,реци
да
смо
се
венчали
пре
него
што
је
до
нас
дошао
глас
о
заклетви
оца
твога
,
па
си
спасена
и
отац
ће
те
благосиљати
што
си
га
избавила
од
те
грозне
дужности
да
своје
сопствено
дете
жртвује
...
.
Буди
моја
,
лепа
,
лепа
жено
!
—
и
у
последњим
речима
плану
све
што
је
заостало
од
праве
страсти
у
разореном
испорченом
срцу
сладострасникову
,
а
његове
се
руке
обавише
око
Лудгардиног
стаса
.
Девојка
врисну
као
да
ју
је
сам
пакао
задахнуо
својом
јаром
,
па
прикупив
сву
снагу
коју
је
још
имала
,
истрже
се
из
његових
руку
.
—
Ти
лажеш
,
измете
и
наказо
људска
,
није
само
у
томе
спасење
,
има
још
начина
којим
се
могу
спасти
и
тебе
и
намастира
!
—
и
Лудгарда
склопи
руке
на
прса
као
да
хоће
још
боље
да
прикрије
оштрице
које
ће
је
свију
мука
опростити
.
-
Једним
скоком
беше
Курт
пред
њом
,
раздера
јој
хаљину
и
кошуљу
на
прсима
,
па
јој
оте
ножић
из
недара
.
—
А
шта
ћемо
сад
,
бела
цуро
?
—
шану
јој
за
тим
подигнувши
нож
у
висину
;
ал
’
одмах
му
паде
на
ум
да
се
она
може
на
хиљаду
начина
и
осем
ножа
убити
ако
усхте
,
за
то
јој
баци
нож
пред
ноге
,
па
само
рече
:
—
Али
ја
сам
будала
.
Убиј
се
,
ако
хоћеш
,
ти
знаш
како
је
на
ономе
свету
онима
који
сами
себи
живот
узму
!
—
Лудгарда
се
згрози
од
ових
речи
.
Пред
очи
јој
изађоше
оне
страшне
слике
које
је
она
скоро
у
свакој
цркви
и
намастирској
видела
,
и
на
којој
су
насликане
све
муке
на
које
бацају
у
паклу
велике
грешнике
.
Те
слике
одузеше
јој
и
последње
напрезање
да
се
одржи
на
ногама
,
пред
очима
јој
стаде
светлуцати
,
у
ушима
јој
стадоше
звонити
неки
чудни
непојамни
гласи
,
соба
се
стаде
око
ње
окретати
,
и
јадно
девојче
се
стропошта
без
свести
на
патос
.
Зверске
жеље
разбукташе
се
у
прсима
зликовца
кад
погледа
на
оно
лепо
,
полунаго
тело
које
без
икакве
обране
лежаше
пред
његовим
ногама
...
Он
јурну
вратима
да
их
изнутра
подупре
,
али
—
у
тај
мах
уђе
пречасна
госпођа
пријорка
са
још
неколико
сестара
,
јер
оне
беху
чак
на
двору
чуде
врисак
Лудгардин
,
па
похиташе
да
виде
шта
је
.
Калуђерице
се
скаменише
од
чуда
кад
угледаше
у
каквоме
стању
лежи
на
поду
—
ћерка
Отокарева
!
...
—
Племениту
госпођицу
као
да
није
обрадовао
глас
о
богоугодној
заклетви
оца
њеног
.
Она
стаде
чупати
косе
,
цепати
своје
рухо
,
и
најпосле
паде
у
несвест
од
силне
туге
...
—
одговори
Курт
с
осмехом
који
је
требало
да
искаже
презирање
,
али
који
му
ни
мало
не
испаде
за
руком
.
Калуђерице
се
згледаше
,
али
ни
једна
није
смела
да
посумња
у
оно
што
каже
гроф
Курт
од
Штајера
,
па
га
за
то
махнуше
,
па
прионуше
око
сироте
девојке
да
је
себи
поврате
,
што
им
брзо
испаде
за
руком
.
Пошто
се
Лудгарда
опоравила
,
и
пошто
и
сама
пријорка
остаде
код
ње
,
морала
је
јадница
да
слуша
читав
низ
предика
,
које
је
пречасна
госпа
пријорка
саставила
док
је
још
сама
на
свој
рачун
спремала
се
да
је
обрлати
на
прави
пут
спасења
,
докле
још
ни
слутити
није
могла
да
ће
у
самоме
грофу
Отокару
стећи
савезника
...
Али
све
забадава
.
Лудгарда
није
ни
слушала
,
она
није
ни
чула
с
каквим
је
одушевљењем
приорка
причала
о
богоугодним
пустињацима
Месопотамије
,
који
су
цео
живот
провели
у
трећем
степену
пустињачке
сиротиње
(
т
.
ј
.
несу
хтели
да
имају
никаквог
имања
,
ништа
што
би
својим
назвати
могли
)
и
који
су
—
да
би
што
више
спасли
душу
своју
—
заједно
с
осталом
стоком
пасли
траву
,
и
ишли
голи
као
и
први
људи
пре
греха
;
она
није
ни
чула
приче
о
светим
угодницима
божијим
који
су
по
вас
дан
камџијама
шибали
своје
грешно
тело
да
му
се
тако
не
прижели
ништа
од
овога
света
,
него
да
се
непрестано
спрема
за
онај
бољи
тамо
горе
,
и
т
.
д
.
Све
за
бадава
.
Лудгарда
није
хтела
ни
да
чује
ништа
о
калуђерству
.
Једва
пристаде
и
на
то
да
обуче
испосничко
рухо
,
и
да
почне
примати
поуку
од
приорке
о
позиву
и
дужностима
калуђеричким
,
као
што
јој
отац
у
писму
изрично
заповедаше
.
Сиротица
је
једва
чекала
да
се
једном
сврши
она
дугачка
бесмислена
церемонија
,
у
којој
је
постала
испосницом
,
па
да
један
пут
остане
сама
,
да
један
пут
душом
дане
.
Али
тек
што
је
доведоше
до
њене
клети
,
тек
што
се
стропоштала
на
своју
постељу
да
се
сита
наплаче
,
шкрипнуше
врата
на
ново
,
и
једна
калуђерица
уђе
полако
пажљиво
осврћући
се
,
и
пажљиво
врата
затварајући
.
—
Па
зар
још
није
доста
—
уздахну
Лудгарда
—
та
шта
хоћете
још
од
мене
за
име
Бога
?
—
Али
калуђерица
не
рече
ништа
,
већ
метну
прст
на
уста
;
дође
до
прозора
,
па
промоливши
главу
на
поље
погледа
на
све
стране
,
па
се
онда
врати
запрепаштеној
девојци
која
ју
је
мерила
од
главе
до
пете
.
Прво
беше
јој
лице
познато
,
а
друго
могла
би
се
заклети
да
је
није
као
калуђерицу
видела
,
бар
не
у
траункирхенском
намастиру
.
Калуђерица
се
дубоко
поклони
пред
Лудгардом
па
отпоче
,
мало
збуњено
,
говорити
.
—
Опрости
ми
,
светла
госпођо
,
што
у
овакав
час
усудих
се
да
прерушен
до
твоје
ћелијице
продрем
...
—
Лудгарда
скочи
са
постеље
чим
зачу
тај
познати
глас
.
—
Ти
си
верни
паж
мојега
Конрада
?
—
—
Јесам
,
светла
госпођо
моја
,
и
само
у
његово
име
могао
сам
се
усудити
да
пред
твоје
лице
изађем
.
Ја
сам
на
време
сазнао
колике
ће
страже
бити
постављене
око
намастира
,
па
како
није
могуће
да
господар
и
даље
прелази
ноћу
амо
,
ако
не
ће
да
мете
на
коцку
твој
и
његов
живот
без
икакве
користи
,
то
је
мене
послао
да
му
честита
љуба
у
сред
оволиких
непријатеља
има
барем
једног
верног
слугу
на
кога
се
поуздати
може
.
Осем
тога
ако
ваљадне
што
предузимати
,
ја
ћу
преносити
гласе
тамо
и
овамо
а
да
се
непријатељи
ничему
не
досете
.
Шта
се
данас
овде
догодило
,
и
какви
су
гласи
стигли
од
славнога
грофа
Отокара
,
ја
сам
све
побележио
и
све
послао
у
Ајзенау
по
поузданим
људима
из
Гмундена
,
куда
ћу
ја
сваки
дан
одлазити
под
изговором
да
имам
тамо
неколико
болесника
да
негујем
.
Јер
—
и
то
ти
морам
казати
—
ја
сам
се
пријорки
казао
да
сам
калуђерица
од
реда
милосрдних
нудиља
,
којих
нема
нигде
близу
намастира
,
и
да
бих
желела
да
се
коју
недељу
одморим
у
овом
дому
божијем
,
докле
не
прикупим
нове
снаге
за
моје
даље
путовање
!
—
Лудгарди
се
напунише
очи
суза
.
—
Јадно
момче
!
А
знаш
ли
шта
те
чека
,
ако
те
ухвате
да
је
то
на
теби
само
машкара
?
—
—
Чека
ме
смрт
.
Али
шта
је
мени
до
тога
кад
могу
само
за
мога
господара
и
пријатеља
,
кад
могу
за
његову
дичну
љубу
да
погинем
?
—
и
паж
хтеде
да
целива
скут
од
хаљине
Лудгардине
,
али
она
му
пружи
руку
:
—
Хвала
,
по
сто
пута
хвала
,
добро
срце
!
