Година
1
.
ЗАБАВНИК
„
МАЛИХ
НОВИНА
“
Књига
1
.
БЕОГРАДСКЕ
ТАЈНЕ
Историски
роман
из
српске
прошлости
,
с
краја
прошлог
века
!
Примедба
.
Скрећемо
пажњу
штованих
читалаца
да
двоје
Београд
,
у
који
ћемо
мало
час
ући
,
од
овога
нашег
данашњег
Београда
.
Једно
је
Београд
прошлости
а
друго
Београд
садашњости
;
прво
је
Београд
којег
нема
више
,
друго
јо
овај
живи
Београд
што
се
ево
диже
на
наше
очи
.
Читаоци
знају
садашњи
Београд
,
а
у
току
ових
причања
ми
ћемо
их
поступно
упознати
с
негдашњим
Београдом
,
с
Београдом
старинским
,
с
оним
Београдом
који
данас
ни
у
слици
немамо
.
И
Канли
кула
Београдску
тврђаву
,
или
као
што
се
то
у
свакидањем
говору
обично
рекне
,
београдски
град
опасивала
су
висока
и
дебела
градска
платна
,
сазидана
од
цигље
и
камена
.
Са
савске
и
дунавске
стране
градско
платно
било
је
с
поља
обложено
белим
,
тесаним
каменом
,
који
је
,
као
неки
оклоп
,
штитио
бокове
градске
од
бујних
и
неуморних
таласа
помешаних
вода
Саве
и
Дунава
,
што
од
векова
запљускују
ону
зидину
,
бију
се
и
ломе
о
њу
,
па
одбијени
у
жубору
јуре
даље
својим
далеким
путем
,
чак
у
Црно
море
.
Ту
,
на
сутоку
Саве
и
Дунава
,
на
самом
углу
градском
,
не
далеко
од
Су-капије
(
данашње
градске
Савске
капије
)
уздизала
се
висока
,
округла
камена
кула
,
са
шиљастим
,
високим
оловним
кровом
.
Ова
кула
завршивала
је
читав
низ
других
омањих
кула
,
које
су
биле
поређане
дуж
целога
градског
платна
,
и
које
су
,
већ
од
векова
,
ту
стајале
,
као
непомични
стражари
и
неми
сведоци
толиких
крвавих
мегдана
што
су
око
ове
тврђаве
вођени
.
Из
ког
је
доба
била
ова
кула
,
ко
је
сазида
и
за
какву
потребу
управо
?
—
то
се
са
сигурношћу
није
могло
рећи
,
а
оно
мало
нагађања
,
што
се
о
њој
још
било
очувало
,
споменућемо
мало
ниже
.
По
начину
зидања
,
по
дебелом
црном
талогу
,
који
је
време
било
наслагало
по
каменим
зидовима
ове
куле
,
као
и
по
чврстоћи
и
темељитости
њене
израде
могло
се
закључити
само
толико
,
да
је
ова
кула
много
старија
од
осталих
,
да
су
је
градили
бољи
мајстори
но
оне
друге
и
да
је
зидана
у
времену
када
се
имало
од
куда
потрошити
на
оваку
једну
грађевину
.
У
целом
низу
била
је
само
још
једна
кула
,
која
би
се
по
јачини
донекле
могла
мерити
с
овом
,
и
то
је
кула
Небојша
.
Али
и
по
висини
,
и
по
обиму
,
и
по
лепоти
израде
,
Небојша
је
куд
и
камо
заостајала
иза
ове
куле
.
У
висину
ова
је
кула
могла
имати
8—9
хвати
,
кад
се
рачуна
од
површине
градског
платна
,
над
којим
се
уздизала
,
а
више
и
од
12
хвати
,
кад
се
рачуна
од
дунавског
воденог
огледала
.
У
ширину
ова
је
кула
могла
имати
до
6
хвати
.
На
целој
кули
није
било
нигде
никаква
отвора
ни
прозора
,
сем
што
се
,
при
самом
врху
,
налазио
свуда
у
наоколо
ред
малених
,
врло
узаних
отвора
,
више
налик
на
убојне
мазгале
,
но
на
прозоре
.
Но
кад
се
ближе
приђе
,
и
кад
се
боље
загледа
,
могло
се
познати
по
лепим
мраморним
сводовим
,
да
је
по
средини
куле
био
читав
ред
четвртастих
прозора
,
озго
сведених
на
лук
,
прозора
,
који
су
доцније
зазидани
,
да
се
никада
више
не
отворе
.
Сва
је
прилика
да
су
ови
прозори
зазидани
онда
,
када
је
кула
престала
служити
свом
првобитном
циљу
,
коме
је
била
и
намењена
,
а
добила
неку
другу
задаћу
.
Но
највише
је
падало
у
очи
то
,
што
на
овој
кули
није
било
никаквих
врата
ни
улаза
.
Можда
би
се
могло
мислити
да
је
таквих
врата
било
,
но
да
су
доцније
и
она
зазидана
као
оно
и
прозори
.
Али
ни
најбрижљивијим
испитивањем
није
се
могло
наћи
ништа
,
што
би
било
ма
само
и
налик
на
зазидана
врата
.
Но
томе
се
мора
узети
,
да
је
ова
чудна
кула
још
одмах
у
почетку
била
саграђена
без
врата
и
улаза
.
На
другим
кулама
јасно
се
видело
да
су
биле
намењене
или
за
одбрану
тврђаве
,
или
су
служиле
као
куле
мотриље
са
којих
се
на
далеко
могло
видети
да
ли
се
тврђави
примиче
пријатељ
или
непријатељ
.
Али
ова
кула
није
била
ни
за
једну
од
тих
потреба
.
Она
је
морала
имати
сасвим
неку
другу
и
друкчију
задаћу
.
Као
што
смо
напред
споменули
,
постанак
ове
куле
увијен
је
у
таму
.
О
томе
постоје
само
више
или
мање
вероватне
гатке
.
Тако
је
говорило
једно
предање
,
да
је
ова
кула
сазидана
по
заповести
највишега
турског
духовног
суда
и
да
је
била
намењена
за
вечиту
тамницу
Шеик-ул-исламу
Мухамеду
Ел-Зембили
,
човеку
од
велике
учености
и
дубоке
мудрости
,
но
кога
је
његова
велика
наука
била
занела
толико
,
да
је
узео
доказивати
како
Мухамед
није
био
никакав
светац
и
велики
пророк
и
посланик
божији
,
већ
обичан
,
мудар
чочек
—
грех
за
који
је
био
свргнут
са
својег
великог
чина
и
осуђен
да
цео
век
проведе
у
тамници
.
Други
су
говорили
да
је
ову
кулу
много
пре
Турака
зидао
некакав
хришћански
принц
,
а
намењена
је
била
да
буде
ризница
његовом
огромном
благу
.
Најпосле
знало
се
још
и
ово
,
и
то
је
било
највероватније
:
У
једној
тулби
,
у
горњем
делу
београдске
тврђаве
,
која
се
звала
„
Светла
тулба
“
налазио
се
старински
коран
,
на
чијем
је
крајњем
листу
било
записано
ово
:
„
Сунце
истоку
и
западу
,
господар
у
три
дола
света
,
Цар
царева
,
Султан
Сулејман
Величанствени
,
пошто
се
због
честих
и
дугих
ратова
по
Угарској
,
много
бавио
на
овим
странама
,
сазида
у
Србистану
,
у
великом
и
тврдом
граду
Дарол-џихаду
,
на
сутоку
две
велике
и
свештене
воде
,
најлепши
и
најтврђи
двор
за
три
љубимице
своје
:
Ђурђијанку
Фенуму
,
Гркињу
Јелену
,
и
најлепшу
ружу
из
долина
шираских
,
анђелску
Кари-Заде
,
да
му
буду
вазда
близу
срца
,
и
да
му
заслађују
и
блаже
часове
благословена
живота
.
И
окити
га
златом
и
сребром
,
и
ишара
га
резаном
кошћу
слоновом
и
скупоценим
разнобојним
каменом
и
прозрачним
кристалом
,
и
постави
га
свилом
и
кадивом
и
скупоценим
шаловима
индијским
и
мекосвиленим
ћилимима
персиским
,
и
напуни
га
ружама
и
мирисом
,
и
унесе
у
њега
најлепше
тице
рајске
,
и
створи
од
њега
лепше
и
светије
место
од
најлепше
свештене
богомоље
,
и
направи
га
изнутра
да
је
рај
,
а
с
поља
да
није
ништа
лепши
и
угледнији
од
обичне
куле
заточнице
,
и
не
беше
друга
уласка
у
ову
зграду
,
јединствену
под
сунцем
,
до
уласка
из
благословена
места
,
на
коме
победоносни
цар
царева
приноси
молитво
своје
великоме
Богу
...
.
И
тако
,
вољом
промисла
,
поста
ова
чудна
грађевина
,
створена
једном
помишљу
царевом
,
у
једној
мучној
ноћи
без
сна
,
кад
око
првих
певаца
устаде
са
свилене
постеље
своје
,
морен
жудњом
и
сладострашћем
за
љубимицама
својим
,
које
бејаху
далеко
од
њега
,
те
зажели
и
створи
да
му
буду
близу
и
да
су
вазда
крај
срца
његова
.
