,а
можда
се
човек
и
домишљао
,
ко
му
пише
.
Ако
је
Мара
Ваљевка
,
и
он
је
Ваљевац
!
Коме
то
мајорица
Мара
и
Сокица
везу
...
Несташна
мајорица
Мара
воли
свог
мајора
,
а
где
је
несташлука
и
љубави
,
ту
се
нађе
и
њихових
плодова
.
Њихова
је
кћерка
Олга
(
тек
јој
је
десет
година
)
чедо
њихове
љубави
,
и
у
колико
је
мајорица
више
воли
,
у
толико
је
она
више
татина
.
Тата
се
њоме
често
пута
врло
дуго
и
врло
озбиљно
(
као
са
каквим
човеком
)
разговара
,
и
често
пута
са
њом
саветује
.
Она
разуме
,
што
њезин
тата
оставља
јаја
у
великој
вазни
на
клавиру
,
зашто
воли
подуже
у
штали
да
се
налази
,
и
што
за
вечером
тако
често
заспи
.
Мајор
Здравко
за
вечером
често
заспи
,
али
за
вечером
у
почаст
првоме
кукурикању
његова
петла
није
дремао
.
Био
је
жив
и
весео
,
а
са
нестрпљењем
је
очекивао
прво
вечерње
кукурикање
петлова
,
да
и
гости
чују
,
како
његов
петао
кукуриче
.
Гости
су
били
весели
,
а
били
су
још
веселији
,
кад
је
петао
закукурикао
.
Петао
није
имао
леп
глас
!
Мајор
Здравко
је
,
истина
рекао
:
„
Па
млад
је
док
се
научи
“
,
али
то
није
помогло
против
силних
,
несташних
србијанских
задиркивања
.
Лазаревић
га
није
задиркивао
,
него
је
непрестано
мислио
,
да
ли
ће
„
Уједињењу
“
поћи
за
руком
,
да
задобије
тог
честитог
официра
.
Лазаревић
је
био
члан
„
Уједињења
“
...
ОСМА
ГЛАВА
Кита
сува
цвећа
или
Краљица
ружа
је
на
месечини
мирисала
Кад
је
Лазаревић
изишао
из
брзог
воза
,
одмах
се
упутио
фијакером
у
Зорину
улицу
.
Прође
кроз
ходник
,
уђе
у
зелени
,
цветни
парк
,
па
у
њему
већ
добро
познато
предсобље
.
—
Газдарице
,
где
си
?
Нико
се
не
одзива
.
Уђе
у
салон
,
и
на
лицу
му
се
показа
пријатан
осмејак
.
—
Како
мириши
на
девојачку
душу
,
рече
полугласно
,
а
за
тим
гласно
:
еј
,
газдарице
!
Нема
одзива
.
Осврну
се
по
салону
.
—
Сирота
,
рече
,
још
није
заборавила
...
У
једноме
куту
била
је
велика
кита
сувог
пољског
цвећа
.
Погледа
још
једном
сухо
пољско
цвеће
,
махну
неколико
пута
жалосно
главом
и
понови
:
—
Сирота
.
Кад
је
изишао
из
предсобља
,
она
му
је
парком
ишла
у
сусреће
.
—
О
!
кликну
Катарина
радосно
и
потрча
према
њему
.
—
А
ја
сам
већ
мислила
,
да
си
нас
заборавио
!
Гледала
га
је
својим
црним
,
готово
детињским
очима
тако
радосно
,
толико
пријатељски
.
—
А
што
си
опет
у
црно
?
—
За
братом
.
—
Којим
?
—
Најстаријим
.
Уђоше
у
салон
.
Она
га
понуди
,
да
седне
.
—
Па
како
си
?
рече
и
,
у
томе
спази
,
укусну
кутију
на
столу
и
узе
кутију
.
—
Сетио
си
се
!
—
Давно
ти
већ
ништа
нисам
послао
,
а
знам
,
колико
волиш
чоколаду
.
—
Чоколада
!
кликну
она
радосно
.
—
Шондина
.
—
Српска
чоколада
.
Баш
ти
хвала
!
Она
поче
радосно
и
брзо
да
развија
укусну
Шондину
етикету
.
—
Па
како
си
,
драга
моја
?
запита
је
Лазаревић
.
—
Ти
знаш
,
рече
она
и
лако
уздахну
.
—
Како
ти
је
лепо
цвеће
у
парку
.
—
Да
;
цвеће
је
радост
моја
велика
.
—
Знам
,
да
волиш
цвеће
.
—
Да
...
волим
цвеће
,
рече
она
,
а
говор
јој
је
личио
на
уздисање
.
Волим
цвеће
,
и
можда
ништа
више
.
—
„
И
можда
ништа
више
“
...
Како
то
ти
говориш
,
драга
Катарина
.
Ти
,
која
си
толико
млада
и
красна
,
толико
пуна
живота
,
ти
,
која
имаш
три
срца
.
—
Три
срца
!
Некада
си
имао
право
,
кад
си
ми
тако
говорио
,
а
данас
...
—
А
данас
?
—
Ах
,
оставимо
,
рече
она
,
седе
на
диван
старонемачкога
стила
и
зари
лице
међу
руке
.
—
Катарина
...
—
Остави
ме
,
молим
те
...
—
Катарина
зар
си
заборавила
,
како
сам
ти
рекао
,
да
мораш
бити
јака
.
Сви
смо
ми
велика
сирочад
,
и
све
нас
је
живот
ранио
,
па
да
још
није
снаге
животне
...
—
Ах
,
рече
она
и
легнувши
на
лице
стаде
плакати
.
Плакала
је
силно
,
и
обло
и
хармонично
њезино
тело
тресло
се
.
Прикривани
и
пригушивани
бол
избио
је
као
лава
,
и
Лазаревић
је
пустио
,
да
се
криза
изврши
.
„
Нека
се
исплаче
“
помисли
,
„
то
је
потреба
,
па
ће
се
после
разведрити
.
“
Он
је
гледао
са
искреним
саучешћем
,
и
кад
је
видео
,
да
је
тешки
излив
већ
на
концу
био
,
рече
благо
:
—
Катарина
...
Она
је
јецала
.
После
мале
почивке
рече
јој
опет
:
—
Катарина
...
Она
се
лагано
диже
,
погледа
га
као
добро
,
одано
и
искрено
дете
својим
уплаканим
очима
и
рече
:
—
Шта
хоћеш
?
—
Ти
се
радујеш
,
што
сам
дошао
,
да
се
видимо
?
—
А
како
се
теби
не
бих
радовала
!
рече
она
и
поче
се
повраћати
у
своју
веселост
.
После
малога
размишљања
настави
она
са
осмејком
:
—
Да
ми
нешто
кажеш
.
—
Да
ти
кажем
.
—
Али
истину
!
—
Целу
истину
,
одговори
Лазаревић
пријатељски
.
Та
ти
знаш
,
да
сам
искрен
.
—
А
од
куд
баш
данас
да
дођеш
?
А
?
рече
она
брзо
,
хотећи
питањем
да
га
изненади
.
—
Већ
сам
давно
помишљао
,
да
ти
дођем
.
—
То
верујем
.
А
где
си
синоћ
био
?
Лазаревић
се
мало
изненади
.
—
Синоћ
?
Пред
„
Москвом
“
.
—
Докле
?
—
До
после
поноћи
.
—
Не
!
—
Не
?
—
Ја
сам
седила
до
после
поноћи
у
парку
...
—
Ти
још
будна
сањаш
?
—
Не
сањам
.
Ја
знам
,
да
си
био
код
Коларца
.
—
Не
!
—
Ти
си
био
на
телефону
код
Коларца
!
—
Не
.
—
Кад
си
ти
био
на
телефону
код
Коларца
,
онда
је
оркестар
свирао
увертиру
из
„
Продане
невесте
“
.
—
То
је
некад
тако
било
,
кад
си
и
ти
у
нашем
друштву
седила
.
Сада
не
.
—
Ти
си
ишао
тамо
...
—
Не
.
—
Ти
си
тамо
још
био
тачно
у
поноћ
.
Лазаревић
заћута
.
—
Ти
си
му
писала
оне
карте
?
рече
за
тим
врло
озбиљно
.
—
Био
си
дакле
.
Уобразиља
ме
моја
није
преварила
.
—
Зашто
си
их
њему
писала
?
Зашто
га
већ
ниси
заборавила
.
Она
га
погледа
тужно
.
—
Зашто
ниси
мени
писала
?
—
Ти
би
саопштио
„
Црној
руци
“
,
па
би
га
убили
.
—
А
он
?
—
Он
има
меко
срце
.
Он
још
није
издао
наредбу
за
убијство
.
—
На
жалост
,
рече
Лазаревић
.
А
ко
је
тај
?
Шта
хоће
?
—
Био
је
свашта
,
данас
није
ништа
.
—
Србин
?
—
Има
српско
име
и
презиме
.
Јова
Оборина
.
—
А
,
рече
Лазаревић
готово
љутито
,
он
!
А
шта
хоће
?
—
Чули
смо
,
да
су
му
дали
доста
новаца
и
да
су
га
послали
к
вама
.
Ваља
неку
важну
ствар
да
испита
у
корист
народног
непријатеља
.
