НАЗАРЕНИ
РОМАН
НАПИСАО
ЈАША
ТОМИЋ
.
ДРУГО
ИЗДАЊЕ
.
ЦЕНА
2
КРУНЕ
(
2
ДИНАРА
)
.
У
НОВОМ
САДУ
СРПСКА
ШТАМПАРИЈА
ДРА
СВЕТОЗАРА
МИЛЕТИЋА
1896
.
Парница
око
јерусалимске
иконе
.
Има
у
Бачкој
два
велика
и
прилично
богата
села
.
Та
су
села
наблизу
и
у
њима
се
по
највише
догађа
оно
,
што
ћу
да
испричам
.
Најбоље
је
да
прећутим
права
имена
тих
села
,
јер
бих
иначе
морао
можда
чак
и
после
десет
година
да
се
исправљам
с
онима
,
који
би
осетили
,
да
сам
их
—
погодио
.
Ја
та
два
села
назваћу
Боривојевац
и
Лазаревац
,
јер
се
у
првом
родио
Боривоје
,
а
у
другом
Лазар
,
назаренски
прваци
ове
приповетке
.
Дао
сам
и
људима
друга
имена
,
јер
је
читаоцима
све
једно
:
Звали
се
они
Пера
или
Паја
,
Анка
или
Јованка
.
У
Боривојевцу
смо
,
а
по
подне
је
.
Баш
је
време
жетви
.
Кад
гледаш
с
улице
,
село
дошло
пусто
,
изумрло
;
нема
ни
пса
да
залане
.
Понеко
дете
,
старац
или
редуша
,
ако
и
нису
у
пољу
,
притајили
се
у
кућама
.
У
један
мах
се
подиже
с
друма
прашина
нагла
,
као
да
је
гони
вихор
.
Да
ко
има
соколове
очи
,
запазио
би
кроз
ту
прашну
маглу
коњаника
,
који
је
добра
коња
ознојио
и
у
белу
пену
обукао
,
као
оно
Владета
војвода
,
кад
се
враћаше
с
Поља
Косова
.
Тај
је
коњаник
узбунио
псе
,
те
се
подигао
лавеж
,
необичан
за
оно
доба
.
И
већ
се
појављује
на
прозорима
или
огради
жена
или
дете
,
да
виде
:
Ко
ли
то
руши
досадашњу
тишину
?
У
тај
мах
стојала
је
на
бунару
и
Марта
Иванова
,
млада
,
једра
и
лепа
жена
.
Ведро
је
држала
у
руци
,
али
се
не
мицаше
:
гледала
је
у
ону
прашину
на
друму
,
која
се
ваљала
све
ближе
и
ближе
.
За
мало
,
и
та
прашина
заигра
пред
њени
врати
,
заигра
и
заустави
се
.
Шта
је
?
Шта
се
то
скрива
иза
те
прашне
,
тамне
магле
?
...
Марта
је
слутила
несрећу
,
јер
кажу
,
да
добро
не
жури
тако
нагло
,
као
зло
.
И
није
се
преварила
.
Коњаник
скочи
са
знојавна
коња
и
поведе
га
за
собом
унутра
.
Марта
га
је
на
мах
познала
.
То
је
њен
рођак
из
оближњег
села
,
младић
око
својих
двадесет
година
,
једва
му
удариле
науснице
.
„
Шта
је
Миливоје
?
“
—
пита
га
Марта
уплашено
и
изиђе
му
на
сусрет
.
„
Није
добро
,
сешо
.
Умрла
тетка
Босиљка
,
па
ме
послали
по
тебе
“
.
Миливоје
је
испоручио
ову
непријатну
поруку
без
околишења
и
завијања
,
те
је
тиме
учинио
од
зла
горе
.
Марту
је
та
порука
погодила
као
камен
;
за
часак
је
збуни
,
а
кад
је
после
дошла
к
себи
,
осети
јаки
бол
у
грудима
и
вреле
сузе
ударише
јој
на
очи
.
Она
је
искрено
жалила
тетку
,
јер
ју
је
тетка
одржала
и
отхранила
,
па
ју
је
сад
жалила
као
рођену
матер
.
Момче
беше
ознојено
и
запурено
од
брза
јахања
,
па
и
не
примећаваше
,
колико
су
његове
речи
утецале
на
њу
.
„
Боловала
је
“
,
рече
он
,
„
неколико
дана
,
а
није
никоме
казивала
,
да
је
опасно
.
Јутрос
није
могла
да
устане
с
постеље
,
а
око
подне
—
умрла
.
Кад
ћеш
ићи
,
сешо
?
Треба
ли
да
чекам
?
“
Марта
се
полако
прибрала
,
те
упутила
момка
у
кућу
.
Најпре
јој
дошло
на
памет
,
да
потражи
у
селу
какво
дете
и
да
га
пошље
мужу
на
њиву
,
а
после
опет
,
да
би
требало
да
се
спрема
за
пут
.
Била
је
збуњена
и
кад
се
доцније
успузала
на
таван
,
да
скине
нешто
рува
,
очи
јој
беху
још
увек
мутне
од
суза
,
није
пазила
где
стаје
,
нога
јој
поклизну
с
лествица
и
она
се
стропошта
доле
.
Кад
јој
се
муж
вратио
из
поља
,
затекао
ју
је
обнезнањену
.
Но
срећом
се
показало
,
да
је
ствар
добро
прошла
,
јер
је
и
то
срећа
,
кад
неко
падне
с
тавана
и
угане
само
ногу
.
Марта
је
и
после
двадетет
година
спомињала
тај
случај
и
говорила
:
„
Камо
среће
,
да
сам
онда
врат
скрхала
.
“
Марти
је
у
оно
време
било
осамнаест
година
,
а
њен
Влада
волео
је
као
комад
хлеба
,
и
то
—
мекана
.
Он
је
бар
тако
говорио
,
и
није
лагао
.
Узео
ју
је
сироту
,
без
ичега
,
а
у
њега
било
домазлука
за
троје
.
Кад
је
Марта
уганула
ногу
,
Влада
је
заборавио
на
све
пољске
послове
и
оставио
,
да
млађи
раде
шта
хоће
,
јер
му
је
изгледало
,
да
Марту
неће
нико
тако
гледати
и
пазити
као
он
.
Та
сад
тек
,
кад
ју
је
видео
овако
немоћну
и
болесну
,
увиде
,
како
је
силно
воли
.
Марти
се
пореметио
зглавак
и
она
је
одлежала
три
недеље
на
постељи
.
За
то
јој
је
време
поручио
брат
—
једини
,
кога
је
имала
—
да
дође
и
подели
с
њим
оно
мало
,
што
је
остало
иза
тетке
Босиљке
.
Марта
није
могла
ићи
,
њен
муж
није
хтео
,
те
је
поручила
брату
,
нек
подели
сам
што
има
делити
,
и
њој
нек
пошље
њено
.
Тако
је
и
било
.
Таман
се
Марта
подигла
из
постеље
,
кад
стигоше
пред
кућу
велика
,
расточена
кола
,
у
којима
јој
брат
шаље
ствари
.
Није
било
баш
много
,
па
и
оно
мало
је
старо
,
окрзано
и
раздрускано
.
То
је
видела
и
Марта
,
но
опет
за
то
не
рече
ни
речи
;
али
је
тим
више
говорила
њена
сусеткиња
,
која
се
случајно
десила
онде
.
„
Шта
ће
ти
рећи
човек
?
“
—
питала
је
Марту
.
„
Ништа
.
“
„
Може
бити
,
да
баш
и
неће
ништа
рећи
,
али
ће
тим
више
мислити
.
Није
ти
доста
друге
несреће
,
скрхала
си
,
тако
рећи
,
ногу
,
па
сад
још
и
рођени
брат
да
ти
крха
врат
?
!
Зар
ја
нисам
бивала
код
покојнице
и
видела
,
да
је
у
ње
било
баш
лепих
и
врсних
ствари
?
!
Где
је
онај
политирани
долап
?
Па
где
су
она
два
кревета
,
па
она
широка
клупа
с
наслоном
?
!
“
„
Та
оно
видим
и
ја
,
да
није
подељено
баш
братски
,
али
шта
ћу
.
Брату
је
потребније
но
мени
.
“
„
Све
то
може
бити
,
ади
ниси
ни
ти
свој
господар
.
Што
јо
год
твога
мужа
,
то
је
и
твоје
,
а
што
теби
припада
,
на
то
има
и
он
права
;
па
ако
ти
брату
одбијаш
толико
на
братство
,
не
мора
он
.
“
Ове
се
речи
ипак
прилепиле
за
Марту
.
Дуго
је
лежала
,
на
што
не
беше
навикнута
,
па
то
лежање
и
болест
пробудише
у
њој
неку
раздраженост
,
које
се
није
могла
олако
да
отресе
.
И
кад
јој
је
муж
догнао
из
поља
,
показала
му
је
ствари
.
Он
само
климну
главом
.
