
!
“
„
Ево
,
Јабучила
,
вере
ми
!
“
повика
Боривоје
весело
;
„
ето
отказао
послушност
Ристивору
па
га
насупрот
вољи
његовој
носи
к
нама
!
“
„
То
се
теби
све
тек
тако
чини
,
синко
мој
!
“
рече
кнез
.
„
У
самој
ствари
то
је
Ристиворово
лукавство
.
Али
мене
неће
преварити
!
Натраг
!
“
викну
он
,
што
га
грло
доношаше
,
Ристивору
,
који
се
доиста
напрезаше
да
окрене
коња
другим
правцем
.
„
Натраг
,
кад
ти
кажем
!
“
Па
у
срдњи
својој
кнез
дохвати
буздован
,
који
му
о
јабуци
седла
вишаше
,
и
баци
се
њиме
према
Ристивору
.
Паде
буздован
на
ледину
само
један
корак
на
десно
од
Јабучила
.
Ристивор
скочи
с
коња
да
дигне
буздован
.
Јабучило
,
осетив
се
слободан
,
баци
се
стражњим
ногама
у
вис
па
онда
весело
ржући
дојезди
сам
,
без
јахача
свога
,
да
се
стави
у
равну
врсту
с
кнежевим
Лабудом
.
Сад
се
и
кнез
Градоје
насмеја
,
и
узе
тапкати
руком
Јабучила
по
врату
,
и
хвалити
га
што
зна
боље
од
Ристивора
којим
путем
ваља
ићи
.
„
Молим
те
,
дедо
!
“
рече
Боривој
,
„
ако
нећеш
опростити
Ристивору
из
милости
своје
према
мени
,
опрости
му
за
љубав
Јабучилу
!
“
И
опет
се
тихо
насмеја
кнез
,
и
тапкаше
Јабучила
и
тепаше
му
.
Мало
час
па
Ристивор
дође
пешице
носећи
буздован
.
„
Господару
,
“
рече
он
смерно
,
„
ево
ти
буздован
твој
!
Може
ти
требати
на
Косову
!
“
„
Јаши
свога
коња
!
“
заповедаше
му
кнез
.
„
Нај
,
носи
заставу
!
А
више
ми
немој
будаласто
помињати
памет
људи
у
којих
јунаштва
нема
!
“
И
пођоше
сва
тројица
напред
ка
Косову
.
ИИ
Пут
их
поведе
уз
бистар
а
поширок
један
поток
,
којега
обале
беху
обрасле
у
густи
преплет
од
купина
,
дивљих
ружа
,
вињага
и
леске
.
Изнад
ове
зелене
а
мирисне
живе
ограде
подизале
су
се
високе
тополе
,
дохвативши
се
глатким
сребрнастим
својим
гранама
,
као
да
су
се
џиновкиње
у
сребрним
оклопима
загрлиле
чувајући
стражу
да
нико
не
приђе
да
чује
шта
то
поток
жубором
ромори
,
а
још
мање
да
увреба
ко
се
то
на
сребрној
месечини
у
потоку
купа
.
Слатко
је
било
прелазити
том
свежом
и
мирисном
хладовином
.
И
доиста
је
млади
Боривоје
у
својој
детињској
невиности
осећао
неописану
неку
сладост
пролазећи
туда
,
сладост
која
га
чудновато
подсећаше
на
часове
милине
које
је
као
дете
на
крилу
своје
добре
мајке
проводио
на
тераси
од
двора
,
на
којој
је
у
хладовини
тако
често
с
њиме
седела
,
милујући
га
у
таласима
од
мириса
,
које
је
њихов
цвећа
пуни
перивој
слао
на
терасу
до
њих
.
Али
је
се
сва
та
лепота
и
милина
онога
луга
,
којим
прелажаху
,
зло
слагала
са
бољом
,
коју
је
стари
витез
у
срцу
носио
.
Изгледало
му
је
чудно
да
српска
земља
може
мирисним
дахом
да
дише
,
да
српски
потоци
могу
сребрним
жубором
да
роморе
,
као
да
се
ништа
необично
десило
није
,
као
да
кнез
погинуо
није
,
као
да
,
пре
само
два
дана
,
није
била
велика
и
крвава
јадна
погибија
!
Ова
ведрина
природе
као
да
се
гласно
смејала
ономе
тешком
облаку
,
који
се
над
душом
старога
кнеза
натклопо
био
!
