онуисту
врбу
!
—
рече
Рајко
.
—
Па
да
гађам
,
је
л
’
?
Ако
!
Баш
ћу
тако
да
радим
,
—
одговори
старац
.
У
томе
труба
даде
знак
,
да
неко
долази
У
град
.
То
бејаше
Гојко
с
Јеленом
...
Тома
Теологита
још
се
не
надаше
Гојку
,
нити
знађаше
шта
је
са
њим
.
Јелену
пак
не
очекиваше
никада
.
Његове
се
мисли
заустављаху
на
новом
предузећу
.
Сам
,
у
неосветљеној
одаји
својој
,
сеђаше
Тома
после
вечерашњег
већа
.
Узнемирено
очекиваше
гласника
о
погибији
Рајковој
.
А
кад
виде
,
да
га
никако
нема
,
Тома
слућаше
несрећу
.
Устаде
,
забрави
врата
и
у
несаници
очекиваше
зору
.
XВИИ
.
Рајко
се
сети
,
да
,
мож’да
,
труба
објављује
Гојков
повратак
.
—
Тако
,
тако
ти
учини
са
њим
,
—
рече
он
старом
дворанину
—
тврдо
га
вежи
за
ону
исту
врбу
и
остави
нека
му
гавран
очи
испије
.
—
Баш
ће
му
тако
и
бити
.
Ал
’
њега
за
ноћас
ваља
у
подрум
бацити
—
одговори
старац
.
—
То
ћу
и
да
урадим
.
Да
ми
ко
помогне
убацити
тамо
зликовца
.
Рајко
се
упути
из
врта
на
двориште
и
даље
,
од
куд
се
глас
стражарев
чуо
.
Старац
,
мрмљајући
нешто
,
изиђе
брзо
и
оде
да
тражи
помагача
.
Рајко
познаде
да
збиља
долази
Гојко
,
похита
му
на
сусрет
па
се
братски
са
њим
загрли
и
пољуби
.
А
кад
виде
,
да
је
недалеко
од
њега
нека
женска
прилика
,
коју
у
мраку
не
могаше
боље
загледати
,
он
заусти
да
гласно
упита
Гојка
,
па
се
трже
и
лагано
додаде
:
—
А
она
женска
?
—
Веома
добра
душа
,
све
ћеш
сазнати
,
—
одговори
Гојко
.
Момци
прихватише
коње
,
а
један
осветли
буктињом
степенице
,
куда
се
иде
у
Гојков
стан
.
Гојко
поведе
Јелену
до
степеница
,
па
је
онда
пусти
.
Она
се
поче
пети
,
а
Гојко
иђаше
за
њом
.
На
степеницама
,
где
се
савијају
око
мраморног
стуба
,
Гојко
се
окрете
и
Рајку
,
који
је
ишао
за
њим
,
ша’ну
:
—
Синовица
монаха
Исаије
!
Рајку
клецну
нога
,
срце
му
убрза
,
крв
јурну
У
образе
,
и
он
,
не
могући
прикрити
ненадну
узбуђеност
,
готово
гласно
викну
:
—
Она
?
Јелена
чу
,
па
се
сети
да
се
то
ње
тиче
.
Хтеде
се
окренути
,
ал
’
јој
у
тај
мах
слуга
показа
осветљену
собу
,
у
коју
она
уђе
а
за
њом
и
Гојко
.
Рајко
застаде
на
степеницама
.
Једва
дође
себи
,
а
онда
понови
:
—
Она
?
Јелена
?
Па
се
за
тим
упути
на
више
.
Гојко
виде
,
да
се
Рајко
јако
изненади
.
За
час
му
многе
мисли
севнуше
у
памети
,
ал
’
не
могаше
краја
ухватити
.
У
том
се
Рајко
указа
на
отвореним
вратима
.
—
Ступи
,
Рајко
!
—
позва
га
Гојко
.
Јелена
се
трже
,
погледа
својим
крупним
очима
Рајка
,
пребледе
,
руком
се
прихвати
за
камени
сто
,
до
кога
стајаше
,
а
усне
,
мало
отворене
,
размакоше
се
,
готове
да
одаду
и
смех
и
плач
и
уздах
и
врисак
.
—
Она
је
,
она
,
Јелена
!
—
викну
Рајко
радосно
,
па
јој
брзо
приђе
.
—
Војвода
Рајко
!
—
цикну
Јелена
,
па
се
затресе
.
Рајко
је
ухвати
за
руку
и
придржа
:
—
Јелена
?
ти
сада
!
—
Да
,
војводо
!
—
поврати
се
Јелена
.
—
Јелена
,
моја
Јелена
!
—
рече
Рајко
,
ал
’
се
брзо
трже
:
—
Ти
си
,
мож’да
,
већ
—
—
Девојка
још
!
—
одговори
она
.
—
Онда
ипак
:
моја
Јелена
!
—
доврши
Рајко
.
За
тим
додаде
:
—
Од
кад
се
не
видесмо
!
Па
ипак
—
—
Хвала
Богу
!
—
рече
Јелена
.
Гојку
бејаше
све
јасно
.
—
Да
није
—
рече
радосно
Јелени
—
то
онај
витез
?
—
Он
је
!
—
весело
одговори
Јелена
.
—
Ти
,
дакле
,
знаш
?
—
упита
га
Рајко
.
—
И
да
и
не
до
сада
.
Сад
знам
све
,
—
одговори
Гојко
.
Седоше
,
па
у
многобројним
питањима
и
одговорима
настаде
узајамно
обавештавање
.
—
Теби
,
дакле
,
имам
да
захвалим
,
брате
!
—
рече
Рајко
Гојку
.
Пружи
му
руку
,
па
се
братски
опет
пољубише
.
—
Ти
си
,
без
сумње
,
уморна
од
путовања
?
—
упита
Рајко
Јелену
.
—
О
том
не
говори
,
—
рече
она
.
У
том
се
са
степеница
зачула
неко
долази
.
—
Дакле
дошао
?
—
чујаше
се
нечији
глас
отуда
.
—
Е
,
добро
нам
дошао
такав
соко
!
—
То
је
његов
глас
,
—
рече
Рајко
.
—
Сад
већ
доцне
!
—
настави
Гојко
—
не
спремисмо
ни
њу
ни
њега
.
—
Твој
стриц
,
монах
Исаија
!
—
рече
Рајко
Јелени
.
Гојко
бејаше
изишао
на
врата
,
и
дочека
Исаију
.
—
Добро
дошо̑
,
витеже
!
Гојко
пољуби
Исаију
у
руку
,
а
монах
га
благослови
,
па
додаде
:
—
Ама
с
таким
јунаком
хоћу
да
се
и
у
лице
целивам
!
—
рашири
руке
,
загрли
Гојка
па
се
срдачно
пољубише
.
Кад
ступише
у
собу
,
Рајко
устаде
с
Јеленом
,
која
је
била
силно
узбуђена
.
За
Рајком
приђе
и
она
и
пољуби
Исаију
У
Руку
.
—
Жива
и
срећна
била
,
кћери
моја
,
—
благослови
је
Исаија
.
Јелена
не
могаше
више
издржати
.
Покри
лице
рукама
па
зајеца
.
Исаија
погледа
у
Гојка
па
у
Рајка
,
питајући
их
очима
и
изразом
свога
лица
.
—
Бог
ми
је
дао
срећу
,
да
те
обрадујем
,
добри
оче
!
Позвах
те
преко
гласника
из
Сера
,
да
одмах
дођеш
овамо
,
ал
’
ти
не
рекох
,
да
ти
водим
—
твоју
синовицу
Јелену
,
—
брзо
изговори
Гојко
,
показујући
на
њу
.
—
Господе
преблаги
!
—
викну
Исаија
.
—
Боже
!
Полете
напред
и
загрли
Јелену
,
која
му
,
лијући
крупне
сузе
,
паде
на
груди
.
Исаија
је
пољуби
у
чело
и
косу
,
очи
му
заблисташе
сузом
,
а
он
,
држећи
је
на
прсима
,
диже
своју
главу
и
очима
гледаше
горе
,
као
да
тражаше
небо
и
на
њему
Господа
.
—
Тебе
,
Бога
,
хвалим
!
—
оте
му
се
из
раздрагане
душе
његове
.
Стари
дворанин
брзо
пробуди
једног
свог
друга
,
па
га
,
казавши
му
у
чему
је
ствар
,
поведе
са
собом
у
врт
.
Ушавши
,
старац
доведе
друга
до
клупе
,
где
је
Рајко
требао
да
главом
плати
своју
честитост
.
—
Ево
овде
је
то
било
,
—
показиваше
старац
—
а
зликовац
је
хтео
отуд
иза
леђа
напасти
.
Је
л
’
тако
било
,
несрећо
грчка
?
—
окрете
се
старац
месту
,
где
је
везао
нападача
.
Одговора
не
би
.
—
Ћутиш
,
а
?
ама
проговорићеш
,
док
те
притегнем
уз
врбу
,
уз
ону
исту
врбу
,
где
ти
мене
веза
!
Обиђоше
клупу
.
—
Разумеш
ли
,
а
?
—
говораше
старац
,
па
се
саже
да
рукама
опипа
везанога
.
Прође
један
тренутак
,
а
старац
викну
и
устаде
пљеснувши
рукама
:
—
Крст
и
анђео
!
њега
је
однео
нечастиви
!
И
старац
се
прекрсти
.
