далекона
југ
иза
црквице
.
Ана
је
са
пуно
побожности
и
истинске
богобојажљивости
одстојала
вечерњу
с
Маром
,
а
за
тим
се
,
забринуте
што
се
вече
брзо
спушташе
на
земљу
,
пожурише
граду
.
Кад
се
појавише
из
црквице
,
зачу
се
јак
писак
,
који
је
долазио
недалеко
од
цркве
,
негде
око
њене
ограде
.
Њему
се
одазваше
у
два
маха
слични
знаци
из
шумарка
.
Али
то
не
опазише
ни
Ана
ни
Мара
,
а
још
мање
стари
дворанин
,
који
бејаше
прилично
заостао
у
разговору
са
свештеником
.
Ана
и
Мара
доста
брзо
одмицаху
.
А
кад
дођоше
до
места
,
где
се
савија
пут
,
те
донекле
иде
кроз
ту
шумицу
,
пред
њих
искочише
три
,
до
зуба
наоружана
,
човека
,
који
по
свему
подсећаху
на
морске
гусаре
с
југа
.
Ана
и
Мара
престрављене
писнуше
и
стадоше
,
а
један
од
оне
тројице
притрча
и
ухвати
Ану
за
руку
.
Прискочише
и
она
двојица
,
а
један
од
њих
извуче
нож
.
Трећи
говораше
Ани
нешто
брзо
грчки
али
тако
покварено
и
нејасно
,
да
га
она
ни
у
повољнијим
приликама
не
би
могла
разумети
.
Ана
је
очајнички
и
несвесно
грчила
руку
,
за
коју
је
бејаше
нападач
ухватио
,
а
другу
је
подигла
према
ономе
,
што
држаше
го
нож
.
Мара
клече
до
Ане
и
склопљеним
рукама
мољаше
разбојнике
.
Све
је
то
било
у
једном
тренутку
.
На
мах
се
зачу
бахат
коњски
,
али
се
нападачи
,
за
чудо
,
и
не
освртоше
.
Онај
замахну
ножем
,
а
Мара
раскиде
огртач
под
грлом
,
и
руком
зграби
,
трже
и
откиде
ниску
крупног
бисера
,
који
јој
је
био
под
вратом
а
испод
огртача
.
Бисер
се
просу
по
путу
,
а
она
остатак
пружаше
шаком
нападачу
.
У
томе
се
тренутку
иза
шибља
указа
и
у
два
скока
стиже
на
знојавом
Лабуду
Гојко
.
Нападачи
,
изненађени
,
пустише
Ану
и
Мару
,
и
,
преплашени
,
прескочише
јарак
крај
пута
,
па
ишчезоше
у
шуми
.
Гојко
,
збуњен
неочекиваним
сусретом
,
заустави
Лабуда
,
скочи
са
њ
,
грмну
на
зликовце
,
који
већ
окренуше
,
и
прихвати
онесвеслу
Ану
.
Мара
не
могаше
ни
речи
проговорити
.
Место
ње
говораху
речитије
топле
сузе
,
што
се
из
њених
очију
пролише
на
руку
Гојкову
...
—
Синко
,
нека
те
Бог
благослови
!
Радо
предајем
забораву
све
што
је
било
,
—
говораше
после
неколико
тренутака
Ана
Гојку
.
—
Нећу
да
се
то
икада
преда
мном
спомене
!
—
Не
,
узвишена
ћесарице
!
Не
заборављај
,
већ
испитај
и
казни
кривца
,
—
рече
Гојко
одушевљено
.
—
Све
нек
тоне
у
заборав
!
—
заврши
Ана
.
Тада
стигоше
и
Гојкови
пратиоци
а
са
њима
и
стари
дворанин
.
—
Јунаци
,
зликовци
нам
умакоше
,
али
им
жртве
не
дадосмо
!
—
довикну
им
Гојко
.
—
А
ми
једну
и
спасосмо
!
—
одговорише
они
,
показујући
на
старог
дворанина
.
—
Ни
крива
ни
дужна
ухватише
ме
два
напасника
—
причаше
старац
—
те
ми
мачевима
угрожаваху
,
док
ме
за
врбу
привезаше
,
па
одоше
у
шуму
не
рекавши
ни
речи
.
И
да
ме
грло
не
послужи
,
да
добаци
моје
муке
и
невоље
до
браће
,
која
пролажаху
недалеко
од
мога
мучилишта
,
ко
зна
шта
би
од
мене
још
било
.
Не
говорах
ја
залуд
да
је
с
оружјем
и
молитва
у
светом
храму
поузданија
!
—
На
ипак
неће
нашој
срџби
на
свагда
умаћи
!
—
заврши
Гојко
.
XИИ
.
Прошло
је
од
тог
доба
три
,
четири
месеца
хладнијих
зимских
дана
,
па
је
дошло
пролеће
1371
године
.
У
Драми
је
за
то
доба
било
мирно
и
прилично
обично
.
Стари
је
Властоје
непрестано
лежао
час
опорављајући
се
а
час
опет
падајући
у
тежу
болест
.
Монах
Исаија
обилажаше
чешће
драмску
господу
,
а
Ана
је
још
непрестано
причала
,
како
су
их
разбојници
изненадили
на
путу
од
старе
цркве
ка
граду
.
Видосава
се
радовала
Мариној
срећи
,
а
Мара
је
мање
уздисала
а
више
приповедала
Видосави
,
како
је
она
слутила
,
да
ће
се
све
ипак
добро
свршити
.
Љубоје
је
и
даље
остао
заповедник
у
Крстопољу
,
и
с
њим
су
били
у
Драми
потпуно
задовољни
.
Гојко
је
пак
вазда
био
раздраган
,
и
да
му
није
извесна
смрт
честитога
родитеља
мутила
душу
,
на
небу
његове
среће
не
би
било
,
мишљаше
,
никаквог
облачка
.
На
скоро
после
његовог
доласка
вратио
се
у
Драму
и
трилиски
ћефалија
Рајко
.
Побратими
су
се
искрено
загрлили
и
братски
ижљубили
.
—
Хвала
ти
,
од
срца
ти
хвала
!
—
реко
је
при
састанку
Гојко
.
—
Не
,
ја
сам
само
своју
дужност
чинио
,
—
говорно
је
Рајко
—
па
мож’да
сам
пропустио
што
и
од
дужности
учинити
!
—
А
то
је
—
—
Требало
је
да
поганом
туђину
мачем
срце
потражим
,
и
онда
бих
био
сигуран
,
да
нисам
ништа
пропустио
,
што
ми
је
у
дужности
било
.
А
овако
—
—
Овако
си
урадио
,
како
је
требало
.
Оставио
си
,
да
се
ствар
својим
током
развија
.
Тако
је
и
било
и
ми
смо
победиоци
.
Хвала
ти
!
Други
пут
је
Рајко
реко
Гојку
,
да
неће
више
остати
у
Драми
,
ако
Тома
Теологита
ту
буде
.
—
Говориш
из
моје
душе
,
—
одговорио
му
је
Гојко
—
али
ипак
и
ја
и
ти
превиђамо
две
ствари
.
Једно
је
,
што
ћесарица
не
жели
чути
ни
речи
од
свега
,
што
је
до
сада
било
.
Друго
је
,
што
су
дани
врло
ровити
.
Нама
предстоји
борба
и
ко
зна
колико
дуга
и
мучна
војна
с
Турцима
.
Између
нас
и
Византије
било
је
и
прошло
.
Деспот
је
рачунао
на
грчку
помоћ
.
Отуда
је
и
био
толико
заузет
да
се
што
пре
сврши
измирење
наше
цркве
са
цариградском
.
Овуда
је
свуда
становништво
мешовито
.
Није
мали
број
оних
,
што
су
остали
на
своме
дому
,
кад
је
византиска
сила
устукла
испред
наше
.
Деспот
рачуна
и
на
њихову
снагу
.
Уклањање
с
високог
велмошког
места
данас
Томе
Теологите
било
би
незгодно
из
тих
разлога
.
Оно
,
што
је
Тому
и
довело
овамо
,
то
га
и
сада
јоште
одржава
!
После
тога
је
и
Рајко
одустао
од
свога
захтева
,
али
је
продужио
све
више
мрзети
Тому
.
Још
један
пут
је
повео
реч
о
Томину
уклањању
.
—
Њега
би
ваљало
смаћи
,
—
рече
он
—
али
наше
није
да
бијемо
из
заседе
.
То
је
његово
.
А
на
нас
он
никада
неће
отворено
и
витешки
напасти
.
—
И
сам
тако
мислим
,
—
одговорио
му
је
Гојко
,
и
на
томе
је
њихово
разбирање
о
уклањању
Томином
свршено
.
Међу
тим
Тома
се
збиља
био
у
опште
повукао
.
Кад
му
је
играчка
са
ћесарицом
и
Маром
код
старе
црквице
осујећена
,
Тома
је
био
ван
себе
од
гњева
.
Не
помишљајући
да
његовом
опаком
савезнику
Анђелу
може
икада
какво
предузеће
исклизнути
из
руку
,
Тома
је
био
безбрижан
с
те
стране
.
Он
се
,
напротив
,
бојао
,
да
нападачи
не
поступе
и
сувише
зликовачки
према
нападнутом
женскињу
,
те
да
његова
помоћ
не
дође
касно
.
