.Но
политична
економија
казује
нам
,
да
би
се
дејство
тог
закона
могло
ограничити
,
кад
би
се
на
пример
исељавањем
радника
знатно
смањила
конкуренција
међу
њима
.
Зашто
се
то
не
би
учинило
у
цељи
,
да
се
радничка
награда
подигне
у
некој
мери
?
Осим
тога
средства
нашло
би
се
и
других
,
која
би
могла
послужити
на
олакшање
терета
,
што
га
сад
сноси
раднички
свет
.
А
особито
ваља
имати
на
уму
то
,
да
би
се
најпосле
од
чистога
прихода
могао
известан
део
и
по
извесним
правилима
поделити
међу
раднике
,
те
би
им
тај
додатак
био
велика
помоћ
.
Уопште
има
више
таких
начина
за
помагање
онима
,
који
пате
...
.
—
То
јест
:
за
крпеж
—
примети
Даринка
.
—
То
је
доиста
прост
крпеж
и
ништа
друго
—
прихвати
Милан
.
—
Нећу
ни
да
говорим
о
томе
,
да
ли
су
и
уколико
су
остварљива
та
средства
,
што
их
ви
напоменусте
и
што
су
их
до
сад
изнашале
толике
учене
и
неучене
главе
у
дебелим
књигама
,
ситним
броширама
,
на
јавним
зборовима
и
т
.
д
.
Узмимо
,
да
се
све
то
даје
лепо
извести
.
Али
питам
ја
вас
:
шта
је
тим
учињено
?
Тим
би
се
постигла
само
нека
привремена
олакшица
,
људ’ма
би
се
мало
замазале
очи
,
и
то
је
све
.
Друштвена
економија
,
као
строга
наука
о
законима
друштвено-економскога
реда
и
развитка
,
не
износи
таке
полутанске
и
бесмислене
мере
,
што
их
препоручују
ваше
политичне
економисте
.
Она
истражује
основне
законе
,
а
не
задовољава
се
површним
испитивањем
и
шепртљарењем
.
Она
долази
до
закључка
,
да
се
сам
темељ
економскога
строја
не
слаже
с
научним
захтевима
,
те
се
с
тога
мора
заменити
другим
.
Ја
сам
навео
главне
тачке
те
критике
и
извео
сам
на
послетку
из
свега
тога
логичан
закључак
,
да
се
има
остварити
преображај
из
основа
.
То
исто
важи
и
за
породицу
и
државу
.
Но
сад
је
реч
само
о
економској
организацији
.
Дакле
резултат
је
то
,
да
се
мора
уклонити
извор
,
из
кога
потичу
сва
споменута
зла
;
а
извор
вам
је
већ
познат
.
Зар
није
тако
?
—
Нема
друга
изласка
—
поче
опет
Даринка
,
—
него
или
гледајте
,
да
се
уништи
тај
извор
трулежи
,
ако
хоћете
благостање
и
слободу
;
или
немојте
носити
таке
речи
на
језику
,
кад
одобравате
друштвени
ред
,
који
гази
и
једно
и
друго
и
доноси
људима
невољу
и
ропство
.
Шта
значи
то
,
заклањати
се
за
лепе
фразе
,
те
тиме
скривати
прави
смисао
својих
начела
?
Зашто
истичете
заставу
напретка
,
кад
заступате
назадак
?
Зашто
се
показујете
као
пријатељи
народу
,
кад
се
не
борите
за
његово
и
опште
истинско
добро
,
него
браните
поредак
,
који
га
убија
?
Мислите
ли
ви
,
да
народ
најпосле
не
ће
прогледати
и
знати
разликовати
своје
пријатеље
од
непријатеља
?
Па
знате
ли
,
да
ће
и
вашу
партију
без
сваке
сумње
уврстити
међу
ове
последње
?
И
како
ће
вас
онда
гледати
,
вас
,
који
се
бајаги
заузимате
за
његове
интересе
,
а
овамо
или
их
не
разумете
,
или
нећете
да
их
разумете
?
Та
чим
вас
упозна
народ
,
одмах
вам
је
од
његово
стране
потписана
пресуда
.
Он
вас
мора
сматрати
као
људе
,
који
сте
га
забављали
играчкама
...
.
—
Госпођице
—
упаде
јој
у
реч
Лаза
,
—
ви
нас
одвећ
жестоко
осуђујете
.
Може
бити
,
да
смо
ми
на
кривом
путу
;
нико
није
непогрешив
;
али
намере
нам
зацело
нису
рђаве
.
—
Ја
не
кажем
—
одговори
она
,
—
да
су
ваше
намере
рђаве
,
него
говорим
уопште
о
вашем
одношају
према
народу
.
Би
можете
радити
све
у
најбољој
намери
;
али
је
ваш
рад
свакојако
штетан
;
ви
заиста
забављате
народ
ситницама
,
те
га
задржавате
од
далеко
,
далеко
озбиљнијих
послова
,
с
којима
се
радња
у
вашем
правцу
не
може
ни
упоређивати
.
И
—
што
је
најгоре
—
ви
либерали
нећете
да
промислите
о
тој
ствари
,
као
што
би
требало
,
него
је
узимате
олако
;
ви
поред
свију
опомена
нећете
да
узмете
своја
начела
,
свој
програм
у
претрес
са
сваке
стране
и
са
строгошћу
,
каква
се
за
то
изискује
.
У
томе
лежи
ваша
кривица
према
народу
...
.
—
Ви
велите
—
говорио
је
мало
после
Лаза
Милану
,
—
да
својина
постаје
у
данашњој
економској
системи
туђом
муком
,
туђим
неплаћеним
радом
...
.
Он
застаде
у
говору
и
премишљаше
.
—
Да
—
узе
реч
Милан
,
—
кад
сам
претресао
темељ
садашњега
друштва
с
економске
стране
,
онда
сам
нагласио
и
то
,
да
се
својина
гомила
неплаћеним
најамничким
радом
.
Али
то
наравно
не
важи
за
све
људе
,
т
.
ј
.
не
важи
за
оне
,
који
сами
себи
зарађују
средства
за
живот
.
Но
то
не
мења
ствар
у
целоме
.
Ови
,
који
купују
радну
снагу
,
дакле
фабриканти
,
занатлије
и
уопште
сви
други
мањи
и
већи
предузимачи
,
који
употребљавају
најамнике
,
гомилају
своје
имање
тим
,
што
експлоатишу
те
најамнике
,
т
.
ј
.
не
плате
им
сав
рад
.
А
на
употреби
најамника
основана
је
наша
економска
система
.
И
тако
се
својина
у
данашњој
,
капиталистичкој
,
системи
у
целоме
заиста
гомила
неплаћеним
туђим
радом
,
као
што
сам
и
пре
казао
.
—
Али
—
примети
Лаза
—
најамници
не
раде
са
својим
капиталом
.
Газда
им
да
обично
и
материјал
и
оруђа
за
рад
.
Без
тога
би
они
остали
без
посла
и
могли
би
комотно
поумирати
од
глади
.
Он
им
је
дакле
тим
учинио
услугу
,
за
коју
може
с
правом
тражити
накнаду
.
Накнада
се
та
састоји
у
његовом
чистом
приходу
...
.
—
А
тај
чист
приход
—
прекиде
га
Милан
—
није
ништа
друго
,
него
производ
неплаћенога
рада
,
као
што
смо
видели
.
—
Неплаћенога
рада
...
.
проговори
Лаза
као
за
себе
.
—
Кад
се
ствар
строго
узме
,
тај
израз
„
неплаћен
“
није
добар
...
.
—
Напротив
,
сасвим
је
добар
.
Та
сетите
се
само
говора
о
том
предмету
.
Истина
,
нисам
се
дуго
задржавао
с
тим
,
али
мислио
сам
,
да
није
нужно
,
а
и
време
нам
је
кратко
.
Но
другом
приликом
моћи
ћемо
сасвим
опширно
говорити
о
тој
теми
.
Ако
хоћете
,
наћи
ћете
у
Марксу
потпуну
анализу
свега
,
што
ту
спада
.
А
сад
ћу
вам
наново
са
неколико
речи
доказати
,
да
се
капиталистичка
својина
гради
неплаћеним
радом
.
Сваки
,
па
и
најмањи
предузимач
узима
најамнике
само
с
тога
,
што
хоће
да
има
од
њих
користи
.
То
је
бар
очевидно
.
А
како
може
имати
од
њих
асне
?
Одмах
ћемо
видети
.
Ако
он
њима
да
толику
вредност
у
новцу
(
или
ма
у
чем
другом
)
,
колику
је
вредност
њему
донео
њихов
рад
,
онда
не
може
имати
од
њих
никакве
користи
.
Зато
нико
не
издаје
толику
плату
својим
најамницима
,
него
мању
.
Рецимо
,
да
се
цела
вредност
дневнога
рада
једног
најамника
даје
представити
сумом
од
2
фор
.
,
т
.
ј
.
један
најамник
донесе
за
један
дан
својим
радом
газди
вредност
од
2
фор
.
Кад
би
газда
платио
њему
за
тај
дан
2
фор
.