Али
сад
је
већ
доцкан
.
Иди
и
ти
отпочини
.
Сутра
ћемо
се
разговорити
о
ономе
што
нађемо
да
је
најбоље
учинити
!
—
Паж
клече
на
једно
колено
па
пољуби
Лудгарди
руку
,
за
тим
се
још
дубоко
поклони
и
оде
из
ћелијице
,
тако
исто
тихо
и
нечујно
као
што
је
дошао
.
—
Прође
неколико
дана
после
ових
догађаја
.
Страже
,
су
око
намастира
стајале
онако
исто
као
што
их
је
Курт
први
дан
разредио
,
само
што
их
млади
гроф
не
обилажаше
тако
често
.
Оне
су
оштро
пазиле
на
све
стране
и
нико
није
смео
у
намастир
без
особитога
допуштења
.
Само
смерна
и
дубоко
погнута
калуђерица
од
реда
милосрдних
сестара
нудиља
,
која
беше
у
гостима
у
намастиру
,
смела
је
кад
је
год
хтела
ући
и
изаћи
,
јер
она
је
у
Гмундену
имала
многе
болеснике
да
гледа
.
Тако
је
Конрад
сваки
дан
добивао
потпуна
извешћа
о
свему
што
се
догађало
у
зидовима
Траункирхена
,
и
могао
је
употребити
тренутак
који
му
се
као
најудеснији
јави
,
да
спасе
љубу
своју
из
непријатељских
канаџа
.
Он
је
у
својим
порукама
наваљивао
да
се
не
чека
док
Отокар
дође
,
али
Лудгарда
му
је
одговарала
да
она
не
верује
да
ће
је
отац
,
коме
је
она
све
на
свету
била
,
натерати
силом
да
се
покалуђери
,
и
да
се
она
тврдо
узда
умекшати
његово
срце
ако
је
доиста
у
њему
никла
та
страшна
одлука
,
и
ако
није
цела
ствар
само
интрига
Куртова
.
Тек
пошто
се
увере
да
нема
више
очинске
љубави
—
поручиваше
му
девојка
—
тек
пошто
виде
да
нема
другог
спасења
,
онда
ће
да
бегају
у
свет
.
Конрад
није
имао
куд
.
И
он
пристане
да
се
и
то
последње
покуша
,
па
ако
не
помогне
ни
то
—
онда
отмица
,
па
макар
знао
да
ће
га
цела
царска
војска
гонити
,
па
макар
се
рад
ње
морао
тући
са
целим
светом
.
Али
дани
промицаху
а
о
доласку
Отокареву
у
Траункирхен
ни
трага
ни
гласа
.
Стаде
тешко
витешком
Конраду
у
пустој
кули
,
у
којој
сада
не
беху
ни
његове
слуге
,
јер
му
паж
беше
у
намастиру
,
а
остале
момке
беше
растурио
на
све
стране
пријатељима
и
витезовима
за
које
знађаше
да
не
жале
заложити
свој
мач
па
и
саму
главу
где
се
ради
да
се
спасе
дама
једнога
витеза
,
и
по
каткад
му
се
чинило
да
ће
се
разболети
од
тешке
срџбе
и
жудње
.
Тако
лешкари
Конрад
једно
после
по
дне
на
трави
пред
својом
кулом
и
гледа
непомичним
погледом
преко
језера
,
тамо
где
се
пуна
сунчана
зрака
одбија
на
оружју
и
оклопима
његових
џелата
...
„
О
девојко
,
за
што
ми
твоја
молба
удара
тако
тешке
ланце
на
руке
,
а
ја
бих
тим
бездушним
најамницима
показао
,
ко
је
Конрад
од
Ајзенауа
!
“
...
Али
стиснута
песница
,
коју
беше
подогао
претећи
,
клону
опет
на
зелену
траву
...
.
.
—
Здраво
да
си
витеже
ајзенауски
!
—
зачу
се
некакав
храпав
глас
иза
њега
.
Конрад
се
окрену
и
виде
пред
собом
са
свим
непозната
човека
са
непријатним
али
доста
јуначким
изгледом
.
Лице
му
беше
ишарано
ожиљцима
,
па
и
десно
око
беше
изгубио
у
тим
бојевима
,
који
оставише
толике
трагове
на
њему
,
јер
и
оно
беше
везано
црном
марамом
.
Дугачка
и
густа
брада
риђе
боје
,
спушташе
се
преко
оклопа
на
прсима
који
беше
заједно
са
шлемом
доста
незграпно
начињен
тако
да
изгледаше
као
да
несу
за
садашњег
господара
ковани
,
и
на
којима
се
такође
могла
видети
доста
удубљених
и
искривљених
места
,
где
су
тешки
буздовани
ударили
.
Лева
му
рука
беше
на
крсташком
балчаку
дугачкога
мача
,
а
у
десној
је
држао
бодљикав
буздован
на
коме
се
црвенила
рђа
и
осушена
крв
.
—
И
ти
ми
здраво
,
незнани
јуначе
.
Које
те
добро
к
мени
доведе
?
—
Казаше
ми
људи
да
теби
требају
момци
који
умеју
владати
оружјем
,
на
како
се
ето
сврши
крајина
с
Хунима
,
ја
дођох
да
се
код
тебе
најмим
у
службу
ако
ме
усхтеш
примити
!
—
Конрад
га
пажљиво
погледа
од
главе
до
пете
.
—
Како
ти
је
име
,
и
одакле
си
?
—
Запита
за
тим
.
—
Име
ми
је
Хинц
,
а
родом
сам
из
Шварцвалда
!
—
—
А
јеси
ли
још
чему
вичан
осем
тешкоме
буздовану
и
оштроме
мачу
?
—
—Разумем
се
нешто
и
око
коња
,
а
ваљда
би
се
за
невољу
умео
наћи
и
у
витешком
лову
.
Бар
витез
од
Штајнтала
код
кога
сам
служио
пре
ове
крајине
,
и
кога
сам
свагда
у
лов
пратио
беше
са
мном
задовољан
!
—
Конрад
уста
код
ових
речи
Хинцових
.
Како
да
њему
не
падне
на
памет
планински
лов
,
него
чами
код
своје
куле
као
какав
заточеник
.
—
Па
хајд
’
да
огледамо
,
Хинце
,
пристајемо
ли
један
другоме
.
Отиђи
у
коњушнице
па
опреми
за
обојицу
коње
.
Дечак
ће
ти
један
казати
којега
коња
ја
најрадије
јашем
.
—
И
Конрад
пружи
руку
своме
новом
слузи
.
Овај
закачи
буздован
о
балчак
,
скиде
црну
гвоздену
рукавицу
која
досезаше
скоро
до
лакта
,
па
се
рукова
с
Конрадом
и
оде
у
кулу
.
Да
витез
не
беше
данас
тако
расејан
,
он
би
опазио
да
рука
Хинцова
ни
мало
не
одговараше
суровом
и
незграпном
лицу
,
него
шта
више
могла
би
се
упоредити
са
руком
ма
каког
господичића
који
није
навикнут
на
тешке
послове
.
После
по
сахата
изведе
Хинц
опремне
коње
,
и
обоје
узјахаше
,
па
се
упутише
узаном
стазом
између
Траунштајна
и
језера
.
Конрад
је
при
поласку
оставио
вратару
разне
поруке
ако
би
га
потражио
какав
пријатељ
из
Гмундена
док
се
он
не
врати
из
лова
,
али
Хинца
као
да
тај
разговор
ни
мало
не
занимаше
.
Он
је
додавао
господару
оружје
,
а
после
се
замахао
око
свога
коња
.
На
лову
имао
је
Конрад
прилике
да
позна
Хинца
са
многе
руке
.
Он
је
гађао
не
може
бити
боље
,
скакао
је
преко
најстрменитијих
места
и
одржавао
се
на
коњу
и
уза
онаке
стране
где
је
Конрад
обично
силазио
с
кова
.
Кад
се
већ
није
могло
даље
јахати
,
везаше
коње
за
један
храст
у
добром
заклону
,
па
онда
опучише
пешке
у
планину
.
Па
како
је
разговоран
био
Хинц
!
Колико
је
он
знао
старинских
песама
о
страшном
витезу
Сигфриду
,
о
његовој
женидби
и
смрти
,
колико
је
знао
причати
о
ритеру
с
гвозденом
руком
!
Па
какав
је
шаљивчина
био
тај
чудновати
Шварцвалдац
!
Било
је
тренутака
где
је
Конрад
заборављао
на
цео
свој
јад
и
чемер
,
на
цело
очајање
које
га
мораше
обузимати
при
сваком
помислу
на
најближу
будућност
—
и
он
се
смејао
од
свега
срца
.
Тако
је
Хинц
за
неколико
сахата
узео
на
јуриш
срце
свога
новог
господара
,
и
кад
се
под
ноћ
вратише
кули
,
па
му
Конрад
предаваше
узде
,
потопша
га
по
рамену
рече
:
—
Ако
сам
и
ја
теби
у
вољи
,
мој
вредни
Хинце
,
као
што
си
се
ти
мени
допао
,
онда
се
не
ћемо
тако
лако
растати
,
нас
двоје
—
а
?