Али
зао
дух
позавиде
овоме
лепом
делу
љубави
и
нађе
начина
да
својим
кужним
дахом
отрује
и
ово
светилиште
срца
.
Једне
бурне
ноћи
,
када
је
велики
цар
сву
бригу
своју
поклањао
војсци
,
коју
је
вољом
великога
створитеља
светова
повео
да
њоме
казни
и
уништи
душмане
праве
вере
,
зао
дух
отпадник
,
у
облику
и
прилици
једног
неверничког
племића
и
кнеза
франачког
,
продре
у
оне
неприступне
одаје
,
и
три
дана
и
три
сладострасне
ноћи
проведе
у
наручју
ове
три
дотле
божанствене
жене
,
али
које
сад
бејаху
саблажњене
,
а
неверничка
кост
Евина
не
умеде
одбити
кушања
нечастивог
,
но
му
се
подаде
.
И
би
нацрњи
грех
под
сунцем
,
и
из
пехара
љубави
,
намењена
да
се
из
њега
напаја
само
свештена
особа
великога
цара
,
три
дана
и
три
ноћи
сркаше
слађани
шербет
заносна
сладострашћа
и
овај
невернички
пас
,
који
четвртог
дана
,
заједно
с
неверним
женама
испусти
нечисти
дух
свој
,
на
најстрашнијим
мукама
,
и
помеша
трулу
крв
своју
с
крвљу
издајничких
љубимица
.
А
велики
султан
,
у
заносу
необуздане
љубоморе
и
неутољива
гнева
,
нареди
да
се
уништи
и
спали
сва
унутрашња
сјајност
ове
дивне
куле
,
и
да
се
похвата
шест
родова
најопаснијих
гуја
присојкиња
,
и
да
се
узме
шест
пари
отровних
краставих
жаба
и
шест
пари
крилатих
гуштерова
,
и
потребан
број
совуљага
и
много
друга
гада
,
донесена
из
далеких
крајева
света
,
и
да
се
све
то
баци
у
ову
кулу
,
нека
се
у
њој
намножи
и
нека
је
испуни
смрадом
и
отровом
,
и
нека
се
гује
легу
у
одајама
,
где
су
благовале
неверне
и
издајничке
жене
.
Затим
нареди
да
се
испроваљује
зид
у
основи
куле
,
да
у
њу
продре
вода
и
влага
,
да
никне
отровна
маховина
,
да
буђ
и
плесан
испуни
кужним
задахом
целу
грађевину
,
да
се
тако
од
ње
створи
најужасније
место
,
и
то
да
буде
освета
проклетој
успомени
неверних
жена
и
тако
да
остане
,
да
колено
колену
казује
чудну
судбу
ове
чудне
зграде
,
над
којом
данас
стоји
проклество
свемогућега
,
“
Тако
прича
запис
у
старом
корану
и
,
нема
сумње
,
да
се
ово
казивање
тиче
ове
куле
,
„
Дарол-Джихад
“
значи
турски
„
Дом
ратова
за
веру
“
,
а
тај
надимак
Турци
су
чешће
давали
Београду
.
У
„
две
велике
свештене
воде
“
лако
распознајемо
нашу
Саву
и
Дунаво
,
а
подудара
се
историски
и
оно
казивање
о
султану
Сулејману
ИИ
.
,
јер
је
он
збиља
за
време
својих
похода
на
Угарску
чешће
свраћао
у
Београд
и
дуже
се
у
њему
бавио
.
Управо
Београд
је
био
његов
омиљени
град
,
јер
га
је
он
први
и
освојио
од
Срба
и
Мађара
и
присајединио
га
моћној
турској
царевини
.
(
1521
год
.
)
Запис
дакле
говори
о
овој
кули
,
па
и
ако
има
у
њему
неких
тавних
места
,
он
опет
за
то
доста
јасно
казује
и
постанак
и
даљу
судбину
ове
загонетне
грађевине
.
Наравно
,
остајало
би
још
отворено
питање
у
колико
је
поуздан
сам
тај
запис
и
да
није
све
оно
што
у
њему
стоји
само
каква
гатка
,
коју
је
негде
чуо
и
записао
какав
вредни
дервиш
турски
.
Ова
се
сумња
могла
породити
у
толико
лакше
,
што
је
било
и
друго
једно
предање
,
које
је
постанак
ове
куле
преносило
у
раније
доба
,
док
Турци
још
нису
били
ни
узели
Београд
,
и
док
је
он
још
био
у
рукама
мађарским
.
Причало
се
наиме
ово
:
1491
.
године
султан
Бајазит
ИИ
.
са
жудњом
је
погледао
на
Београд
и
кројио
планове
како
ли
би
га
освојио
.
Још
отац
његов
,
Султан
Мухамед
ИИ
.
,
доцније
славни
освајач
Цариграда
,
опседао
је
Београд
големом
војском
и
кушао
да
га
освоји
,
али
се
,
после
седам
месеци
узалудне
опсаде
,
морао
повући
натраг
с
грдним
губитцима
у
војсци
.
Што
није
могао
постићи
отац
силом
и
јунаштвом
,
то
је
сад
хтео
да
постигне
син
мудрошћу
и
лукавством
.
С
тога
Султан
Бајазит
ИИ
.
поручи
своме
везиру
у
Смедереву
,
Сулејман-паши
,
да
гледа
да
се
користи
смрћу
мађарскога
краља
Матије
Корвина
(
1490
)
,
и
нередима
који
су
услед
тога
настали
у
Угарској
,
па
да
ступи
у
пријатељске
преговоре
с
командантима
и
већим
војним
старешинама
у
Београду
,
и
да
им
обећа
велике
поклоне
и
велику
милост
царску
,
ако
предаду
Београд
турској
војсци
.
И
Сулејман-паша
збиља
то
и
покуша
,
1491
.
год
.
командант
Београда
Ладислав
Разгоња
оде
послом
у
Угарску
,
а
у
Београду
остану
као
његови
заступници
ерцхерцог
од
Срема
Лоренцо
Ујлак
и
пријор
јоанитског
реда
неки
од
Аурани
.
С
овом
двојицом
Сулејман-паша
и
ступи
у
преговоре
и
водио
их
је
тако
вешто
,
да
ову
двојицу
потпунце
задобије
,
а
они
после
створе
у
Београду
читаву
војничку
заверу
,
која
је
чекала
само
згодан
тренутак
,
па
да
преда
Београд
Турцима
.
Наравно
све
ово
продужавало
се
неколико
година
,
и
1494
.
год
.
у
зиму
цео
план
је
већ
био
сазрео
за
извршење
.
Но
те
зиме
темишварски
кнез
Павао
Киниш
пређе
с
војском
преко
залеђена
Дунава
у
Србију
и
пленио
је
Турке
око
Смедерева
.
Том
приликом
он
сазна
од
неких
заробљених
Турака
и
о
тој
завери
у
Београду
,
те
,
по
повратку
у
Банат
,
брже
боље
похита
Београду
,
уђе
у
град
,
похвата
заверенике
и
страховито
их
казни
.
Вође
су
лишене
својих
звања
,
а
затим
су
многобројни
завереници
затворени
у
мрачну
кулу
,
ту
зазидани
и
остављени
да
помру
од
глади
.
Ови
несретници
прво
су
дуго
трпели
глад
,
па
онда
реше
да
коцком
сваког
дана
одабирају
по
једног
кога
ће
заклати
,
испећи
и
појести
.
Тако
су
месецима
живели
у
својој
страшној
гробници
,
једући
један
другога
,
док
најпосле
није
остао
један
једини
,
који
је
најзад
полудио
и
умро
од
глади
,
у
сред
огромне
гомиле
оглоданих
људских
костура
...
.
Ови
ужаси
,
веле
,
извршени
су
у
злокобној
кули
о
којој
је
овде
реч
,
и
предање
вели
,
да
је
она
тада
и
подигнута
,
и
да
јој
је
намена
била
да
се
у
њој
изврши
ова
ужасна
казна
.
Причало
се
даље
да
су
доцније
за
време
Турака
,
у
ову
кулу
београдски
везири
бацали
своје
неверне
жене
и
своје
бунтовне
чиновнике
.
Још
доцније
,
ова
је
кула
,
кажу
,
употребљавана
као
губилиште
за
велике
државне
преступнике
којима
су
ту
одсецали
главе
,
а
слати
су
амо
често
из
најудаљенијих
крајева
простране
турске
царевине
,
кад
год
се
хтели
да
се
некоме
тако
за
навек
изгуби
сваки
траг
,
како
га
родбина
и
пријатељи
не
би
могли
више
ни
тражити
ни
светити
.
Најзад
,
постојала
је
и
ова
прича
.
При
крају
седамнајестога
века
везир
Мустафа
Ћуприлић
,
по
наредби
свога
господара
Сулејмана
ИИИ
.
у
овој
је
кули
прво
ударио
на
страхотне
муке
,
а
после
ту
и
погубио
три
млада
царевића
,
три
принца
од
царске
крви
,
три
рођена
сина
султанова
.
Оптужени
су
били
да
су
,
због
неке
лепотице
угарске
,
учинили
издају
према
цару
оцу
и
према
целој
царевини
:
да
су
преко
те
дивне
жене
шуровали
с
непријатељима
и
помогли
непријатељској
војсци
,
која
је
опсађивала
Београд
да
продре
у
град
и
да
га
освоји
.