,
онда
би
најамнику
био
потпуно
исплаћен
сав
рад
,
али
газда
не
би
од
њега
имао
асне
,
а
он
као
предузимач
мора
имати
чиста
прихода
.
Не
остаје
му
дакле
ништа
друго
,
него
да
од
те
2
фор
.
закине
нешто
;
и
што
више
закине
,
т
.
ј
.
што
већи
део
рада
најамничког
остане
неплаћен
,
тим
је
већи
његов
чист
приход
.
Ето
вам
опет
у
неколико
речи
доказа
,
да
са
својином
стоји
заиста
тако
,
као
што
сам
рекао
.
—
Али
ви
не
узимате
у
рачун
услугу
,
коју
сам
ја
споменуо
.
—
Узели
је
у
рачун
,
или
не
,
ствар
остаје
иста
.
Ви
кажете
,
да
газда
има
права
на
неку
накнаду
за
услугу
,
што
је
чини
радницима
,
дајући
им
посла
.
То
значи
:
газда
има
права
на
чист
приход
.
Но
ми
знамо
,
да
тај
чист
приход
постаје
неплаћеним
радом
.
Дакле
ви
велите
:
газда
има
права
,
да
не
плати
раднику
неки
део
његовога
рада
.
Као
што
видите
,
опет
имамо
пред
собом
ненаграђен
рад
...
.
—
Јесте
,
али
ненаграђен
само
утолико
,
уколико
радник
уступа
газди
бесплатно
неки
део
свога
рада
за
услугу
,
коју
му
је
овај
учинио
.
То
је
сасвим
на
свом
месту
.
—
Питам
ја
вас
:
да
ли
тај
део
рада
одговара
газдиној
„
услузи
“
?
Како
се
може
така
услуга
мерити
и
награђивати
радом
,
кад
су
то
тако
различите
ствари
,
да
се
не
могу
упоређивати
?
Ви
ћете
рећи
:
то
не
иде
са
математичном
тачношћу
,
него
од
прилике
,
кад
нема
сигурна
мерила
.
Ја
нећу
ту
ствар
даље
да
испитујем
,
него
се
задовољавам
простом
примедбом
,
да
та
газдина
наплата
за
„
услугу
“
нема
мерила
,
као
што
и
сами
морате
признати
.
А
не
испитујем
ту
ствар
даље
тим
пре
,
што
се
цело
ово
питање
о
„
услузи
“
даје
с
општијега
гледишта
брзо
решити
.
Узмимо
да
је
чист
приход
заиста
саразмерна
награда
за
„
услугу
.
“
Али
он
је
свакојако
производ
неплаћена
рада
,
т
.
ј
.
радници
свакојако
добијају
утолико
мању
награду
;
они
морају
да
раде
за
другога
.
Кад
томе
не
би
било
лека
,
онда
би
се
наравно
морало
трпети
тако
неправилно
стање
,
радници
би
морали
подносити
то
закидање
.
Али
има
врло
прост
начин
,
којим
се
може
уништити
исисавање
радне
снаге
;
а
то
је
производња
на
основу
општег
имања
.
Ту
престаје
свака
наплата
за
„
услугу
“
...
—
Но
питање
је
—
упаде
му
Лаза
у
реч
,
—
даје
ли
се
така
производња
извести
у
пракси
.
—
То
је
друга
ствар
.
Кад
би
се
упустили
у
то
испитивање
,
отишли
би
на
друго
поље
.
Биће
прилике
и
за
то
.
Свакојако
толико
стоји
,
да
производња
по
нашим
начелима
уништава
исисавање
радне
снаге
.
И
не
само
то
,
него
она
у
исти
мах
уклања
и
ропски
положај
,
понижење
,
које
је
скопчано
са
продајом
своје
радне
снаге
;
јер
најамник
продаје
за
извесно
време
самог
себе
,
кад
прода
своју
снагу
.
Све
то
престаје
са
остварењем
наших
начела
.
Ту
настаје
општи
рад
потпуно
равноправних
и
слободних
радника
на
сваком
пољу
.
Место
приватне
својине
и
конкуренције
,
место
милијонара
,
сиротиње
,
беде
и
грабежи
долази
опште
благостање
.
—
Али
зар
није
опасно
,
уништити
конкуренцију
?
Зар
утакмица
није
подстрекач
на
вредноћу
,
на
изналажење
нових
начина
за
рад
и
т
.
д
.
—
укратко
:
зар
она
није
неизмерно
силна
напредна
снага
?
Та
она
управо
побуђује
људе
на
све
то
,
што
се
зове
именом
напретка
.
Па
како
да
се
ње
одречемо
?
-—
Ви
мешате
економску
утакмицу
са
натицањем
међу
људима
иначе
.
Нисмо
ми
против
натицања
у
добру
,
него
смо
противници
економској
конкуренцији
,
која
ствара
неред
у
производњи
и
несрећу
у
економској
подели
имања
.
Ваљда
не
мислите
,
да
ће
у
друштву
,
основаном
на
нашим
начелима
,
престати
такмачење
у
што
савршенијем
раду
у
свима
гранама
производње
,
науке
и
т
.
д
.
Напротив
то
натицање
у
добру
моћи
ће
бити
утолико
веће
и
корисније
,
што
му
не
ће
стајати
на
путу
борба
за
парче
леба
,
која
води
свакоме
злу
.
Потпуно
такмачење
у
племенитом
виду
може
се
појавити
само
онде
,
где
је
друштвеним
члановима
осигурано
намирење
свију
потреба
.
Дакле
престанком
економске
конкуренције
не
само
да
се
не
убија
у
луд’ма
тежња
за
надметањем
у
добру
,
јер
та
тежња
нема
ни
свезе
с
оном
животињском
борбом
и
грабљењем
,
него
јој
се
баш
напротив
даје
најшире
поље
за
развитак
.
Сад
се
племенито
такмачење
угушује
себичним
старањем
за
своју
личност
,
без
обзира
на
друге
.
А
наша
начела
доносе
солидарност
,
хармонију
личних
и
општих
интереса
,
дакле
крај
сваком
отимању
.
—
Ви
хоћете
да
сасвим
уклоните
економску
конкуренцију
...
Али
она
подстиче
људе
на
толике
изналаске
...
—
То
је
истина
—
прекиде
га
Милан
;
—
она
доиста
побуђује
људе
на
изналаске
,
и
на
тај
начин
стоји
далеко
више
патријархалнога
стања
,
које
је
противно
свакој
промени
,
дакле
и
напретку
.
Али
имајте
на
уму
и
то
,
да
та
иста
конкуренција
гони
изналазаче
н
.
пр
.
какве
нове
методе
у
производњи
,
да
свој
проналазак
чувају
као
највећу
тајну
,
како
би
они
сами
имали
асне
од
тога
.
Ето
вам
ваше
напредне
снаге
!
Она
с
једне
стране
креће
унапред
,
а
с
друге
зауставља
.
Кад
ње
нестане
,
не
ће
имати
шта
заустављати
општи
напредак
.
Место
тесногруде
себичности
покретаће
људе
на
сваки
рад
и
на
далеко
силније
напредовање
унутарња
потреба
и
тежња
за
развитком
,
солидаран
живот
,
свест
.
Можете
ли
ви
замислити
друштво
,
у
коме
је
свима
члановима
осигуран
достојан
и
задовољан
живот
,
у
коме
се
предузимају
све
мере
за
свестрано
развијање
свију
од
младости
до
старости
,
и
у
коме
би
поред
свега
тога
,
могло
бити
оскудице
у
побудама
за
општи
напредак
?
Та
то
је
очевидно
проста
немогућност
!
.
.
Као
што
видите
—
настави
он
затим
—
вашу
конкуренцију
осуђују
разлози
са
сваке
стране
.
Темељ
,
о
ком
је
реч
,
заиста
не
ваља
,
те
искреним
пријатељима
напретка
не
остаје
ништа
друго
,
него
да
раде
на
промени
самога
темеља
.
Друга
лека
нема
.
—
Све
ми
то
долази
чудно
—
примети
Лаза
.
—
Ви
се
зацело
сећате
,
како
авторитети
у
политичној
економији
наглашују
,
да
међу
сталежима
не
постоји
у
суштини
противност
,
него
се
она
појављује
само
привремено
у
извесној
форми
,
али
ће
је
постепено
нестајати
,
даљи
развитак
уништиће
ту
провалу
...
—
Да
,
ти
јадни
авторитети
хтели
би
да
обману
свет
софистаријом
и
гомилом
шарених
и
празних
фраза
о
некој
хармонији
свију
интереса
.
Каква
хармонија
може
постојати
између
гладних
и
ситих
,
између
робова
и
господара
?
Први
либерални
учитељи
политичне
економије
били
су
бар
искрени
,
те
су
отворено
признавали
,
да
су
интереси
капиталиста
противни
интересима
радничког
сталежа
.
Смит
,
Рикардо
и
други
отворено
су
рекли
:
што
је
добро
за
капиталисте
,
то
је
зло
за
раднике
.
Но
доцније
се
пронашло
,
да
није
практично
,
изићи
пред
људе
с
голом
истином
.