—
Па
шта
ти
,
рано
моја
,
хоћеш
?
Да
му
се
живот
опрости
?
Зар
си
заборавила
на
тешкоћу
и
озбиљност
националне
борбе
?
Зар
ти
толико
цениш
живот
једног
издајника
?
.
—
Све
знам
,
рече
она
,
све
знам
.
Али
се
нисам
могла
одлучити
,
да
ја
дам
повода
за
убијство
.
—
Е
,
е
!
рече
Лазаревић
прекорно
.
—
Па
шта
ће
сад
бити
с
њим
?
Да
ли
га
је
ухватио
?
—
Не
.
—
Како
то
?
—
Несретник
се
свакако
маскирао
.
—
Збиља
!
На
то
нисам
ни
мислила
.
—
Но
,
сутра
или
прексутра
ће
ипак
бити
готов
.
Катарина
уздахну
.
—
Сирота
жена
,
рече
тихо
.
—
Која
жена
?
запита
Лазаревић
изненађено
.
—
Његова
стара
мати
.
—
Он
има
стару
матер
?
Он
је
издржавао
?
—
Да
.
—
Оца
нема
?
—
Није
га
готово
никад
ни
имао
.
Он
је
незаконит
.
Отац
му
је
био
алкохоличар
и
негде
је
у
јендеку
умро
.
Сирота
мати
.
Лазаревић
јој
пружи
банку
и
рече
:
—
Подајој
згодном
приликом
.
А
да
ли
она
зна
,
какав
јој
је
син
?
—
Зна
све
,
али
је
луда
за
њим
.
Он
је
рђав
,
али
је
у
њезиним
очима
златан
.
—
Сети
је
се
и
ти
који
пут
,
рече
Лазаревић
.
—
Она
није
крива
.
Лазаревић
је
неко
време
био
замишљен
,
па
за
тим
рече
:
—
Од
сад
ћеш
мени
писати
таке
карте
.
-
Да
.
Ти
си
још
у
»
Црној
руци
“
?
—
Само
члан
помагач
.
—
Сад
си
у
другој
организацији
?
—
Може
бити
да
,
може
бити
не
...
—
Има
нова
организација
?
Нова
тајна
патриотска
организација
?
—
Можда
...
—
Кажи
ми
!
—
Чућеш
други
пут
.
-
Онако
силна
,
као
што
си
је
ти
замишљао
?
—
Може
бити
...
—
А
што
мени
не
кажеш
?
—
Казаћу
ти
.
—
Када
?
—
Кад
буде
за
то
време
.
—
Како
би
волела
о
томе
мислити
.
—
Можеш
и
на
друго
штогод
мислити
.
—
На
што
,
на
пример
.
Лазаревић
се
предомишљаше
,
па
јој
за
тим
рече
:
—
На
болничарство
.
—
Збиља
!
рече
Катарина
изненађено
.
Но
,
хвала
богу
.
А
кад
?
—
Под
јесен
већ
можда
...
—
Под
јесен
!
Но
,
хвала
богу
?
—
Камо
?
—
Доле
.
—
О
,
боже
,
боже
,
рече
Катарина
дубоко
ганута
,
хвала
ти
.
Под
јесен
дакле
!
На
југ
!
У
Турску
!
На
Адрију
!
О
,
хвала
богу
!
Лазаревић
извади
убрус
,
а
босиљак
замириса
.
Он
носи
свежега
босиљка
у
џепу
и
рубац
му
на
босиљак
мириши
.
И
његов
је
отац
волео
босиљак
и
носио
га
уза
се
.
Босиљак
замириса
...
—
А
ко
је
онај
стари
господин
,
што
је
био
у
Београду
?
—
Зар
се
ниси
могао
сетити
?
—
Стари
Магазиновић
?
—
Да
,
стари
,
дивљи
Рац
.
—
Но
,
вечерас
ћу
са
њим
провести
.
—
Боже
сачувај
!
Вечерас
си
наш
...
—
Ваш
?
—
Данас
је
после
подне
и
на
вече
лепо
друштво
,
наше
друштво
,
оно
,
што
ти
волиш
.
Српска
раса
!
Данас
је
мој
рођен-дан
.
Видиш
,
да
си
добро
дошао
.
У
парку
ће
бити
вечера
.
—
О
,
па
честитам
ти
,
рече
Лазаревић
,
овлаш
је
загрли
а
за
тим
пољуби
у
руку
.
Гозба
је
то
у
ноћи
без
свећа
.
Дуг
,
постављен
сто
пружио
се
по
широкој
алеји
.
Око
стола
млади
Срби
и
Српкиње
,
лепи
,
весели
,
пуни
живота
.
Место
свећа
светли
јака
,
јасна
месечина
.
Песма
се
за
песмом
ниже
,
разговор
веселији
за
веселијим
,
смех
здравији
за
здравијим
.
Катарина
је
радосна
;
сва
се
у
радост
претворила
.
Радује
се
,
што
Лазаревића
,
кога
су
сви
познавали
и
волели
,
могла
друштву
дати
;
радује
се
,
што
је
Лазаревићу
велику
радост
са
својим
друштвом
учинити
могла
.
Лазаревић
је
био
врло
,
врло
задовољан
,
и
њега
је
собом
носила
лепа
ноћ
и
красно
,
симпатично
српско
друштво
.
Није
имао
обичај
наздрављати
,
али
,
после
једне
њему
миле
и
са
пуно
темперамента
отпеване
песме
,
устаде
,
диже
чашу
и
рече
:
„
Драга
Катарина
!
Ову
чашу
пијем
у
здравље
твоје
и
у
здравље
твојих
мени
милих
и
драгоцених
гостију
.
Радујем
се
,
што
сам
баш
данас
овамо
дошао
.
И
ми
,
истина
,
у
Београду
не
живимо
тужно
,
али
је
ипак
наш
живот
доста
тежак
.
Наша
је
атмосфера
борбена
,
а
така
атмосфера
врши
тежак
притисак
.
Ми
смо
пред
страшном
борбом
...
.
но
оставимо
то
!
Вечерас
је
тога
притиска
нестало
,
вечерас
—
међу
вама
,
међу
мојима
,
међу
нашима
.
Како
сте
красни
,
како
сте
симпатични
типови
,
а
колико
ли
темперамента
имате
.
Не
могу
да
вас
се
нагледим
,
не
могу
да
се
надишем
атмосфере
,
која
на
вашу
,
на
нашу
чисту
расу
мирише
.
Од
срца
пијем
у
ваше
здравље
а
вас
молим
,
да
здравицу
моју
пропратите
песмом
среће
у
дивној
,
летњој
ноћи
“
...
Краљица
ружа
је
на
месечини
мирисала
,
а
хармонична
се
песма
разлегала
по
ноћи
,
стапајући
се
хармонично
са
хармонијом
ноћи
.
Краљица
ружа
је
на
месечини
мирисала
...
ДЕВЕТА
ГЛАВА
Стојанка
обавештава
Лазаревића
о
бегству
Недићеве
Нате
Стојанка
седила
у
салетлу
у
својем
зеленом
и
цвећем
ишараном
парку
и
нестрпељиво
је
ишчекивала
Лазаревића
,
којега
је
себи
позвала
.
Њезино
је
лице
било
лепо
као
и
увек
,
њезино
месо
свеже
и
ружичасто
,
њезина
кестенаста
коса
лепо
нафризирана
и
светла
,
али
очи
,
њезине
лепе
очи
биле
су
уморне
.
Из
њих
је
говорила
силна
и
крепка
душа
,
коју
су
умарале
крупне
мисли
и
тешке
бриге
.
—
Већ
те
нестрпљиво
очекујем
,
рекла
је
Лазаревићу
,
кад
дође
.
Седи
,
молим
те
;
како
си
могао
већ
два
дана
изостати
!
—
Био
сам
мало
и
у
иностранству
,
одговори
Лазаревић
и
баци
свој
велики
панама-шешир
у
траву
.
Стојанка
се
пријатно
изненади
и
рече
:
—
Тамо
си
био
?
—
Тамо
.
—
А
што
ми
се
,
пре
поласка
,
ниси
јавио
?
—
Хитно
сам
отпутовао
.
—
Па
шта
ради
?
—
Ти
знаш
.
—
Да
ли
је
заборавила
?
—
У
салону
још
стоји
кита
сува
цвећа
...
—
Злато
моје
...
А
било
је
и
суза
?
—
По
мало
и
то
,
рече
Лазаревић
са
осмејком
.
—
А
зашто
си
управо
ишао
.
Лазаревић
јој
исприча
ноћну
сцену
код
Радојловића
.
Лепе
и
прилично
растављене
Стојанкине
обрве
се
скупише
.
—
Па
сазнао
си
,
ко
је
тај
несретник
?
запита
Стојанка
.
—
Она
битанга
Оборина
,
одговори
Лазаревић
.
—
Јадник
!
рече
Стојанка
.
Сирота
његова
остарела
мајка
!
—
Дошао
је
,
рече
Лазаревић
,
овамо
свакако
због
„
Уједињења
“
.
—
Јест
,
одговори
Стојанка
.
—
Ти
знаш
за
то
?
запита
Лазаревић
радознало
.
—
Остави
,
одговори
Стојанка
,
све
је
свршено
.
—
Готов
је
?
