ПРЕПОРОЂАЈ
НАПИСАО
СРЕТЕН
ДИНИЋ
ПРЕШТАМПАНО
ИЗ
„
ЗЕМЉОРАДНИЧКЕ
ЗАДРУГЕ
“
БЕОГРАД
.
ШТАМПАРИЈА
„
ДОСИТИЈЕ
ОБРАДОВИЋ
“
-
АЦЕ
М
.
СТАНОЈЕВИЋА
ЧИКА-ЉУБИНА
УЛИЦА
БРОЈ
8
.
1909
ЦЕНА
1
ДИНАР
ПРВИ
ДЕО
ПОД
СТАРИМ
КРОВОМ
И
.
Јунска
жега
опекла
,
па
ти
чисто
заповеда
да
кажеш
:
е
је
боља
зима
,
него
лето
.
И
да
није
још
оних
пустих
дебелих
хладовина
,
пољскога
зеленила
и
учестане
ваздушне
промаје
кроз
васиону
,
ти
би
посрнуо
под
притиском
сунчаним
.
Али
ратари
,
навикли
да
их
целога
века
сунце
греје
и
киша
бије
,
и
не
осврћу
се
на
ту
досадну
оморину
,
већ
се
размилели
по
пољу
,
као
вредни
мрави
,
па
само
одривају
:
једни
копају
,
други
жању
,
трећи
косе
,
а
четврти
беру
сено
и
дену
стогове
.
Лаки
поветарац
посети
их
по
који
пут
,
па
их
опет
остави
да
се
купају
у
свом
зноју
и
о
зноју
свога
лица
хлеб
зарађују
.
Овде-онде
видиш
по
који
буљук
оваца
,
где
под
неким
пространим
хладом
пландује
,
а
око
њега
се
чобанчићи
сиграју
:
„
клиса
“
,
„
робова
“
,
„
швињке
“
и
тако
штогод
...
А
песма
,
та
весела
песма
из
девојачких
грла
,
сваки
час
се
ори
,
те
пресеца
тај
тихи
сумор
пољски
и
оживљава
веселу
и
чилу
радничку
гмижу
,
која
те
и
нехотице
вуче
к
себи
,
да
јој
се
приближиш
и
видиш
тамо
:
онога
проседога
ратара
,
што
је
сео
у
хлад
,
па
гради
ужиће
за
снопове
;
да
помиришеш
јутрос
покошену
траву
,
да
чујеш
сисанче
под
џбуном
како
вауче
и
жељно
очекује
своју
уморну
мајку
;
и
да
разбереш
ову
песму
мушкога
грла
,
што
одјекиваше
из
једнога
најодраслијега
кукуруза
и
узнемираваше
срца
једне
млађане
пастирке
,
у
суседној
ливади
:
„
Ој
девојко
душо
моја
Чим
миришу
недра
твоја
?
Да
ли
дуњом
,
да
л
јабуком
,
Да
ли
ружом
миришљавом
?
“
Тако
позадуго
понављаше
ову
песмицу
Стеван
,
Радичев
син
,
младић
од
осамнаест
година
,
примичући
се
кроз
кукуруз
све
ближе
оном
крају
,
близу
кога
у
ливади
под
хладом
сеђаше
Станојка
,
сусетка
његова
,
уз
стадо
оваца
,
на
пландишту
,
предући
танку
вунену
жицу
и
ослушкујући
ту
песму
,
чији
гласоудари
дирљиво
допираху
до
њених
ушију
...
„
Ој
девојко
душо
моја
!
...
“
—
гласну
се
још
један
пут
Стеван
и
помоли
главу
кроз
кукуруз
.
—
Чујеш
ли
ти
Станојка
шта
ја
певам
?
—
довикну
је
он
.
—
Ја
чујем
,
ал
не
хајем
!
—
смешну
се
Станојка
и
пови
главу
у
преслицу
.
Стеван
седе
на
једну
повећу
грудву
на
крај
њиве
и
спусти
торбу
поред
себе
,
коју
беше
понео
кући
да
донесе
радницима
ужину
.
—
Бе’шале
шта
си
наумила
за
оно
што
си
рекла
?
—
Шта
сам
рекла
?
—
опет
се
смешка
Станојка
.
—
Ти
знаш
шта
си
рекла
.
—
Лако
је
нама
рећи
да
немамо
ми
сајбије
над
нама
.
—
Вала
,
моја
би
те
мајка
обема
рукама
прихватила
.
Иначе
је
изнемогла
да
ме
одева
више
.
—
Ал
ако
тргне
обрамицу
,
па
ме
опали
уздуж
и
низдуж
,
шта
ћу
ја
у
њеној
кући
незвана
?
—
Ћути
,
Станојка
,
кад
знаш
да
то
никад
неће
бити
!
—
Велим
ја
,
да
те
мало
наљутим
.
—
Добро
,
добро
,
ти
збори
што
’
оћеш
,
само
држи
обећање
.
-
А
твоја
браћа
шта
ће
казати
?
—
Ништа
неће
казати
.
Обрадоваће
се
.
—
Обрадоваће
се
за
онај
дан
,
а
после
...
пуна
кућа
људи
,
пуна
једа
...
—
Ја
мислим
да
неће
бити
тако
...
—
Е
...
ти
мислиш
,
али
ја
се
бојим
да
не
испадне
ђаво
и
враг
од
наше
скупаније
.
Наслушала
сам
се
ја
свакојаких
људи
по
свету
.
—
Па
ти
батали
сад
да
нагађаш
шта
ће
бити
после
сто
година
,
но
казуј
кад
мислиш
да
пођеш
?
—
Кад
довршим
платно
што
сам
започела
,
дотле
ће
се
и
месец
напунити
,
па
чим
видиш
уштап
,
онда
...
—
осмехну
се
Станојка
и
сави
поглед
у
преслицу
...
Па
га
још
једанпут
милогледно
погледа
испод
ока
...
Стеван
озарен
њеним
погледом
,
пресече
гласом
,
као
муњом
погођен
...
Наста
блажени
тајац
између
ове
две
младе
душе
,
које
тако
прикладно
пођоше
у
сусрет
једна
другој
...
А
како
и
не
би
,
кад
су
га
оне
њене
црне
и
заносне
очи
погодиле
посред
срца
...
А
њојзи
се
канда
око
срца
завила
она
његова
сивкаста
и
гргурава
коса
,
што
пркоси
сунцу
,
као
зелењикава
кукурузна
свила
.
И
таман
се
Стеван
прибра
да
проговори
још
нешто
,
а
из
оближње
њиве
,
јечмом
пожњевене
,
зачу
се
крупан
глас
брата
му
Ненада
.
Стеван
скочи
и
погледа
још
једаред
Станојку
,
са
наводњеним
очима
,
као
да
му
је
и
срце
и
душа
у
њојзи
остала
...
Па
се
лагано
крену
кроз
кукуруз
,
осврћући
се
изједна
на
Станојку
,
док
му
је
кукурузна
гора
не
заклони
испред
очију
...
ИИ
.
Село
се
утишало
,
као
да
живе
душе
у
њему
нема
.
И
само
се
из
далека
познаје
,
да
у
њему
има
живота
,
по
димњацима
,
који
провирују
из
воћњака
,
као
неки
стражари
и
пуштају
с
времена
на
време
по
који
прамичак
дима
у
бистру
и
треперећу
атмосверу
...
Пси
се
истегли
у
хладовини
,
па
само
жмиркају
и
реже
,
кад
их
која
бува
у
живац
дирне
...
Квочке
се
расуле
с
пилићима
по
корову
и
траже
црвиће
и
бубе
.
А
ћурке
се
разбашкариле
с
ћурчићима
поред
плотова
,
извијају
главе
и
гледају
час
једним
,
час
другим
оком
у
орла
горе
,
који
високо
облеће
над
њима
и
мотри
,
где
би
дограбио
плен
.
А
тек
покаткад
захори
се
глас
по
неке
бабе
,
где
виче
на
орла
да
се
не
приближи
њеној
живини
.
Друга
се
погрбила
под
обрамицом
и
носи
пуне
котлове
воде
.
Трећа
испира
платно
,
четврта
поји
телад
,
пета
се
парничи
са
осорљивим
квочкама
,
итд
.
Јаглика
,
мајка
Стеванова
,
храњаше
иза
куће
под
једним
орахом
пилиће
и
ћурчиће
,
замешеним
копривама
и
изједна
викаше
на
квочке
:
„
иш
ненајешнице
!
“
„
Ти
очоваднице
!
“
„
Гле
,
ове
шта
ради
!
“
„
Иш
лисица
те
изела
дабогда
!
“
Пилићи
кљуцаху
просуто
тесто
,
а
ћурићи
кљуцаху
грудву
коприва
из
њене
руке
.
Иза
ње
стајаху
три
унучета
јој
и
чекаху
је
.
Занета
тим
послом
,
није
ни
видела
кад
је
Стеван
лупио
на
капију
и
ушао
.
Псета
лануше
из
хлада
,
али
кад
видеше
ко
је
,
продужише
лежање
и
режање
.
Деца
,
кад
спазише
Стевана
,
повикаше
у
глас
:
„
чила
!