—
Нема
га
?
—
Нема
,
светога
ми
Петра
!
У
потеру
за
њим
!
Он
је
могао
само
на
ову
страну
умаћи
.
И
они
брзо
пођоше
ка
огради
,
заклоњеној
врежама
од
купине
.
—
Овде
је
и
ушао
у
врт
,
—-
показиваше
старац
,
кад
дођоше
до
ограде
.
Нешто
затресе
купине
.
Они
стадоше
.
—
Ту
је
зликовац
!
—
рече
старац
и
извади
нож
,
па
корачи
напред
.
—
Ха
,
нећеш
умаћи
!
—
јетко
викну
кад
нагази
на
нападача
.
Бегунац
виде
да
нема
куд
.
Искочи
из
вреже
,
држећи
у
руци
свој
нож
,
који
му
старац
заборави
узети
,
кад
га
је
везао
.
Помоћу
тог
ножа
он
је
и
пресекао
на
једном
месту
лагано
канице
,
којима
је
био
у
квргу
,
али
доста
лабаво
,
везан
.
Искочивши
,
он
нападне
на
старца
,
који
врдну
мало
у
страну
,
те
га
нож
дохвати
по
-одећи
.
Старац
зграби
нападача
за
руку
,
па
му
вешто
изби
нож
.
Тада
се
дохватише
у
коштац
,
а
старац
,
притежући
га
рукама
,
држаше
у
једној
свој
нож
.
—
Нећу
,
да
те
убијем
одмах
,
већ
да
те
мучим
,
Грче
неваљали
!
—
викаше
старац
.
Онај
други
дворанин
виде
,
да
ту
више
нема
шале
,
прискочи
у
помоћ
и
стаде
једнога
давити
.
Старац
хтеде
нешто
рећи
,
али
се
присети
,
пусти
бегунца
,
брзо
измахну
ножем
,
па
га
забоде
више
од
половине
с
десне
стране
у
врат
Грку
,
који
на
мах
паде
,
а
из
ране
шикну
крв
.
.
У
том
и
месец
са
свим
изгреја
.
—
Ху
,
једва
се
опростих
напасти
!
—
викаше
старац
,
па
се
обрати
убијеноме
:
—
Нисам
мислио
,
да
тако
брзо
свршиш
,
неваљалче
!
Али
захвали
за
ту
срећу
овом
мом
пријатељу
.
Други
га
дворанин
зачуђено
погледа
.
—
Јест
,
баш
теби
!
Ти
у
мраку
нападе
мене
,
стеже
ме
за
гркљан
,
те
у
мало
не
зевнух
.
У
невољи
измахнем
ножем
,
и
прекратим
целу
ствар
.
Онај
се
не
могаше
довољно
чуду
начудити
.
Старац
се
саже
,
добро
разгледа
убијенога
,
па
онда
устаде
:
—
Више
ми
нећеш
умаћи
!
Добро
је
било
!
За
тим
се
окрете
другу
:
—
Хајдемо
!
Хвала
ти
,
а
не
дао
Бог
да
будеш
у
невољи
,
знај
да
ћу
ти
се
братски
одужити
!
Они
изиђоше
из
врта
,
па
се
старац
упути
одељењу
Томе
Теологите
,
а
онај
други
оде
,
да
продужи
спавање
,
чудећи
се
:
—
Е
,
е
!
А
прсти
се
пусти
дочепали
мекоте
па
не
умеју
пустити
!
Шта
сам
ја
могао
знати
у
мраку
!
Старац
уђе
и
куцну
на
врата
Томина
.
Тома
,
полубудан
,
скочи
:
—
Ко
је
?
шта
је
?
—
Крв
у
врту
,
убијен
човек
!
—
одговори
старац
.
—
Дакле
ипак
добро
!
—
помисли
Тома
,
па
се
маши
да
одбрави
врата
.
—
А
је
ли
мртав
?
—питаше
он
отварајући
.
—
Како
да
није
?
Нисам
му
дао
ни
зевнути
.
Да
се
само
мало
одоцних
,
Бог
да
прости
ћефалију
Рајка
!
—
говораше
старац
,
улазећи
у
собу
.
Томи
бејаше
све
јасно
,
плану
али
се
брзо
прибра
:
—
Погребите
га
још
пре
сванућа
,
па
о
томе
догађају
ни
речи
!
Не
треба
узнемиривати
светлу
ћесарицу
ни
војску
!
XВИИИ
Ненадни
састанак
с
Рајком
,
коме
се
никад
више
није
надала
,
и
с
Исаијом
,
кога
је
једва
била
и
запамтила
,
учинио
је
,
те
је
од
амазонке
Јелене
почела
на
брзо
постајати
мека
женска
природа
,
каква
Је
у
почетку
Јелена
и
била
.
Њој
је
живот
био
тежак
и
мучан
,
а
стазе
животне
посуте
трњем
и
невољама
.
Таком
се
животу
није
радовала
,
и
само
смеона
и
издржљива
њена
природа
могла
ју
је
одржати
у
животу
.
Али
је
сад
Јелени
на
један
пут
из
мркле
ноћи
свануо
сјајан
и
ведар
сунчан
дан
.
И
она
се
животу
сада
први
пут
после
толиких
неприлика
у
дугом
времену
обрадова
.
Радовала
му
се
као
дете
што
жељно
пружа
руке
за
мирисним
цветом
и
шареним
лептирком
.
Старом
се
Исаији
обновише
у
памети
слике
детињства
и
младости
,
а
томе
бејаше
узрок
Јелена
и
срећни
случај
,
који
ју
је
к
њему
довео
онда
,
кад
јој
се
он
престаде
на
свагда
надати
.
Рајко
је
био
ведар
и
весео
,
надајући
се
бољим
данима
у
својој
будућности
.
Отклонила
се
сумња
,
која
је
његову
душу
често
морила
,
а
на
место
њено
дошло
је
мило
и
радосно
сазнање
.
Празни
дани
минулог
живота
његовог
добише
обилате
накнаде
.
И
он
поче
по
ново
веровати
у
тиху
срећу
скромнога
али
пуног
благослова
огњишта
свог
,
свога
гнезда
,
које
ће
радо
свити
сада
.
Јелену
је
ћесарици
Ани
и
њеном
двору
приказао
монах
Исаија
.
—
Узвишена
ћесарице
,
ево
твојој
милости
и
закриљу
приводим
листак
са
стабла
,
на
коме
сам
и
сам
био
до
сада
једна
и
то
по
готову
сува
грана
!
—
реко
је
тада
Исаија
.
Ана
је
Јелену
примила
са
свом
љубављу
материнском
.
—
Богу
хвала
што
ми
је
дао
и
трећу
кћер
!
—
рече
она
,
кад
пољуби
Јелену
у
чело
.
Јелена
је
одмах
постала
нераздвојна
друга
Мари
,
која
је
већ
све
од
Гојка
била
сазнала
,
а
добра
Видосава
осећаше
се
и
сама
ојачана
у
добрим
жељама
својим
према
кући
ћесарице
и
њених
пријатеља
.
Тако
живот
пође
напред
веселије
и
бујније
...
Војска
из
драмске
области
бејаше
готово
сва
прикупљена
,
а
од
важнијих
вођа
очекиваше
се
само
још
Љубоје
.
Он
стиже
баш
онда
,
кад
се
у
граду
поведе
реч
о
њему
и
његовом
задоцњењу
,
и
ако
је
било
жупа
удаљенијих
које
су
већ
биле
стигле
.
Љубоје
је
довео
на
хиљаду
ратника
.
Па
челу
витешког
похода
јахао
је
Љубоје
у
богатом
злаћеном
оделу
војводском
с
високим
калпаком
,
на
коме
се
лелујала
челенка
и
велико
шарено
перо
нојево
.
О
бедрима
му
је
висио
широки
палош
са
позлаћеним
балчаком
,
који
се
завршавао
златним
крстом
.
Левом
је
руком
држао
узде
крупнога
вранца
без
белеге
а
десну
је
спустио
на
колено
.
За
њим
су
ишла
два
часника
а
до
њих
трубач
на
зеленку
.
На
челу
коњаника
,
који
су
у
лепом
и
правилном
поретку
ишли
,
јахао
је
на
доброме
белцу
стегоноша
.
Широки
и
златом
извезени
стег
са
двоглавим
орлом
и
круном
држао
је
стегоноша
у
десници
на
дршку
од
бојнога
копља
.
За
њим
је
ишла
коњица
,
а
за
коњицом
војници
,
који
су
се
пешке
борили
.
Цео
поход
завршаваху
људи
,
који
су
водили
товарне
коње
с
војничким
и
логорским
потребама
.
Витешки
одред
Љубојев
ушао
је
у
драмско
логориште
лагано
и
свечано
око
заранака
краснога
дана
прве
јесени
.
Сав
логор
,
сав
град
и
његово
подграђе
усташе
и
кренуше
се
да
виде
најкршније
момке
,
најбољу
опрему
,
најбољи
део
драмске
војске
.
Кад
Љубоје
уђе
у
логориште
и
поздрави
ратнике
са
старом
ћесарицом
и
њеним
двором
,
грмнуше
хиљадама
грла
радосним
клицањем
,
које
се
више
никако
и
не
прекидаше
,
па
ни
онда
,
кад
се
Љубоје
заустави
на
празном
пољу
,
где
је
имао
улогорити
своју
војску
.