Стојанка
учини
покрет
облом
белом
руком
,
којим
рече
:
„
Готов
!
“
"
—
Па
шта
је
било
?
—
Питај
капетана
Јуришића
,
или
којег
од
њих
,
рече
Стојанка
.
Ја
желим
о
нечем
другом
с
тобом
да
разговарам
.
Стојанка
га
обавести
о
бегству
Недићеве
Нате
.
Дирнуло
га
је
.
Домаши
штапом
панама-шешир
из
траве
и
метну
га
на
главу
.
—
Их
,
рече
,
што
ти
је
девојка
!
И
то
је
побегла
у
Београд
,
где
ће
је
живот
прогутати
.
—
Ти
ћеш
дакле
све
и
сва
учинити
,
да
се
што
пре
пронађе
.
Узми
њезину
фотографију
;
приправила
сам
ти
је
.
Лазаревић
посматраше
фотографију
,
пољуби
је
и
рече
:
—
Опасна
рацка
секта
!
Тврдоглава
Рацкиња
!
Да
она
побегне
...
—
Да
ли
ћеш
,
рече
Стојанка
,
моћи
да
је
по
фотографији
познаш
?
—
Фотографу
ћу
дати
Радојловићу
;
мени
није
потребна
.
—
Ти
је
нећеш
тражити
?
—
Хоћу
;
али
ја
је
познајем
.
—
Ти
је
познајеш
?
А
кад
си
је
ти
видио
?
—
Убрзо
после
твога
познанства
са
њом
.
Твоји
разговори
о
њој
били
су
узрок
,
да
сам
се
заинтересовао
за
њу
,
па
сам
отишао
у
њихово
село
.
—
Сам
?
—
Сам
.
Нико
ме
није
познавао
,
ни
са
киме
се
нисам
познавао
;
ишао
сам
,
да
је
видим
,
да
је
се
нагледам
.
У
селу
је
била
слава
,
и
ја
сам
је
гледао
цео
дан
.
Уживао
сам
у
ономе
нашем
народу
и
у
лепој
Недићевој
Нати
.
—
Па
,
болан
,
што
не
оде
к
њима
?
—
Довољно
ми
је
било
,
да
се
надишем
ваздуха
у
српском
селу
,
да
се
нагледам
лепих
српских
девојака
,
да
се
нагледам
Недићеве
Нате
и
њене
лепе
рупице
на
бради
.
—
Видио
си
њезин
нос
?
И
нос
и
оне
очи
,
оне
црне
округле
очи
са
фаталним
колутовима
око
њих
.
—
Ти
ћеш
,
рече
Стојанка
и
пружи
му
руку
,
све
и
сва
учинити
,
да
лепу
Недићеву
Нату
Београд
не
прогута
.
—
Све
,
што
могу
.
ДЕСЕТА
ГЛАВА
У
потери
за
Недићевом
Натом
Радојловић
је
са
великим
интересовањем
гледао
фотографију
Нате
Недићеве
,
коју
му
је
Лазаровић
донео
.
—
Но
,
млади
господине
,
рече
Лазаревић
,
како
ти
се
допада
то
лепо
сеоско
чедо
?
—
Бога
ми
,
лепа
,
одговори
Радојловић
,
баш
лепа
.
—
Могао
би
се
заљубити
,
примети
Лазаревић
иронично
.
—
Бога
ми
...
—
Ако
ништа
,
могао
би
је
као
сестру
заволети
.
Радојловић
поцрвене
и
погледа
Лазаревића
.
—
Био
си
у
иностранству
?
запита
Лазаревића
готово
бојажљиво
.
—
Може
бити
.
—
Па
како
наши
тамо
?
—
Било
је
весело
,
одговори
Лазаревић
,
врло
весело
.
Како
само
тамо
руже
на
месечини
красно
миришу
...
—
Благо
теби
,
кад
можеш
тако
излете
да
правиш
.
—
Ја
нисам
роб
као
ти
.
Ја
сам
слободан
,
свој
,
сасвим
свој
;
ја
сам
ја
.
Након
малога
ћутања
рече
Радојловић
.
—
А
од
онога
човека
нигде
ни
трага
.
—
Како
се
узме
,
напомену
Лазаревић
,
узе
штап
и
метну
шешир
.
—
Просто
га
нигде
нема
.
—
Можда
би
га
добар
полицијски
пас
нашао
,
рече
Лазаревић
,
ако
може
да
нањуши
метар
под
земљом
.
—
Зар
!
рече
изненађено
Радојловић
.
—
Него
да
пређемо
на
ствар
,
Радојловићу
.
Потражи
болан
ту
сеоску
лепотицу
;
она
је
утекла
из
села
;
не
знају
где
,
а
мисле
,
да
је
у
Београду
.
—
Их
,
утекла
!
рече
Радојловић
и
скупи
чело
.
Па
зар
у
Београд
?
Зар
је
у
Београд
баш
нашла
да
утекне
!
А
што
утече
тако
лепо
дете
?
—
Љубав
!
Она
је
волела
искрено
и
истински
.
—
Па
што
да
бега
?
—
Но
,
нису
је
дали
за
сеоскога
ћату
;
истукао
је
лала
,
па
је
утекла
.
—
Их
,
да
грдне
штете
!
Овде
ће
пропасти
,
овде
ће
се
проституисати
.
—
Ко
зна
,
можда
и
неће
.
Наше
девојке
оданде
имају
велику
животну
снагу
,
имају
неки
полет
,
имају
нешто
у
себи
,
што
их
чува
од
проституције
.
Тамо
нема
у
нашем
народу
проституције
.
Један
ми
је
тамошњи
лекар
,
шта
више
,
рекао
,
да
би
боље
било
,
да
је
има
.
—
Како
то
?
—
Каже
,
да
би
раса
била
здравија
.
Девојке
не
долазе
до
бујности
,
јер
се
уздржавају
.
—
Мало
апартно
мишљење
.
—
И
мени
се
чини
.
Него
,
Радојловићу
,
настани
молим
те
,
да
се
девојци
уђе
у
траг
,
а
и
ја
ћу
учинити
све
што
могу
.
Научи
људе
,
да
буду
врло
пажљиви
,
ако
је
нађу
,
јер
је
својеглава
,
и
гледај
,
да
одмах
фијакером
буде
отправљена
госпођи
Стојанки
.
За
један
сахат
било
припитано
у
свима
хотелима
.
Нико
није
ништа
знао
за
таку
девојку
,
а
само
је
полиција
на
Сави
знала
,
да
је
така
девојка
допутовала
у
Београд
лађом
из
Земуна
и
да
је
уз
њу
била
нека
непозната
госпођа
.
Пред
вече
се
и
Стојанка
и
Лазаревић
известише
од
Радојловића
телефоном
,
али
он
их
,
на
жалост
,
није
могао
ничим
обрадовати
,
до
једино
потврдом
,
да
је
Недићева
Ната
дошла
у
Београд
.
—
Да
ли
си
,
Радојловићу
,
слао
у
јавне
куће
?
запитао
је
Лазаревић
на
телефону
.
—
Не
,
одговори
Радојловић
.
Ти
знаш
,
да
су
трговци
са
људским
месом
врло
препредени
,
па
ћу
сам
отићи
тамо
.
—
Кад
?
—
Само
да
се
маскирам
.
—
Причекај
ме
.
Ево
ме
на
фијакеру
!
Већ
је
био
мрак
,
кад
су
оба
стигла
на
крајњи
део
Дорћола
,
где
су
трговине
са
белим
робљем
.
Чула
се
свирка
клавира
и
разуздана
песма
,
а
кад
су
Лазаревић
и
Радојловић
улазили
у
салоне
,
дочекивало
их
је
пуно
девојака
,
раскалашних
,
разблудних
,
много
деколтованих
и
у
кратким
сукњама
грлиле
их
у
своје
загрљаје
.
Прошли
су
тако
све
куће
и
све
салоне
,
али
нигде
нема
Недићеве
Нате
.
—
Добро
је
,
рече
Лазаревић
,
што
је
овде
нема
;
само
да
је
већ
нису
продали
за
Бугарску
или
за
Турску
.
Онда
се
,
бога
ми
,
неће
више
вратити
.
—
Да
ли
си
учинио
што
год
у
томе
правцу
?
—
Одмах
сам
јавио
у
сва
погранична
места
,
но
то
није
сигурно
,
јер
трговци
са
људским
месом
ипак
могу
да
је
прокриумчаре
.
Кад
су
се
пењали
горе
у
Београд
,
оба
су
ћутали
,
јер
беху
искрено
забринути
за
Недићеву
Нату
.
—
Знаш
шта
,
рећи
ће
Лазаревић
после
дужега
ћутања
,
да
ми
још
припитамо
портире
и
собарице
по
хотелима
.
—
Добро
,
одговори
Радојловић
,
само
се
ја
морам
демасковати
,
да
ме
познаду
,
па
ми
морају
истину
рећи
.
Питали
су
,
за
тим
,
и
питали
,
али
нико
ништа
не
зна
.
Већ
је
избијало
десет
.
Они
уђаху
из
хотела
Национала
према
Зеленом
Венцу
.
—
Куд
ме
ти
то
водиш
?
запита
Радојловић
.
