истисне
своме
срцу
.
Видевши
да
је
непрестано
у
несвести
склопи
руке
к
небу
у
највећем
очајању
викнувши
:
„
Боже
,
сад
помози
и
поврати
у
живот
ово
чедо
.
“
После
тога
подигне
бледу
главу
,
наслони
своја
на
њена
уста
,
рекао
би
свој
живот
хоће
да
у
њу
прелије
,
и
својим
задахом
да
је
ускрсне
.
Ово
поврати
Ружу
,
она
отвори
своје
очи
,
и
уздахне
.
Петар
видевши
то
,
врисне
од
радости
;
после
ухвати
Ружу
испод
пазуха
и
посади
је
на
столицу
близу
камина
где
је
лежао
крст
.
За
тим
склопи
своје
руке
,
клекне
пред
Ружу
као
пред
какву
светињу
па
дркћући
проговори
:
„
Госпођо
,
преклињем
те
живим
Богом
и
светим
Јованом
,
реци
ми
право
од
куда
ти
овај
крст
.
“
Ружа
пребледи
.
„
Зашто
питаш
?
“
рече
дркћући
.
„
То
је
крст
моје
љубазнице
,
госпођо
.
Ако
знаш
за
њу
,
реци
ми
о
њој
што
,
кажи
ми
за
њен
гроб
,
тако
ти
млека
,
којим
те
је
твоја
мати
одојила
!
“
„
Њено
име
,
њено
име
!
“
„
Смиља
!
“
„
Отац
мој
!
“
цикну
Ружа
и
обеси
се
Петру
о
врат
.
„
Кћери
,
кћери
моја
!
“
викну
Петар
,
те
пригрли
Ружу
тако
чврсто
,
рекао
би
:
боји
се
да
је
ко
од
њега
не
отме
.
У
томе
врата
се
отворе
,
Стеван
уђе
у
собу
;
у
руци
је
имао
буктећу
машалу
,
очи
његове
севаху
од
љутине
.
„
Ништа
нисам
нашао
,
али
из
ове
куће
нико
неће
живе
главе
изнети
!
“
За
тим
се
окрене
Петру
и
чудно
га
погледа
:
„
Шта
је
то
,
Петре
?
!
“
Петар
није
слушао
Стевана
,
није
га
ни
видео
;
његово
срце
пуно
је
било
слатке
радости
,
његове
очи
севаху
од
милине
;
он
је
Ружу
грлио
и
љубио
,
а
грлећи
и
љубећи
је
непрестано
говорио
:
„
Рано
моја
,
душо
моја
...
душо
моја
...
“
Стеван
није
сам
својим
очима
веровао
и
тако
је
као
окамењен
стајао
и
гледао
Петра
и
Ружу
неко
време
;
после
приђе
Петру
па
ухвативши
га
за
раме
повиче
:
„
Петре
,
хајде
!
Ми
смо
наше
овде
свршили
!
“
Петар
погледи
свога
друга
,
после
га
ухвати
за
две
руке
па
га
к
земљи
повуче
викнувши
:
„
Па
колена
,
па
се
Богу
моли
.
Ја
сам
нашао
своју
кћер
.
“
У
тај
мах
цела
се
соба
засија
од
руменкасте
светлости
,
и
нека
пуцњава
зачује
се
:
„
Шта
је
то
?
“
викнуше
у
један
мах
Петар
и
Ружа
.
„
Ватра
,
—
одговори
мирно
Стеван
.
—
Ја
не
нађох
мога
злотвора
,
а
кад
њега
нема
,
нека
му
букте
дворови
.
“
„
Шта
уради
!
“
викну
уплашено
Петар
.
„
Ништа
—
уђе
Ружа
тихо
у
реч
—
нека
горе
,
и
нека
ватра
их
спали
;
ни
тако
овде
није
ништа
муком
течено
.
“
После
тога
приђе
к
постељи
,
развуче
завесе
и
узме
спавајуће
своје
чедо
на
руке
:
„
Ево
моје
чедо
;
отац
мој
,
ово
је
моје
богаство
!
“
и
за
тиме
поносито
изађе
из
собе
,
у
коју
је
густ
дим
почео
долазити
,
носећи
своје
чедо
у
наручју
.
XИВ
.
ТАМНИЦА
Бацише
и
у
тамницу
црну
.
Ђено
лежи
вода
до
кољена
А
јуначке
кости
до
рамена
С
.
Н
.
П
.
После
с
.
томашке
пропасти
у
Суботици
је
био
крвави
суд
.
Судије
код
овога
суда
били
су
заклети
српски
непријатељи
.
Кад
је
који
Србин
под
њихову
руку
дошао
,
с
тиме
је
било
јада
и
покора
,
јер
судије
нису
гледали
је
ли
што
крив
или
није
,
већ
су
га
злоставили
само
зато
што
је
Србин
.
—
Том
суду
предадоше
Младена
.
Председник
суда
,
опака
људа
,
запита
:
„
Је
ли
отмен
?
“
„
Јесте
.
“
Председник
зазвони
,
два
момка
с
оружјем
уђу
.
„
Водите
овог
роба
у
Кишвилагош
.
“
Тако
со
звала
најцрња
тамница
.
Кога
су
у
ту
тамницу
бацили
,
тај
је
брзо
за
тим
доспео
под
губилиште
.
Кад
Младена
уведоше
и
врата
за
њим
затворише
,
мислио
је
да
су
га
у
гробницу
живог
сахранили
;
плесноћа
и
неки
незгодни
задах
га
с
места
забуни
,
а
било
је
тако
мрачно
као
и
у
гробу
.
Он
прекрсти
своје
руке
,
и
дуго
је
тако
као
окамењен
стајао
.
У
један
пут
чује
где
неко
уздахну
и
лелекну
:
„
Јао
,
муко
моја
!
“
Пође
тамо
од
куд
је
лелек
чуо
;
напред
,
мало
напред
—
нагази
на
мокру
сламу
;
заустави
се
,
протре
своје
очи
и
с
натегом
почне
назирати
.
Рибера
је
страшне
ствари
писао
у
својима
иконама
;
човеку
се
стисне
срце
у
прсима
и
кожа
му
се
најежи
кад
погледи
коју
од
тих
икона
;
али
да
је
Рибера
видео
како
су
патили
кукавни
робови
у
суботичким
тамницама
,
он
би
и
сам
припознао
да
се
то
не
да
написати
.
На
мокрој
слами
лежао
је
један
млад
човек
као
капља
;
ноге
су
му
биле
босе
;
кошуља
на
њему
у
цепове
почупана
,
тако
да
су
му
прси
са
свим
голе
;
око
врата
где
се
марама
веже
била
је
плаветна
пруга
;
коса
му
је
била
црна
у
кврчицама
;
лице
бледо
и
ледено
али
на
њему
су
љути
болови
написани
били
;
на
среди
чела
дугачка
и
дубока
рана
,
на
којој
се
крв
усирила
.
Страшно
је
патио
тај
кукавац
:
прси
су
се
напињале
и
дизале
,
рука
му
је
укочена
била
.
Чело
главе
седео
је
други
један
мало
старији
.
Овај
је
држао
млађега
главу
у
својим
рукама
и
са
највећом
тугом
гледао
је
како
се
тај
љуто
мучи
.
Лице
је
његово
било
мрко
и
туробно
;
али
по
томе
мрком
и
туробном
лицу
суза
за
сузом
је
текла
.
„
А
јао
мени
!
Јао
,
мајко
Божја
!
“
викну
млађи
из
најљуће
боље
и
поче
очи
превртати
.
„
Престаће
то
,
мој
рођени
Милошу
;
престаће
то
,
мој
слатки
брате
!
“
Овако
хтеде
тешити
старији
млађега
,
али
речи
му
се
загушише
,
па
је
једва
с
натегом
могао
говорити
.
Болник
није
ни
слушао
шта
му
брат
говори
.
Болови
су
његови
врло
љути
били
.
Он
зашкрипута
својим
зубима
,
грчевито
обадвема
својим
рукама
стисне
свога
брата
па
лелекне
:
„
Умрећу
,
јао
,
умрећу
.
«
„
Бог
би
дао
,
мој
слатки
брате
!
“
промумла
у
себи
старији
.
Млађи
се
задркта
,
прси
му
се
напну
,
јаукну
још
један
пут
,
и
тиме
се
све
сврши
.
Он
бејаше
мртав
.
Старији
видевши
то
стресе
се
,
своје
лице
покрије
обадвема
рукама
,
после
тога
викну
као
да
је
изван
себе
:
„
Умре
!
“
Мало
ућути
,
очи
своје
подигне
,
после
опет
запишти
:
„
А
јао
мени
,
мој
рођени
брате
;
ја
тебе
изгубих
,
брате
;
мој
брате
,
ти
мене
остави
!
“
После
тога
подигне
свога
мртвога
брата
,
обгрли
га
,
пољуби
га
,
сузе
му
потеку
по
лицу
;
за
тиме
стисне
га
к
своме
срцу
па
га
опет
ижљуби
.