Изиђоше
на
једну
чистину
,
с
које
се
видело
како
је
тамо
,
преко
потока
Западу
,
пукла
равнина
застрвена
зрелим
класјем
јечмовим
.
Угледаше
многе
жетеоце
и
жетелице
;
прионули
били
у
дугим
редовима
по
њиви
;
пригибљу
се
ниско
по
класју
и
светлуцавим
срповима
жњу
зреле
јечмове
.
„
Да
станемо
,
дедо
,
за
који
часак
овде
,
да
поодморимо
своје
коње
,
и
да
послушамо
како
моба
дивно
пева
!
“
рече
Боривоје
у
невиности
свога
срца
.
„
Како
?
!
“
запита
старац
силно
изненађен
,
па
уставу
Лабуда
.
„
Шта
рече
ти
то
,
синко
?
Зар
певају
?
!
“
Саставни
своје
густе
веђе
,
невесело
окреташе
најпре
једно
па
друго
ухо
,
не
би
ли
и
сам
чуо
,
да
ли
доиста
може
неко
да
има
у
Србадији
коме
је
до
певања
!
Као
да
не
могаше
ништа
чути
од
жубора
бистре
воде
по
шареном
шљунку
,
и
од
шуштања
поветарца
кроз
грање
и
лишће
од
дивљих
ружа
и
зелене
леске
.
„
Зар
доиста
певају
?
!
“
питаше
старац
по
ново
,
погледајући
у
очи
час
своме
унуку
а
час
Ристивору
.
„
Па
певају
,
дакако
!
“
рече
Ристивор
.
„
Кад
си
ти
још
видео
,
да
моба
загази
оштрим
српљем
у
зрео
јечам
,
а
да
млада
момчад
и
девојчад
не
пусте
,
да
им
јасна
грла
одјекну
веселим
песмама
?
Ти
знаш
да
моба
може
да
ради
пре
и
без
бела
хлеба
и
без
рујна
вина
,
а
не
може
без
веселе
песме
!
“
„
Но
знају
ти
сиромаси
за
погибију
нашу
!
“
рече
кнез
Градоје
поуздано
,
„
Не
би
тај
јадан
народ
данас
запевао
,
да
зна
шта
је
било
на
Косову
!
Слушај
,
синко
Ристиворе
!
Прегази
поток
,
пожури
се
међу
жетеоце
,
кажи
им
:
била
се
на
Видов
Дан
велика
битка
,
српска
је
војска
јуначки
изгинула
,
српски
је
цар
Лазар
јуначки
пао
!
То
им
кажи
и
ништа
више
!
“
Продера
Ристивор
својим
коњем
кроз
џбуње
и
шибље
,
прегази
поток
,
окрену
копље
своје
наопако
,
да
сељани
,
чим
га
угледају
,
узму
нагађати
,
да
се
нека
несрећа
десила
.
Полаганим
,
и
готово
рећи
свечаним
,
кораком
свога
коња
упутио
се
беше
к
једином
храсту
на
ивици
од
њиве
,
под
којим
је
угледао
неколике
старије
људе
.
Мало
за
тим
па
стари
кнез
виде
како
људи
неки
потрчаше
на
неколико
страна
и
махаху
рукама
жетеоцима
и
жетелицама
.
Млади
Боривоје
чу
како
се
довикиваху
и
дозиваху
,
и
како
се
певање
пресече
као
оштрим
ножем
.
Обојица
видеше
јасно
како
са
свих
страна
жетеоци
и
жетелице
потрчаше
к
оном
храсту
,
како
се
сва
моба
искупи
око
Ристивора
,
како
,
кад
овај
скиде
свој
калпак
,
сви
мушкарци
скидоше
своје
шубарице
и
сукнене
капе
,
па
гологлави
слушаху
што
им
он
нешто
говораше
.
Није
дуго
потрајало
па
сељани
и
сељанке
журно
покупише
српове
,
и
виле
и
грабље
,
покупише
здеље
и
чутуре
,
запрегоше
волове
у
кола
и
пођоше
с
њиве
сви
у
гомили
,
као
да
је
од
један
пут
сунце
зашло
и
ноћ
настала
!
Боривоје
рече
своме
деду
:
„
Ето
лепо
чујем
како
жене
почеше
запевати
и
нарицати
!
“
Кад
стиже
Ристивор
,
кнез
га
запита
:
„
Шта
веле
?