Стегоноша
високо
уздиже
стег
па
три
пута
завитла
њиме
по
ваздуху
,
да
види
сва
војска
.
За
тим
сиђе
с
коња
и
пободе
стег
.
Војска
пристизаше
и
разређиваше
се
.
Пратиоци
товарних
коња
пожурише
се
за
њима
,
и
за
часак
се
у
пољу
забелеше
нови
лепи
чадори
Љубојеве
војске
.
Логорске
ватре
плануше
,
свирка
и
песма
насташе
,
а
у
том
се
и
сутон
ухвати
.
Љубоје
оде
у
град
,
у
коме
је
до
сада
већи
део
свога
службовања
провео
.
Он
бејаше
сад
препорођен
.
Гледаше
друкчије
,
отвореније
и
веселије
,
а
говораше
отворено
,
незамишљено
.
Кад
се
мало
после
куцну
пехарима
са
својим
старим
друговима
и
пријатељима
,
Љубоје
причаше
:
—
Сваки
мора
да
одболује
снове
младости
.
То
није
ни
мене
мимоишло
.
Али
,
хвала
Богу
,
дође
тренутак
,
када
се
човек
освести
.
Тако
је
и
са
мном
било
.
Кад
прође
санак
,
дође
грозница
осећаја
,
а
после
ње
—
здрава
душа
,
чисто
срце
,
крепка
воља
.
Тако
је
браћо
!
Пијмо
пехаре
руменике
,
Божјег
благослова
!
Пијмо
,
испијмо
до
дна
,
и
живимо
за
част
и
име
своје
и
своје
отаџбине
!
Здрави
!
Мало
доцније
уђе
у
собу
Гојко
,
који
долажаше
из
Анина
двора
.
—
Браћо
,
—
рече
он
.
—
Тренутак
је
ту
.
За
неки
дан
смо
још
овде
,
а
после
полазимо
у
име
Божје
!
-
—
Живео
!
—радосно
се
одазваше
војводе
.
—
Добар
си
гласник
!
—
додадоше
други
.
—
Сад
је
стигао
глас
од
светлога
и
моћног
деспота
.
Он
ће
ових
дана
стићи
овамо
са
свом
својом
војском
,
а
кад
прими
и
наше
јунаке
,
поћи
ћемо
право
ка
Дренопољу
.
Али
има
једна
мала
незгода
.
Краљ
Вукашин
је
скупио
своју
војску
у
Скопљу
,
и
кренуо
се
са
њом
преко
деспотовине
светле
браће
Дејановића
.
Он
ће
у
Велбужду
узети
и
њихову
војску
,
која
се
тамо
летос
сакупљала
,
па
ће
онда
у
име
Божје
прећи
границу
непријатељску
.
Али
у
тој
војсци
нема
краљевих
синова
,
нема
нарочито
јуначкога
му
сина
Марка
.
А
то
је
штета
,
велика
штета
!
Марко
је
с
браћом
морао
остати
пред
оним
делом
краљеве
војске
,
коју
је
краљ
био
повео
на
Николу
Алтомановића
.
Баш
кад
је
Марко
мислио
поћи
овамо
—
тако
јавља
краљ
нашем
деспоту
,
а
он
нама
—
напао
је
на
његову
војску
Алтомановић
.
Он
мисли
,
да
се
користи
нашим
ратом
с
Турцима
.
—
Проклетник
!
Издајица
!
—
загрмеше
војводе
.
—
Ал
’
нек
се
добро
држи
после
наше
победе
над
Турцима
!
—
додадоше
неки
.
—
Па
ни
то
није
све
,
—-
настави
Гојко
.
—
Краљев
зет
Ђурђе
Балшић
,
који
му
је
био
савезник
против
Алтомановића
,
као
да
је
окренуо
лист
и
преврнуо
вером
.
—
Гле
,
гле
!
—
Он
је
тргао
натраг
своју
војску
испред
Алтомановића
,
и
смера
да
нападне
на
краљев
град
Призрен
.
—
Помогне
ли
Бог
нама
,
Балшић
је
свршио
!
—
рече
Рајко
одлучно
.
—
За
то
ће
—
доврши
Гојко
—
бити
у
нашој
војсци
три
јунака
мање
.
Али
опет
—-
—
Доста
смо
и
ми
Турцима
!
—
одазваше
се
остали
.
Било
је
вече
у
велико
,
кад
су
код
камена
за
сјахивање
,
усред
дворишта
,
стајале
Јелена
и
Видосава
,
разговарајући
се
о
војни
,
која
је
на
прагу
Јелена
,
говорећи
с
Видосавом
,
уочи
неког
коњаника
,
који
уђе
у
двориште
,
па
га
неопажено
посматраше
,
а
кад
он
бејаше
близо
,
она
упита
Видосаву
;
—
Како
се
зове
овај
војвода
!
—
То
је
тај
туђин
,
велможа
Тома
Теологита
,
—
одговори
јој
лагано
Видосава
.
Јелена
чисто
задрхта
.
Знала
је
већ
из
обавештавања
с
Рајком
,
да
је
Тома
узрок
њене
онолике
туге
и
жалости
.
И
Рајко
,
који
се
у
врту
зарече
,
да
ће
још
сутра
дан
одмах
раскрстити
с
Томом
,
занесен
ненадном
срећом
својом
,
заборави
на
то
.
Тек
кад
је
сазнао
за
Томино
злочинство
и
према
Јелени
,
плану
по
ново
и
одлучи
да
учини
своје
још
пре
поласка
целе
војске
.
Јелена
сада
задрхта
,
али
се
брзо
прибра
,
и
поносито
диже
главу
.
Тома
,
идући
лагано
на
коњу
,
пролажаше
већ
поред
њих
,
гледајући
их
испод
очију
.
А
кад
би
са
свим
близо
,
Јелена
га
јасно
али
презриво
погледа
па
окрете
главу
на
страну
.
Тома
стиже
своме
двору
,
а
и
оне
одоше
Ани
.
Тома
сјаха
и
уђе
унутра
.
И
ако
се
враћао
из
логора
,
ипак
до
куће
бејаше
мисли
о
војни
заменио
другим
мислима
.
—
Те
очи
?
—
рече
у
себи
,
кад
уђе
сам
У
собу
.
—
Где
сам
их
то
могао
видети
?
Где
?
—
па
му
преко
памети
прелажаху
различите
слике
и
сцене
из
шаренога
му
живота
.
—
Све
јесте
и
опет
—
није
.
Ал
’
те
очи
!
Ходаше
собом
горе
и
доле
.
На
један
пут
стаде
и
лупи
руком
о
руку
:
—
Она
је
!
Стојећи
тако
неколико
тренутака
,
замисли
се
по
ново
,
па
опет
рече
:
—
Она
!
И
он
се
јако
стресе
...
Погодио
је
!
XИX
.
За
мало
дана
стиже
у
Драму
и
Угљешина
војска
а
са
њом
Угљеша
,
деспотица
Љуба
и
војвода
Богдан
,
човек
у
најбољим
годинама
,
осредњег
раста
,
јаких
мишица
,
добре
душе
ал
’
намрштена
лика
.
Кад
се
серска
и
драмска
војска
састаше
,
проламаше
се
небо
и
разлегаху
се
горе
од
веселих
ратничких
клицања
,
а
Угљеша
бејаше
задовољан
драмским
одељењима
.
Ту
је
војска
имала
да
се
одмори
три
дана
,
па
да
се
сва
крене
пут
Дренопоља
.
Била
је
већ
половина
месеца
септембра
,
а
блага
јесен
као
да
бејаше
скупила
сву
драж
својих
дана
те
их
смести
у
сам
почетак
своје
владе
.
Угљеша
и
Богдан
,
коме
се
указиваше
свака
част
,
сваког
дана
излажаху
из
града
,
те
обилазише
војску
,
и
још
се
ни
један
пут
не
вратише
у
град
невесели
и
незадовољни
.
Једне
вечери
Угљеша
сазва
ратничко
веће
на
коме
одређиваше
нове
дужности
војводама
и
издаваше
налоге
за
претходну
спрему
пре
поласка
.
Највише
бејаше
изненађен
—
Тома
Теологита
.
Угљеша
на
његово
место
за
заповедника
војске
целе
драмске
области
наименова
војводу
Гојка
,
а
Тому
позва
да
се
нађе
уз
њега
—
деспота
-—
својим
саветом
и
знањем
.
Веће
весело
прими
ту
новину
,
а
кад
Гојко
одушевљеним
речима
понови
Угљеши
,
како
му
ставља
на
услугу
мишицу
и
мач
,
главу
и
живот
,
захори
се
велика
дворана
од
радосног
клицања
.
—
Буди
витез
,
као
што
си
и
до
сада
био
,
па
си
ми
брат
а
не
млађи
!
—
одговори
му
Угљеша
.
Тома
је
био
од
једа
зелен
.
Не
рекавши
ни
речи
,
једва
дочека
крај
већа
.
А
тада
се
брзо
повуче
у
свој
двор
.
Он
је
већ
знао
,
да
је
био
стао
на
последњу
и
највишу
лествицу
части
,
коју
је
могао
овде
имати
.
Одатле
се
само
могао
спуштати
на
ниже
.
Зато
је
гледао
да
то
спуштање
не
дође
,
бар
не
тако
брзо
.
Али
сад
је
оно
већ
отпочело
.