Кад
је
један
од
завереничке
дружине
,
који
је
био
код
саме
црквице
,
у
шибљу
код
ограде
,
прикривен
,
звиждањем
кроз
прсте
јавио
,
да
су
Ана
и
Мара
изишле
из
црквице
и
пошле
путем
,
двојица
су
стали
вребати
старог
дворанина
.
и
ухватили
су
га
,
чим
се
растао
од
старца
свештеника
.
Остала
су
тројица
дочекали
жртве
,
а
Тома
се
спремаше
,
да
се
нападнутим
нађе
у
помоћи
ну
све
то
поквари
ненадна
појава
Гојкова
.
Нападачима
је
,
у
осталом
,
било
и
то
право
,
само
кад
су
изнели
главу
.
Што
се
тиче
новаца
,
они
су
већ
у
напред
довољно
добили
од
Анђела
,
коме
је
Тома
чешће
пута
у
животу
предавао
своје
пуне
кесе
блага
.
Али
Томи
није
било
свеједно
.
Највећа
му
је
погибао
сада
грозила
од
Гојка
,
који
је
поред
свих
заседа
ипак
дошао
здрав
и
читав
Ал
’
и
да
нема
те
погибли
,
доста
би
Томи
била
и
сама
помисао
,
да
је
и
нехотице
себи
одмогао
а
Гојку
помогао
,
да
стече
права
на
милост
Анину
и
руку
Марину
.
Јако
поремећен
у
својим
намерама
,
Тома
се
вратио
у
Драму
тога
дана
доцне
по
ноћи
,
па
је
,
правећи
се
изненађен
тим
случајем
,
изаслао
поједина
одељења
да
прокрстаре
по
околини
,
не
би
ли
наишли
на
нападаче
и
у
опште
на
сумњиве
људе
.
Али
није
заборавио
и
да
им
тачно
означи
места
,
до
којих
ће
трагати
за
злочинцима
,
па
,
ако
их
не
нађу
,
да
не
иду
даље
,
већ
да
се
врате
у
град
.
Тиме
је
осигурао
бегство
својим
савезницима
.
Сутра
дан
рано
Тома
се
у
јакој
пратњи
војничкој
кренуо
на
источна
крајишта
.
Обилазећи
крајишнике
и
целу
источну
границу
,
он
се
нарочито
задржавао
и
гледао
да
се
не
врати
што
дуже
у
Драму
.
Он
је
сад
желео
само
освете
,
а
знао
је
,
да
њој
није
још
време
.
Тако
је
на
путу
провео
добра
два
месеца
.
Зато
је
у
Драми
било
још
мирније
.
У
једно
се
доба
учинило
доброј
Видосави
да
не
треба
више
тајити
од
Ане
љубав
између
Маре
и
Гојка
.
И
она
рече
Мари
.
У
Мариној
души
наступи
бура
.
Она
се
ломила
,
док
је
Гојко
не
ослободи
неизвесности
.
Кад
је
један
пут
Мара
сама
у
градском
врту
обилазила
цветне
садове
,
који
бејаху
од
студени
клонули
,
уђе
у
врт
Гојко
,
и
приступи
слободно
Мари
.
—
Маро
,
—
рече
јој
он
—
ти
си
већ
моја
пред
Богом
.
Али
свет
то
не
зна
,
а
ваља
ти
то
бити
и
пред
њим
.
Не
брини
,
бићеш
.
Мој
добри
отац
болује
без
пребола
,
али
ја
молим
Бога
,
да
му
да
толико
снаге
,
да
може
једнога
дана
дати
благослов
очински
своме
јединцу
.
До
сад
не
дочеках
таког
дана
,
али
Бог
је
милостив
.
А
дотле
не
брини
.
Колико
су
год
речи
Гојкове
о
његовом
старом
оцу
ожалостиле
Мару
,
толико
су
је
исто
и
умириле
речи
,
којима
јој
је
Гојко
јасно
казао
шта
мисли
и
смера
.
Видосава
није
више
наваљивала
,
па
ни
онда
,
кад
се
у
Драму
вратио
са
свога
дугог
пута
Тома
Теологита
,
кога
је
она
држала
за
домаћу
несрећу
и
злу
коб
.
Ни
Видосави
а
још
мање
другима
није
била
тајна
,
да
од
доласка
Томина
чешће
долазе
њему
неки
непознати
гласници
са
далеког
пута
.
Разабраше
само
толико
,
да
су
поклисари
од
границе
,
а
један
пут
чуше
да
су
чак
од
Пловдина
,
али
ништа
више
нико
не
сазна
.
Поклисари
доиста
бејаху
од
Пловдина
,
тврдога
града
на
половини
пута
између
Дренопоља
и
Средца
.
Пловдин
бејаше
у
јуначкој
невољи
.
Опсела
га
силна
војска
турског
цара
Мурата
,
брата
преминулог
царевића
Сулејмана
,
срећног
освојача
несрећног
Галипоља
.
Пловдин
је
био
још
као
оаза
у
пустињи
заостао
у
рукама
бугарским
,
захваљујући
висини
и
јачини
својих
зидова
и
опкопа
.
Али
је
турска
сила
постајала
сваког
дана
све
већа
а
пловдинска
се
посада
нагло
смањиваше
.
Заповедник
се
Пловдина
уздаше
једино
у
српску
помоћ
.
Зато
се
и
обрати
српској
страни
.
Посада
се
јуначки
држала
неколико
недеља
,
док
су
поклисари
,
провлачећи
се
кроз
турски
логор
,
доходили
у
Драму
и
из
ње
се
враћали
.
Пловдински
је
заповедник
нудио
свој
град
Угљеши
,
ако
дође
и
одагна
Турке
око
њега
.
А
та
баш
понуда
не
бејаше
по
вољи
драмском
заповеднику
Томи
,
у
коме
је
по
ново
синула
мисао
да
су
бољи
и
Турци
него
српска
превласт
.
И
тако
су
све
молбе
и
сва
преклињања
пловдинске
посаде
налазили
свој
гроб
у
Томи
,
који
је
обећавао
и
—
варајући
ћутао
А
турски
се
гвоздени
ланац
све
јаче
стезао
око
Пловдина
...
.
У
то
доба
у
Драми
,
где
нико
други
није
знао
нити
је
могао
слутити
шта
се
код
Пловдина
догађа
,
угасио
се
живот
једнога
старог
витеза
.
Умро
је
војвода
Властоје
.
Био
је
један
од
топлијих
пролећних
дана
у
месецу
марту
.
Брижни
је
Гојко
веселије
погледао
,
јер
му
се
чињаше
,
да
је
грешио
што
је
мислио
,
да
је
бољка
доброга
му
оца
без
пребола
.
И
тога
се
дана
почео
надати
.
—
Оче
,
—
реко
је
Властоју
—
сад
,
кад
се
враћаш
ка
животу
,
кад
развесељаваш
душу
моју
,
обрадуј
и
срце
моје
,
и
благослови
свога
сина
,
да
сме
с
твојим
благословом
ступити
пред
свети
олтар
,
кад
томе
буде
време
!
И
Гојко
клече
до
болног
оца
,
па
саже
главу
.
Властоје
задрхта
,
по
лицу
му
се
разли
нека
веселост
,
диже
руку
,
која
се
тресла
,
и
спусти
је
на
главу
Гојку
:
—
Да
си
благословен
!
—
прошапта
старац
,
па
за
тим
понови
:
—
Да
си
благословен
!
То
бејаше
знак
да
говори
из
чистог
уверења
и
истинских
осећаја
.
Гојко
пољуби
ту
суву
руку
,
а
старац
му
даде
знак
да
се
дигне
.
Он
устаде
,
па
седе
до
оца
на
постељу
.
Отац
узе
његову
леву
руку
у
своје
обе
,
па
,
гладећи
је
,
упита
га
:
—
А
девојка
,
синко
?
—
Кнегињица
Мара
,
оче
!
Старац
се
задовољно
осмехну
,
па
поче
прекидајући
на
махове
,
причати
Гојку
о
својој
љуби
а
његовој
мајци
,
која
је
рано
умрла
и
коју
Гојко
није
ни
запамтио
.
Тако
је
Гојко
дочекао
вече
.
Старац
је
ућутао
,
склопно
очи
,
и
лагано
испустио
руку
Гојкову
.
После
дужег
времена
Властоје
тешко
отвори
очи
,
у
лицу
поплаве
,
нешто
неразумљиво
стаде
шапутати
и
руком
показивати
на
груди
.
Гојко
скочи
,
а
Властојев
слуга
отрча
.
На
мах
се
искупише
сви
.
Ту
бејаше
Ана
,
Рајко
,
Исаија
и
остали
.
Властоје
се
с
душом
борио
.
Гојко
клечећи
држаше
десном
руком
очеву
главу
а
левом
покри
лице
и
очи
своје
,
да
њоме
заустави
сузе
,
које
срце
не
штеђаше
.
Ана
држаше
велику
воштаницу
а
Исаија
причести
самртника
.
Властоје
их
још
једном
погледа
,
заустави
поглед
на
Гојку
,
очи
му
још
једном
синуше
—
и
издахну
.
Гојко
зајеца
,
витези
скидоше
калпаке
,
Исаија
шапуташе
свете
молитве
,
и
не
би
ока
,
које
не
ороси
суза
.
У
тај
мах
стражар
са
куле
на
бедему
огласи
да
граду
долази
неки
ненадни
гост
...