—
И
тако
оста
Хинц
у
служби
Конрадовој
,
и
како
који
дан
све
милији
постајаше
своме
господару
,
тако
да
му
је
много
и
кроз
прсте
гледао
,
јер
не
прође
неколико
дана
а
млађи
донеше
Конраду
да
његов
нови
момак
често
кришом
излази
из
куле
,
те
по
целу
ноћ
не
дође
.
Он
га
зовне
преда
се
па
га
стаде
испитивати
.
Хинц
поцрвени
,
па
стаде
збуњено
муцати
,
на
послетку
признаде
да
има
у
Гмундену
љубавцу
,
па
к
њој
одлази
.
Више
га
Конрад
није
ни
питао
.
Њему
се
особито
допадало
кад
је
човек
искрен
.
Тако
прође
читав
месец
,
од
како
је
Лудгарда
постала
испосница
,
читав
месец
тешких
мука
за
које
нема
речи
,
ал
’
које
мораше
да
поднесу
љубавно
срце
Конрадово
и
његове
љубе
.
На
послетку
освану
и
жуђени
дан
који
ће
одлучити
њихову
судбину
,
куцну
тај
давно
чекани
час
,
који
изгледаху
сви
с
таким
једнаким
нестрпљењем
а
с
онаким
разним
осећањима
и
уздањима
.
Сви
гласници
које
стари
војвода
беше
послао
до
тога
дана
јављаху
подударно
да
ће
гроф
Отокар
од
Штајера
,
лицем
на
Липштатсонтаг
стићи
у
Гмунден
,
и
светина
која
се
из
свију
страна
скупљаше
на
тај
народни
празник
,
беше
ове
године
три
пута
многобројнија
јер
је
свакога
мамило
да
види
најславнијег
царевог
војводу
са
његовом
сјајном
свитом
најодабранијих
витезова
,
да
види
велику
параду
с
којом
се
општина
гмунденска
одавно
спремаше
да
га
дочека
,
да
види
како
ће
траункирхенскн
намастир
дочекати
свога
штедрог
ктитора
,
који
у
својој
безграничној
љубави
ето
долази
да
своју
јединицу
посвети
вери
Христовој
и
светој
служби
божијој
...
У
очи
тога
дана
беше
Хинц
нешто
веома
снужден
.
Пита
га
господар
за
што
је
невесео
.
—
А
како
ћу
бити
весео
,
кад
ето
сутра
је
највећи
празник
оних
што
се
милују
,
а
ја
не
ћу
ни
видети
својега
злата
,
камо
ли
провести
цео
дан
с
њоме
!
—
Беше
смешно
чути
таке
љубавне
уздахе
од
ћошкастог
,
ружног
и
прилично
у
годинама
војника
.
Конраду
се
и
нехотице
развукоше
уснице
па
рече
:
—
А
за
што
голубе
мој
?
Ко
ти
брани
да
вас
дан
сутра
будеш
с
твојом
драгом
?
—
Хинц
разрогачи
очи
:
—
Па
ја
мишљах
да
ћу
морати
непрестано
крај
тебе
остати
кад
сутра
одеш
на
дочек
војводе
Отокара
?
Конрадово
се
чело
напушти
:
—
Ја
га
не
ћу
дочекати
.
Он
се
срди
на
ме
што
му
несам
дошао
у
помоћ
са
својим
људима
противу
Хуна
,
—
а
ја
опет
не
ћу
да
му
казујем
шта
ме
је
зауставило
...
Ако
је
то
,
ти
можеш
слободно
провести
дан
где
ти
је
драго
,
само
сутра
на
вече
да
си
у
кули
,
јер
можда
ћеш
ми
требати
!
...
—
Хинц
у
мало
није
загрлио
свога
господара
од
тешке
радости
,
па
онда
одлете
низ
кулу
као
момче
од
двадесет
лета
.
Сутра
дан
оживе
Гмунден
као
каква
приморска
варош
.
Са
свију
страна
језера
забелеше
се
једра
на
чамцима
.
Небројени
чамци
и
лађице
пристајаху
пред
тргом
на
коме
је
чисто
врило
од
силних
гостију
.
И
све
то
беше
у
најлепшем
стајаћем
руву
,
и
старо
и
младо
.
Оно
истина
многоме
момку
и
многој
девојци
није
стало
толико
до
тог
Отокара
,
али
данас
је
Липштатсонтаг
,
(
Lieb’bestättigumgssontag
)
,
па
ко
се
не
би
накитио
што
може
бити
боље
!
А
знате
какав
је
то
празник
?
Њега
нема
ни
у
једном
календару
,
али
живи
у
нашем
народу
по
овим
крајевима
и
дан
данашњи
,
дакле
далеко
преко
хиљаду
година
.
На
тај
дан
се
искупе
сви
момци
и
девојке
који
се
милују
а
ма
рад
каквих
узрока
не
могу
да
се
венчају
,
па
живе
онако
као
што
се
живело
пре
него
што
су
жрци
и
попови
измислили
тајну
брака
,
која
им
толике
приходе
носи
сваке
године
.
Пошто
се
лепо
помоле
Богу
у
цркви
,
они
седну
где
у
порти
па
једно
друго
питају
,
јесу
ли
ту
годину
што
је
прошла
били
задовољни
једно
с
другим
,
да
се
није
које
нашло
чиме
увређено
,
да
није
он
или
она
ухваћена
у
невери
,
да
ли
се
данас
још
онако
пазе
као
онда
кад
су
започели
заједно
живети
,
и
јесу
ли
вољни
да
и
од
сад
наставе
„
одношај
“
.
Ако
једно
другоме
имају
што
замерити
,
или
ако
се
више
у
опште
не
слажу
они
се
лепо
рукују
и
растају
за
на
век
са
врло
мудром
изреком
„
ако
не
можемо
више
једно
поред
другога
живети
,
можемо
се
добру
и
пријатељству
растати
,
“
а
ако
се
и
сад
пазе
као
у
почетку
познанства
,
па
се
на
тај
дан
понови
стара
срдачна
свеза
—
онда
нема
краја
весељу
.
Механџије
и
свирачи
добро
знаду
тај
дан
у
години
,
јер
их
нањ
спопадне
„
крвав
“
зној
,
ал
’
им
он
донесе
скоро
толико
ка
’
неколико
месеци
тежатника
и
обичних
дана
.
У
сред
тако
огромнога
џумбуса
,
певаније
и
играња
,
у
сред
те
необичне
вреве
и
комешања
,
пролете
око
заранака
једно
десетак
коњаника
на
својим
запенушеним
коњима
низ
главну
улицу
право
пред
општинску
кућу
.
Као
пожарни
пламен
пронесе
се
глас
у
све
улице
и
кроза
све
гомиле
народа
на
тржишту
,
у
порти
и
на
ливадама
око
механе
где
се
младеж
беше
искупила
.
—
Стигоше
аброноше
!
За
тили
часак
ујахаће
и
сам
Отокар
на
варошке
капије
!
—
Ја
кад
се
заталаса
то
море
људи
,
жена
и
деце
!
Све
живо
беше
нагло
да
уграби
које
месташце
на
путу
којим
ће
проћи
славни
војвода
.
Док
се
они
из
општинске
куће
кренуше
,
већ
је
било
свуда
тако
пуно
,
да
се
с
муком
могао
прокрчити
пут
кроз
народ
.
Честити
старешина
грађански
са
осталим
онима
варошким
(
сенаторима
,
општинарима
)
у
својим
до
земље
дугачким
мантијама
од
црне
чохе
,
са
широким
јакама
од
хермелина
,
са
белим
перјем
на
црним
баретима
,
и
са
драгоценим
знамењем
својега
чина
,
које
им
је
на
тешком
златном
ланцу
висило
око
врата
и
блистало
на
прсима
—
дочекаше
високога
госта
на
самој
капији
и
поднеше
му
на
јастучићу
кључеве
гмунденске
,
у
знак
варошког
поверења
,
љубави
и
поштовања
.
Тако
исто
још
на
капији
дочека
Отокара
цела
властела
из
околине
,
са
његовим
драгим
Куртом
на
челу
.
Лице
му
се
од
радости
сијало
скоро
живље
но
његово
сјајно
рухо
и
оружје
,
које
данас
беше
на
њему
.
Гроф
Отокар
од
Штајера
прими
милостиво
поздрав
грађанскога
старешине
и
осталих
варошких
представника
,
додарну
руком
поднесене
кључеве
,
за
тим
загрли
својега
сестрића
,
па
пошто
се
с
њиме
упитао
за
јуначко
здравље
,
рукова
се
са
свима
племићима
и
господичићима
,
и
онда
даде
знак
да
се
цела
литија
крене
.
Напред
трубе
и
бубњеви
,
за
њима
војници
Куртови
са
дугачким
копљима
уз
раме
,
и
маширајући
у
густим
редовима
,
за
њима
попови
и
калуђери
са
својим
ђацима
свећама
,
кадионицама
и
латинским
песмама
,
за
њима
велика
и
мала
властела
,
и
пред
сваким
племићем
на
неколико
корака
ишао
је
његов
заставник
са
барјаком
и
паж
са
сјајним
штитом
.
За
њима
су
ишли
смерни
оци
варошки
са
својим
старешином
а
око
њих
заставе
и
знамења
вароши
.
Онда
долажаше
сам
Отокар
ослањајући
се
на
својега
Курта
,
а
левицом
поштапљући
се
на
свој
грдни
мач
,
који
је
сав
блистао
у
алемима
,
и
само
слабо
беше
привезан
дугачким
и
широким
ланцем
од
самих
златних
павата
око
бедара
старога
јунака
.