„
Све
је
раздрускано
“
,
каже
она
.
„
Ништа
,
оправићемо
.
“
„
Све
,
што
је
било
боље
,
задржао
је
брат
.
“
„
Задржао
је
оно
,
што
му
је
требало
;
нами
је
једно
као
друго
,
тек
спомена
ради
.
“
„
Ама
за
што
га
браниш
толико
,
кад
није
заслужио
?
—
пита
Марта
раздражено
.
„
Ако
му
је
баш
и
требало
што
од
мога
дела
,
за
што
није
искао
,
него
је
задржао
.
Али
наравно
,
знао
је
,
да
сам
добра
,
па
мисли
:
Ћутаћу
.
Па
кад
ми
је
већ
послао
баш
све
само
избушене
и
поломљене
ствари
,
за
што
ми
није
послао
бар
јерусалимску
икону
?
!
Зна
он
врло
добро
,
колико
сам
волела
ту
икону
,
лепила
је
и
чистила
;
без
мене
би
давно
пропала
.
“
„
Па
њу
ти
је
баш
могао
послати
“
—
рече
јој
Влада
,
само
да
је
умири
.
„
Па
кад
је
могао
,
за
што
није
?
„
Ако
ти
је
баш
толико
до
ње
стало
,
ишти
и
добићеш
је
.
“
Овим
се
свршио
разговор
о
наследству
,
али
Марта
није
заборавила
тог
разговора
.
По
првој
прилици
поручила
је
Марта
брату
,
да
јој
пошље
јерусалимску
икону
.
Но
та
прва
прилика
била
је
по
несрећи
баба
Језекиља
,
жена
,
о
којој
се
по
селу
говорило
,
да
јој
је
језик
још
гори
и
од
имена
јој
.
Није
ни
Марта
искала
икону
без
икаква
заједања
,
а
тек
баба
Језекиља
!
Она
је
испоручила
,
да
ће
сви
судови
,
сви
министри
(
пештански
и
бечки
)
,
па
на
послетку
и
сам
цар
имати
посла
,
ако
Марта
не
добије
иконе
.
Уз
то
је
додала
,
да
је
лако
преварити
жену
,
још
лашке
болесну
жену
,
а
најлакше
преварити
болесну
жену
,
која
је
далеко
оданде
;
али
нека
њу
,
баба
Језекиљу
,
покуша
ко
преварити
,
томе
не
би
требало
ни
суда
ни
џелата
,
но
би
му
она
судила
.
Мартин
брат
поштовао
је
јерусалимску
икону
.
Та
се
икона
чувала
у
њиховој
породици
преко
стотине
година
,
а
донео
ју
је
неки
њихов
рођак
из
Јерусалима
.
Говори
се
,
да
је
на
тој
икони
било
исписано
дванаест
глава
еванђеља
,
а
испод
сваке
главе
насликано
све
,
што
се
односило
на
тај
одељак
.
Био
је
дакле
на
тој
икони
не
само
Бог
отац
,
син
и
дух
свети
,
него
и
цео
свет
,
небо
и
земља
,
све
што
видимо
и
„
не
видимо
“
.
Ту
је
био
понтиски
Пилат
,
пророци
,
ускрснуће
мртвих
,
па
на
послетку
и
„
живот
вечни
“
,
пакао
и
рај
.
Кажу
,
кад
је
човек
гледао
ту
икону
,
све
су
га
мрави
подилазили
од
ужаса
и
милоте
.
Но
све
је
то
:
Некад
било
,
сад
се
приповеда
.
Пред
јерусалимском
иконом
горело
је
кандило
,
те
је
икону
надимило
,
оцрнило
и
замазало
на
њој
натписе
и
слике
.
После
су
покушавали
,
да
очисте
икону
—
врућом
водом
прали
су
је
и
рибали
,
са
чега
се
утрла
боја
још
већма
.
За
тим
се
икона
и
опет
гарила
,
прала
се
,
а
кад
се
стала
цепати
,
онда
су
је
крпили
и
лепили
,
тако
,
да
данас
беше
комад
надимљене
и
упрљане
крпе
.
Но
у
породици
су
је
опет
за
то
већма
поштовали
,
него
ма
коју
другу
икону
и
још
су
увек
палили
пред
њом
кандило
.
Мартин
брат
је
дакле
ценио
ту
икону
,
али
би
је
без
сумње
уступио
сестри
,
само
да
ју
је
искала
лепшим
начином
.
Но
сад
се
огорчио
.
Баба
Језекиља
не
само
што
му
је
дошла
претњом
у
кућу
,
но
је
још
пре
тога
протелалила
селом
свакојаке
сплетке
.
Он
ју
је
дакле
очепао
за
раме
,
довикнуо
јој
нешто
ружно
,
обећао
,
да
ће
јој
поломити
све
кости
,
ако
му
још
једном
дође
у
кућу
и
бацио
је
на
улицу
.
Баба
Језекиља
није
му
судила
,
но
га
је
пред
Мартом
још
похвалила
.
Каже
:
„
Красан
човек
тај
твој
брат
и
ја
баш
не
знам
,
за
што
се
тако
окомио
на
тебе
.
Ружи
те
свакојако
и
поручује
,
да
ти
сама
дођеш
по
икону
,
па
ће
ти
поломити
кости
,
а
ако
му
шиљеш
поруке
и
девере
,
даће
те
на
фишкала
.
“
Марта
је
била
још
једнако
раздражена
,
као
што
је
то
обично
у
болести
и
после
болести
,
а
баба
Језекиља
је
свем
селу
испричала
оно
исто
,
што
и
Марти
,
па
су
сад
многе
и
многе
„
друге
“
и
„
прије
“
долазиле
,
да
је
„
сажаљују
“
.
То
је
Марту
управо
разбесило
,
и
кад
се
већ
са
свим
опоравила
,
а
муж
јој
пошао
у
варош
адвокату
због
преписа
неке
ливаде
,
отишла
је
и
она
с
њим
,
те
кренула
ствар
око
јерусалимске
иконе
.
У
опште
,
сад
је
већ
напала
на
целу
поделу
.
Влада
је
стишавао
и
умиривао
жену
,
али
није
помогло
.
На
послетку
је
молио
адвоката
,
нека
покуша
лепим
,
а
ако
му
се
изда
икона
,
он
ће
и
доплатити
нешто
.
Тај
човек
је
доиста
мислио
,
да
је
његовој
жени
стало
до
иконе
,
а
овамо
је
њојзи
било
стало
до
ината
.
Та
се
ствар
вукла
и
отезала
,
али
није
заспала
.
Адвокат
је
покушао
измиру
,
али
узаман
.
После
се
догодило
оно
,
што
се
у
таквим
приликама
обично
догађа
.
Парница
је
донела
што
и
вино
.
Узбурка
крв
у
човеку
,
и
као
што
у
пијанци
постаје
човек
жешћи
и
учини
и
оно
,
што
иначе
никад
не
би
учинио
,
тако
је
и
при
парничењу
.
Кад
су
Марта
и
њен
брат
по
други
пут
били
позвани
пред
судију
,
добацили
су
онде
у
ходнику
једно
другом
тако
крупних
,
гадних
речи
,
да
у
мало
не
дође
и
до
пљувања
.
Онда
су
се
,
по
српском
обичају
,
заверили
у
себи
,
да
неће
попустити
,
но
терати
до
краја
,
па
ма
их
стало
главе
или
бар
крова
с
главе
.
Влада
је
умиривао
жену
,
али
благо
;
није
хтео
да
је
дражи
;
та
,
она
у
последње
време
и
онако
беше
скоро
увек
раздражена
,
узбуђена
,
пакосна
.
Та
,
и
где
би
он
љутио
њу
баш
сад
,
кад
је
дознао
,
да
ће
скоро
да
га
усрећи
—
дететом
.
И
док
се
парница
код
суда
једва
кретала
,
донде
су
сплетке
и
оговарања
између
брата
и
сестре
бивале
све
жешће
,
те
није
чудо
,
што
је
Марта
живела
у
непрекидној
трзавици
.
Баш
некако
у
зиму
поручи
Марти
њезин
бранилац
,
да
дође
што
пре
до
њега
,
хоће
да
се
обавести
о
нечем
,
што
је
врло
важно
по
парницу
.
Марта
је
била
у
последњим
недељама
пред
порођајем
,
време
хладно
,
пут
рђав
и
Влада
је
узалуд
покушавао
,
да
је
одговори
од
пута
.
Та
,
за
Бога
,
кад
је
ствар
већ
толико
чекала
,
може
се
стрпити
још
мало
.
Но
где
би
Марта
слушала
!
Она
је
доказивала
,
да
баш
мора
ићи
,
она
познаје
најбоље
ствар
,
а
и
адвокат
не
би
је
звао
,
да
није
врло
потребно
.
Влада
је
и
опет
попустио
и
одвезао
жену
у
варош
.