-
Хајдмо
до
Марте
,
да
неће
можда
тамо
бити
.
—
Готово
да
и
тамо
може
бити
.
Кад
су
били
код
дућана
Томе
антиквара
чуше
неку
дреку
,
која
се
разлегала
из
даље
код
Мартина
стана
.
Појурише
доле
,
спазише
неку
гужву
код
Мартине
капије
и
видеше
,
како
једна
женска
утече
у
помрчину
.
Кад
су
стигли
на
лице
места
,
разабрали
су
од
скупљене
гомилице
,
да
је
једна
млада
,
лепа
женска
једва
утекла
из
Мартине
куће
,
где
је
требала
да
буде
подведена
.
—
А
каква
је
то
женска
?
запита
Радојловић
брзо
и
нестрпљиво
.
Нико
није
знао
да
каже
,
јер
је
нико
није
познавао
,
и
нико
није
ни
помислио
,
да
је
задржи
,
кад
се
искобељала
и
утекла
,
јер
су
сви
били
задовољни
што
је
утекла
.
Радојловић
позва
гомилицу
,
да
се
разиђе
,
а
за
тим
,
зазвони
на
Мартину
капију
.
Нико
не
отвара
.
Радојловић
је
,
за
тим
,
звонио
дуго
,
и
врата
се
најзад
отворише
.
У
салону
их
дочекала
Марта
врло
љубазно
и
са
ладноћом
их
понудила
,
да
седну
.
Стара
и
позната
подвођачица
била
је
узбуђена
,
али
је
узбуђење
скривала
,
Радојловић
и
Лазаревић
су
били
љутити
и
Радојловић
врло
енергично
рече
Марти
:
—
Госпођо
,
ко
је
била
та
женска
,
што
мало
час
утече
од
вас
?
—
Ју
,
господине
Радојловићу
,
а
што
сте
ви
тако
набусити
!
Та
ви
сте
према
дамама
увек
били
кавалир
...
Радојловић
понови
своје
питање
још
енергичније
.
Марта
се
извлачила
,
да
ништа
не
каже
,
али
јој
Радојловић
,
уставши
из
фотеље
,
рече
:
—
Госпођо
,
не
кажете
ли
ми
,
ја
ћу
вас
ухапсити
.
Марта
се
једном
руком
подбочи
,
другом
мету
лорњон
на
очи
,
гледаше
Радојловића
и
рече
:
—
Господине
,
ви
заборављате
,
да
живимо
у
Србији
и
да
власт
,
по
уставу
,
не
сме
ноћу
упадати
у
куће
мирних
грађана
и
хапсити
их
.
Радојловић
је
погледа
презриво
и
рече
:
—
Госпођо
,
не
брините
се
ви
за
Србију
и
за
одредбе
њезинога
устава
,
а
најмање
се
брините
за
поступке
,
које
ја
у
службеној
дужности
употребљавам
.
Ако
ми
,
госпођо
,
не
кажете
,
ко
је
та
женска
била
,
отворићу
прозор
и
на
писак
моје
пиштаљке
створиће
се
овде
жандар
,
који
ће
вас
повести
собом
.
Радојловић
извади
пиштаљку
и
пође
прозору
.
Кад
је
Марта
видела
,
да
нема
шале
,
рече
:
—
Изволите
сести
,
господине
Радојловићу
.
Радојловић
седе
.
—
Можете
ли
ви
,
рече
Марта
,
осетити
,
кад
неко
говори
истину
?
—
Само
изволите
све
рећи
,
госпођо
.
Нама
је
највише
стало
,
да
нађемо
ту
девојку
.
Ако
нам
ви
у
томе
помогнете
,
учинићете
добру
ствар
.
—
Чујте
,
дакле
,
рече
Марта
.
Ја
сам
извикана
жена
у
Београду
,
али
ћу
вам
рећи
истину
.
Не
знам
,
ко
је
и
одакле
је
та
девојка
.
Жена
ми
је
једна
пред
вече
овамо
довела
,
и
ја
сам
ту
жену
наградила
.
Девојку
сам
заиста
хтела
подвести
.
Не
би
ми
било
пријатно
,
да
,
господине
Радојловићу
,
поведете
против
мене
кривични
поступак
,
али
,
шта
било
било
,
ја
вам
истину
рекох
.
—
Па
није
хтела
,
да
је
подведете
?
запита
Лазаревић
.
—
Не
,
господине
.
Ја
сам
се
дивила
,
како
се
бранила
и
одбранила
.
То
ме
је
просто
изненадило
.
Све
троје
заћута
.
—
Ама
,
ко
је
та
девојка
?
запита
за
тим
Радојловић
.
Где
је
?
Где
се
може
наћи
?
Да
ли
вам
је
рекла
,
како
се
зове
?
—
Ништа
не
знам
;
за
име
је
нисам
питала
.
Могу
вам
само
то
рећи
,
да
говори
мени
симпатичним
бачким
жаргоном
и
да
је
била
дивна
у
бранењу
против
подвођења
.
Видите
,
господо
,
да
и
озлоглашена
пеза
Марта
уме
да
се
диви
врлини
.
—
Била
је
лепа
?
—
Врло
лепа
,
господо
.
—
Имала
је
фини
колут
око
очију
?
—
Фини
,
господо
,
као
лепа
црна
сенка
.
Обојица
су
осетили
,
да
она
говори
истину
.
Пођоше
,
мало
за
тим
,
и
кад
изиђоше
на
Зелени
Венац
,
гледаху
у
београдску
ноћ
,
која
је
прогутала
једну
девојку
,
која
говори
бачким
жаргоном
,
која
има
фини
сенкаст
колут
око
очију
и
која
је
била
дивна
у
одбрани
против
подвођења
.
ЈЕДАНАЈЕСТА
ГЛАВА
Сузе
на
златноме
везу
Стојанка
је
носила
у
срцу
цео
народ
српски
,
и
познавала
је
све
српске
крајеве
.
Црну
Гору
,
Далмацију
,
Босну
и
Херцеговину
и
Хрватску
пропутовала
са
мужом
.
После
његове
смрти
прошла
је
Банатом
,
Бачком
и
Сремом
.
Кад
је
стигла
у
Н
.
,
одакле
је
правила
за
тим
излете
,
дочекао
је
на
станици
новинар
Јован
Оберкнежевић
.
Њему
су
пријатељи
из
Београда
писали
,
да
Стојанци
у
свему
буде
на
руци
,
а
њој
су
Оберкнежевића
препоручили
,
јер
су
знали
,
да
ће
он
најбоље
моћи
да
јој
оцрта
душу
народну
у
области
некадашње
Војводине
.
Стојанка
га
није
раније
познавала
,
и
кад
је
изишла
из
брзога
воза
,
за
човека
,
који
јој
се
упутио
,
одмах
је
помислила
:
„
То
је
он
.
“
Оберкнежевић
је
у
четрдесетим
годинама
,
али
изгледа
још
сасвим
млад
.
На
чистом
,
здравом
лицу
исписана
му
је
интелигенција
,
а
очи
су
му
веселе
и
пуне
културе
и
пријатељства
.
Кретање
му
је
живо
,
природно
,
изгледа
често
пута
савршено
невезано
и
непрорачунато
,
али
оштро
око
у
тој
лежерности
ипак
убрзо
опази
промишљене
златне
границе
,
које
културан
човек
ставља
својем
кретању
.
Његов
је
говор
отворен
,
природан
,
искрен
,
и
у
томе
говору
осећа
се
свеж
србијански
демократизам
,
јер
је
дуже
времена
и
у
Србији
живио
.
Стојанка
је
месец
дана
правила
са
њим
излете
у
Банат
,
Бачку
и
Срем
,
и
она
га
је
искрено
,
сестрински
заволела
.
Она
је
осетила
,
да
може
да
му
постане
посестрима
,
и
она
му
је
то
постала
.
Нашла
је
у
њему
дубоку
душу
,
душу
,
која
је
проживила
многе
и
велике
кризе
,
а
за
последњу
кризу
те
душе
у
срцу
Стојанкином
нашло
се
много
саучешћа
.
Оберкнежевић
је
имао
младу
,
лепу
жену
,
због
које
је
много
патио
,
јер
га
није
разумела
и
која
га
и
оставила
,
а
развод
брака
отежавала
и
направила
готово
немогућим
.
Он
је
хтео
да
буде
слободан
,
а
она
га
је
спречавала
,
да
се
ослободи
.
Кад
се
Стојанка
вратила
у
Београд
,
била
је
у
сталној
вези
са
њим
,
а
њихова
међусобна
писма
била
су
красно
цветање
њиховога
посестримства
и
побратимства
.
Него
,
у
последње
време
,
писма
су
његова
постала
друкчија
него
пређе
.
И
раније
је
у
његовим
писмима
уз
ведрину
било
бола
,
али
бол
је
саде
све
јачи
и
јачи
бивао
.
Он
још
пише
:
„
Драга
моја
посестрима
!
Јуче
сам
пред
вече
седио
на
ади
на
дунавској
обали
.
Сунце
је
седало
за
Планину
,
моју
милу
,
моју
драгу
Планину
;
и
за
мало
па
се
свежа
струја
почела
са
Планине
у
равницу
ваљати
.