Одушевљење
народно
не
знађаше
шта
је
доста
кад
угледа
поштено
и
лепо
лице
старога
војводе
.
У
кланцима
,
који
се
из
далека
чине
као
да
су
одмах
иза
Траункирхена
и
Ајзенауа
,
проламаху
се
јеци
од
хиљаду
и
хиљаду
гласова
који
се
надвикаваху
својим
радосним
усклицима
:
Слава
Отокару
,
грофу
штајерском
!
—
—
Слава
десној
руци
царској
:
—
—
Слава
избавитељу
хришћанске
земље
од
безбожника
!
—
Уз
то
грмела
су
још
и
сва
звона
на
свима
црквама
и
намастирима
којих
је
онда
много
више
било
но
данас
,
уз
то
трешташе
неких
стотину
које
труба
које
бубњева
,
уз
то
њискаше
стотина
преплашених
коња
,
јер
иза
Отокара
пружаше
се
недогледна
свита
возара
,
војника
,
и
слугу
,
који
још
не
беху
сви
ушли
ни
на
варошку
капију
,
кад
им
је
Господар
био
већ
на
обали
језерској
.
Ја
дивно
ли
беше
сад
погледати
на
питомо
језеро
!
Небројено
чамаца
застртих
скрлетном
црвеном
чохом
,
и
искићених
заставама
,
а
међу
њима
велики
чамац
варошки
са
драгоценим
небом
од
голубије
боје
са
златним
шарама
и
кићанкама
—
љуљушкаше
се
на
његовим
таласима
.
Па
ипак
при
све
том
што
је
део
џиновски
лук
од
Орта
до
Химелрајхвизе
био
начичкан
чамцима
опет
све
то
беше
мало
за
онолики
народ
—
јер
сваки
је
хтео
да
прати
војводу
преко
језера
у
Траункирхен
.
Отокар
уђе
у
свој
чамац
и
с
њиме
варошки
сенат
Курт
и
неколико
њих
од
велике
властеле
.
С
десна
се
поређаше
попови
са
својом
свитом
у
једно
десет
чамаца
,
лево
уз
Отокарев
чамац
пловила
је
цела
остала
властела
,
у
својих
20
година
а
иза
те
најближе
околине
крену
се
цела
остала
једва
прегледна
маса
весала
и
чамаца
.
У
исти
мах
отиште
се
и
од
Траункирхенске
обале
неколико
чамаца
,
у
сретање
овој
вароши
на
таласима
.
И
са
њих
се
подизаше
димови
из
кадионица
,
и
са
тих
се
чамаца
зачуше
на
брзо
црквене
песме
само
много
нежније
много
лепше
,
и
са
њих
се
скоро
заблисташе
часни
крсти
и
црквене
заставе
,
и
на
њиховом
највећем
чамцу
беше
подигнут
олтар
...
То
иду
св
.
бенедикћанке
,
смерне
калуђерице
намастира
Траункирхенскога
,
да
поздраве
свога
штедрог
дароватеља
и
заштитника
.
Сад
се
већ
чују
и
звона
из
Траункирхена
...
О
,
како
чудно
одјече
у
планинама
и
стењу
око
језера
тај
необичан
живот
који
сад
беше
на
његовим
таласима
!
Али
нико
нема
каде
да
сад
на
то
пази
.
Јер
ено
се
обе
стране
већ
здраво
примакоше
једна
другој
,
ено
се
већ
може
распознати
како
добре
калуђерице
клече
око
олтара
и
певају
своје
најсвечаније
молитве
,
ено
већ
и
поштоване
пријорке
где
на
све
стране
благосиља
,
ено
и
једне
младе
испоснице
пред
пријорком
,
над
самим
кљуном
великога
чамца
,
где
клечи
па
пружа
своје
беле
руке
према
светлом
госту
...
Ах
,
та
то
је
лепа
јединица
грофа
Отокара
,
то
је
она
лепотица
о
којој
певају
већ
сви
минесенгери
и
трубадури
,
то
је
оно
вилинско
чедо
што
би
по
лепоти
и
по
срцу
своме
била
за
краљицу
ол
’
царицу
,
а
сад
је
испосница
...
Па
гле
,
како
је
бледо
јадно
девојче
!
...
Песме
умукоше
,
подигнуте
стотине
весала
застадоше
у
зраку
,
чамци
се
зауставише
,
и
за
час
настаде
нека
свечана
тишина
.
Сваки
је
хтео
,
ако
се
узмогне
,
да
чује
коју
реч
од
онога
што
се
буде
сад
говорило
на
чамцу
грофовскоме
.
Али
они
који
беху
поиздаље
чуше
само
један
очајни
врисак
,
и
видеше
како
Лудгарда
паде
пред
својега
оца
и
обгрли
му
колена
—
више
ништа
.
Међу
тим
они
који
су
ближе
били
,
они
видеше
слику
,
коју
не
ће
заборавити
до
смртнога
часа
свога
.
Лудгарда
није
ништа
говорила
,
она
је
само
гледала
у
драго
лице
свога
баба
,
тражећи
да
прочита
у
његовим
цртама
милост
или
страшну
пресуду
,
која
за
њу
беше
грознија
него
осуда
на
смрт
.
Преко
њених
бледих
образа
сустизале
су
се
сузе
као
да
су
оне
хтеле
да
кажу
нешто
кад
издадоше
неверне
усне
,
па
се
само
грчевито
напрежу
не
пуштајући
ни
гласка
више
после
онога
јаука
који
се
оте
из
несрећних
прсију
младе
испоснице
...
Отокар
подиже
своје
дете
,
па
га
силно
пригрли
на
оне
исте
јуначке
прси
на
којима
је
до
скора
онако
блажено
и
безбрижно
почивало
његово
мезимче
,
и
у
којима
се
данас
беше
распламтао
страшан
бој
између
онога
што
ледена
памет
зове
светом
дужношћу
и
нежног
очинског
срца
...
Како
би
радо
дао
седи
војвода
све
своје
благо
и
госпоство
,
сву
своју
славу
,
све
,
све
,
само
да
му
Господ
не
даде
да
испије
ову
горку
чашу
.
—
Стегни
срце
,
моје
драго
дете
...
Не
заборави
да
си
том
жртвом
коју
ћеш
да
поднесеш
створитељу
и
спаситељу
твоме
,
откупила
живот
и
поштење
хиљадама
хиљада
људи
,
да
си
спасла
стотинама
божијих
храмова
од
скрнављења
безбожних
руку
...
.
Радуј
се
,
што
је
Господ
Бог
баш
тебе
изабрао
...
-
Овде
издаде
глас
јаднога
оца
,
али
гроф
Отокар
брзо
прикупи
своју
снагу
и
на
поздрав
поштоване
пријорке
и
намастирских
сестара
одговори
доста
мирно
и
тако
гласно
да
се
на
далеко
чудо
.
—
Хвала
вам
,
свете
служитељке
божије
,
хвала
што
се
у
вашим
благоугодним
молитвама
сећате
свагда
и
моје
грешне
душе
...
Вишњи
је
толико
милости
просуо
на
моју
недостојну
главу
,
и
таким
очевидним
чудом
избавио
од
пропасти
целу
војску
моју
да
ево
за
прву
дужност
сматрам
,
пошто
сам
вратио
цару
мач
што
ми
га
је
поверио
био
,
да
принесем
Богу
на
жртву
једну
од
последњих
узданица
старости
моје
!
—
и
он
загрли
Лудгарду
и
Курта
.
Попови
и
калуђерице
запеваше
неку
песму
„
Блажени
они
који
сами
себе
убијају
у
славу
Господа
”
или
тако
нешто
,
а
народ
заслепљен
толиким
самопрегорењем
и
безграничном
љубављу
ка
Господу
—
заборави
на
мах
на
оно
мало
милосрђа
што
се
доче
кретати
у
хиљадама
његових
срца
кад
угледа
несрећну
девојку
—
па
гракну
на
ново
на
сав
глас
да
је
чисто
Траунштајн
јекнуо
.
—
Слава
христољубивоме
Отокару
слава
светоме
срцу
његовоме
!
Слава
,
Слава
!
Слава
!
—
Али
као
да
ни
самоме
Господу
не
беше
мило
толико
нечовечне
љубави
,
јер
у
исти
мах
натушти
се
ведро
плаво
небо
,
стаде
грмети
и
севати
,
а
из
неба
које
се
до
мало
час
љупко
смешило
тој
величанственој
појави
на
језеру
,
стадоше
се
проламати
громови
,
и
један
од
њих
удари
баш
иза
Траункирхена
,
у
планину
Соненштајн
,
која
је
данас
гола
стена
,
ал
’
онда
беше
у
најгушћој
шуми
...
Облаци
који
се
са
свију
страна
тако
брзо
згромилаше
,
те
покрише
небо
над
језером
беху
тако
црни
и
спустише
се
тако
ниско
да
се
пола
Траунштајна
губило
у
њима
а
на
лепом
језеру
учини
се
на
један
пут
ноћ
...
.
Све
живо
премре
од
страха
...
.
И
најсрчанијега
обузе
нека
језа
кад
угледа
ова
небеска
знамења
,
ову
срџбу
божију
.
,
.
.
Поповима
заседоше
њихове
латинске
песме
у
грлу
па
ни
да
квекну
више
...
_
Звона
на
један
пут
умукоше
и
у
Гмундену
и
у
Траункирхену
,
као
на
какву
заједничку
заповест
...