(
Курфирст
баварски
1688
.
)
.
Доцније
се
,
веле
,
дознало
да
је
ова
оптужба
била
неистинита
,
јер
су
код
најстаријега
евнуха
царског
ухваћена
писма
,
која
јасно
сведоче
да
су
бедни
принчеви
изгинули
невино
.
Кад
се
за
то
сазнало
,
султан
отац
пао
је
у
голему
тугу
,
јер
су
то
иначе
били
његови
љубимци
,
а
најстаријем
тек
је
било
22
год
.
,
кад
му
је
одсечена
глава
.
Тешка
срдачна
боља
подгризала
је
срце
султаново
као
црв
,
и
он
је
најпосле
с
том
разјапљеном
раном
и
у
гроб
легао
,
нити
му
је
ишта
могло
утолити
његову
тешку
сету
.
Од
кад
се
сазнало
,
да
су
три
млада
принца
невино
посечена
,
наређено
је
,
те
је
сваке
године
о
курбан-бајраму
долазило
из
Цариграда
у
Београд
дванаест
дервиши
из
разних
дервишких
редова
,
а
увек
их
је
предводило
какво
више
духовно
лице
,
те
су
по
читаву
недељу
дана
на
месту
,
где
су
принчеви
изгинули
,
читали
покајничке
посмртне
молитве
и
молили
се
у
покој
душе
невино
погубљених
.
Но
сва
ова
покајничка
очишћења
као
да
нису
била
кадра
да
очисте
сасвим
ову
кулу
од
грехова
,
шта
су
на
њу
натоварили
небројени
злочини
,
у
њој
извршени
.
Она
је
била
код
Београђана
на
ружном
гласу
,
нарочито
код
Турака
,
грађана
и
војника
,
што
су
становали
у
самој
тврђави
,
а
особито
код
оних
што
су
били
у
непосредној
близини
ове
куле
.
О
њој
се
обично
говорило
да
је
нечиста
.
Причало
се
да
се
ноћу
виђа
некакав
Арапин
без
главе
,
где
тумара
око
куле
,
а
ко
га
год
види
,
томе
се
,
најдаље
у
року
од
3
месеца
,
мора
десити
каква
несрећа
.
Други
су
казивали
да
се
у
извесне
дане
преко
године
из
ове
куде
чују
у
глухо
доба
разни
гласови
и
узвици
,
и
ако
се
знало
да
у
кули
већ
од
много
и
много
година
нама
живе
душе
.
По
некад
се
,
веле
,
чује
весела
свирка
,
ударање
таламбаса
,
песме
и
јасно
кикотање
,
а
по
некад
опет
неко
цвиљење
,
јаук
и
тужно
јецање
,
да
човеку
срце
заплаче
.
Војници
,
што
чувају
стражу
код
те
куле
,
често
зло
пролазе
.
Или
их
ту
нестане
,
и
никад
их
више
не
нађу
,
или
их
ту
спопадне
каква
болест
,
од
које
се
после
никад
више
не
излече
.
Једном
је
ту
нађен
у
јутру
мртав
,
го-наг
стражар
,
са
страшним
модрицама
по
телу
.
Један
стражар
освануо
је
ту
нем
,
изгубио
је
говор
,
нити
је
ичим
могао
објаснити
како
се
и
са
чега
се
то
десило
,
да
здрав
човек
ту
преко
ноћ
онеми
.
Све
то
уливало
је
војсци
и
становништву
неки
сујеверни
страх
:
сви
су
зазирали
од
ове
куле
и
веровали
су
да
њоме
владају
неки
нечастиви
дуси
,
те
су
и
дању
,
а
особито
ноћу
,
далеко
обилазили
око
ње
.
Ова
кула
имала
је
управо
два
имена
.
По
предању
она
је
носила
турско
име
,
заостало
од
старине
,
и
звала
се
Канли
кула
(
Крвава
кула
)
,
а
поред
њега
добила
је
и
ново
име
,
којим
су
је
обично
звали
месни
становници
—
Шејтан
казан
(
Ђавољи
котао
)
.
Но
ово
последње
било
је
уско
,
помесно
име
,
за
које
се
ван
Београда
није
знало
.
У
добу
,
кад
се
ова
наша
прича
почиње
,
Канли-кула
била
је
већ
од
много
времена
пуста
и
празна
.
Последњи
пут
била
је
употребљена
у
турско-аустриском
рату
од
1739
.
год
.
,
када
оно
Аустријанци
онако
грозно
настрадаше
код
Гроцке
.
ИИ
Лепа
Маре
—
Кад
би
све
лепе
жене
,
што
их
има
у
једном
народу
,
ставиле
своју
лепоту
искључно
у
службу
народних
интереса
,
тај
би
народ
могао
постати
господар
света
.
—
Докле
год
буде
људи
на
земљи
,
човек
ће
се
вазда
одушевљавати
и
вечито
ће
гинути
за
оним
што
је
лепо
и
хармонично
.
—
Лепота
је
највећа
светска
велесила
:
моћнија
је
од
највеће
војске
најстрашнијег
освајача
—
Лепе
жене
владају
светом
,
или
би
бар
могле
да
владају
.
Сви
укуси
долазе
и
пролазе
с
добом
,
само
је
лепота
за
сва
доба
;
она
је
слатка
од
колевке
до
гроба
.
—
Све
је
пролазно
—
само
је
љубав
вечна
!
Ретка
је
варош
на
свету
око
које
се
било
толико
битака
,
пролило
толико
љуцке
крви
,
и
која
је
толико
пути
била
рушена
,
спаљивана
,
до
темеља
разоравана
,
па
после
опет
обнављана
и
подизана
,
као
што
је
то
био
случај
с
Београдом
.
Али
у
томе
рушењу
и
подизању
било
је
неких
места
која
као
да
су
имала
нарочиту
повластицу
,
да
увек
очувају
свој
првобитни
карактер
и
своје
прво
назначење
.
У
така
места
спада
и
онај
стеновити
чот
,
што
као
како
орловско
гнездо
виси
управо
над
самим
стоком
Саве
и
Дунава
.
Од
кад
је
београдске
тврђаве
,
овај
чот
вазда
је
служио
као
место
на
коме
су
старешине
градске
или
господари
ових
крајева
подизали
своје
дворе
.
Ту
су
били
сјајни
дворови
Стевана
Високог
и
његови
чувени
„
перивоји
“
:
ту
су
доцније
мађарски
господари
Београда
подизали
своје
богате
и
раскошне
палате
:
па
када
је
све
то
у
борбама
и
ратовима
бивало
порушено
и
спаљено
,
Турци
,
по
освојењу
Београда
,
опет
су
туна
подизали
дворе
и
сараје
својим
везирима
,
и
пунили
их
баснословним
источњачким
раскошом
.
Ту
је
и
сада
био
сјајни
двор
турскога
везира
,
пун
свакојаких
лепота
,
какве
је
само
могао
дати
далеки
исток
и
богати
запад
.
Била
је
дивна
тиха
месечина
.
Четири
прозора
на
харему
београдскога
везира
била
су
преко
обичаја
широм
отворена
,
ма
да
је
већ
и
поноћ
била
близу
.
У
најлепшој
одаји
харемској
,
крај
отворених
прозора
,
седела
је
,
или
управо
лешкала
је
на
свиленом
дивану
неописано
лепа
женска
,
смеђе
косе
,
као
небо
плавих
очију
,
витка
и
сразмерна
стаса
,
одарена
свима
дражима
што
маме
,
освајају
и
заносе
.
На
њој
је
било
лако
,
али
веома
укусно
и
раскошно
турско
одело
.
Крај
ње
је
стајао
и
држао
је
за
руку
повисок
,
леп
,
црномањаст
Турчин
,
од
својих
35—6
година
,
у
лаком
спаваћем
оделу
,
преко
кога
бејаше
небрежљиво
набацио
на
рамена
широк
,
танан
огртач
од
угасите
плаве
свиле
.
—
Маре
!
Осећаш
ли
како
руже
миришу
?
—
Да
,
светли
везире
,
пријатан
је
то
мирне
.
—
Маре
!
Видиш
ли
како
пун
месец
депо
греје
?
—
Видим
,
светли
везире
.
—
Маро
!
И
малено
тичице
на
гранчици
осећају
топлу
љубав
!
—
Јамачно
,
господару
!
—
Маре
!
И
цвеће
се
љуби
,
јер
каранфил
,
освежен
у
тихој
ноћи
и
окупан
благом
росом
,
диже
заљубљену
главицу
своју
,
да
домаши
набубрели
пупољак
румене
руже
,
што
се
ту
над
њим
љуљушка
,
тражи
да
се
додирну
,
да
уједно
споје
мирисне
душе
своје
,
па
да
у
загрљају
тако
дочекају
светлу
зору
.
—
Вама
није
добро
,
светли
везире
,
ви
сте
у
ватри
:
рука
вам
тако
грчевито
дрхти
...
Но
Турчин
као
да
не
чу
ову
опомену
,
он
продужи
даље
,
чисто
као
у
неком
заносу
:
—
И
звезде
се
љубе
,
Маре
!
И
оне
се
утркују
која
ће
лепше
сијати
,
да
се
што
више
допадне
драгану
своме
...