“
„
чила
!
“
.
Јаглика
се
окрену
и
угледа
Стевана
,
где
већ
стоји
иза
ње
.
—
Шта
радиш
то
?
—
пита
је
Стеван
натмурено
,
с
торбом
о
рамену
.
—
Душа
да
ми
зна
шта
радим
!
—
одврати
му
Јаглика
још
киселије
и
отресе
руке
од
коприва
.
—
Лако
је
вама
,
кад
ви
се
у
њиви
зна
само
један
рађ
,
а
ја
,
док
ти
поређам
све
моје
потрчице
,
досадило
би
ти
се
,
а
камо
ли
да
их
одриваш
свакога
дана
у
Бога
!
Подиже
се
и
хукну
.
Очи
јој
се
болно
и
суморно
склапаху
.
А
лице
јој
издаваше
неки
необично
тужан
и
болестан
изглед
.
—
Пожњесте
ли
?
—
Пожњесмо
.
—
Повезасте
ли
?
—
Повезасмо
.
—
Еј
Боже
теби
ти
се
молим
!
погледа
Јаглика
у
вис
и
прекрсти
се
.
—
Да
видим
једанпут
’
леб
из
моје
њиве
!
—
Де
,
де
,
ти
кукумавко
!
Само
кукаш
и
наричеш
!
—
брецну
јој
се
Стеван
.
—
Како
да
не
кукам
црни
синко
,
кад
ево
већ
шес
,
.
недеља
купујемо
’
леб
!
—
Тешто
,
нек
смо
живи
и
здрави
,
па
ћемо
га
и
продавати
.
—
Е
...
ти
још
незнаш
шта
сам
ја
запамтила
.
Ја
сам
јела
буково
лишће
и
церову
кору
,
знаш
ли
ти
то
!
—
Ти
можеш
то
и
сад
да
јеш
,
нико
ти
не
брани
...
—
Ене
га
сад
,
шта
збори
белај
!
Ама
јела
сам
то
на
место
леба
!
Није
било
леба
ни
да
се
купи
,
ни
да
се
узме
на
зајам
.
—
А
што
?
—
Ето
,
тако
,
била
су
зла
времена
,
ратови
,
гладне
године
,
болешчине
,
па
је
народ
остадао
без
рада
и
летине
.
Зато
ме
сад
страх
од
куповине
леба
,
као
од
живе
ватре
!
Није
то
лако
,
мој
синко
,
куповати
леб
и
за
себе
и
за
стоку
.
Јутрос
сам
пуну
карлицу
сипала
кокошима
,
па
пуну
карлицу
прасићима
,
па
пуну
овцама
,
а
то
се
све
купује
за
паре
.
Стеван
је
погледа
замишљен
,
па
окрену
главу
на
другу
страну
,
хотећи
тиме
да
каже
:
„
говори
ти
о
садашњости
,
а
не
о
прошлости
“
.
А
кад
би
још
хтела
рећи
коју
о
његовој
,
женидби
,
зар
би
се
разговор
на
другу
руку
окренуо
.
Али
се
матери
натрпало
брига
и
немоћи
,
па
и
не
помишља
на
даље
радости
,
које
је
чекају
,
као
да
јој
нешто
казује
да
неће
доживети
ни
Стевана
да
ожени
,
а
камо
ли
млађега
Уроша
.
—
Ево
ти
торба
.
—
Пружи
јој
он
торбу
,
па
седе
под
орах
.
Јаглика
оде
у
кућу
и
изнесе
отуда
изгечену
торбу
лебом
.
Затим
се
врати
и
донесе
празан
лонац
с
пасуљем
у
скуту
,
па
седе
поред
њега
и
деце
и
узе
да
треби
пасуљ
и
да
сипа
требљен
у
лонац
.
Деца
зачепрљаше
рукама
у
њен
скут
по
пасуљу
и
почеше
га
стрвити
ван
скута
.
Она
викаше
на
њих
онако
,
како
само
баба
може
да
кара
унучиће
,
што
више
личи
на
тепање
и
миловање
.
Навикла
деца
на
бабино
миловање
,
па
наставише
започето
чепркање
по
пасуљу
сасвим
безбрижно
.
Али
их
Стеван
припуца
шамарима
,
да
се
одмах
поизврташе
свако
на
своју
страну
и
нададоше
дреку
...
—
Што
бијеш
децу
!
?
—
погледа
га
Јаглика
попреко
.
—
Зато
што
стрве
пасуљ
!
—
Ако
,
стрве
,
ја
ћу
да
покупим
.
Зар
мораш
да
их
бијеш
за
то
?
—
Море
,
ја
би
их
побио
,
да
су
моја
!
То
нису
деца
,
то
су
антрзи
!
—
А
ти
си
ми
био
бољи
,
кад
си
био
као
они
.
—
Бар
нисам
био
такав
штетник
.
—
Још
си
грђи
био
!
—
А
ти
што
ме
ниси
убила
?
—
Нисам
те
убила
,
што
си
био
мој
.
И
ти
не
би
такао
ову
децу
,
да
су
твоја
.
А
овако
ка
’
велиш
туђа
деца
,
па
ти
се
лепе
руке
за
њин
врат
.
Е
,
мој
синко
,
чекај
док
ти
добијеш
децу
,
да
видим
да
ли
ћеш
тако
радити
!
—
Мени
не
требају
деца
.
—-
Спусти
мало
гласом
Стеван
,
јер
га
обузе
неки
пријатан
стид
,
којим
показиваше
да
је
очекивао
тај
разговор
.
Деца
ућуташе
и
загледаше
се
бленуто
у
Стевана
.
—
Е
...
док
се
ожениш
,
биће
и
деце
.
Но
немамо
чим
да
те
женимо
.
Година
оскудна
и
гладна
...
—
Ја
нећу
да
се
женим
—
рече
Стеван
,
тек
само
да
постакне
матер
на
тај
разговор
.
—
Како
то
!
?
—
угледа
му
се
Јаглика
у
очи
,
—
докле
ћу
ја
да
те
крпим
и
перем
овако
стара
и
немоћна
.
—
Док
можеш
.
—
Али
ја
не
могу
више
.
Очи
ме
издале
,
ноге
,
руке
,
све
ме
боли
,
као
да
сам
сва
испребијана
.
Стеван
се
поче
да
гужви
и
да
ломи
руке
.
Изусти
још
коју
да
проговори
,
ваљда
би
хтео
рећи
:
„
да
идем
да
кажем
то
Станојки
“
,
али
га
загуши
стид
.
Скочи
,
заметну
торбу
и
оде
,
не
проговоривши
ни
речи
више
.
ИИИ
.
Јаглику
одмах
спопадоше
тако
страшни
жигови
у
ногама
,
рукама
и
плећима
,
да
је
после
свакога
послића
седала
,
хучала
и
изнемагала
.
Увече
је
затекоше
укућани
,
где
јечи
у
једном
буџаку
,
сва
у
ватри
и
страшној
грозници
.
После
пет
дана
,
даде
Богу
душу
...
Скупише
се
комшије
,
ближи
и
даљни
рођаци
,
поп
и
учитељ
на
сахрану
.
Радич
метуо
руке
под
појас
,
па
само
хуче
.
Свима
свакојако
,
њему
најтеже
.
Тешко
му
је
што
је
остао
без
друга
,
с
ким
је
век
вековао
,
а
још
му
је
теже
,
што
су
му
Стеван
и
Урош
остали
неожењени
.
До
сад
их
је
сву
тројицу
одевала
Јаглика
,
а
сад
се
морају
обесити
о
врат
Живани
и
Невени
,
снахама
.
Али
снахе
,
као
снахе
,
кад
подмире
мужеве
и
децу
,
онда
се
тек
сете
за
другога
.
Зна
он
све
то
како
иде
.
Гледао
је
он
такве
добросрећнике
,
који
су
остали
без
домаћице
,
па
зато
се
и
вајка
.
Кад
сахранише
Јаглику
,
онда
се
вратише
на
подушје
сви
пратиоци
и
поседаше
за
дугачку
постављену
совру
.
Живана
и
Невена
приносе
јестиво
,
а
Живан
и
Ненад
,
старији
синови
Радичеви
,
служе
пићем
.
Радич
потражује
час
ово
,
час
оно
од
синова
и
снаха
нуди
људе
:
-
Ручајте
људи
,
па
рекните
:
Бог
да
прости
моју
Јаглику
!
—
Бог
да
прости
!
—
гракнуше
људи
и
наставише
обедовање
.
Поп
Јова
подиже
први
чашу
и
отпоче
:
—
Боже
помози
,
да
пијемо
ову
чашу
вина
за
покој
душе
Јагликине
,
а
у
здравље
живога
остатка
.
Бог
,
који
је
уплашио
ову
кућу
,
нека
је
ослободи
.
Ти
си
Радину
паметан
човек
,
па
ћеш
умети
да
разумеш
вољу
Божју
.
До
сад
си
управљао
кућом
,
заједно
с
Јагликом
,
а
од
сад
ћеш
сам
.
Синови
и
снахе
морају
те
слушати
,
као
до
сада
.