„
Хвала
теби
,
Боже
мој
;
ти
њега
ослободи
од
вешала
!
“
рече
за
тим
тихо
,
па
клекне
до
мртваца
и
склопи
своје
руке
,
да
се
моли
Богу
.
Младен
,
који
је
међу
тим
устао
био
и
стао
за
леђа
тога
несрећнога
брата
,
видевши
где
се
овај
Богу
моли
,
прекрсти
своје
руке
и
очита
молитву
за
душу
свога
новога
друга
.
Између
тога
,
у
другом
углу
тамнице
на
једној
хаљини
двојица
сеђаху
,
обојица
сужни
и
невољни
.
Једно
бејаше
млад
човек
са
дугачким
брковима
,
округлим
ликом
и
бистрим
великим
очима
.
Друго
бејаше
један
старији
;
имао
је
седе
власи
,
по
лицу
му
ударила
густа
брада
,
која
је
сва
седа
била
,
лице
му
је
било
мршаво
,
очи
без
жара
и
пуне
суза
.
„
Та
не
плачи
,
Ђорђе
,
—
говораше
млађи
тешећи
старијега
;
—
родио
си
се
,
па
једном
мораш
и
умрети
.
Данас
или
сутра
,
то
је
све
једно
!
Буди
човек
.
“
Старији
уздахне
.
„
Шта
уздишеш
?
—
продужи
млађи
прекоравајући
старијега
.
—
Не
показуј
се
да
ти
је
тешко
;
трпи
,
како
ти
је
тако
ти
је
.
“
„
Али
умрети
!
...
Умрети
?
Бог
зна
,
брате
,
хоћемо
ли
и
до
сутра
живи
бити
.
“
„
Умрети
?
Па
шта
је
то
?
—
Је
ли
теби
жао
умрети
?
“
„
Јесте
,
мени
је
жао
.
“
„
Ђорђе
,
то
нисам
о
теби
мислио
.
Ја
бих
се
заклео
био
да
ћеш
ти
највеће
муке
претрпети
па
нећеш
„
јао
“
рећи
;
а
ти
си
тако
малодушан
;
ти
ћеш
може
бити
још
молити
твоје
судије
да
ти
живот
опросте
.
“
„
Они
мени
неће
опростити
;
ја
ћу
умрети
,
ја
ћу
умрети
.
“
„
Кукавице
!
Мене
нека
секу
,
нека
пеку
;
нек
чине
са
мном
шта
им
је
воља
;
али
тиме
се
неће
пофалити
да
су
ме
застрашили
и
понизили
.
“
„
Лако
је
теби
говорити
.
За
тобом
нико
не
остаје
;
али
видиш
:
ја
имам
своју
жену
и
једно
сироче
на
души
.
На
киме
ће
они
остати
,
кад
ја
погинем
?
Шта
ће
бити
од
њих
?
“
И
после
ових
речи
обадвема
рукама
покрије
своје
лице
.
Млађи
ућути
.
У
тамници
је
такав
мрак
био
,
да
ова
двојица
нису
видели
оне
друге
;
они
нису
ни
знали
шта
се
у
другоме
углу
догодило
.
Тако
је
то
дуго
трајало
.
У
тамници
бејаше
највећа
тишина
.
Младен
је
непрестано
на
коленима
клечао
и
Богу
се
молио
,
а
његов
друг
до
њега
држао
је
на
своме
срцу
свога
мртвога
брата
.
У
томе
врата
се
од
тамнице
отворише
,
и
с
поља
горопадно
повикаше
:
„
Нека
изиђу
Сентомашани
!
“
Онај
,
који
је
свога
мртвога
брата
оплакивао
,
тргне
се
и
подигне
своју
главу
али
ништа
не
одговори
.
„
Сентомашани
!
Зар
не
чују
С
.
Томашани
?
“
викну
с
поља
опет
.
„
Чујем
,
чујем
ја
,
али
не
чује
Милош
!
Хе
,
хе
,
хе
,
Милош
не
чује
,
Милоша
нећете
вешати
!
“
и
за
овим
речима
зацени
се
смејући
.
За
тим
из
целога
грла
почне
певати
:
„
Који
не
зна
кад
треба
За
свој
род
умрети
—
Није
Србин
већ
је
буба
,
Тог
ће
земља
клети
.
Ха
,
ха
,
ха
!
Милоша
ви
нећете
вешати
!
Он
је
умро
за
свој
род
,
ал
’
га
ви
нећете
вешати
!
“
„
Који
је
ђаво
тима
?
“
повикаше
с
поља
,
и
четири
момка
уђу
у
тамницу
,
један
носећи
луч
у
руци
,
а
друга
тројица
убојно
оружје
.
„
Где
су
С
.
Томашани
?
“
викнуше
ушавши
у
тамницу
.
„
Ево
,
ово
сам
ја
,
а
ово
је
Милош
мој
брат
—
ког
ви
нећете
обесити
!
“
и
за
тим
баци
се
на
колена
,
подигне
руке
небу
;
после
пригрли
свога
брата
и
почне
га
љубити
:
„
Ходи
,
брате
,
само
ме
мало
загрли
,
само
ме
мало
пољуби
,
па
се
више
нећемо
никад
видети
;
али
тебе
неће
вешати
,
нико
неће
вешати
.
“
За
тим
устане
.
Страшно
га
је
било
погледати
.
Коса
му
је
била
разбарушена
,
очи
мутне
,
лице
бледо
као
смрт
,
одело
на
њему
на
цепове
подерано
.
Кад
је
устао
и
погледао
око
себе
,
чисто
се
свима
смрзла
крв
,
тако
је
тај
поглед
страшан
био
.
Момци
,
који
су
дошли
били
,
чисто
се
устравише
.
Тек
после
дугог
времена
један
дође
к
себи
па
повикне
:
„
Напред
!
“
С
.
Томашанин
га
погледи
,
као
да
се
чуди
,
па
запита
:
„
Куда
?
Та
Милош
је
умро
!
Шта
ћемо
сад
код
вешала
,
Милоша
не
можете
обесити
?
“
„
Овај
јо
полудео
!
“
рекне
један
момак
.
„
Дед
мало
кундаком
;
сад
ће
он
доћи
к
себи
!
“
и
за
тим
речима
немилице
удари
га
кундаком
у
леђа
.
С
.
Томашанин
плану
као
рис
,
зашкрипута
зубима
,
очи
му
севну
,
згрчи
своју
песницу
и
полети
момцима
,
—
но
у
исти
часак
,
као
да
му
је
нешто
на
памет
пало
,
стаде
,
жалосно
погледа
момке
па
тихо
проговори
:
„
Бадава
ме
удараш
,
Милоша
нећеш
вешати
!
“
и
рекавши
ово
пође
вратима
.
У
томе
један
момак
окрене
се
онима
,
који
су
у
углу
седели
,
и
немилостиво
проговори
:
„
А
кад
ћеш
ти
,
да
већ
ја
обучем
тај
капут
,
што
је
на
теби
?
“
—
Кад
С
.
Томашанин
чу
те
речи
,
као
да
се
опет
нечему
сетио
,
стаде
,
после
се
нагло
окрене
па
дотрчи
у
угао
где
је
Ђорђе
и
онај
други
роб
седео
:
„
Деда
,
—
викну
—
ја
мал
’
не
одох
а
нисам
се
од
тебе
ни
опростио
.
С
Богом
деда
!
“
Старац
је
и
пре
тога
већ
у
сузама
био
,
а
кад
овај
несрећни
млад
човек
,
који
је
од
бола
полудео
био
,
њему
дође
и
проговори
му
,
а
он
се
зацени
од
плача
.
„
А
што
плачеш
деда
?
Та
Милоша
неће
обесити
...
Милош
је
умро
,
деда
;
он
је
већ
тамо
...
“
и
руку
своју
подигне
небу
:
„
Тамо
на
небу
код
нашег
оца
!
“
дода
после
уздахнувши
из
срца
.
„
Хоће
ли
већ
један
пут
томе
крај
бити
?
!
“
викнуше
оружани
момци
.
„
С
Богом
деда
!
“
За
тим
обеси
се
старцу
о
врат
,
после
пође
другоме
млађем
,
ижљуби
се
и
с
њим
,
па
на
послетку
дође
и
к
Младену
.
„
И
ви
ту
?
И
ви
!
“
викну
као
изван
себе
.
Младен
рашири
своје
руке
,
обгрли
тога
младога
човека
,
пољуби
се
с
њим
па
му
пријатељски
проговори
:
„
С
Богом
брате
!
Не
плаши
се
и
умри
као
што
С
.
Томашани
умиру
.
С
Богом
,
скоро
ћу
и
ја
за
тобом
!
“
С
.
Томашанин
погледа
Младена
са
зафалности
па
после
одважно
одговори
:
„
Фала
,
господине
.
С
мене
нећете
постидни
бити
;
ја
ћу
им
показати
како
се
умире
...
али
Милоша
неће
вешати
.
“
И
за
овим
речима
подигне
своје
чело
,
и
као
човек
,
који
је
при
свести
и
зна
да
славно
чини
,
поносито
пође
пред
својим
гонитељима
.