Но
већ
на
половини
пута
увидела
је
и
Марта
,
е
би
била
боље
чинила
,
да
је
остала
код
куће
;
но
доцне
.
Приспела
је
полумртва
до
адвоката
,
а
кад
тамо
,
рекоше
јој
,
да
је
он
отпутовао
некуда
и
да
се
пре
неколико
дана
неће
вратити
.
То
је
болесну
жену
срушило
још
већма
,
и
Влада
се
озбиљно
поплашио
.
На
послетку
се
покупи
и
одведе
је
лекару
.
Био
је
то
старији
човек
,
родом
из
Боривојевца
и
познавао
је
њихову
кућу
.
Лекар
је
прегледао
жену
и
нашао
,
да
њено
болесно
стање
излази
из
њеног
душевног
немира
,
па
кад
чу
,
да
се
парничи
,
с
ким
се
и
око
чега
се
парничи
,
он
јој
озбиљно
рече
:
„
Да
сте
ту
јерусалимску
икону
и
ви
и
ваш
брат
бацили
на
ватру
и
изгорели
је
,
већма
би
угодили
Богу
,
но
што
се
око
ње
инатите
,
парничите
и
сатирете
“
.
За
тим
јој
је
говорио
,
да
ће
у
скорим
данима
да
постане
мати
,
и
да
има
светијих
дужности
од
парничења
.
„
Маните
се
свега
,
рече
јој
,
и
брините
се
једино
за
дете
“
.
—
„
Све
је
готово
и
приправљено
“
,
изусти
она
обореном
главом
.
—
„
Све
је
готово
“
,
рече
јој
лекар
строго
,
„
зар
баш
све
?
Верујем
,
да
сте
скројили
пелене
и
побринули
се
за
колевку
,
а
зар
је
то
све
?
Но
како
стоји
са
оном
крвљу
и
нарави
,
које
ће
то
дете
да
донесе
на
свет
?
Зар
мислите
,
да
се
о
томе
не
треба
бар
исто
толико
бринути
као
и
о
пеленама
?
Знате
ли
ви
,
снахо
,
кад
у
вами
успламти
крв
од
раздражења
,
да
то
откуцне
и
у
крви
онога
,
кога
носите
у
утроби
?
Зар
хоћете
да
донесете
дете
на
свет
са
успаљеном
крвљу
,
раздраженим
живцима
,
болесном
нарављу
.
Подајте
мира
ономе
који
је
у
вашој
утроби
,
а
мира
ћете
му
дати
онда
,
кад
се
и
сами
смирите
”
.
Лекарове
су
речи
необично
одјекнуле
у
души
младе
жене
.
Она
није
потпуно
схватила
онај
важни
физиолошки
процес
,
о
ком
јој
је
лекар
говорио
,
али
је
осетила
,
да
у
ономе
,
што
говори
тај
човек
,
има
истине
,
па
се
заплака
.
Дуго
је
јецала
,
док
се
није
умирила
,
а
кад
се
прибрала
,
покајнички
је
спустила
главу
и
рекла
Влади
:
”
Тм
си
свему
крив
,
јер
си
мојој
лудој
глави
пустио
на
вољу
.
Поручи
брату
,
нека
му
је
просто
од
мене
,
и
нека
и
он
мени
опрости
.
Мени
треба
мира
,
те
и
од
моје
стране
нека
је
свакоме
мира
.
”
Влада
је
био
тронут
,
једва
се
уздржао
а
да
пред
лекаром
не
ижљуби
жену
.
Марти
је
у
онај
пар
одлануло
;
нешто
јој
паде
са
срца
;
у
души
јој
беше
као
да
је
са
грдне
странпутице
изишла
на
чистину
.
А
Влада
је
још
оног
дана
поручио
шуру
,
да
су
они
заборавили
све
што
је
било
,
и
на
част
му
икона
.
Био
би
и
сам
отишао
до
њега
,
али
је
хтео
у
оним
данима
да
остане
уз
жену
.
Тих
дана
није
било
много
.
Марта
је
родила
здравог
,
једрог
сина
,
коме
се
и
она
и
човек
јој
обрадовали
више
свега
и
кога
су
они
доцније
крстили
:
—
Боривоје
.
Одмах
дан
по
томе
стиже
им
нова
радост
.
Дошао
им
завађени
брат
односно
шуре
у
посету
,
много
их
молио
,
да
му
опросте
и
донео
је
новорођеноме
на
дар
:
Јерусалимску
икону
.
Све
се
дакле
свршило
најлепше
.
Управо
све
би
се
свршило
најлепше
,
да
овде
прекинемо
причање
,
али
смо
сад
тек
дошли
до
колевке
,
а
то
је
до
почетка
.
Наш
народ
прича
,
да
неке
„
виле
милоснице
“
обдаре
дете
разним
дарима
и
да
му
те
дарове
подметну
,
док
је
још
у
колевци
.
То
је
у
другом
облику
она
велика
научна
истина
,
коју
су
лекари
и
педагози
тек
у
новије
доба
изрекли
и
која
гласи
:
Да
се
васпитање
детета
почиње
још
у
утроби
мајчиној
и
наставља
се
док
је
још
у
пеленама
,
а
не
почиње
онда
,
кад
дете
пође
у
школу
.
Парница
око
јерусалимске
иконе
била
је
прва
школа
Боривојева
.
Он
је
из
те
школе
изнео
на
свет
необичну
крв
,
а
ни
она
јерусалимска
икона
,
коју
му
је
ујак
метнуо
у
колевку
,
није
остала
без
утиска
.
Кад
је
Боривоју
било
осам
година
,
јерусалимске
иконе
није
више
било
,
распала
се
,
али
је
та
чађава
икона
,
пред
којом
је
вазда
горело
кандило
и
пред
којом
му
је
мајка
тако
често
клечала
,
остави
нека
тајанствена
трага
.
—
Но
да
идемо
по
реду
.
Изникло
је
,
што
је
посејано
.
Прошла
је
година
дана
од
рођења
Боривојева
.
До
сада
је
у
кући
Владе
Иванова
било
све
на
миру
,
али
сада
ће
та
кућа
да
изгуби
главу
.
Влада
се
опасно
поболео
.
Испрва
су
га
лечиле
бабе
,
после
су
дошли
и
лекари
,
али
он
не
здрави
.
Марта
се
није
помицала
од
постеље
његове
и
чинила
је
све
могуће
,
да
му
олакша
,
али
праву
опасност
није
слутила
.
Једног
дана
,
када
је
Влади
још
јаче
позлило
,
испрати
кола
по
варошког
лекара
,
оног
истог
,
код
кога
је
била
пре
годину
дана
с
мужем
.
Лекар
је
дуго
прегледао
болесника
,
преписао
му
лек
и
тешио
је
жену
,
колико
је
могао
.
Онда
му
поглед
паде
на
малог
Боривоја
,
те
се
распита
и
за
њега
.
„
Да
га
не
уречем
“
,
вели
Марта
,
„
здрав
је
као
дрен
,
него
је
друго
нешто
код
њега
,
што
ми
задаје
крупне
бриге
.
“
„
Да
чујем
!
“
„
Да
Бог
сачува
,
што
је
то
дете
пакосно
.
Ако
што
зажели
,
а
не
дамо
му
одмах
,
или
му
ма
што
не
учинимо
по
вољи
,
поцрвени
,
за
тим
помодри
,
жиле
му
одскоче
на
челу
,
као
оно
Јови
Платином
,
кад
хоће
да
се
бије
;
дречи
,
а
баш
сам
јуче
приметила
,
да
бије
песницом
о
сто
...
Од
куда
му
то
?
Мој
Влада
никад
тога
не
чини
,
па
да
бих
могла
казати
:
Видео
је
...
Ја
сам
за
мог
девовања
неговала
два
снахина
детета
;
виђала
сам
и
другу
децу
,
али
ово
још
је
видех
.
“
Лекар
је
пришао
Боривоју
и
загледао
га
.
Боривоје
испрва
гледаше
весело
унаоколо
,
па
кад
спази
светао
ланац
на
лекарову
прслуку
,
маши
се
за
њ
.
„
Остави
то
“
,
каже
му
мати
,
али
Боривоје
не
остављаше
и
за
мало
дође
у
тако
необичну
јарост
,
да
се
чак
и
лекар
зачудио
.
Сваки
час
је
изгледало
,
е
ће
малиша
да
се
зграни
или
да
добије
дечју
болест
—
фрасове
.
„
Шта
да
радим
,
кукавица
?
“
јадала
се
Марта
.
„
Кад
га
видим
таког
,
долази
ми
тешко
,
претешко
.
Ако
тако
остане
,
не
може
изићи
на
добро
.
Пре
некако
видео
га
је
таког
наш
бележник
,
па
вели
:
„
Само
му
не
попуштајте
;
проћи
ће
.
“
Каже
:
„
Ко
хоће
да
добије
масла
,
тај
мора
млеко
да
—
бије
.
“
Али
ко
ће
да
бије
тако
мало
дете
?