Љубе
се
сунчани
зраци
,
што
загрљени
муњевитом
брзином
пресецају
безмерне
просторе
безимене
,
да
слете
доле
и
да
загреју
хладне
,
рапаве
груди
ове
старе
земље
.
Љубе
се
капљице
бистра
потока
,
што
једна
другој
у
наручију
хитају
големој
реци
или
сињему
мору
,
да
се
изгубе
у
безмерним
ширинама
његовим
.
Румена
зора
љуби
се
и
ашикује
с
лаким
момчетом
,
с
белим
,
ведрим
даном
...
Све
се
љуби
,
Маре
.
На
кућном
крову
гуче
голуб
и
пева
љубавну
поему
голубици
својој
.
На
мирисној
кедровој
гранчици
грче
грлица
,
те
слатком
песмом
од
љубави
зове
драгана
свога
.
Лака
кошута
у
зеленом
гају
чупка
мирисну
траву
и
наслања
главу
на
младо
јеленче
,
јер
се
и
њих
двоје
љубе
,
заједно
пасу
,
заједно
пију
воду
с
бистра
извора
,
а
кад
бура
срдито
затресе
планином
заједно
се
крију
у
сухотне
шпиље
и
пећине
,
и
опет
им
је
добро
,
јер
се
љубе
,
јер
су
једно
уз
друго
...
Све
се
љуби
...
Природа
,
васелена
,
небо
,
земља
,
Бог
!
Турчин
клече
,
а
женска
се
малко
исправи
на
дивану
.
Он
узе
њену
руку
у
своје
обадве
руке
и
притиште
је
на
уста
.
Расејан
поглед
прибра
и
управи
га
на
оно
бајно
женско
лице
,
што
се
,
„
љепше
сунца
,
зоре
и
месеца
“
,
ту
сијало
пред
њим
на
благој
тихој
месечини
,
па
потресеним
,
малаксалим
гласом
рече
:
—
Маре
!
Све
се
љуби
,
све
.
Је
ли
,
ђуле
мој
,
и
ми
се
љубимо
?
...
Женска
махну
главом
одричући
,
но
он
као
да
то
и
не
опази
,
већ
живо
и
узбуђено
продужаваше
даље
:
—
Алах
је
премудар
!
Кад
створи
једну
душу
и
рекне
јој
„
љуби
“
,
он
одмах
створи
и
анђела
,
који
ће
бити
љубљен
,
задахне
га
осећајима
узајамности
и
рекне
му
:
„
Бићеш
љубљен
,
али
љуби
и
ти
душу
,
која
тебе
љуби
.
По
ту
цену
купићеш
блаженство
седмерих
небеса
.
Алах
је
преблаг
;
он
зна
да
душа
људска
не
може
живети
на
свету
самохрана
и
без
другарице
своје
,
и
он
води
грешне
кораке
наше
и
упућује
их
стазама
,
где
ћемо
се
срести
с
душом
,
која
је
душа
душе
наше
...
Алах
је
премилостив
,
он
не
заборавља
оне
,
који
се
њега
сећају
,
и
не
оставља
без
одзива
оне
,
који
га
вичу
и
запомажу
за
помоћ
његову
.
А
кад
у
душу
људску
улије
жеђ
љубави
,
он
уједно
створи
и
слатки
напитак
:
пољубац
женски
,
којим
ће
се
ова
жеђ
утољавати
.
Његова
моћна
десница
зажегла
је
у
души
мојој
овај
страшни
огањ
,
који
ме
сагорева
и
прождире
,
али
ми
је
она
и
тебе
предала
,
неизмерна
срећо
,
слатко
надање
и
свештена
молитво
моја
!
Турчин
дочепа
но
средини
ову
женску
,
страстно
је
стиште
у
своја
наручија
,
обасу
пољупцима
њену
главу
,
косу
,
рамена
,
и
стиште
је
у
дуг
,
дуг
загрљај
.
После
као
махнит
дохвати
у
обе
шаке
лепу
главу
њену
,
окрете
је
к
себи
,
погледом
се
упи
у
оне
њене
лепе
,
као
море
дубоке
,
сањаличке
очи
и
,
гледајући
је
тако
у
заносу
,
он
прошапута
:
—
Ти
ме
љубиш
Маре
?
Је
ли
да
ме
љубиш
?
Кажи
,
реци
,
отвори
ми
рај
,
спаси
душу
моју
,
која
гори
у
мукама
и
тоне
у
болу
неизвесности
!
Стиснута
у
његове
снажне
шаке
,
она
није
могла
ни
маћи
главом
,
али
њене
румене
усне
прошапуташе
:
—
Не
,
светли
везире
!
Турчин
рикну
.
Глас
му
је
био
више
налик
на
рику
бесна
тигра
,
но
на
глас
човечији
.
—
Шта
рече
,
жено
?
!
рикну
он
,
а
очи
му
се
у
мах
помутише
и
налише
крвљу
.
Страшно
је
било
погледати
ово
онакажено
лице
,
на
коме
некакав
страшан
унутрашњи
бол
бајаше
нагрдио
сваку
цртицу
.
—
Шта
рече
,
жено
?
—
понови
он
у
два
три
маха
,
али
му
последње
речи
заседоше
у
грлу
.
Маре
га
је
гледала
тужно
,
али
ништа
не
рече
.
Турчин
ју
је
још
држао
у
наручју
.
—
Ти
ме
не
љубиш
,
жено
,
демоне
,
ужасе
мој
!
.
Ти
ме
не
љубиш
!
—
проговори
он
бурно
и
тако
је
снажно
стиште
,
као
да
ју
је
хтео
угушити
у
наручју
своме
,
а
за
тим
је
отури
од
себе
тако
силовито
,
да
она
у
мало
што
не
паде
преко
дивана
,
на
коме
се
задржа
левим
лактом
.
Турчин
заглаба
обадве
руке
у
густу
,
коврчасту
,
лену
косу
своју
и
чисто
јаукну
:
—
О
...
о
,
да
големе
несреће
моје
!
О
,
три
пут
проклета
дана
и
часа
,
кад
те
познадох
!
Велики
творче
,
шта
сам
ти
згрешио
да
ме
овако
страховито
мушаш
!
Маре
се
већ
бејаше
опоравила
од
онога
силовитог
потиска
,
она
приђе
очајном
Турчину
,
мету
му
руку
на
раме
и
рече
благо
:
—
Зашто
тако
раздирете
сами
себе
,
светли
господару
?
Турчин
опусти
обадве
руке
,
окрете
јој
главу
и
гледаше
је
чисто
зачуђено
разрогаченим
очима
.
—
Јеси
ли
ти
жена
,
или
си
демон
,
ког
су
ми
зли
дуси
послали
,
да
ми
погуби
и
тело
и
душу
,
да
ме
сагори
на
огњу
рођеног
срца
мог
?
—
рече
јој
Турчин
загушљивим
,
промуклим
гласом
,
а
међу
тим
гледао
је
у
њу
нетремице
,
као
да
је
хтео
погледом
да
прозре
у
саму
душу
њену
.
—
Каква
је
нужда
светом
везиру
,
да
држи
у
двору
своме
једно
створење
,
које
му
доноси
само
беду
,
муку
и
страшно
трзање
?
Једна
ваша
реч
,
светли
везире
,
и
мене
више
неће
бити
овде
.
Оставите
ме
,
пустите
ме
,
вратите
ми
моју
слободу
и
моју
сиротињу
,
а
вама
ће
се
брзо
вратити
срдачни
мир
и
душевно
спокојство
.
Обадвоје
ћемо
добити
.
Но
Турчин
као
да
није
чуо
ове
речи
,
он
продужи
даље
,
а
изгледало
је
као
да
говори
простору
,
даљини
,
тами
,
као
да
говори
некоме
,
који
није
ту
,
али
кога
он
назире
негде
у
магловитој
даљини
.
Љубав
!
шта
је
то
љубав
и
где
је
седиште
њено
!
Је
ли
у
глави
,
у
мозгу
,
у
срцу
,
у
души
,
или
је
у
целом
организму
,
у
целом
бићу
човековом
,
у
сваком
даху
његовом
,
у
свакој
помисли
,
у
сну
који
га
за
тренутак
вара
чаробним
сликама
својим
?
...
Где
сам
ја
?
шта
је
,
шта
се
ово
учини
са
мном
?
Куда
оде
моја
намет
,
моја
воља
,
моја
снага
,
шта
би
од
моћи
моје
,
пред
којом
су
хиљаде
дрхтале
?
Јесам
ли
ја
данас
господар
или
роб
,
заповедам
ли
ја
,
или
као
црв
пузим
по
прашини
од
прдзрења
,
немоћно
дижем
главу
своју
и
узалудно
запомажем
за
једним
милостивним
погледом
,
као
што
просјак
моли
за
парче
хлеба
,
да
од
глади
не
скапље
.
О
.
.
о
.
.
о
!
жено
!
—
Несретник
се
удари
што
год
може
шаком
по
челу
.
—
О
.
.
о
.
.
о
!
мила
,
света
,
проклета
жено
!
шта
ово
би
са
мном
,
шта
се
ово
учини
од
мене
?
—
Али
не
,
ово
се
не
може
издржати
више
,
овако
се
не
може
више
живети
,
овим
мукама
мора
бити
краја
!