Два
момка
подигоше
мртвога
С
.
Томашанина
и
изнесоше
из
тамнице
.
Кад
врата
затворише
и
луч
изнесоше
,
у
тамници
постаде
опет
мрак
као
што
је
и
пре
био
.
„
Иване
!
“
„
Младене
!
“
Викну
двојица
у
један
мах
.
Онај
роб
,
који
је
са
старцем
у
углу
седео
,
бејаше
Иван
,
Младенов
друг
још
од
заманде
.
Они
су
се
одмах
познали
,
док
су
момци
луч
у
тамницу
унели
;
ал
’
се
један
другом
нису
јавили
,
бојећи
се
да
их
не
раставе
ако
се
покажу
да
се
познају
.
Но
одмах
,
чим
момци
изађоше
,
јавише
се
један
другом
,
загрлише
се
и
ижљубише
:
„
Баш
добро
те
нас
Маџари
заробише
;
другојачије
не
бисмо
се
никад
ни
састали
!
“
проговори
Иван
после
прве
радости
.
„
Теби
је
од
шале
,
Иване
?
“
„
Каква
шала
?
Зар
ти
не
верујеш
да
сам
се
ја
тебе
зажелео
?
“
„
Верујем
,
али
овако
.
“
„
Па
шта
је
то
?
Бићемо
овако
лепо
,
заједно
у
друштву
,
неколико
дана
;
после
ће
нас
извести
пред
суд
;
тамо
ћемо
им
рећи
што
нам
на
срцу
лежи
,
—
за
тиме
на
губилиште
.
Мени
Бога
ми
неће
тим
наудити
;
ја
сам
живео
,
сад
могу
и
умрети
.
А
баш
да
ми
и
опросте
живот
,
шта
бих
онда
радио
,
ја
сам
без
својих
пријатеља
?
Ја
бих
морао
од
дуга
времена
умрети
.
А
кад
се
већ
мора
умирати
,
ја
волим
од
пушке
него
од
дуга
времена
.
“
За
овима
речима
учини
се
тишина
.
После
мало
ћутања
Иван
почне
звиждати
једну
веселу
арију
,
после
тога
проговори
:
„
Збиља
,
Младене
,
опомињеш
се
кад
смо
заједно
учили
играти
?
Је
л
’
,
оно
су
лепа
времена
била
?
...
Ал
’
да
,
ти
си
и
онда
смешан
светац
био
!
Мени
се
чини
да
си
ти
већ
и
онда
роб
био
.
Роб
онда
,
роб
сада
,
па
шта
ти
је
брига
?
Још
боље
овако
бити
роб
него
каке
оштроконђе
девојке
.
Овако
бар
знам
шта
ме
чека
,
а
онако
бес
би
га
знао
.
“
Младена
у
срце
дирну
те
речи
,
јер
он
се
опомену
првих
својих
јада
,
и
хтеде
нешто
да
говори
,
но
у
исти
часак
на
улици
загрме
добошима
.
„
Склопите
руке
и
молите
се
Богу
!
—
повиче
Ђорђе
клекнувши
и
руке
на
молитву
склопивши
.
—
Нашега
друга
воде
на
губилиште
.
“
Младен
и
Иван
тако
учинише
.
По
сата
клечаху
и
Богу
се
мољаху
.
У
томе
заори
се
пуцњава
пушака
.
„
Бог
да
му
душу
прости
!
Он
је
претрпео
!
“
уздахне
старац
прекрстивши
се
и
сузе
своје
тарући
.
„
Фала
Богу
,
кад
је
од
пушке
погинуо
!
Ја
знам
да
се
владао
на
губилишту
као
јунак
.
“
„
Од
куд
ти
то
можеш
знати
?
“
запита
Иван
.
„
Од
туд
—
одговори
Младен
—
што
сам
видео
да
се
не
плаши
пушке
ни
топа
,
ни
он
ни
његов
брат
.
Да
си
их
видео
на
с
.
томашким
шанчевима
како
су
се
борили
.
У
среди
је
био
међу
њима
њихов
отац
,
сед
старац
али
крепак
и
јуначан
као
лав
.
Ова
три
човека
на
својима
местима
у
највећој
ватри
тврдо
стајаху
као
каменито
стење
одбијајући
непријатеља
од
шанчева
.
Кад
нам
непријатељ
за
леђа
зађе
и
поче
нас
бити
,
танад
су
тако
летела
као
киша
,
ја
сам
њих
гледао
како
су
се
држали
—
ни
један
оком
није
тренуо
а
камо
ли
да
се
устрашио
.
“
„
То
је
јуначко
колено
.
“
„
Те
каково
!
—
продужи
Младен
.
—
Кад
је
цела
наша
војска
које
побијена
које
заробљена
била
,
нас
једно
педесеторо
нађосмо
се
код
реке
и
борисмо
се
.
Нек
нисам
поштен
човек
ако
нисмо
стотину
потукли
самима
кундацима
и
бајонетима
,
јер
џебана
нам
је
нестала
.
Кад
и
своје
пушке
покрасмо
,
ја
се
бацих
у
воду
и
прејурим
.
Кад
сам
на
половини
реке
већ
био
онда
опазим
да
Маџари
свладаше
и
свезаше
та
два
брата
;
а
они
могоше
ропству
утећи
,
ја
не
знам
зашто
то
не
учинише
.
“
„
Јер
им
је
отац
здраво
рањен
био
па
га
не
хтедоше
ни
мртва
оставити
.
Он
је
мени
сам
приповедио
,
“
рече
Ђорђе
.
„
Поштена
душа
!
“
„
И
он
погину
!
Па
како
?
Убише
га
као
каког
пустахију
,
па
Бог
зна
хоће
ли
га
сахранити
...
Браћо
,
браћо
,
и
ја
ћу
који
дан
;
—
браћо
,
ја
остављам
за
собом
удовицу
,
коју
сам
ја
љубио
као
што
може
човек
љубити
;
ми
се
пазисмо
од
како
смо
се
састали
;
ја
нисам
никад
што
ни
пожелео
,
да
она
није
дознала
и
да
се
није
трудила
по
вољи
ми
учинити
;
ја
остављам
за
собом
и
једно
сироче
које
сам
на
душу
узео
;
—
браћо
,
моје
срце
пишти
,
крваве
бих
сузе
лио
кад
на
њих
помислим
,
и
опет
,
браћо
,
...
ја
бих
лакше
умро
,
да
знам
да
ће
ме
сахранити
кад
ме
убију
,
да
ће
ме
покрити
покровом
,
да
ће
ме
у
сандук
метнути
и
опојати
по
православном
обичају
...
Но
,
браћо
,
они
ће
ме
убити
и
оставити
на
губилишту
као
каквог
пса
.
“
После
ових
речи
зацени
се
у
плач
,
погури
се
,
своје
лице
покрије
обадвема
својима
рукама
а
сав
је
дрктао
као
прут
.
Иван
се
намршти
,
замисли
се
и
уздахне
.
У
томе
по
ходнику
,
из
којег
се
улазило
у
тамницу
,
зачу
се
тиха
песма
.
Песма
се
овако
почињала
:
„
Поручује
Иванова
љуба
.
“
Иваново
лице
сине
од
радости
,
он
приђе
Ђорђу
,
ухвати
га
за
руку
па
му
проговори
:
„
Не
бој
се
,
брате
;
све
ће
бити
по
твојој
вољи
.
Ако
те
погубе
,
ти
ћеш
бити
сахрањен
по
православноме
обичају
.
“
Ђорђе
погледа
Ивана
сумнително
:
„
Зашто
ме
обмањујеш
?
Зашто
ми
обећаваш
оно
што
не
може
бити
?
“
„
Кад
сам
ја
још
слагао
?
Што
сам
ти
ја
обећао
то
ће
се
догодити
.
Јеси
ли
чуо
ту
песму
у
ходнику
?
“
„
Худа
радост
,
—
рече
Ђорђе
сакрушено
;
—
песму
је
ту
стражар
певао
.
“
„
Ма
ко
,
—
рече
озбиљно
Иван
.
—
Чувши
ту
песму
,
ја
те
сад
уверавам
да
ће
се
твоја
последња
жеља
испунити
.
“
XВ
.
КРВАВИ
СУД
Ој
давори
,
ти
Косово
равно
,
Шта
си
данас
дочекало
тужно
,
Да
Арапи
сад
по
теби
суде
.
С
.
Н
.
П
.
Други
дан
после
овога
догађаја
сужницима
судише
у
суботичком
крвавом
суду
.
Судионица
је
врло
пространа
била
,
али
дупком
напуњена
народом
.
Свако
је
с
највећим
нестрпљењем
ишчекивао
крај
суду
,
да
види
шта
ће
бити
са
сужнима
.
Сужници
стајаху
пред
зеленим
асталом
за
којим
сеђаху
крвожедни
судије
.
Сведок
за
сведоком
се
заклињао
противу
њих
,
а
свакога
појединог
заклетва
била
је
за
главу
сужницима
.