“
„
Шта
ће
да
веле
?
!
Не
веле
ништа
!
Старци
се
грувају
рукама
у
прса
,
момчадија
занемела
,
а
од
женскадије
нека
рони
сузе
без
нарицања
,
а
по
нека
нариче
без
суза
!
...
Ено
видиш
,
одоше
сви
у
село
.
Нико
ти
не
оста
на
њиви
,
до
оно
неколико
враних
гавранова
!
Мал
’
не
заборавих
:
старац
један
,
који
је
ваљада
старешина
задруге
ако
није
старешина
села
,
рече
ми
:
„
Кажи
господину
кнезу
:
хвала
му
што
те
посла
,
те
нам
каза
да
не
грешимо
душу
песмом
у
дан
,
у
који
ваља
да
кукамо
!
“
„
Знао
сам
“
,
прихвати
кнез
,
„
знао
сам
да
ће
тако
бити
!
“
И
онда
се
кренуше
даље
,
сва
тројица
тужни
невесели
.
На
подножју
једнога
виса
сјахали
су
били
да
коњима
својима
облакшају
,
и
пођоше
уз
брдо
пешице
.
Стари
би
кнез
уз
пут
овда
и
онда
помиловао
свога
Лабуда
,
потапкао
га
по
гриви
и
по
врату
,
и
проговорио
би
му
у
кратким
реченицама
,
као
да
му
је
то
пријатељ
који
разуме
све
што
му
он
каже
,
само
што
се
нем
родио
те
не
може
да
одговара
!
Лабуд
би
овда
и
онда
некако
замишљено
погледао
у
свога
господара
,
и
фркнуо
би
узастопце
по
неколико
пута
.
Стари
би
га
кнез
онда
опет
потапкао
па
задовољно
и
осмехујући
се
проговорио
:
„
Ха
,
...
стари
борче
...
верни
мој
Лабуде
!
...
Погађаш
куда
полазимо
,
је
ли
?
!
“
Лабуд
би
опет
фркнуо
,
погнуо
мало
врат
,
и
покушао
да
уснама
полагано
дохвати
крај
од
доламе
старога
кнеза
,
као
да
захвалан
хоће
да
целива
скут
свога
господара
.
„
Право
ти
је
?
...
Како
да
ти
није
право
!
...
Еј
,
кад
би
сви
они
,
који
се
уз
пуне
пехаре
својим
јунаштвом
хвале
,
имали
твоје
јуначко
срце
,
мој
Лабуде
,
мој
верни
друже
!
“
„
Дедо
“
,
узе
реч
Боривој
;
„
кад
твој
Лабуд
зна
куда
полазимо
,
зар
није
право
да
и
ја
и
Ристивор
то
знамо
?
!
„
Куда
полазимо
?
“
понови
кнез
питање
свога
унука
.
„
Мој
синко
,
ми
полазимо
куда
нас
образ
јуначки
зове
а
воља
Божја
води
!
...
Полазимо
,
ако
Бог
да
,
у
покајање
,
.
.
из
покајања
у
опроштај
,
.
.
из
опроштаја
у
славан
живот
!
“
„
Нисам
видовит
,
као
Лабуд
твој
;
“
прихвати
смерно
,
али
нешто
као
и
невесело
,
Ристивор
;
„
него
опет
рекао
бих
да
се
у
тај
твој
славни
живот
само
кроз
погибију
улази
!
“
„
За
јунака
погибије
нема
!
...
.
Има
смрти
,
“
...
.
рече
кнез
мирно
и
поуздано
.
У
том
изиђоше
на
сами
врх
брда
.
Наша
три
Србина
уставише
се
у
исти
мах
,
као
да
им
онај
живахни
поветарац
,
који
им
запири
у
лице
,
донесе
од
некуд
заповест
„
Стој
!
“
Застаде
им
реч
у
грлу
и
дах
у
грудима
,
све
са
лепоте
призора
који
им
се
изненадно
указа
.
Пукла
равница
докле
око
допире
.
По
њивама
и
ливадама
пала
танка
маглица
као
велики
свилени
вео
обојен
бледом
љубичицом
.
Источно
се
небо
наслонило
на
плаве
планине
,
па
их
пушта
да
се
преливају
на
модру
перунику
.
Сунце
се
на
Западу
спуштало
у
таласе
од
растопљеног
злата
и
пурпура
.