!
Не
могу
,
тешко
ми
је
.
“
И
жена
се
заплака
.
„
Не
може
се
ништа
учинити
с
бојем
“
,
каже
лекар
.
„
Нарочито
код
мала
детета
је
то
грехота
.
Оно
не
може
ни
да
схвати
,
за
што
га
човек
злоставља
.
Кад
буде
разумније
,
мора
се
покушати
лепим
начином
.
За
сад
пазите
,
да
му
не
дајете
јела
,
која
су
одвише
снажна
.
Но
збиља
,
да
покушам
нешто
.
“
Лекар
дохвати
огледало
,
које
је
висило
о
зиду
и
поднесе
га
Боривоју
.
Кад
се
дете
огледа
и
виде
себе
онако
запурена
,
плачна
,
ружна
,
хоће
кад
год
да
се
утиша
.
У
први
мах
је
изгледало
,
е
ће
се
и
Боривоје
смирити
,
али
већ
у
другом
тренутку
цикао
је
још
горе
и
удари
песницом
по
огледалу
што
год
је
већма
могао
.
Лекар
је
ћутао
и
пажљиво
посматрао
невинашце
,
које
се
управо
рећи
разбесило
.
Марта
и
опет
прва
проговори
.
„
Кажите
ми
,
молим
вас
,
јесам
ли
заиста
ја
крива
?
Сећате
ли
се
,
кад
сам
оно
била
с
Владом
код
вас
?
Може
ли
то
бити
,
да
је
ондашња
моја
успаљеност
прешла
и
на
дете
?
“
Лекар
је
погледа
.
„
Шта
је
било
,
било
је
;
сад
не
вреди
,
да
се
гризете
око
тога
;
али
други
пут
узмите
се
на
ум
.
Видите
ли
ово
округло
лице
у
детета
,
ове
јабучице
на
образима
,
ове
велике
,
лепе
,
црне
очи
?
То
је
дете
од
вас
наследило
.
Па
зар
може
бити
,
да
није
наследило
нешто
и
од
ваше
нарави
?
...
Оно
је
дисало
с
вами
исти
ваздух
,
оно
је
крв
ваше
крви
.
Па
зар
то
да
не
остави
трага
у
њему
?
!
Ви
се
не
разумете
у
тим
стварима
,
али
добро
знате
,
како
је
са
оним
зрном
жита
,
које
баците
у
земљу
.
Зар
је
по
то
зрно
све
једно
,
хоће
ли
земљу
сажећи
сунце
или
ће
је
оросити
блага
киша
?
Ви
добро
знате
,
да
често
само
од
тог
зависи
,
каква
ће
бити
летина
.
Зрно
још
није
ни
изишло
из
земље
,
а
већ
му
је
судбина
донекле
решена
.
Ако
му
у
упаљеној
земљи
учмане
клица
,
ако
му
онде
црв
подгризао
жилице
,
бадава
ћете
доцније
плевити
и
неговати
.
“
Док
је
лекар
ово
говорио
,
жена
је
све
дубље
и
дубље
сагибала
главу
,
а
на
крају
закука
очајним
гласом
:
„
Ја
сам
крива
,
несретница
!
“
Лекар
ју
је
тешио
.
Он
јој
је
говорио
,
да
се
опет
за
то
и
на
усеву
може
много
што-шта
поправити
,
кад
већ
никне
;
та
,
чак
и
матору
воћку
можеш
калемити
и
облагородити
,
па
како
да
не
би
могао
облагородити
—
човека
.
Но
само
се
у
то
мора
уложити
велики
труд
и
велика
брига
,
мора
се
тражити
начина
,
а
бој
најмање
помаже
.
Сила
ће
дете
само
још
горе
подивљати
.
Овај
је
разговор
оставио
дубока
трага
у
души
Мартиној
,
и
она
би
се
око
тога
још
много
више
гризла
,
да
је
не
обузе
бол
с
друге
стране
.
Њеном
Влади
позлило
је
све
јаче
и
јаче
,
и
он
за
неколико
недеља
сврши
сасвим
.
Последњи
поглед
паде
му
на
жену
,
коју
је
толико
волео
,
за
тим
на
Боривоја
...
на
коме
се
и
—
укочио
.
Марта
је
дубоко
жалила
свога
друга
и
дуго
јој
је
требало
,
док
се
прибрала
.
Али
онда
јој
беше
јасно
,
шта
ће
и
како
ће
.
Заверила
се
у
себи
,
да
ће
живети
само
за
дете
и
уложиће
сву
снагу
своју
,
да
начини
од
њега
човека
.
О
удаји
нема
ни
помена
,
а
шта
значи
то
за
жену
ратарку
,
лако
је
схватити
.
Жени
из
господског
реда
далеко
је
лакше
да
се
не
удаје
,
али
је
ратарски
домазлук
и
сувише
теретан
за
женска
плећа
.
Марта
је
издржала
и
тај
терет
,
и
може
се
рећи
,
да
је
помало
чак
и
напредовала
.
Али
у
оном
,
што
је
њојзи
било
главно
и
око
чега
се
највише
напрезала
,
није
успела
.
Кукољ
на
њиви
могла
је
које
сама
,
које
туђом
помоћи
поплевити
,
али
Боривоја
не
мога
исправити
.
Стотину
и
стотину
пута
клечала
је
пред
оном
чађавом
јерусалимском
иконом
и
са
пуно
очаја
се
молила
:
„
Боже
мој
,
Боже
,
научи
ме
,
како
ћу
овом
детету
да
изменим
крв
!
...
“
Боривоје
није
био
у
свему
лош
.
Напротив
,
био
је
послушан
до
крајности
,
волео
је
матер
више
свега
,
а
био
је
и
необично
бистар
.
Што
једном
чује
,
не
заборави
;
што
једном
види
,
запамти
,
а
кад
му
је
било
6
година
,
знао
је
из
Боривојевца
име
сваког
човека
,
сваке
жене
и
сваког
детета
у
прсте
.
Уз
то
је
био
леп
као
писан
.
У
њему
није
било
злобе
;
сваки
залогај
делио
је
с
децом
,
с
којом
се
играо
,
али
кад
му
узаври
крв
,
хоће
да
их
побије
.
Једном
му
је
мати
зановедила
,
да
утера
свињче
у
авлију
,
које
је
дошло
из
поља
.
Боривоје
с
места
остави
игру
и
највећом
вољом
пође
да
послуша
матер
.
Но
брав
никако
да
уђе
у
свињац
.
Боривоје
се
вијао
с
њим
,
док
се
вијао
,
а
после
се
разбеси
,
јарост
га
обузе
,
дохвати
цигљу
и
удари
брава
таком
снагом
,
да
га
је
на
месту
убио
.
Само
успаљена
,
побеснела
крв
,
могла
је
да
улије
онолико
снаге
у
онако
мало
дете
.
Марта
је
чинила
све
,
али
јој
не
поможе
.
Једном
,
али
само
једном
,
покуша
да
га
бије
,
али
се
уверила
,
да
је
то
било
још
понајгоре
.
А
и
на
што
да
га
бије
,
кад
Боривоје
и
сам
плаче
,
гризе
се
и
очајава
,
чим
се
умири
,
а
осети
,
да
није
добро
радио
.
Што
је
Боривоје
бивао
старији
,
његова
напраситост
постајала
је
све
ређа
,
али
се
не
мења
,
јер
кад
се
побеси
,
он
је
онај
исти
,
који
је
био
и
пре
.
Кад
дође
време
,
да
иде
у
школу
,
мати
му
је
унапред
стрепила
,
и
није
се
убојала
.
Већ
трећи
дан
га
истерали
из
училишта
,
јер
је
читаву
скамију
својих
другова
изубадао
бритвом
.
Колика
срамота
по
сироту
Марту
и
каква
је
туга
обузе
,
кад
јој
донесоше
ту
вест
.
Онемила
,
скоро
окамењена
;
не
рече
Боривоју
ни
речи
.
Некако
бесвесно
пружи
му
доцније
комад
хлеба
и
мало
смока
,
па
тумараше
по
кући
.
Боривоје
није
ни
дирнуо
јела
;
с
уздрхталом
душом
чекао
је
,
да
му
мати
почне
пребацивати
и
корети
га
.
Па
у
том
леже
и
заспа
.
У
сред
ноћи
пробуди
га
нешто
.
Отвори
у
пола
очи
и
опази
своју
мајку
,
где
клечи
пред
иконом
и
горко
јеца
.
Па
колико
већ
траје
та
молитва
!
Боривоју
се
учинило
,
да
нема
краја
;
бедна
жена
се
не
мицаше
;
а
доцније
изумрло
чак
и
јецање
,
те
прешло
у
тихо
,
али
грозно
стењање
...
„
Умреће
,
Боже
мој
,
умреће
“
помисли
Боривоје
,
и
дође
му
тако
тешко
,
као
да
хоће
да
свисне
.