С
тога
се
ти
новији
авторитети
између
осталога
свом
снагом
труде
,
да
увере
раднички
свет
,
како
радничка
плата
мора
бивати
све
већа
,
те
ће
се
тако
временом
све
већма
изравнавати
разлика
међу
њима
и
капиталистама
.
Коме
је
познат
уплив
конкуренције
између
капиталиста
с
једне
стране
,
и
међу
радницима
с
друге
,
тај
ће
у
том
уверавању
видети
само
неколико
неоснованих
,
празних
речи
,
које
би
имале
да
послуже
као
нека
жалосна
утеха
.
Све
и
нека
је
истина
,
да
ће
се
радничка
плата
временом
повишавати
због
повишења
најпречих
радничких
потреба
у
просеку
,
опет
је
за
свакога
,
ко
гледа
на
свет
отвореним
очима
,
јасна
ствар
,
да
се
на
једној
страни
мора
прикупљати
све
веће
богатство
у
све
мање
руку
,
а
на
другој
се
мора
скупљати
све
већа
гомила
сиротиње
.
А
кад
је
тако
,
онда
о
каквој
„
хармонији
“
може
ту
бити
говора
?
—
И
зар
уопште
тежиште
радничког
питања
лежи
у
томе
,
да
ли
ће
радничка
плата
бити
већа
или
мања
?
Та
ми
тражимо
,
да
никако
и
не
буде
радничке
плате
,
т
.
ј
.
да
се
уништи
сама
капиталистичка
система
,
јер
она
доноси
са
собом
понижење
и
исисавање
огромне
већине
.
Било
то
исисавање
веће
или
мање
,
главна
ствар
остаје
иста
.
Не
сме
бити
никакаква
исисавања
,
никаква
гњечења
!
Ту
лежи
тежиште
целога
друштвеног
,
па
и
специјално
радничког
питања
.
Лаза
ћуташе
.
ИИИ
.
Позив
.
Било
је
скоро
десет
сати
у
јутру
.
Јова
је
седео
у
Симином
стану
,
кувајући
чај
;
а
Сима
беше
још
у
кревету
.
Био
је
већ
полу-будан
.
Разбудио
га
Јова
лупом
и
приповедањем
,
које
је
Сима
слабо
разумео
,
али
тек
није
могао
спавати
.
Сима
се
љутио
и
бунован
псовао
незваног
госта
,
али
му
то
није
ништа
помогло
:
Јова
је
и
даље
говорио
о
свачем
,
смејао
се
и
лупао
.
—
Збиља
,
Симо
—
говораше
он
,
—
ти
ваљда
и
не
знаш
,
да
ја
имам
лоз
,
па
још
да
знаш
какав
...
Кроз
који
дан
биће
„
цијунг
“
,
па
да
видиш
,
шта
ћу
да
радим
,
ако
добијем
сто
хиљада
,
или
ма
и
што
год
мање
...
—
Добићеш
ђавола
—
прекиде
га
Сима
,
преврћући
се
на
другу
страну
;
—
боље
иди
...
или
бар
ћути
већ
један
пут
...
дода
затим
дремајући
.
—
Та
не
спавај
више
!
Докле
ћеш
?
Слушај
,
шта
је
рекао
један
,
да
би
радио
,
кад
би
тако
добио
новаца
...
Сима
промрмља
нешто
кроз
зубе
.
—
Питали
га
неки
—
настави
Јова
,
—
шта
би
он
с
тим
новцем
.
„
Та
ја
бих
“
,
вели
,
„
пре
свега
дао
исправити
пете
на
ципелама
“
...
Он
удари
у
смеј
и
то
тако
јако
и
дуго
,
да
је
Симу
скоро
сасвим
разбудио
.
Смеј
му
беше
оригиналан
;
обухватао
је
све
скале
гласова
,
од
најнижих
па
до
највиших
.
Међутим
наспе
себи
и
трећу
шољу
чаја
,
те
ућути
и
почне
пити
.
Врата
се
полако
отворе
и
у
собу
уђе
Симина
газдарица
.
На
прстима
се
приближи
кревету
,
види
да
Сима
још
спава
,
те
опет
на
прстима
изиђе
из
собе
,
шапнув
Јови
при
изласку
,
да
је
чула
из
своје
собе
разговор
и
смеј
,
али
сад
види
,
да
је
то
морало
бити
у
којој
другој
суседној
соби
.
Симина
газдарица
беше
удовица
;
имађаше
преко
шездесет
година
.
Није
имала
нигде
никога
.
Живела
је
од
мале
пензије
,
што
је
добијаше
као
чиновничка
удовица
,
и
од
ђака
,
који
беху
код
ње
;
стан
и
храну
издавала
је
само
једноме
,
а
саму
храну
издаваше
пре
Симина
доласка
неко
време
још
неколицини
.
Била
је
страсна
„
Lotterieschwester
“
.
Редовно
је
„
сецовала
“
и
никад
ништа
није
добила
;
али
живљаше
у
нади
,
да
ће
ма
кад
пасти
и
њој
у
део
каква
„
срећа
“
.
Она
беше
врло
добра
срца
;
Симу
је
волела
као
свога
сина
,
ма
да
овај
није
баш
био
врло
„
љубведостојан
“
по
својој
нарави
.
Она
му
угађаше
,
како
је
само
могла
и
умела
,
и
уживала
је
потпуно
блаженство
,
кад
је
он
био
задовољан
и
особито
,
кад
се
каткад
упустио
с
њом
у
ћеретање
.
Но
то
је
бивало
ретко
.
Више
је
ћутао
и
избегавао
сваки
дужи
разговор
с
њоме
.
Више
пута
није
проговорио
с
газдарицом
скоро
ни
речи
по
неколико
дана
;
а
она
сирота
није
смела
онда
ништа
да
му
каже
,
нити
да
га
запита
,
него
је
и
сама
ћутала
као
заливена
,
гледајући
му
крадом
у
натуштено
лице
.
Јова
попије
чај
и
почне
наново
узнемиривати
Симу
.
У
томе
дође
Милан
.
Сима
се
разбуди
сасвим
,
устане
и
почне
се
облачити
.
—
Ти
сигурно
дуго
седиш
ноћу
—
примети
Милан
.
—
Да
.
То
време
ми
је
најудесније
за
рад
.
—
И
ти
си
ми
медицинар
.
Сима
слегне
раменима
и
не
рече
ништа
.
—
Пише
ми
Рада
из
Цириха
—
поче
опет
Милан
.
—
Вели
,
да
сад
млого
боље
живи
,
него
пре
.
Пише
код
једног
инжењера
и
има
лепу
плату
.
—
Но
,
доста
се
и
напатио
—
рећи
ће
Сима
.
—
Ти
,
Симо
,
ниси
већ
одавно
био
код
девојака
—
проговори
наново
Милан
.
Мислио
је
Даринку
и
Љубицу
.
—
Јуче
ми
баш
кажу
,
да
си
им
од
некога
времена
постао
врло
редак
гост
.
У
осталом
сад
те
замењује
Стева
...
Него
збиља
,
позвани
смо
сви
тамо
на
весеље
...
—
Какво
весеље
?
—
Кроз
неколико
дана
слави
Јовановић
крсно
име
,
па
,
је
позвао
и
нас
и
још
неке
српске
ђаке
на
вечењу
забаву
.
Позване
су
и
неке
Рускиње
.
—
Хоће
ли
он
скоро
путовати
доле
?
—
запита
Сима
—
Хоће
.
—
Е
,
ја
морам
ићи
—
рече
мало
после
Јова
.
—
Заједно
ћемо
.
Симина
баба
их
испрати
до
врата
,
препоручи
им
се
врло
љубазним
гласом
и
закључа
врата
за
њима
.
ИВ
.
Из
трулежи
у
живот
.
—
Чудна
је
то
ствар
—
говораше
Лаза
опет
један
пут
Милану
у
кавани
.
—
У
вашим
начелима
има
врло
много
светлога
,
што
привлачи
и
одушевљава
човека
;
али
има
и
других
страна
,
које
одбијају
.
—
Какве
су
то
стране
?
Ви
ћутите
...
Варате
се
,
да
има
у
нашим
начелима
таких
страна
.
Кад
се
та
начела
добро
разумеју
,
не
може
се
наћи
у
њима
ништа
друго
,
него
само
светла
слика
слободе
и
среће
.
—
Наравно
,
ви
сте
тог
уверења
.
Око
њих
се
искупило
међутим
доста
слушалаца
Срба
,
већином
ђака
.
—
И
у
стању
смо
—
одговори
Милан
ватреније
—
доказати
свакоме
,
ко
разуме
разлоге
,
да
имамо
право
.
Ми
осуђујемо
садашњи
друштвени
поредак
зато
,
што
необориви
разлози
кажу
,
да
је
тај
поредак
из
основа
рђав
.
Ми
захтевамо
ново
стање
с
тога
,
што
се
уместо
старога
реда
мора
дићи
нов
,
и
износимо
начела
,
на
којима
се
има
подићи
ново
стање
,
и
то
зато
,
што
опет
необориви
разлози
кажу
,
да
се
једино
та
начела
слажу
с
општим
добром
.