Милина
је
било
погледати
на
ову
слогу
од
топлих
и
нежних
боја
и
мирне
свечаности
.
Млади
Орловић
не
могаше
а
да
не
ускликне
:
„
Косово
!
...
Та
то
је
Косово
!
...
Ај
како
је
дивно
!
“
Стари
кнез
муком
замукао
,
па
се
загледао
у
далеке
даљине
.
Ристивор
отворио
и
очи
и
уста
,
забленуо
се
у
нешто
,
чисто
се
скаменио
.
По
дужем
ћутању
проговориће
кнез
:
„
Ето
вам
,
децо
,
највећа
и
најлепша
црква
у
васиони
Бога
Саваота
!
“
„
Јели
мислиш
цркву
Грачаницу
?
“
запита
Ристивор
безазлено
.
„
Какву
Грачаницу
?
!
“
прихвати
кнез
.
„
Не
мислим
ја
цркву
коју
су
људске
руке
градиле
,
него
цркву
коју
је
сам
Бог
саградио
!
Зар
не
видиш
ово
велико
и
дивно
кубе
,
које
је
бог
наместио
над
Косовом
?
Зар
то
поље
,
које
се
прелива
час
у
плаво
а
час
у
румено
,
није
као
патос
од
шареног
мрамора
,
и
зар
нису
српски
јунаци
,
гинући
за
свету
веру
Хришћанску
,
крвљу
својом
посветили
ту
цркву
на
славу
Божју
?
!
“
„
А
ја
мишљах
“
рече
Ристивор
,
„
ти
помињеш
дивну
Грачаницу
,
које
ено
у
дну
Косова
како
се
бели
као
пехар
од
белог
мрамора
!
“
„
Где
је
?
“
упита
живо
стари
кнез
,
и
наднесе
десну
руку
над
обрве
своје
,
да
као
пооштри
очи
да
боље
виде
.
„
Ено
је
!
“
рече
Ристивор
,
па
пружи
руку
правцем
к
Југоистоку
.
„
Ето
гледај
само
право
по
мојој
руци
.
“
Узалуд
се
стари
кнез
пригибаше
час
с
једне
час
с
друге
стране
око
Ристивора
,
узалуд
по
правцу
руке
његове
напрезаше
своје
старачке
очи
да
продре
што
дубље
у
сиву
даљину
!
„
Ено
!
“
викну
сад
живо
Боривој
,
„
ено
како
сунце
сијну
о
златни
крст
!
Ено
,
дедо
,
погледај
!
Овамо
,
овамо
,
погледај
право
по
мојој
руци
!
“
Старац
остави
Ристивора
па
по
руци
Боривојевој
тражаше
неће
ли
где
у
даљини
увребати
одблесак
сунца
о
златни
крст
на
Грачаници
.
„
Еј
мој
Градоје
!
“
говораше
тихо
сам
себи
;
—
„
бадава
,
баш
као
да
си
почео
да
стариш
!
И
није
друго
,
кад
те
ето
очи
издају
!
“
„
Али
,
молим
те
,
дедо
,
погледај
само
у
овом
правцу
!
Зар
не
видиш
како
се
светлуца
крст
као
да
је
од
жеравице
!
“
викаше
Боривој
сав
усхићен
.
„
Ха
,
ето
,
синко
,
сад
га
видех
!
Јест
,
видим
га
сад
!
“
закликта
стари
кнез
радостан
.
Али
радостан
беше
само
за
неколико
тренутака
,
па
се
онда
ућута
и
снужди
.
Замишљен
гледаше
у
светлу
звездицу
у
којој
крст
на
цркви
трепташе
.
Стојаше
ту
као
да
је
од
камена
па
укопан
.
Очи
му
се
напунише
суза
.
„
Децо
!
“
прозбори
он
свечано
.
„
Децо
!
Она
звезда
тамо
трепти
над
непобусаним
гробом
честитога
цара
нашег
.
Она
црква
тамо
сад
је
два
пута
света
и
пред
небом
и
на
земљи
!
Ми
гледамо
одавде
цркву
,
у
којој
је
гроб
нашега
Господина
Кнеза
Лазара
;
а
може
бити
она
звезда
тамо
није
друго
него
света
душа
његова
,
која
оданде
на
нас
тројицу
овде
гледа
!
Да
скинемо
калпаке
,
и
да
клекнемо
!