...
И
Турчин
покри
лице
шакама
и
очајно
спусти
главу
,
као
човек
који
горко
и
очајно
плаче
.
За
тим
спусти
руке
,
нађе
очима
лепу
жену
,
дуго
је
гледао
оно
бајно
лице
,
па
онда
рече
живо
и
узбуђено
:
—
Маре
,
судба
је
наша
у
твојим
рукама
!
Ми
или
ћемо
живети
заједно
,
иди
ћемо
заједно
умрети
?
—
По
заповести
се
може
умрети
,
светли
везире
,
али
по
заповести
се
не
може
љубити
.
Турчан
опет
приђе
лепој
жени
,
и
опет
је
узе
за
руку
.
—
И
ти
мене
мрзиш
,
Маре
.
—
—
Не
,
господару
мој
,
ја
вас
не
мрзим
.
—
Али
ме
и
не
волеш
?
—
Шта
да
чиним
?
Осећајима
својим
нико
не
може
заповедати
!
—
А
зашто
ме
не
волиш
,
Маре
?
—
А
знате
ли
ви
зашто
мене
волите
?
—
Да
ли
ти
изгледам
ружан
,
гадан
,
одвратан
?
—
Светли
је
везир
савршенство
мушке
лепоте
!
—
Или
ти
је
што
мало
у
двору
моме
?
—
Не
,
господару
.
—
Или
си
можда
раније
већ
дала
коме
срце
своје
?
На
ове
речи
везир
се
упи
погледом
у
лепу
жену
и
гледаше
је
нетремице
.
Њу
подиђе
лака
румен
,
али
она
одговори
мирно
:
—
Не
,
светли
везире
.
—
Говориш
ли
истину
,
жено
.
—
Бог
је
истина
—
рече
Маре
,
и
даде
руком
селам
,
као
што
се
то
чини
при
турском
начину
поздрављања
.
—
Па
шта
је
онда
?
—
Треба
ди
опет
да
понављам
,
ваша
светлости
,
све
оно
што
и
сами
знате
,
и
што
сам
већ
толико
пута
и
накратко
и
надугачко
говорила
.
—
Понови
!
—
Ваша
је
заповест
,
господару
—
рече
Маре
и
смерно
се
поклони
.
Јео
,
ви
сте
млад
и
леп
човек
,
ви
сте
човек
богат
и
од
голема
положаја
,
ваша
је
каријера
светла
и
сјајна
и
стаза
ваше
будућности
цвећем
је
посута
.
Ви
збиља
имате
све
што
једна
обична
жена
може
пожелети
,
па
да
буде
с
вама
пупо
сретна
и
да
уз
вас
проживи
век
као
што
се
само
у
рај
живи
.
Али
ја
,
господару
,
ја
,
на
моју
несрећу
,
не
спадам
у
ред
тих
жена
.
Ја
сам
чудно
,
несретно
створење
.
У
мени
је
помешана
крв
роба
и
господара
.
Мој
отац
отпочео
је
своју
каријеру
као
заробљен
шипарчић
хришћански
,
из
лепе
грчке
земље
,
и
његова
чудна
звезда
навела
га
је
на
висину
да
буде
везир
царски
.
Некада
сам
роб
,
он
је
сад
робио
друге
,
и
моја
мајка
,
ћерка
српскога
приморја
,
стара
властелинка
по
пореклу
,
постала
је
робиња
његова
.
Али
мога
оца
стигла
је
некаква
тешка
клетва
.
Занесен
славом
и
богаством
,
он
је
постао
царски
одметник
,
и
умро
је
у
тавници
у
џелатским
рукама
.
А
моја
несретна
мати
!
—
Она
је
морала
с
голом
душом
бежати
у
свет
,
водећи
са
собом
од
седморо
синова
једну
једину
девојчицу
,
најмлађе
дете
своје
—
мене
!
Она
за
тренутак
заћута
,
после
додаде
боно
:
—
О
...
о
!
Камо
лепе
среће
њене
да
је
и
мене
изгубила
!
Колико
би
мање
биле
њене
муке
!
После
опет
продужи
мирније
.
—
Васпитана
од
жене
која
је
међу
претцима
својим
имала
6
великих
кнезова
,
а
доживела
да
јединицу
своју
васпитава
служећи
другоме
за
парче
хлеба
,
ја
сам
још
из
ране
младости
запојена
из
пелен-чаше
живота
и
та
горчина
још
и
до
данас
је
остала
у
срцу
моме
.
Тај
изузетан
положај
,
у
коме
сам
одрасла
и
васпитана
,
направио
је
од
мене
ово
што
сам
...
—
И
ја
имам
срца
,
светли
везире
:
и
ја
знам
шта
је
љубав
:
и
ја
умем
да
осећам
све
сладости
њене
,
али
,
како
рекох
,
ја
сам
проклета
и
мени
није
довољно
оно
што
је
доста
другим
обичним
женама
.
Ја
не
могу
да
волим
лепо
тело
,
ја
прво
морам
да
заволим
племениту
душу
човекову
.
Ја
не
могу
да
волим
човека
,
који
ми
је
близак
телесно
,
а
који
је
душом
тако
далеко
од
мене
,
човека
,
који
заповеда
и
мирно
гледа
како
на
његове
очи
усијаним
кљештима
кидају
несретним
робовима
комад
по
комад
крвава
меса
:
ја
не
могу
да
волим
тирана
:
ја
не
могу
да
љубим
чочека
који
немилице
пролива
крв
онога
народа
,
из
кога
је
поникла
јадна
мајка
моја
...
.
Опростите
ми
,
господару
,
извините
слободу
и
дрскост
моју
:
од
мене
јо
далеко
и
сама
помисао
да
вама
чиним
какве
прекоре
.
Ви
сте
везир
царски
,
ви
сте
Турчин
,
ви
сте
господар
над
једним
покореним
народом
,
али
народом
бунтовним
и
јуначним
—
ваш
је
положај
такав
,
ваше
службене
дужности
то
доносе
и
захтевају
—
и
ја
бих
морала
бити
безумна
кад
бих
вам
то
пребацивала
и
за
то
вас
корела
.
Али
ви
сте
ме
питали
и
ја
сам
рада
да
вам
бар
колико
толико
наговестим
зашто
душа
моја
остаје
хладна
и
поред
толикога
жара
ваше
разбуктане
љубави
.
Она
ућута
.
И
везир
је
ћутао
намрштено
.
Она
продужи
:
—
Мислите
ли
ви
,
светли
везире
,
да
је
мени
мила
и
лака
ова
ужасна
борба
што
је
од
толико
месеци
с
вама
водим
!
Зар
ја
нисам
млада
?
Зар
ја
нисам
жудна
среће
и
живота
?
Зар
ја
не
умем
осећати
шта
је
слатка
,
узајмна
љубав
,
и
зар
ја
не
бих
била
рада
,
кад
бих
могла
да
вас
заволим
,
да
смирим
судбу
своју
с
вашом
судбином
и
да
нађем
срећу
у
вашој
срећи
?
И
мислите
ли
ви
,
светли
везире
,
да
ја
нисам
на
стотину
начина
кушала
и
чинила
све
што
ми
је
у
власти
само
да
вас
заволем
,
да
вам
се
предам
душом
као
што
сам
вам
се
по
невољи
предала
телом
,
па
да
будем
срећна
с
вама
.
Ви
не
знате
,
али
Бог
ми
је
сведок
,
и
сведок
су
ми
сузе
моје
,
којима
сам
тако
често
топила
постељу
своју
,
колика
је
била
жеља
моја
да
отворим
срце
своје
љубави
вашој
.
Па
ипак
су
сви
напори
моји
остали
безуспешни
.
Ви
сте
мој
господар
,
ви
можете
господарити
телом
мојим
.
Али
вас
ја
не
могу
љубити
све
дотле
,
док
с
руку
ваших
буде
текла
крв
заробљеног
племена
мог
.
И
ту
нема
никакве
помоћи
.
Над
својим
осећајима
нико
нема
власти
и
ја
не
могу
заповедити
срцу
моме
да
љуби
оног
,
пред
којим
се
оно
само
затвара
и
болно
бежи
од
њега
.
Ја
могу
да
вам
се
предам
телом
,
али
ја
не
могу
да
вам
дам
душу
своју
,
не
могу
да
вам
донесем
љубав
своју
.
Кад
бих
била
притворна
и
неискрена
,
ја
бих
могла
чинити
оно
што
обично
чине
све
женске
,
могла
бих
се
претварати
да
вас
љубим
и
пустити
вас
да
живите
у
обмани
.
Можда
би
то
и
за
ме
и
за
вас
боље
било
,
али
ето
ја
не
могу
то
да
чиним
и
сматрам
да
би
то
био
грех
кад
би
се
и
таким
срествима
служила
.
Да
ме
није
постигла
зла
коб
,
која
ме
је
амо
довела
;
да
смо
се
нашли
негде
у
свету
и
срели
се
као
слободни
људи
—
сва
је
прилика
да
би
ви
,
светли
везире
,
били
оличење
оне
бајне
слике
,
која
ми
се
почела
привиђати
у
сновима
још
од
16
.
године
моје
,
и
која
још
и
сада
лебди
над
душом
мојом
.
Овако
пак
,
где
смо
се
први
пут
срели
?