—
Ако
неће
да
слушају
,
они
ће
напоље
!
—
упаде
један
с
пуним
устима
,
што
сеђаше
трећи
од
попа
.
—
Ја
сам
имао
једнога
инаџију
,
па
ено
га
сад
седи
у
бурдељу
,
као
бежанац
,
—
додаје
један
чича
из
доњега
краја
трпезе
.
—
А
да
они
ме
слушају
попе
...
—
започе
Радич
.
—
Имају
кога
и
да
слушају
,
—
прекиде
му
реч
учитељ
.
—
Таквога
доброга
домаћина
и
ја
би
слушао
.
—
Али
моју
Јаглику
не
могу
никад
заборавити
,
—
настави
Радич
.
—
Оно
није
била
жена
,
већ
муж
као
и
ја
и
друг
неизмеран
.
Да
дођем
незнам
како
брижан
и
сетан
,
она
ће
ме
разгалити
и
разговорити
боље
но
неки
учеван
човек
.
Само
докле
ме
погледа
,
одмах
ме
позна
шта
ми
је
.
И
тек
ће
рећи
:
„
Ти
си
брижан
!
“
„
Јесам
,
не
питај
ме
“
,
-
рекнем
јој
ја
љутито
.
„
Кажи
ми
шта
је
да
бринемо
заједно
?
“
Е
,
таквога
друга
не
могу
заборавити
,
док
сам
жив
!
Живан
и
Ненад
погли
главе
и
плачу
.
Људи
се
заговорили
о
Јаглици
,
па
сваки
прича
по
неку
причу
о
њој
,
те
наста
један
тихи
и
непрекидни
жагор
.
Поп
-
Јова
и
учитељ
-
Пера
заподенуше
између
себе
разговор
:
Погледај
само
овога
Радича
,
—
рече
поп
-
Јова
,
—
чист
је
као
злато
,
невин
је
као
анђео
,
никаквих
прљавштина
,
никаквих
угурсузлука
,
никаквих
злоба
,
ни
пакости
код
њега
нема
.
Благо
би
нашој
земљи
било
,
кад
би
њени
сви
овакви
људи
били
.
—
Тешко
би
нашој
земљи
било
,
кад
би
јој
сви
људи
били
као
Радич
—
одврати
Пера
сасвим
равнодушно
.
—
Шта
кажеш
!
?
—
исколачи
очи
поп
-
Јова
.
—
То
,
што
кажем
.
Али
треба
да
ме
разумеш
,
—
настави
Пера
.
—
Не
значи
ово
што
сам
ја
казао
да
је
Радич
рђав
човек
.
Не
,
недај
Боже
!
Он
је
толико
добар
,
да
ми
не
можемо
ни
замислити
бољега
човека
од
њега
.
Управо
са
гледишта
нашега
релативнога
живота
,
ми
такве
људе
и
желимо
,
али
са
гледишта
некога
народног
препорођаја
,
неке
измене
културне
и
унапређења
,
према
духу
времена
,
он
би
био
нула
.
Он
би
био
тај
,
који
би
се
први
успротивио
свакој
промени
садашњега
стања
.
Он
би
ти
био
највећи
камен
спотицања
за
такво
предузеће
,
и
ако
је
овако
наиван
и
благородан
,
познајем
га
ја
врло
добро
.
—
Ми
то
од
њега
нећемо
ни
тражити
.
—
И
да
хоћемо
,
не
вреди
вам
ништа
.
Јер
овакви
су
људи
добри
за
одржавање
постојећега
стања
,
а
никако
за
прогрес
какав
.
А
наша
земља
не
сме
остати
на
овоме
ступњу
културе
,
на
коме
се
сада
налази
.
Ова
задруга
,
ова
једнодушност
и
послушност
,
коју
видиш
у
Радичевој
кући
,
само
је
остатак
од
српскога
патријархалног
живота
,
али
она
неће
дотрајати
,
она
ће
се
расплинути
,
као
да
није
ни
била
.
Шта
ћеш
онда
очекивати
од
таквога
народа
,
који
на
примитивном
ступњу
културе
и
образованости
стоји
,
а
нема
задруге
да
се
брани
од
немаштине
и
недаће
?
—
Породична
задруга
извршила
је
најсветије
задатке
своје
:
одржала
је
веру
,
морал
и
име
народа
и
ослободила
га
ропства
,
па
се
сад
може
распадати
.
—
Па
,
лепо
,
да
ли
може
народ
живети
тим
новим
усамљеним
животом
,
а
да
не
осети
одмах
на
првом
кораку
недаће
,
ако
задржи
ово
стање
,
у
коме
се
сада
налази
?
Да
ли
би
усвојио
Радич
нове
начине
земљорадње
и
уопште
нове
културне
понуде
,
кад
се
он
сродио
с
оним
,
што
зна
и
има
?
—
Би
,
кад
би
му
се
разложило
.
—
Вараш
се
,
предложи
му
ма
и
најмању
промену
у
његову
раду
и
животу
,
па
ћеш
видети
,
дал
ће
те
послушати
.
—
Немогуће
је
овако
добром
човеку
да
не
послуша
паметније
људе
од
себе
.
—
Баш
зато
што
је
добар
и
благородан
,
он
баш
и
кад
би
хтео
,
не
би
умео
јавити
се
као
протест
против
постојећег
стања
,
које
би
требало
изменити
.
Он
би
само
показао
ревност
за
одржање
стања
,
које
је
затекао
од
старих
,
а
никако
за
измену
какву
.
—
А
ко
је
онда
ослободио
Србију
,
да
није
било
оваквих
Срба
?
—
Ослободили
су
је
људи
живљега
и
напреднијега
духа
,
а
овакви
су
пошли
за
њима
,
као
мирна
вода
за
заталасалом
водом
.
Зар
ти
мислиш
да
би
било
Устанка
да
су
сви
Срби
били
као
Радич
?
Турцима
је
добродошла
била
оваква
скромна
раја
,
која
је
погнула
главу
и
гледала
само
свој
посао
.
Али
српској
будућности
то
није
пробитачно
било
.
—
Ама
то
је
друго
питање
,
куд
ти
идеш
далеко
...
—
Не
идем
ја
далеко
,
ја
идем
близу
,
почињем
од
Радича
,
па
говорим
о
нашем
народу
.
Српски
устаници
су
били
одметници
зато
што
су
умели
да
гледају
мало
даље
од
обичне
раје
.
Немирни
су
,
дакле
,
људи
донекле
потребни
друштву
и
држави
,
као
год
оно
кретање
живом
организму
.
Замисли
устојалу
воду
и
течну
,
коју
би
пре
пио
или
бистру
,
која
жубори
,
или
ону
,
коју
је
покрио
жабљак
?
А
може
ли
се
она
вода
са
жабљаком
избистрити
и
пречистити
без
покрета
и
оптицаја
?
—
Онда
,
према
томе
,
Радич
треба
да
је
шиљкач
,
дилкош
,
бушкарач
,
сплеткарош
,
и
уопште
немиран
човек
,
па
да
буде
добар
и
спасоносан
за
земљу
!
—
рече
поп
-
Јова
подругљиво
и
окрену
главу
устрану
.
—
Не
,
не
,
ја
замишљам
немирне
људе
у
корисном
смислу
,
да
буду
предузимљиви
и
напредни
,
а
бушкарачи
и
сплеткароши
коче
напредак
више
,
него
и
непредузимљиви
људи
.
Али
сваки
човек
не
треба
да
буде
као
мед
,
да
га
полиже
свет
,
ни
као
јед
,
да
потрује
цео
свет
.
Људи
се
утишаше
и
почеше
да
ослушкују
разговор
попа
и
учитеља
.
Поп
устаде
,
благослови
трпезу
и
рече
:
—
Време
је
да
се
разилазимо
.
Вог
нека
утеши
и
ослободи
нашега
доброга
домаћина
Радича
.
—
Вог
га
утешио
и
ослободио
!
...
—
одјекнуше
људи
и
разиђоше
се
.
ИВ
.
Још
се
јутро
није
добро
развиделило
,
а
Радич
,
са
снахама
и
другим
рођакама
,
већ
беше
на
гробу
Јагликином
,
сав
обливен
сузама
,
јецаше
као
дете
.
У
сунчани
изгревак
врати
се
кући
,
где
га
на
капији
чекаше
општински
пандур
с
позивом
за
у
општину
.
Радич
оде
у
судницу
.
Пред
судницом
беше
прилично
сакупљених
људи
,
све
првих
домаћина
,
међ
којима
беху
поп
и
учитељ
.
Стали
у
круг
и
гледају
нешто
.
Радич
мишљаше
да
је
неки
мртав
човек
тамо
,
или
нека
ретка
животиња
.
А
кад
виде
шта
је
,
оне
рече
:
—
Боже
мој
,
Боже
мој
,
ја
мислим
бозна
шта
.
Скупили
се
људи
,
као
око
мечке
.
—
Право
кажеш
,
те
не
идемо
да
гледамо
своја
посла
—
рече
један
од
присутних
.
—
А
,
не
,
не
;
ово
је
једна
нова
олакшица
за
ваш
тежак
рад
,
—
рече
учитељ
Пера
.