Ђорђе
је
био
блед
као
смрт
;
очи
његове
пуне
сузама
;
једва
се
држао
на
својима
ногама
,
тако
је
дрктао
од
слабости
и
страха
.
„
Шта
сам
ја
вама
окривио
,
да
се
криво
на
мене
заклињете
?
!
—
рекао
би
гдекоји
пут
уздишући
.
—
Ја
никад
ни
једноме
нисам
зло
учинио
.
“
Сведоци
га
погледаше
презрително
и
гдекоји
међу
зубима
промумла
:
„
Vad
rácz
,
hazaáruló
.
“
Младен
је
стајао
прекрштеним
на
прса
рукама
,
мирно
и
тихо
;
лице
му
је
ведро
било
,
очи
светле
као
да
се
њега
цела
ствар
ни
најмање
не
тиче
.
Иван
је
стајао
смешећи
се
,
и
по
гдекоји
пут
једну
арију
из
кадрила
тихо
звиждукајући
.
Судије
саслушавши
сведоке
позову
сужнике
да
се
бране
:
„
Е
,
да
Богме
,
—
проговори
Иван
,
—
мени
до
душе
неће
још
дуго
требати
моје
прси
,
али
опет
зато
нећу
да
их
кварим
у
лудо
говорећи
.
Кад
сте
купили
сведоке
и
научили
их
шта
да
говоре
,
а
ви
купите
и
бранитеља
ако
вам
треба
па
га
научите
како
ће
нам
и
он
врат
ломити
.
“
Иван
говораше
јасно
и
разумително
.
Кад
је
изговорио
,
у
народу
се
метеж
роди
;
свако
се
дивио
томе
човеку
,
који
извесно
зна
да
ће
скоро
умрети
,
па
опет
лакрдише
.
У
томе
један
млад
бледолик
човек
са
благородним
ликом
,
лепим
високим
челом
,
ватреним
погледом
,
смеђом
косом
,
плавим
дугачким
брковима
,
стаде
пред
судије
на
својим
јасним
гласом
проговори
:
„
Ја
сам
обранитељ
ове
господе
!
“
После
тога
се
окрене
сужницима
па
им
љубавно
проговори
:
„
Браћо
,
мене
нису
судије
поткупиле
,
већ
ја
ћу
вас
бранити
,
јер
ви
то
заслужујете
.
“
Сад
се
тек
учини
жубор
међу
народом
.
Што
овај
човек
учини
то
бејаше
више
него
јунаштво
.
Бранити
несрећнике
којима
су
суботичке
судије
напиле
чашу
,
то
шћаше
рећи
:
ја
стрмоглавце
падам
у
беду
,
и
мећем
своју
главу
у
торбу
.
Обранитељ
на
највеће
чудо
свију
почне
говорити
.
Говорио
је
ватрено
,
а
речи
његове
беху
тако
праве
и
побудителне
,
да
су
многима
сузе
на
очи
натерале
.
„
Лај
,
лај
;
за
оне
је
тане
већ
саливено
,
па
сад
можеш
лајати
колико
год
хоћеш
!
“
мумлаху
други
,
који
су
немилостиви
били
као
пси
.
Тако
и
бејаше
.
Судије
осудише
сужнике
да
умру
од
праха
и
олова
.
Кад
изрекоше
пресуду
,
Ђорђе
пребледи
као
смрт
,
на
очи
му
сузе
ударе
,
ноге
му
се
тако
задркћу
да
се
стропоштао
,
и
пљеснувши
својима
рукама
лелекнуо
:
„
Али
,
господо
,
ја
сам
невин
!
“
Младен
не
говораше
ништа
.
Кад
је
судија
изрекао
да
ће
умрети
од
праха
и
олова
очи
му
сину
,
лице
му
се
зарумени
,
чело
буде
још
ведрије
,
уста
му
се
осмехну
,
као
да
му
се
што
повољно
догодило
.
Иван
разрогачи
своје
очи
,
па
се
насмехну
;
после
поругателно
рече
:
„
Ви
сте
се
забунили
у
стилу
,
господине
,
јер
рекосте
у
пресуди
да
смо
ми
продавали
отаџбину
,
а
јамачно
хтедосте
рећи
да
смо
је
издали
.
“
Судије
га
погледаше
.
„
Измените
,
господине
,
измените
,
јер
то
вам
нико
неће
веровати
да
сам
ја
продао
отачаство
,
јер
,
кад
сте
љубав
имали
секвестрирати
моје
добро
,
нашли
сте
код
мене
само
Кошутове
банке
,
а
то
сваки
зна
да
ја
за
те
банке
ни
своју
зоб
не
бих
дао
био
,
да
нисам
морао
,
а
камо
ли
своје
отачаство
!
“
Ове
речи
дирнуше
у
живац
и
судије
и
цео
народ
у
судишту
.
Поруга
је
противу
Кошута
доста
љута
била
,
а
Кошут
у
оно
доба
бејаше
мали
Бог
у
Суботици
.
И
зато
се
по
целоме
судишту
велики
жубор
учини
.
Гдекоји
потрзаше
своје
сабље
,
да
Ивана
на
комаде
исеку
.
Једва
је
председник
суда
могао
утишати
народ
заповедивши
момцима
да
сужне
изведу
из
судишта
.
XВИ
.
БЕО
ХЛЕБАЦ
Она
ће
доћи
!
Које
су
на
смрт
осудили
у
Суботици
,
оне
су
обично
двадесет
и
четири
сата
на
белом
хлебу
држали
.
За
двадесет
и
четири
сата
они
беху
на
углед
народу
,
који
се
веселио
и
забављао
гледајући
страх
и
тугу
гдекојега
осуђенога
.
За
то
време
,
док
су
сужници
на
белом
хлебу
,
обично
им
се
испуни
ако
што
зажеле
,
а
многи
од
народа
,
који
долазе
да
их
виде
,
доносе
им
понуде
.
Кад
су
Младена
,
Ивана
и
Ђорђа
метнули
на
бео
хлебац
,
из
пакости
њима
нису
дали
да
се
ко
на
само
с
њима
може
разговарати
.
Њих
метнуше
око
подне
на
бео
хлебац
.
Народ
је
врвео
као
на
какво
чудо
,
да
их
види
,
јер
се
по
целој
вароши
било
разгласило
како
су
се
њих
двојица
добро
владали
пред
судом
,
па
свако
шћаше
видети
те
чудне
људе
,
које
тако
горка
смрт
не
могаше
застрашити
.
Иван
сеђаше
за
једном
трпезом
на
којој
је
горела
свећа
,
па
цупкајући
ногом
по
патосу
тихо
је
певао
различите
веселе
припеве
уз
наше
народне
песме
.
Младен
бејаше
мало
даље
од
њега
и
нешто
замишљен
;
али
ништа
се
није
страшио
,
а
баш
није
ни
жалостан
био
.
Врата
од
собе
беху
широм
отворена
,
да
кроз
њих
свако
може
видети
сужнике
,
а
на
вратима
бејаше
стражар
,
који
је
чувао
сужнике
и
никоме
није
дао
да
њима
улази
.
„
Младене
,
је
л
’
да
су
поштени
људи
наше
судије
?
Саставише
нас
овако
лепо
,
дадоше
нам
почасну
стражу
,
па
још
заповедише
да
нико
не
сме
долазити
да
нам
досађује
!
Баш
се
брину
за
наш
комодитет
!
“
говораше
Иван
Младену
.
Младен
се
осмехне
ал
’
му
ништа
не
одговори
.
„
Ти
си
се
опет
замислио
.
Ја
већ
видим
да
од
тебе
никад
неће
човек
бити
.
“
Ђорђе
сеђаше
у
једном
углу
од
собе
.
„
Стражо
!
“
викну
Иван
после
неколико
часова
.
„
Заповедајте
господине
.
“
„
Је
ли
нама
слободно
пушити
овде
?
“
„
Јесте
.
“
„
А
ти
пошљи
кога
,
нека
купи
најбоље
хавана
регалија
цигаре
.
“
Стражар
викне
,
један
момак
се
јави
,
прими
од
Ивана
новце
и
за
неколико
часкова
врати
се
с
пуном
кутијом
цигара
.
Иван
отвори
кутију
,
и
почне
бирати
цигаре
:
„
Младене
,
нас
господски
служе
.
Ја
не
верујем
да
у
целој
Суботици
има
још
једна
кутија
овакових
цигара
;
гледај
како
је
црн
и
сув
лист
,
па
гледај
ове
жуте
пегице
по
њима
.
“
После
ових
речи
запаливши
своју
цигару
понуди
Младена
:
„
Пуши
,
у
твоме
животу
оваке
цигаре
више
нећеш
пушити
.
“
Младен
запали
,
и
повукавши
неколико
димова
одговори
:
„
Без
све
шале
,
Иване
,
цигаре
су
особите
.
Бадава
над
„
хавана
регалијама
“
нема
цигаре
.
“
И
та
два
човека
,
који
извесно
знађаху
да
ће
после
неколико
сати
умрети
,
сладише
се
цигарама
као
да
су
на
каквој
части
.