Служао
сам
вреву
дана
,
гласове
преко
,
гласове
на
води
;
вода
је
носила
звонење
звона
на
вечерње
тамо
негде
у
фрушкогорскоме
селу
.
Ја
волим
,
кад
звони
у
суботу
на
вечерње
.
Онда
се
душа
моја
почиње
одмарати
и
прибирати
;
тада
о
животу
мислим
и
размишљам
.
О
животу
промашеном
,
о
животу
,
посестримо
,
изгубљеном
.
Мислио
сам
и
о
томе
,
како
си
толико
пута
рекла
,
да
сам
добар
човек
.
Ја
—
добар
човек
?
Сумњам
,
сумњам
!
Ти
се
,
драга
,
вараш
.
Тебе
је
обмахнула
моја
искреност
и
моја
отвореност
,
тебе
су
занеле
кризе
душе
моје
,
али
ти
ниси
сазнала
све
.
Сазнала
си
много
грехова
и
погрешака
мојих
,
али
за
све
сазнала
ниси
.
У
срцу
моме
има
још
тешка
терета
.
Но
оставимо
то
...
Ја
сам
у
трпљењу
силан
и
све
ћу
сносити
,
сносити
,
док
будем
могао
,
док
будем
могао
...
„
Кад
сам
се
ноћу
дома
вратио
,
на
столу
писаћем
бисту
сам
твоју
нашао
.
Стара
је
пакет
примила
и
отворила
,
и
бисту
твоју
метла
је
на
мој
сто
.
Хвала
ти
,
што
си
ми
је
послала
,
а
младом
вајару
реци
,
да
му
честитам
.
Техника
његова
врло
је
добра
,
а
поза
твоја
одлична
.
На
глини
осећам
месо
твоје
свеже
,
из
глине
се
зрачи
душа
твоја
чиста
.
Вајар
је
добро
сватио
и
добро
изразио
и
оно
силно
у
души
твојој
,
оно
,
што
те
је
начинило
великом
револуционарком
,
ох
,
што
у
мени
слабом
и
немоћном
развија
према
теби
здраву
и
силну
побожност
.
„
Бисту
сам
твоју
окитио
цвећем
,
и
чиста
и
велика
душа
твоја
још
се
јаче
из
глине
зрачила
.
Чиста
душа
твоја
потресла
је
онда
до
дна
моју
нечисту
,
и
ја
падох
пред
бисту
твоју
чисту
,
да
се
горко
исплачем
,
да
се
горко
исплачем
“
...
И
ово
јој
пише
:
„
Драга
моја
!
Јуче
сам
био
у
цркви
.
У
цркви
дуго
био
нисам
.
Умро
је
осмошколац
,
који
је
био
добар
ђак
и
већ
даровит
писац
.
Умро
је
даровит
писац
,
па
рекох
,
да
му
последњу
пошту
ода
и
даровит
књижевник
,
који
живи
,
а
који
је
давно
умро
.
Бивши
књижевник
!
Већ
давно
умро
,
умро
...
Гимназијски
је
хор
певао
.
Ти
си
слушала
те
славује
.
Певао
је
,
а
песма
ме
је
однела
далеко
,
далеко
...
У
оно
време
кад
су
и
на
мене
књижевне
наде
полагане
.
А
сад
?
а
сад
?
Ах
,
да
си
чула
,
како
лепо
певају
Демаскинову
песму
!
Ово
су
њезине
речи
:
„
Плачем
и
ридам
,
кад
на
смрт
помислим
,
и
кад
видим
,
како
у
гробу
лежи
наша
красота
,
саздана
по
обличју
божијем
,
без
израза
,
без
осећаја
,
немајући
вида
“
.
„
Плачем
и
ридам
,
кад
на
смрт
помислим
...
„
А
живот
?
а
живот
?
А
питања
нерешена
?
а
погрешке
непоправљене
?
„
Извини
ме
,
драга
,
што
ти
тако
пишем
.
Човек
често
пута
пада
у
мистику
,
а
и
терети
су
на
срцу
тешки
,
врло
тешки
“
...
Стојанка
му
отписа
:
„
Зар
,
побро
,
терета
тешка
на
срцу
имати
можеш
,
а
да
га
не
искажеш
посестрими
својој
?
“
Оберкнежевић
јој
одговори
ово
:
„
Када
бих
веровао
у
бога
,
ја
би
се
једном
од
слугу
његових
исповедио
;
но
ти
знаш
,
да
ми
је
наука
бога
одузела
.
Ниче
су
и
Штирнер
душу
моју
разорили
,
и
упутили
су
ме
,
да
у
човеку
тражим
божанство
.
„
Ти
,
у
осталом
,
знаш
,
шта
си
ми
,
па
те
молим
,
да
примиш
исповест
моју
тешку
.
„
...
Она
је
седила
сама
и
златом
везла
.
Мала
је
,
обла
и
лепа
,
и
прса
има
бујна
.
Бела
је
и
ружичаста
,
а
очи
су
јој
сањалачке
.
Свећа
осветљава
вез
и
лице
њезино
,
и
ја
,
прикривен
у
помрчини
,
видим
,
како
јој
сузе
на
вез
златни
капљу
.
„
Пева
!
„
„
Сутра
ће
доћи
Лаза
,
дами
прстен
даде
;
примићу
прстен
,
ал
кад
останем
сама
у
ноћи
,
сузе
ће
моје
оросити
вез
,
који
златом
везем
.
„
„
Од
злата
прстен
добићу
сутра
,
ал
Лази
дати
не
могу
ништа
,
јер
теби
дадох
све
,
што
могох
дати
.
Теби
сам
дала
све
,
све
,
све
...
„
„
И
када
Лаза
срце
ми
буде
дао
,
дати
му
срце
своје
нећу
,
јер
сам
га
теби
дала
за
увек
,
за
увек
,
за
увек
.
„
„
Знала
сам
,
да
твоја
бити
не
могу
,
знао
си
и
ти
,
али
прекора
за
тебе
,
драги
,
немам
,
јер
тебе
само
волим
,
волим
,
волим
.
„
„
Сретна
би
,
драги
,
била
,
да
твоја
вечно
будем
;
без
тебе
живот
разорен
ће
бити
,
живот
разорен
ће
бити
.
“
„
Ти
знадеш
,
Стојо
,
ко
живот
разори
.
Ти
знадеш
,
ко
је
Мефисто
,
ко
идеале
са
цинизмом
прља
.
„
Мени
је
тешко
,
врло
ми
је
тешко
,
јер
се
у
мени
меша
чистота
и
прљавштина
,
а
то
мешање
страшна
је
и
тешка
криза
.
„
У
кризи
сам
тешкој
,
јер
срећу
разоравам
.
Та
ти
ме
,
ваљда
,
поњаш
,
ти
,
од
које
мелем
очекујем
.
»
Ах
,
Стојо
,
пиши
,
што
пре
пиши
.
“
ДВАНАЈЕСТА
ГЛАВА
Два
пања
или
Стрина-Неранџа
кука
за
Недићевом
Натом
Стрина-Неранџа
се
вратила
из
Београда
сломљена
,
јер
Нату
тамо
не
нађоше
.
Тражили
су
је
на
све
стране
,
но
осим
,
што
нађоше
,
да
се
силом
спасла
из
Мартине
јазбине
и
незнано
у
ноћ
отишла
,
више
ни
једног
знака
од
ње
не
нађоше
.
Стојанка
јој
је
обећала
,
да
ће
јој
одмах
телеграфовати
,
ако
Нату
нађу
,
а
тешила
је
,
да
се
не
брине
,
јер
њезина
кћи
неће
поћи
странпутицом
,
и
кад
тад
јавиће
се
.
Слаба
је
то
била
утеха
!
Кад
је
стрина
Неранџа
улазила
са
станице
у
шор
и
кад
је
своју
кућу
угледала
,
кућу
,
у
којој
Нате
више
нема
,
било
јој
је
као
да
се
хладној
гробници
приближава
.
Отворила
је
капиџик
и
све
јој
се
представљало
,
као
да
ће
Ната
пред
њу
изићи
,
али
Нате
у
кући
више
не
беше
.
Чика-Паја
је
седио
у
соби
,
а
пред
њиме
је
била
ракија
(
он
је
до
сада
само
изјутра
мало
ракије
пио
)
,
и
кад
је
стрини-Неранџа
ушла
без
Нате
,
устао
је
и
није
знао
,
шта
ће
стрина-Неранџи
да
каже
.
Био
је
збуњен
,
хтео
је
да
буде
добар
,
да
буде
храбар
,
али
је
силна
,
прикривена
и
силом
прикривана
жалост
слабила
његову
храброст
.
Ни
стрина-Неранџа
није
знала
,
шта
ће
да
му
каже
,
и
кад
су
требали
неколико
речи
од
ње
да
се
јаве
,
све
се
слило
у
један
дубок
и
гласан
уздах
.
—
Шта
је
,
Неранџа
?
проговори
једва
чика-Паја
,
а
то
беше
више
плач
него
говор
.
-
Јао
,
јао
мени
несретној
,
и
до
бога
мога
,
одговори
стрина
више
уздишући
него
говорећи
.
Онда
оде
у
гостинску
собу
,
запали
кандило
пред
мајко
божјом
,
и
стаде
запевати
,
као
да
је
Ната
умрла
.