Уклоњен
је
с
највиднијег
места
у
источној
половини
Угљешине
деспотовине
,
а
на
њ
је
уздигнут
највећи
противник
његов
.
Вреди
ли
више
остати
овде
?
Не
,
ни
у
ком
случају
не
!
Он
је
пажљиво
сисао
сласт
,
где
год
ју
је
могао
наћи
,
као
што
вредна
чела
не
оставља
у
врту
ни
један
цветак
.
Није
се
само
дотакао
онога
—
чега
није
могао
.
Он
је
имао
очи
за
лепоту
и
воље
за
уживањем
.
То
је
тражио
и
већином
нашао
.
Сад
ће
настати
војна
,
за
коју
он
није
у
ствари
никад
марио
.
Тешко
би
у
њу
ступио
,
и
да
је
остао
у
части
,
коју
је
до
мало
пре
имао
.
Овако
—
никако
.
Он
овде
више
неће
остати
.
Иде
,
ал
’
куда
?
Да
Византија
није
тако
јадна
,
тамо
би
му
било
понајпре
места
.
Али
она
не
може
њему
дати
оно
,
што
он
тражи
.
И
још
нешто
.
Не
може
она
срушити
срећу
његових
непријатеља
.
Зар
да
тамо
слуша
он
,
како
се
они
,
који
га
отурише
,
славе
и
величају
,
како
односе
мегдане
на
бојном
и
љубавничком
пољу
?
Не
!
У
овим
је
крајевима
један
још
господар
,
коме
он
није
служио
.
А
тај
је
господар
силан
,
крепак
и
млад
.
Он
ће
за
неки
дан
укрстити
оружје
своје
са
серском
и
драмском
господом
.
Њему
ваља
помоћи
,
да
победи
,
да
њих
саломи
,
уништи
,
а
њега
—
помагача
—
да
опет
уздигне
.
Његова
је
одлука
готова
.
Било
је
пола
ноћи
,
кад
се
споредна
мала
градска
врата
с
јужне
стране
отворише
,
да
пропусте
-—
бегунца
Тому
Теологиту
...
Неколико
тренутака
после
тога
неко
куцну
на
прозор
Јеленине
собе
.
Она
устаде
и
приђе
прозору
.
На
пољу
је
месечина
,
те
могаше
одмах
познати
Рајка
.
—
Ти
си
,
Рајко
?
—
Ја
.
Важне
ти
гласе
доносим
.
Тома
Теологита
умаче
са
свима
својим
греховима
.
—
Нека
га
господ
уклони
далеко
од
ове
куће
,
од
нас
и
свих
честитих
,
—
одговори
Јелена
.
—
Не
,
није
тако
.
Он
је
свргнут
.
—
Знам
.
—
И
жигосан
тиме
.
—
Знам
.
—
Он
треба
да
плати
главом
злочин
према
теби
,
према
мени
,
Гојку
,
Мари
,
ћесарици
.
Све
се
бејаше
скупило
,
да
се
сломи
над
њим
,
а
он
хоће
да
избегне
.
—
Ипак
ће
га
стићи
ма
кад
.
—
Али
он
одлази
да
смишља
и
извршује
нова
недела
.
—
Шта
?
—
Одјури
да
тражи
нове
жртве
,
нову
Јелену
,
Рајка
—
—
Проклетник
!
Он
не
сме
стићи
никаквом
циљу
више
.
—
Он
одјезди
да
спреми
нове
замке
нама-
—
У
њих
треба
њега
ухватити
.
—
И
да
непријатеља
српског
имена
,
мож’да
,
припреми
да
нас
дочека
.
—
Али
зар
нема
у
овом
граду
јунака
,
који
ће
учинити
крај
бићу
његовом
?
—
Има
!
—
И
руке
,
која
ће
се
посветити
?
—
Има
!
—
И
жерава
,
који
ће
стићи
његовога
коња
?
—
Има
!
—
Па
хоће
ли
се
витез
пожурити
?
—
Да
!
—
А
ко
је
он
?
—
Ја
!
Из
Јелене
проговори
опет
амазонка
:
—
Бог
ти
био
у
помоћи
!
—
Не
очајавај
,
надај
се
.
С
Богом
!
И
Рајка
нестаде
.
По
свршеном
већу
Угљеша
с
Гојком
оде
у
Анине
одаје
.
Тамо
бејаше
Ана
,
Мара
,
Јелена
,
Љуба
и
Видосава
.
—
Учинио
сам
по
жељи
властеле
,
а
знам
да
нисам
ни
вашу
вољу
прекршио
,
—
рече
им
благо
Угљеша
.
—
Туђина
Теологиту
уклонио
сам
са
досадашње
му
части
,
која
је
припала
часнијем
,
—
и
Угљеша
показа
руком
на
Гојка
.
—
Што
год
ти
урадиш
,
добро
је
!
—
одговори
Ана
.
—
А
сада
и
најбоље
!
—
додаде
деспотица
Љуба
,
па
продужи
:
—
Добра
мајко
!
Није
једна
суза
канула
у
твојој
кући
због
тог
туђина
,
а
ти
ниси
ни
знала
.
Наша
мила
Мара—
—
Шта
?
Мара
?
—
зачуди
се
Ана
.
—
Јест
,
она
ће
ти
много
причати
,
—
продужи
Љуба
—
па
ћеш
знати
онда
,
и
шта
је
могло
бити
с
нападом
на
тебе
,
и
шта
је
препатио
племенити
витез
—
Љуба
показа
на
Гојка
—
и
други
јунак
,
Рајко
,
а
душу
његову
каквом
бојом
зна
сликати
тек
прошлост
добре
девојке
,
Јелене
!
Ана
од
чуда
клону
и
седе
,
а
Љуба
јој
задовољи
прву
радозналост
.
Ана
једва
вероваше
,
па
се
и
сама
поче
досећати
.
—
Сазнао
сам
све
то
и
ја
,
—
рече
Угљеша
—
па
сам
знао
,
да
он
и
без
тога
не
би
смео
угазити
у
војну
,
а
да
буде
ово
што
је
.
Али
ми
је
он
за
неко
време
био
потребан
баш
за
то
што
је
туђин
,
јер
у
мојој
деспотовини
има
много
туђина
његовога
рода
.
Многу
сам
беду
срећно
минуо
само
зато
,
што
сам
у
тренутку
употребио
погодну
личност
,
која
је
могла
творити
много
зала
па
ипак
дати
користи
,
а
не
знати
чиме
и
колико
користи
.
За
измирењем
цркве
,
које
сам
преко
посрбљених
Грка
извршио
,
морао
сам
још
неко
време
попуштати
,
док
је
све
уравњено
и
прокрчено
.
Данас
више
не
разликујем
у
мојој
деспотовини
ништа
друго
,
до
само
верне
поданике
.
Сутра
,
прекосутра
укрстићемо
,
Божјим
благословом
,
оружје
с
непријатељем
,
и
тада
ћу
видети
,
колико
сам
добро
учинио
,
тако
радећи
.
Свргнуће
Томино
и
узвишење
Гојково
обрадовало
је
све
и
свакога
у
граду
,
ал
'
никога
више
од
онога
,
који
је
у
души
највише
патио
—
од
Маре
.
Она
је
сад
већ
била
потпуно
уверена
,
да
јој
је
грануо
дан
среће
и
Божјег
благослова
...
Мало
после
стајали
су
у
врту
Гојко
и
Мара
.
Разговор
је
био
жив
,
пун
,
као
што
им
је
и
срце
било
наде
пуно
.
—
Још
ћу
да
ти
говорим
,
витеже
!
—
говораше
Мара
Гојку
.
—
Душа
се
моја
раскравила
,
па
туга
са
ње
отиче
,
а
ја
се
журим
да
ти
нејасним
речима
кажем
што
срце
осећа
.
Чуј
ме
још
мало
,
и
ако
знам
,
да
ти
је
најмилија
забава
,
да
с
мислима
својим
и
душом
говориш
!
—
Одиста
ми
је
такав
разговор
најми
лији
,
кад
сам
без
тебе
!
—
А
сада
?
—
Само
ми
дајеш
маха
крилима
осећаја
и
разума
,
да
се
лакше
уздигну
до
схватања
среће
наше
.
Ти
,
је
ли
,
више
не
страхујеш
за
ме
?
—
Не
.
Кад
видим
,
како
јуначки
дереш
матицом
,
расецајући
таласе
велике
злобе
људске
,
ја
се
и
сама
челичим
,
а
неки
свети
огањ
душу
ми
загрева
.
—
Тако
је
.
Буди
безбрижна
.
.
Мож’да
још
сутра
полазимо
—
—
А
ја
ћу
ти
слати
поздраве
по
облацима
,
ветру
,
уздаху
,
но
лакој
тици
,
сунцу
и
светлим
зрацима
његовим
!
—
Војна
неће
дуго
трајати
.
Азијатска
се
сила
не
може
мерити
с
нашом
снагом
.
Овим
се
витезима
нико
одупрети
не
може
.
А
кад
се
после
победе
вратимо
,
не
брини
се
,
ако
на
мени
буде
рана
с
витешког
мегдана
—
—
Ја
ћу
их
извидати
!
—
У
напред
ево
да
ти
платим
труд
!
И
Гојко
је
свим
жаром
пламене
љубави
своје
загрли
,
притиште
на
груди
,
и
на
чело
јој
стави
први
,
тако
дуго
жуђени
,
пољубац
...