Властела
се
збуњено
згледаше
,
а
народу
не
падаше
више
на
памет
да
радосно
кличе
.
Кад
још
у
тај
мах
букну
иза
намастира
огроман
пламен
од
неког
џиновског
огња
који
је
гром
запалио
,
народ
помисли
да
је
Бог
сам
намастир
упалио
па
прсну
на
стотину
страна
само
да
побегне
од
човека
,
на
кога
се
небо
тако
срди
...
Па
не
само
глупи
празноверни
народ
,
него
и
сви
они
херцези
грофови
и
барони
,
који
до
мало
час
подизаху
Отокара
у
небо
за
богоугодно
дело
које
је
намислио
да
учини
,
сви
,
сви
се
разбегоше
куд
који
,
па
и
самога
грофа
Курта
на
један
пут
нестаде
као
да
је
у
језеро
пао
,
а
оно
само
Отокар
није
видео
како
му
сестрић
ускочи
у
најближу
племићску
гондолу
,
па
побеже
са
осталима
пут
Гмундена
,
није
видео
,
јер
је
сувише
имао
посла
око
јадне
кћери
своје
.
Али
при
свем
том
што
све
те
хиљаде
људи
,
које
му
до
мало
час
усклицаху
као
да
је
какав
полубог
,
побегоше
од
њега
као
да
му
дах
просипа
најкужнију
заразу
.
При
свем
том
што
ни
старац
не
беше
чист
од
празновере
,
он
ипак
не
задрхта
ни
за
један
тренутак
,
он
стајаше
непомично
у
сред
великог
општинског
чамца
,
исправљенији
скоро
него
што
обично
може
да
хода
и
стоји
,
његова
лепа
глава
са
оним
дугим
сребрним
власима
и
белом
брадом
беше
поносно
ако
не
дрско
подигнута
према
натуштеноме
небу
,
и
оне
силне
муње
које
му
за
по
који
секудн
осветљаваше
лице
не
учинише
ама
ни
да
се
једна
једина
црта
поремети
.
Тако
се
држи
јунак
,
тако
стоји
човек
који
је
готов
да
се
ухвати
и
с
громовима
у
коштац
за
оно
што
он
мисли
да
му
је
дужност
!
...
Сирота
,
сирота
Лудгарда
!
...
-
Кад
велики
чамац
пристаде
уз
обалу
,
па
се
Отокар
обрну
да
види
ко
је
јошт
остао
узањ
од
оне
огромне
војске
,
он
угледа
само
калуђерице
,
варошке
сенаторе
и
гмунденског
старешину
...
Горак
осмех
заигра
на
уснама
старчевим
...
-
Кад
уђоше
у
намастир
онда
тек
видеше
да
не
гори
он
собом
,
већ
Соненштајн
,
који
скоро
иза
зидова
намастирских
почиње
.
Ужасна
ватра
беше
то
,
и
како
који
сахат
све
даље
и
даље
обухваташе
ону
огромну
шуму
у
којој
донда
још
ни
једна
секира
не
беше
засекла
.
Силни
ветрови
који
јурнуше
из
стења
и
ждрела
као
какви
бесни
дуси
па
узбуркаше
и
најдубље
слојеве
језера
,
подижући
огромне
таласе
у
висину
и
стропоштавајући
их
у
амбис
—
стадоше
чупати
читаве
растове
из
корена
,
и
они
се
стропоштаваху
у
језеро
повлачећи
за
собом
по
стотину
каменова
,
као
да
није
било
и
онако
доста
ужасне
ломњаве
и
праске
од
оних
громовних
плотуна
којима
по
неколико
пута
одјекиваху
Траунштајн
,
Шпицлштајн
,
Ерлакогел
и
остало
громадно
стење
на
сваки
тресак
којим
би
шинули
црни
облаци
све
вршкове
око
језера
.
Олуј
све
снажније
распаљиваше
ватру
на
Соненштајну
,
и
она
око
по
ноћи
беше
обухватила
целу
планину
свуд
у
наоколо
,
и
паклена
црвен
која
обасјаваше
узрујане
облаке
на
црноме
небу
чињаше
га
само
страшнијим
него
што
је
и
онако
било
.
У
неко
доба
ноћи
удари
силан
пљусак
,
и
свака
крштена
душа
око
језера
обрадова
се
у
нади
да
ће
он
ако
не
угасити
а
оно
бар
у
толико
ограничити
онај
ужасни
ножар
да
не
обухвати
села
око
језера
,
јер
онда
оде
и
Гмунден
!
...
Али
пљусак
не
потраја
дуго
већ
уступи
место
граду
,
који
груну
тако
крупан
како
га
ни
најстарији
гмунденац
није
запамтио
,
тако
силан
да
је
побио
сву
ситнију
живину
која
се
десила
на
двору
,
и
поломио
скоро
све
прозоре
,
тако
да
је
олујина
могла
фијукати
и
кроз
најсклонитије
собе
по
кућама
...
Ни
град
не
потраја
дуго
,
па
се
опет
провалише
громови
да
је
и
онај
падао
на
колена
ко
се
никад
молио
није
...
Па
при
целој
тој
страхоти
један
је
човек
стајао
на
алтану
куле
ајзенауске
,
гологлав
као
да
хоће
да
расхлади
угрејано
чело
на
тихом
ветрићу
вечерњем
и
гледаше
на
траункирхенску
страну
као
да
тамо
баш
залази
умиљато
и
уморно
сунце
а
не
да
гори
једна
цела
планина
!
То
је
Конрад
.
Бесни
ветрови
шибају
га
са
свију
страна
,
цела
се
кула
из
темеља
тресе
,
и
што
је
год
било
чељади
посакривало
се
у
подруме
или
друге
заклоне
,
само
је
он
стајао
на
своме
алтану
и
гледао
је
у
страховите
црне
дубине
језера
,
које
се
по
кадшто
разјапиваше
пред
његовим
очима
,
да
се
после
неколико
тренутака
за
тим
одма
на
ново
склопе
...
Али
он
није
о
томе
мислио
што
је
гледао
,
јер
би
онда
морао
бар
колко
толико
задрхтати
од
толиких
ужаса
који
се
на
један
мах
око
њега
просуше
...
Он
је
још
непрестано
видео
величаствену
литију
на
језеру
како
полако
и
сложно
маше
са
хиљадама
својих
крила
,
видео
је
дивно
искићени
чун
,
који
је
носио
човека
што
ће
до
који
час
,
једном
речцом
својом
решити
његову
и
Лудгардину
судбину
,
видео
је
како
му
калуђерице
одоше
на
сусрет
,
познао
је
сломљену
душу
своју
где
клечи
пред
приорком
,
видео
је
како
му
љуба
паде
ничке
пред
оца
свога
па
му
загрли
колена
...
И
ено
,
ено
старац
нешто
говори
,
диже
руку
к
небу
...
Да
л
’
је
живот
или
смрт
?
Ал
ено
где
сви
они
добри
људи
у
глас
кличу
„
Слава
Отокару
“
,
мора
бити
да
ће
се
све
на
добро
окренути
;
та
зар
би
народ
имао
срца
да
онако
кличе
,
да
није
чуо
како
се
стари
војвода
предомислио
и
како
неће
оскрнавити
оца
у
себи
,
нити
се
огрешити
о
срећу
и
живот
једног
детета
свога
за
љубав
једне
неразумне
и
грозне
заклетве
?
...
И
ено
се
заједно
враћају
у
намастир
и
сад
ће
његов
верни
паж
његова
десна
рука
,
учинити
све
што
је
у
човечијом
силама
да
јави
све
што
је
и
како
је
...
Како
се
свршила
литија
и
шта
је
иза
ње
настало
,
све
то
беше
Конраду
као
неки
сан
,
као
нека
песма
која
се
из
далека
чује
,
ал
’
човек
не
може
да
разбере
ни
једне
речи
.
Његово
уздање
у
пажа
не
беше
узалудно
.
Пред
по
ноћи
стиже
под
ајзенауску
кулу
један
коњаник
од
гмунденске
стране
,
којега
је
Конрад
тако
жељно
чекао
,
и
пре
него
што
је
он
сјахао
,
беше
витез
код
њега
.
—
Говори
,
Фрице
,
ако
Бога
знаш
!
—
Сирома
Фриц
једва
је
дисао
толико
је
морао
уз
ветар
да
гони
,
толико
беше
сустао
од
огромних
напрезања
с
којима
је
од
Гмундена
довде
продроо
.
—
Војвода
је
неумитан
...
Сутра
ће
је
покалуђеричити
...
ноћас
све
ћелије
пусте
...
сви
у
цркви
...
Паж
ће
држати
луч
на
Лудгардину
прозору
,
да
Господар
право
подањ
стане
...
Ужета
спремљена
...
Лудгарда
чека
...
Ноћас
или
никад
!
...
—
и
јадник
се
стропошта
онесвешћен
пред
ноге
своме
господару
.
Конрад
га
подиже
као
какво
дете
па
га
на
рукама
однесе
у
кулу
,
и
предаде
га
својим
људима
,
и
упита
где
је
Хинц
?
Сви
рекоше
да
је
баш
сад
међу
њима
био
,
па
га
у
тај
мах
некуд
нестаде
.
