примихписмо
.
„
Драги
Миливоје
!
“
—
писаше
ми
Љубица
—
Не
могу
вам
описати
милину
,
која
владаше
срцем
мојим
читајући
писмо
ваше
,
из
којег
видех
,
да
ме
још
волите
,
јер
то
вам
се
види
из
сваке
речи
ваше
,
а
уверена
сам
,
да
сте
само
оно
написали
,
што
у
срцу
осећате
.
О
кад
бих
вам
могла
испричати
све
јаде
своје
,
које
морадох
поднети
,
од
како
нам
ви
одосте
,
то
бих
вам
морала
написати
неколико
табака
.
Кад
одосте
онако
тајно
,
(
као
што
сами
велите
)
,
да
вам
искрена
будем
,
почех
збиља
сумњати
у
искреност
и
верност
љубави
ваше
,
у
толико
више
,
што
ми
се
мати
усиљаваше
,
да
ми
вас
из
главе
избије
,
говорећи
ми
,
да
вас
волим
једино
за
то
,
што
се
ви
знадосте
претварати
,
као
да
ме
волите
,
а
ко
мене
воли
,
тог
не
могу
ни
ја
мрзити
,
и
да
сам
још
неискусно
лудо
девојче
,
које
верује
у
свачије
речи
и
на
њима
зида
ваздушне
куле
!
Но
у
колико
ови
јади
беху
тешки
,
у
толико
ми
би
већа
радост
,
када
чух
од
Паје
,
да
му
писасте
,
узрок
одласка
вашег
рекосте
и
мене
лепо
поздрависте
,
јер
и
мати
ми
мораде
признати
,
да
сте
племенити
и
достојни
љубави
не
само
моје
,
већ
сваког
чистог
и
доброг
срца
,
јер
такве
браће
има
данас
све
ређе
.
Она
сада
и
сама
увиђа
,
да
није
требала
с
вама
тако
поступати
,
али
шта
ћемо
?
Старост
заборавља
на
младост
и
назива
је
лудошћу
,
а
с
тога
и
добије
многи
момак
девојку
,
коју
није
никад
волео
,
а
девојци
дају
онаког
момка
,
за
којим
није
никад
узданула
!
.
.
Свесрдно
поздравље
вама
и
Данки
.
Баша
Љубица
.
“
—
„
Моја
слатка
Љубица
!
“
—-
рекох
прочитавши
писмо
сузним
оком
,
јер
ми
срце
хтеде
да
прекипи
од
слатке
изненадне
среће
.
Ах
!
Што
су
кишне
капљице
цвећу
,
које
је
већ
венути
почело
,
то
беше
мени
њена
свака
реч
:
мелем
и
души
и
телу
,
и
ја
почех
одма
нова
живота
у
себи
осећати
.
Мита
ми
за
тим
приповедаше
,
како
је
угодно
путовао
,
како
се
лепо
код
куће
провео
и
како
се
састао
с
Љубицом
,
Пајом
и
пајином
госпом
.
—
У
том
ступи
и
Данка
у
собу
,
која
се
као
мало
дете
обрадова
,
кад
Миту
виде
.
Разговор
нам
поста
жив
,
да
не
кажем
весео
,
и
трајаше
прилично
дуго
,
догод
се
Мита
најпосле
не
подиже
,
да
кући
иде
.
“
Гледај
,
да
оздравиш
?
“
—
рече
ми
полазећи
.
—
Оздравићу
за
цело
,
јер
си
ми
донео
лепе
вести
!
—
рекох
му
сасвим
поуздано
,
јер
мени
срце
тако
говораше
.
Не
знам
,
да
ли
ме
срце
вара
,
али
мени
се
тако
чини
,
да
ћу
опет
оздравити
и
опет
лепоту
света
и
сладост
живота
уживати
моћи
;
јер
од
како
сам
болестан
,
никад
ми
нада
не
загрејаваше
тако
груди
,
као
што
ми
сада
загрејава
.
—
О
Мито
!
Мито
!
Ти
ми
донесе
живота
у
моју
мртву
собу
!
—
рекох
весео
,
па
узедох
опет
љубичино
писмо
,
да
читам
те
слатке
речи
,
које
ме
тако
радосно
потресоше
.
—
26
/
4
„
—
Давно
већ
не
имађах
тако
мирне
ноћи
,
као
што
беше
ова
прошла
,
јер
надојен
милином
љубичиног
поздрава
заспах
као
дојенче
што
заспи
надојено
мајчиним
млеком
.
Но
у
колико
ми
ова
ноћ
беше
мила
,
у
толико
ми
опет
дан
поста
неугоднији
,
јер
зебња
моја
,
да
ће
ме
и
од
ова
два
ђака
који
оставити
,
ево
се
данас
испунила
на
жалост
моју
!
Један
ђак
мој
,
који
и
онако
беше
у
наукама
слаб
,
а
иначе
богат
,
оде
професору
своме
,
да
га
он
даље
поучава
.