У
неки
мах
хтеде
већ
да
се
дигне
,
али
га
беше
страх
;
ухватила
га
нека
немоћ
.
Једва
се
једном
подигла
несретна
жена
с
пода
и
пође
право
постељи
,
на
којој
је
лежао
Боривоје
.
„
Сад
ће
ме
убити
“
,
мислио
је
он
у
себи
;
срце
му
уздрхта
још
јаче
и
затвори
очи
.
Осети
,
како
се
мајка
му
належе
на
њ
;
образе
му
већ
дирну
њен
врео
дах
и
он
само
очекиваше
удар
.
Но
шта
би
?
На
место
удара
осети
дуг
,
врео
пољубац
и
тај
пољубац
,
који
он
у
својој
детињској
души
није
могао
да
разуме
,
дође
му
тежи
и
од
удара
.
Онда
осети
,
како
му
мајка
седе
чело
главе
...
чује
тихо
јецање
њено
,
вреле
јој
сузе
котрљају
се
по
образима
његовим
,
а
из
груди
јој
се
отимају
час
по
час
речи
:
„
Еј
,
мој
несретни
сине
,
свему
сам
крива
ја
!
.
.
“
Све
ово
било
је
одвише
страшно
по
Боривоја
.
Груди
му
се
слегле
,
е
је
мислио
,
удавиће
се
,
па
онда
осети
,
где
га
као
нека
снага
подиже
из
постеље
.
И
паде
као
оболело
птиче
на
мајчино
крило
,
а
уздрхтали
глас
му
вапије
:
„
Мајко
,
слатка
моја
мајко
,
уби
ме
,
али
не
плачи
више
!
“
Већ
је
почело
да
се
развиђава
,
а
он
још
једнако
лежи
на
рукама
мајчиним
,
у
пола
обнезнањен
.
Кад
се
пробудио
,
страшљиво
погледаше
на
матер
,
па
се
горко
заплака
.
Мајка
му
утре
сузе
,
пољуби
га
и
даде
му
неки
мали
посао
.
Скоро
14
дана
после
тога
не
дође
између
њега
и
ње
до
правог
разговора
,
као
да
беше
читава
ограда
између
њих
.
Онда
се
жени
одрешио
језик
.
„
Сине
“
,
рече
му
,
„
видео
си
...
Још
само
једаред
учини
што
не
треба
,
и
ја
ћу
умрети
...
мене
ће
изнети
на
гробље
,
уз
твога
оца
“
.
Од
ото
доба
наста
обрт
код
Боривоја
.
Безазленост
ишчезну
са
лица
његова
,
детињска
веселост
изгуби
се
,
он
поста
сетан
и
тужан
и
не
заигра
се
више
.
Марта
је
дозвала
и
опет
лекара
у
помоћ
и
молила
га
,
да
је
посаветује
.
Лекар
јој
је
саветовао
,
да
га
пошље
у
поље
,
код
оваца
.
Каже
:
„
Боривоје
се
сад
каје
,
гризе
се
,
стиди
се
и
вас
и
људи
.
На
пољу
,
у
природи
долазиће
по
лако
к
себи
,
а
уз
питоме
овце
и
јагњад
припитомиће
се
и
он
.
Само
га
обилазите
чешће
и
пазите
му
на
друштво
“
.
Марта
није
имала
својих
оваца
,
али
их
с
места
купила
и
узела
нов
терет
на
своја
плећа
.
Нашла
је
и
доброг
чобана
,
чича
Симу
,
који
је
био
негда
ваљан
домаћин
,
али
га
доцније
упропастише
зетови
.
Боривоје
се
приљубио
уз
чича-Симу
и
његова
унука
Стевана
(
који
је
често
био
уз
свог
деду
)
,
али
његова
детињска
веселост
и
безазленост
није
се
повратила
.
Срећом
се
не
враћаше
ни
она
негдашња
узбуђеност
.
Тако
је
то
ишло
неких
10
година
и
од
Боривоја
поста
читав
момчић
.
Што
је
год
било
оваца
у
оном
крају
,
сваку
је
познавао
по
имену
;
за
сваку
је
знао
рећи
:
Када
се
ојагњила
,
од
које
је
мајке
,
па
и
прамајке
.
Кад
се
измешају
овце
,
он
их
дели
и
прибира
,
и
његов
суд
вреди
у
томе
највише
.
Тада
се
догоди
несрећа
.
С
рана
пролећа
истераше
овце
у
поље
,
а
гладни
вуци
нападоше
Мартино
стадо
.
Чича
Сима
се
десио
у
селу
,
његов
унук
,
Стеван
и
Боривоје
беху
сами
.
Стеван
се
није
више
вратио
,
а
и
Боривоје
једва
остаде
жив
.
Кад
је
донео
мртва
вука
у
село
,
био
је
сав
изуједан
и
једва
је
могао
да
исприча
,
како
је
текла
борба
.
Но
за
то
време
,
док
је
он
победио
једнога
,
одвукао
је
онај
други
вук
Стевана
далеко
у
рит
,
да
му
никад
више
не
нађу
трага
.
Бадава
је
све
село
ишло
у
потеру
и
тражило
;
ништа
не
нађоше
.
Боривоје
је
лежао
неколико
дана
од
рана
,
које
је
задобио
,
а
кад
се
придигао
,
мати
га
преклињаше
,
да
се
од
сада
мане
чобанлука
.
Боривоје
је
пристао
.
„
Теби
је
тешко
,
мајко
“
,
рече
јој
,
„
да
се
бринеш
око
толике
земље
;
ја
ћу
ти
помоћи
;
доста
ми
је
година
“
.
Тако
је
и
било
.
Боривоје
је
и
од
јако
био
вредан
,
послушан
,
ваљан
у
сваком
погледу
.
Његова
стара
напаст
оставила
га
,
само
је
био
још
мирнији
и
веселији
но
пре
.
Село
је
тумачило
,
да
он
жали
свог
јединог
друга
Стевана
,
само
је
Марта
друкчије
схватала
ствар
.
„
Сиромах
“
,
мислила
је
она
,
„
тешко
се
бори
са
својом
крвљу
...
он
је
ту
крв
заћуткао
,
али
,
га
та
борба
стаје
радости
.
Но
и
то
се
могло
како
тако
поднети
и
Марта
је
хвалила
Бога
,
што
се
и
тако
свршило
.
Управо
она
је
мислила
,
да
се
свршило
,
а
ствар
беше
тек
у
почетку
развоја
,
јер
је
на
прагу
стојала
Боривојева
женидба
.
Велики
пост
.
Било
на
крају
села
у
сирота
човека
женско
подсвојче
—
Нада
.
Човек
,
који
ју
је
одхранио
,
не
само
што
је
био
пука
сирота
,
но
уз
то
лен
,
зао
и
пијаница
.
Нада
је
радила
код
њега
као
црв
,
била
ваљана
у
сваком
погледу
,
а
опет
је
за
то
добијала
више
боја
но
хлеба
.
Није
била
Бог
зна
како
лепа
,
али
се
још
мање
могло
рећи
,
да
је
ружна
.
Нада
је
била
једина
од
сеоских
девојака
,
с
којом
је
Боривоје
говорио
кад
што
на
бунару
или
на
улици
.
Од
осталих
се
девојака
туђио
,
ма
да
су
оне
и
одвише
ватрено
погледале
на
њега
,
јер
по
лепоти
му
не
беше
равна
у
целом
Боривојевцу
.
Марти
је
врло
годило
,
што
се
њен
Боривој
лепи
Наде
.
Често
је
говорила
у
себи
:
Та
је
девојка
вредна
,
ваљана
,
а
скромна
.
Целог
свог
века
није
познала
никаква
добра
;
сваки
час
беше
јој
горак
,
те
ће
бити
и
задовољна
и
захвална
,
ако
уђе
у
кућу
,
као
што
је
њена
.
Она
ће
се
привити
уз
Боривоја
,
а
Боривоја
неће
ништа
већма
одржати
у
питомости
до
жена
.
Марта
је
доста
лако
успела
у
својој
намери
.
Како
и
не
би
,
кад
су
и
Нада
и
Боривоје
желели
оно
исто
што
и
она
,
само
је
Надин
поочим
отежавао
ствар
.
Тај
човек
није
могао
да
Наде
пусти
из
куће
,
јер
му
је
она
више
привређивала
,
но
она
његова
два
богаљаста
коња
.
Но
њему
је
дала
Марта
десет
нових
дуката
на
јабуку
,
(
он
је
мислио
,
да
то
неће
никад
моћи
да
потроши
)
а
после
са
своје
стране
није
морао
ништа
дати
уз
девојку
,
чак
ни
опреме
.
Сватови
су
били
без
велика
шума
и
параде
,
а
Марта
оног
дана
најсретнија
.
Па
како
се
тек
радовала
,
кад
виде
,
да
се
Нада
привија
уз
њих
и
да
је
Боривоје
ако
не
баш
сретан
,
а
оно
бар
све
мирнији
и
мирнији
.