—-
Маро
,
моја
Маро
!
Ти
си
моја
са
благословом
Божјим
—
—
И
мојим
!
—
огласи
се
Ана
,
која
изиђе
иза
густе
вреже
бршљана
,
што
се
обавијаше
око
једног
дрвета
.
За
њом
се
појавни
Видосава
.
Мара
,
преплашена
,
лако
цикну
,
а
Гојко
збуњен
,
окрете
се
страни
,
одакле
им
приђе
Ана
.
—
И
ја
вас
благосиљам
!
—
понови
Ана
.
—
Ја
знам
већ
све
!
—
Ја
сам
била
,
мила
Маро
,
издајица
за
овај
мах
,
—
радосно
се
пожури
Видосава
.
—
Ходите
,
децо
,
—
рече
Ана
,
па
им
стави
руку
на
главу
,
кад
они
клекоше
.
—
Боже
,
ти
спој
,
ти
благослови
!
Месец
засија
у
пуној
светлости
,
изишавши
иза
облака
.
—
Тако
се
вама
рађа
нови
живот
!
—
додаде
Видосава
.
XX
.
У
колико
је
сунце
јаче
освајало
,
у
толико
је
пространо
логориште
велике
драмске
војске
постајало
све
празније
.
Густа
одељења
одвајаху
се
са
својим
стеговима
и
заповедницима
,
те
се
пуштаху
путом
,
што
води
истоку
преко
границе
за
Дренопоље
.
Стари
је
монах
Исаија
одслужио
свечану
службу
за
срећна
пута
српског
деспота
и
његове
војске
.
Никада
није
старац
тако
појао
,
никада
се
није
тако
дубоко
душом
посветио
у
молби
Господу
,
нити
је
икада
јаче
осећао
свети
позив
свој
,
да
буде
тумач
мисли
и
грешних
жеља
људских
пред
лицем
Господа
Бога
!
Све
се
,
што
бејаше
за
мегдана
,
крете
,
а
у
граду
остаде
од
мушких
само
нешто
слугу
и
стараца
.
Напред
,
пред
свом
војском
,
јахао
је
у
златном
руху
на
богато
украшеном
жераву
деспот
Угљеша
,
а
око
њега
бејаху
велики
војвода
Богдан
,
војвода
Гојко
и
неколико
старијих
и
млађих
витезова
.
Деспотица
и
Ана
са
свитом
својом
поздрављаху
на
првом
бедему
војску
,
која
поред
њих
пролажаше
.
А
много
женскиње
из
подграђа
и
околине
с
нејаком
дечицом
и
заосталим
старцима
стајаху
покрај
пута
с
обадве
стране
.
Кад
Угљеша
би
поред
деспотице
,
кликну
мушки
и
отворено
:
—
С
Богом
!
—
па
ободе
коња
.
Гојко
једва
стиже
да
махне
руком
,
па
се
пусти
да
не
изостане
за
деспотом
.
—
С
Богом
,
господару
!
—
С
Богом
,
војно
!
Коњица
у
трку
пролажаше
.
—
Боже
,
Боже
,
—
рече
неко
од
оних
што
посматраху
војску
,
—
колико
ли
има
вера
овде
?
—
Колико
?
—
одговори
други
,
—
све
је
то
једна
,
српска
вера
.
—
Хе
,
брајко
,
има
ту
и
Грка
и
Влаха
!
—
Па
ако
!
Опет
је
,
велим
ти
,
све
једна
вера
.
—
Дабогме
!
—
умеша
се
трећи
.
—
За
веру
и
полазе
на
неверника
.
—
Вера
ће
и
помоћи
,
да
се
победи
некрст
.
—
Боже
дај
!
Ал
’
и
мишице
и
памет
витешких
господара
вреде
много
.
—
Него
шта
мислиш
?
Куд
они
,
ту
све
живо
.
—
А
да
шта
би
било
,
да
се
српска
господа
не
заузеше
против
зла
,
што
наступа
!
—
Сам
их
Бог
води
!
—
Тако
је
.
За
силном
коњицом
наиђоше
пешаци
,
а
за
њима
поносници
и
друга
послуга
.
Кад
већ
прилично
бејаше
измакао
са
својим
пратиоцима
,
Угљеша
опази
на
врху
стене
,
испод
које
је
крај
пута
студенац
,
некога
,
који
,
с
дрвеним
крстом
у
руци
,
прекршташе
кроз
ваздух
њега
и
непрегледне
редове
веселе
војске
.
Угљеши
очи
севнуше
још
јачом
светлошћу
,
а
румен
му
поли
образе
.
Познао
је
—
атонског
пустињака
...
Кад
се
велика
војска
деспотовине
Угљешине
и
војводине
Богданове
изгуби
за
плавим
бреговима
,
који
је
заклонише
од
жељних
погледа
оних
,
што
осташе
у
Драми
—
престадоше
звонити
звона
са
звоника
а
Драма
и
логориште
остадоше
пусти
,
тихи
и
нечујни
.
Деспотица
се
Љуба
за
часак
повуче
у
самоћу
,
помоли
се
по
ново
Богу
,
па
уздахну
а
преко
памети
јој
прелетаху
најлепше
слике
најрадоснијих
часова
из
брачног
јој
живота
.
У
очима
јој
заблисташе
сузе
и
једна
се
скотрља
па
јој
овлажи
образ
и
паде
на
руку
.
Она
се
трже
,
па
брзо
,
да
је
ко
не
затече
,
обриса
сузне
очи
,
и
труђаше
се
,
да
буде
веселија
...
Како
је
красан
растанак
њен
био
!
Деспот
се
врло
дуго
задржао
у
логору
синоћ
.
У
граду
су
многи
од
људи
били
поспали
,
а
од
женских
нико
будан
не
бејаше
.
Само
она
очекиваше
свога
господара
.
А
њега
јоште
нема
.
Тако
га
је
више
пута
очекивала
.
И
зора
је
по
кадшто
затече
,
њега
нема
,
ал
’
и
она
не
трене
.
А
кад
је
уморну
савлада
и
преваром
освоји
сан
,
она
на
мах
скочи
,
јер
јој
се
учини
да
чује
рог
,
који
објављује
Угљешин
долазак
.
И
у
томе
се
не
превари
.
Радосна
полети
своме
војну
у
загрљај
.
Али
је
синоћ
Угљеша
дошао
неопажен
,
те
му
није
могла
ни
једног
корака
прићи
у
сусрет
.
Он
је
био
врло
весео
,
па
се
и
она
раздрагала
.
—
Дошао
сам
сад
к
теби
,
да
ме
мину
сви
боли
,
свака
туга
,
свако
очајање
.
Па
јој
је
онда
говорио
дуго
и
живо
,
говорио
је
и
као
деспот
и
као
муж
,
и
као
јунак
и
као
човек
од
срда
,
па
кад
је
хтео
да
крунише
речи
своје
,
приђе
ка
прозору
и
очима
тражаше
звезду
своју
.
Она
не
опази
,
како
га
се
тешко
косну
срца
,
што
јој
о
сјају
своје
звезде
не
могаше
ништа
рећи
.
Она
је
слушала
само
његове
речи
и
њима
се
заносила
.
А
сад
,
кад
је
деспот
отишао
с
војском
,
око
ње
је
мирно
и
тихо
,
па
се
и
она
нешто
изменила
.
Постала
је
расејана
,
јако
замишљена
...
Тако
је
прошло
неколико
дана
,
и
деспотица
је
већ
била
,
забаве
ради
,
на
позлаћеном
ђерђеву
своме
почела
неки
вез
.
Једног
је
дана
радила
лагано
,
мисли
су
јој
се
све
више
отимале
и
одлазиле
преко
неких
непроходних
урвина
,
куда
она
пије
никад
у
веку
прошла
,
гледала
је
у
мислима
провалију
,
испод
које
је
малени
поток
квасио
велике
стене
,
а
на
врху
провалије
указа
се
на
коњу
неки
јунак
,
који
је
јурио
право
у
пропаст
...
Она
скочи
,
отури
ђерђев
,
прекрсти
се
,
погледа
около
себе
па
приђе
те
погледа
,
шта
су
руке
,
саме
себи
остављене
,
за
те
часове
израдиле
.
Чело
јој
испунише
боре
,
а
она
тужно
посматраше
—
жалосну
врбу
,
лако
обележену
на
ђерђеву
у
место
маленог
крина
,
који
је
у
почетку
хтела
.
Пуна
тешке
слутње
изиђе
брзо
у
двориште
,
где
стајаху
Ана
,
Мара
,
Јелена
и
Видосава
,
а
монах
Исаија
причаше
им
нешто
живо
и
весело
...
Ана
је
у
последње
време
под
теретом
брига
и
бременом
времена
знатно
клонула
,
а
војна
,
о
којој
очекиваху
гласове
свакога
часа
,
држаше
слабе
живце
старе
ћесарице
затегнуте
и
узбуђене
.
Видосава
је
имала
сада
два
пута
више
посла
у
друштву
с
деспотицом
и
Маром
,
а
Јелена
,
навикнута
на
невољу
,
трпељиво
сношаше
терет
,
али
се
и
надаше
.
Мара
се
ипак
преварила
у
својим
очекивањима
и
датој
речи
Гојку
.
Она
себе
до
сада
не
познаваше
,
јер
сад
виде
,
да
је
мекша
,
много
мекша
,
но
што
је
мислила
...