Ја
у
положају
робиње
,
ви
у
положају
господара
,
који
ту
робињу
купује
.
—
Ту
о
љубави
не
може
бити
говора
.
Бар
ја
не
могу
заповедати
своме
срцу
.
У
осталом
,
ја
не
разумем
и
што
ће
вама
моја
љубав
,
код
толиких
жена
ваших
,
код
којих
можете
имати
све
што
желите
,
а
које
вас
чекају
раширених
руку
.
—
Ах
,
не
спомињи
ми
моје
жене
—
рече
везир
очајно
и
махну
руком
.
Маре
продужи
.
—
Показујете
ми
голуба
и
голубицу
,
говорите
ми
о
цвећу
које
се
љуби
,
спомињете
ми
кошуту
и
јелена
—
ах
,
господару
мој
,
јес
,
цела
се
природа
љуби
,
јер
је
цела
природа
слободна
.
Голуб
гуче
и
пева
песму
од
љубави
,
јер
пред
њим
стоје
неизмерне
плаве
ваздушне
просторије
,
пупе
сунца
и
слободе
,
и
докле
год
га
могу
однети
његова
лака
крила
,
његова
је
воља
и
слобода
.
Јелен
је
сретан
уз
кошуту
своју
,
јер
су
обоје
слободни
и
бескрајни
зелени
луг
њина
је
слободна
домовина
,
а
сваки
шумарак
њина
је
љубавна
ложница
.
Слобода
је
извор
и
мајка
љубави
.
У
стеги
,
принуди
и
ропству
расте
само
притворност
и
груба
разблуда
,
као
што
у
мраку
и
тами
ничу
само
закржљале
бледе
паразитске
биљке
,
без
боје
,
без
цвета
м
мириса
!
Не
,
не
господару
мој
,
срце
је
људско
тврђава
која
се
никад
силом
не
осваја
.
Али
и
што
ће
светлом
везиру
та
чудновата
сиграчка
,
што
се
зове
срце
женско
;
нарочито
што
ће
му
једно
скамењено
,
једно
од
болова
слеђено
срдо
једне
несретне
жене
,
код
толиких
дивних
жена
,
које
пуне
хареме
ваше
и
које
се
суревњиво
отимају
која
ће
вас
пре
уграбити
у
жарки
загрљај
свој
.
Везир
болно
климну
главом
:
—
Рекох
ти
не
спомињи
ми
моје
жене
.
Од
кад
је
твоја
нога
ступила
у
ове
одаје
ја
не
познајем
више
мој
харем
,
и
за
мене
не
постоје
више
друге
жене
на
свету
,
осим
тебе
.
—
Зато
и
иде
шапат
од
уста
до
уста
,
како
је
нова
ђаурска
робиња
бенђилуцима
и
враџбинама
завртила
мозак
везиру
,
те
по
ваздан
и
по
целу
драгу
ноћ
капље
само
у
њеном
харему
.
Пренебрегао
је
своје
законите
жене
,
заборавио
и
напустио
своју
породицу
и
своју
децу
,
занемарио
своје
везирске
дужности
,
од
свега
дигао
руке
,
па
се
само
вије
око
лукаве
и
притворне
ђаурске
змије
—
рече
Маре
озбиљно
.
—
Ћути
—
пресече
је
везир
очајно
!
.
—
Могу
и
ћутати
,
господару
,
да
никад
ни
уста
не
отворим
.
Ади
кад
већ
једем
ваш
хлеб
,
ма
то
било
и
као
ваша
робиња
...
Везир
је
нагло
дочепа
обема
рукама
и
страсно
се
упи
устима
у
њене
румене
усне
...
—
Ниси
ти
моја
робиња
,
ти
си
царица
моја
!
—
рече
он
нежно
.
—
Није
време
за
толике
нежности
,
светли
везире
!
Боље
чујте
ме
шта
се
све
говори
,
какви
се
гласови
проносе
,
каква
се
гунђања
чују
,
како
незадовољничко
роптање
иде
од
уста
до
уста
,
од
најнижих
слојева
друштвених
па
до
доглавника
ваших
,
до
оних
каваза
што
чувају
стражу
на
вратима
вашим
.
Уљуљкани
у
љубавни
занос
,
ви
нити
што
видите
,
нити
што
чујете
,
али
око
вас
се
плете
голема
интрига
,
замичу
се
замке
,
које
могу
пооткидати
многе
главе
,
прво
моју
и
вашу
,
светли
везире
,
па
онда
и
многе
друге
.
—
Заплашили
те
,
лепото
моја
—
рече
везир
нежно
и
узе
је
миловати
по
образу
.
Опа
узе
његову
руку
,
скиде
је
од
образа
,
стиште
је
у
своје
обадве
руке
и
мету
је
себи
на
колено
.
Везир
је
осећао
да
му
је
тако
добро
.
Најмања
нежност
с
њене
стране
за
њега
је
била
голема
срећа
.
Он
се
притаја
,
а
она
настави
.
—
Уплашили
ме
!
Још
ме
не
познајете
,
светлости
—
рече
она
вртећи
главом
,
а
усне
јој
се
развукоше
у
једва
приметан
осмејак
.
—
Мало
ме
познајете
.
Мене
ништа
више
не
може
да
уплаши
као
што
ме
тешко
шта
може
да
узбуди
и
раздрага
.
То
можда
изгледа
чудио
и
невероватно
код
једне
слабе
женске
стране
,
кад
рекне
да
се
ничега
не
плаши
.
Али
у
истини
је
тако
.
Ја
знам
,
да
иза
онога
што
у
животу
изгледа
најстрашније
,
на
крају
крајева
ипак
не
стоји
ништа
друго
до
смрт
!
А
за
мене
смрт
није
ни
мало
страшна
.
Ја
сам
о
њој
тако
много
и
тако
дуго
мислила
,
да
су
ми
те
мисли
постале
некако
блиске
,
рођене
.
По
некад
ми
смрт
чак
изгледа
лепа
.
Помислите
,
то
је
као
какав
сладак
,
вечити
сан
.
Потпун
мир
,
апсолутна
тишина
,
непрекидно
одмарање
!
Једно
је
што
ме
по
некад
жасне
,
то
је
кад
помислим
на
мучење
.
Али
ја
се
уздам
да
бих
у
такој
прилици
увек
нашла
начина
да
сама
себи
скратим
живот
.
Грумичак
отрова
!
То
је
тако
проста
и
тако
лака
ствар
!
А
има
дивних
отрова
,
који
дејствују
у
тренутку
.
Два
три
грча
—
и
све
је
свршено
!
.
.
Везир
ее
стресе
и
мету
шаку
на
уста
своје
љубимице
.
—
Ћути
,
рече
везир
,
прекорно
—
зашто
говориш
таке
страшне
и
несретне
ствари
?
Одкуда
таке
мрачне
и
ужасне
мисли
у
овој
лепој
глави
?
Што
да
помишљаш
на
убиство
,
на
смрт
,
на
мучење
,
ти
,
која
би
требала
само
о
љубави
да
сањаш
и
само
о
цвећу
да
говориш
!
...
Маре
заврте
главом
одричући
,
а
на
уснама
јој
опет
заигра
онај
њен
лепи
,
сетни
осмејак
.
—
Нису
таква
времена
светли
везире
.
Човек
би
морао
бити
прави
блесан
,
па
да
може
мислити
и
бавити
се
само
о
цвећу
и
љубави
у
ове
наше
бурне
и
крваве
дане
,
када
мрачни
геније
рата
и
бунта
растреса
,
своја
крила
над
читавим
покрајинама
,
када
сам
ваздух
заудара
на
паљевину
и
проливену
крв
љуцку
.
Но
да
се
вратимо
нашем
ранијем
разговору
.
Ја
осећам
да
сам
дужна
да
вам
рекнем
истину
,
јер
вам
то
нема
ко
други
казати
.
Јес
,
вас
оптужују
да
сте
се
за
мном
занели
толико
,
да
више
управо
и
нисте
везир
.
Наравно
,
то
је
претерано
,
али
у
томе
има
и
добар
део
истине
.
Ви
сте
доиста
олабавили
у
дужностима
својим
...
Она
ућута
,
везир
је
гледаше
разрогаченим
очима
.
Она
опет
настави
:
—
Каква
разлика
између
ваших
дневних
послова
пре
шест
месеци
,
кад
сам
ја
дошла
амо
и
сада
!
Огромна
разлика
!
Онда
сте
по
цео
дан
били
код
војске
,
код
нових
утврђења
:
обилазили
сте
град
,
одлазили
у
барутхане
,
надгледали
израду
војеног
одела
,
делили
правду
раји
која
долази
на
даву
везирској
капији
—
у
вече
сте
се
враћали
кући
уморни
,
али
весели
,
као
човек
који
је
цео
дан
провео
у
послу
.
Сад
,
где
сте
да
сте
—
овде
сте
.
Или
изађете
или
не
изађете
до
у
конак
.
Вечито
сте
расејани
,
тужни
;
често
без
узрока
раздражени
.
Једини
посао
који
још
вршите
с
неком
кивном
енергијом
,
то
је
кажњавање
оних
кукаваца
,
што
их
сваког
месеца
посечете
по
десет-петнајест
.
То
вам
се
још
једино
допада
.