То
бејаше
тужна
ноћ
:
звезда
последњег
витеза
,
који
је
с
минулим
јунацима
стварао
величину
и
царство
српско
,
утрну
онда
,
кад
заповедник
непобедног
Пловдина
,
огрезао
у
крви
и
ранама
,
долази
да
на
општи
ужас
и
изненађење
буде
зао
гласник
,
да
је
Пловдин
—
пао
!
XИИИ
.
У
Серу
држи
Угљеша
мало
породично
веће
,
па
коме
су
само
он
и
брат
му
краљ
Вукашин
Озбиљног
лица
засела
су
браћа
Мрњавчевићи
за
каменити
сто
у
великој
богатој
одаји
Угљешина
двора
.
Ноћну
таму
разгањају
у
соби
велике
воштане
свеће
,
које
у
позлаћеним
светњацима
стоје
на
столу
.
—
Ми
идосмо
до
сада
одважно
за
звездом
судбине
своје
!
—
обнови
Угљеша
разговор
после
неког
ћутања
.
—
Борисмо
се
неуморно
и
само
знадосмо
за
победе
!
—
додаде
Вукашин
.
—
А
сада
?
Вукашин
се
замисли
,
а
Угљеша
сам
себи
одговори
:
—
И
сада
!
—
И
од
сада
?
—
упита
Вукашин
.
—
И
од
сада
!
—
одлучно
одговори
Угљеша
.
—
Добро
.
Ал
’
ко
да
нам
помогне
,
ђаво
или
Бог
?
—
Бог
!
—
Можемо
ли
се
и
даље
поуздати
у
стару
срећу
?
—
Не
знам
!
—
Већ
?
—
У
стару
десницу
!
—
А
није
ли
она
изнемогла
?
—
Не
!
—
И
ја
тако
мислим
,
—
одговори
Вукашин
.
—
Руку
ову
не
замори
ни
један
непријатељ
царства
или
куће
наше
.
—
Тако
је
.
Матија
Кантакузен
је
томе
сведок
.
Неће
порицати
ни
Синиша
.
Лазар
нам
је
вајкадашњи
противник
,
али
ће
и
он
исто
рећи
.
Упамтише
нас
Грци
,
нека
нас
не
заборављају
ни
Турци
.
—
Ствари
стоје
чудновато
.
Ми
смо
истина
,
са
Балшићима
у
родбинској
вези
али
то
није
довољно
да
бисмо
се
могли
на
њих
поуздати
.
Моја
кћи
а
твоја
синовица
Милица
,
жена
зетског
господара
Ђурђа
Балшића
,
не
може
бити
довољна
залога
за
трајно
пријатељство
,
и
искрено
савезништво
између
нас
и
Балшића
.
Још
се
мање
смемо
ослонити
на
млађега
брата
Балшу
,
господара
северне
Арбаније
.
Од
како
је
прошле
године
умро
најстарији
њихов
брат
Срацимир
,
плахе
али
витешке
природе
,
нису
више
Балшићи
ни
у
колико
поуздан
стуб
за
извођење
наших
мисли
.
С
Николом
Алтомановићем
,
моћним
господаром
ужичким
,
ја
сам
у
отвореном
непријатељству
.
Само
је
још
неколико
дана
требало
па
да
се
војске
наше
сукобе
.
Ђурађ
Балшић
ми
хоћаше
ту
бити
користан
савезник
,
али
—
само
ту
.
О
Лазару
Хребељановићу
и
Вуку
Бранковићу
не
смемо
ни
помишљати
.
Они
су
нам
већи
непријатељи
од
ових
,
ради
којих
се
и
договарамо
.
Мој
Угљеша
,
кад
не
би
било
људских
грехова
више
но
што
има
врлина
,
сви
би
се
ти
стекли
с
нама
у
једну
заједницу
противу
страшног
новог
непријатеља
свих
нас
.
Па
кад
бисмо
се
ослободили
погибли
,
онда
бисмо
могли
опет
продужити
међу
собом
борбу
да
расправимо
на
коме
од
нас
ваља
да
остане
царство
!
Ал
’
тога
нема
,
а
ја
оружје
своје
нећу
положити
пред
горима
.
Цар
није
био
подобан
да
одржи
велико
наслеђе
.
Неко
је
морао
владати
и
њим
и
царством
.
Знао
сам
све
,
који
су
у
милости
код
цара
.
Проценио
сам
њих
и
њихову
силу
,
па
не
нађох
онога
што
царству
нудисмо
ми
.
И
ми
устасмо
против
њих
.
Цар
стаде
уз
њих
.
Ми
бејасмо
тада
и
против
цара
.
Успесмо
.
Победисмо
.
Али
не
захватисмо
толико
снаге
,
колико
нам
треба
,
да
сами
на
својим
плећима
изнесемо
цело
бреме
брига
о
пространој
царевини
.
Ми
стојимо
међу
њима
као
јачи
од
сваког
посебице
,
ал
’
и
као
слабији
од
њих
свих
скупа
.
Сад
се
јавља
нов
непријатељ
.
Ми
нећемо
одступити
пред
њим
,
као
што
се
не
поклонисмо
пред
њима
!
—
Тако
је
!
—
А
Тома
Прељубовић
у
Јањини
?
_
—
Он
је
истина
примио
управу
над
епирско-тесалском
краљевином
у
име
свога
таста
Синише
,
који
је
у
дубоким
годинама
на
самртничкој
постељи
,
али
нам
не
може
бити
од
помоћи
.
Он
је
син
ћесара
Прељуба
,
али
не
и
прејамник
духа
његовог
!
—
Онда
нам
остају
само
браћа
Дејановићи
,
Костадин
и
Драгаш
,
и
њихов
стриц
војвода
Богдан
.
На
њих
можемо
рачунати
?
—
Можемо
.
На
вратима
деспотовине
браће
Дејановића
већ
куца
османлиска
сила
код
Самокова
испод
Рила
.
Они
морају
с
нама
.
Они
ће
се
радо
одазвати
нашем
позиву
.
Тако
исто
и
Богдан
.
Његова
војводина
може
трајати
само
докле
није
сама
—
без
наших
држава
.
—
Њих
ћемо
и
позвати
—
и
само
њих
,
јер
од
Бугарске
се
немамо
чему
надати
.
Од
како
је
пре
пет
година
умро
њен
цар
Александар
,
она
брзо
иде
своме
крају
.
Три
цара
,
три
нова
њена
владара
не
осећају
дужности
своје
.
—
Поуздаћемо
се
у
оштро
гвожђе
наших
мачева
и
копаља
,
—
поузданим
гласом
рече
Угљеша
.
—
На
Цариград
најмање
можемо
мислити
,
—
напомену
Вукашин
.
—
Да
.
Тамо
је
на
престолу
убица
свога
сина
.
Јован
пети
Палеолог
не
може
се
борити
против
азијатских
варвара
.
На
њему
је
право
проклество
.
Он
је
сина
свога
ослепио
.
Он
није
достојан
да
гине
за
свету
мисао
!
—
Моји
синови
морадоше
остати
код
савезничке
војске
моје
и
Балшићеве
противу
силе
Алтомановића
.
Расправи
ли
се
и
та
зађевица
пре
нашег
похода
на
Османлије
,
и
њихово
ће
оружје
бити
поред
нашег
.
—
Млади
витезови
!
Вукашине
,
то
је
све
на
шта
се
ослонити
можемо
!
—
рече
значајно
Угљеша
,
гледајући
право
у
очи
Вукашину
.
—
Доста
је
!
—
одлучно
додаде
Вукашин
.
—
Брате
,
ми
ћемо
и
сад
под
окриљем
звезде
нашег
рода
поћи
у
бој
за
једну
мисао
!
—
одушевљено
рече
Угљеша
,
и
устаде
пруживши
руку
Вукашину
.
—
И
стати
брат
уз
брата
па
победити
или
бити
побеђени
!
—
одговори
Вукашин
,
стиште
руку
Угљешину
,
и
устаде
.
Браћа
се
загрлише
и
пољубише
.
У
дворану
ступише
деспотица
Љуба
и
војвода
Гојко
.
—
Опростите
,
али
не
долазимо
да
вас
обрадујемо
,
—
рече
деспотица
.
—
Храбри
бранилац
и
заповедник
јакога
Пловдина
предао
је
свој
дух
Господу
!
—
Бог
да
га
прости
!
—
с
искреним
болом
рекоше
Вукашин
и
Угљеша
.
—
То
бејаше
честит
јунак
!
—
додаде
Угљеша
.
—
Он
је
своју
дужност
савесно
извршио
.
Није
био
Србин
али
опет
бејаше
ваљан
хришћанин
.
Одликоваше
се
од
својих
земљака
.
После
неког
времена
Угљеша
се
окрете
Гојку
:
—
Војводо
!
Ти
си
честитог
покојника
допратио
или
боље
донео
на
рукама
у
мој
дом
.
Ти
си
ценио
његово
јунаштво
и
његову
племенитост
,
па
се
ниси
одмицао
од
постеље
његове
.
Ти
се
побрини
,
да
се
врлом
витезу
ода
последња
почаст
,
коју
је
истинито
заслужно
.
Благо
мојих
ризница
стоји
ти
на
расположењу
.
Гојко
се
поклони
,
а
деспотица
прихвати
:
—
Све
је
већ
учињено
,
господару
.
И
ја
ћу
сузу
захвалности
канути
на
одар
ваљаног
витеза
!