У
томе
сутон
се
хватао
,
свет
се
разилазио
,
а
у
сужника
соби
свеће
запалише
.
„
Вече
је
наступило
,
а
ње
нема
;
ја
не
знам
шта
да
мислим
!
“
проговори
Иван
после
мало
ћутања
,
кад
момци
из
собе
изађоше
и
за
собом
врата
затворише
.
„
А
кога
си
ти
ишчекивао
?
“
запита
Младен
.
„
Своју
жену
.
“
„
Зар
ти
не
знаш
да
нама
нико
не
сме
долазити
?
“
„
А
зар
ти
ниси
чуо
синоћке
пред
вратима
од
наше
тамнице
песму
:
Поручује
Иванова
љуба
и
т
.
д
.
?
“
„
Јесам
.
Али
шта
ћеш
с
тиме
?
“
„
Е
,
добро
,
то
је
знак
да
ће
моја
жена
данас
код
мене
бити
.
“
„
Какав
знак
?
Од
куд
ти
то
знадеш
да
је
то
знак
?
“
„
Е
чекај
,
сад
ћу
ти
приповедити
.
Видиш
,
ја
не
знам
ни
сам
како
сам
до
тамнице
дошао
.
Ја
сам
са
маџарском
господом
врло
добро
живео
,
ма
да
сам
у
срцу
највећи
непријатељ
њихових
дела
био
,
али
ја
сам
се
од
свога
детинства
с
њима
научио
па
нисам
се
могао
од
њих
цепати
.
„
Ја
сам
њих
себи
призивао
,
и
често
их
частио
;
с
њима
сам
ја
пио
и
веселио
се
.
Они
су
више
у
мојој
него
у
својој
кући
били
.
Једно
вече
врло
се
разгрејасмо
добрим
вилањским
вином
,
кад
у
један
пут
мој
гост
А
...
Јанош
повиче
:
„
Газда
,
дај
шампањера
!
“
—
„
Иди
не
будали
,
—
одговорим
му
ја
.
—
Ко
би
лакрдисао
и
шампањер
тражио
преко
вилањског
вина
?
“
—
„
Ал
’
ја
хоћу
шампањер
да
пијем
.
Нисам
ја
паор
да
пијем
којекакву
буцку
,
већ
господин
;
а
господа
шампањер
пију
.
“
—
Ја
видевши
да
се
не
могу
отрести
пошаљем
свога
момка
по
шампањер
,
само
да
скинем
беду
с
врата
.
После
неколико
тренутака
момак
дође
с
10
бутела
шампањера
.
—
Како
момак
у
собу
,
а
овај
за
кошар
,
у
коме
су
бутеле
биле
,
па
повиче
:
„
А
где
су
друге
?
“
—
„
Ја
више
нисам
донео
,
господине
!
“
одговори
момак
.
—
„
Јесмо
ли
ми
просјаци
,
да
нас
овако
служе
?
“
викне
он
па
тресне
све
бутеле
о
земљу
.
Мени
се
крв
у
образе
слети
;
ухватим
га
за
прси
и
хтедох
га
рашчупати
,
али
дођу
други
да
нас
разваде
.
—
Ја
га
пустим
јер
ми
не
бејаше
ни
то
мило
што
се
у
мојој
кући
кавга
заметнула
;
али
мој
красни
гост
непрестано
је
беснео
дречећи
:
„
10
бутела
као
каквима
просјацима
!
“
Други
умиривајући
га
рекну
му
:
„
Не
дери
се
,
он
би
и
више
донео
,
али
човек
нема
новаца
.
“
—
„
Има
зоби
,
нека
прода
зоб
,
па
нек
куни
шампањер
,
кад
хоће
да
части
господу
.
“
Ја
се
врло
чудим
што
сам
и
до
јако
трпео
безобразлук
тај
,
да
ми
у
мојој
кући
други
заповеда
;
али
кад
он
почне
још
разређивати
,
и
учити
ме
шта
да
ја
радим
са
својим
добром
и
како
да
частим
своје
госте
,
наопако
се
разгоропадим
.
Ја
бих
га
кроз
прозор
бацио
да
сам
могао
до
њега
;
али
око
њега
беху
његови
другови
и
не
дадоше
ми
до
њега
.
—
„
Продај
зоб
па
ћеш
имати
новаца
.
“
—
„
Ја
не
дам
своју
зоб
за
Кошутове
банке
!
“
викнем
ја
љутито
,
знајући
да
ћу
га
тиме
ражљутити
.
„
Даћеш
,
даћеш
,
тако
ми
Бога
даћеш
!
“
дречао
је
он
,
а
пена
му
је
на
устима
од
љутине
била
.
„
Кад
ја
рекох
да
за
Кошутове
банке
не
дам
своју
зоб
,
моји
сви
гости
се
скупише
и
међу
собом
почеше
шушкати
;
после
сви
оду
,
ни
један
не
рекавши
ми
ни
:
с
Богом
остај
.
„
Други
дан
дође
к
мени
један
маџарски
официр
с
неколико
момака
,
заиште
кључеве
од
моје
житнице
,
и
после
ми
донесе
неколико
хиљада
форинти
у
Кошутовим
банкама
:
„
Ево
за
вашу
зоб
,
коју
ћемо
данас
носити
.
“
—
„
Моја
зоб
није
на
продају
.
“
—
„
Отачаству
треба
,
па
мора
бити
.
“
„
Треба
и
мени
,
а
ако
земља
треба
,
нека
меће
порез
на
људе
.
Ја
нисам
дужан
сам
носити
земаљске
терете
.
“
—
„
Они
одоше
,
и
после
неколико
тренутака
врате
се
,
и
окују
ме
у
гвожђе
.
„
Моја
жена
видевши
то
поче
молити
,
преклињати
и
обећавати
дарове
,
да
ме
само
не
дирају
;
она
обећа
све
новце
,
што
је
за
зоб
примила
,
само
да
ме
се
окану
.
Официр
јој
грубо
одговори
да
сам
ја
издајица
,
који
продајем
отачаство
,
и
да
ћу
ја
зато
на
вешала
,
па
ће
опет
новци
њихови
бити
,
јер
,
вели
,
од
издајице
се
добра
одузимају
.
„
Кад
она
то
чује
,
сва
се
зарумени
,
презрително
погледи
официра
,
дође
мени
,
загрли
ме
па
ми
рече
:
„
Иване
,
кад
бих
знала
да
ће
те
распети
,
ја
више
не
бих
молила
.
“
—
„
И
немој
псе
молити
,
него
моли
се
Богу
за
моју
душу
...
и
,
кад
ово
све
пређе
,
ако
се
узудајеш
,
а
ти
...
“
—
„
Не
,
не
,
не
,
Иване
;
ја
сам
твоја
и
сад
и
после
твоје
смрти
.
“
—
Очи
њене
беху
пуне
сузама
.
—
„
Право
!
—
викнух
ја
.
—
Сад
си
ми
лепа
!
Ја
никад
још
у
тебе
сузе
не
видех
.
“
—
Она
се
тргне
,
утре
своје
сузе
па
веселије
проговори
:
„
Више
нећеш
ни
видети
,
ово
су
и
прве
и
последње
моје
сузе
...
Баш
нико
се
неће
тиме
пофалити
да
ме
је
расплакао
.
“
—
И
после
тога
обесивши
ми
се
око
врата
,
ижљубимо
се
и
опростимо
.
„
Ја
пођох
.
Кад
сам
већ
вратима
дошао
био
,
а
она
повиче
:
„
Иване
,
ја
мал
’
не
заборавих
нешто
ти
рећи
.
“
—
Приђе
к
мени
па
ми
лагано
проговори
:
„
Ми
ћемо
се
још
видети
!
“
—
„
Када
?
“
—
„
Ја
не
знам
хоће
ли
ме
пустити
у
твоју
тамницу
;
али
,
пустили
не
пустили
,
ми
ћемо
се
видети
...
Чекај
...
“
и
после
ових
речи
се
мало
замисли
.
„
Ха
,
ово
је
слично
!
Ти
се
опомињеш
оне
песме
:
Поручује
Иванова
љуба
и
т
.
д
.
“
—
„
Како
се
не
бих
опомињао
?
Та
ти
си
ми
толико
пута
певала
.
“
—
„
Е
,
добро
.
Кад
ту
песму
чујеш
онда
ми
се
други
дан
надај
.
“
—
„
Ал
’
од
кога
ћу
ја
у
тамници
чути
песму
?
“
—
„
Ја
не
знам
:
пред
твојим
вратима
,
под
твојим
прозором
,
на
улици
близу
твоје
тамнице
или
ма
где
било
,
певаће
когод
,
тако
да
ћеш
ти
у
тамници
чути
.
“
—
„
Ето
видиш
,
брате
.
Ја
проведох
у
тамници
три
недеље
дана
ишчекујући
да
чујем
песму
,
па
никако
.
Синоћ
је
стражар
певао
пред
вратима
наше
црне
тамнице
.