Пред
њима
стајаше
један
гвоздени
плуг
.
—
Ето
,
послали
нам
из
Београда
нов
хлеб
,
управо
нов
плуг
,
са
којим
се
лакше
долази
до
хлеба
,
—
рече
мало
насмејано
председник
општине
.
—
Да
ли
њима
тамо
не
треба
нов
хлеб
,
а
ми
овде
имамо
хлеба
,
колико
нама
треба
—
рече
један
одборник
.
—
Немој
да
траже
они
од
нас
,
а
ми
од
њих
нећемо
никад
—
рече
кмет
.
—
Није
тако
,
кмете
,
—
сусрете
га
поп
-
Јова
,
—
не
треба
њима
наш
хлеб
,
него
су
то
људи
патриоте
,
што
се
старају
за
напредак
ове
земље
.
Видели
су
негде
такве
добре
плугове
,
па
би
желели
да
и
наш
народ
оре
њима
.
—
А
мора
ли
тај
кукуруз
да
се
копа
после
,
кад
је
изоран
тим
плугом
?
—
Па
разуме
се
.
Где
си
видео
ти
кукуруз
да
се
не
копа
.
—
Е
,
па
онда
,
шта
ми
причаш
то
,
што
и
ја
знам
.
Дај
ми
ти
нешто
што
ће
да
ми
донесе
хлеба
без
мотике
,
а
плуг
ја
не
тражим
бољи
од
мојега
дрвењака
.
—
То
су
га
испратили
они
што
траже
хлеба
без
мотике
—
додаде
један
.
—
Немојте
тако
,
људи
,
да
говорите
као
деца
—
рече
учитељ
-
Пера
.
—
Овде
није
питање
:
како
ко
зарађује
хлеб
,
него
је
реч
о
томе
:
како
да
се
лакше
оре
земља
.
Људи
вам
желе
добра
,
па
су
вам
послали
бољи
плуг
,
да
лакше
орете
.
—
Па
,
сад
ето
вам
људи
,
ја
сам
позвао
све
прве
домаћине
,
који
хоће
да
га
узме
,
нека
узме
,
и
нек
му
је
алал
,
а
ја
имам
за
мене
плуг
,
—
рече
председник
отришући
руке
од
себе
.
—
Боже
сачувај
!
—
махну
руком
један
,
што
стајаше
спротив
,
—
не
турам
ја
то
у
моју
њиву
!
—
Онда
шта
да
радимо
,
коме
да
га
дамо
?
—
Врати
ти
то
,
нека
ору
њиме
они
по
Београду
,
што
су
га
послали
.
Наста
смеј
и
жагор
.
—
Какво
враћање
!
—
пресече
их
љутито
учитељ
-
Пера
.
—
Боље
да
га
баците
,
него
да
га
враћате
.
То
је
срамота
и
брука
:
да
код
оволиких
домаћина
нема
ко
да
узме
оваку
корисну
справу
!
—
Доиста
!
—
додаје
поп
-
Јова
.
—
Па
,
кад
је
толико
добар
плуг
,
што
га
ти
,
попе
,
не
узмеш
?
—
рече
кмет
.
—
Ја
бих
га
узео
,
да
је
за
мене
послат
,
него
за
вас
.
Таман
би
то
лепо
било
,
да
ја
узмем
плуг
што
га
је
држава
послала
народу
.
И
да
га
узмем
,
шта
да
орем
?
Мањ
друмове
!
—
Право
кажеш
,
кад
немаш
земље
...
—
Онда
казујте
,
људи
,
коме
да
дамо
плуг
?
—
понавља
председник
питање
.
—
Нека
га
узме
Радич
,
најбоље
,
он
има
и
добру
задругу
и
добро
имање
,
—
рече
поп
-
Јова
.
—
Не
могу
ја
,
попе
,
то
да
узмем
,
да
ми
даш
цео
чин
твој
.
Више
вреди
мој
један
дрвењак
,
него
тих
десет
плугова
.
—
Коме
ја
кажем
!
—
угледа
се
Пера
поп
-
Јови
у
очи
.
—
Овај
ће
плуг
они
да
усвоје
чак
кад
се
распадну
породичне
задруге
.
Јер
сад
имају
и
стоке
и
радне
снаге
доста
,
па
не
осећају
потребе
за
лакшим
и
савршенијим
справама
.
А
кад
умање
то
,
онда
ће
се
сами
освртати
и
распитивати
за
коју
лакшу
и
бољу
справу
.
—
Ја
сад
имам
и
друге
моје
главобоље
.
—
извињава
се
даље
Радич
.
—
Јес
’
јес
’
,
сад
он
има
да
тражи
бабу
,
ко
ти
гледа
сад
плуг
!
—
прихвати
један
окачењак
и
изазва
општи
смеј
.
—
Док
ми
је
била
жива
баба
,
—
наставља
Радич
—
били
смо
на
време
опрани
и
закрпљени
и
ја
и
синови
ми
нежењени
,
а
сад
смо
сва
тројица
сирочићи
.
—
То
је
истина
.
—
додадоше
неколицина
озбиљно
.
—
Па
,
како
велите
за
овај
плуг
?
—
пита
опет
председник
.
—
Нека
остане
ту
за
извесно
време
,
док
се
људи
домисле
,
те
ваљда
ће
се
наћи
неко
,
да
га
узме
-
рече
поп
-
Јова
.
Сви
одобрише
и
једва
дочекаше
да
се
разиђу
.
В
.
Кад
изиђе
треће
јутро
,
на
гроб
Јагликин
Радич
сипну
да
плаче
и
једва
успе
да
изговори
ове
речи
:
—
Опрости
ми
,
бабо
,
што
те
морам
погазити
,
што
жалост
за
тобом
морам
пре
времена
заменити
весељем
.
Ти
знаш
какву
си
голотињу
оставила
овамо
,
па
ми
опрости
,
по
сто
пута
ми
опрости
!
А
ја
ти
се
нећу
много
забавити
,
само
да
ову
децу
изведем
на
пут
!
Четвртог
дана
после
смрти
Јагликине
,
већ
је
била
Станојка
у
кући
Радичевој
.
Мало
људи
,
мало
жене
салетеше
Станојку
,
да
као
бегуница
улети
у
кућу
,
која
још
мирише
на
подушје
.
Али
је
то
учинила
зарад
Стевана
.
Жао
је
било
да
се
мучи
без
женске
неге
.
Увече
припуцаше
пушке
и
ујутру
се
већ
разазна
:
да
је
Радич
довео
Станојку
саму
за
Стевана
.
Сад
је
ваљало
отарасити
још
две
бриге
:
измирити
се
са
пријатељем
и
умолити
попа
да
венча
бегуницу
.
Али
комшије
,
жељне
пијанке
,
салетеше
Станојкиног
оца
,
те
се
измири
са
Радичем
.
Једно
добро
прасе
,
бардак
ракије
,
а
Бога
ми
и
пет
дуката
на
погачи
,
направише
мир
!
Остало
је
још
умолити
попа
да
испита
младенце
.
Али
ко
ће
да
одобровољи
поп
-
Јову
после
онаквога
неуспеха
код
суднице
.
Трећега
јутра
оде
Радич
њему
,
тога
ради
.
Поп
-
Јова
не
хтеде
ни
да
га
погледа
,
него
му
одазва
Бога
гледајући
у
страну
.
—
Што
си
љут
,
попе
,
нисам
ваљда
убио
човека
,
ако
сам
довео
снаху
саму
—
рече
Радич
развученим
гласом
.
—
Довео
си
снаху
!
—
Јакако
!
—
То
није
по
закону
!
—
Нужда
закон
мења
.
—
Код
мене
не
мења
.
Радич
саже
главу
и
поче
да
упреда
бркове
.
—
Да
теби
,
попе
,
није
до
пара
,
те
ме
тако
ненавидно
сусрећеш
?
—
Боже
сачувај
!
Чак
би
ти
и
џабе
венчао
сина
зарад
онога
плуга
.
—
Ама
шта
је
теби
стало
толико
до
тога
плуга
,
да
га
ја
узмем
?
—
Ево
шта
,
оно
је
добар
плуг
,
па
добар
домаћин
и
треба
да
га
узме
.
—
Е
,
баш
кад
ти
је
толико
у
вољи
,
ја
ћу
да
га
узмем
,
ал
не
за
њиву
,
већ
за
твоју
љубав
,
само
онако
,
да
га
чувам
,
—
А
,
нећу
тако
!
Него
,
ако
хоћеш
да
ореш
њиме
;
а
кад
ће
да
стоји
код
тебе
,
онда
боље
да
стоји
пред
судницом
,
да
га
сваки
гледа
.
—
Слушај
,
попе
,
не
знам
ни
ја
све
вештине
у
орању
,
што
сваког
дана
орем
,
те
ћеш
знати
ти
,
што
никад
не
ореш
.
—
Не
мора
орати
сваки
,
који
се
разуме
у
орању
.
Зар
ти
мислиш
орач
је
измислио
гвозден
плуг
?
—
Ко
је
,
да
је
;
но
кажи
ти
мени
:
оћеш
ли
ја
и
ти
лепо
да
живимо
.