За
тим
се
деспотица
окрете
Вукашину
:
—
Заповеда
ли
превисоки
краљ
и
мили
девер
мој
да
се
уклонимо
?
Вукашин
се
пожури
:
—
Не
,
мила
снахо
моја
!
—
Или
је
мож’да
превисоки
краљ
уморан
са
дугог
пута
?
—
Ни
то
не
.
И
ако
сам
вечерас
стигао
из
логора
војске
наше
,
што
је
недалеко
од
Требиња
,
ипак
не
смем
још
мислити
на
одмор
.
Не
дођох
да
се
одмарам
,
већ
—
на
позив
братски
—
да
с
вама
послујем
.
—
Гојко
,
—
рече
за
тим
Угљеша
,
—
ја
немам
поузданијега
гласника
од
тебе
.
А
војводе
причају
да
се
са
твојим
коњем
не
може
мерити
ничији
у
брзини
и
издржљивости
.
Ти
ћеш
,
дакле
,
бити
гласник
.
Ићи
ћеш
на
доста
велики
пут
,
и
до
успеха
твога
поклисарства
стоји
много
.
Однећеш
од
нас
књигу
деспоту
Костадину
Дејановићу
и
његовом
брату
деспоту
Драгашу
.
Ти
ћеш
их
позвати
на
заједничку
војну
противу
Турака
.
Ми
полазимо
с
намером
,
да
турском
господовању
у
нашим
и
византиским
крајевима
учинимо
крај
.
Ми
верујемо
у
срећну
звезду
наше
судбине
!
—
Светли
деспоте
!
—
радосно
прозбори
Гојко
.
—
Хвала
на
такој
задаћи
и
великој
милости
.
А
ја
ћу
бити
први
војник
под
том
заставом
.
—
Господару
,
—
у
радосном
узбуђењу
огласи
се
и
деспотица
,
—
веруј
са
превисоким
братом
својим
у
победу
твојих
узвишених
мисли
,
веруј
и
вера
ће
те
твоја
спасти
!
—
Добра
снахо
,
—
осмехну
се
Вукашин
—
код
таке
љубе
није
тешко
Угљеши
бити
велики
!
После
трн
дана
,
кад
је
већ
Гојко
био
на
путу
,
а
други
гласник
одјездио
Богдану
,
ушавши
једне
вечери
у
собу
Угљешину
,
деспотица
затече
свога
војна
при
отвореном
прозору
,
са
кога
се
лепо
видео
један
део
звезданог
неба
.
—
Господару
,
ти
си
од
силног
посла
данашњег
уморан
?
—
упита
Љуба
Угљешу
.
—
Не
знам
,
добра
моја
Љубо
,
—
одговори
Угљеша
.
—
Али
кад
ти
велиш
,
без
сумње
је
тако
.
А
ти
си
,
мож’да
,
опазила
оно
,
што
ја
нисам
.
Опазила
си
,
мож’да
,
да
ми
нестаје
звучних
ал
’
меких
речи
,
кад
с
тобом
говорим
.
Видела
си
,
мож’да
,
да
бо́ре
с
чела
мога
не
слазе
ни
онда
,
кад
слушам
твоје
лековите
речи
.
Мож’да
сам
више
дивљи
а
мање
питом
,
мож’да
и
не
личим
више
на
твога
,
Угљешу
.
Али
—
опрости
!
—
Господару
мој
!
Не
,
нисам
то
мислила
,
нити
сам
то
на
теби
опазила
.
Али
јесам
нешто
видела
,
и
то
ћу
ти
радо
казати
.
Добри
Угљеша
мој
!
Војна
је
крвав
носао
,
страшан
и
кобан
.
А
ти
се
ове
војне
не
плашиш
.
Ти
си
уверен
да
се
крв
мора
пролити
за
свету
мисао
ускрснућа
српске
снаге
и
јединства
.
И
то
ти
даје
ведрине
.
О
,
како
сам
се
осетила
срећном
,
кад
си
ономад
рекао
,
да
ипак
верујеш
у
срећну
звезду
своју
...
—
Ходи
,
љубо
моја
—
прекиде
је
Угљеша
—
погледај
на
оно
звездано
јато
.
Видиш
ли
моју
звезду
?
Она
је
сада
сјајнија
.
Је
ли
?
—
Јесте
,
драги
господару
!
—
Да
,
љубо
моја
,
сјајнија
ал
’
само
зато
,
што
јој
даје
јачег
сјаја
она
светла
звезда
до
ње
.
Ти
то
мож’да
не
видиш
,
ал
’
је
мојим
очима
јасно
,
како
се
сјај
једне
у
другу
прелива
.
То
је
твоја
звезда
.
Моја
је
звезда
нестална
—
то
је
звезда
променљиве
ратне
судбине
;
твоја
је
стална
у
сјајности
—
она
је
звезда
мира
и
љубави
!
XИВ
.
Недалеко
од
Радовишта
а
у
области
горње
Струмице
у
деспотовини
браће
Дејановића
близо
пута
била
је
једна
повећа
колиба
.
Уз
неке
старе
рушевине
пастири
су
наслонили
отесана
дебла
и
утврдили
главне
делове
скромнога
обиталишта
,
које
су
после
изводили
у
мање
преграде
,
покривајући
све
то
сламом
и
кровином
.
Од
те
колибе
почињали
су
катуни
и
трла
,
који
су
се
продужавали
северно
и
преко
првих
огранака
планине
Плачкавице
.
Једне
летње
вечери
седео
је
пред
том
колибом
неки
старац
у
пастирском
руху
са
великом
чупавом
шубаром
на
глави
и
дугачком
палицом
у
руци
.
Он
је
био
први
пастир
и
старешина
над
осталим
својим
друговима
у
првом
равнијем
катуну
.
Сунце
је
било
већ
зашло
,
а
ветар
је
нагонио
облаке
,
који
су
се
скупљали
на
небу
.
Изгледало
је
,
да
ће
бити
бурне
ноћи
,
али
се
старац
није
плашио
.
Погледао
је
,
с
које
се
стране
гомилају
облаци
,
па
је
био
безбрижан
,
Мрак
се
брзо
спустио
,
а
кад
ветар
поче
да
шиба
капљицама
,
које
по
мало
промицаху
,
старац
устаде
и
уђе
у
колибу
.
Цела
се
колиба
делила
на
три
дела
.
С
поља
се
улазило
у
простран
предњи
њен
део
,
који
је
био
ограђен
високом
оградом
од
сламе
,
притврђене
местимичним
преплетом
између
два
повећа
коца
.
Овај
део
не
бејаше
покривен
.
Из
њега
се
улазило
у
друга
два
дела
,
који
су
,
покривени
,
стајали
један
до
другог
као
две
одаје
у
зиданој
згради
.
Међу
њима
је
био
пролаз
,
те
су
обе
биле
у
вези
.
Старац
уђе
у
предњи
отворени
део
,
који
је
оним
двема
преградама
служио
и
за
ограду
околног
дворишта
.
Прегледа
још
једном
,
колико
се
могло
разабрати
,
по
небу
,
па
се
саже
и
подстаче
огањ
,
који
је
на
сред
тога
дворишта
лагано
горео
.
Намести
ситнијег
грања
око
двеју
омањих
клада
,
које
су
биле
у
преклад
сложене
,
па
уђе
у
покривену
,
праву
,
колибу
.
Ветар
је
већ
био
престао
,
а
крупна
се
киша
спусти
.
—
Одржаће
се
,
и
неће
се
загасити
,
јер
ће
киша
брзо
проћи
,
—
рече
старац
за
се
,
кад
се
наже
,
те
из
колибе
погледа
,
како
се
пламен
одупире
киши
.
Прође
још
неко
време
,
а
старац
,
наслоњен
леђима
на
повећу
камарицу
сламе
и
седећи
на
некој
кожној
простирци
,
мирно
посматраше
огањ
и
његово
поступно
слабљење
.
У
души
и
сећању
његовом
лагано
ницаху
једна
по
једна
успомена
.
Прво
се
појави
само
нејасна
контура
као
кад
таласи
помоле
окрајке
неког
потопљеног
предмета
.
За
тим
се
једна
по
једна
црта
и
сличица
све
јаче
отимље
од
заборава
,
све
видније
искаче
на
површину
,
док
се
на
послетку
не
заблешти
цела
слика
у
пуном
сјају
миле
светлости
своје
.
И
тада
се
старац
загреје
.
Гледа
пред
очима
прошлост
,
најлепше
тренутке
,
које
је
доживео
,
и
будан
снива
,
прелазећи
с
једне
слике
на
другу
и
од
једне
успомене
ка
другој
Готово
од
кад
памти
за
се
вечито
је
по
катунима
,
па
се
свико̑
на
самоћу
по
неколико
недеља
.
Он
уме
читати
звезде
,
зна
свакој
јаснијој
звезди
њено
име
онако
,
како
су
га
старији
пастири
у
његовој
младости
учили
.
Он
познаје
који
ће
ветар
донети
добро
и
лепо
а
који
зло
и
ружно
време
,
који
ће
натерати
мало
лепе
а
који
много
штетне
кише
.
Он
зна
,
на
којима
се
изворима
скупљају
виле
,
где
се
купају
,
какву
траву
треба
наћи
па
бити
видовит
.
Тражио
је
толиких
лета
ту
травку
,
па
је
не
могаше
наћи
,
а
зна
је
описати
,
као
да
ју
је
небројено
пута
имао
у
рукама
.