Буде
,
па
се
некада
чак
и
насмеши
,
а
то
већ
од
толико
година
није
чинио
.
Марта
је
пре
овог
догађаја
често
говорила
у
себи
:
„
Само
да
их
видим
једаред
удружене
,
па
ма
трећи
дан
умрла
“
.
Била
је
већ
врло
слаба
,
јер
је
много
препатила
,
и
снага
јој
дотраја
таман
дотле
,
да
изведе
,
што
је
намерила
.
И
ако
не
баш
трећи
дан
,
а
оно
трећег
месеца
после
женидбе
свога
јединца
заклопи
очи
за
навек
.
Боривоје
је
много
тужио
за
матером
,
и
срећа
његова
,
што
се
у
оно
доба
нађе
уз
њега
жена
,
која
није
дала
,
да
му
бол
пређе
у
очајање
.
После
неког
времена
се
умири
и
живео
је
с
Надом
још
пуне
две
године
без
икаквих
потреса
.
Само
се
Нади
учинило
,
да
су
у
последње
време
све
чешћи
и
чешћи
они
облаци
,
који
прелећу
чело
Боривојево
.
Али
то
је
бивало
само
тренутно
.
Највећма
је
упадало
Нади
у
очи
,
што
Боривоје
као
да
постајаше
тамнији
баш
онда
,
кад
му
се
роди
син
,
а
за
тим
,
кад
му
се
роди
опет
ћерка
.
Но
то
јој
се
на
послетку
ваљда
само
тако
учинило
.
Тада
се
догоди
нешто
,
што
ће
да
обрне
целу
ствар
.
Било
је
некако
у
очи
Божића
,
а
Боривоје
се
одвезе
у
гувна
,
да
донесе
мало
сламе
.
Кад
се
враћаше
одунд
,
почео
је
већ
да
се
хвата
мрак
.
Била
је
јака
зима
,
а
пут
покривен
дебелим
снегом
.
Боривоје
таман
да
утера
кола
у
село
,
а
коњи
му
застадоше
као
укопани
.
Погледа
унапред
и
опази
на
средини
пута
људску
прилику
.
Та
је
прилика
лежала
као
укочена
,
и
учини
му
се
у
први
мах
,
да
је
женско
.
Сиђе
брзо
с
кола
,
саже
се
и
кад
боље
разгледа
,
опази
у
снегу
калуђера
.
Глава
му
лежи
на
камилавци
а
руке
су
скривене
у
џеповима
.
Боривоје
се
још
већма
наже
и
учини
му
се
,
да
још
има
живота
у
путника
.
Напрегне
све
силе
,
подигне
га
на
кола
и
одјури
кући
.
Тамо
су
полусмрзнутог
калуђера
доста
тешко
повратили
у
живот
,
јер
нису
умели
,
да
га
тару
снегом
и
да
га
најпре
унесу
у
мало
хладнију
собу
,
но
га
метнуше
право
на
банак
,
да
се
„
што
пре
“
открави
.
Но
ипак
некако
оживи
и
сутра
дан
проговори
.
Био
је
то
калуђер
из
Свете
Горе
,
отац
Мелентије
,
родом
Србин
,
који
је
обилазио
наше
крајеве
и
просио
милостињу
за
свету
обитељ
.
Боривоје
је
у
опште
врло
мало
говорио
и
избегавао
је
стране
људе
,
али
се
за
чудо
дао
у
разговор
с
оцем
Мелентијем
.
А
отац
Мелентије
говори
са
заносом
о
Св
.
Гори
,
Јерусалиму
и
оним
чудима
,
која
бивају
на
гробу
Христову
.
Приповедао
је
,
како
небројени
свет
одлази
онамо
,
да
олакша
души
и
прими
опроштаја
за
своје
грехове
.
Али
Боривоју
све
то
беше
мало
.
Стрпао
је
оца
Мелентија
у
постељу
,
хранио
га
што
но
реч
:
медом
и
шећером
,
а
запиткивао
га
је
дан
ноћ
о
томе
:
Колико
треба
да
пости
онај
,
који
хоће
да
се
причести
на
гробу
Христову
;
којим
се
путем
иде
у
Јерусалим
?
—
и
чега
ту
није
било
.
Нада
је
зачуђено
гледала
,
што
се
њен
човек
дао
у
такав
разговор
;
та
,
тај
запиткује
,
као
да
ће
сутра
не
само
у
хаџије
,
него
и
у
калуђере
.
Кад
је
отац
Мелентије
показао
Боривоју
нову
молитву
,
која
је
нађена
на
плочи
гроба
Христова
и
која
се
зове
:
„
Молитва
Грешника
”
,
а
сваки
прави
хришћанин
треба
да
чита
ту
молитву
,
он
је
претрнуо
.
Та
је
молитва
веома
дуга
,
а
почиње
речима
:
Ја
знам
Господе
,
какав
ће
ме
ужас
обузети
,
кад
ме
почнеш
судити
пред
лицем
ангела
,
архангела
и
свега
света
за
сва
моја
грешна
дела
,
која
сам
у
животу
своме
починио
,
а
не
смем
Господе
да
те
молим
,
да
ми
са
свим
опростиш
...
”
Онда
иде
пуно
страшних
ствари
,
а
свршује
се
:
Страх
ме
је
савладао
!
Пшенични
клас
на
њиви
мојој
већ
је
сазрео
и
готов
за
жетву
,
и
гле
,
ту
је
већ
и
жетелац
;
ето
,
подигао
је
срп
,
да
покоси
клас
!
Ох
,
Боже
мој
,
хоће
ли
бити
на
њему
рода
?
!
Зајмодавац
долази
и
тражи
од
мене
дуг
свој
,
јер
је
рок
истекао
,
а
ја
немам
чим
да
платим
!
Гле
,
и
судија
долази
да
изрече
пресуду
;
имам
много
тужитеља
,
а
ни
једног
заштитника
!
Не
знам
шта
да
радим
!
Да
л
’
да
молим
,
да
ми
се
продужи
време
живота
на
земљи
,
да
бих
се
поправио
?
Али
ме
је
страх
,
да
још
више
не
сагрешим
и
да
ме
још
у
горе
време
и
још
неприправнијег
суд
не
нађе
...
”
Молитва
завршује
дакле
речима
највећег
очајања
и
Боривоју
би
страх
оне
ноћи
.
Он
је
ту
молитву
запамтио
од
почетка
до
краја
,
чим
ју
је
први
пут
чуо
,
и
изговарао
ју
је
читаву
ноћ
.
По
себи
се
разуме
,
да
је
цело
село
,
мушко
и
женско
,
старо
и
младо
долазило
,
да
види
оца
Мелентија
,
па
дошао
је
и
свештеник
.
По
најчешће
је
долазио
Сима
пекар
,
који
сад
већ
и
не
избиваше
из
куће
Боривојеве
.
Пет
дана
је
лежао
отац
Мелентије
у
постељи
,
а
после
га
Боривоје
никојим
начином
није
могао
задржати
.
Он
мора
даље
;
он
се
заветовао
,
да
неуморно
пешачи
и
купи
прилоге
за
свету
обитељ
,
па
ма
и
опет
пао
на
путу
од
умора
и
зиме
,
као
оно
пре
неколико
дана
.
Боривоје
је
богато
обдарио
свету
обитељ
,
целивао
руку
оцу
Мелентију
,
па
га
још
испратио
са
Симом
пекаром
чак
до
оближњег
села
.
И
од
оног
дана
могао
си
ћутљивог
Боривоја
видети
скоро
увек
заједно
са
Симом
;
завуку
се
гдегод
или
оду
сред
циче
зиме
изван
села
у
шетњу
,
а
све
нешто
шушкају
и
договарају
се
.
Прошле
тако
месојеђе
и
дође
ускршњи
пост
.
Тада
постаде
оно
,
што
до
сад
беше
тајно
,
јавно
.
И
Боривоје
и
Сима
изјављују
свем
селу
на
видику
,
да
хоће
да
олакшају
души
својој
;
отићи
ће
у
Јерусалим
и
причестиће
се
над
гробом
Христовим
.
Но
пре
свега
хоће
достојно
да
се
спреме
за
то
причешће
,
постиће
највећи
хаџиски
пост
,
три
године
дана
.
Кад
Нада
чу
ту
вест
,
стеже
јој
се
око
срца
,
и
суза
заблиста
у
оку
.
Није
знала
за
што
,
али
јој
дошло
као
да
слуша
глас
грдне
,
нечувене
несреће
.
Јула
,
Симина
жена
,
грохотом
се
насмеја
.
Њен
звонки
кикот
дуго
се
разлегао
по
соби
,
а
њени
правилни
,
бели
зубићи
никако
да
замакну
за
усне
.
Тек
се
кад
год
смири
,
па
ће
рећи
:
„
Иш
,
не
праши
Симо
;
неће
од
тога
бити
ништа
.