Она
ће
данас
бити
у
овој
соби
где
само
оне
затварају
,
који
су
кандидирани
за
царство
небесно
;
она
ће
јамачно
данас
овде
бити
,
да
ми
,
антиципандо
од
рајске
насладе
,
толико
пољубаца
даде
,
што
ће
доста
бити
на
пут
до
онога
света
.
Ја
се
само
томе
чудим
што
још
не
долази
.
“
„
Мој
брате
,
худа
је
твоја
нада
!
“
„
Остави
ти
мене
.
Нисам
се
ја
никад
уздао
у
врбов
клин
;
ја
познајем
моју
жену
;
ја
ти
рекох
да
ће
она
овде
бити
,
само
кад
сам
ја
чуо
њену
песму
.
“
У
тај
мах
собна
врата
се
отворе
,
и
две
у
црно
обучене
женске
уђу
.
XИИ
.
ИСПОВЕСТ
Младен
је
стајао
као
окамењен
,
две
у
црно
обучене
женске
беху
Иванова
љуба
и
Ружа
.
„
Ви
,
ви
овде
?
“
говорио
је
Младен
љубећи
Ружину
руку
,
док
је
Иван
са
својом
љубом
на
страни
се
разговарао
.
„
Ја
дођох
вама
,
да
вам
зафалим
добро
,
које
учинисте
моме
оцу
.
“
„
Вашем
оцу
?
...
Ја
вашег
оца
и
не
познајем
!
...
Он
је
мртав
...
“
„
Мртав
је
био
за
мене
до
скора
,
јер
ми
не
знадосмо
једно
за
друго
;
али
ми
се
нађосмо
,
ми
се
видесмо
и
ижљубисмо
;
он
мене
у
чело
ја
њега
у
десницу
руку
;
он
мени
исприповеда
шта
има
вама
зафалити
,
ви
бејасте
његов
анђео
утешитељ
.
“
Младен
зачуђено
гледаше
Ружу
.
„
Не
гледајте
ме
тако
чудно
,
Младене
.
Што
вам
сада
рекох
то
је
истина
,
као
што
је
један
Бог
на
небу
...
Ви
сте
онај
,
за
кога
бих
ја
овака
слаба
жена
готова
била
хиљаду
пута
умрети
...
“
Бризне
плакати
,
покривши
белим
рукама
своје
лице
.
Младен
је
био
срећнији
него
ма
ко
други
на
свету
.
Он
је
био
готов
душу
своју
продати
сатани
за
један
часак
,
у
коме
би
Ружа
његова
била
,
и
тај
часак
бејаше
ту
.
Ружа
бејаше
код
њега
са
љубави
према
њему
.
„
Ја
вама
рекох
једном
да
сам
ја
била
врло
несрећно
створење
овога
света
.
У
детинству
моме
непрестано
болујући
нисам
ни
једну
радост
уживала
,
којом
се
деца
сладе
и
због
које
после
детинство
са
споменом
остане
тако
драго
.
—
У
најтежима
мојима
болестима
дојкиња
је
моја
мене
неговала
и
,
тако
рећи
,
мој
худи
живот
она
је
од
Бога
мени
измолила
.
Нарастох
девојком
,
отресох
се
несносне
бољетице
,
на
лицу
моме
цветаху
руже
младости
;
јато
обожатеља
опкољаваше
ме
,
и
то
мојој
мајци
мило
бејаше
;
млади
људи
ме
облетаху
и
ласкајући
говораху
ми
да
сам
ја
лепа
,
и
то
бејаше
мајци
мојој
понос
...
а
мени
највећа
досада
.
—
„
Ћери
моја
,
ти
се
зло
владаш
,
ти
си
врло
хладна
према
онима
,
који
ти
се
умиљавају
,
а
међу
њима
има
племића
,
који
могу
на
тебе
,
племићко
колено
,
рачун
држати
.
“
Она
мени
никад
о
другоме
није
говорила
него
о
части
,
богатству
,
о
племићима
,
баронима
.
Али
кад
год
ми
је
о
томе
спомињала
да
сам
ја
од
племићког
колена
,
мене
увек
штрецне
нешто
у
срцу
,
јер
чињаше
ми
се
као
да
сам
на
њеноме
лицу
неку
маглу
и
завист
приметила
.
—
У
томе
ја
упознадох
вас
.
Један
пут
сам
вас
видела
,
и
од
то
доба
...
“
Ружа
ућути
.
Младен
склопи
своје
руке
,
као
човек
кад
се
пред
светињом
моли
,
и
разнежено
проговори
:
„
Продужите
,
продужите
!
Ви
не
знате
како
је
мени
драга
ваша
исповест
.
“
„
У
моме
срцу
се
упалила
тиха
и
потајна
,
али
искрена
и
верна
љубав
према
вама
...
Прођоше
многи
дани
;
моја
мати
никад
о
вама
није
једне
речце
проговорила
.
Један
пут
после
онога
дана
,
кад
смо
оно
у
сватовима
били
,
поведе
се
о
вама
разговор
,
и
моја
мати
рече
:
„
Прво
мало
има
света
,
а
друго
није
ни
племић
!
“
—
За
тиме
ви
сте
долазили
у
нашу
кућу
,
и
њој
сте
се
већма
допали
јер
се
једном
изрази
:
„
Кад
већ
није
барон
,
бар
да
је
племић
.
Али
овако
,
шта
је
он
?
“
—
У
томе
,
на
моју
проклетињу
,
Лацика
дође
у
нашу
кућу
,
и
запроси
ме
од
моје
матере
.
Она
ме
даде
.
„
Ја
сам
плакала
,
молила
се
и
преклињала
да
ме
не
даје
њему
,
али
све
бејаше
бадава
;
она
ми
је
увек
одговарала
да
је
Лацика
лепа
прилика
јер
је
човек
од
света
,
галант
,
богат
и
племић
.
—
„
Ал
’
ја
га
не
милујем
,
ја
не
могу
бити
срећна
с
њиме
!
“
говорила
сам
ја
плачући
.
—
„
А
да
с
ким
ћеш
бити
срећна
ако
с
њиме
не
?
Он
је
у
вармеђској
служби
;
сви
племићи
ће
око
тебе
се
налазити
и
тебе
обожавати
;
ти
ћеш
моћи
најукуснији
тоалет
непрестано
имати
,
најноблији
еквипаж
;
око
тебе
ће
се
скупљати
цео
елегант-свет
,
и
ако
ти
будеш
разумна
дама
,
ти
ћеш
моћи
тон
давати
целоме
хотволе-у
.
“
Ја
одговорим
да
то
мене
ништа
не
привлачи
,
и
да
све
Лацикино
богатство
не
може
учинити
да
га
ја
љубим
.
„
Видевши
она
да
ме
не
може
наговорити
,
а
она
озбиљно
и
оним
гласом
,
којим
ме
је
увек
умела
покорити
,
рече
;
„
Ја
хоћу
,
па
тако
мора
бити
.
“
„
Као
што
је
она
хтела
,
тако
је
морало
бити
.
Ја
сам
се
с
Лациком
прстеновала
,
али
моје
срце
је
знало
,
како
му
је
.
„
После
тога
ви
бејасте
код
нас
...
Ја
сам
видела
тугу
на
вама
.
Кад
сам
за
фортепијаном
седела
,
моме
срцу
је
тако
тешко
било
,
као
да
је
на
њему
велика
гора
;
кад
сам
повела
песму
„
Младо
,
“
чинило
ми
се
да
опевам
себе
.
Ви
мене
погледасте
тужно
,
ја
сам
разумела
ваш
поглед
,
срце
моје
штрецне
,
и
љуто
заболи
.
Ви
одосте
,
ја
не
знадох
шта
ћу
од
жалости
,
глава
ми
се
занесе
,
онесвестим
се
...
и
не
знадох
ништа
о
себи
.
—
После
сам
одлежала
неколико
дана
.
„
Кад
сам
из
љуте
бољетице
к
себи
долазила
и
мало
се
освестила
,
до
мога
кревета
на
коленима
клечала
је
једна
жена
и
склопљеним
рукама
се
молила
Богу
.
Кад
опази
да
сам
ја
к
себи
дошла
,
врисне
од
радости
,
пригрли
ме
и
мислила
сам
изешће
ме
љубећи
.
„
Рано
моја
,
теби
је
боље
,
срце
моје
!
«
говораше
грлећи
ме
.
„
Мене
моја
мати
никад
није
тако
нежно
и
искрено
загрлила
и
пољубила
као
моја
дојкиња
.
Мени
се
срца
косне
та
њена
нега
,
те
кроз
плач
проговорим
:
„
Ах
,
ја
много
патим
;
мене
врло
боли
моје
срце
,
моја
мила
Смиљо
...
“
—
„
Знам
,
знам
ја
,
дете
моје
;
видела
сам
ја
то
на
теби
.
Ти
љубиш
,
—
је
ли
,
душо
моја
?
—
ти
љубиш
Младена
,
и
твоје
срце
за
њим
пати
.
“
Ја
покријем
рукама
своје
лице
и
љуто
зајецам
.
—
„
О
зашто
га
не
нађох
!