Конрад
јурну
на
поље
,
и
тек
што
је
из
куле
изашао
угледа
према
пожару
Хинца
где
дреши
једини
чун
свога
господара
,
који
су
могли
да
отму
од
оних
небројених
знанаца
,
који
му
остале
одвезоше
још
јутрос
у
Гмунден
.
—
Верна
слуго
—
мрмљао
је
Конрад
—
ти
и
не
чекаш
да
ја
искажем
што
мислим
,
ти
унапред
погађаш
сваку
моју
жељу
,
—
и
он
јурну
к
језеру
.
Међутим
док
он
до
воде
,
Хинц
беше
се
са
чамцем
жустро
отиснуо
од
обале
,
па
се
смејао
неким
хладним
страховитим
смехом
од
кога
се
учини
Конраду
,
да
ће
му
заледити
сву
крв
у
дамарима
.
Огањ
соненштајнски
беше
целу
слику
осветлио
својом
скерлет-бојом
,
и
Конрад
је
могао
јасно
видети
како
Хинц
трже
маску
с
лица
,
па
се
на
један
мах
претвори
у
грофа
Курта
штајерског
.
—
Себре
ајзенауски
,
ти
тражиш
слугу
твога
,
али
си
нашао
господара
...
Оне
исте
руке
које
су
до
синоћ
придржавале
стремен
докле
ти
ускочиш
на
коња
;
данас
ће
уместо
тебе
примити
слатки
терет
из
осветљене
ћелије
траункирхенске
,
па
ће
га
однети
овамо
где
га
нико
више
ни
видети
не
ће
а
камо
ли
љубити
,
осем
мене
,
грофа
штајерскога
!
Запамти
ову
ноћ
деране
,
па
се
више
не
хватај
у
коштац
са
витезовима
пред
којима
треба
да
у
праху
милиш
!
—
Куртов
глас
умуче
,
јер
сад
му
један
велики
талас
подиже
чаман
у
висину
,
па
се
заједно
с
њиме
стропошта
,
али
за
тили
часак
пропе
се
други
огромни
талас
и
на
његовој
грбини
појави
се
неповређен
чамац
и
возар
у
њему
,
који
је
сад
озбиљно
веслао
пут
намастира
.
Конрад
је
гледао
мало
за
својим
крвником
не
мичући
се
као
да
је
од
камена
.
.
Па
један
пут
се
оте
некакав
неразумљив
и
загушен
глас
из
његових
прсију
...
Он
баци
са
себе
све
што
је
од
гвожђа
на
њему
било
,
оклоп
,
панцире
,
све
,
све
,
само
узе
го
мач
у
зубе
,
и
—
скочи
у
језеро
...
Потраја
дуго
докле
га
таласи
изнеше
на
површину
,
али
од
тога
тренута
пливао
је
као
стрела
,
право
за
чамцем
...
Док
се
то
догађало
с
једне
стране
језера
,
на
другој
се
подизаху
само
смерне
молитве
к
небу
...
Молили
су
Бога
да
се
смилује
на
своје
робље
,
да
им
опрости
што
му
тако
дуго
затезаше
обећану
жртву
,
да
се
смилује
,
та
ето
сутра
са
зором
посветиће
Лудгарду
,
та
ето
сутра
у
јутру
биће
та
небеска
изабраница
већ
невеста
Христова
и
носиће
на
прсту
небески
брачни
прстен
,
који
ће
је
за
навек
одвојити
од
овога
грешног
света
,
и
који
ће
јој
сам
владика
Штајерски
наденути
на
прст
...
С
тога
кад
видеше
да
девојку
не
може
да
одржи
на
ногама
никакво
напрезање
,
калуђерице
је
на
одведоше
у
њену
ћелију
и
спустише
је
белу
постељу
,
која
је
још
данас
посута
била
цвећем
и
која
ће
сутра
бити
брачна
постеља
новој
вереници
Христовој
...
За
тим
се
вратише
све
опет
у
цркву
само
оставише
сестру
од
милостивих
нудиља
,
да
чува
зеницу
намастирску
...
Тек
што
се
затворише
врата
на
ћелији
,
прерушени
паж
прискочи
вратима
те
их
закључа
,
зграби
из
једног
прикрајка
спремљену
буктињу
и
запали
је
полако
на
кандилу
,
па
пошто
се
добро
разгорела
углави
је
у
оквиру
од
прозора
,
па
стаде
размрсивати
и
расправљати
своје
басамаке
од
ужади
,
с
којима
је
толико
пута
претурио
свога
господара
преко
зида
намастирског
.
Шат
га
послужи
и
ове
страшне
ноћи
!
...
Међу
тим
беше
се
Лудгарда
прилично
опоравила
,
па
седе
у
својој
постељи
,
наслони
главу
на
обе
руке
и
гледаше
укочено
у
један
клин
у
поду
.
Њено
лице
беше
у
ономе
мору
страховања
,
уздања
,
бола
и
очајања
,
које
јој
је
данас
прешло
преко
главе
,
добило
тако
мученички
тако
светињички
израз
,
да
би
човек
и
нехотице
морао
да
посумња
,
је
ли
то
онај
исти
пупољак
од
некада
,
она
иста
дивна
девојка
,
или
је
то
какав
анђео
с
неба
,
који
је
дошао
да
однесе
измучену
душу
Лудгардину
,
па
се
и
њему
самоме
сажалило
што
тако
млада
и
лепа
мора
већ
да
умре
,
те
је
сео
крај
ње
,
па
се
замислио
...
Бар
то
беше
прва
мисао
која
сену
кроз
главу
младога
пажа
,
чим
је
свршио
што
је
имао
да
спреми
,
па
се
окренуо
да
види
шта
му
ради
госпођа
,
—
и
он
паде
на
колена
,
склопи
руке
пред
том
светом
појавом
с
онога
света
,
и
у
мал
’
није
почео
да
је
моли
:
Милост
,
милост
,
.
немој
узети
душу
моје
добре
госпође
!
Гоподар
је
не
би
преживео
ни
један
дан
,
а
и
ја
би
од
туге
за
њима
умрети
морао
!
Смилуј
се
на
младост
њихову
,
на
њихова
добра
,
добра
срца
!
—
Али
у
то
махну
Лудгарда
руком
преко
чела
,
па
упита
полако
:
—
Да
ли
је
могао
твој
гласник
већ
стићи
до
Ајзеннауа
?
—
—
Могао
је
,
светла
госпођо
!
—
одговори
паж
,
па
устаде
—
и
ја
мислим
да
ћемо
скоро
угледати
наш
чамац
на
таласима
...
—
У
чељустима
страшнога
језера
...
—
промрмља
Лудгарда
за
се
,
и
нека
језа
је
прође
по
целом
телу
па
се
сва
стресе
...
—
Што
се
тога
тиче
,
-
светла
госпођо
привати
паж
,
који
одмах
увиде
шта
Лудгарда
мисли
—
не
бери
ни
мало
бригу
.
Нас
је
још
једном
ухватила
овако
исто
силна
бура
на
језеру
,
и
ја
сам
мислио
да
нам
је
последњи
час
куцнуо
,
и
упустио
сам
весло
из
малаксалих
руку
,
али
господар
је
тако
мирно
и
тако
поуздано
веслао
као
да
ни
најтиши
поветарац
није
замутио
глатко
огледало
језерско
.
Ако
ми
само
једном
угледамо
његов
чун
у
језеру
,
онда
смо
за
цело
још
ноћас
спасени
!
Јер
треба
...
—
Девојка
на
један
пут
скочи
па
притрча
прозору
,
и
пружи
руку
на
ону
страну
где
је
на
језеру
лежала
пламена
,
као
крв
црвена
слика
,
пожара
соненштајнског
.
Паж
у
мало
не
дрекну
од
радости
.
Од
ајзенауске
стране
искочи
један
црн
балван
у
осветљену
партију
језера
,
па
стаде
просецати
крваве
таласе
право
пут
намастира
.
Лудгарда
и
верни
паж
стајаху
не
помично
,
и
не
говорећи
ни
речице
пратили
су
свако
кретање
оне
црне
пруге
,
која
све
више
и
више
растијаше
,
и
тек
пошто
им
се
толико
приближила
да
су
могли
распознати
да
је
доиста
чамац
и
да
у
њему
један
ритер
весла
,
а
то
су
по
томе
познали
што
се
огањ
,
с
блеском
одбијао
на
његовом
оклопу
и
оружју
,
тек
онда
се
сетише
да
мало
дубље
и
мирније
уздахну
.
—
Он
је
!
Он
је
!
—
шапутало
је
момче
тарући
руке
радосно
,
па
онда
подиже
песницу
према
оној
страни
где
се
још
на
коленима
молило
за
божији
благослов
на
скрнављење
најсветијих
права
људских
—
показаћемо
ми
вама
,
црне
тице
,
на
чијој
је
страни
милостиви
отац
небесни
!
—
У
тај
мах
осети
он
да
га
Лудгарда
силно
шчепа
за
руку
,
па
га
на
ново
окрену
прозору
.
—
Видиш
ли
још
чамац
?
—
—
Како
га
не
бих
видео
?
Та
просеца
џиновске
таласе
као
да
целога
века
свога
није
ништа
друго
радио
!
—
—
А
...
а
...
видиш
ли
онај
леш
,
или
онога
пливача
што
се
иза
чамца
вуче
?
—
и
глас
девојчета
дрхташе
као
да
је
грозница
хоће
да
ухвати
.