Он
добро
разуме
и
тичји
језик
,
зна
и
по
лету
њиховом
наслутити
,
какви
ће
—
мили
или
тешки
—
догађаји
наступити
.
Био
је
момак
од
двадесет
лета
,
када
је
била
међусобна
војна
.
Рођена
се
браћа
поделила
на
два
логора
.
Једни
су
бранили
старог
краља
Дечанског
,
други
су
били
уз
младог
Душана
,
за
кога
је
тада
слушао
да
је
његов
врсник
.
Страшно
ли
је
тада
било
!
Катуни
и
трла
бејаху
пуни
бегунаца
,
немоћних
стараца
,
слабих
жена
и
невине
дечице
!
Али
није
,
хвала
Богу
,
дуго
тако
трајало
.
Пре
него
што
је
запљуснуло
до
њих
на
висовима
,
море
се
међусобне
заваде
стишало
.
Истина
,
многи
су
заплакали
,
кад
су
чули
да
је
стари
краљ
био
жртва
,
али
су
њихов
плач
на
брзо
загушили
радосни
усклици
оних
,
који
су
поздрављали
сјајне
успехе
младога
краља
.
Војне
су
биле
доста
честе
,
али
се
на
њих
ишло
весело
.
Млади
су
људи
веровали
,
да
Душанову
војску
нико
не
може
победити
,
па
су
радо
у
њу
ступали
.
Тада
је
и
он
постао
војник
.
Прошао
је
први
пут
тада
кроз
красну
вардарску
долину
,
видео
је
и
Струму
и
Струмицу
,
и
многе
тврде
градове
.
Стари
су
сумњали
у
срећан
свршетак
свих
тих
предузећа
,
па
су
вртели
главом
,
кад
се
војска
победоносно
враћала
.
Нису
смели
говорити
што
су
мислили
,
али
се
ипак
знало
,
да
они
верују
,
како
на
Душану
нема
правога
благослова
.
Ни
сам
сјај
царске
круне
ни
скиптар
српског
патријарха
не
могаху
да
одушеве
стара
сумњала
.
И
одиста
они
имађаху
права
!
Старац
заклопи
очи
,
као
да
би
хтео
оживелу
слику
вечито
задржати
пред
собом
.
А
кад
погледа
поново
,
очи
му
бејаху
влажне
.
Он
диже
руку
и
обриса
—
сузе
.
Уздахну
,
па
се
окрете
на
страну
,
а
руком
подлакти
главу
.
...
Не
,
одиста
су
старци
право
говорили
!
Па
шта
је
од
цареве
тековине
?
Господа
се
царска
завадила
одмах
по
његовој
смрти
,
а
прави
наследник
,
нејаки
Урош
,
моли
,
куне
и
преклиње
,
да
се
стишају
.
Они
се
разлазе
као
непријатељи
и
деле
у
таборе
.
Залуд
је
ту
Урош
са
царским
скиптром
и
круном
,
кад
на
њој
нема
истинског
благослова
!
Господа
се
са
свим
оцепише
од
цара
свога
.
Шта
је
са
њим
?
Он
нема
снаге
—
јер
нема
благослова
!
А
мож’да
није
више
ни
жив
?
Потуца
се
од
немила
до
недрага
.
А
такав
је
живот
тежак
,
гроб
је
милији
.
Веле
чак
,
да
су
га
и
убили
.
Ко
зна
!
Где
нема
Божјег
благослова
,
нема
ни
живота
!
Киша
је
све
непрестано
падала
и
ако
већ
много
слабије
.
Небо
се
разведравало
,
још
мало
па
се
с
једног
краја
почеше
и
звезде
показивати
.
Тада
зачу
старац
хрзање
коњско
и
неки
глас
,
који
као
да
дозиваше
некога
.
Лагано
устаде
и
протрља
очи
,
на
које
се
већ
почео
сан
навлачити
.
Изиђе
у
двориште
,
и
приђе
ватри
.
Она
се
већ
била
загасила
,
само
је
један
крњадак
лагано
тињао
.
Старац
се
саже
,
једним
дрветом
разгрну
покисли
пепео
и
пухор
,
па
оно
мало
огња
метну
на
суво
место
.
За
тим
набаца
на
њ
танког
грања
,
бирајући
са
велике
гомиле
оно
оздо
,
које
киша
није
много
овлажила
,
па
устаде
и
упути
се
на
поље
,
одакле
је
по
ново
чуо
глас
.
—
Помози
Бог
!
—
поздрави
дошљак
старца
,
и
скочи
с
коња
,
па
га
поведе
ка
уласку
у
колибу
.
—
Бог
ти
добро
дао
,
путниче
и
намерниче
,
—
одговори
старац
,
гледајући
дошљака
,
његову
дугачку
искислу
кабаницу
и
доброга
коња
.
—
И
јесам
путник
,
кога
ова
киша
натера
да
сврати
мало
до
тебе
.
Из
даље
сам
запазио
ватру
на
овоме
брежуљку
,
па
се
упутих
са
правога
пута
у
страну
,
—
одговори
путник
.
—
Добро
ми
дошао
!
И
они
уђоше
у
двориште
,
а
путник
уведе
и
коња
,
па
га
привеза
за
један
колац
.
Кад
приђоше
ватри
,
која
се
бејаше
јако
разгорела
те
пламеном
осветљаваше
на
далеко
,
чисто
позлаћујући
жуту
сламу
унаоколо
,
путник
скиде
кабаницу
и
разастре
је
по
гомили
грања
крај
ватре
да
се
суши
,
па
сам
седе
на
велику
једну
главњу
с
друге
стране
огња
,
а
домаћин
подстаче
ватру
.
Тада
старац
познаде
по
оделу
да
је
његов
намерник
неки
млади
војвода
.
Обојица
ћутаху
подуже
,
док
старац
,
на
послетку
,
прекиде
ћутање
:
—
Из
далека
си
,
војводо
?
—
Из
далека
,
и
идем
доста
далеко
.
Ја
сам
од
стране
деспота
Угљеше
.
—
А
,
тако
!
—
протеже
старац
.
—
А
је
ли
тамо
све
мирно
и
добро
?
—
До
сада
јесте
,
хвала
Богу
!
—
Бог
ће
дати
,
да
и
даље
буде
!
—
Не
.
На
прагу
је
војна
.
—
Војна
?
с
ким
?
—
С
нечастивом
силом
агарјанском
,
с
Турцима
,
што
преко
мора
дођоше
.
—
Они
се
не
крсте
,
војводо
?
—
Не
крсте
.
—
Дако
нам
Бог
милостиви
помогне
!
По
том
се
старац
мало
замисли
,
па
као
за
себе
рече
:
—
Деспот
је
јунак
!
То
сам
и
слушао
и
очима
гледао
,
—
па
продужи
причати
из
своје
прошлости
.
А
после
запита
:
—
А
он
,
ваљ’да
,
има
и
добрих
војвода
?
Има
,
има
—
ја
сам
чуо
за
једног
његовог
војводу
младог
Гојка
.
Хвале
га
на
далеко
,
да
је
честит
јунак
.
А
деспот
га
,
веле
,
зове
братом
својим
.
Ти
га
знаш
?
Војвода
одговори
кратко
:
—
Знам
.
—
А
није
ли
тамо
и
војвода
Властоје
?
Он
је
сада
,
свакако
,
стар
.
Ваљ’да
као
и
ја
.
Он
ми
је
,
кад
смо
опсели
једном
Сер
,
живот
спасо
у
једном
ненадном
испаду
грчке
војске
.
Од
тада
се
никад
више
не
сретосмо
.
—
Он
је
скоро
умро
,
—
лагано
одговори
војвода
.
—
Умро
?
Е
,
Бог
да
га
прости
!
—
рече
старац
и
подиже
шубару
.
После
тога
устаде
,
уђе
у
колибу
,
и
изнесе
ражанице
,
скорупа
и
млека
,
да
се
војвода
заложи
.
Војвода
одиста
бејаше
гладан
,
па
радо
прихвати
понуду
,
а
старац
му
задовољно
причаше
о
своме
познанству
с
покојним
Властојем
.
—
Видећеш
,
војводо
,
—
заврши
старац
—
хоћу
ли
и
сада
,
ма
да
сам
у
овим
годинама
,
што
год
вредети
на
бојном
пољу
.
—
А
зар
мислиш
,
старче
,
још
једном
па
бојиште
?
—
упита
војвода
.
—
Мислим
,
Богме
!
Наложише
по
ново
ватру
,
па
ћутаху
.
А
кад
штогод
особито
у
памети
наиђе
,
напомену
кратко
,
па
опет
утону
у
мисли
.
Небом
је
пловио
месец
,
и
бацао
своју
светлост
на
успавану
земљу
.
Звезде
трепташе
па
онда
почеше
утрњивати
.
Небо
постајаше
блеђе
.
Војвода
се
прену
из
мисли
.
Скочи
,
огрну
суву
кабаницу
,
и
приђе
коњу
,
који
је
,
оставивши
набацану
му
траву
,
дремао
.
—
Лабуде
,
—
рече
војвода
пљескајући
коња
по
врату
,
—
хоћемо
ли
на
пут
?
Верни
се
коњиц
чисто
освежи
,
и
копаше
ногом
,
као
да
би
хтео
одговорити
своме
господару
.
—
С
Богом
,
добри
старче
!
—
рече
војвода
,
пруживши
му
руку
.