Ви
сте
већ
више
пута
чули
те
разлоге
и
у
краћој
и
у
опширнијој
форми
...
—
Па
опет
нисам
убеђен
,
да
су
необориви
,
као
што
ви
велите
.
—
Нисте
убеђени
;
то
је
истина
.
Али
узрок
томе
не
лежи
у
слабости
разлога
,
него
у
окорелости
ваших
старих
предрасуда
,
које
се
не
дају
лако
истиснути
,
ма
с
каквим
се
разлозима
на
њих
јуришало
.
Ви
не
пристајете
уз
нас
очевидно
само
због
тога
снажног
уплива
старог
,
већ
усвојеног
правца
,
јер
не
можете
изнети
против
нас
ни
једног
озбиљног
аргумента
.
Ето
,
да
наведемо
у
неколико
речи
све
основне
тачке
наших
и
критичких
и
позитивних
начела
,
т
.
ј
.
основне
тачке
нашега
гледишта
на
данашње
друштво
и
наших
начела
,
која
истичемо
за
темељ
новоме
реду
:
па
да
видимо
,
можете
ли
и
с
чим
ћете
устати
против
ма
ког
од
тих
пунктова
.
Држаћу
се
најкраће
форме
,
и
у
том
сасвим
збијеном
облику
изнећу
само
језгру
или
управо
скелет
свију
тих
тачака
без
икаква
опширнија
разлагања
,
јер
нам
ово
сад
није
нужно
.
Дакле
да
почнем
.
—
Својина
се
и
у
прошлости
и
у
садашњости
градила
и
гради
туђим
знојем
.
Људи
су
почели
гомилати
имање
тим
,
што
су
потчинили
себи
друге
људе
,
који
су
морали
радити
за
њих
.
То
је
чињеница
,
која
је
позната
свакоме
,
ко
има
ма
и
најповршнија
појма
о
историји
.
Док
није
било
робова
,
дотле
није
могло
бити
ни
говора
о
каквом
богатству
.
Је
ли
тако
?
—
Јесте
—
одговори
Лаза
замишљено
.
—
Дакле
својина
се
почела
градити
насиљем
,
исисавањем
.
Даља
историја
својине
обележена
је
,
као
што
знате
,
отимањем
и
пљачкањем
;
познато
„
право
песнице
“
играло
је
у
средњем
веку
своју
улогу
при
гомилању
имања
.
Дошла
је
на
послетку
и
наша
,
капиталистичка
периода
.
Како
је
сада
са
својином
?
Знате
врло
добро
,
да
се
она
опет
гомила
исисавањем
радних
снага
,
само
на
финији
начин
,
него
пре
;
јер
сад
се
радник
„
својевољно
“
продаје
,
а
иначе
он
је
ипак
„
слободан
“
човек
.
Признајете
ли
ви
,
да
је
све
то
истина
?
—
Добро
—
одговори
Лаза
неодлучно
.
—
Па
шта
је
даље
?
—
Пре
свега
ћемо
утврдити
закључак
из
тога
,
што
сте
до
сад
признали
.
Дакле
лична
својина
је
установа
,
која
се
и
у
свом
досадашњем
историјском
развитку
,
и
у
садашњости
оснива
на
исисавању
радничког
сталежа
;
и
она
се
уопште
,
докле
год
буде
трајала
,
мора
оснивати
на
томе
;
јер
докле
год
устраје
савремени
поредак
,
коме
је
темељ
приватна
својина
,
дотле
ти
најамници
морају
продавати
своју
снагу
(
иначе
не
би
били
најамници
)
,
а
то
значи
,
да
морају
неки
део
свога
рада
поклањати
газди
,
или
другим
реч’ма
,
дати
се
исисавати
.
И
тако
је
приватна
својина
очевидно
неправилна
установа
.
Је
ли
тако
?
—
Али
ви
заборављате
на
непокретну
својину
—
примети
Лаза
.
—
Па
ви
знате
—
одговори
Милан
,
—
да
покретна
својина
непрестано
прелази
у
непокретну
,
и
то
куповањем
зграда
и
поглавито
земље
.
Дакле
непокретна
својина
,
која
се
тим
начином
задобије
,
основана
је
опет
на
туђем
раду
,
уколико
је
купљена
средствима
,
што
су
их
најамници
створили
.
Било
то
посредно
или
непосредно
—
свеједно
.
Крајњи
основ
приватној
својини
у
целоме
је
свакојако
употреба
,
експлоатација
потчињене
радне
снаге
.
Осим
тога
непокретна
својина
може
се
даље
одржати
и
умножавати
једино
опет
таким
исисавањем
,
уколико
не
може
остати
без
најамника
.
И
најпосле
за
земљу
важи
и
то
,
да
она
не
би
требало
да
буде
ничије
приватно
имање
још
и
због
другог
разлога
...
—
Зашто
?
—
прекиде
га
Лаза
.
—
Зато
,
што
на
земљу
имају
једнако
право
сви
људи
;
та
околност
,
што
су
пређашња
покољења
просто
заузела
земљу
,
те
тако
је
претворила
у
своју
личну
властитост
,
не
може
наравно
уништити
то
очевидно
опште
право
.
Зар
они
,
који
доцније
дођу
,
да
остану
без
земље
само
с
тога
,
што
су
је
други
пре
њих
заузели
?
Да
је
земља
нешто
неограничено
,
онда
се
с
тога
гледишта
не
би
имало
ништа
приметити
.
Али
она
је
ограничена
,
те
тако
мора
бити
општа
својина
свију
,
који
састављају
друштво
.
Иначе
имамо
пред
собом
монопол
,
а
не
право
,
јер
начело
:
„
ко
пре
уграби
“
може
по
простом
здравом
разуму
створити
извесне
фактичне
одношаје
,
али
се
не
може
никако
оправдати
и
сматрати
као
нешто
добро
.
—
Но
ти
људи
—
проговори
Лаза
,
—
који
су
тако
заузели
земљу
,
уложили
су
у
њу
известан
рад
,
и
тај
рад
им
после
даје
право
на
уживање
обрађене
земље
.
—
Пре
свега
треба
имати
на
уму
,
колико
је
рада
уложено
у
земљу
од
стране
самих
власника
земље
,
а
колико
од
стране
потчињених
радника
.
Но
и
кад
то
оставимо
на
страну
,
опет
тим
није
нимало
задрмана
истина
,
да
земља
треба
да
је
општа
својина
.
Јер
све
и
да
су
власници
њени
само
свој
рад
уложили
у
њу
,
опет
би
отуд
излазило
само
то
,
да
они
или
њихови
наследници
имају
права
на
потпуну
накнаду
,
а
не
да
и
даље
могу
задржати
ту
земљу
,
ма
да
она
треба
даје
општа
.
Питање
је
сад
,
има
ли
начина
,
да
се
и
они
намире
и
да
се
уједно
и
овом
захтеву
одговори
.
Тог
начина
има
и
пружа
га
система
производње
по
нашим
начелима
тим
,
што
свима
осигурава
између
осталога
и
потребне
земаљске
плодове
.
И
тако
престаје
о
томе
даљи
разговор
,
који
би
био
нуждан
,
кад
тога
начина
за
потпуну
накнаду
не
би
било
,
него
би
се
морало
тек
расправљати
,
како
да
се
у
том
погледу
задовољи
захтев
правичности
,
по
коме
је
земља
општа
,
и
уједно
да
се
у
могућној
мери
изведе
и
накнада
,
о
којој
је
реч
.
А
овако
све
то
отпада
.
—
Дакле
земља
не
треба
да
је
лична
својина
већ
и
због
тог
општега
разлога
.
А
иначе
важи
,
наравно
,
и
за
њу
оно
,
што
стоји
уопште
за
приватну
својину
,
т
.
ј
.
да
се
та
својина
,
била
покретна
или
непокретна
,
оснива
на
исисавању
,
те
тако
ваља
уместо
ње
завести
правичну
и
за
све
добру
установу
општег
имања
.
Ту
нема
никакве
неправде
,
нема
закидања
,
нема
конкуренције
,
која
доноси
неред
и
пропаст
тиме
,
што
се
под
њеном
владом
не
производи
по
општем
рачуну
,
него
по
личној
спекулацији
,
и
што
огромна
већина
сиротиње
постаје
услед
ње
све
већа
и
борба
за
кору
леба
све
ужаснија
...
Закључак
је
дакле
врло
природан
и
јасан
.
Лаза
ћуташе
.
—
Да
идемо
даље
—
настави
Милан
,
пошто
се
мало
напио
воде
.
—
Каква
је
данашња
породица
?
Знате
и
сами
,
како
је
јадна
слика
садашњег
породичног
живота
.
—
Није
баш
увек
—
примети
Лаза
тихо
.
—
Има
изузетака
,
али
према
данашњем
породичном
устројству
и
друштвеном
стању
уопште
тих
изузетака
нема
и
не
може
бити
много
.
Кад
се
жени
и
удаје
по
рачуну
,
онда
не
може
бити
говора
о
добром
породичном
животу
...
.