Паж
се
оштро
загледа
у
ону
пругу
коју
чун
остављаше
иза
себе
,
али
његово
соколово
око
није
могло
да
угледа
ништа
,
јер
обично
се
та
пруга
одма
губила
у
оном
залетању
,
сударању
и
размрскавању
огромних
таласова
.
—
Ја
не
видим
ништа
,
госпођо
!
—
—
Али
ја
сал
видела
...
—
одговори
девојка
тихо
,
а
на
њено
ведро
и
поносито
чело
спусти
се
на
ново
онај
тешки
мрки
облак
брига
и
страха
.
—
А
—
рече
за
тим
паж
,
појмивши
чега
се
Лудгарда
боји
—
да
су
они
што
намирисали
—
и
он
показа
палцем
преко
рамена
—
они
прво
не
би
нас
оставили
овде
тако
на
миру
а
друго
не
би
ни
за
које
благо
нашли
човека
,
који
би
данас
скочио
у
језеро
у
потеру
за
витезом
ајзенауским
,
који
се
хватао
у
коштац
и
са
3—4
своја
парњака
,
па
их
опет
побацаше
у
прашину
!
—
-
И
тако
се
паштило
добро
момче
да
разагна
сваку
сумњу
,
свако
ново
страховање
,
које
обузимаше
његову
госпођу
у
те
дуге
—
тешке
часе
!
Како
јој
се
пре
—
ах
кад
је
то
било
!
—
чинило
да
је
кратак
пут
од
једне
обале
језерске
до
друге
,
кад
је
из
оног
верног
заклона
у
намастирској
башти
,
гледала
за
чамцем
својега
драгог
,
а
сада
!
...
О
света
богородице
,
зар
овим
страшним
мукама
не
ће
бити
краја
?
Њој
се
чинило
да
читаву
вечност
трају
те
немилостиве
борбе
између
страха
,
уздања
и
очајања
,
који
се
играху
с
њеним
јадним
срцем
...
Од
сваког
новог
таласа
,
који
се
дочепавао
трошнога
чуна
,
зависио
је
живот
или
смрт
,
срећа
или
живот
у
гробу
...
Најзад
је
издаде
снага
;
то
што
је
јадница
данас
претрпила
беше
сувише
!
...
Лудгарда
паде
на
колена
и
стаде
се
од
срца
Богу
молити
да
јој
прекине
страдања
па
макар
било
канџијом
срџбе
своје
,
макар
громом
из
црне
тмине
која
на
пољу
сакриваше
и
небо
и
земљу
,
само
да
се
не
мучи
више
...
У
тај
мах
врисну
паж
.
Он
се
грчевито
држао
за
прозор
да
не
падне
,
а
лице
му
је
било
бело
као
исти
зид
.
Лудгарду
прође
нека
страшна
слутња
,
и
један
једини
поглед
беше
довољан
да
јој
угаси
и
последњи
жижак
уздања
...
На
таласима
,
већ
близу
обале
,
пливао
је
полако
један
изврнут
чамац
...
Мало
даље
једно
весло
и
један
штит
...
а
још
мало
даље
играху
се
таласи
с
једним
човечијим
лешом
који
је
на
леђима
лежао
...
Шума
на
Соненштајну
беше
с
језерске
стране
сва
изгорела
,
и
оно
страховито
осветљење
језера
гасило
се
мало
по
мало
,
бура
се
стишавала
,
громови
умукоше
,
муње
се
више
не
појавише
,
и
најпосле
оста
само
црна
ноћ
и
тишина
као
у
гробу
.
Само
још
у
ћелији
Лудгардиној
светлуцало
је
кандиоце
,
али
и
његов
пламен
борио
се
са
смрћу
,
и
он
прсну
још
неколико
пута
,
па
се
и
он
угаси
...
После
неколико
сахата
грану
над
језером
најлепши
летњи
даа
.
Гроф
Отокар
од
Штајера
тек
што
беше
пред
зору
легао
мало
да
склопи
уморне
очи
,
а
већ
се
зачу
силио
куцање
алком
на
његовим
вратима
.
Он
отвори
и
преплашена
приорка
улети
у
собу
без
душе
,
и
јави
му
да
су
сестре
мало
час
виделе
како
Лудгарда
јурну
из
намастира
напоље
,
како
је
ни
вратари
несу
могли
на
капији
зауставити
,
јер
им
се
учинило
као
да
је
девојка
бесомучна
па
су
се
распрштали
куд
који
.
За
час
је
био
цео
намастир
на
ногама
,
и
стари
војвода
пође
са
својим
доглавницима
и
витезовима
вазалима
да
траже
дете
своје
.
Учини
му
се
чудно
што
у
његовој
свити
нема
његовог
драгог
сестрића
,
али
кад
му
рекоше
његови
момци
,
да
је
гроф
Курт
још
синоћ
отишао
пријатељима
у
Ору
,
он
није
више
ни
питао
већ
похита
оном
страном
куда
рекоше
да
су
видели
његову
Лудгарду
.
И
несу
дуго
тражили
...
На
обали
,
одмах
сниже
намастира
,
обасјаваху
први
сунчани
зраци
чудновату
слику
.
Лудгарда
,
онако
у
њеном
испосничком
руху
,
са
распуштеним
власима
,
лежи
на
грудима
Конрада
ајзенауског
,
а
с
њега
се
цеди
вода
у
млазовима
као
да
је
сад
изашао
из
језера
...
Пред
њима
клечи
сестра
нудиља
,
која
је
била
одређена
ноћас
да
чува
испосницу
па
раскопчава
хаљине
које
још
беху
на
витезу
...
Мало
по
даље
од
њих
лежи
у
песку
гроф
Курт
од
Штајера
на
леђима
,
са
избуљеним
крвавим
очима
,
модрим
образима
и
крвавом
пеном
на
устима
...
На
језеру
љуљушкао
се
један
изврнут
чамац
са
грбом
ајзенауским
...
Приорка
и
остале
калуђерице
окренуше
се
на
страну
с
гнушањем
од
саблазни
,
коју
угледаше
...
Витезови
се
згледаху
зачуђено
а
неки
и
уплашено
...
.
Само
један
Отокар
оста
миран
.
Он
приђе
мртвоме
сестрићу
своме
,
целива
га
,
па
онда
се
окрену
Лудгарди
,
која
се
још
јаче
припи
уз
свога
Конрада
;
овај
сад
дочепа
мач
који
је
лежао
у
песку
,
и
положи
га
на
Лудгарду
,
па
својим
звучним
,
крепким
гласом
грмну
:
—
Ко
се
усуди
да
моју
жену
дотакне
,
тај
је
готов
са
овим
животом
!
—
-
Гроф
Отокар
дозва
пажа
Конрадовог
,
и
заповеди
му
да
гласно
прича
све
,
све
што
зна
.
И
честито
момче
нацрта
у
кратко
целу
причу
од
оног
турнира
на
коме
је
његов
Господар
видео
лепу
Лудгарду
,
па
до
овога
тренутка
—
и
то
исприча
тако
верно
,
с
толико
правог
саучешћа
у
тој
безграничној
срећи
и
очајању
,
које
је
корак
по
корак
пратио
,
да
ни
једно
око
не
оста
сухо
,
да
се
ни
саме
калуђерице
,
које
су
мислиле
да
су
давно
и
давно
исплакале
своје
последње
сузе
,
не
могоше
устегнути
,
него
бризнуше
у
плач
...
Само
једна
приорка
није
имала
када
да
буде
осетљива
за
туђу
несрећу
и
незаслужено
страдање
,
јер
она
је
знала
да
од
овога
тренутка
зависи
богатство
и
уплив
намастирски
,
и
она
је
дршћући
чекала
да
види
шта
ће
сад
да
ради
.
Отокар
уста
с
камена
,
на
коме
је
седео
док
је
паж
причао
,
па
онда
пође
Конраду
с
овим
речима
које
прођоше
приорки
као
ножеви
кроз
срце
:
_
—
Баци
мач
,
сине
Конраде
,
ја
не
ћу
једну
неправду
светити
другом
.
Ја
сам
у
тешком
часу
обећао
Богу
једну
грану
моје
породице
,
и
ја
сам
хтео
да
испуним
заклетву
—
али
свевишњи
творац
није
хтео
да
ми
остави
избор
.
Он
ми
узе
у
место
кћери
,
мојега
драгог
сестрића
...
Нека
буде
света
воља
његова
!
—
—
После
тога
шта
хоћете
да
вам
још
причам
?
И
лијеп
су
пород
изродили
Двије
кћери
и
четири
сина
,
Тако
било
,
сад
се
помињало
.
Вама
браћо
здравље
и
весеље
!
“
тим
обичним
завршетком
из
наших
народних
песама
о
подобним
приликама
,
и
то
у
доста
рапавом
немачком
преводу
,
заври
Пепи
ову
причу
,
па
се
онда
обрну
возару
:
—
шта
велиш
,
Јергл
?
Је
ли
све
тако
било
како
ја
испричах
?
—
Јергл
махну
главом
,
духну
једно
„
Хм
“
кроз
нос
,
па
онда
рече
:
—
Та
оно
и
јес
и
није
.
Ви
некако
све
то
на
књишку
обрћете
!
—
па
онда
стаде
на
ново
веслати
.
Пепи
се
обрну
нама
смејући
се
.
—
Ја
сам
знао
—
вели
—да
се
нећу
Вог
зна
како
допасти
моме
доброме
Јерглу
;
али
вас
двојица
сте
могли
опазити
како
сам
на
неколико
места
покушавао
да
запливам
у
слог
народног
причања
,
али
све
за
бадава
!