—
С
Богом
,
војводо
,
срећа
те
пратила
на
путу
!
—
одговори
старац
.
Па
се
онда
присети
:
—
А
хоћеш
ли
ми
,
незнани
јуначе
,
казати
свога
имена
,
да
знам
ко
ме
у
овој
ноћи
самца
тако
мило
разговори
?
—
упита
старац
војводу
,
који
већ
бејаше
на
коњу
.
—
Војвода
Гојко
,
син
покојног
војводе
Властоја
!
—
одговори
Гојко
,
и
пусти
Лабуда
.
Старац
задрхта
од
изненађења
и
милине
:
—
Ти
?
—
изусти
у
чуду
,
али
га
Гојко
већ
не
могаше
чути
.
Лабуд
се
бејаше
спустио
низ
брежуљак
,
и
ношаше
свога
господара
,
летећи
преко
поља
ка
главном
путу
,
а
старац
се
сав
претвори
у
поглед
,
којим
хтеде
продреди
кроз
танки
вео
зорине
помрчине
да
прати
врлог
витеза
.
XВ
.
У
деспотовини
браће
Дејановића
а
особито
у
главним
градовима
њеним
,
у
Жегљигову
,
Велбужду
и
Кратову
,
кипео
је
живот
бујношћу
придошле
реке
планинске
.
Богати
градови
даваху
у
својим
рудницима
сребра
и
злата
господи
,
као
што
травни
пашњаци
по
висоравнима
бејаху
обилати
храном
за
благо
многобројних
пастира
.
Ни
страшан
глас
о
паду
Дренопоља
није
зауставио
напредовање
тих
градова
ни
развијање
живота
у
њима
.
Па
и
сада
,
кад
се
сазнало
за
крвав
и
тужан
пад
Пловдина
,
који
је
био
бедем
против
османске
навале
,
није
тога
живота
нестало
,
и
ако
се
знатно
повукао
у
скромније
границе
.
Помишљало
се
на
војну
,
а
свет
је
знао
чак
и
то
да
се
млађи
брат
деспот
Драгаш
од
тога
доба
непрестано
налази
на
граници
и
око
огранака
рилских
,
утврђујући
градиће
и
добијајући
гласове
од
стране
пловдинске
,
одакле
и
прети
погибија
.
Старији
деспот
Костадин
био
је
у
Жегљигову
,
где
је
добијао
знатно
благо
од
закупаца
богатих
рудника
,
нагонећи
често
пута
рударе
да
преко
уговора
и
за
њега
раде
.
Последњих
дана
договоре
се
рудари
и
пошљу
једног
монаха
,
кога
су
умолили
да
подсети
Костадина
на
погодбу
и
ма
њихово
право
,
да
само
за
себе
копају
а
деспоту
да
дају
уговорену
накнаду
.
Монах
се
одазвао
молби
вредних
рудара
и
учинио
своје
.
Деспот
Костадин
не
само
да
не
попусти
,
већ
љуто
прећаше
и
рударима
и
монаху
.
Тада
се
смирени
слуга
божјег
олтара
разгњеви
и
плану
:
—
Кад
нећеш
,
деспоте
,
да
поштујеш
своју
реч
,
да
Бог
да
у
скоро
слушао
туђу
!
То
се
по
граду
и
подграђу
за
час
рашчуло
.
И
док
су
неки
нагађали
,
шта
ће
љутити
Костадин
урадити
са
смелим
монахом
,
дотле
је
дојездио
гласник
и
јавно
,
да
је
Пловдин
пао
и
да
је
дошао
ред
на
деспотовину
Дејанових
синова
.
Монах
је
био
зао
пророк
,
а
његове
речи
у
вези
с
пловдинским
догађајем
забринуше
и
народ
у
подграђу
и
господу
у
граду
.
Костадин
стаде
размишљати
о
сакупљању
војске
.
У
том
стиже
у
Жегљигово
и
поклисар
Гојко
.
И
док
су
једни
причали
о
његовом
доласку
,
дотле
су
други
разносили
глас
,
да
је
добри
монах
умро
од
туге
,
што
је
у
срџби
проклео
и
уклео
свога
господара
а
са
њим
и
домовину
.
Дејановићи
су
и
до
сад
дочекивали
поклисаре
од
Мрњавчевића
с
пуно
поштовања
према
онима
,
који
их
шаљу
.
Сада
је
Костадин
примио
Гојка
и
с
истинском
радошћу
,
а
кад
је
разабрао
какве
му
поруке
шаље
Угљеша
с
краљем
,
одмах
је
дао
пристанак
у
име
своје
и
свога
брата
.
Костадин
је
Гојка
задржао
три
дана
,
да
почасти
свога
госта
и
да
га
боље
увери
о
готовости
одазвати
се
Угљешину
позиву
за
општу
војну
против
Турака
.
Сад
више
нико
није
сумњао
о
ратовању
.
Гласници
су
летели
из
Жегљигова
на
све
стране
деспотовине
,
позивајући
властелу
и
градске
ћефалије
а
крајишницима
,
господарима
над
крајиштима
,
носише
заповести
да
свак
своје
чете
поведе
.
За
зборно
место
војске
Дејановића
бејаше
одређен
Велбужд
,
место
пуно
поноса
са
недавне
славне
победе
српскога
оружја
.
Гојко
је
,
задовољан
и
срећан
својим
успехом
поклисарским
,
био
весео
.
Частио
се
с
господом
у
граду
,
па
је
слазио
у
подграђе
,
велику
варош
,
што
се
око
града
населила
недалеко
од
самог
главног
окна
рудничког
.
Обилазио
је
и
околину
,
лутао
по
обалама
жегљиговске
реке
,
посматрао
њено
ушће
,
и
—
мислио
о
Драми
и
својим
милим
у
Драми
.
Враћајући
се
једном
поред
обале
речне
,
Гојко
срете
једну
женску
,
која
је
хтела
у
лаком
чуну
прећи
на
другу
страну
.
Он
се
загледа
у
ту
женску
,
која
му
се
учини
нешто
необична
са
свога
слободног
кретања
и
неке
јуначке
поношљивости
,
па
зажеле
да
с
њом
прозбори
.
Повисока
и
крупна
женска
,
с
нечим
господским
и
поношљивим
на
лику
и
у
погледу
,
црних
очију
и
расплетене
косе
,
која
јој
је
падала
низ
леђа
—
одиста
и
не
личаше
на
обичну
ни
властеоску
ни
нижега
реда
женску
.
А
и
она
је
мало
зачуђена
стала
пред
непознатог
јој
витеза
,
кад
ју
је
Гојко
поздравио
и
кад
му
је
она
Бога
прихватила
.
Из
првих
речи
са
њом
сазнаде
Гојко
,
да
је
она
у
служби
и
милости
госпође
једног
од
највернијих
дворана
Костадинових
,
и
да
је
по
госпођину
послу
пошла
у
виноград
,
недалеко
на
брду
с
друге
стране
реке
.
Гојка
њена
отвореност
још
више
зачуди
,
а
кад
му
она
рече
,
да
није
родом
из
Жегљигова
већ
далеко
с
мора
и
да
је
много
путовала
и
још
више
препатила
,
изгледаше
му
као
нека
племенита
Амазонка
.
Он
пође
у
разговору
са
њом
,
а
она
га
преведе
преко
малог
уског
моста
,
који
је
био
мало
више
оног
места
,
где
је
она
хтела
на
чунићу
прећи
.
Гојко
јој
о
себи
рече
,
ко
је
и
одакле
је
,
толико
,
колико
су
и
други
у
граду
могли
већ
знати
.
—
Непознати
ми
брате
,
витеже
,
ја
бих
још
радо
с
тобом
разговарала
.
Ево
одавде
настаје
виноград
моје
добре
госпође
,
а
ја
имам
само
да
га
обиђем
,
јер
се
госпођа
спрема
да
ових
дана
изиђе
овамо
на
летовање
.
Ако
ти
није
зазорно
,
пођи
са
мном
до
оне
јеле
,
па
ме
причекај
на
клупи
,
ја
ћу
се
пожурити
.
Гојко
без
речи
пристаде
,
а
кад
је
остао
сам
под
јелом
,
не
могаше
се
довољно
разабрати
од
утисака
које
на
њ
учини
та
женска
.
Сунце
је
нагињало
западу
,
али
је
било
још
доста
високо
над
заходом
.
Гојко
,
раздраган
у
красној
природи
лепог
летњег
дана
,
очекиваше
своју
нову
,
још
му
непознату
,
познаницу
,
која
се
на
скоро
врати
ка
јели
.
—
Витеже
,
—
рече
она
Гојку
—
ти
си
мени
казао
ко
си
,
шта
си
и
одакле
си
.
Истина
,
ја
бих
све
то
радо
хтела
знати
више
и
опширније
,
јер
си
,
видим
,
честит
јунак
,
али
ја
теби
за
се
не
казах
ни
толико
.
А
то
није
право
.
Гојко
се
необично
обрадова
таком
њеном
говору
,
замоли
је
,
а
она
поче
:
—
Твоја
је
постојбина
у
пола
ближа
моме
месту
рођења
и
првога
детињства
но
што
је
место
,
на
коме
смо
сада
.
Ја
сам
из
Галипоља
у
мореузу
лепога
Мраморног
Мора
.
Ту
сам
и
одрасла
у
нези
свога
доброг
оца
,
јер
мајке
,
тужна
,
ни
запамтила
нисам
.