—
Збиља
!
Сирома
човек
мора
као
и
тиран
да
је
свуда
и
оком
и
ногом
,
јер
чим
се
мало
уклони
,
одма
иде
све
као
преко
врата
!
—
Шта
ће
и
како
ће
са
мном
бити
,
ја
не
знам
и
не
могу
да
мислим
!
—
Исплатио
сам
стан
,
храну
и
све
,
што
сам
задужио
до
сад
у
болести
својој
,
и
сад
ми
остаде
једва
још
за
четрнаест
дана
да
живети
можемо
.
Од
оног
једног
ђака
не
добијам
ни
толико
,
да
бих
могао
бар
стан
да
плаћам
;
а
на
данкину
заслугу
не
могу
такође
много
рачунати
,
јер
што
сирота
уради
за
недељу
дана
,
то
једва
да
имамо
два
дана
да
живимо
.
Но
осим
свега
тога
највећма
ме
пече
,
што
ћу
у
тим
невољама
заостати
у
науци
својој
,
а
наука
ми
је
све
и
сва
,
што
могу
својим
назвати
и
она
ми
је
једини
темељ
будућности
моје
!
Ах
!
Да
ми
је
при
свем
том
бар
једном
да
оздравим
и
да
се
опростим
ове
несносне
постеље
своје
,
па
онда
било
како
било
!
—
1
/
5
Слажући
јаде
и
наде
једно
преко
другог
на
своје
боно
срце
једва
дочеках
час
,
да
чујем
од
лечника
,
да
је
свака
опасност
прешла
и
да
се
могу
опростити
несносног
лежања
свога
.
Само
се
морам
још
неколико
дана
собе
држати
,
јер
сам
сувише
слаб
,
као
што
сам
се
одма
уверио
,
чим
сам
ступио
ногом
на
земљу
,
јер
чисто
не
могу
и
не
умем
да
идем
.
За
то
седох
код
прозора
поред
Данке
своје
,
која
пливаше
у
радости
,
што
ме
опет
здравог
види
.
Ах
!
Како
ми
мило
би
,
кад
погледах
на
светли
дан
и
на
ведро
пролетно
небо
,
кад
погледах
на
улицу
,
по
којој
многи
људи
,
сви
здрави
,
тамо
амо
мирно
ходаху
!
.
.
Моје
срце
беше
пуно
милине
и
опет
при
свем
том
лежаше
ми
тешка
брига
на
челу
,
као
што
ноћу
мрак
на
земљи
лежи
,
и
мени
беше
,
као
да
треба
да
певам
и
плачем
.
Благи
Боже
!
Како
бих
сада
у
потпуној
срећи
с
врелим
срцем
могао
уживати
часе
живота
свога
,
кад
не
би
било
тих
црних
несносних
брига
,
које
ми
веселост
из
срца
немилице
гоне
,
као
црв
подгризајући
зелено
стабло
мојих
лепих
и
слатких
нада
;
јер
кад
помислим
,
шта
ме
чека
,
то
ми
је
онда
пред
очима
све
мрачно
и
црно
и
ја
не
могу
себе
да
замислим
у
будућност
своју
!
Докле
се
у
мени
туга
с
милином
тако
натицаше
,
која
ће
овладати
срцем
мојим
,
изрекоше
сузе
пресуду
своју
котрљајући
се
полако
једна
за
другом
по
увелом
лицу
моме
;
а
мисли
ми
још
непрестано
летаху
тамо
амо
узалуд
тражећи
лека
ранама
мојим
.
О
Љубице
!
Љубице
!
Да
л
’
знадеш
,
како
ти
је
драги
болан
?
Да
л
’
знадеш
,
какав
се
црн
и
страшан
облак
вије
над
главом
његовом
?
Не
знаш
,
и
боље
што
не
знаш
!
Шта
би
ти
сада
мати
за
мене
рекла
,
кад
би
ме
видела
овако
жалосног
и
очајаног
?
!
Ах
!
То
ме
боли
,
што
ће
твоја
мати
да
добије
опет
право
,
јер
морам
сам
да
увидим
,
да
сам
нико
и
ништа
,
за
каквог
ме
она
навек
и
држаше
!
—
„
Миливоје
!
Шта
је
теби
?
“
—
рече
ми
сада
Данка
ухватив
ме
за
руку
—
„
Ти
ниси
онако
весео
,
као
што
би
требао
да
будеш
!
Гле
!
Ти
плачеш
!
Миливоје
!
Реци
,
да
ти
није
опет
зло
?
“
—
Биће
,
ако
није
!
—
тихо
јој
рекох
гледајући
је
сузним
оком
,
—
Бриге
ће
ме
опет
у
постељу
бацити
!
Сирочад
смо
,
Данко
!
Нигде
никог
,
нигде
ништа
!