—
Јао
,
чедо
,
моје
,
мајка
те
твоја
више
никада
видити
неће
!
А
што
те
је
баба
истукао
,
него
моја
,
кад
те
је
једину
имао
!
Мајка
те
је
,
дико
моја
,
лепу
одранила
,
и
однеговала
;
к’о
цвет
си
била
,
једина
моја
,
јој
,
ко
ружа
најлепша
!
Како
је
ружа
дивно
мирисала
,
како
је
ружа
лепа
,
рано
,
била
!
А
сад
је
ружа
свенула
,
опала
,
и
лишће
јој
се
чедо
моје
,
почело
сушити
.
Јаој
мени
,
и
до
бога
мога
,
што
сам
те
једину
,
Нато
,
изгубила
,
и
што
нисмо
,
чедо
,
пустили
срцу
твоме
на
вољу
.
Да
си
данас
,
Нато
,
овде
,
мајка
би
те
твоја
залагала
медом
и
шећером
,
и
дала
би
ти
све
,
чедо
,
за
чим
ти
је
срце
жудило
!
Ал
данас
Нате
нигде
,
нигде
нема
!
Па
да
бар
мајка
на
гробљу
крст
има
,
да
се
обвије
стара
око
њега
и
да
сузама
натопи
земљу
,
која
јој
цео
свет
покрива
“
...
Чика-Паја
уђе
.
Није
говорио
ништа
,
него
је
полако
изведе
.
Седоше
за
тим
обоје
—
два
пања
у
кући
празној
...
празној
...
ТРИНАЈЕСТА
ГЛАВА
Шпијонов
крај
Стојанка
је
спасла
живот
непознатоме
човеку
,
којега
официри
извукоше
из
ормана
,
али
само
у
ономе
тренутку
,
када
га
официри
хтедоше
убити
.
Пустише
га
да
себи
дође
од
страха
,
па
га
стадоше
испитивати
.
—
Који
си
,
бре
?
Он
је
опет
стао
дрхтати
.
—
Бре
,
казуј
,
који
си
!
Зуби
му
почеше
шкљоцати
,
и
почео
је
нешто
говорити
,
што
се
није
разумело
.
—
Шта
си
овде
хтео
?
—
Како
си
амо
доспео
?
—
Казуј
,
бре
,
јер
рећи
мораш
!
Једва
се
разумело
,
да
рече
:
—
Све
ћу
казати
,
само
ме
немојте
убити
.
—
Како
се
зовеш
,
говори
!
грмну
капетан
Јуришић
и
потеже
наново
револвер
.
—
Јоој
,
казаћу
одмах
.
—
Говори
.
Несретник
је
сав
дрхтао
.
—
Јооован
...
—
Говори
!
—
Говориш
ли
истину
?
Истину
нам
мораш
речи
,
рече
му
енергично
Јуришић
.
—
Истину
...
—
Да
ли
си
заиста
Јован
Мијодраговић
?
Генералштабни
пуковник
Ђорђе
погледа
несретног
пажљивије
,
трже
му
лажну
браду
па
за
тим
рече
:
—
Ао
,
вуцибатино
једна
!
Зар
да
нам
лажеш
!
Та
ја
те
добро
из
Абације
познајем
.
—
Оборина
!
повикаше
зачуђени
официри
љутито
.
—
Па
зар
моју
кућу
да
усрећиш
,
добаци
му
прекорно
Стојанка
и
севну
очима
.
—
Не
треба
да
са
њим
правимо
дуг
процес
,
рече
мајор
Жарко
.
Стојанка
,
пробуди
свога
момка
...
—
Смири
се
.
Он
мора
рећи
све
,
одговори
Стојанка
.
—
Чујеш
бре
,
Јово
,
рече
пуковник
Ђорђе
,
кажи
нам
све
:
ко
те
је
овамо
послао
,
како
си
се
овамо
ушуњао
и
шта
си
хтео
.
Оборина
га
је
укочено
гледао
.
—
Говори
,
јер
ти
ћутање
неће
помоћи
.
—
Ви
ћете
ме
убити
...
уубити
...
—
Уживај
ти
само
,
одговори
пуковник
.
Него
говори
.
Немој
да
лажеш
,
казуј
све
.
—
Госпођо
,
рече
Оборина
и
молећи
очима
,
окрете
се
Стојанки
,
госпођо
,
ти
ме
још
једина
можеш
спасти
...
—
Одговарај
,
рече
она
,
господи
официрима
,
па
ће
они
већ
видити
,
шта
ће
с
тобом
.
Ја
ти
пак
дајем
реч
,
да
у
мојој
кући
нећеш
погинути
.
—
О
,
не
дај
ме
,
госпођо
,
не
дај
!
проговори
Јован
кроз
плач
и
склопљеним
рукама
мољаше
Стојанку
.
—
Кажем
,
понови
она
,
да
у
мојој
кући
нећеш
погинути
.
—
Шта
,
рече
пуковник
Ђорђе
,
мислиш
да
ћемо
ми
прљати
руке
о
тебе
.
Само
истину
говори
.
Јован
је
добио
наде
,
да
ће
му
живот
бити
поштеђен
.
Држао
је
,
да
му
је
живот
спасен
,
само
кад
неће
у
госпођиној
кући
бити
убијен
,
па
је
,
по
мало
све
признао
.
...
Они
су
га
позвали
и
рекли
му
:
—
Јово
,
ти
би
могао
доста
новаца
заслужити
.
Хоћеш
ли
,
да
новаца
заслужиш
.
Јова
као
није
знао
,
шта
они
хоће
,
а
хтео
је
да
новаца
заслужи
,
па
рече
.
—
Хоћу
.
А
шта
тражите
од
мене
?
Они
су
овамо
,
онамо
околишили
,
па
ми
најпосле
рекоше
:
—
Би
ли
,
Јово
,
отишао
мало
у
Београд
?
—
А
шта
ћу
тамо
?
одговори
ми
он
.
Место
тачнога
одговора
они
му
рекоше
.
—
Заслужићеш
,
Јово
,
новаца
.
Одмах
ћеш
доста
новаца
добити
.
—
Преварио
сам
се
,
рече
Јован
официрима
,
који
су
га
пажљиво
слушали
,
преварио
сам
се
...
И
онда
им
је
даље
приповедао
.
—
Јово
,
рекоше
му
они
,
ми
смо
у
великој
опасности
.
Нешто
се
крупно
у
Београду
спрема
,
официри
су
начинили
неко
опасно
тајно
удружење
,
и
бог
зна
,
шта
они
спремају
,
па
треба
да
дознамо
,
тачно
да
дознамо
,
шта
хоће
,
шта
смерају
.
Јово
,
ко
то
сазна
,
много
ће
од
нас
новаца
добити
.
Преварио
се
,
каже
,
и
дошао
је
у
Београд
,
где
га
нико
није
познао
,
јер
се
маскирао
.
—
А
од
куд
,
бре
,
нађе
да
се
овамо
увучеш
?
Ко
ти
каза
,
да
смо
ми
овде
?
Шта
си
хтео
,
да
чујеш
?
рече
пуковник
Ђорђе
.
—
Све
су
ме
они
научили
.
Казали
су
ми
и
за
госпођину
кућу
.
Рекоше
,
да
се
ту
официри
састају
ноћу
,
и
саветоваше
ме
,
да
се
у
кућу
увучем
.
—
Па
како
се
увуче
у
орман
?
запита
радознало
Стојанка
.
—
Сакрио
сам
се
дању
у
врт
,
кад
се
сумрачило
и
кад
ви
одосте
у
шетњу
,
а
млађи
изиђоше
из
куће
,
ја
ускочим
кроз
отворен
прозор
.
Официри
се
,
за
тим
погледаше
,
а
капетан
Јуришић
рече
:
—
Јово
,
хајд
опет
у
орман
,
док
се
мало
посаветујемо
да
нам
не
стругнеш
.
Јова
погледа
устрашено
,
па
рече
молечиво
:
—
Живот
,
само
ми
живот
не
узимајте
.
Пошто
су
се
мало
посаветовали
,
капетан
Јуришић
оде
на
телефон
,
а
остали
официри
узеше
Јову
преда
се
.
—
Јово
,
поче
пуковник
Ђорђе
хладно
,
ти
си
се
много
огрешио
.
Ти
си
Србин
,
али
си
се
за
новац
примио
да
радиш
против
Србије
,
и
за
то
мораш
бити
кажњен
.
Јовине
се
очи
устаклише
.
—
Да
си
,
Јово
,
настави
пуковник
,
дошао
у
Србију
као
поштен
човек
,
Србија
би
те
лепо
примила
,
и
од
своје
сиротиње
дала
би
ти
кору
хлеба
.
Србија
је
за
браћу
своју
увек
срца
имала
,
а
за
небраћу
она
је
увек
била
страшна
.
Капија
Стојанкине
виле
се
отварала
.
У
парку
су
се
чули
тупи
кораци
.
Јова
се
поче
лелујати
.
—
На
Србију
,
Јово
,
зијају
непријатељи
као
крокодили
,
и
она
,
да
је
не
прогутају
,
мора
да
им
зубе
сабија
.
—
Ах
,
ја
имам
матер
стару
,
матер
стару
,
стаде
јова
готово
урликати
.