Галипоље
су
Турци
освојили
,
попалили
,
порушили
,
а
мој
отац
,
дотле
богат
трговац
,
избеже
са
мном
,
да
спасемо
голу
душу
.
„
Јелена
,
кћери
моја
!
Ми
ништа
више
немамо
,
јер
моја
тековина
,
ено
погледај
,
пламти
у
огњу
,
да
осветли
пута
некрсту
,
који
преко
мора
,
нашег
мора
,
прелази
овамо
!
"
Тако
ми
је
отац
,
потресен
,
реко
,
кад
смо
из
далека
као
бегунци
погледали
на
тужно
место
наше
.
Дотле
је
био
живот
.
Одатле
настаје
патња
.
Навезли
смо
се
на
море
,
да
се
за
време
склонимо
негде
око
Свете
Горе
.
Али
се
милост
Божја
,
која
нас
аше
оставила
,
више
не
враћаше
.
Била
је
бура
са
свима
неприликама
,
које
се
на
таком
путу
могу
доживети
.
Гусари
нас
опљачкаше
,
а
мој
отац
,
који
се
,
како
један
говораше
,
још
тужне
ноћи
у
Галипољу
прекино̑
,
једва
изнесе
душу
до
Свете
Горе
.
Ту
је
на
брзо
склопио
очи
,
а
ја
,
тужно
сироче
од
непуних
дванаест
година
,
остадох
без
игде
ичега
.
Кад
сам
с
очева
гроба
,
на
коме
сам
онесвешћена
лежала
,
устала
,
прихватила
ме
је
једна
милостива
рука
.
То
бејаше
стари
игуман
хилендарски
,
који
ме
из
поштовања
према
моме
стрицу
монаху
узе
и
после
посла
у
град
Манастир
своме
добром
пријатељу
а
моме
другом
оцу
,
властелину
Срдану
.
Добри
поочим
мој
био
је
старац
,
самац
,
а
ја
га
,
кад
ме
мину
прва
туга
,
весељах
и
оживех
кућу
његову
.
Ту
сам
,
витеже
,
расла
и
од
детета
постала
девојка
.
Ту
сам
снивала
прве
снове
своје
девојачке
среће
,
која
ми
се
указала
у
младом
витезу
једном
.
Тај
је
витез
био
из
ових
северних
крајева
,
али
је
—
причаше
—
поље
његових
мегдана
јужно
приморје
.
Он
је
у
два
маха
долазио
као
поклисар
на
двор
мога
поочима
,
и
оба
се
пута
дуже
задржавао
.
Ја
сам
мислила
,
да
је
моја
срећа
несумњива
,
али
је
судба
друкчије
хтела
.
Млади
је
витез
био
отишао
,
кад
је
мој
добри
поочим
пао
у
постељу
,
са
које
се
није
више
+
ни
дигао
.
Кршила
сам
руке
,
клечала
,
плакала
,
молила
Бога
да
ми
помогне
,
али
—
судбина
гоњаше
напред
.
Добри
је
поочим
склопно
своје
очи
,
а
ја
сам
сама
стајала
крај
његовог
одра
и
тужила
.
Те
исте
вечери
судба
оде
и
даље
.
Војводе
на
двору
мога
поочима
и
они
из
жупе
искрено
жаљаху
свога
доброг
господара
.
Али
један
не
бејаше
таког
срца
.
То
је
био
неки
туђин
,
који
је
живео
повучено
и
кога
сам
ја
ту
затекла
.
Он
је
био
моме
поочиму
више
саветник
у
миру
но
помагач
у
рату
...
Те
ноћи
,
кад
сам
била
сама
погружена
крај
мртвог
поочима
свога
,
ушли
су
у
ту
одају
неки
непознати
ми
људи
.
Нисам
их
ни
опазила
.
Они
ме
ухватише
,
затворише
уста
,
и
,
од
страха
онесвеслу
,
однеше
некуда
.
Кад
сам
дошла
себи
,
нашла
сам
се
у
некој
кућици
близу
пута
за
Солун
а
ван
области
мога
поочима
.
Код
мене
је
био
тај
туђин
.
Говорио
ми
је
лепо
,
ласкаво
и
позивао
ме
да
са
њим
идем
.
Па
да
не
би
мој
одговор
чуо
ош
један
,
који
је
у
куту
те
собице
био
,
он
му
се
окрете
и
рече
:
„
Хвала
,
Анђеле
,
ти
си
своје
учинио
!
"
Тај
изиђе
,
а
ја
у
место
одговора
јекнух
,
и
занех
се
у
тешку
бољетицу
,
од
које
дуго
времена
боловах
.
Туђина
је
нестало
,
отишао
је
,
без
сумње
љутит
,
што
му
се
жеља
ни
у
колико
није
остварила
.
Ја
сам
помоћу
једнога
путника
,
поклоника
гробу
Спаситељеву
,
отишла
у
Воден
,
где
сам
се
опорављала
,
негована
добрим
сестрама
у
манастиру
код
Водена
...
На
место
мога
поочима
дошао
је
други
властелин
,
на
кога
су
се
сви
жалили
.
Несуђени
војно
мој
долазио
је
у
град
Манастир
—
као
што
сам
доцније
чула
—
кад
сам
ја
била
у
Водену
.
Али
му
нико
није
знао
казати
шта
је
у
истини
,
те
је
отишао
и
он
незнано
куда
под
тешком
мож’да
слутњом
,
да
сам
му
невера
...
Оставила
сам
југ
и
склонила
се
овамо
,
ал
’
сва
моја
разбирања
бише
у
залуд
...
Јелена
ућута
,
а
Гојко
,
који
је
неколико
пута
у
узбуђењу
задрхтао
док
је
она
причала
прихвати
:
—
Необични
догађаји
,
сестро
моја
!
Ал
’
је
и
твоја
душа
велика
,
кад
је
све
то
поднела
.
Ти
се
надај
,
твоји
су
дани
,
што
наступају
!
—
Опрости
,
витеже
,
ал
’
ја
говорах
искрено
.
Души
ће
ми
бити
лакше
!
—
А
шта
је
о
твојим
стрицем
,
сестро
?
Зар
ти
се
он
не
могаше
наћи
у
помоћи
?
—
Не
могаше
,
јер
се
никад
од
тада
не
сретосмо
у
животу
.
Гојко
заусти
да
запита
о
несуђеном
заручнику
њеном
,
ал
’
се
трже
и
сети
да
јој
,
без
сумње
,
не
би
било
право
,
па
рече
:
—
А
име
твога
стрица
,
сестро
?
—
Монах
Исаија
!
Гојко
изненађен
скочи
с
клупе
:
—
Исаија
?
—
Да
.
Да
га
не
знаш
,
витеже
?
—-
Знам
,
сестро
мила
!
—
И
он
јој
онда
причаше
о
Исаији
,
монаху
манастира
светог
Претече
у
Меникејским
Горама
.
Јелена
бејаше
потресена
:
—
Витеже
,
хоћеш
ли
ме
њему
водити
?
—
Радо
од
срца
,
сестро
!
Ја
сутра
полазим
.
—
И
ја
ћу
с
тобом
!
—
одлучно
рече
Јелена
.
—
А
ако
ме
многи
знаци
не
варају
и
крвника
туђина
наћи
ћемо
,
—
рече
Гојко
.
—
Душа
му
проклета
!
Ал
’
витеза
оног
нигде
?
—
Без
сумње
—
нигде
!
XВИ
.
Кад
се
Гојко
вратио
с
Јеленом
у
Сер
,
овде
је
већ
било
отпочето
купљење
војске
,
која
се
и
даље
преко
целог
лета
све
до
јесени
лагано
сабирала
.
У
Серу
је
био
главни
логор
јужне
војске
,
коју
је
имао
деспот
Угљеша
лично
да
поведе
у
бој
против
Турака
.
Осем
простране
деспотовине
Угљешине
и
омања
војводина
Богданова
слала
је
своје
чете
у
Сер
на
зборно
место
.
Позван
од
Угљеше
,
Богдан
је
у
место
сваког
одговора
послао
у
Сер
свога
стегоношу
са
главном
војводском
заставом
и
са
стотином
добрих
коњаника
,
које
је
при
себи
имао
.
За
тим
је
разаслао
гласнике
по
жупама
,
да
се
скупља
остала
војска
,
коју
је
он
у
Кукушу
дочекивао
и
испраћао
у
Сер
.
Краљ
Вукашин
је
одмах
после
споразума
с
Угљешом
отишао
у
Прилип
а
одатле
у
Скопље
,
једно
,
да
је
ближе
оном
одељењу
своје
војске
,
које
је
под
његовим
Марком
и
зетом
му
Ђурђем
Балшићем
стајало
према
сили
Николе
Алтомановића
,
а
друго
,
што
је
Скопље
означио
за
збориште
своје
војске
из
простране
му
краљевине
.
Угљеша
је
у
Серу
био
задовољан
бројем
и
ваљаношћу
чета
,
што
су
пристизале
.
А
кад
још
тој
војсци
дода
јунаке
из
драмске
области
,
у
коју
се
много
надао
,
онда
се
осећао
срећнијим
и
задовољнијим
.
Војска
је
у
Серу
логоровала
у
пољу
ниже
подграђа
,
многи
су
били
у
самој
вароши
—
подграђу
,
а
неки
и
у
граду
.