Ми
смо
сувише
живели
другаче
но
што
народ
живи
,
сувише
читали
и
сувише
навикли
да
оне
„
фине
“
и
„
заплетене
“
осећаје
,
које
смо
ми
још
кадри
осећати
,
исказујемо
својим
начином
—
па
сад
,
кад
би
хтели
да
онако
просто
исказујемо
што
у
нашим
прсима
кипи
,
као
што
народ
говори
о
својој
срећи
и
несрећи
,
о
своме
животу
,
просто
нам
се
људи
морају
смејати
.
То
би
тако
исто
било
,
као
кад
би
хтели
да
наш
испрекидан
саркастички
смех
онако
од
срца
иде
,
као
кад
се
какво
дете
смеје
.
—
На
сваки
нанин
—
одговори
Сервијанер
—
сама
је
ствар
по
себи
толико
занимљива
да
можемо
лако
гледати
кроз
прсте
што
се
тиче
облика
,
који
си
јој
ти
дао
.
Него
ја
причи
не
налазим
особите
сличност
са
причом
о
Херу
и
Леандри
.
—
А
,
ја
испрва
ни
сам
несам
знао
,
коју
ћу
вам
причу
да
причам
,
јер
их
има
од
више
руку
а
о
истој
ствари
.
Оне
друге
су
у
длаку
налик
на
ту
грчку
историју
.
Тако
н
.
пр
.
једна
гласи
:
У
намастиру
је
била
нека
млада
херцегиња
а
тамо
између
Ерлакогла
и
Шпицлштајна
некакав
ритер
,
који
је
сваку
ноћ
пливао
преко
језера
,
докле
га
једном
таласи
не
избацише
мртва
на
обалу
.
Друга
опет
:
У
намастиру
је
било
неко
младо
девојче
истина
не
онако
„
благородно
“
као
садашње
јунакиње
,
али
с
онако
исто
врелим
срдашцем
у
недрима
,
као
оне
,
а
преко
језера
,
тамо
код
Карбахмиле
био
је
некакав
млад
и
леп
воденичарски
момак
,
који
је
такође
кадар
био
за
љубав
своме
злату
препливати
преко
језера
.
И
он
је
сваку
ноћ
пливао
преко
језера
,
док
госпођа
приорка
није
сазнала
за
то
грешно
ашиковање
...
Она
заповеди
да
се
зајази
поток
на
коме
ради
намастирски
млин
,
па
намести
намастирске
слуге
на
стражу
,
да
чекају
младога
млинара
што
сваку
ноћ
скрнави
намастир
правом
љубављу
.
И
чим
се
јадник
приближио
обали
,
мртав
уморан
од
толиког
напрезања
,
развалише
стражари
јаз
,
и
читав
брег
зајажене
воде
удари
пливачу
у
лице
и
баци
га
неколико
хвати
у
језеро
назад
.
Он
се
борио
колико
је
могао
с
тим
ненаданим
непријатељем
,
али
та
је
борба
била
мучнија
него
што
је
мислио
...
И
њега
прогуташе
мрачне
дубине
језерске
за
на
век
.
Шта
је
било
с
његовом
љубом
?
...
То
нико
не
зна
.
Влажни
и
тамни
подруми
намастирски
тако
исто
верно
чувају
сваку
тајну
која
им
се
повери
,
као
и
дно
хладнога
језера
.
Бурш
ућута
,
али
кад
виде
да
смо
се
и
ми
замислили
и
загледали
у
даљину
,
узе
реч
на
ново
:
—
Али
да
ми
се
не
би
претворили
обојица
у
паче
од
силне
сентименталности
,
морам
још
и
ово
„
То
исто-мало
друкчије
“
додати
,
као
нов
доказ
да
је
срце
свагда
ћуприја
где
каква
дубока
вода
раставља
двоје
драгих
“
—
У
газде
од
оне
лепе
виле
тамо
,
има
један
велики
пас
најфундлендски
.
И
тај
рундов
има
своје
драго
на
далеко
,
т
.
ј
.
на
другој
страни
језера
али
и
он
као
год
и
Конрад
ајзенуски
,
или
онај
безимени
ритер
или
јадни
млинар
,
и
он
свако
вече
преплива
језеро
да
у
наручју
своје
најфундлендкиње
изјада
своје
тешко
срце
,
да
му
она
својим
меким
шапама
углади
брижне
боре
са
паметнога
чела
.
Је
л
истина
Јергл
?
—
Возар
климну
главом
.
—
Колико
и
колико
смо
га
пута
нашли
у
сред
језера
где
плива
право
пут
оне
мале
дашчарице
!
—
—
То
су
двори
његове
Дулчинеје
!
—
тумачио
је
Пепи
.
Међутим
и
ми
стигосмо
под
Траункирхен
,
па
пошто
смо
се
нагледали
са
језера
тог
старинског
„
зданија
“
,
које
је
толико
много
преживело
,
и
коме
толике
буре
у
природи
и
у
људском
друштву
не
могоше
ништа
наудити
—
обиђемо
га
па
станемо
у
заливу
иза
намастира
,
где
обично
и
ветрењаче
стоје
.
Одатле
се
већ
види
Ебенсее
са
својим
фабрикама
.
Околина
на
тој
половини
гмунденског
језера
нема
онако
умиљатих
партија
као
што
су
оне
на
десно
од
Гмундена
,
али
стене
и
планине
громадају
се
са
свију
страна
,
тако
да
им
се
на
ону
страну
где
је
Ишл
не
може
крај
догледати
.
Ми
одпустисмо
возаре
,
па
одосмо
у
намастир
г
.
попи
,
јер
сад
само
сеоски
парох
служи
у
малој
цркви
,
а
намастир
је
пуст
.
—
Преласни
господин
отишли
су
јутрос
у
Гмунден
,
и
рекли
су
вратити
се
пред
вече
!
—
одговори
нам
црквењак
један
са
бакарно-црвеним
,
чворугастим
носом
,
и
великом
ћелом
на
глави
.
—
А
зар
нам
ти
не
би
могао
показати
цркву
и
намастир
?
—
упита
Пепи
.
—
Жао
ми
је
,
милостиви
господине
,
али
његова
пречасност
су
строго
заповедили
!
...
—
Последње
речи
тога
човека
са
замјечателним
носом
несмо
чули
,
јер
га
одмах
остависмо
.
Пепи
се
најпре
поче
љутити
што
смо
за
бадава
дошли
,
али
одмах
поче
и
себе
и
нас
тешити
тиме
,
што
и
онако
нема
Бог
зна
шта
у
тим
зидинама
,
и
нађе
чак
да
је
боље
што
их
несмо
изближе
разгледали
,
јер
би
можда
покварили
романтичну
слику
,
коју
смо
сваки
за
се
начинили
по
његовој
причи
и
т
.
д
.
Али
шта
ћемо
сад
?
Чамац
смо
послали
назад
,
а
ватрењача
баш
мало
час
прохуја
поред
нас
у
Гмунден
,
па
би
ваљало
чекати
два
сахата
док
оде
још
један
пут
у
Ебенсее
па
се
врати
под
намастир
.
—
А
шта
ту
ваздан
лонџања
?
—
грмну
земљак
,
који
је
могао
врло
добро
да
пешачи
—
ми
ћемо
апостолски
дуж
целе
обале
па
у
Гмунден
!
—
—
Дај
да
те
бацим
за
тај
предлог
,
Сервијанер
!
Наравно
да
нећемо
чекати
оног
инглиског
медведа
са
његовом
ватрењачом
,
особито
кад
је
овако
славан
дан
.
Уз
пут
има
воћа
,
каквог
је
тешко
и
сам
Адам
у
рају
у
своје
време
имао
.
На
да
видите
какви
су
то
славни
вртови
и
паркови
,
какви
двори
а
какви
балкони
какве
цуре
и
какви
аргуси
!
—
.
И
ми
се
кренемо
из
Траункирхена
све
крај
обале
.
Испрва
је
ишло
и
којекако
.
Пут
нас
је
водио
кроз
тако
лепе
баште
да
несмо
ни
осећали
ужасну
жегу
,
али
мало
по
мало
постаде
нам
врућина
тако
несносна
да
смо
грабили
да
се
што
скорије
дочепамо
Гмундена
и
дивне
хладовине
код
„
угаситога
јелена
.
“
Кад
дођосмо
до
Алт-минстера
,
поче
Пепи
на
ново
предлагати
да
свратимо
у
једну
механу
крај
језера
,
где
има
свагда
пржених
рибица
,
да
одемо
у
старинску
цркву
и
т
.
д
.
Али
преко
свију
његових
предлога
прешло
се
мучке
на
дневни
ред
,
т
.
ј
.
да
се
иде
кући
,
и
он
ни
најмање
не
протестоваше
противу
таког
поступања
већине
,
јер
и
он
је
био
мртав-уморан
,
па
је
само
за
то
предлагао
да
спасе
своје
цицеронско
достојанство
.
Најзад
стигосмо
у
нашу
гостионицу
,
гладни
,
жедни
,
уморни
.
Данас
већ
није
се
могло
мислити
ни
на
какву
екскурзију
,
већ
хтедосмо
да
се
одмарамо
.
Али
тек
што
седосмо
приђе
буршу
некакво
момче
.
—
Где
сте
,
г
.
бароне
,
ја
вас