Деспотица
Љуба
приђе
ка
њима
.
Монах
Исаија
приповедаше
,
да
је
дошао
овог
часа
коњаник
од
деспота
Угљеше
,
и
да
је
донео
прве
,
добре
гласове
.
Деспот
јавља
да
је
са
својом
војском
прешао
границу
и
ступио
у
турску
земљу
,
да
непријатељ
у
страху
ишчезава
,
и
да
ће
се
за
дан
два
његова
војска
састати
с
војском
краља
Вукашина
,
који
је
опсео
Пловдин
,
и
оставио
деспоте
Костадина
и
Драгаша
Дејановића
,
да
га
са
својом
војском
принуде
на
предају
,
а
сам
се
крепу
да
се
састане
са
Угљешом
,
па
да
заједно
нападну
на
турску
престоницу
Дренопоље
,
које
ће
мож’да
и
без
боја
заузети
.
Сви
се
јако
обрадоваше
,
глас
пролете
као
муња
кроз
град
и
подграђе
,
а
звона
ударише
на
благодарење
и
богомољу
.
И
после
неколико
тренутака
из
цркве
се
,
у
којој
бејаху
деспотица
и
ћесарица
с
осталим
и
народом
,
чујаше
одушевљено
„
Тебе
Бога
хвалим
“
и
„
Вазбраној
војеводје
“
Исаије
,
служитеља
Божјег
олтара
.
Тома
је
,
измакнувши
из
Драме
,
знао
да
ће
се
свака
претпоставка
у
гоњењу
његову
оснивати
на
уверењу
,
да
је
он
ударио
најкраћим
путем
до
границе
.
За
то
пође
путем
,
што
иде
јужно
ка
Крстопољу
,
па
се
онда
дохвати
пута
,
што
се
одваја
на
исток
и
преко
Мосинопоља
и
Перитеориона
прелази
границу
па
окрећући
на
север
удара
на
Дидимотику
до
Дренопоља
.
Кад
се
осетио
довољно
заштићен
у
области
турског
царства
,
Тома
успори
бежање
,
па
се
чешће
и
одмараше
.
На
путу
из
Ипсале
за
Дидимотику
Тома
срете
код
старе
,
добро
му
познате
,
грчке
крчме
један
мали
одред
богато
одевених
коњаника
турских
.
Они
се
спремаху
,
да
продуже
пут
за
Ипсалу
и
даље
,
па
се
могло
опазити
да
се
журе
.
Тома
стиже
баш
кад
они
уседаху
на
коље
.
Загледа
се
у
вођу
њиховог
и
учини
му
се
познат
.
Поздрави
га
грчки
.
Онај
се
изненади
,
па
и
са̑м
одговори
грчки
.
Тома
брзо
притера
свога
коња
ка
вођи
,
који
већ
бејаше
усео
зеленка
,
па
му
нешто
брзо
говораше
.
Вођа
се
све
више
чуђаше
,
па
сумњиво
махну
главом
.
А
кад
Тома
продужи
говор
,
којим
је
очевидно
уверавао
вођу
о
нечему
важном
,
вођа
махну
руком
својима
,
да
одседну
,
па
и
са̑м
сиђе
с
коња
.
Док
су
се
остали
чудили
,
шта
то
може
бити
,
Тома
и
вођа
продужише
на
само
разговор
,
лагано
се
удаљујући
од
крчме
путем
.
Тај
вођа
бејаше
главом
чувени
Јевренос-бег
,
један
од
највештијих
ратника
турских
,
потурица
грчкога
порекла
.
Он
говораше
Томи
:
—
Султан
Мурат
је
у
Малој
Азији
.
Опсео
је
с
војском
град
Бигу
.
У
Дренопољу
је
главни
наш
заповедник
Лала-Шахин
,
ал
’
војске
има
врло
мало
.
Силан
је
страх
овладао
у
Дренопољу
,
од
кад
се
чуло
,
да
је
судар
са
маћедонским
владарима
неизбежан
.
Деспот
Угљеша
живи
је
страх
за
наше
.
После
дужег
размишљања
и
саветовања
одлучили
смо
,
да
понудимо
мир
деспоту
.
Тога
ради
ја
сам
и
пошао
.
А
погодбе
су
мира
за
њ
повољне
.
Нудимо
обавезу
да
на
његове
земље
нећемо
нападати
па
ни
на
земље
његових
савезника
,
већ
смо
вољни
признати
му
и
старештво
,
па
и
данак
плаћати
,
ако
се
друкчије
не
може
мир
искупити
.
—
Не
,
ја
велим
не
!
—
одговори
му
Тома
—
Деспот
Угљеша
већ
куца
тешком
руком
својом
на
вашу
границу
.
Он
не
иде
овуда
,
и
ви
га
нећете
срести
.
Са
мном
хајдете
натраг
у
Дренопоље
.
Ја
знам
и
Угљешу
и
његову
војску
.
Јесу
храбри
,
јесу
многобројни
,
али
није
среће
у
њих
.
Ја
ћу
вам
бити
на
услузи
.
Послушајте
ме
!
Јевронос-бег
размишљаше
,
а
Тома
лукаво
додаде
:
—
Или
још
боље
:
не
мора
Лала-Шахин
о
томе
ништа
ни
знати
.
Ми
ћемо
свршити
посао
срећно
и
раније
,
но
што
он
и
помишља
.
А
слава
биће
твоја
!
То
поможе
.
Славољубивом
Јевронос-бегу
то
бејаше
најјачи
разлог
,
и
он
рече
:
—
Добро
,
вратимо
се
лагано
у
Дидимотику
да
доконамо
.
А
ти
ми
дајеш
довољно
разлога
да
верујем
,
да
си
поштен
човек
.
Ти
си
прогоњен
,
велиш
,
с
тога
,
што
си
наваљивао
да
се
рат
не
почиње
?
—
Да
,
честити
пашо
!
Пратиоци
се
скаменише
од
чуда
,
кад
Јевренос-бег
нареди
,
да
се
коњи
обрну
натраг
XXИ
.
Дан
хода
од
Дренопоља
на
северозапад
ка
Пловдину
налазе
се
Чрноменски
Лугови
на
левој
страни
велике
реке
Марице
.
Лугови
се
са
северне
стране
завршују
великим
потоком
,
који
мало
ниже
,
пресецајући
пут
утиче
у
Марицу
,
а
још
даље
на
северу
упоредо
са
њим
тече
још
један
поток
,
који
се
,
тако
исто
,
улива
у
Марицу
.
Између
та
два
велика
потока
,
с
истока
и
запада
и
бујне
Марице
с
јужне
стране
простире
се
пространо
и
равно
красно
поље
,
које
се
дубоко
са
севера
завршује
повећим
висовима
.
Ту
бејаше
састанак
Угљешине
и
Вукашинове
војске
,
ту
и
прво
логориште
удружене
српско
силе
јужних
српских
господара
.
Одатле
се
спремаше
војска
српска
да
груне
на
зидине
турскога
Дренопоља
,
које
бејаше
због
тога
у
страху
и
трепету
.
Било
је
пред
вече
25
септембра
1371
године
.
Од
веселих
ратника
,
који
знају
вредност
своје
снаге
,
ври
,
тутњи
земља
,
јечи
ваздух
.
Безбројни
чадори
прекрилили
поље
као
тице
лабудови
.
А
јуначка
војска
пева
и
ужива
у
витешким
играма
,
као
да
не
пође
у
војну
већ
на
свадбу
најбољега
јунака
свога
...
На
једном
се
месту
бацају
ратници
камена
с
рамена
.
—
Ха
,
ништа
је
то
,
брате
са
приморја
.
Тебе
је
жарко
сунце
размазило
,
те
не
познајеш
снаге
планинске
,
—
вели
један
са
плачкавичких
катуна
Дејановићевих
младом
ратнику
с
обале
Орфанскога
Залива
.
Па
онда
узима
и
са̑м
тежак
камен
од
петнаест
ока
и
њиме
проба
подбацивање
.
Измаче
се
корак
назад
,
па
крочи
напред
,
пови
се
и
отури
камен
далеко
напред
,
па
задовољно
додаде
:
—
Не
рекох
ли
?
Нит
’
ме
ко
добаци
а
камо
ли
пребаци
!
Приђоше
други
и
почеше
бројати
стопе
растојања
.
Па
онда
узеше
и
други
Орфанци
.
Снажно
запињу
и
вешто
одбацују
али
катуњанима
не
добацују
.
Зној
им
се
цеди
низ
лице
,
а
они
не
престају
.
—
Јунаци
,
Бог
с
вама
!
—
приђе
им
један
други
са
Струмице
.
—
Зар
нађосте
да
се
са
њим
надбацујете
?
Сви
сте
ви
јунаци
и
врли
витезови
,
зна
то
сва
краљева
и
деспотова
војска
,
па
зато
баш
и
хоће
да
се
пред
вама
покаже
овај
са
катуна
више
Радовишта
.
Њега
је
вила
,
кад
још
дете
бејаше
,
у
планини
задојила
,
па
му
,
овако
малом
,
дала
снаге
за
четири
друга
.
Он
то
крије
сада
,
а
кад
је
био
дете
и
сам
је
причао
.
Зна
он
рећи
и
за
што
је
то
било
.
Окупите
га
,
да
приповеда
ако
не
све
а
оно
бар
онолико
,
колико
му
неће
бити
зазорно
.