—
Али
—
прекиде
га
Лаза
—-
данашњи
брак
не
доноси
баш
сам
собом
ту
поквареност
,
него
су
томе
криви
људи
,
крива
је
неразвијеност
...
.
—
И
ја
сам
хтео
сам
да
напоменем
ту
примедбу
,
но
ви
сте
ме
прекинули
у
говору
.
Дакле
,
велите
,
није
садашњи
брак
по
себи
крив
,
што
се
данас
тако
спекулира
.
Не
кажем
ни
ја
,
да
се
он
не
би
могао
замислити
без
спекулације
.
Него
само
је
друштво
тако
удешено
,
да
су
ти
рачуни
сасвим
уобичајени
,
нешто
због
нужде
,
а
нешто
просто
због
жудње
за
богатством
и
положајем
.
Али
сам
садашњи
брак
доноси
са
собом
то
,
да
се
брачни
живот
не
даје
лако
раскинути
,
ма
да
постане
сасвим
несносан
,
а
то
бива
врло
често
,
што
је
потпуно
појмљиво
,
кад
се
помисли
,
како
се
склапа
брачна
свеза
...
.
Није
нужно
,
да
даље
говорим
о
тој
ствари
.
Види
се
већ
,
да
је
и
данашња
породица
рђаво
удешена
и
да
породични
живот
није
правилан
због
рђавог
брачног
устројства
и
због
друштвеног
поретка
уопште
.
Вама
је
добро
познато
,
како
све
стране
друштвеног
живота
утичу
једна
на
другу
;
па
тај
уплив
опажа
се
јасно
и
ту
;
једно
зло
рађа
друго
и
прави
од
другог
зла
горе
.
И
тако
је
с
неколико
речи
означено
наше
становиште
и
према
породици
...
.
—
Господине
—
упаде
му
у
реч
један
старчић
,
који
је
близу
њега
стајао
,
—
ви
сте
канда
социјалиста
...
Држим
,
да
сам
погодио
—
дода
затим
пола
опоро
,
пола
жалостиво
.
—
Заиста
сте
погодили
—
одговори
Милан
иронично
.
—
Одмах
сам
мислио
—
заврши
старац
скоро
тријумфујући
,
што
се
показао
тако
„
оштроуман
“
те
после
толиког
Милановога
говора
једва
погодио
,
каквих
је
он
начела
.
Затим
се
накашље
и
отиде
даље
.
Већина
погледа
за
њим
,
смешећи
се
.
—
Сад
прелазим
на
политични
строј
—
настави
Милан
.
—
Данас
нема
слободе
за
народ
...
.
—
А
представничка
система
?
—
прекиде
га
Лаза
.
—
Па
тек
република
!
...
Политична
слобода
могућна
је
зацело
и
данас
.
—
Варате
се
.
Да
идемо
редом
.
Спомињете
представничку
систему
.
Мислите
ли
ви
,
да
се
на
тај
начин
заиста
изражава
права
народна
воља
?
—
Уколико
је
то
могућно
,
изражава
се
зацело
народна
воља
...
—
Да
,
уколико
је
могућно
...
Ту
и
лежи
.
Зар
не
знате
,
како
се
обично
измајсторише
већина
,
која
представља
бајаги
цео
народ
,
и
заступа
само
привидно
интересе
свију
грађана
?
Лаза
не
одговори
ништа
.
—
Је
ли
вам
то
познато
?
—
питаше
Милан
наново
.
—
Јесте
—
одговори
онај
на
послетку
.
—
Славите
републику
...
Ту
бајаги
цвета
политична
слобода
.
До
душе
ту
је
данас
саразмерно
може
бити
највише
.
Али
запитајте
се
сами
,
да
ли
је
уопште
у
садашњем
друштву
могућна
потпуна
политична
слобода
?
—
Зашто
не
би
била
могућна
?
—
Зато
,
што
има
довољно
средстава
,
да
се
маса
одржи
не
само
у
економској
,
него
и
у
политичној
потчињености
...
Је
ли
вам
сад
јасно
?
Зар
ту
треба
много
мислити
и
говорити
?
Па
још
особито
вама
,
правницима
!
Та
ви
то
врло
добро
разумете
.
Народ
пати
у
сваком
погледу
,
па
и
у
политичном
.
Но
доћи
ће
време
,
кад
ће
се
он
запитати
,
да
ли
то
баш
мора
бити
,
да
он
само
трпи
,
плаћа
и
најпосле
и
гине
,
кад
га
изведу
на
кланицу
...
Увидеће
он
,
да
од
њега
зависи
,
докле
ће
то
трајати
...
.
Милан
поћути
неколико
тренутака
.
—
Дакле
—
настави
затим
—
не
ваља
економски
строј
,
не
ваља
нам
породица
,
не
ваља
политични
строј
,
—
не
ваља
темељ
данашњем
друштву
.
Ето
,
то
су
основне
тачке
наше
критике
садашње
друштвене
организације
.
Ми
социјалисте
тражимо
с
тога
ново
друштвено
уређење
.
—
То
је
оно
...
Уместо
једнога
треба
подићи
друго
.
Ту
запиње
...
—
Не
запиње
ту
нимало
.
Та
ви
сте
већ
чули
,
каква
начела
износимо
ми
као
темељ
за
ново
друштвено
устројство
.
Ево
и
њих
ћу
само
да
означим
у
главним
тачкама
.
—
Производња
се
ту
оснива
на
тачном
економском
рачуну
,
т
.
ј
.
она
се
удешава
према
друштвеној
привредној
снази
и
према
друштвеним
потребама
.
Рачун
показује
,
шта
је
све
друштвеним
члановима
нужно
,
па
се
по
томе
производи
пре
свега
оно
,
што
је
најпотребније
,
затим
се
набављају
друге
намирнице
,
а
најпосле
се
известан
део
рада
употребљава
и
на
забаву
и
т
.
д
.
Но
зато
се
не
треба
бојати
,
да
би
ту
живот
био
досадан
,
сувопаран
.
Кад
су
свима
подмирене
све
потребе
,
ту
нема
досаде
...
—
Али
—
упаде
му
један
у
реч
—
питање
је
,
колико
би
слободна
времена
остало
за
забаву
и
таке
ствари
.
—
Остало
би
све
оно
време
,
које
није
заузето
другим
важнијим
пословима
.
А
можете
бити
уверени
,
да
ће
бити
доста
такога
времена
.
У
друштву
,
у
ком
се
тако
рачуна
,
у
ком
је
наука
вођа
у
раду
,
у
ком
се
производи
што
више
са
што
мање
рада
,
а
све
на
основу
што
савршеније
комбинације
и
употребе
свију
радних
снага
,
—
у
таком
друштву
зацело
се
могу
општим
радом
подмирити
све
потребе
,
па
и
потреба
забаве
.
Рад
ће
ту
бити
пријатан
,
јер
ће
се
отклонити
све
,
што
га
чини
непријатним
;
не
ће
трајати
дуго
,
мењаће
радници
врсте
рада
—
уопште
удесиће
се
најзгоднијим
начином
.
Тако
ће
сви
развијати
и
телесне
способности
,
као
год
што
ће
моћи
усавршавати
и
сва
умна
и
морална
својства
.
По
рачуну
и
добровољно
склопљене
задруге
за
све
послове
даваће
дакле
друштву
својим
радом
на
основу
општег
имања
све
,
што
је
потребно
за
потпуно
добар
живот
и
развијање
.
—
Опште
имање
...
.
примети
неко
.
—
Разуме
се
,
да
имање
мора
бити
опште
;
иначе
би
заједничка
производња
на
темељу
општег
економског
рачуна
била
просто
немогућна
.
Приватна
својина
значи
старање
за
себе
самога
и
борбу
с
другима
,
а
ми
хоћемо
солидарност
и
добро
за
све
.
С
тога
ће
у
социјалистичком
друштву
бити
опште
све
,
што
је
нужно
за
производњу
и
што
појединим
људима
у
таком
друштвеном
строју
не
треба
,
дакле
оруђа
за
радњу
,
земља
,
зграде
и
т
.
д
.
Задруге
радничке
имају
сва
нужна
средства
за
рад
;
али
ништа
није
њина
приватна
својина
,
јер
се
та
никако
не
слаже
са
општом
солидарношћу
и
економским
рачуном
,
који
се
односи
на
цело
социјалистичко
друштво
.
Поједини
чланови
имају
све
оно
,
што
им
је
нужно
за
краћу
и
дужу
употребу
,
а
то
је
:
храна
,
одело
,
стан
и
т
.
д
.
Према
својим
потребама
узимају
они
све
то
на
уживање
...
.
—
Како
то
може
бити
?
—
запита
неко
.
—
Ја
мислим
—
примети
један
,
—
да
би
у
таком
друштву
требало
дати
сваком
оно
,
што
сам
заради
.
То
би
било
право
,
кад
већ
хоћете
да
остварите
правду
.
—
Ни
мени
—
проговори
Лаза
—
не
иде
у
главу
,
зашто
ви
одбацујете
начело
:
свакоме
по
заслузи
.
Милан
поче
доказивати
,
да
то
начело
није
добро
.
—
И
тако
—
заврши
он
—
видимо
ово
.