“
Но
није
се
дуго
смејала
,
јер
Сима
баш
пости
,
пости
цео
ускршњи
пост
,
а
што
је
најглавније
,
пости
онако
,
како
је
то
забележено
у
књигама
Василија
Великог
.
На
послетку
јој
догрдило
;
покупи
своје
сукње
и
кошуље
,
те
хоће
кући
,
матери
.
Сима
је
одвраћа
сваким
начином
.
„
Шта
ћу
ти
?
“
вели
му
она
.
„
Теби
не
треба
жена
.
“
.
„
Треба
ми
,
Бога
ми
,
треба
ми
“
,
куне
се
Сима
,
само
сад
постим
велики
пост
.
А
Василије
Велики
каже
...
”
„
Море
,
какав
Василије
Велики
?
Та
он
је
такав
нечовечни
пост
прописао
за
калуђере
,
а
не
за
ожењене
људе
.
“
„
Аја
,
баш
за
ожењене
људе
“
,
вели
Сима
,
„
распитивао
сам
се
ја
то
врло
потанко
.
Код
калуђера
се
такав
пост
по
себи
разуме
.
“
Јулка
се
на
ове
речи
умирила
и
метнула
своје
сукње
и
кошуље
опет
у
долап
.
Та
,
кад
се
Сима
баш
толико
распитивао
,
онда
није
ни
њему
све
једно
какав
пост
пости
,
а
кад
му
није
све
једно
,
онда
је
он
још
увек
воли
,
као
и
пре
.
А
на
послетку
:
„
Хајде
,
хајде
Симе
,
видећемо
.
“
Пости
и
Боривоје
,
па
и
он
пости
строго
,
по
пропису
св
.
Василија
.
По
некад
мора
да
покупи
сву
снагу
,
да
издржи
тај
пост
,
јер
на
што
да
вам
тајим
:
У
грдном
је
искушењу
.
Одавна
је
изишао
из
собе
и
спава
у
кошари
,
при
затворени
врати
.
Али
која
вајда
и
то
,
кад
нема
ноћи
,
а
да
га
ђаво
не
искушава
.
Да
кажем
,
да
је
све
то
само
сан
,
не
може
бити
,
јер
би
био
врло
жив
сан
.
Боривој
се
бар
куне
,
да
је
то
чиста
чистацка
јава
.
Испрва
му
дође
ђаво
,
те
се
лепо
разговара
с
њим
.
Каже
:
„
Хеј
,
мој
Боривоје
,
куд
си
наумио
?
!
У
Турској
је
сад
рат
,
у
Азији
колера
,
на
мору
бура
,
а
у
пустињи
дивље
звери
и
безводност
.
Можеш
ли
ти
,
кукавче
,
свуда
туда
проћи
,
а
да
останеш
жив
?
Та
,
нећеш
море
ни
допостити
;
већ
си
ослабио
као
добар
хрт
,
а
далеко
су
три
године
.
“
Но
Боривоје
је
слушао
од
оца
Мелентија
,
како
је
ђаво
кушао
и
Христа
,
те
је
сталан
.
Запушава
уши
,
одмањује
руком
и
вели
:
„
Иди
сотоно
!
“
Кад
виде
ђаво
,
да
не
може
лепим
,
почне
претити
.
Док
моли
,
он
је
мали
;
једва
је
толики
,
колико
дете
од
6
година
,
али
доцније
расте
све
више
и
више
;
на
послетку
је
велики
као
торањ
,
те
га
бречи
о
земљу
,
бије
га
и
ломи
му
кости
.
Али
све
то
не
помаже
.
И
онда
се
ђаво
поново
скупи
,
утањи
,
омања
и
почне
из
нова
молити
;
каже
му
и
по
десет
пута
:
„
Море
,
мани
се
ти
Симе
пекара
,
оставиће
те
.
Идем
ја
сваке
ноћи
и
њему
,
па
видим
,
да
није
сталан
...
“
И
кад
све
ништа
не
помаже
,
онда
ђаво
одлази
,
али
се
опет
враћа
у
виду
лепе
жене
.
Та
,
да
знате
само
,
како
је
та
жена
необично
лепа
.
„
Страшна
је
као
читава
војска
са
заставама
“
,
што
рекао
премудри
Соломон
.
Она
му
говори
,
какав
је
будала
био
Василије
Велики
,
па
се
тако
бајно
смеје
,
нежно
гуче
и
поверљиво
умиљава
,
а
њен
врео
дах
опија
,
као
мирис
од
нарда
и
шафрана
,
од
иђирота
и
цимета
,
од
смирне
и
алоја
...
Боривоје
,
кукавни
Боривоје
,
једва
може
да
окрене
главу
,
да
је
не
гледа
.
Можете
мислити
,
како
је
тешко
било
то
издржати
,
а
понављало
се
скоро
сваку
ноћ
.
Кад
сване
дан
,
онда
опет
Нада
,
његова
венчана
жена
,
искушава
Боривоја
.
Дође
му
са
свим
близу
,
близу
,
очима
гледа
му
у
очи
,
руку
му
метне
на
раме
и
пита
гласом
који
потреса
,
до
дна
душе
:
„
Боривоје
,
снаго
моја
,
шта
је
теби
?
Ти
си
болестан
,
пропашћеш
.
“
Прошло
је
тако
пуних
шест
месеци
.
Онда
се
Симина
Јулка
поче
и
опет
смејати
по
кући
,
главу
је
подигла
високо
и
не
иде
улицом
онако
снуждена
као
пре
.
Сима
се
одрекао
хаџилука
,
поста
,
Јерусалима
,
па
на
послетку
и
вечна
блаженства
.
Изео
је
за
ручак
целог
целцатог
печеног
ћурка
и
сад
не
виче
више
на
жену
,
чим
му
се
приближи
:
„
Остави
ме
,
мани
ме
;
не
иди
ближе
,
можемо
ми
и
из
даље
разговарати
.
“
Сима
се
испрва
стидео
своје
слабости
,
али
шта
ће
.
Брани
се
пред
људма
,
како
није
могао
да
издржи
искушавања
сотонина
,
који
му
је
долазио
сваку
ноћ
.
Запиткују
га
људи
:
Какав
је
на
изгледу
тај
сотона
,
и
како
га
је
мучио
,
а
Сима
им
прича
.
Страшна
је
била
та
приповест
;
само
се
многи
зачудише
,
кад
чуше
,
да
је
сотона
био
бео
.
Кад
је
тај
глас
дошао
до
Наде
,
она
само
јаукну
.
„
То
није
био
сотона
“
,
рече
,
„
то
је
била
Јулка
!
А
ја
мог
Боривоја
не
могу
да
одвратим
од
луда
посла
;
он
мене
не
воли
.
”
И
сад
се
побеси
и
она
.
Не
кука
и
не
плаче
више
,
но
говори
као
увређена
жена
.
Каже
му
:
„
Ако
си
се
хтео
посвећивати
,
што
си
се
онда
женио
?
!
И
ако
хоћеш
да
те
у
таквој
пустини
поједу
курјаци
,
који
су
тамо
велики
као
телад
,
за
што
си
онда
помишљао
на
децу
?
“
Но
Боривоје
не
попушта
.
У
очима
му
је
нешто
,
што
сведочи
,
да
он
није
као
Сима
пекар
,
но
да
ће
допостити
до
краја
.
Жао
је
многима
Надиних
суза
,
те
се
муче
и
они
,
да
окрену
Боривоја
.
Нарочито
Ваја
Спасин
.
Био
то
најстарији
човек
у
селу
,
те
неког
дана
узе
Боривоја
преда
се
:
„
Кажи
ми
,
синко
,
какви
су
греси
,
који
те
толико
притискују
,
да
баш
мораш
у
Јерусалим
?
“
„
Ја
ћу
се
о
томе
већ
исповедити
св
.
патријарху
на
гробу
Христову
“
,
вели
му
Боривоје
.
„
Та
но
,
но
;
не
тражим
ја
,
да
се
мешам
у
поповске
ствари
,
само
к’о
велим
:
Млад
си
,
неук
си
,
па
не
знаш
,
због
каквих
се
грехова
иде
у
Јерусалим
.
Кажи
ми
право
:
Јеси
ли
појео
кадгод
црног
,
печеног
мачка
?
“
Боривоје
,
у
мал
’
се
не
насмеши
.
„
Бог
с
вами
деда
,
како
би
то
било
?
!
“
„
Е
видиш
,
одмах
сам
мислио
.
Али
кад
ниси
,
шта
ћеш
онда
у
Јерусалиму
?
Слушај
ти
мене
,
како
иду
те
ствари
.
Још
за
мога
детињства
био
у
нашем
селу
човек
богат
,
али
тврд
,
једва
је
смео
да
се
наједе
.
Звали
га
Гавран
.
Он
је
са
женом
стојао
у
малој
комори
,
а
предње
собе
издао
неком
Талијану
,
који
је
правио
златне
и
сребрне
наувице
,
гривне
,
бушио
девојкама
дукате
и
тако
...