“
И
онда
старац
скиде
калпак
,
обеси
га
о
јабуку
од
седла
,
а
сам
се
полагано
спусти
на
колена
.
Прекрсти
се
неколико
пута
.
Пружи
се
и
паде
на
прсте
од
руку
својих
,
и
метаниса
три
пута
.
И
кад
трећу
метанију
начини
,
не
диже
се
,
—
повијен
по
земљи
,
гледајући
у
земљу
као
да
не
сме
да
подигне
очи
према
Грачаници
,
—
узе
да
говори
на
глас
:
„
Опрости
нам
,
Господине
Кнеже
!
Опрости
нам
,
и
витешки
царе
наш
!
...
Опрости
моме
унуку
,
јер
дете
није
криво
што
не
стиже
на
Косово
,
да
те
верно
послужи
!
...
Опрости
моме
слузи
Ристивору
,
јер
служећи
мене
изгуби
славу
да
тебе
послужи
!
...
Опрости
и
мени
,
некада
твоме
верном
другу
а
сада
твоме
старим
слузи
!
Авај
жалости
моје
!
...
Једва
сад
да
смем
о
себи
казати
да
сам
верна
слуга
твоја
!
Како
да
смем
кад
ето
не
стигох
да
се
поред
тебе
и
за
тебе
борим
!
...
Шта
ћеш
?
!
Несрећа
је
наша
тако
хтела
!
...
.
.
Мученик
си
био
за
живота
свога
—
јер
ко
може
да
носи
круну
оваквог
народа
какав
смо
ми
,
а
да
није
мученик
овога
света
?
!
Али
од
свих
мука
,
на
које
те
живог
метасмо
,
чини
ми
се
,
најстрашнија
је
што
ти
дадосмо
да
у
последњим
својим
часовима
на
овоме
свету
помишљаш
:
како
је
мало
верних
људи
у
народу
,
који
си
ти
толико
љубио
,
и
за
који
гинеш
!
Опрости
нам
,
Господару
,
опрости
нам
;
јер
и
ако
јесмо
људи
без
добре
среће
,
нисмо
људи
без
вернога
срца
!
Опрости
нам
!
“
И
онда
се
диже
,
прекрсти
се
и
намести
свој
калпак
.
Лице
му
се
чисто
разведрило
,
као
да
му
се
један
велики
терет
с
душе
скинуо
.
„
Сад
ћемо
,
децо
,
у
име
Божје
,
да
наставимо
пут
!
“
рече
Боривоју
и
Ристивору
.
„
Него
не
можемо
још
у
Грачаницу
.
Не
можемо
прићи
ка
гробу
Господина
Кнеза
овако
непокајани
!
“
И
појахаше
коње
,
и
пођоше
полаганим
кораком
низ
брдо
,
а
правцем
к
једном
ступу
од
дима
и
пламена
,
који
се
на
источној
страни
Косова
видео
.
В
Било
је
већ
дубоко
у
ноћ
кад
се
кнез
Градоје
од
Орлова
Града
устави
под
једним
гранатим
стогодишњим
храстом
на
ивици
једне
полупрокрчене
старе
шуме
.
Према
тој
шуми
поље
се
полагано
уздизаше
к
другој
једној
шумарици
,
која
се
као
зелен
венац
повијаше
по
челу
те
косине
.
Дуж
тога
венца
и
одмах
испод
њега
беху
неколики
редови
шаторова
.
Стари
кнез
подуже
погледаше
к
тим
шаторовима
,
као
да
је
оком
мерио
колико
су
далеко
од
храста
,
под
који
се
зауставио
био
,
па
се
онда
окрете
Ристивору
:
„
Можеш
ли
поуздано
да
распознаш
јесу
ли
то
тамо
турски
шаторови
?
!
“
„
Рекао
бих
да
су
турски
;
али
не
смемо
ти
на
сигурно
рећи
док
им
се
не
бих
ближе
прикучио
!
“
одговори
Ристивор
.
„
Нека
сад
нема
!
“
прихвати
старац
;
„
биће
и
за
то
времена
.
Још
није
пола
ноћи
.
Да
сјашемо
овде
,
да
се
прихватимо
хлеба
и
мало
вина
ако
га
још
у
твојој
чутури
има
.
Да
одморимо
и
себе
и
коње
до
пред
зору
!
“
Тако
и
учинише
.