То
начело
би
се
дало
применити
на
физичне
послове
,
јер
ту
има
мерила
,
по
коме
се
даје
оценити
вредност
произведених
предмета
,
дакле
и
радничка
привреда
.
Али
за
умне
радове
,
као
што
смо
видели
,
нема
таког
мерила
.
Тај
рад
не
би
се
по
томе
,
могао
награђивати
по
привреди
,
него
би
се
награђивао
од
прилике
.
То
је
једно
.
А
друго
видимо
,
да
је
начело
:
„
свакоме
по
заради
“
и
неправично
,
јер
зарада
—
као
што
сам
показао
—
зависи
од
способности
,
а
ове
нису
заслуга
ни
једне
личности
,
те
с
тога
награђивати
раднике
по
привреди
не
значи
,
награђивати
по
заслузи
,
него
по
нечем
,
што
није
ничија
ни
кривица
ни
заслуга
.
По
заслузи
су
награђени
сви
само
онда
,
кад
су
им
све
потребе
подмирене
;
јер
,
као
што
рекох
,
друштво
има
да
тражи
од
својих
чланова
,
да
у
пуној
мери
посвете
своју
снагу
општем
добру
,
а
оно
са
своје
стране
да
им
осигура
све
,
што
им
треба
за
прави
човечански
живот
.
Наше
начело
гласи
у
том
погледу
:
ради
према
снази
и
способности
,
а
уживај
по
потребама
.
Сваки
члан
,
који
ради
по
својим
способностима
,
заслужује
,
да
му
се
намире
све
потребе
.
_
—
Али
ако
зарађује
мало
,
а
троши
много
?
примети
један
.
—
Ако
ради
према
снази
,
па
опет
не
привреди
толико
,
колико
му
треба
за
живљење
и
развијање
,
то
није
његова
кривица
.
У
осталом
немојте
мислити
,
да
би
одатле
могла
понићи
каква
опасност
.
Биће
свега
доста
за
све
...
—
Сувише
ми
је
то
идеално
—
рече
Лаза
.
—
Тешко
би
се
тако
стање
одржало
.
Људи
нису
анђели
,
него
себични
створови
...
.
—
За
то
друштво
довољни
су
обични
људи
,
који
имају
толико
свести
,
да
знају
разликовати
добро
од
зла
,
те
да
према
томе
поступају
.
„
Себични
створови
“
...
велите
ви
.
Морам
вас
опоменути
,
да
не
треба
превиђати
разлику
између
личног
интереса
и
себичности
.
Лични
интерес
увек
остаје
основ
свакој
људској
радњи
,
јер
свако
неизбежно
тежи
за
пријатним
,
а
избегава
непријатно
.
И
кад
чинимо
што
год
,
што
је
по
себи
непријатно
,
и
тада
задовољавамо
свој
лични
интерес
,
ма
да
изгледа
сасвим
противно
;
у
том
случају
очевидно
бирамо
од
две
непријатности
мању
,
јер
човек
не
може
друкчије
поступати
.
Разуме
се
,
према
различитим
умним
и
моралним
својствима
различито
је
код
разних
људи
и
мерило
за
пријатно
и
непријатно
.
Тако
је
,
на
пример
,
једноме
милије
борити
се
за
своја
начела
,
а
другоме
је
сасвим
непојмљива
сласт
,
која
у
томе
лежи
.
—
Тежња
,
да
се
задовољи
лични
интерес
ма
на
штету
целине
—
то
је
себичност
.
Али
створимо
услове
,
под
којима
се
лични
и
општи
интерес
може
и
мора
сложити
,
па
је
себичност
уништена
.
Ту
и
само
ту
је
задовољен
свачији
лични
интерес
.
То
ми
хоћемо
.
Толико
о
себичности
.
Исто
тако
не
треба
заборављати
,
да
би
се
и
они
,
који
би
били
у
прво
време
расположени
за
живот
на
туђ
рачун
,
т
.
ј
.
који
не
би
хтели
посветити
друштву
сву
своју
снагу
(
наравно
,
без
сувишног
напрезања
)
—
морали
обзирати
на
пажњу
својих
другова
и
на
јавну
контролу
уопште
.
Ви
знате
,
каква
уплива
има
тежња
за
поштовањем
од
стране
своје
околине
,
и
каква
би
утицаја
морали
имати
прекори
и
осуда
околине
на
оне
,
који
услед
своје
неразвијености
не
би
хтели
одговарати
захтевима
опште
солидарности
.
С
тога
нема
смисла
претпоставка
,
да
би
тако
друштво
било
у
опасности
због
нерада
својих
чланова
.
У
прво
време
пренеће
људи
,
наравно
,
у
ново
друштво
доста
злих
навика
.
Али
њихов
уплив
биће
општом
пажњом
и
бригом
ограничен
тако
,
да
не
буде
опасан
.
Само
хоће
ли
се
то
моћи
учинити
!
питаше
Лаза
.
—
А
зашто
не
?
Зар
свет
не
напредује
?
—
Та
он
напредује
...
.
—
Па
кад
напредује
,
доћи
ће
ваљда
и
до
тог
степена
.
Будите
уверени
,
да
тај
степен
није
ни
близу
тако
висок
,
као
што
се
многима
чини
.
Наш
је
задатак
,
да
спремамо
свет
,
како
би
се
што
пре
дотле
дошло
.
А
доцније
ће
све
ићи
друкчије
,
кад
наступе
нове
околности
с
новим
друштвом
.
Те
нове
околности
уништиће
и
последњи
траг
рђавих
осећаја
и
навика
,
што
их
тако
обилато
негује
данашњи
поредак
.
Доћи
ће
ново
васпитање
,
основано
на
чистој
науци
и
удешено
према
целоме
друштвеном
строју
.
—
Сасвим
природно
—
примети
Лаза
.
—
Ви
сте
се
—
настави
Милан
—
и
пре
слагали
с
научним
правцем
новога
васпитавања
.
Зато
о
томе
није
нужно
ништа
да
кажем
.
По
себи
се
разуме
,
да
по
нашим
начелима
васпитање
и
образовање
омладине
мора
бити
општа
брига
.
Деца
се
имају
васпитати
заједнички
,
под
надзором
и
упутством
стручних
васпитача
и
васпитачица
,
затим
помоћу
даљих
наставника
,
учевних
средстава
и
т
.
д
.
;
а
најпосле
им
,
као
одраслима
,
стоје
на
расположењу
сва
друштвена
средства
за
развијање
.
Ту
ни
оскудица
,
ни
тиранија
,
ни
друго
какво
зло
не
угушује
развитак
способности
,
ту
је
свима
отворено
најшире
поље
за
свестрано
усавршавање
и
надметање
у
добру
.
Брачни
живот
,
који
се
оснива
једино
на
љубави
...
.
—
Али
та
ваша
породица
—
прекиде
га
Лаза
—
донела
би
друштву
на
сваки
начин
сувише
много
чланова
,
па
ко
би
свима
подмирио
потребе
?
Ту
немају
родитељи
бриге
за
децу
,
свима
је
све
осигурано
.
Па
зар
се
не
би
ти
људи
тако
намножили
,
да
би
ваше
друштво
морало
пропасти
?
—
Тај
страх
сасвим
је
сувишан
.
Ево
зашто
.
Допуштате
ли
ви
,
да
ће
у
томе
друштву
чланови
бити
свеснији
и
развијенији
од
данашњега
света
?
-
По
ономе
,
што
сте
говорили
,
природно
је
,
да
ће
тако
бити
.
Свет
се
мора
тек
спремити
,
да
створи
тако
друштво
;
дакле
већ
и
у
том
спремању
постајаће
бољи
и
удеснији
за
социјалистичко
устројство
.
А
затим
ће
,
као
што
велите
,
доћи
нов
живот
,
нови
услови
,
те
ће
се
свет
томе
прилагодити
,
више
ће
знати
и
уопште
биће
развијенији
...
Да
,
то
је
сасвим
природно
...
Лаза
је
говорио
полако
;
цело
држаље
му
показиваше
неодлучност
и
колебање
.
—
Кад
признајете
,
да
је
тако
,
онда
ћете
допустити
и
то
,
да
ће
у
таком
друштву
наступити
правилно
подмиривање
свију
потреба
,
па
и
физичне
љубави
...
.
Он
поче
и
даље
разлагати
тај
предмет
и
упоређивати
у
том
погледу
ново
друштво
са
данашњим
.
—
Затим
—
настави
Милан
,
прелазећи
на
друге
разлоге
—
треба
да
знате
,
да
наука
и
данас
указује
на
средства
и
начине
,
којима
би
се
могле
подмирити
потребе
свију
друштвених
чланова
.
А
шта
мислите
,
како
би
тек
стајало
с
тим
социјалистичко
друштво
?
!
Представите
себи
тек
ту
развитак
науке
,
њену
потпуну
примену
на
рад
,
затим
комбинацију
и
најзгоднији
распоред
свију
радних
снага
,
па
онда
не
ћете
више
спомињати
ту
опасност
од
„
сувише
наглога
намножавања
“
...
.