Талијан
био
вешт
,
ишао
по
вашарима
и
зарађивао
много
новаца
.
Жена
му
знала
кувати
боље
и
од
попине
куварице
,
те
се
хранио
господски
.
Мал
’
,
мал
’
,
те
закољу
ћурку
,
јагње
,
зеца
.
А
Гавран
је
увек
умео
удесити
,
да
и
он
буде
код
свог
укућана
,
кад
се
једе
печење
.
Талијан
шта
ће
,
но
нуди
,
а
Гавран
не
чека
дваред
,
но
једе
за
тројицу
.
Досади
се
то
Талијанци
,
а
Талијанке
су
врашке
да
Бог
сачува
,
те
баш
на
Божић
истури
пред
Гаврана
велику
чинију
,
а
на
чинији
није
да
су
делови
,
него
све
таки
.
Кад
се
Гавран
добро
најео
,
брише
уста
и
говори
:
„
Овако
слатка
печења
нисам
још
никад
јео
.
“
А
Талијанка
онда
истури
пред
њега
кожу
некаквог
црног
мачка
.
„
Кад
ти
је
баш
тако
пријало
“
,
каже
му
,
„
ево
ти
бар
да
знаш
,
шта
си
јео
“
.
„
Гаврану
позли
,
поремети
му
се
здравље
и
почне
венути
.
У
сну
му
се
показује
онај
црни
мачак
,
тужно
мијауче
и
вели
:
„
Све
су
ти
лекарије
забадава
,
Гавране
.
Од
свију
грехова
највећи
је
грех
,
појести
мачка
.
За
тебе
сад
нема
лека
ни
опроштаја
све
дотле
,
док
не
одеш
у
Јерусалим
и
тамо
се
не
покајеш
.
“
Онда
је
,
видиш
,
Гавран
ишао
у
Јерусалим
.
Кад
је
пошао
,
испратило
га
је
цело
село
до
хатара
,
а
кад
се
вратио
,
дочекали
су
га
попови
с
литијом
.
Но
,
наравно
,
оно
је
била
друга
ствар
.
А
шта
ћеш
ти
?
Што
си
за
свога
детињства
овом
разбио
главу
,
а
оног
мало
искрвавио
бритвом
,
па
зар
и
за
то
да
трчиш
у
Јерусалим
.
Ко
још
те
ситнице
рачуна
у
нешто
?
Кад
није
био
мачак
,
спавај
мирно
и
ништа
се
не
брини
;
не
треба
теби
Јерусалим
.
За
то
ти
ја
кажем
,
а
ако
мени
не
верујеш
,
можеш
питати
и
патријара
,
ни
он
ти
неће
казати
друкчије
.
“
Бадава
је
деда
Ваја
тумачио
тако
темељно
науку
о
греховима
,
није
му
помогло
.
Па
није
помогло
ни
то
,
што
свештеник
узе
Боривоја
преда
се
.
„
Не
приличи
се
мени
као
свештенику
“
,
рече
,
„
да
одвраћам
некога
од
гроба
Христова
.
Али
те
морам
ипак
посаветовати
,
да
се
још
једном
добро
размислиш
.
Неук
си
,
те
можеш
лако
пропасти
на
путу
.
Богу
тим
нећеш
ухаснити
.
Имаш
жену
и
ситну
децу
,
па
није
ни
то
богоугодно
,
тако
рећи
,
заборавити
на
њих
.
Ти
постиш
,
слабиш
,
а
другим
се
мучиш
и
око
другога
бавиш
,
а
овамо
ти
пропада
кућа
...
Не
велим
,
да
се
не
бринеш
и
за
душу
,
но
само
за
земно
.
Али
не
можемо
сви
у
Јерусалим
.
Бог
ће
тако
исто
опростити
грехе
,
па
макар
се
молио
или
у
Боривојевцу
код
оног
зеленог
крста
на
раскршћу
или
у
Јерусалиму
на
плочи
гроба
Христова
.
Али
кад
већ
хоћеш
да
учиниш
што
преко
обичаја
,
онда
ти
саветујем
,
да
се
подигнеш
сад
о
Госпојини
у
Карловце
;
ја
ћу
ти
дати
писмо
,
те
ће
те
сам
св
.
патријарх
исповедити
и
причестити
.
“
Боривоје
само
махну
главом
.
„
Опростите
ми
“
,
каже
,
„
ја
нисам
учен
,
да
вам
могу
на
све
одговорити
,
али
сам
био
у
Сремским
Карловцима
,
па
знам
,
да
Карловци
не
могу
никад
бити
оно
,
што
Јерусалим
;
карловачко
„
Магареће
Брдо
“
никад
оно
,
што
је
Голгота
,
нити
се
наш
патријар
може
мерити
с
јерусалимским
.
У
Карловце
иде
свет
,
да
купи
добра
вина
,
а
не
да
лечи
душу
.
“
Свештеник
на
ове
речи
само
саже
главу
и
рече
:
„
Нек
је
по
твојој
,
синко
;
како
те
Бог
учи
...
само
ми
кажи
још
ово
:
Пристаје
ли
и
Нада
на
тај
твој
велики
пост
?
“
Боривоје
уздахну
:
„
Та
оно
,
знате
,
како
ћу
да
кажем
,
она
мисли
,
да
највише
треба
постити
шест
недеља
“
.
Свештеник
приђе
столу
и
отвори
св
.
писмо
...
„
Дужност
ми
је
“
,
каже
,
„
да
ти
прочитам
,
шта
пише
о
тој
ствари
свети
апостол
Павле
“
.
И
прочита
ово
:
„
Не
забрањујте
се
једно
од
другог
,
већ
ако
у
договору
и
за
време
,
да
постите
и
молите
се
Богу
;
и
опет
да
се
састанете
,
да
вас
сотона
не
искуша
вашим
неиздржањем
“
...
„
Промисли
се
дакле
,
синко
,
и
о
овоме
.
Твој
пост
није
у
договору
...
“
Боривоје
се
доиста
промисли
,
али
се
не
предомисли
.
„
Ако
нисам
хтео
свршавати
,
нисам
требао
ни
почињати
“
,
рече
.
Тако
прође
година
дана
и
Боривоје
дошао
од
силног
поста
као
сува
грана
.
И
хајд
,
што
пости
строг
пост
,
али
има
и
других
брига
.
Не
уме
читати
ни
писати
;
не
зна
стазе
ни
путеве
,
а
Јерусалим
је
далеко
.
Чим
пређе
Дунав
и
изађе
иза
Карловаца
,
не
зна
даљег
пута
,
а
бадава
ће
питати
жену
на
бунару
или
свињарче
на
друму
:
„
Кажи
ми
,
молим
те
,
који
пут
води
у
Јерусалим
?
“
Но
опет
за
то
има
учених
људи
у
селу
,
који
му
тумаче
сва
краљевства
,
пустиње
,
вароши
и
мора
,
преко
којих
му
ваља
путовати
,
а
он
то
лако
памти
и
туви
,
да
га
у
сред
ноћи
пробудиш
и
питаш
,
изговорио
би
сва
та
тешка
имена
као
оченаш
.
Нарочито
му
је
у
томе
на
помоћи
трговац
Соломон
Чивутин
.
Чита
из
неке
велике
књиге
и
говори
му
све
потанко
,
као
да
је
тамо
био
.
Па
не
само
то
,
него
му
даје
и
друге
савете
.
„
Шта
ћеш
ти
радити
“
,
пита
он
Боривоја
,
„
кад
залуташ
у
пустињи
,
па
изгубиш
рачун
о
данима
?
Нећеш
знати
кад
ти
је
недеља
,
а
недељу
тек
мораш
светити
и
одмарати
се
“
.
Боривоје
се
дао
у
крупне
мисли
.
„
Не
лупај
главе
“
,
теши
га
Соломон
,
„
све
су
то
већ
измудрили
наши
јеврејски
мудраци
.
У
талмуду
пише
:
Ко
у
пустињи
изгуби
рачун
о
данима
,
чим
осети
да
се
помео
,
нек
почне
бројати
из
почетка
.
Али
наш
свештеник
раби
Рав
измудрио
је
друкчије
.
Промислио
се
,
па
је
казао
:
„
Адам
није
створен
први
дан
недеље
,
па
да
је
најпре
6
дана
радио
а
седми
дан
светковао
,
него
је
створен
шести
дан
у
вече
,
и
његов
живот
почиње
недељом
,
и
то
светковањем
и
одмарањем
.
Дакле
и
путник
чим
залута
и
осети
,
да
је
изгубио
рачун
,
нек
почне
светковањем
,
недељом
,
и
онда
нек
броји
дане
по
реду
“
.
Боривоје
слуша
ова
талмудска
мудровања
и
памти
их
.
Међутим
пролази
време
,
а
док
је
он
светио
,
жена
му
је
изгубила
душу
.
Кад
се
искупе
жене
на
рогљу
,
те
поведу
реч
о