Одседлаше
и
распасаше
коње
,
простреше
црвене
сукнене
плаштове
по
сухој
земљи
испод
онога
грма
,
у
врх
плаштева
,
а
уза
сами
грм
наместише
седла
,
како
ће
им
као
узглавњаци
послужити
.
Сва
тројица
беху
уморни
.
Млади
се
Боривој
пружи
по
своме
плашту
,
обори
седло
рукама
својим
и
на
мах
заспа
.
А
кнез
Градоје
седе
с
Ристивором
те
се
најпре
прихватише
беле
погаче
и
руменога
вина
,
па
онда
старац
рече
:
„
Синко
Ристиворе
,
ја
ћу
мало
да
отпочинем
,
а
ти
будан
чувај
стражу
,
да
Турци
не
би
на
нас
успаване
нагазили
.
Него
,
ако
бих
се
успавао
,
буди
ме
и
не
жали
ме
,
чим
видиш
да
она
велика
звездана
кола
на
небу
клизају
к
Западу
!
“
И
старац
се
пружи
по
своме
плашту
поред
свог
унука
,
и
склопи
очи
.
Осећаше
умор
у
костима
и
на
очним
поклопцима
;
али
не
беше
умора
у
срцу
његову
.
Једна
мисао
витлала
је
другу
,
онако
како
се
зрикавци
,
у
високој
трави
око
оног
храста
,
жустро
гањаху
и
надметаху
непрекидним
и
све
то
бржим
и
бржим
зрикањем
.
Још
су
звездана
кола
стојала
високо
изнад
Запада
,
кад
се
старац
диже
па
рече
Ристивору
:
„
На
тебе
је
сад
ред
,
синко
!
Пружи
се
па
спавај
и
одмори
се
,
а
ја
ћу
сад
већ
стражу
чувати
!
“
Ристивор
бејаше
доиста
уморан
.
Без
речи
прекрсти
се
и
прући
по
свом
плашту
.
И
није
дуго
трајало
па
се
неуморљиви
зрикавци
ућуташе
запрепашћени
,
јер
им
се
учини
да
чују
рикање
једног
џина
.
Ристивор
заспа
као
заклан
и
ркаше
громко
.
Одмах
у
самом
почетку
стари
кнез
збораше
тихо
у
два
маха
.
„
Лакше
,
Ристиворе
,
лакше
!
Бојим
се
рком
својом
пробудићеш
Турке
!
“
Али
у
залуд
!
Кад
је
већ
почело
да
свиће
,
стари
кнез
продрма
Ристивора
и
Боривоја
:
„
Устајте
,
децо
,
у
име
Божје
и
у
добри
час
!
“
Ристивор
скочи
на
ноге
,
протре
мало
очи
,
преви
се
и
дубоко
поклони
кнезу
па
смерно
рече
:
„
Добро
ти
јутро
и
добра
срећа
,
господару
!
“
„
Добро
ти
јутро
и
добра
срећа
,
дедо
!
“
рече
ведро
и
весело
Боривој
и
,
устав
хитро
,
смерно
приђу
к
руци
старчевој
.
„
Да
знаш
како
слатко
снивах
да
смо
у
Орлову
!
Као
враћамо
се
,
па
нас
народ
дочекује
с
певањем
,
а
поп
Каритон
,
у
одежди
кропи
нас
китом
босиока
.
И
тек
ми
мати
приђе
да
ме
загрли
,
а
ти
ме
пробуди
!
“
„
Нека
да
Бог
да
би
ти
се
санак
убрзо
и
испунио
!
А
сад
пођите
у
десно
;
тамо
,
видите
,
иза
оних
топола
има
бистар
поток
,
на
коме
сам
се
ја
већ
умио
и
Богу
помолио
.
Идите
те
се
умијте
и
ви
,
и
Богу
помолите
;
па
онда
напојте
коње
,
оседлајте
их
и
за
пут
припремите
,
па
дођите
да
се
још
једном
заједнички
мало
заложимо
!
“
Тако
им
заповедаше
кнез
,
те
њих
двојица
пођоше
одмах
да
учине
како
им
рече
.
Није
дуго
потрајало
па
се
њих
двојица
вратише
водећи
за
собом
сва
три
коња
оседлана
.
Нађоше
кнеза
где
стоји
пред
грмом
,
а
загледао
се
био
у
шаторове
турске
на
оној
коси
према
њему
.
У
бледој
светлости
од
свитања
лепо