Ту
се
изроди
кратка
препирка
,
у
којој
је
Милан
и
даље
разлагао
и
доказивао
,
да
нема
смисла
,
истицати
ту
„
опасност
.
“
—
Социјализам
дакле
—
заврши
он
—
ствара
стање
,
у
коме
се
све
потребе
,
па
и
полска
,
подмирују
све
правилније
;
у
коме
се
живи
и
ради
по
науци
,
те
се
тако
у
новим
члановима
добијају
нове
снаге
,
што
својим
разноврсним
радом
пружају
друштву
саразмерно
више
,
него
што
примају
од
њега
...
Говорити
дакле
о
„
сувишном
насељењу
“
у
таком
друштву
,
значи
одавати
се
празним
сликама
маште
и
сањарије
.
—
Тако
је
—
рече
најпосле
Лаза
.
—
У
осталом
баш
и
кад
би
наступила
та
опасност
...
—
Та
зар
још
не
видите
—
прекиде
му
реч
Милан
,
—
да
је
та
„
опасност
“
проста
будалаштина
,
претпоставка
без
икаква
основа
?
—
Та
да
...
Али
све
и
да
је
та
опасност
могућна
,
у
том
случају
могло
би
се
на
послетку
помоћи
тим
,
што
би
се
прибегло
награди
по
заслузи
и
што
би
се
родитељима
оставила
брига
за
децу
...
—
Ви
се
бринете
и
за
тако
фантастичне
претпоставке
—
насмеје
се
Милан
.
—
У
осталом
кад
се
изнесе
тај
последњи
и
поуздан
лек
,
т
.
ј
.
да
би
се
родитељима
оставило
,
да
издржавају
своју
децу
,
онда
отпада
свако
сневање
о
тој
ствари
,
јер
се
оно
оснива
на
нашем
захтевању
,
да
се
за
све
,
па
и
за
децу
,
брине
цело
друштво
.
Али
наравно
то
сневање
је
,
као
што
смо
видели
,
уопште
врло
смешно
...
—
Имате
ди
вољу
на
једну
партију
?
—
запита
један
књижевник
некога
чиновника
до
себе
.
Обоје
су
дотле
слушали
разговор
,
али
не
баш
с
особитим
уживањем
.
Таке
ствари
нису
их
занимале
.
Они
се
удале
и
седну
за
други
сто
,
те
се
почну
картати
.
Међутим
пређе
Милан
на
говор
о
политичном
уређењу
социјалистичкога
друштва
.
—
Дакле
ви
нећете
никакву
власт
?
—
чудио
се
један
.
—
Ми
нећемо
никакву
сувишну
власт
,
т
.
ј
.
Нећемо
никакво
ограничавање
,
које
није
неизбежно
;
тако
сам
ја
рекао
.
А
сваке
власти
и
сваког
ограничавања
нестаће
тек
онда
,
кад
не
буде
нужно
донашање
никаквих
друштвених
закључака
,
т
.
ј
.
кад
се
буде
могло
строго
научно
,
без
препирања
и
гласања
,
одредити
све
,
што
има
да
служи
за
основ
друштвеном
животу
и
поступцима
,
и
кад
се
сви
чланови
буду
својевољно
управљали
према
томе
.
Тек
тада
ће
престати
потреба
,
да
се
мањина
покорава
закључцима
већине
,
и
да
се
повлаче
на
неку
одговорност
они
,
који
се
огреше
о
утврђена
правила
друштвеног
реда
.
Разуме
се
,
та
правила
се
морају
слагати
са
основним
захтевима
слободе
.
Потпуна
слобода
осигурава
се
свима
;
али
слободу
не
треба
мешати
са
разузданошћу
.
Дакле
у
том
друштву
важи
начело
:
располажи
са
својом
личношћу
како
хоћеш
;
имаш
потпуну
слободу
,
да
изразиш
све
своје
мисли
и
осећаје
;
али
испуни
уједно
своје
обавезе
према
друштву
,
поштуј
свачију
слободу
,
заступај
опште
добро
...
Лаза
се
мргодио
и
вртио
главом
.
—
Бадава
...
Све
ми
се
чини
,
да
се
та
начела
не
могу
остварити
...
Не
могу
никако
себи
да
представим
,
како
би
то
ишло
...
—
Ево
овако
.
Замислите
,
да
је
већина
усвојили
наша
начела
.
То
ваљда
можете
себи
представити
.
—
Добро
.
Дакле
већина
је
уз
вас
...
Вас
је
заиста
све
више
и
снага
ће
вам
непрестано
расти
...
То
се
види
...
Он
је
гладио
бркове
и
браду
.
—
Кад
већина
захте
нов
ред
,
онда
се
просто
укидају
старе
установе
,
уништава
се
старо
стање
,
па
се
диже
ново
друштво
.
—
Али
како
?
—
Заводи
се
опште
имање
,
оснива
се
правилна
породица
,
осигурава
се
општа
слобода
.
Пре
свега
се
утврди
тачан
рачун
о
средствима
за
живот
и
производњу
(
тај
рачун
се
спрема
унапред
)
,
те
се
на
основу
тога
уводи
нов
економски
ред
.
Одмах
се
оснивају
групе
за
све
врсте
радова
и
уопште
почиње
се
нов
живот
.
Солидарност
и
општи
економски
рачун
односи
се
на
све
људе
и
групе
,
које
састављају
социјалистичко
друштво
.
Опште
ствари
уређују
се
општим
договором
,
а
чисто
унутарње
и
локалне
послове
удешавају
и
расправљају
поједина
места
или
груне
и
т
.
д
.
Наравно
,
у
први
мах
ће
се
задржати
у
новом
друштву
неки
елементи
старога
друштвеног
живота
;
у
којој
мери
—
то
се
не
може
напред
знати
.
При
остварењу
наших
начела
мораће
се
пазити
,
да
што
мање
рђавих
трагова
садашњега
строја
остане
у
новој
организацији
,
и
да
се
ова
од
њих
што
пре
сасвим
ослободи
,
те
да
буде
удешена
у
сваком
погледу
према
нашим
начелима
.
По
себи
се
разуме
,
да
се
и
у
том
прелазном
стању
мора
језгра
одржати
чиста
,
морају
основне
установе
бити
чист
израз
тих
начела
:
само
у
спореднијим
стварима
сме
и
мора
се
у
прво
доба
опажати
уплив
старе
околине
,
старог
устројства
...
—
Нејасна
је
слика
—
прекиде
га
Лаза
.
—
Ако
тражите
јасну
слику
тога
прелазног
стања
,
онда
хоћете
нешто
,
што
је
немогућно
.
Кажем
вам
,
да
појединости
зависе
од
околности
,
које
се
не
могу
знати
унапред
.
Људи
ће
их
већ
удесити
,
како
буду
могли
и
умели
.
Ми
дакле
нити
можемо
,
нити
треба
о
томе
да
водимо
бригу
.
Наш
је
задатак
,
да
утврдимо
и
распростиремо
начела
за
ново
друштво
и
да
се
упуштамо
у
појединости
само
утолико
,
уколико
је
то
могућно
и
потребно
,
т
.
ј
.
уколико
се
све
већма
приближујемо
том
новом
друштву
.
Наша
је
дужност
,
да
стварамо
нужну
снагу
за
друштвени
преображај
,
а
не
да
цртамо
оне
појединости
,
које
за
сад
није
ни
могућно
ни
потребно
одређивати
...
Наша
мета
утврђена
је
.
Задатак
нам
је
,
да
се
боримо
у
том
правцу
,
обавештавајући
свет
,
радећи
на
остварењу
установа
,
корисних
за
наше
цељи
,
уколико
је
то
могућно
и
нужно
,
и
уопште
поступајући
онако
,
како
ће
се
најбоље
одговорити
интересима
наших
начела
.
А
кад
дође
згодно
време
,
победа
већ
не
ће
изостати
...
В
.
Крсно
име
.
Вечера
је
прошла
.
Гости
и
гошће
разиђоше
се
по
собама
,
спремајући
се
за
игру
.
—
На
ту
вечерњу
забаву
дошли
су
сви
,
који
беху
позвани
,
осим
Олге
и
Лазе
,
који
неколико
дана
пре
тога
отпутова
из
Беча
.
Сви
су
били
добро
расположени
;
само
Сима
беше
нешто
невољан
.
Он
остаде
само
неко
време
у
друштву
;
после
10
сати
био
је
већ
у
свом
стану
.
Игра
се
започела
.
Мало
на
страни
седео
је
Милан
и
Даринка
.
Разговараху
се
о
Хиговим
„
Јадницима
.
"
—
Хиго
осећа
зло
—
говорио
је
Милан
,
—
али
не
зна
права
лека
томе
злу
.
Он
тежи
за
добром
,
али
не
зна
прави
пут
,
који
води
добру
.
Он
не
указује
нигде
на
основну
помоћ
,
која
би
уништила
услове
,
што
стварају
јаднике
и
уопште
труло
друштвено
стање
;
а
не
указује
на
ту
помоћ
с
тога
,
што
је
не
разуме
...
.
Он
је
говорио
и
даље
са
осећањем
,
одушевљено
.