Ја
бих
својим
животом
вашу
срећу
купила
...
али
он
ми
се
изгуби
“
закука
она
,
тако
да
ми
је
њен
глас
срце
парао
,
и
за
тим
ми
приповеди
да
је
она
вас
заустављала
,
да
се
с
вама
разговори
,
ал
’
ви
се
отесте
од
ње
и
одосте
...
Она
је
вас
после
у
вашем
обиталишту
целу
недељу
дана
сваки
дан
тражила
,
ал
’
ви
се
изгубисте
;
нико
о
вама
није
знао
ништа
рећи
,
и
сви
мислише
да
вам
се
гдегод
каква
несрећа
догодила
.
„
Не
бејаше
помоћи
;
ја
сам
се
за
Лацику
венчала
.
„
Кад
сам
с
венчања
кући
дошла
,
тако
ми
је
било
као
да
ми
треба
умирати
;
ја
сам
седела
у
својој
соби
и
плакала
.
У
собу
уђе
моја
стара
дојкиња
.
„
Смиљо
!
Смиљо
!
—
вриснем
ја
,
—
ја
сам
несрећна
,
ја
ћу
умрети
!
“
—
Она
откопча
своју
хаљину
и
даде
ми
онај
крст
,
који
видесте
;
каже
ми
шта
је
у
томе
крсту
,
и
зајеца
горко
:
„
Худо
наследство
што
ти
остаје
од
твоје
мајке
,
ћери
моја
!
“
—
Ах
,
ја
сам
тај
дан
сувише
препатила
!
„
Ћери
моја
,
—
продужи
Смиља
свој
говор
,
—
ти
не
знаш
како
је
било
моме
срцу
видећи
тебе
да
патиш
,
и
ја
ти
не
могох
помоћи
,
ја
,
несрећна
твоја
мати
!
“
—
Ја
сам
је
чудно
гледала
.
Она
ме
обухвати
,
обгрли
и
пољуби
:
„
Дете
моје
,
ти
ниси
ништа
о
томе
знала
до
данас
;
мене
је
моја
заклетва
везала
,
те
ти
исповедити
не
могох
што
ми
је
на
срцу
било
.
Дете
моје
,
она
коју
си
ти
као
матер
држала
није
теби
мати
—
мати
сам
ја
теби
,
а
ти
си
пород
чисте
и
верне
љубави
,
али
из
незаконитог
брака
.
“
“
—
Ружа
изрекавши
ово
сва
се
зарумени
,
и
дуго
не
могаше
једне
речце
проговорити
.
Младен
није
веровао
да
добро
чује
.
„
Ви
се
чудите
томе
што
сад
рекох
?
—
продужи
Ружа
после
мало
ћутања
.
—
У
први
часак
ни
сама
не
хтедох
веровати
,
али
после
се
сетим
како
ме
је
она
,
коју
сам
као
матер
познавала
,
у
целоме
моме
животу
строго
држала
,
како
ме
никад
љубавно
није
погледала
,
мени
је
моје
срце
увек
казивало
да
сам
ја
њојзи
туђа
.
„
Мени
после
моја
дојкиња
приповеди
да
је
она
била
под
своје
код
г
.
Павла
,
који
је
рођени
брат
био
мога
назови
оца
,
ког
ја
нисам
ни
познавала
;
она
се
ту
упозна
у
Петра
,
комшинско
дете
,
који
бејаше
богослов
и
њу
искрено
и
верно
миловаше
као
што
је
и
она
њега
.
„
Г
.
Павле
је
био
самац
;
он
није
имао
од
срца
порода
,
али
је
имао
свога
брата
,
мужа
моје
назови
матере
.
„
Г
.
Павле
,
који
бејаше
болешљив
а
преко
мере
богат
,
позове
једном
свога
брата
к
себи
на
неко
време
,
да
буде
код
њега
у
гостима
и
да
се
разговоре
шта
ће
и
како
ће
са
својим
добром
,
јер
и
мој
назови
отац
бејаше
врло
слаб
и
без
деце
.
„
Али
између
тога
роди
се
женско
чедо
моме
назови
оцу
,
и
он
дође
с
тим
радосним
гласом
своме
брату
г
.
Павлу
.
„
Г
.
Павле
се
из
најпре
намргоди
на
тај
глас
.
„
Женско
,
женско
?
...
Шта
ми
је
рађала
женско
?
Да
је
родила
једног
сина
волео
бих
него
пет
девојака
.
—
С
девојкама
ми
је
већ
доста
.
Једну
сам
узео
на
душу
;
туђа
је
истина
,
али
боље
да
сам
јој
врат
сломио
,
док
сам
је
узео
,
него
што
сам
је
отхранио
.
“
„
Он
је
мислио
на
моју
матер
која
је
исти
дан
мене
родила
и
која
је
у
ближњој
соби
лежала
и
све
чула
.
„
Кукавица
!
Она
је
страшно
патила
за
своју
лакомисленост
.
Међу
највећим
телесним
боловима
морала
је
слушати
жестоку
погрду
г
.
Павла
,
који
ју
је
проклео
и
отказао
се
ње
,
заповедивши
јој
да
иде
куд
је
очи
воде
и
да
му
на
очи
не
долази
.
Он
је
хтеде
од
себе
отерати
,
док
јо
дознао
да
је
она
мене
на
свет
донела
;
али
кукавна
Смиља
је
тако
болесна
била
,
да
се
с
кревета
није
могла
маћи
.
То
је
тако
трајало
скоро
три
месеца
.
„
Између
тога
г
.
Павле
начини
писмено
у
коме
све
своје
добро
својој
новорођеној
синовици
поклања
.
„
У
томе
Смиља
се
опорави
толико
да
је
с
кревета
могла
силазити
;
љути
телесни
болови
њојзи
минуше
,
али
туга
на
срцу
и
њена
брига
буде
већа
.
Она
је
своме
срцу
примила
речи
г
.
Павла
;
она
није
хтела
у
његовој
кући
више
остати
;
она
не
могаше
од
стида
ни
у
селу
бити
.
„
А
куда
да
се
пусти
са
дететом
у
туђ
свет
,
у
свет
у
коме
она
никога
не
имађаше
!
„
Она
клекне
на
колена
поред
своје
постеље
,
скрсти
своје
руке
,
и
кроз
сузе
мољаше
се
Богу
да
је
узме
у
милост
своју
,
не
ради
себе
већ
мене
ради
.
„
Боже
шта
ће
бити
од
мога
чеда
!
“
—
„
Ја
ћу
му
бити
мати
!
“
проговори
неко
за
њеним
леђима
.
„
Смиља
се
окрене
.
За
њеним
леђима
бејаше
једна
богато
одевена
госпођа
,
која
понуди
Смиљу
да
мене
њојзи
преда
,
обећавајући
да
ће
ме
она
као
своје
дете
отхранити
и
да
нас
никад
неће
делити
,
ако
се
Смиља
закуне
да
ће
то
у
тајности
држати
и
никоме
на
свету
исповедити
неће
да
је
она
моја
мати
.
„
Смиљи
се
учини
да
је
ту
госпођу
Бог
из
неба
послао
,
да
је
избави
и
спасе
од
пропасти
;
с
радости
пристане
на
то
,
што
је
она
хтела
,
закуне
јој
се
да
никоме
до
моје
удадбе
неће
говорити
о
моме
рођењу
а
и
кад
се
ја
удам
да
ће
само
мени
смети
исповедити
ту
своју
тајну
;
мене
узе
у
своје
наручје
,
и
онај
исти
час
остави
кућу
г
.
Павла
;
седе
па
каруца
са
мојом
назови
матером
;
дођу
на
Тису
,
и
на
обали
Тисе
остави
своје
хаљине
.
„
Други
дан
по
целоме
Ч
...
се
разгласило
да
је
Смиљана
са
својим
дететом
у
Тису
скочила
.
„
Она
је
мене
отхрањивала
и
неговала
,
као
што
добра
мати
негује
.
Кад
сам
ја
одрасла
,
ја
сам
мислила
да
је
она
моја
дојкиња
али
ја
сам
њу
увек
као
своју
матер
поштовала
и
љубила
и
увек
сам
се
њој
више
лепила
него
оној
,
коју
сам
за
овоју
матер
држала
,
јер
она
је
мене
из
нужде
к
себи
узела
,
и
,
Бог
би
знао
како
,
али
ја
сам
у
моме
срцу
осећала
да
сам
ја
њој
туђа
и
да
она
мене
не
љуби
,
као
што
је
то
јамачно
и
било
...
“
„
Али
зашто
је
она
вас
к
себи
узимала
и
зашто
је
заклела
вашу
мајку
да
никоме
не
говори
о
вашем
рођењу
?
“
уђе
у
реч
Младен
чудећи
се
томе
,
што
је
од
Руже
чуо
.
„
Ја
вам
рекох
да
је
она
родила
кћер
коју
је
г
.
Павле
себи
за
наследницу
узео
оставивши
јој
све
своје
добро
.
Дете
то
у
путу
умре
,
кад
га
је
она
г
.