—
Не
дао
Бог
да
рђаво
живимо
.
—
Е
,
онда
,
хоћеш
да
ми
венчаш
сина
?
—
Хоћу
,
али
тако
,
како
си
урадио
,
нећу
!
—
Но
како
хоћеш
?
—
Да
вратиш
девојку
родитељима
и
да
ми
донесеш
уверење
од
општине
да
је
враћена
,
па
да
ти
је
испитам
.
—
Уверење
ћу
ти
донети
какво
оћеш
,
а
за
враћање
девојке
,
то
ћемо
да
видимо
.
Поп
се
направи
да
не
чује
.
А
Радич
сматраше
да
нема
потребе
да
понавља
оно
што
је
казао
.
Тако
и
заказаше
дан
испита
,
па
затим
и
дан
венчања
Радичевих
младенаца
.
ВИ
.
Требало
је
Радичу
сачекати
бар
четрдесет
дана
од
смрти
Јагликине
,
па
онда
венчати
Стевана
.
Он
је
тако
и
урадио
.
Али
,
како
му
је
Урош
само
годину
и
нешто
више
млађи
од
Стевана
,
то
се
наводаџије
постараше
,
те
идуће
јесени
и
њега
ожени
.
И
тада
се
тек
могло
видети
да
Радичева
кућа
личи
на
једну
уређену
државу
,
у
којој
је
свачија
дужност
опредељена
,
и
у
којој
се
свачије
право
поштује
.
Тако
је
,
бар
за
први
мах
,
изгледало
.
Радич
је
био
као
један
паметан
владалац
,
који
смишљено
и
правично
управља
својом
државом
,
а
синови
и
снахе
слушају
га
,
као
верни
и
одани
поданици
,
тако
,
да
је
сваком
са
стране
изгледало
:
да
они
и
не
знају
за
сопствене
смерове
и
интересе
.
Отуда
је
и
поп
-
Јова
Радичеву
кућу
свуд
преузносио
и
упоређивао
је
са
кошницом
пчела
,
без
обзира
на
то
да
и
пчеле
имају
својих
:
крадљивица
,
злоћудница
и
нерадница
(
трутова
)
,
и
да
то
исто
,
што
се
из
далека
не
може
запазити
код
пчела
,
има
и
у
Радичевој
кући
.
Само
што
није
било
згоднога
повода
да
се
то
испољи
и
избије
на
јавност
.
Али
се
време
постарало
да
и
то
буде
.
Оно
исто
време
,
које
је
породичну
задругу
носило
на
свом
стаблу
толико
векова
,
дозрело
је
и
дозволило
да
крвна
задруга
,
тај
дуговечни
плод
његов
,
нема
више
хране
,
ни
услова
на
стаблу
његовом
,
већ
да
мора
отпасти
као
гњила
крушка
,
кад
дозри
и
сасуши
петељку
своју
.
Таквом
зрелом
плоду
треба
само
потрес
мали
од
руке
човекове
,
или
поветарца
,
па
да
падне
и
да
се
распадне
.
Један
само
мали
потрес
требао
је
и
Радичевој
кући
,
па
да
је
не
само
поколеба
,
него
да
је
из
темеља
заљуља
и
сруши
.
Јер
онај
,
који
тражи
длаку
у
јајету
,
не
гледа
на
то
,
хоће
ли
се
то
јаје
одржати
у
целости
,
док
он
нађе
у
њему
што
тражи
.
А
ко
је
био
тај
,
који
се
није
умео
обзирати
на
осетљивост
задруге
и
стабилност
куће
Радичеве
?
Радич
је
био
први
,
коме
је
та
заједница
његове
рођене
деце
лежала
на
срцу
.
Живан
,
његов
најстарији
син
био
је
други
,
који
је
у
том
погледу
стајао
најближе
свом
оцу
.
Он
сматраше
,
као
год
и
отац
му
,
да
се
на
овој
земљи
не
може
ни
живети
без
породичне
задруге
.
Зато
се
никад
не
обзираше
на
поједине
несугласице
укућана
.
А
од
како
га
изабраше
за
кмета
у
селу
,
њему
се
не
скидаше
с
памети
потреба
за
одржањем
његове
кућње
заједнице
у
целости
.
Нити
икад
помишљаше
он
на
то
,
да
ће
у
његовој
кући
поред
њега
и
његовог
оца
,
моћи
произаћи
од
ситница
крупнице
,
и
да
ће
се
жене
,
које
он
сматраше
увек
за
споредне
и
много
млађе
и
ниже
чланове
породице
,
подбодене
сићушним
разлозима
,
моћи
јавити
као
снажан
протест
против
наслеђеног
задружног
живота
у
кући
и
ставити
на
земљиште
,
са
кога
ће
моћи
не
само
захтевати
,
него
и
диктирати
нов
живот
,
на
који
нису
ни
саме
навикле
.
Али
ће
га
захтевати
,
само
зато
,
што
се
оне
више
не
налазе
у
положају
и
задаћи
некадашњих
матера
:
Марице
,
Вишње
,
Књегиње
Љубице
и
других
узоритих
Српкиња
,
које
су
имале
да
рађају
и
гаје
јунаке
,
осветнике
својој
земљи
.
Ове
ће
имати
удвостручене
дужности
:
да
рађају
синове
за
одбрану
Отаџбине
и
да
заједно
са
њима
стварају
нов
живот
,
који
им
је
само
време
донело
и
наметнуло
.
Ето
,
пред
таквим
стицајем
времена
имао
је
Радич
да
сагледа
крај
своје
породичне
задруге
,
или
„
кошнице
пчела
“
,
којој
поп
-
Јова
и
химне
певаше
по
селу
,
од
задовољства
и
усхићења
.
А
ко
се
и
не
би
усхићавао
таквом
кућом
,
кад
је
она
таква
била
,
да
би
човек
,
бацивши
само
један
поглед
у
њену
унутрашњост
,
почевши
од
огњишта
на
сред
куће
са
оном
веригом
и
котлом
на
ватри
,
па
до
обешене
кукаље
под
стрехом
,
морао
представити
себи
слику
оне
древне
српске
куће
,
која
је
славно
чувала
и
очувала
:
име
,
језик
,
и
веру
српску
,
за
време
толиких
векова
робовања
и
горких
искушења
.
Ту
ти
је
прочеље
и
дрвена
столица
са
наслоњачом
за
домаћина
Радича
,
ту
је
и
полица
и
на
њој
каленице
и
дрвене
лажице
,
ту
су
наћве
,
крчази
,
црепуље
,
совра
,
троножне
столице
;
ту
на
источном
дувару
висе
пиштољи
,
јатагани
,
гусле
и
једна
икона
са
воштаницом
;
а
на
трећем
дувару
стоје
окачени
кошеви
са
пастрмом
и
сланина
на
дувару
.
Све
је
то
распоређено
и
укусно
и
смишљено
.
Па
још
кад
ту
видите
једнога
старца
,
дугачких
седих
бркова
,
обријана
лица
,
с
фесом
на
глави
,
да
седи
на
својој
наслоњачи
,
пуши
на
чибуку
,
заповеда
и
учи
своје
млађе
,
онда
,
хтели
не
хтели
,
не
можете
срцу
одолети
,
а
да
бар
једну
искру
поште
не
одате
српској
породичној
задрузи
,
која
је
тако
светле
и
велике
задатке
извршила
.
Радич
устајаше
увек
први
од
свих
укућана
својих
.
И
тада
му
је
прво
да
се
помоли
Богу
,
Богородици
и
свима
светитељима
пред
иконом
,
својом
дугачком
и
нарочито
склопљеном
молитвом
.
Кад
то
учини
,
онда
седне
на
своју
наслоњачу
,
потпали
чибук
,
попије
три
чаше
ракије
,
из
руке
снахе
редаре
и
најпосле
заповеда
својим
укућанима
,
шта
ће
ко
да
ради
тога
дана
.
Једнога
јутра
Радич
нареди
овако
:
да
Живан
иде
у
судницу
и
да
право
и
поштено
суди
народу
;
Ненад
да
носи
дрва
и
жито
у
чаршију
,
да
прода
;
Стеван
и
Урош
да
ору
за
кукуруз
;
три
жене
да
саде
кукуруз
за
плугом
и
да
разбијају
грудве
;
а
редара
,
Невена
,
да
разбуди
децу
и
упути
их
за
стоком
,
па
да
онда
гледа
остали
кућњи
посао
.
Сви
га
пољубише
у
руку
и
упутише
се
сваки
на
свој
посао
.
А
он
,
и
ако
мало
невесео
,
због
неких
ружних
снова
,
пође
у
пчеланик
,
да
обиђе
своје
пчеле
.
Он
је
само
три
дужности
примио
на
себе
:
да
заповеда
,
да
негује
пчеле
и
да
чува
ћурке
.
И
само
што
Радич
прескочи
праг
кућњи
,
Невена
поче
да
праска
по
кући
:
„
И
ту
задругу
да
носи
мутна
вода
у
ђавола
дабогда
.