—
Србија
,
настави
,
пуковник
,
не
сме
знати
ни
за
мајку
,
ни
за
оца
,
јер
она
зна
само
за
пријатеље
и
за
непријатеље
.
—
Не
брини
се
,
Јово
,
за
матер
,
рече
Стојанка
,
која
је
имала
јаке
живце
,
но
која
је
ипак
овом
страшном
сценом
била
додирнута
.
Има
,
Јово
,
бога
,
а
биће
и
људи
,
који
сиротицу
неће
заборавити
.
Оборина
поче
да
се
срозава
у
наслоњачу
и
да
плаче
.
—
Јово
,
заврши
млади
пуковник
,
плач
ти
помоћи
неће
,
јер
Србија
нема
срца
за
оне
,
који
су
јој
непријатељи
.
Пријатељу
и
срце
и
душу
,
непријатељу
смрт
!
После
тих
речи
уђоше
у
салон
три
страшна
,
три
опасна
типа
у
комитскоме
оделу
.
Један
од
њих
са
црном
брадом
рече
старосрбијанским
нагласком
:
—
Устај
,
бре
!
Ти
ћеш
са
нама
!
Одведоше
га
...
ЧЕТРНАЈЕСТА
ГЛАВА
У
мирису
цвећа
,
ваздуха
и
земље
Катарина
је
седила
у
парку
,
писала
писмо
,
које
је
оставила
на
столу
под
платаном
,
затворила
је
кућу
(
послужавка
ће
цео
дан
бити
код
своје
матере
)
,
па
је
отишла
на
Дунав
,
да
се
у
купатилу
купа
.
Јован
Обркнежевић
није
је
посетио
већ
неколико
дана
,
па
се
упутио
њезиној
кући
.
Кад
је
наишао
на
закључана
врата
са
улице
,
отишао
је
у
другу
улицу
,
па
је
преко
високе
ограде
,
прескочио
у
парк
.
Јован
је
био
сањив
.
Био
је
његов
омиљен
дан
.
Ваздух
је
врло
топао
.
Топлина
је
његова
сасвим
нормална
и
природна
.
И
земља
је
топла
.
Све
је
топло
,
и
ако
није
запара
.
Јован
запару
,
ма
и
слабију
не
подноси
.
Он
воли
природну
топлину
.
Ваздух
је
топао
и
мирише
.
Мирише
липа
,
мирише
ружа
,
мирише
шебој
.
Мирис
се
слио
у
хармонију
,
силну
хармонију
,
која
заноси
и
која
осетљив
организам
опија
.
Јован
седе
у
наслоњачу
под
платаном
.
Пре
но
што
је
сео
,
спази
писмо
на
столу
.
После
краћег
уживања
у
мирису
узе
писмо
и
гласно
рече
:
—
Драга
моја
Катинка
,
ово
ћемо
писмо
прочитати
.
Свакако
опет
њему
пише
,
а
,
наравно
,
неће
писмо
послати
.
Чита
:
„
Ти
ниси
никад
веровао
,
да
те
волим
;
а
ја
сам
тебе
искрено
волела
.
„
Живот
сам
волела
од
младости
своје
,
волела
сам
песму
,
игру
и
друштво
,
али
цело
срце
своје
ником
нисам
дала
до
ли
теби
.
„
Мени
су
,
кад
сам
била
девојчурак
,
гимназијалци
писали
песме
и
љубавна
писма
,
и
ја
сам
у
несташлуку
своме
,
те
песме
и
та
писма
радо
читала
;
ал
никад
ни
једном
нисам
одговорила
.
„
Тебе
,
и
само
тебе
ја
сам
искрено
и
одано
волела
.
„
Истина
,
пре
него
што
сам
те
први
пут
видила
,
и
ја
сам
волела
.
„
Волела
сам
,
волела
,
волела
...
„
И
предмет
моје
љубави
звао
се
неко
.
„
Био
је
стасит
,
здрав
и
леп
.
У
њему
је
било
пуно
снаге
,
а
та
ме
је
снага
привлачила
.
„
Ја
сам
о
њему
сањала
,
сањала
.
Сањала
сам
много
и
дуго
;
сањала
сам
снове
разноврсне
.
„
Али
само
сањала
!
„
Он
,
у
ствари
,
и
није
постојао
.
Постојао
је
у
мојој
уобразиљи
,
у
мојој
чежњи
за
животом
,
у
мојем
девојаштву
.
„
Па
ипак
он
се
једнога
дана
јавио
!
„
Видила
сам
га
на
главној
тераси
на
Калимегдану
.
„
И
он
је
мене
видио
.
Видио
ме
је
и
с
интересовањем
ме
гледао
.
„
Срели
смо
се
,
за
тим
,
у
позоришноме
фојеру
.
Прошао
је
поред
нас
и
јавио
се
мојој
пријатељици
.
„
Како
ти
се
овај
допада
?
“
запитала
ме
.
Рекла
сам
одлучно
:
„
Ето
,
тај
ми
се
,
на
пример
,
допада
.
“
—
„
Ко
је
то
?
“
запитала
сам
.
„
Боривој
Радојловић
“
одговорила
је
она
.
„
То
си
био
ти
.
„
И
онда
,
знаш
,
шта
је
све
било
.
„
Ја
сам
се
за
тебе
занела
,
сасвим
занела
,
и
почела
сам
снивати
.
„
О
чему
?
„
О
срећи
.
„
А
ти
ништа
ниси
учинио
против
тих
снова
!
„
Како
си
ми
само
у
очи
гледао
у
Кошутњаку
,
кад
си
ми
дао
киту
свежа
пољска
и
шумска
цвећа
.
.
„
Хтео
си
ми
нешто
рећи
.
Нешто
важно
хтео
си
да
ми
саопштиш
.
„
Саопштио
ми
ниси
.
„
Шта
си
ми
хтео
рећи
?
шта
си
ми
хтео
рећи
?
„
Не
,
не
,
ниси
ми
хтео
рећи
ништа
.
„
Ти
си
ме
хтео
питати
.
„
Ти
си
ма
хтео
питати
:
да
ли
хоћу
да
будем
твоја
?
„
Зашто
ме
то
ниси
питао
?
„
Да
си
ме
то
питао
,
ја
бих
ти
рекла
:
да
!
„
Но
ипак
,
ипак
,
немој
да
се
вараш
;
да
је
идеја
моје
љубави
према
теби
брак
.
„
Ја
бих
сретна
била
,
да
сам
твоја
,
али
бих
сретна
била
и
да
ме
ниси
узео
.
„
Само
да
ниси
рекао
,
да
ме
не
волиш
!
„
А
ти
си
ме
волео
.
Не
,
ти
ниси
неваљалац
,
ти
си
ме
волео
.
„
Ниси
веровао
,
да
те
волим
;
држао
си
,
да
само
за
тебе
хоћу
да
се
удам
.
„
Ти
ме
ниси
познавао
.
„
Ала
си
груб
!
„
Но
ја
ти
праштам
.
И
горке
часе
,
што
сам
их
због
тебе
преживела
,
никад
заборавити
нећу
,
ал
сам
их
ти
опростила
.
„
Па
да
ли
икад
на
мене
помислиш
?
„
А
ја
...
а
ја
на
тебе
мислим
много
,
и
киту
цвећа
из
Кошутњака
чувам
“
.
Јован
остави
писмо
на
сто
и
рече
:
—
Чудна
девојка
!
Јован
се
,
за
тим
,
наслони
боље
у
плетену
наслоњачу
,
свеопшти
мирис
и
топлота
му
стаде
живце
одмарати
,
поче
полако
дремати
,
па
најзад
слатко
заспа
.
Кад
се
Катарина
вратила
са
купања
,
затекла
га
је
,
где
још
спава
.
Није
се
томе
изненадила
,
нити
је
за
њу
ново
било
,
што
је
прескочио
високу
ограду
,
али
јој
је
мало
неугодно
било
због
писма
.
Јован
је
,
истина
,
њу
добро
знао
,
али
јој
је
нелагодно
било
,
што
ће
из
писма
,
за
које
је
он
знао
,
да
неће
бити
послато
,
увидити
њезину
слабост
;
а
она
се
храбрила
да
буде
јака
.
Писмо
је
склонила
,
села
је
на
плетену
клупу
,
па
је
везла
и
посматрала
Јована
,
како
слатко
спава
„
Благо
теби
“
мислила
је
,
а
кад
је
Јован
силно
захркао
(
он
јако
хрче
)
она
се
гласно
насмејала
.
Јован
је
хладнокрвно
отворио
очи
,
па
кад
је
Катарину
видео
,
заклопио
их
је
и
још
је
неко
време
спавао
.
Кад
је
устао
,
пољубио
је
у
руку
и
рекао
:
—
Е
,
сад
збогом
,
Катарина
!
Идем
.
Њој
је
било
жао
,
што
полази
па
му
рече
:
—
Остани
,
барем
да
ти
зашијем
капут
.
Подерао
си
се
на
огради
.
—
Дозволи
,
да
га
скинем
,
рече
Јован
,
даде
јој
капут
и
наслони
се
опет
у
наслоњачу
,
па
зажмури
.
—
Е
,
бога
ми
,
рече
Катарина
,
доста
си
спавао
;
треба
и
самном
неку
да
рекнеш
.