Орфанским
јунацима
чисто
бејаше
мило
,
што
их
не
победи
какав
обичан
ратник
,
па
радо
навалише
на
онога
,
да
и
њима
повери
тајну
снаге
и
вештине
своје
...
Испред
једног
чадора
надмећу
се
војници
у
скакању
.
—
Колико
ми
копаља
,
незнани
брајко
,
дајеш
?
—
пита
један
,
који
се
спрема
да
осветла
образ
себи
и
својима
у
скакању
.
—
Теби
из
Кукуша
војводе
Богдана
?
Хе
,
колико
да
ти
дам
?
Доста
ће
ти
бити
и
половина
овога
мога
земљака
Скопљанина
.
Не
допада
ти
се
?
Хајде
,
заслужи
више
!
Онај
се
,
мало
љутит
,
крете
и
подвати
ногама
земљу
,
а
дружина
га
радосно
поздрави
.
—
Мери
,
брајко
,
сад
!
—
рече
он
поносито
.
—
Види
колико
сам
изостао
иза
твога
земљака
,
или
је
,
чини
ми
се
,
он
од
мене
.
—
Ал
’
ти
си
,
без
сумње
најбољи
међу
својима
из
Кукуша
?
—
присети
се
Скопљанин
.
—
Па
да
видиш
,
нисам
баш
ни
рђав
,
јер
,
Богу
хвала
,
таких
у
нас
и
нема
.
А
хоћеш
ли
да
посведочим
белегу
?
Ја
не
бежим
са
мегдана
!
...
—
Дај
чутуру
међедином
опшивену
!
—
виче
испред
једног
чадора
неко
из
дружине
,
што
је
у
округ
поседала
.
Један
војник
изиђе
из
чадора
и
изнесе
велику
чутуру
с
вином
.
—
Тако
,
дакле
,
ви
у
планини
чувате
стадо
?
Ово
вам
је
у
помоћи
!
—
нашали
се
један
,
куцкајући
чутуру
.
Она
пође
од
руке
до
руке
около
.
—
Није
наше
вино
тако
.
Мало
је
боље
,
а
ово
је
из
Пловдина
од
лозе
пловдинке
.
Наточих
кад
се
мало
позабависмо
тамо
,
док
Азијате
у
град
сатерасмо
.
—
Хе
,
да
знађах
за
ову
руменику
,
док
тамо
бејасмо
,
бих
се
и
ја
измолио
да
опсађујем
Пловдин
!
—
досети
се
други
...
—
Ал
’
гусле
,
гусле
овамо
!
—
у
веселој
дружби
једној
довикује
један
.
Где
ћемо
гусле
сад
наћи
?
—
Како
где
?
Та
зар
не
знаш
,
јад
те
не
знао
,
да
оно
нит
’
је
кућа
,
нит
’
је
у
њој
људи
,
где
гусле
не
гуде
!
Ако
си
ти
Богме
без
тога
пошао
ја
нисам
.
Незгодно
ми
је
сад
ићи
чак
до
чадора
нашег
,
ал
’
вала
не
могу
ти
без
гусала
,
кад
ми
само
на
ум
падну
.
—
Хајде
,
пожури
се
!
И
мало
после
,
а
певач
окупио
око
себе
чету
скушалаца
,
који
се
стекоше
,
да
чују
песме
о
светом
краљу
и
боју
на
Велбужду
,
о
смрти
војводе
Момчила
и
о
другим
јуначким
делима
...
—
Певај
,
певај
,
синко
,
срећа
ти
вазда
певала
!
—
говораше
под
чадором
својим
стари
дворанин
Благоје
једном
младом
грчком
певачу
,
који
држаше
у
рукама
цитру
.
—
Певај
Богме
,
брајко
,
ако
нећеш
сада
ја
када
ћеш
!
—
додаваше
онај
друг
Благојев
,
што
му
у
врту
помагаше
против
нападача
Рајковог
.
—
И
хоћу
!
—
одушевљено
прихвати
млади
певач
.
—
То
ми
је
све
,
што
имам
.
Као
што
се
све
окреће
око
земље
и
њој
служи
,
тако
и
моје
живовање
не
може
се
замислити
без
ове
моје
миле
цитре
.
Кад
сам
љубио
,
она
је
љубав
славила
;
кад
сам
са
љубави
плакао
,
она
је
јецала
;
кад
сам
пехаре
празнио
,
она
ми
је
нектар
сладила
;
кад
се
животу
зарадујем
,
она
је
тумач
моје
радости
;
кад
смрт
пожелим
,
она
ми
пева
погребну
песму
!
Она
ми
је
И
отац
и
мајка
,
и
брат
и
сестрица
!
Она
ми
је
једино
благо
!
Други
—
веле
—
имају
отаџбину
,
а
ја
ни
то
.
Родио
сам
се
на
малом
острву
у
Архипелагу
.
Љубав
ме
,
чиста
љубав
,
дала
свету
,
па
зато
не
запамтих
родитеље
.
Идем
,
певам
веселој
дружби
,
био
сам
и
у
многим
логорима
,
многог
охрабрио
а
многог
подсетио
,
чега
се
не
би
мож’да
сетио
пред
смрт
.
Пошао
сам
сад
с
војском
војводе
Богдана
.
И
њему
сам
певао
.
Ала
је
то
витез
!
Вино
и
песма
—
то
је
њему
све
.
А
то
,
Бога
ми
,
лепо
стоји
његовом
озбиљном
изгледу
,
много
лепше
,
но
што
неки
мисле
.
Па
хајде
да
и
вама
што
отпевам
!
Певач
опроба
цитру
,
па
после
стаде
ударати
и
певати
:
„
Ил
’
волиш
црне
очи
,
ил
’
су
ти
плаве
милије
?
„
Ако
си
јунак
од
мегдана
,
ти
љуби
црно
око
и
црно
вино
пиј
!
„
А
ако
душом
певаш
и
шарне
снове
сниваш
,
за
плаве
очи
подај
све
!
„
Јер
црне
очи
,
морска
дубина
,
казују
страст
ал
’
и
неверу
.
„
А
шта
је
друго
витешка
љубав
и
ратна
судбина
?
„
Плаве
су
очи
бескрајно
небо
Божје
милости
,
благе
и
тихе
ал
’
сталне
и
неменљиве
љубави
.
„
Па
опет
,
опет
—
пољуби
црне
очи
и
крвав
тражи
бој
,
ако
хоћеш
да
будеш
витез
прави
и
да
те
слави
песма
моја
!
”
На
вратима
од
чадора
појавише
се
Гојко
и
Рајко
.
—
Красно
,
млади
певачу
!
—
рече
Гојко
—
и
ако
би
се
истини
твоје
песме
могло
мало
и
приговорити
.
Ал
’
ништа
зато
,
певај
!
Певач
се
поклони
,
а
кад
они
продужише
даље
по
логору
,
он
седе
и
запева
другу
песму
,
рекавши
:
—
Сад
једну
грчку
.
И
ова
је
била
грчка
,
ал
’
војвода
Богдан
хоће
да
му
је
певам
српским
речима
...
Гојко
и
Рајко
пролажаху
редом
поред
чадора
горе
и
доле
,
десно
и
лево
.
—
И
тако
остаде
у
залуд
моја
журба
.
Томе
не
стигох
,
а
поуздано
држах
,
да
ћу
га
овим
путем
,
куда
и
ви
дођосте
,
стићи
,
—
говораше
Рајко
.
—
Ипак
ћемо
га
стићи
кад
тад
!
—
одговори
Гојко
.
—
И
ја
тако
мислим
.
Продужише
ћутећи
.
После
неког
времена
Рајко
рече
:
—
Из
Драме
никаквог
гласа
?
—
Стигао
је
гласник
деспоту
.
Све
је
здраво
и
мирно
и
весело
нашој
извесној
победи
,
—
одговори
Гојко
.
—
И
твоме
скором
венчању
!
—
Које
неће
,
брате
,
бити
без
твога
.
И
одоше
даље
у
веселом
разговору
...
У
великом
свиленом
чадору
на
средини
логора
краљ
Вукашин
,
деспот
Угљеша
и
војвода
Богдан
разговарају
се
о
ратном
походу
своме
.
—
Ми
ћемо
се
још
ноћас
овде
одморити
,
па
ћемо
сутра
поћи
на
Дренопоље
,
—
вели
краљ
Вукашин
.
—
И
оно
ће
нам
пасти
у
крило
као
зрела
воћка
,
—
додаје
безбрижно
војвода
Богдан
.
—
Боже
дај
!
—
вели
Угљеша
.
—
Наша
је
војска
снажна
.
Броји
преко
шездесет
хиљада
ратника
.
Турска
је
сила
мања
.
Има
нас
по
четворица
на
једнога
њиховог
.
Али
не
заборавите
,
да
победа
није
увек
на
страни
јачега
.
Она
се
још
радије
креће
,
да
буде
мио
гост
мудријем
.
—
Надмудрио
сам
лукаве
саветнике
немоћног
и
поводљивог
цара
—
одговори
мало
осорно
Вукашин
.
—
Не
заборави
,
Угљеша
,
да
ми
свет
не
уписа
у
грех
до
сада
несмишљеност
.
—
Не
рекох
ружне
речи
,
—
вели
достојанствено
Угљеша
.
—
Али
не
заборави
,
брате
,
да
се
тешка
погрешка
не
може
учинити
два
пута
.