Најпоузданија
је
Угљешина
војска
била
она
,
што
је
још
са
њим
дошла
из
северних
крајева
па
се
и
задржала
овде
.
Они
су
били
лични
чувари
Угљешини
,
који
их
је
добро
пазио
.
Међу
њима
је
било
честитих
јунака
али
људи
,
који
нису
имали
ни
куће
ни
кућишта
.
Они
једва
памте
,
који
им
је
бој
био
први
,
а
ни
један
од
њих
не
зна
,
у
колико
је
битака
био
,
колико
пута
рањен
,
па
и
колико
је
кад
блага
задобио
.
Своју
главу
и
мишицу
,
светло
оружје
и
добра
коња
стављао
је
сваки
од
њих
у
службу
своме
господару
искрено
и
верно
.
А
кад
по
неко
од
њих
науми
,
да
са
свим
прекине
са
витешким
левентовањем
и
да
остане
на
свагда
код
свога
господара
,
Угљеша
му
је
радо
давао
проније
за
уживање
.
На
тој
земљи
стари
је
ратник
постајао
у
неку
руку
баштиник
и
кућаник
,
ал
’
не
престајаше
бити
и
даље
војник
,
нити
напушташе
своје
часно
место
у
редовима
коњице
деспотове
.
Та
је
војска
Угљешина
становала
сада
у
самом
граду
,
и
она
бејаше
права
лична
снага
Угљешина
,
који
се
снажио
непрестано
доласком
многих
крајишника
и
њихових
чета
.
Они
доводише
своју
војску
заједно
с
осталом
већом
и
мањом
властелом
и
жупанима
,
који
вођаху
своје
жупе
.
Није
било
куће
баштиничке
и
сеоске
,
која
није
послала
бар
по
једног
војника
,
а
из
многих
се
кућа
кренуше
по
неколико
глава
на
војничко
збориште
.
—
Нашег
властелина
зове
његов
господар
,
—
говораху
они
—
он
зове
нас
,
ми
ћемо
радо
свуда
са
њим
а
под
Божјим
благословом
.
Ова
се
војска
у
гомилама
или
дугачким
редовима
пешке
стицала
у
градско
поље
под
Сером
.
Деспотове
стегоноше
,
које
бејаху
по
појединим
жупама
,
развише
своје
стегове
,
те
се
у
градском
пољу
лепршаху
двоглави
орлови
на
њима
,
а
сваки
стег
бејаше
пободен
у
средини
своје
жупске
војске
.
А
кад
се
прочу
,
да
се
у
Серу
сабира
велика
војска
,
придружише
се
њој
многи
залутали
витезови
и
вешти
ратници
,
који
као
добровољци
стадоше
у
редове
одабране
најамничке
гарде
Угљешине
.
Та
весела
и
шарена
војска
,
састављена
од
старих
српских
ратника
,
од
најамника
и
добровољаца
,
од
тежака
,
баштиника
,
грађана
и
градских
занатлија
,
стегоноша
,
велике
и
мале
властеле
—
бејаше
задовољна
,
што
ће
се
кренути
против
туђина
и
заједничког
непријатеља
.
Зато
у
њеним
редовима
бејаше
велики
број
и
грчких
становника
Угљешине
деспотовине
.
Угљеша
је
био
у
великом
послу
,
примајући
и
сређујући
војну
силу
своју
.
А
деспотица
Љуба
проводила
је
по
неколико
часова
на
високим
градским
бедемима
или
на
кули
мотриљи
.
Изгледала
је
иде
ли
још
каква
помоћна
војска
,
па
кад
би
далеко
у
магли
или
у
облаку
од
прашине
разабрала
,
да
је
војска
,
која
несумњиво
иде
у
помоћ
српској
сили
,
радосно
би
се
журила
да
обрадује
свога
војна
.
А
тада
је
опет
излазила
с
Угљешом
и
нагађала
,
чија
ли
је
жупа
и
који
ли
је
стегоноша
...
Гласи
,
које
је
Гојко
донео
деспоту
,
обрадовали
су
све
у
Серу
.
Деспот
је
братски
загрлио
младога
војводу
,
па
га
је
онда
пустио
,
да
се
са
својом
лепом
сапутницом
пожури
Драми
и
њеном
логору
.
Било
је
са
свим
доцне
под
ноћ
кад
ћефалија
Рајко
изиђе
из
двора
Анина
,
где
је
био
неки
мали
ратни
савет
.
На
пољу
је
била
слаба
месечина
.
Рајко
изиђе
из
двора
,
па
место
своме
стану
он
скрете
поред
двора
и
на
мала
врата
уђе
у
велики
дворски
врт
,
који
се
на
крају
завршавао
шумицом
.
Био
је
сетан
и
забринут
.
Прође
дугачком
стазом
до
половине
,
па
седе
на
камену
клупу
с
леве
стране
.
Гледаше
звезде
,
које
су
слабо
трепериле
на
небесном
своду
,
па
онда
спусти
главу
у
обе
шаке
од
руку
,
које
бејаше
подлактио
на
колена
.
Тако
је
неко
време
ћутао
и
мислио
.
Опробан
и
срећан
ратник
,
у
почетку
се
обрадовао
гласу
о
скупљању
војске
.
Али
кад
се
војсковође
из
појединих
жупа
са
својим
одељењима
стадоше
прикупљати
,
Рајку
се
ни
у
колико
не
допадаше
,
што
још
непрестано
заповедником
те
војске
бејаше
непоуздани
Тома
Теологита
.
И
вечерас
је
у
већу
Тома
водио
прву
реч
,
а
Рајко
мишљаше
,
да
њему
у
опште
не
би
требало
ни
да
има
места
на
таком
збору
и
световању
.
Изишавши
с
већа
,
Рајко
није
при
слабој
месечевој
светлости
ни
могао
опазити
неко
лице
,
које
стајаше
близо
храста
,
куда
је
Рајко
имао
да
прође
улазећи
у
свој
стан
.
Али
то
лице
опази
Рајка
и
виде
,
да
он
уђе
у
врт
.
Брзо
и
опрезно
као
мачка
пређе
простор
до
ограде
од
врта
,
ухвати
се
за
зид
и
лако
се
на
њ
попе
.
Леже
по
њему
,
послуша
мало
,
па
се
прекрете
на
страну
,
одгурну
се
рукама
и
у
врту
се
дочека
на
ноге
,
клецнувши
.
Тако
постоја
неко
време
,
па
се
лагано
стаде
провлачити
кроз
вреже
од
бршљана
и
купине
,
прилазећи
Рајку
с
леђа
.
А
кад
дође
близо
,
притаја
се
,
и
непомичан
ћуташе
неколико
тренутака
.
Ветрић
је
ћарлијао
,
а
зелено
је
лишће
на
дрвећу
шумило
.
Рајко
с
главом
у
рукама
тоњаше
све
дубље
у
мисли
.
Непознати
лагано
устаде
,
и
,
држећи
у
десној
руци
нож
,
приђе
,
мало
погнут
,
на
један
корак
до
Рајка
,
исправи
се
,
измахну
ножем
у
страну
и
замахну
да
Рајка
удари
са
стране
у
десна
ребра
.
Нож
сину
,
нешто
закркља
,
нападач
паде
на
земљу
,
а
нечији
се
глас
продра
:
—
Зликовче
,
нећеш
тамо
!
Рајко
скочи
,
окрете
се
и
у
чуду
виде
где
стари
дворанин
Благоје
дави
некога
,
који
се
са
земље
отимао
.
Брзо
прискочи
,
ал
’
старац
бејаше
већ
савладао
нападача
,
па
му
својим
каницама
везиваше
руке
и
ноге
.
—
Шта
је
то
?
ко
је
то
доле
?
—
питаше
брзо
Рајко
.
—
Зликовац
,
неваљалац
,
најамник
!
Један
од
оних
што
су
мене
пре
везали
за
врбу
,
кад
су
напали
узвишену
ћесарицу
нашу
,
—
говораше
старац
,
па
устаде
.
—
Тако
,
гаде
грчки
!
—
додаде
,
гледајући
везанога
.
—
Ко
си
ти
?
шта
ћеш
овде
?
—
оштро
питаше
Рајко
овога
.
Он
само
стењаше
.
—
Рекох
,
ко
је
,
—
одговараше
место
њега
старац
.
—
А
шта
ће
?
питаш
.
Твоју
главу
,
ништа
мање
.
Од
јуче
скота
поганог
вребам
.
Дошао
сад
,
кад
се
војска
слеже
,
да
га
нико
у
овом
метежу
не
опази
.
Нешто
тражи
,
питам
га
српски
,
он
слеже
раменима
па
одговара
грчки
.
Један
пут
видех
,
како
изиђе
из
двора
велможе
Томе
.
И
тамо
је
нешто
тражио
.
Пратио
сам
га
вечерас
узастопце
.
Чекао
те
је
,
ћефалијо
,
под
храстом
,
па
онда
за
тобом
овамо
.
Он
за
тобом
—
ја
за
њим
.
—
То
је
много
!
Дакле
,
сад
је
дошао
већ
ред
на
мене
.
Још
сутра
ћу
стати
ногом
змији
на
главу
!
—
значајно
рече
Рајко
.
-—
Је
л
’
овоме
?
—
умеша
се
старац
.
—
Њему
?
а
?
томе
,
што
ме
везао
за
врбу
!
Пусти
ме
,
да
му
ја
судим
.
—
Њему
?
Њега
ти
вежи
за