Кад
ћеш
у
Београд
?
—
У
Београд
?
—
Да
у
Београд
.
—
Нисам
ја
,
рано
моја
,
за
Београд
.
Овде
је
моје
место
.
Тамо
је
живот
и
борба
,
а
овде
се
спава
;
ту
је
за
мене
место
.
—
А
зашто
,
Јово
спаваш
?
Зашто
се
не
пробудиш
?
—
Бескичмењак
!
Човек
без
кичме
,
одговори
Јован
хладнокрвно
.
—
Ти
све
којешта
говориш
.
А
кад
ћеш
почети
новине
да
издајеш
?
—
Новине
?
...
Можда
никад
...
Катарина
га
погледа
прекорно
и
рече
:
—
Господин
Лаза
из
Београда
данас
ми
је
писао
.
Јован
поче
,
да
склапа
очи
.
—
И
питао
ме
је
,
настави
Катарина
,
зашто
Јован
ћути
.
„
Спава
ли
тај
човек
?
“
Јован
опет
заспа
.
ПЕТНАЈЕСТА
ГЛАВА
Разведрава
се
...
Краљ
Петар
вратио
се
са
јутарњега
јахања
у
околину
Београда
,
за
тим
је
примио
министре
,
која
су
му
реферисали
о
текућим
пословима
,
па
је
у
својем
кабинету
остао
сам
.
Већ
више
дана
није
био
сам
,
и
већ
је
осећао
потребу
,
да
му
се
душа
прибере
.
Државни
послови
и
велике
бриге
узмуте
му
душу
,
а
он
увек
тада
тежи
,
да
душу
прибере
.
Кад
остане
сам
,
прибира
душевну
снагу
,
враћа
се
себи
.
Размишља
о
својем
животу
и
раду
,
прикупља
мисли
о
основним
идејама
свога
живота
.
Краљ
је
сам
.
Седи
мало
за
писаћим
столом
,
пуши
,
устане
,
прилази
прозору
,
па
се
враћа
за
писаћи
сто
.
Кад
погледа
кроз
прозор
,
види
,
да
је
небо
још
облачно
.
Сиви
су
се
облаци
превукли
сасвим
преко
неба
.
Краљ
мисли
на
свој
живот
.
И
у
његовоме
је
животу
било
много
облака
,
па
и
грмљавине
.
Од
младости
је
своје
био
изгнаник
.
А
знао
је
,
да
је
од
владарске
крви
;
осећао
је
,
да
је
за
владара
рођен
.
И
тада
,
после
облака
,
грмљавине
и
непогоде
дошао
је
на
престо
.
То
је
била
воља
божја
и
воља
народна
.
Обреновићи
нису
подесили
са
народом
.
Волели
су
и
они
Србију
,
али
са
народом
нису
могли
да
се
подесе
.
Они
су
Србији
добра
желили
,
али
су
хтели
да
владар
буде
све
.
Демократски
народ
борио
се
за
свој
суверенитет
.
У
тој
је
борби
народ
победио
.
Тако
је
морало
бити
,
јер
је
народ
јачи
.
Тада
је
Петар
Карађорђевић
изабран
за
краља
,
и
он
је
доведен
у
земљу
Србију
.
Живот
изгнанички
је
престао
.
Почео
је
живот
краља
од
земље
Србије
.
„
Живот
краља
од
земље
Србије
“
прошапута
краљ
Петар
и
покри
очи
рукама
.
Пред
затвореним
очима
ређале
су
му
се
живе
слике
тога
живота
.
Слика
се
за
сликом
ређа
.
Код
многе
и
многе
краљ
дубоко
уздахне
или
омахне
десном
руком
,
да
њоме
за
тим
опет
лице
поклопи
.
Тешко
,
врло
је
тешко
бити
краљ
од
земље
Србије
!
Ако
ниси
уставан
и
газиш
чизмама
суверенство
народно
,
прогнају
те
,
или
те
убију
.
Ако
си
уставан
,
и
ако
ти
је
светиња
суверенство
народно
,
па
дајеш
полета
одговорној
влади
,
нађе
се
читава
легија
незадовољника
,
који
те
прекоревају
,
што
немаш
иницијативе
.
Ако
се
карташ
,
пијеш
и
волиш
жену
,
разгласе
те
по
целој
Европи
.
Ако
пијеш
само
киселу
воду
,
нађе
се
дрипаца
,
који
пронађу
,
да
свако
јутро
спљескаш
боцу
коњака
.
Краљ
се
благо
насмеши
и
шапуташе
сам
себи
:
„
Па
ипак
своју
отаџбину
неизмерно
волим
.
Волим
ту
немирну
,
незадовољну
,
говорљиву
земљу
,
јер
у
њој
ипак
права
заслуга
у
прошњу
не
иде
.
“
Краљ
дође
поново
на
прозор
и
погледа
небо
.
Разведрава
се
...
Краљ
рече
полугласно
:
„
разведрава
се
.
“
Краљ
се
сети
своје
велике
особине
.
Стрпљење
!
Краљ
је
био
безгранично
трпљив
и
стрпљив
.
У
стрпљењу
је
његова
величина
.
Средњег
је
раста
и
већ
је
стар
,
али
је
његово
стрпљење
велико
и
силно
.
Разведрава
се
...
Краљ
даваше
сам
себи
рачуна
о
скоро
десет
година
свога
владања
.
Питаше
сам
себе
:
зар
у
животу
Србије
није
настало
ново
доба
?
Владавина
је
демократска
и
строго
уставна
;
цео
се
живот
народни
сређује
.
Државно
газдинство
и
финансије
доведени
су
,
уза
све
претурене
кризе
,
у
правилан
колосек
.
Ради
се
на
дизању
школа
,
основана
су
друштва
за
народно
образовање
,
штампа
је
слободна
,
колпортажа
развијена
,
те
омогућује
ширење
народне
просвете
и
јачање
грађанских
врлина
.
Број
је
злочина
и
преступа
пао
,
алкохолизам
се
потискује
,
а
у
политичком
животу
развио
се
жив
,
али
нормалан
уставан
живот
.
Војска
је
реорганизована
,
уведена
је
у
њу
строга
дисциплина
,
снабдевена
је
добрим
оружјем
,
и
врсна
је
за
велике
задатке
.
Краљ
,
за
тим
,
размишљаше
о
последњем
реферату
министра
иностраних
дела
дра
Миловановића
о
раду
на
балканскоме
савезу
и
о
скорим
великим
задацима
тога
савеза
,
па
га
онда
мисли
одведоше
на
себе
и
своје
.
Краљ
опет
оде
до
прозора
и
,
за
тим
,
полугласно
рече
:
„
сасвим
ће
се
разведрити
“
.
Краљ
запали
цигарету
и
кроз
њезин
плавкасти
дим
гледао
је
задовољно
слике
из
скоре
прошлости
.
Династија
се
утврђује
у
народу
...
Краљ
путује
на
стране
дворове
.
Краља
од
Србије
дочекује
руски
государ
.
Наследников
тифус
!
Широки
слојеви
народни
забрину
се
за
живот
младог
и
симпатичног
наследника
.
И
онда
долази
друго
,
још
силније
дејство
на
срце
широких
маса
.
Јела
,
његова
мезимица
,
његова
брига
велика
постаје
у
лицу
ведрија
,
коса
јој
је
светлија
,
суморно
лице
постаје
сјајно
и
лепо
...
принцеза
воли
и
удаје
се
за
књаза
...
Разведрило
се
сасвим
.
Млаз
пуне
сунчане
светлости
обасјава
краљев
кабинет
...
ШЕСНАЈЕСТА
ГЛАВА
Звуци
из
прошлости
Обркнежевић
још
није
добио
одговор
од
Стојанке
на
своје
последње
писмо
.
Очекивао
га
је
нестрпљиво
,
па
,
како
га
није
добијао
,
почео
се
кајати
,
што
је
Стојанки
писао
писмо
и
у
њему
био
толико
слаб
.
„
Боље
је
бити
“
мишљаше
закопчан
,
него
се
исповедати
.
Стојанка
је
истина
ретка
жена
,
али
је
ипак
жена
;
слабија
је
од
мушкарца
,
и
с
тога
не
може
дати
утехе
.
Боље
да
у
моме
срцу
остане
мали
,
тајни
врт
,
у
којем
ће
се
скупљати
болови
моји
.
Пробудио
се
рано
.
Устао
је
.
Шетао
је
по
соби
,
палећи
цигарету
за
цигаретом
.
У
ушима
му
је
ударало
—
„
тајни
врт
“
...
Врт
личних
,
приватних
болова
,
болова
,
које
не
треба
на
пазар
износити
.
И
он
их
има
као
и
сваки
други
човек
.
Но
људи
ћуте
,
јер
кад
би
уздисали
,
уздаси
би
загушили
вреву
дана
и
тајанствени
шум
ноћи
.
Трпити
се
мора
,
а
може
се
на
само
мислити
,
мислити
.
Мисао
му
је
стварала
слику
за
сликом
.
Село
своје
убаво
село
,
у
осталом
,
никада
и
није
заборављао
.
Ни
кад
је
био
у
великом
свету
.
Име
је
његовога
села
за
њега
било
увек
пуно