Угови
једном
,
угови
другом
,
угови
трећем
,
и
док
све
обредим
,
од
мене
ни
стрва
ни
јаока
;
нити
се
људски
обукла
,
ни
најела
,
ни
напила
,
ни
одморила
.
Расипај
снагу
за
тај
свет
,
па
после
ко
те
пита
жива
ли
си
!
Проклет
да
је
онај
час
,
кад
прескочих
прага
у
овај
жган
,
да
робујем
док
сам
жива
!
А
зашто
то
,
кад
имам
лепе
моје
руке
и
снагу
,
дете
и
човека
,
па
да
зарадим
и
на
камену
и
на
дрвету
?
Зашто
да
месим
и
готовим
за
двадесет
душа
,
кад
могу
за
,
две
и
три
?
Зашто
да
ја
навек
не
знам
шта
је
моје
,
а
шта
је
туђе
?
Све
„
наше
“
,
„
наше
“
,
„
наше
“
,
кад
ће
нешто
бити
моје
:
Моје
дете
,
мој
човек
,
моја
кућа
,
моја
стока
,
моја
земља
и
све
моје
,
што
имам
.
А
овде
,
шта
имам
?
Ништа
!
Само
је
моја
снага
,
а
све
друго
је
„
наше
“
.
Убио
ти
Бог
то
„
наше
“
!
Кад
ћу
једанпут
да
се
курталишем
овога
калабалука
,
да
се
,
јадна
,
слатко
леба
наједем
!
“
Док
Невена
читаше
ту
горопадну
молитву
својој
судбини
,
дотле
Радич
беше
заподенуо
читав
конгрес
са
својим
пчелама
.
А
оне
зује
ли
зује
тако
лепо
и
правилно
,
да
је
милина
човеку
слушати
.
Читаво
споразумевање
између
њега
и
њих
!
И
пчеле
познају
свога
домаћина
,
као
и
свака
друга
стока
.
Навикле
су
оне
на
њега
,
па
кад
уђе
међу
њих
,
као
да
је
с
њима
срастао
.
Само
му
не
ваља
,
што
их
у
јесен
тамани
и
у
пролеће
подсеца
.
И
овога
пута
,
таман
што
беше
повадио
нож
из
појаса
да
сече
,
а
неко
викну
иза
плота
:
-
Не
!
шта
ћеш
то
!
—
чу
се
глас
учитељ
-Перин
.
Радич
подиже
главу
и
спази
учитеља
-
Перу
и
попа
-
Јову
,
где
стоје
иза
ограде
и
гледају
шта
он
ради
.
-
Ене
,
сад
!
Та
ваљда
нисам
повадио
нож
на
човека
,
-
прибра
се
Радич
полунасмејано
и
позва
их
унутра
.
Јова
и
Пера
зађоше
наоколо
на
капију
и
уђоше
у
градинче
код
Радича
.
-
Па
још
како
си
?
—
ослови
га
Пера
.
—
Да
рекнем
добро
сам
,
како
сте
ми
ви
,
али
није
баш
понајбоље
.
—
Ти
радиш
,
никако
не
стојиш
?
—
рече
Јова
.
—
Шта
ћу
,
попе
,
кад
ми
треба
.
—
Али
не
мораш
,
имаш
одмене
.
—
Не
би
ти
ја
седео
без
посла
,
па
да
ме
вежеш
!
—
А
,
шта
си
хтео
то
да
радиш
?
—
прекиде
га
Пера
и
приђе
му
ближе
.
—
Ево
видиш
ово
буђаво
саће
мора
се
одсећи
.
—
Да
,
али
само
буђаво
.
—
Е
,
ја
свако
по
мало
подсецам
.
—
Па
,
то
дангуби
пчеле
.
Знаш
ли
ти
колико
оне
утроше
времена
,
док
направе
један
сат
?
—
Ја
ти
не
знам
да
мерим
време
,
али
могу
да
познам
која
трмка
може
да
зазими
,
а
која
не
може
.
—
Како
ти
цениш
слабе
и
јаке
трмке
?
—
Ја
измерим
сваку
кантаром
,
а
знам
да
оценим
и
руком
,
па
,
која
је
тешка
7
ока
,
ја
је
оставим
,
која
није
,
ја
је
убијем
.
—
Убијеш
!
како
убијеш
?
—
Тако
,
стресем
пчеле
у
огањ
.
--
—
Ух
,
брате
!
То
је
грозно
!
.
.
То
је
грехота
!
.
.
—
Како
није
греота
заклати
јагње
и
прасе
?
—
Друго
је
јагње
и
прасе
,
али
пчеле
не
мораш
убијати
.
—
Па
како
да
дођем
до
меда
и
воска
?
—
Има
друга
једна
врста
кошница
у
сандуцима
од
дасака
,
из
којих
се
може
вадити
и
мед
и
восак
и
опет
пчеле
да
остану
живе
.
—
Бог
с
тобом
господине
,
где
може
пчела
да
живи
у
сандуку
!
?
—
Е
,
што
су
ти
ови
стари
људи
,
ни
у
шта
не
верују
!
—
погледа
Пера
у
Јову
насмејано
.
—
А
што
да
верујем
,
кад
ја
долазим
до
меда
и
воска
и
овако
.
—
Ама
не
само
за
мед
и
восак
,
већ
за
све
,
треба
да
примаш
нове
начине
,
ради
већих
прихода
и
олакшица
у
раду
.
—
Није
ми
нужда
,
јер
имам
вала
Богу
свега
доста
што
мени
треба
.
—
Е
,
добро
,
кажи
ми
твој
годишњи
приход
,
па
ћу
ти
после
казати
нешто
друго
.
—
Ада
,
ја
ћу
ти
казати
,
али
шта
је
вајде
,
кад
ћеш
ми
ти
манисати
,
као
год
око
ових
пчела
.
Ја
примам
годишње
...
-
замисли
се
Радич
:
-
За
јунад
20
дуката
-
„
јагањце
10
„
-
„
свиње
20
„
-
„
ракију
30
„
-
„
мед
и
восак
5
„
—
Али
то
није
сваке
године
једнако
.
Неке
године
изда
грожђе
,
друге
шљиве
...
—
Па
ипак
ти
примаш
просечно
око
сто
дуката
годишње
.
—
Јес
’
.
—
И
ту
се
не
види
да
продајеш
:
вуну
,
млеко
,
живину
,
јаја
,
и
тако
штогод
.
.
,
управо
оно
што
се
од
стоке
одвађује
,
а
стока
остаје
у
тору
.
—
Е
,
богами
то
мени
треба
за
кућу
.
Не
могу
ја
сув
залогај
да
гулим
,
а
други
да
је
моје
млеко
и
живину
.
—
Ја
и
не
мислим
да
ти
трпиш
гладан
,
али
треба
да
произведеш
више
,
па
да
имаш
претека
за
продају
.
—
Јест
,
јест
,
и
то
је
добра
ствар
кад
човек
може
и
за
ситнице
да
узме
по
коју
пару
,
—
додаде
поп
Јова
.
.
—
А
колики
ти
је
расход
годишњи
?
—
пита
га
Пера
.
—
Па
,
сад
,
како
би
ти
казао
.
.
и
то
није
сваке
године
једнако
...
замисли
се
опет
Радич
.
—
Али
потрошим
на-прилику
:
—
Дајем
пореза
5
дуката
—
На
две
славе
у
години
потрошим
4
„
—
На
кућњи
трошак
5
„
—
За
женске
ситнице
4
„
—
Ја
потрошим
овде-онде
3
„
—
А
већ
кад
женим
сина
,
па
потрошим
30—40
дуката
и
кад
крстим
унуче
и
потрошим
око
1—2
дуката
,
то
је
друга
ствар
.
Па
богами
и
кад
ми
умре
неки
у
кући
,
и
тад
ме
кошта
...
Тек
,
како
му
драго
,
мени
стиза
колико
ми
треба
.
—
Али
твојим
синовима
неће
стизати
.
—
Нек
раде
овако
,
као
што
ја
радим
,
па
ће
и
њима
стизати
.
—
Ако
раде
све
тако
,
као
што
ти
радиш
,
они
неће
имати
ни
хлеба
довољно
.
—
А
што
!
?
—
згледну
се
зачуђен
Радич
у
Перу
.
—
Ево
зашто
.
Колико
тебе
кошта
једна
свиња
,
или
овца
,
док
је
изведеш
на
пијац
?
—
Ништа
ме
не
кошта
,
само
чобанин
што
је
чува
.
Јер
ми
имамо
доста
утрине
и
попаше
.
—
А
кад
нестане
те
утрине
,
шта
ће
после
коштати
једна
овца
или
свиња
,
онога
,
који
је
има
?
—
На
овој
утрини
пасли
су
стоку
:
мој
прадед
,
дед
и
отац
,
па
су
помрли
,
и
ја
ћу
да
умрем
,
а
утрина
ће
остати
.
—
Утрина
ће
остати
,
ал
ће
се
изорати
за
њиве
.
—
То
ли
ви
тражите
,
да
ја
купим
гвозден
плуг
,
да
с
њим
орем
утрину
.
—
И
утрину
и
сваку
њиву
може
да
оре
гвозден
плуг
.