Она
тражи
маха
само
за
један
тренутак
.
Више
јој
не
треба
,
јер
је
своје
постигла
.
—
Па
шта
хоћеш
ти
?
—
прекиде
га
Вукашин
.
—
Не
много
.
Прво
,
нек
се
покоре
двојица
трећем
—
—
Ја
—
не
!
—
упаде
му
Богдан
у
реч
одлучно
.
—
Онда
ћемо
сва
тројица
четвртом
!
—
болно
рече
Угљеша
.
—
То
би
био
кобан
дан
!
—додаде
Вукашин
.
—
Мож’да
и
ноћ
!
—
заврши
Угљеша
.
За
неколико
тренутака
настаде
тишина
,
после
рече
Богдан
:
—
Кажи
остало
.
—Све
истиче
из
тога
,
—
одговори
Угљеша
.
—
Моја
круна
не
трпи
слабији
сјај
,
твоја
памет
не
признаје
слабији
разлог
,
а
Богданова
самосталност
не
слуша
туђу
вољу
!
—
рече
Вукашин
.
—
Али
не
заборави
,
краљу
,
да
наши
скиптри
и
црвени
сандали
нису
без
прекора
.
—
—
То
нећу
—
грмну
Вукашин
.
—
Ни
без
клетве
!
—
громко
доврши
Угљеша
.
—
Невоља
државна
нагони
нас
да
у
име
њено
главе
дигнемо
!
—
оштро
говораше
Вукашин
.
—
Она
нас
сада
гони
,
да
главе
приклонимо
једној
глави
.
Данас
је
дужност
најумнијој
глави
,
да
буде
на
своме
заповедничком
месту
.
То
место
није
моје
ил
’
твоје
ил
’
његово
—
оно
је
својина
среће
и
части
српскога
југа
и
—
опомени
се
,
Вукашине
,
—
дома
гоњених
Мрњавчевића
.
Угљеша
је
говорио
јачином
пророчкога
гласа
.
Вукашин
омекша
:
—
Истина
је
.
Нек
мине
ова
ноћ
,
а
кад
сутра
сунце
гране
наћи
ће
наше
мисли
у
једном
уму
и
жудње
у
једној
души
.
—
Нек
тако
буде
!
—
пристаде
и
Богдан
...
У
том
се
и
мрак
на
земљу
спусти
.
Хиљаду
логорских
ватара
плану
за
час
и
осветли
мрклу
ноћ
,
а
живот
у
логору
поста
још
живљи
.
Измешаше
се
стари
и
млади
ратници
,
са
разних
крајева
двеју
деспотовина
,
једне
војводине
и
краљевине
,
а
нада
свим
шаренило
накупљених
добровољних
ратника
и
левената
.
Само
још
пободени
стегови
означаваху
по
пространом
логору
средишта
појединих
жупа
и
градских
управа
.
А
кад
још
поносници
,
који
водише
товарне
коње
,
принеше
војсци
поткрепе
у
добром
вину
и
брашненицама
—
стан
забруја
од
весеља
и
безбројних
прича
,
што
се
почеше
низати
крај
логорског
огња
.
Добри
коњици
,
који
су
испрекрштали
пролазе
око
чадора
,
као
да
бејаху
узнемирени
толиком
живошћу
,
те
немирно
копаху
ногама
и
рзаху
.
Али
тај
живот
прекрати
бура
,
која
отпоче
јаким
ветром
,
а
за
њим
склопи
силна
киша
.
Ватре
се
почеше
нагло
гасити
,
а
многи
се
ратници
склонише
у
најближе
им
чадоре
,
не
знајући
по
помрчини
наћи
своје
.
Кад
се
ратници
стадоше
уклањати
од
ватара
,
жураше
се
од
једног
огња
до
другог
неки
крупан
старац
,
војник
из
Дејановића
војске
.
Он
распитиваше
за
чадор
војводе
Гојка
из
Драме
.
Нико
га
не
знаде
по
мраку
право
упутити
,
и
он
луташе
и
даље
по
логору
с
оштрим
копљем
и
ножем
у
руци
и
штитом
о
левом
рамену
.
Тај
страшни
ратник
бејаше
главом
онај
мирни
старац
пастир
,
код
кога
је
Гојко
недалеко
од
Радовишта
преноћио
на
свом
путу
за
Жегљигово
.
Он
луташе
и
онда
,
кад
у
логору
све
спаваше
тврдим
сном
.
Силној
киши
,
која
никако
не
престајаше
,
одупираше
се
само
једна
ватра
готово
на
самом
јужном
крају
логора
,
где
бејаше
војска
трилиског
ћефалије
Рајка
.
Рајко
не
бејаше
заспао
.
Он
је
лежао
до
самих
врата
од
чадора
,
као
даје
хтео
да
пркоси
киши
,
која
га
,
кад
је
ветар
са
стране
нанесе
,
дохвати
капљицама
.
Лежећи
тако
,
гледаше
у
ватру
,
која
се
,
у
почетку
јако
,
заложена
,
већ
бејаше
предала
судбини
да
,
као
и
остале
,
утрне
.
У
један
мах
Рајку
се
учини
да
поред
ватре
пролазе
лагано
двојица
на
коњима
.
Напреже
вид
и
спази
,
како
се
један
одвоји
и
врати
брзо
натраг
путем
ка
Дренопољу
,
а
други
лагано
продужаваше
покрај
саме
ватре
навише
уз
поток
према
Чрноменским
Луговима
.
Кад
коњаник
би
крај
ватре
,
одломи
се
комадић
од
пањића
,
који
је
догоревао
,
распламте
се
за
тренут
и
мало
после
угаси
,
али
Рајку
послужи
његова
светлост
,
да
позна
коњаника
.
—
Он
је
!
—
задрхта
Рајко
,
скочи
и
притрча
мркову
,
који
је
,
добро
покривен
,
киснуо
на
пољу
.
У
том
и
последњи
пламичак
огња
утрну
.
XXИИ
.
Хрт
је
наишао
на
зечји
траг
.
Он
даље
иде
по
нагону
.
Бегунац
осети
гониоца
.
Гонилац
се
намерно
на
бегунца
.
Бегунцу
би
јасно
,
шта
губи
,
буде
ли
стигнут
.
Гониоцу
није
тајна
,
шта
бегунац
добија
,
ако
умакне
.
Бегунац
гониоца
не
зна
али
слути
.
Гонилац
бегунца
зна
,
ал
’
грех
му
цео
не
слути
.
Бегунцу
је
пут
мало
познат
.
Гониоцу
је
тек
у
бледом
сећању
.
Обојица
ободоше
коње
.
Бегунац
окрену
коња
и
прескочи
поток
,
па
се
упути
североистоку
ка
Тунџи
,
која
се
код
Дренопоља
улива
у
Марицу
.
Гонилац
не
изоста
.
Коњи
се
повише
,
земља
тутњи
,
кишне
се
барице
деле
.
Бегунац
иде
,
да
спасе
главу
из
џелатске
торбе
.
Гонилац
иде
,
да
метне
главу
у
торбу
.
Змај
гони
ђавола
.
Бегунац
ће
у
мрклој
ноћи
лако
отићи
с
коњем
у
провалију
,
наићи
на
високе
обале
без
моста
,
размрскати
се
о
стење
или
онесвеснути
,
лупивши
о
старе
грмове
.
—
Ако
!
Он
само
толико
мисли
.
Гонилац
ни
толико
.
Али
бегунцу
није
така
трка
прва
Гонилац
само
њих
и
зна
.
А
какви
греси
?
Бегунцу
долазе
само
искрице
,
које
му
у
сећању
буде
прошлост
.
А
једна
засја
мало
јаче
,
и
он
на
њеном
сјају
виде
последњи
преступ
свој
у
највећем
обиму
.
Бејаше
му
јасно
.
Траже
га
разорена
срећа
честите
девојке
,
увређена
част
беспрекорног
витеза
,
понижен
понос
читаве
земље
.
Он
се
припи
уз
коња
,
а
оструге
се
изгубише
у
ребрима
доброг
носиоца
.
Куд
јури
гонилац
?
За
убицом
прве
радости
и
тихе
среће
своје
,
за
јунаком
без
врлина
,
за
осумњиченим
издајицом
!
И
добри
мрков
грабљаше
напред
под
новом
опоменом
на
дужност
његову
.
Киша
је
већ
попустила
али
се
вихор
снажи
и
обнавља
.
И
киша
стаде
,
а
он
се
разузда
.
Хује
столетни
грмови
,
јече
брда
,
разлежу
се
долови
,
таласају
се
Тунџа
и
Марица
,
а
врх
свега
фијуче
ваздух
као
да
пишти
под
клетвом
столетних
грешника
.
Помрчина
.
Ни
једне
звезде
,
ни
једне
ватре
,
нигде
огња
,
искре
,
светлости
.
Зна
ли
бегунац
,
куда
га
сада
носи
већ
у
пола
изнемогли
дорин
његов
?
У
почетку
:
да
;
сада
већ
:
не
.
Гонилац
ни
онда
ни
сада
.
У
дивљој
хуци
узбуњене
природе
зачу
се
топот
потмулом
лупом
Бегунац
је
наишао
на
мост
.
Гонилац
напреже
слух
.
Потмула
лупа
преста
па
опет
наста
.
Бегунац
је
сишао
с
моста
,
гонилац
на
њ