Идете
на
губилиште
,
гледате
крв
,
гледате
како
се
џелат
бори
с
каквом
снажном
жртвом
,
и
по
три
пут
удара
ножем
док
јој
главу
смакне
.
Вама
се
то
допада
;
у
вече
ми
причате
те
ужасе
,
а
свака
така
прича
ваша
све
ме
више
удаљује
од
вас
...
Маре
стаде
за
тренут
да
одахне
.
После
продужи
:
—
Наравно
,
свет
није
слеп
;
он
то
види
,
и
почиње
роптати
;
његово
роптање
оправдано
је
.
Истина
,
они
греше
кад
мене
оптужују
да
вас
ја
на
то
учим
и
навлачим
;
али
,
најпосле
,
људи
вас
виде
непрестано
у
мом
харему
,
па
шта
и
да
мисле
друго
...
—
„
Ваши
млађи
користе
се
тим
вашим
немаром
и
ваде
из
њега
своју
хасну
.
Врше
се
глобе
,
врше
се
неправде
и
крађе
:
војска
добија
рђав
хлеб
и
ропће
.
Против
вас
се
пишу
и
спремају
тужбе
у
Цариград
,
које
потписују
најугледнији
фанатичари
турски
.
У
једној
се
такој
жалби
вели
,
да
има
доста
незадовољника
и
међу
самим
официрима
но
не
смеју
да
се
покажу
.
Маре
је
од
времена
на
време
застајала
да
да
везиру
прилике
ако
би
хтео
што
приметити
:
али
он
је
упорно
ћутао
.
Она
продужи
.
—
Знате
ли
какве
су
речи
пале
пре
три
дана
у
свађи
измећу
хамала
и
војника
.
Војник
је
рекао
:
„
Ја
царска
везира
служим
“
,
а
хамал
је
опсовао
везира
и
узвикнуо
:
„
Ваш
је
везир
ђауркиња
Маре
.
“
Све
је
ово
било
јавно
,
у
Сали-агиној
великој
кави
.
Ту
је
било
преко
50
душа
Турака
и
ни
један
се
не
нађе
да
што
замери
хамалу
.
На
против
,
многи
су
му
видљиво
одобравали
.
—
Синоћ
се
међу
стражарима
на
малој
капији
водио
онакав
разговор
:
„
Нешто
нам
се
везир
сад
ретко
виђа
“
-
рећи
ће
један
војник
.
“
-
„
Нема
кад
,
по
ваздан
седи
у
харему
код
своје
лепе
ђауркињо
и
учи
ђаурске
молитве
.
Кажу
да
му
ноћу
потајно
и
некакав
папаз
долази
,
те
га
крсти
,
превраћа
га
у
поганичку
веру
и
даје
му
свако
вече
да
прогута
по
једно
парче
крметине
“
—
прихватиће
други
.
—
„
Ух
човече
,
шта
говориш
,
приметиће
први
.
—
„
Тако
је
већ
никако
,
његова
ђаурска
була
узме
парче
крметине
у
уста
,
он
мора
да
јој
приђе
и
да
ухвати
зубима
крметину
за
други
крај
,
тако
је
раскину
,
пола
поједе
,
она
,
а
пола
он
.
Тек
кад
тако
то
по
три
пут
понове
,
кад
везир
поједе
три
парчета
крметине
и
удари
на
се
ђаурски
крст
и
отклања
три
ђаурске
молитве
,
тек
га
онда
она
пушта
у
своју
ложницу
.
—
Зло
је
,
мој
везире
,
кад
се
таки
разговори
воде
на
вашим
рођеним
стражама
.
Ви
знате
ваше
непријатеље
,
ви
знате
прљаво
врело
из
кога
потичу
све
те
интриге
,
као
што
знате
и
то
,
какве
опасности
могу
отуда
понићи
.
—
Али
откуда
ти
то
све
знаш
?
—
запита
везир
зачуђено
.
—
Откуда
знаш
какви
се
разговори
воде
по
каванама
београдским
;
а
ко
ли
ти
тек
казује
шта
се
пак
ноћу
на
градским
стражама
дивани
!
Марс
се
опет
благо
смешила
:
—
Знам
све
то
,
господару
,
јер
држим
отворене
и
очи
и
уши
,
и
свраћам
пажњу
на
малене
ствари
и
малене
људе
,
за
што
знам
да
је
у
њиним
рукама
често
судбина
великих
:
а
што
господар
не
зна
,
то
често
зна
најмањи
од
најмлађих
слугу
његових
.
Везир
се
загледа
у
лену
жену
и
дуго
ју
је
гледао
непомично
;
за
тим
рече
као
у
некој
двоумици
:
—
Онда
би
то
значило
да
има
нешто
и
збиље
у
оној
скаски
,
која
се
о
теби
протура
,
да
си
члан
некакве
тајне
дружине
,
која
је
раширена
на
целом
балканском
полуострву
,
која
има
својих
чланова
од
свију
народа
балканских
,
којој
припадају
многе
високе
и
угледне
личности
у
царевини
,
која
има
својих
агената
код
свију
већих
паша
и
везира
и
која
према
томе
све
зна
,
све
чује
,
све
види
,
свуда
доспе
и
може
што
нико
други
не
може
.
И
још
се
додаје
да
си
се
ти
навлаш
дада
заробити
,
само
да
би
тако
доспела
у
мој
конак
.
Маре
је
гледала
везира
правце
у
очи
,
а
са
њена
лепа
лица
није
силазио
онај
тако
моћни
благи
полуосмех
.
Кад
Маре
тако
гледа
у
овога
роба
своје
љубави
,
он
осећа
као
да
га
у
тај
мах
греју
два
мила
,
два
блага
,
топла
плава
сунца
,
и
тада
чисто
не
сме
да
дише
,
не
сме
ни
речице
да
прозбори
,
јер
се
чисто
боји
да
својим
говором
не
расплаши
и
нерастера
оне
меке
зраке
Марина
погледа
који
га
тако
топло
греју
и
тако
животворно
крепе
.
—
Дакле
имам
и
ја
шта
од
вас
да
чујем
!
Тако
,
дакле
,
о
мени
говоре
!
Члан
сам
тајнога
друштва
!
Ето
видите
,
светли
везире
,
какво
се
сумње
порађају
.
Па
није
ли
онда
боље
да
ме
пустите
да
идем
.
Мој
одлазак
све
ће
пресећи
.
Престаће
и
скаске
о
моме
чланству
у
тајној
дружини
,
и
ви
нећете
више
трпети
неоправдане
прекоре
.
Овако
,
видите
како
иде
.
Најпосле
ће
изаћи
то
,
да
сте
чак
и
ви
члан
какве
тајне
дружине
!
—
Па
нека
изађе
.
Шта
ја
марим
шта
ће
беспослена
фукара
бенетати
.
Она
за
то
и
јесте
ту
на
овоме
свету
,
да
својим
злим
језиком
оговара
оне
који
стоје
над
њом
тако
високо
да
их
не
може
рукама
домашити
.
—
Па
ипак
,
светли
везире
,
та
је
фукара
често
обарала
и
саме
султане
цариградске
,
и
толике
паше
и
везири
пали
су
као
жртва
њене
необуздане
јарости
.
Везир
устаде
и
пљесну
се
шаком
по
грудима
:
—
И
наишла
је
најпосле
овде
на
човека
који
ће
њој
главу
појести
.
Не
брини
се
ти
за
мене
.
Само
ми
ти
отвори
срце
своје
да
због
тебе
не
будем
у
тузи
и
вечним
душевним
трзавицама
,
па
је
онда
све
у
свом
реду
,
онда
се
ја
више
ничега
не
бојим
.
ИИИ
„
Црни
ратник
“
У
последњој
четврти
прошлога
века
ово
је
име
прозвучало
од
Јадранског
мора
па
преко
херцеговачких
и
босанских
кршева
низ
Дрину
,
Саву
и
Дунав
чак
до
Видина
,
Силистрије
и
до
Мора
Црна
.
У
другоме
правцу
ово
се
име
пронело
до
горњомаџарских
равница
,
па
преко
Србије
,
Бугурске
и
Румелије
чак
до
Јегејског
мора
.
У
једном
делу
Маџарске
,
у
Хрватској
и
Крајним
,
у
свима
балканским
земљама
чуло
се
за
ово
тајанствено
име
и
неко
време
оно
је
звучало
од
уста
до
уста
,
од
убогих
колеба
сељачких
,
па
до
сјајних
дворова
великашких
:
и
свуда
је
изазивало
дивљење
,
често
поштовање
,
а
по
некад
и
сујеверни
страх
.
На
ово
су
име
биле
везане
свакојаке
скаске
,
многе
чудне
приче
,
испреплетане
великим
плановима
о
некаквом
страховитом
бунтовном
покрету
,
који
би
имао
да
обухвати
цело
балканско
полуострово
и
да
учини
крај
турској
владавини
у
Европи
.
„
Црни
ратник
“
час
је
представљан
као
прост
хајдук
,
час
као
некакав
краљевски
принц
,
који
ће
на
основу
старинских
права
своје
краљевске
породице
основати
нову
балканску
краљевину
,
и
под
свој
скиптар
искупити
сва
ратоборна
балканска
племена
.