—
Знам
,
видео
сам
ону
ђаволију
швапску
.
Швабе
и
морају
да
граде
од
гвожђа
плугове
,
пошто
немају
дубраве
као
ми
.
—
Имају
они
шуме
и
дубраве
више
од
нас
,
али
они
од
дрвета
граде
:
клупе
,
столице
и
ормане
.
А
плугове
граде
од
гвожђа
зато
што
дубље
и
лакше
ору
и
боље
преврћу
земљу
.
—
Па
,
онда
зашто
је
Св
.
Сава
оставио
нама
овај
плуг
у
аманет
,
кад
је
он
рђав
?
—
Св
.
Сава
сад
кад
би
устао
,
он
би
први
тражио
гвоздене
плугове
,
јер
се
он
ни
онда
није
противио
новим
изумењима
,
-—
упаде
поп
-
Јова
.
—
Кад
дође
време
да
се
оре
гвозденим
плуговима
дотле
ћу
ја
зажмурити
—
рече
Радич
и
покри
кошницу
рогозом
,
која
му
беше
откривена
.
—
Право
кажеш
,
—
рече
Пера
.
—
Ово
се
и
не
односи
на
тебе
,
већ
на
твоје
синове
.
—
Ал
ја
ипак
желим
:
да
Бог
поживи
овакве
домаћине
,
као
што
је
Радић
—
рече
поп
-
Јова
,
задовољно
.
—
Е
збогом
чича
—
Радичу
!
—
пресече
Пера
и
пође
.
—
Збогом
пошли
!
Ајд
и
ја
ћу
за
вама
,
имам
да
чувам
ћурке
.
—
Зар
ти
ћурке
да
чуваш
!
детињу
стоку
?
То
чувају
деца
!
—
осврте
се
поп
—
Јова
.
—
Ја
ко
ће
други
.
Деца
грђе
неће
.
А
ја
сам
се
иначе
подетињао
.
Ћурке
сам
чувао
кад
сам
био
мали
,
па
ћурке
ћувам
и
данас
.
Јова
и
Пера
се
насмејаше
и
одоше
.
Радич
дохвати
један
прут
с
дрвљаника
,
па
истера
ћурке
из
воћњака
и
отера
их
у
поље
полагано
и
шапућући
нешто
за
свој
рачун
.
ВИИ
Невена
беше
дотле
поразбуђивала
децу
,
упутила
их
за
стоком
и
наставила
други
рад
по
кући
.
Шиља
,
општински
пандур
дође
да
узме
ручак
за
Живана
и
за
љубав
две-три
чаше
ракије
наприча
Невени
и
што
јест
и
што
није
о
Живану
,
тако
,
да
је
Невени
све
месо
играло
од
љутине
.
И
тек
што
испрати
Шиљу
,
наиђе
Кузман
,
сеоски
дућанџија
,
са
једном
говеђом
кожом
у
рукама
.
Невену
жигну
преко
срца
кад
га
виде
.
Кузман
се
нагоди
да
овој
љутој
жени
буде
што
приступачнији
,
па
искези
зубе
:
—
Шта
радиш
снашке
,
како
си
?
.
—
Ето
...
Каква
ти
је
то
кожетина
?
—
угледа
му
се
Невена
у
кожу
и
намргоди
лице
.
—
Донео
сам
да
је
разапнем
на
твој
дувар
.
Много
ми
се
твој
дувар
допада
,
што
ми
лепо
суши
коже
.
Кад
скинем
кожу
с
њега
дор
—
мирише
!
—
Бога
ми
ја
то
не
знам
ништа
.
Нико
ми
није
казао
ништа
за
твоју
кожу
.
—
А
,
Живан
ми
је
одобрио
.
И
чича-
Радич
неће
да
се
љути
.
О
,
да
ти
знаш
како
тај
старац
мене
поштује
!
Знаш
шта
ми
кажу
сви
у
селу
:
„
Већ
веле
,
што
си
трговац
и
што
си
поштен
,
то
знамо
одавно
,
али
што
си
леп
човек
да
те
нема
у
целом
свету
!
“
Све
су
ми
жене
признале
да
сам
најбољи
човек
у
селу
.
А
после
тога
,
ја
имам
карактер
човечански
.
И
,
онда
мислим
,
да
и
ти
нећеш
да
ми
нађеш
мане
.
—
Ја
ти
не
налазим
мане
,
само
...
—
замисли
се
Невена
,
незнајући
ни
сама
шта
ће
да
каже
овом
наметљивцу
.
—
А
,
то
,
то
!
То
се
тражи
!
И
ја
теби
не
налазим
мане
.
И
онда
?
—
спусти
кожу
на
под
.
—
Шта
?
—
Па
то
што
рекох
.
—
Шта
си
рекао
?
-
Рекао
сам
да
сам
леп
и
да
ми
ти
не
налазиш
мане
.
—
Ако
си
леп
за
себе
си
леп
.
Кузман
извади
из
џепа
један
леп
сапунчић
и
понуди
га
Невени
.
-
Не
треба
ми
твој
сапун
,
—
одби
га
Невена
.
-
Да
си
донео
поган
сапун
,
Бог
би
те
видео
,
да
бар
оперем
кошуље
и
шамије
.
-
Ама
понео
сам
ја
и
то
,
али
је
бољи
овај
миришљав
,
гледај
како
мирише
да
ти
се
душа
растопи
...
и
поднесе
јој
под
нос
мирисан
сапун
,
а
другом
руком
поче
да
мува
по
левом
џепу
.
—
Невена
окрену
главу
устрану
.
—
Е
баш
си
дрвендекаста
,
не
идеш
ми
по
вољи
ни
мало
.
-
Шта
имам
да
ти
угађам
,
ћорава
ти
страна
!
Шта
си
ми
ти
?
—
О
„
ћорава
ти
страна
“
!
То
ми
је
баш
мерак
кад
ми
жене
кажу
„
ћорава
ти
страва
“
!
Немој
,
немој
,
тако
снашке
,
чворовито
да
збориш
,
но
окрећи
ти
разговор
мало
на
згоду
.
Знаш
како
је
,
кад
се
састану
двоје
младих
и
лепих
,
они
треба
лепо
и
да
зборе
.
—
Шта
имамо
лепо
да
зборимо
?
—
Па
,
знаш
,
треба
да
зборимо
за
лепоту
и
за
младост
...
и
очи
му
се
зажарише
ко
у
мачора
.
-
Иди
ти
до
ђавола
с
том
својом
смрдљивом
кожом
!
Усмрде
ми
делу
кућу
.
—
Али
ја
нисам
ни
дошао
због
коже
,
већ
због
тебе
.
Знаш
ли
да
ми
нешто
све
изгоре
под
ложичицом
за
тебе
...
—
Ада
чекај
ћерпузо
смрдљива
,
за
то
ли
си
ми
дошао
!
—
трже
Невена
обрамицу
и
појури
за
њим
.
Кузман
зграби
кожу
и
излете
напоље
као
муња
.
„
Ово
је
напаст
!
Да
човек
пострада
усред
подне
у
својој
кући
!
Како
ћу
вечерас
да
кажем
укућанима
?
Да
је
долазио
,
рећи
ће
:
„
сама
си
га
звала
“
.
Да
не
кажем
,
чуће
,
па
још
горе
!
О
дабогда
га
Св
.
погодио
,
где
га
ђаво
донесе
данас
у
моју
кућу
!
“
—
Тужи
се
Невена
сама
,
товарећи
се
ручком
.
И
тако
љутита
однесе
радницима
на
њиву
ручак
.
Кућа
остаде
само
неколико
минута
сама
.
Јер
одмах
за
Невеном
дође
Живана
још
љућа
од
Невене
.
„
Чекај
ти
да
видим
ја
каква
је
то
асија
што
’
оће
да
ми
побије
децу
по
кући
!
А
!
.
.
видиш
...
загледа
се
у
полицу
и
спази
један
пераћи
сапун
,
—
купила
госпођа
сапун
!
Зато
ли
њен
човек
иде
свакога
дана
у
чаршију
да
јој
купује
сапуне
.
А
ја
немам
чим
крпу
да
оперем
.
Мртву
је
опрали
дабогда
!
“
—
Шта
је
,
шта
је
,
што
звецаш
ко
луда
!
—
наиђе
Живан
на
врата
.
—
Морам
да
сам
луда
,
кад
сам
дошла
...
—
Што
си
дошла
?
Што
ћеш
ти
сад
овде
?
Јеси
ли
ти
редара
данас
?
—
А
јеси
ли
ти
домаћин
данас
?
—
Ја
нисам
још
.
Имам
ја
једнога
домаћина
у
кући
.
Не
можемо
бити
сви
домаћини
мимо
оца
живога
.
—
А
како
можеш
у
општини
бити
домаћин
?
—
У
општини
могу
,
а
овде
не
могу
,
јер
имам
старијега
од
мене
.
Имам
оца
.
—
Њему
чес
и
поштење
.
Али
ово
се
више
не
може
да
трпи
.
Ево
погледај
...
—
показа
му
сапун
на
полици
,
—
купио
јој
човек
сапун
,
па
јој
се
није
дало
да
га
сакрије
.