Павлу
носила
да
га
види
.
Она
то
притаји
јер
је
видела
да
јој
је
муж
болешљив
и
да
ће
скоро
остати
удова
.
Она
је
своје
дете
тајно
сахранила
и
мене
мртвом
своме
детету
подметнула
,
да
тако
у
великом
наследству
остане
.
„
Видите
,
она
мене
није
из
љубави
к
себи
примила
,
него
из
овоје
сујете
и
користи
;
она
мене
истина
никад
није
злоставила
,
али
љубави
према
мени
не
имађаше
.
„
Кад
је
мени
моја
кукавна
мати
своју
тајну
исповедила
,
она
је
у
сузама
се
гушила
.
„
Ћери
моја
,
на
нашем
колену
нема
Божјег
благослова
;
нама
за
наследство
од
колена
на
колено
остају
јади
и
несрећа
;
ти
си
још
у
утроби
твоје
мајке
близу
смрти
била
;
ја
сам
тебе
једва
отхранила
и
горким
сузама
од
Бога
измолила
;
а
саде
ти
са
благословом
својим
смрт
пружам
,
дајем
ти
љути
отров
,
јер
ја
видим
да
си
ти
врло
несрећна
;
ти
не
волиш
свога
мужа
а
боље
је
умрети
него
противу
срца
радити
и
с
недрагим
живети
,
...
јер
—
видиш
,
ћери
моја
,
—
част
,
слава
и
богатство
,
не
могу
загладити
жалост
за
драгим
.
“
„
Ја
сам
тешила
своју
матер
рекавши
јој
да
ја
не
мрзим
Лацику
и
да
ћу
ја
с
њиме
моћи
срећна
бити
.
„
Ја
сам
се
показивала
од
тога
часа
да
сам
весела
само
да
утешим
своју
кукавну
матер
;
ја
сам
плакала
где
ме
нико
није
видео
,
кријући
своје
сузе
од
људи
,
али
сам
у
друштву
и
пред
људима
увек
весело
лице
имала
.
„
Моја
се
мати
утеши
тиме
.
Она
је
код
мене
и
код
мога
мужа
живела
;
она
је
само
за
мене
живела
.
То
ја
знадох
и
мило
ми
бејаше
да
јој
чимгод
могу
надокнадити
муку
и
патњу
,
коју
је
у
своме
животу
поднела
.
„
Она
доживи
унуче
,
мога
Младена
.
Кад
га
је
на
своје
руке
узела
,
њено
је
лице
светло
било
од
небесне
милине
и
радости
.
„
Бог
се
смиловао
на
мене
и
послушао
моју
молитву
те
је
теби
мушко
чедо
дао
;
фала
његовом
светом
имену
што
није
женско
;
на
женској
деци
у
нашем
колену
је
до
данас
проклетиња
била
;
проклетиња
ће
та
престати
с
овим
чедом
!
“
—
За
тим
пролије
сузе
по
своме
беломе
лицу
.
„
После
тога
она
је
мало
још
живела
,
у
најлепшем
своме
добу
је
умрла
,
спомињући
сваки
дан
мога
оца
.
„
Ја
сам
од
тога
дана
слободно
могла
сузе
ронити
и
нисам
морала
се
више
ни
од
кога
крити
,
јер
сузе
моје
нису
никоме
на
жао
биле
.
Мој
муж
мене
није
из
љубави
ни
узимао
већ
због
мираза
који
сам
ја
имала
,
и
он
није
много
марио
за
то
,
плачем
ли
ја
или
се
смејем
.
„
Од
оног
дана
кад
смо
Смиљану
сахранили
ја
нисам
имала
друге
радости
осим
мога
чеда
,
а
туге
и
жалости
сувише
.
Од
ономад
Бог
ми
је
даровао
особиту
радост
;
ја
сам
нашла
свога
оца
,
одвела
сам
га
на
гроб
своје
мајке
,
видела
сам
небесно
задовољство
и
милину
на
његовоме
лицу
.
Он
је
клекао
на
њен
гроб
,
пролио
сузе
на
њему
,
благословио
мене
и
моје
чедо
и
за
вашу
душу
очитао
молитву
,
јер
он
је
мислио
да
сте
ви
у
С
.
Томашу
погинули
.
“
„
Али
од
куд
зна
ваш
отац
за
мене
?
“
„
Би
сте
били
његов
анђео
утешитељ
;
ви
сте
му
улили
надежду
да
ће
му
Бог
опростити
зато
што
је
згрешио
;
ви
сте
му
говорили
да
Бог
и
убици
прашта
,
кад
се
убица
истинито
покаје
!
“
„
Петар
?
...
Ја
сам
то
Петру
говорио
...
Петар
је
ваш
отац
?
“
„
Јесте
!
“
„
Ја
сам
мислио
да
је
он
простак
;
он
је
у
своме
оделу
,
у
животу
,
у
говору
,
у
свему
је
он
тако
био
као
и
други
простаци
!
“
„
Јесте
,
јер
је
он
непрестано
с
њима
живео
.
Кад
је
моја
мати
се
изгубила
и
кад
се
разгласило
да
је
она
у
Тису
скочила
,
он
је
био
као
луд
од
жалости
,
он
је
кривио
г
.
Павла
да
је
томе
свему
крив
,
наглоћа
га
занесе
те
он
огреши
своју
душу
и
убије
г
.
Павла
и
његовог
брата
,
који
је
своме
брату
у
помоћ
пошао
...
“
Ружа
не
могаше
даље
говорити
јер
у
исти
мах
врата
се
отворише
и
стражар
у
собу
уђе
.
„
Моје
госпође
,
време
је
да
одлазите
.
Још
једна
четврт
сата
,
па
ће
се
стража
мењати
,
и
на
моје
место
ће
други
доћи
.
“
Иванова
љуба
која
је
са
својим
мужем
и
Ђорђем
разговарала
устане
са
столице
,
на
којој
је
седела
,
приђе
к
стражару
и
пружи
му
20
дуката
.
„
Ово
је
твоје
.
“
Стражар
не
хтеде
примити
.
„
Ја
ти
поклањам
!
“
„
Не
,
госпођо
,
ја
то
не
примам
.
Има
и
међу
нама
Маџарима
,
који
знамо
шта
је
поштење
,
па
се
не
дајемо
поткупити
;
ја
сам
своју
главу
у
торбу
метнуо
кад
сам
вас
у
ову
собу
противу
заповести
пустио
,
а
то
нисам
учинио
за
дукате
.
“
Сви
се
зачуде
чувши
то
.
Стражар
приђе
к
Младену
ухвати
га
за
десну
руку
,
на
којој
је
имао
једну
златну
бурму
са
малим
алемом
каменом
„
Господине
,
ове
су
госпође
желеле
вас
видети
.
Ја
сам
их
пропустио
да
вас
виде
,
јер
сам
знао
да
ће
то
вама
мило
бити
.
Кад
би
мене
зато
и
погубили
,
не
би
ми
жао
било
,
кад
сам
вама
мило
учинио
.
“
После
ових
речи
из
недара
извади
једну
књижицу
,
из
књижице
једну
хартију
,
а
из
хартије
измота
онаку
исту
бурму
као
што
је
на
Младеновом
прсту
била
.
„
Ви
се
зовете
Младен
,
а
ова
је
бурма
истоветна
као
што
је
та
на
вашем
прсту
!
“
„
То
је
моја
бурма
била
,
ја
сам
је
поклонио
у
Милану
једном
Граничару
.
“
„
Тај
је
Граничар
мој
живот
спасао
,
господине
.
Ја
сам
војевао
у
горњој
Маџарској
у
13-ом
хонведском
батаљону
;
Граничари
ударе
на
нас
;
нас
бејаше
један
батаљон
,
њих
један
;
ми
се
бисмо
,
Граничари
нас
савладају
и
на
воду
натерају
,
где
се
многи
од
наших
подавише
.
Ја
добијем
рану
у
десно
раме
,
испустим
своју
пушку
и
падох
,
један
замане
кундаком
да
ме
смлати
,
али
други
притрчи
,
подмете
своју
пушку
и
сачува
ме
,
приђе
мени
,
подигне
ме
и
пође
са
мном
,
да
ме
међу
рањене
и
заробљене
одведе
.
У
томе
дође
од
некуд
Дамјанић
са
три
батаљона
одморних
хонведа
;
мој
обранитељ
,
како
то
види
,
остави
мене
и
пође
међу
друге
,
који
се
почеше
већ
из
пушака
тући
са
Дамјанићевом
војском
.
Али
не
оде
ни
три
корачаја
,
њега
тане
из
пушке
у
сред
прса
погоди
.
Ја
му
се
привучем
,
да
му
помогнем
;
ал
’
он
је
издисао
.
„
Брате
,
ако
Бог
да
те
ја
преживим
и
својој
се
кући
вратим
кад
се
рат
сврши
,
шта
да
учиним
за
тебе
?
“
—
„
Узми
новце
,
што
код
мене
има
,
па
плати
српском
попу
нека
ми
очита
молитву
за
душу
.
“
—
„