Шапутало
се
о
његовом
огромном
богатству
,
што
са
свима
знацима
краљевске
власти
и
достојанства
,
с
крунама
,
златним
штитовима
,
с
мачевима
искићеним
драгим
камењем
,
с
другим
небројеним
драгоценостима
и
с
девет
казана
пуних
злата
—
стоји
сакривено
у
некаквој
пећини
,
где
је
и
златан
престо
краљевски
и
златне
краљеве
кочије
.
Међу
простим
светом
причало
се
и
о
чудотворној
моћи
„
црна
ратника
“
и
веровало
се
у
његову
мађионичку
силу
.
Сви
поробљени
народи
у
Турској
полагали
су
големе
наде
на
овога
тајанственог
јунака
.
У
брдовитим
крајевима
,
на
оној
петомеђи
између
Србије
,
Црне
Горе
,
Босне
,
Херцеговине
и
Старе
Србије
сачувао
се
одломак
једне
песме
у
којој
се
казују
те
наде
.
Кују
се
брзи
коњи
,
Еј
ђиди
Маро
,
Оштре
се
ножи
бритки
Еј
ђиди
Маријо
,
Звекећу
златне
токе
,
Еј
ђиди
Маро
,
се
војска
купи
Еј
ђиди
Маријо
Црни
се
ратник
спрема
,
Развија
свилен
барјак
,
Јунаке
под
њег
купи
,
С
Вардара
с
мутне
Дрине
,
С
Неретве
и
Бојане
,
С
Марице
и
с
Мораве
,
Из
кршних
наших
гора
Соколе
сиве
кликће
,
Зове
их
у
бој
свети
Да
стресу
ропство
клето
и
т
.
д
.
Ово
име
„
Црни
ратник
“
јавило
се
на
балканском
полуострву
као
сјајни
метеор
,
који
је
сенуо
преко
неба
,
прелетео
преко
обзорја
и
нестао
га
онако
исто
ненадно
и
неочекивано
,
као
што
се
ненадно
и
појавио
.
Нити
се
знало
од
куд
се
појавио
,
ни
куда
је
ишчезао
.
Ово
је
био
тајанствен
светлац
,
који
је
из
мрака
искрсао
и
у
мрак
се
скрио
—
остављајући
за
,
собом
слаби
одсјај
,
који
се
убрзо
изгубио
у
ратној
хуци
и
звеки
оружја
,
што
је
настала
наскоро
после
његова
тајанствена
нестанка
.
Осећаји
Турака
спрам
овога
тајанственог
човека
били
су
подељени
.
Неки
су
га
сматрали
као
опасна
душманина
турске
царевине
,
други
су
гледали
у
њему
апостола
слоге
и
љубави
,
који
ће
њих
,
чија
владавина
пропада
,
измирити
с
рајом
,
која
је
дуго
робовала
,
али
чије
царство
сад
настаје
.
У
томе
су
мирни
Турци
гледали
своје
спасење
и
једини
начин
да
очувају
своја
добра
,
с
тога
су
радо
пристајали
уз
свакога
који
их
је
могао
зближити
и
спријатељити
с
хришћанима
.
Како
било
да
било
,
тек
„
Црни
ратник
“
био
је
незнана
и
тајанствена
сила
,
од
које
су
тирани
стрепили
,
а
угњетени
изгледали
зрачак
слободе
и
полагали
у
њега
најлепше
наде
своје
.
Народно
веровање
није
много
разбирало
шта
је
и
ко
је
он
?
Оно
је
у
њему
гледало
хришћанскога
кнеза
који
ће
сломити
турску
силу
,
ослободити
и
ујединити
све
балканске
земље
,
основати
једну
моћну
балканску
државу
,
а
турске
господаре
одагнати
преко
мора
откуда
су
и
дошли
.
—
То
је
било
довољно
да
„
Црни
ратник
“
на
целом
тропољу
постане
символ
народне
слободе
и
васкрснућа
.
Што
су
га
турске
власти
више
мрзиле
и
гониле
,
то
је
он
постајао
све
већи
и
славнији
у
очима
потчињене
раје
.
ИВ
Ноћна
браћа
Да
ли
сте
кад
год
ходили
по
околини
београдској
?
Да
ли
сте
кад
год
доходили
оном
избрешку
крај
Дунава
,
што
данас
стоји
пуст
,
разголићен
и
обурван
,
и
што
носи
мрачно
и
немило
име
Карабурма
,
а
некада
је
био
пун
зеленила
,
хладовине
и
мириса
,
покривен
красним
густим
шумарком
,
који
се
пружао
горе
косом
и
спајао
се
са
зеленим
луговима
,
што
су
са
свију
страна
китили
ове
садашње
голе
висове
око
Београда
,
а
нарочито
ове
садашње
разголићене
косе
с
вишњичке
стране
.
Доле
,
опај
је
шумарак
ишао
готово
до
саме
воде
,
остављајући
узану
пољаницу
од
двајестак
корака
,
која
се
вијугала
крај
сама
Дунава
.
Ово
је
некада
било
место
за
провођење
и
уживање
.
Горе
китњасти
гај
,
који
поступно
прелази
у
све
веће
и
веће
шумарке
,
а
доле
лепа
зелена
доља
с
неколико
брснатих
дрвета
,
а
сва
зарасла
у
меку
,
миришљаву
траву
,
из
које
хиљадама
цветића
помаља
своје
шарене
главице
,
нудећи
вољно
своје
пуне
медене
пехаре
малим
,
вредним
челицама
,
што
у
гомилицама
туда
зује
слећући
с
цветка
на
цветак
.
У
тој
дољи
дан
и
ноћ
жуборио
је
дебео
млаз
студене
,
као
кристал
бистре
воде
,
која
на
жути
тучени
лулак
бије
и
пљуска
,
падајући
у
огромно
мраморно
корито
,
из
кога
се
после
одлива
и
као
мален
поточић
вијугајући
слива
се
у
Дунав
.
Ова
красна
чешма
била
је
сазидана
од
самога
белог
тесаног
мрамора
,
а
широка
,
мраморна
плоча
на
зачељу
,
сва
ишарана
елегантним
златним
турским
натписима
,
казивала
је
жедном
теферичком
госту
,
да
је
творевина
првога
османлиског
освајача
београдског
,
султана
Сулејмана
,
прозванога
„
Сулејман
Сјајни
.
“
Из
китњаста
гаја
,
онде
где
обала
стрмо
силази
Дунаву
,
били
су
урезани
и
намештени
за
лако
силажење
широки
и
удобни
мраморни
степени
,
који
су
водили
до
самога
Дунава
.
А
баш
на
том
месту
,
где
силазе
степени
,
дно
Дунава
било
је
плитко
и
тек
се
поступно
и
благо
спуштало
све
дубље
и
дубље
,
тако
,
да
си
за
читавих
30—40
корака
могао
загазити
у
реку
,
а
да
ти
вода
једва
стигне
тек
до
испод
мишке
.
На
целој
овој
просторији
дунавско
дно
с
почетка
је
било
патосано
великим
четвртастим
белим
и
црвеним
мраморним
плочама
,
а
даље
посуто
красним
шареним
шљунком
,
који
се
кроз
прозрачну
воду
преливао
у
стотину
разноликих
боја
—
све
удешено
за
летње
купање
и
за
узимање
свештених
прања
по
обредима
турским
.
Ова
мирисна
пољаница
полако
прелази
у
још
мириснију
дољу
,
сву
обраслу
у
читаву
шуму
од
ружа
,
јоргована
и
лијандера
.
Од
рана
пролећа
,
па
до
мртве
јесени
ова
је
доља
пуна
славуја
,
од
чије
песме
оживљује
читав
овај
крај
.
Са
чега
је
и
добио
лепо
име
Булбул-дере
(
Славујев
до
)
.
А
кад
се
у
лепе
пролетње
ноћи
,
на
дивној
месечини
,
проспе
мирис
од
ружа
а
малени
славуј
почне
песмом
утољавати
од
љубави
набрекло
малено
срдашце
своје
,
онда
ти
ова
доља
изгледа
као
какав
чаробни
крај
с
каквога
другог
незнаног
света
,
с
неке
даљне
звезде
,
на
којој
само
срећа
цвета
,
гди
су
непознате
патње
што
загорчавају
љуцки
живот
на
овој
нашој
грешној
земљи
.
Јес
,
тако
је
некад
изгледало
ово
исто
тужно
и
јадно
место
,
овај
исти
избрежак
крај
Дунава
,
који
данас
стоји
самотан
и
напуштен
,
и
служи
као
тачка
,
на
којој
наше
друштво
своди
последње
рачуне
са
својим
одметницима
:
место
,
које
данас
самим
именом
својим
изазива
језу
и
мучно
осећање
,
јер
напомиње
многе
страшне
призоре
из
многобројних
стрељања
,
која
су
на
њему
извршена
.
Али
ми
се
нећемо
дотицати
жалосне
садашњости
наше
Карабурме
,
но
ћемо
се
вратити
временима
када
она
није
била
проклето
место
за
стрељање
,
већ
диван
,
мирисни
теферич
београдске
турске
госпоштине
.
Била
је
бурна
,
јесења
ноћ
:
ветрина
је
страховито
хучала
,
а
из
мрачна
,
натуштена
,
кивна
неба
шибала
је
хладна
јесења
киша
.
Холујина
је
својим