—
Тешто
!
Чудно
ми
чудо
,
сапун
!
Купићу
и
ја
теби
.
—
Кад
?
—
Кад
потражиш
.
Није
сад
време
за
сапун
,
но
за
рад
.
Ајд
ти
на
посао
,
одакле
си
дошла
!
Није
теби
сад
овде
посао
!
—
Ја
не
могу
то
да
трпим
више
!
—
Ако
не
можеш
ти
играј
!
Не
може
све
да
буде
тако
како
ви
жене
оћете
.
Ви
имате
само
да
слушате
што
вам
се
заповеди
!
Ајд
у
њиву
!
—
Ја
нећу
да
се
макнем
одавде
,
док
не
умесим
за
моју
децу
хлеб
.
—
Пробај
само
немој
да
одеш
док
се
ја
вратим
,
па
се
држи
добро
!
—
Заврте
главом
Живан
и
оде
у
судницу
.
Живана
спотну
ватру
,
мету
црепуљу
на
ватру
,
па
затим
отвори
наћве
,
насу
брашна
и
узе
да
меси
хлеб
.
„
И
то
ми
је
човек
,
да
ме
тера
за
другога
да
робујем
!
“
—
говори
сама
Живана
.
—
Шта
ти
то
жено
радиш
,
кад
ти
није
недеља
?
—
упаде
на
врата
Невена
.
—
Не
гледам
ти
више
ни
недељу
ни
месец
,
но
ћу
сама
да
месим
’
леб
за
моју
децу
,
да
ми
их
ти
више
не
трујеш
,
—
одврати
јој
Живана
и
не
гледајући
у
њу
.
—
Кад
сам
ти
их
тровала
?
—
Потровала
си
их
јутрос
!
Ти
мислиш
ја
не
знам
што
ти
заинат
тураш
паприку
по
пуну
лажицу
у
јело
,
због
моје
деце
.
Дете
дође
чак
до
њиве
плачући
!
Па
си
хтела
да
их
побијеш
јутрос
—
говори
Живана
и
премеће
тесто
таквом
силином
да
се
наћве
љуљају
.
—
Ја
,
тукла
децу
!
?
—
запрепасти
се
Невена
.
—
Ти
!
ти
!
Проклет
је
онај
,
који
те
први
доведе
у
ову
кућу
!
—
Дабогда
,
ако
сам
ти
једно
такла
,
такао
ме
Бог
у
живац
!
—
Такао
те
па
те
не
повратио
живу
дабогда
!
—
Тебе
дабогда
,
како
право
збориш
!
—
Исправио
те
Бог
у
сандуку
мртву
!
Ти
ми
изеде
душу
моју
!
—
Изеле
те
вечне
муке
,
што
сам
те
изела
!
—
Вечне
те
муке
спопале
,
па
те
никад
не
пустиле
!
—
Пустио
те
Бог
у
раку
,
па
те
земља
не
примила
!
—
Примили
те
ђаволи
дабогда
,
па
се
мртва
не
распала
!
—
Дабогда
,
док
се
не
распаднеш
жива
и
мене
молила
да
ти
опростим
,
не
испала
ти
душа
!
—
Испала
ти
и
душа
и
срце
,
па
те
немало
ни
на
небу
,
ни
на
земљи
!
Невена
пође
да
дигне
црепуљу
.
—
Шта
ћеш
то
!
?
—
сикну
Живана
.
—
Не
дам
ти
да
месиш
кад
је
моја
недеља
!
—
Недирај
ми
црепуљу
,
сад
ћу
те
оном
обрамицом
!
—
посуну
Живана
теставим
рукама
на
Невену
.
—
То
сад
умесила
,
па
више
никад
!
—
настави
Невена
да
куне
.
—
Дабогда
ја
увек
месила
за
моју
децу
,
а
ти
за
кучиће
!
—
Дабогда
то
што
им
умесиш
да
им
однесеш
на
гробље
!
—
Не
куни
ми
децу
кучко
,
јер
ако
дохватим
онај
ожег
,
надвоје
ћу
ти
главу
располутити
!
—
Де
,
пробај
Бога
ти
!
Ти
мислиш
ја
немам
руке
!
Јадна
ли
ти
кожа
шта
ли
ти
се
чини
!
—
зачикава
јој
Невена
.
Па
кад
немаде
шта
друго
да
ради
,
она
дохвати
крчаге
и
оде
за
воду
.
„
Што
сам
ја
луда
те
се
карам
забадава
.
Нека
упали
кућу
кад
нема
сајбије
,
“
говораше
сама
,
идући
Невена
.
„
Ја
јадна
,
несрећница
,
што
целога
века
робујем
за
другога
,
па
сам
доживела
да
ме
једна
багатела
ружи
и
грди
.
“
—
говораше
сама
Живана
.
Али
сад
тек
Живани
паде
теже
на
срце
што
је
у
великој
јарости
заборавила
да
поднесе
Невени
сапун
под
нос
,
који
је
нашла
на
полици
.
Помисли
да
га
склони
,
па
се
пишмани
.
Затим
запрећа
проју
жеравицом
и
пепелом
у
црепуљи
,
па
онда
забоде
преслицу
за
појас
и
оде
на
њиву
.
Невена
се
врати
гледећи
споља
са
зебњом
да
ли
није
ту
још
Живана
.
Кад
виде
да
је
нема
,
као
да
јој
свану
.
Поче
да
разгледа
по
кући
шта
је
Живана
радила
.
У
том
спази
онај
сапун
на
полици
.
И
то
је
још
више
распламте
.
„
А
...
видиш
молим
те
...
—
поче
сама
да
говори
Невена
,
окрећући
сапун
у
рукама
.
—
Зато
она
носи
беле
шамије
,
што
купује
кришом
сапун
.
Чудим
се
за
што
њен
човек
не
оставља
кметство
,
а
он
зна
зашта
кметује
,
зарад
кметице
.
Лепо
Бога
ми
.
А
ти
Невена
дурај
за
њих
.
Тешко
мени
јадној
кад
ћу
се
избавити
овога
чемера
!
...
“
—
бризну
да
плаче
.
—
Шта
је
!
Што
плачеш
сузу
ти
женску
!
—
допаде
гласовити
Ненад
.
—
Не
плачем
ја
,
но
плаче
моја
судбина
...
—
расцињка
се
још
више
Невена
.
—
Даћу
ти
ја
судбину
,
ако
тргнем
један
оплавак
.
Вама
женама
не
може
да
угоди
ни
Св
.
Петар
с
небеса
.
—
Ти
треба
да
си
мукајет
за
своју
жену
...
—
Даћу
ти
ја
мукајет
док
се
вратим
од
волова
.
Ти
си
набрала
пуну
врећу
прича
и
спрдњи
,
ал
ја
ћу
то
све
да
ти
изручим
на
главу
.
Мало
је
нама
кућњих
брига
но
још
о
вашим
спрдњама
да
водимо
бригу
.
Ненад
изговоривши
то
,
напи
се
воде
из
крчага
,
па
оде
да
веже
волове
.
А
Невена
остаде
сама
да
мрмољи
по
кући
.
ВИИИ
.
Орачи
беху
пошли
из
њиве
још
за
сунца
.
Стеван
застаде
позади
од
осталих
са
Кузманом
,
који
га
срете
и
задржа
на
разговор
.
—
Где
си
побогу
брате
,
да
ми
је
да
сам
те
данас
тревио
,
друкче
би
ти
испричао
,
ово
што
ћу
ти
сад
казати
.
Ти
знаш
да
тебе
сматрам
за
најбољега
домаћина
у
вашој
кући
.
Стеван
се
уозбиљи
и
погледа
земљу
као
одиста
важан
човек
,
који
има
да
мисли
о
важним
стварима
.
—
А
већ
знаш
и
то
,
да
ја
имам
карактер
човечански
,
па
кад
ме
једна
жена
не
сматра
ни
колико
једно
г
.
,
ја
треба
да
се
убијем
!
—
А
која
то
жена
?
—
погледа
Стеван
отворенијим
очима
.
—
Ваш
твоја
снаха
Невена
!
Отишао
сам
данас
да
разапнем
кожу
на
ваш
дувар
,
а
она
ме
сиктериса
као
последњега
ниткова
.
Моли
Бога
што
је
то
ваша
кућа
,
а
ја
би
јој
показао
који
сам
ја
!
Јер
ја
слабо
женама
водим
чес
.
—
Ада
и
ја
им
мало
гледам
кроз
прсте
.
Али
по
неки
пут
треба
и
жену
послушати
.
Ја
имам
десет
дуката
на
чувању
само
зарад
жене
.
-
—
Шта
су
то
десет
дуката
!
—
мрдну
усницом
Кузман
.
Ти
још
не
знаш
шта
су
то
паре
.
—
Ја
не
знам
за
велике
паре
али
ми
и
не
треба
да
знам
за
веће
паре
,
него
за
онолико
,
колико
мени
треба
.
—
Зар
није
боље
имати
велике
паре
?
—
Боље
је
,
ал
кад
нема
!
—
То
ти
немаш
,
а
други
има
.
Крсман
из
чаршије
има
више
дуката
,