Ја
сам
—
поче
мало
после
Даринка
,
кад
пређоше
на
Хигово
представљање
љубави
,
—
заиста
уживала
у
светлој
слици
,
коју
је
Хиго
нацртао
,
износећи
нам
невину
,
узвишену
љубав
измећу
Марија
и
Козете
.
Наравно
,
њихова
љубав
је
идила
,
а
код
озбиљнијих
људи
спојена
је
та
идилична
страна
љубави
са
потпуном
хармонијом
између
њих
,
која
се
показује
у
свему
,
па
и
у
узајамном
потпомагању
у
озбиљном
раду
...
С
том
допуном
добија
љубав
сасвим
други
облик
...
—
И
само
је
тај
облик
—
дода
Милан
—
достојан
људи
,
који
мисле
и
раде
...
.
—
А
зашто
ви
не
играте
?
—
прекиде
им
разговор
Даринчин
отац
.
—
Сели
сте
ту
,
па
сте
се
ваљда
упустили
у
какве
учене
разговоре
;
а
заборавили
сте
,
у
каквом
сте
друштву
.
Нема
ту
ништа
,
сад
морате
бити
весели
!
—
Па
ми
смо
весели
—
примети
Милан
.
Дабогме
,
лепа
ми
весеља
!
Певајте
,
играјте
!
То
се
код
мене
зове
бити
весео
.
—
Али
ја
не
знам
ни
играти
ни
певати
—
смејао
се
Милан
.
—
Шта
?
Није
вас
срамота
,
тако
што
казати
?
!
Та
ево
ја
бих
овако
матор
поиграо
,
а
ви
тако
седите
па
гледите
,
како
се
други
веселе
!
Какав
сте
ми
ви
млад
човек
!
Та
треба
то
живети
,
треба
се
мало
протрести
...
.
Хајд
’
,
Даринка
,
позови
ти
господина
на
игру
,
кад
неће
он
тебе
...
—
Чекајте
—
насмеја
се
она
,
—
још
није
Damenwahl
.
—
Свеједно
је
то
.
Ти
као
домаћица
имаш
то
право
.
Тако
се
старац
удали
,
а
они
остадоше
опет
сами
.
—
Ако
смем
молити
,
госпођице
—
проговори
медицинар
Сава
Милутиновић
,
позивајући
Даринку
на
игру
;
при
томе
се
врло
неспретно
поклони
,
и
гледаше
и
лево
и
десно
,
само
не
у
њу
.
Поглед
му
је
био
несталан
,
израз
на
лицу
глуп
,
као
и
обично
.
Даринка
погледа
на
Милана
и
хтеде
нешто
да
каже
али
јој
Милан
не
даде
доћи
до
речи
.
—
Треба
мало
да
играте
—
рече
он
.
—
Ако
ја
не
умем
,
ви
умете
,
па
зашто
се
не
би
мало
протресли
?
—
Мрзи
ме
—
примети
она
.
—
Ваљда
ме
не
ћете
одбити
...
промуца
Сава
и
блесасто
се
насмеје
.
Даринка
га
погледи
и
засмеје
се
и
сама
.
Они
почеше
играти
.
После
неколико
тренутака
врати
се
она
опет
Милану
и
затече
га
у
разговору
с
домаћином
.
—
Та
нисам
ја
против
забаве
—
смејао
се
Милан
;
—
и
забава
,
па
и
комедијашење
и
лакрдија
има
свога
смисла
,
наравно
,
у
своје
време
...
.
—
Е
,
па
онда
што
сте
се
ту
укочили
?
—
питаше
старац
,
правећи
се
бајаги
озбиљан
.
Зашто
не
играте
?
—
Кажем
вам
,
да
не
знам
...
—
Дабогме
,
не
знате
...
Пробајте
!
.
.
Он
отиде
даље
,
задовољно
тарући
руке
;
а
Милан
и
Даринка
опет
остадоше
сами
.
_
Мало
после
приђе
им
и
Љубица
,
која
се
дотле
забављала
с
другима
.
Тужила
се
на
врућину
.
На
њен
предлог
пођу
сви
троје
полако
по
собама
,
у
којима
је
било
друштво
.
Зауставе
се
код
једне
групе
,
што
је
састављаше
Сава
,
Јова
и
Стева
.
Последња
двојица
смејаху
се
у
тај
мах
,
а
Сава
је
баш
свршио
неку
ватрену
„
беседу
.
“
—
Шта
има
ту
смешно
?
—
љутио
се
он
,
уколико
је
био
способан
за
јед
у
таким
приликама
.
—
Зар
није
тако
,
као
што
сам
казао
?
—
Тако
је
.
Ти
имаш
право
—
смејаху
се
она
двојица
даље
.
—
Па
зацело
је
тако
—
тврдио
је
Сава
с
пуним
уверењем
,
да
је
рекао
нешто
паметно
.
Какви
сте
ми
ви
пријатељи
народа
,
кад
се
веселите
,
док
народ
пати
?
Кад
хоћете
нешто
,
а
ви
радите
,
а
немојте
играти
и
певати
!
—
Ама
човече
,
ми
ћемо
то
већ
накнадити
—
титрао
се
Стева
с
њим
.
—
Треба
да
знаш
,
да
природа
човечија
захтева
таке
промене
.
Не
може
се
увек
радити
;
мора
се
човек
каткад
и
провеселити
.
Али
тим
се
не
губи
ништа
.
После
тога
нам
је
снага
свежија
,
па
се
даје
накнадити
,
што
је
пропуштено
,
само
кад
се
хоће
.
Шта
ћеш
,
кад
друкчије
не
може
да
буде
...
.
—
Да
,
не
може
...
.
Онако
вам
и
иде
тај
ваш
посао
...
.
—
Е
—
умеша
се
Јова
,
—
не
иде
наш
посао
тако
споро
због
тога
,
него
зато
,
што
немамо
људи
.
А
кад
би
ми
имали
које
туце
тако
енергичних
и
умних
људи
,
као
што
си
ти
,
онда
би
све
ишло
друкчије
.
Ја
нећу
да
те
хвалим
,
али
што
јесте
,
јесте
.
То
је
само
жалост
,
што
таке
главе
посвећују
своју
снагу
другим
странкама
...
.
Он
жалостиво
махну
главом
неколико
пута
.
Сава
се
међутим
окретао
,
погледајући
на
лица
осталих
слушалаца
,
и
најпосле
дође
и
сам
до
уверења
,
да
се
с
њим
збија
шала
.
Поче
удешавати
црте
на
лицу
,
како
би
изразио
нешто
налик
на
срдњу
;
али
кад
виде
,
да
се
други
смеју
,
пристаде
одмах
и
он
уз
њих
,
те
се
насмеја
слатко
и
блесасто
,
како
је
већ
само
умео
.
Сава
је
слушао
медицину
већ
пете
године
.
Међу
бечким
ђацима
социјалистама
имађаше
више
познаника
;
али
о
њиховим
начелима
није
хтео
ни
да
чује
;
бежао
је
од
социјализма
,
као
„
ђаво
од
крста
.
“
И
само
име
„
социјалиста
“
беше
за
њега
нешто
страшно
и
гадно
.
Кад
је
кога
од
њих
хтео
да
назове
најгнуснијим
именом
,
онда
би
му
само
рекао
:
„
Социјалисто
!
“
То
је
било
најпогрдније
име
у
целом
његовом
речнику
.
—
Један
пут
дође
он
у
стан
једноме
од
њих
.
Види
ту
између
осталих
књига
и
неколико
немачких
броширица
тога
правца
.
Почне
их
разгледати
и
учини
му
се
,
да
су
то
те
„
опасне
“
ствари
.
—
„
Да
нису
то
ваше
књижице
?
“
запита
он
домаћина
,
да
би
се
боље
уверио
;
а
међутим
их
метне
на
ето
.
—
„
Јесу
“
,
одговори
овај
;
„
узми
па
читај
,
ако
хоћеш
.
“
—
„
Мани
се
тога
,
остави
их
само
ту
“
,
рече
он
скоро
поплашено
,
кад
му
онај
пружи
те
књижице
;
„
не
треба
мени
...
шта
ће
ми
...
не
могу
ја
“
...
.
У
томе
се
одмакао
од
стола
,
страшљиво
погледајући
на
домаћинову
руку
,
у
којој
стајаше
„
саблазан
.
“
Није
сиромах
смео
ни
помислити
,
да
тако
што
год
узме
на
читање
,
особито
од
кад
је
видео
,
да
је
један
од
његових
пријатеља
пре
неког
времена
читао
неке
књиге
од
те
врсте
,
па
и
сам
после
усвојио
тај
правац
.
Прошла
је
већ
поноћ
.
Многи
се
гости
разиђоше
.
Милан
је
опет
седео
с
Даринком
,
говорећи
с
њом
о
Рускињама
,
које
уче
медицину
и
т
.
д
.
—
Оне
су
независне
—
уздахну
Даринка
,
—
а
ја
?
Ја
нисам
ништа
свршила
.
Не
могу
никако
сама
себе
издржавати
,
осим
ако
бих
хтела
давати
часове
на
гласовиру
и
из
францеског
језика