—
„
Слатки
брате
!
Немој
се
толико
бринути
!
“
—
рече
ми
Данка
гледајући
ме
својим
плавим
сетним
оком
—
„
Знадем
добро
,
да
ти
је
тешко
;
али
ослони
се
и
ти
једном
на
мене
!
Ја
сам
здрава
,
ако
ниси
ти
!
“
—
Твоја
рука
не
ће
никад
толико
зарадити
,
колико
ова
невоља
од
нас
изискује
!
„
Може
,
брате
!
“
—
рече
ми
Данка
озбиљно
.
—
„
Ја
нисам
више
дете
,
да
ме
мора
навек
други
хранити
!
Ја
ћу
отићи
кудгод
у
службу
,
па
ћу
сама
себе
захрањивати
,
а
уједно
ћу
моћи
и
тебе
помагати
.
—
Одобри
ми
,
брате
!
ту
намеру
моју
,
јер
друга
нам
лека
нема
,
ако
не
ћемо
да
се
ослонимо
на
туђу
милост
и
немилост
,
што
ће
нас
горко
стати
,
јер
то
је
то
исто
,
што
и
просјак
бити
.
А
да
радити
није
срамота
,
то
си
ми
ти
толико
пута
говорио
!
“
Мене
ове
данкине
речи
тако
изненадише
,
да
чисто
не
знадох
,
шта
ли
да
мислим
,
шта
ли
да
јој
кажем
?
„
Шта
ћутиш
,
брате
?
—
говораше
ми
Данка
даље
—
„
Зар
није
боље
радити
,
него
гладовати
или
просјачити
?
Не
,
брате
!
док
мене
имаш
,
не
ћеш
ничији
просјак
бити
!
.
.
Ја
сам
дужна
и
морам
за
тебе
радити
,
јер
и
ти
си
доста
за
мене
радио
.
Ах
!
Кад
помислим
само
на
стрину
своју
,
од
које
си
ме
ти
избавио
,
то
ти
,
брате
!
никад
доста
благодарити
не
могу
!
Па
и
код
ње
не
бејах
ништа
друго
,
већ
проста
служавка
,
па
ме
је
при
свем
том
још
немилице
тукла
;
а
сад
где
дођем
,
ту
ме
не
ће
за
цело
нико
тући
!
“
Још
није
ове
последње
рочи
добро
ни
изговорила
а
њој
полете
сузе
на
очи
.
Ја
бејах
тако
дирнут
и
узбуђен
,
као
што
већ
давно
не
бејах
;
а
очи
ми
беху
тако
пуне
суза
,
да
једва
гледати
могах
...
Данкина
мисао
не
хтеде
ми
никако
у
главу
,
при
свем
том
,
што
другим
начином
заиста
нисмо
кадри
извући
се
из
овог
жалосног
стања
...
Да
иде
да
служи
?
Да
је
дакле
пустим
,
да
иде
од
мене
,
уместо
да
је
на
рукама
носим
?
...
Колико
је
ноћи
поред
моје
постеље
будна
провела
лебдећи
на
сваки
покрет
мој
?
Колико
је
суза
пролила
,
да
мени
сузе
уштеди
?
.
.
Да
ње
не
имах
,
благи
Боже
!
сада
бих
већ
у
гробу
био
!
И
она
још
мени
вели
,
да
ми
никад
не
може
доста
благодарити
,
мени
,
који
сам
се
толико
заустезао
,
да
јој
пружим
руку
своју
,
кад
она
беше
у
највећој
невољи
!
.
.
„
Миливоје
!
Шта
се
толико
премишљаш
?
“
—
рече
ми
смело
и
поуздано
,
погледав
ме
својим
сузним
очима
.
—
Не
премишљам
се
,
Данко
!
Но
ипак
пусти
ме
,
да
се
мало
забавим
у
прошлости
својој
,
јер
ми
прошлост
поста
на
једаред
тако
необично
жива
!
—
Данка
се
умири
и
сеђаше
ћутећи
поред
мене
;
а
мени
срце
као
да
шћаше
да
искочи
из
тесних
груди
:
милина
и
туга
судараху
се
у
мени
као
ватра
и
вода
;
милина
,
што
имам
тако
добру
и
племениту
сестру
и
што
у
будућности
мојој
уступа
ноћ
ипак
дану
место
своје
;
туга
,
што
ми
је
сестра
при
свем
том
тако
бедна
,
па
што
ми
је
још
најгоре
,
да
јој
баш
ја
ту
беду
морам
да
стварам
...
У
таким
мислима
поче
ме
снага
на
ново
да
оставља
,
глава
ми
клону
,
а
тело
ми
поста
грозничаво
,
што
по
свој
прилици
би
последица
овог
великог
узбуђења
,
те
с
тога
морадох
опет
у
постељу
.
На
данкино
питање
,
шта
мислим
с
њоме
,
рекох
јој
тужним
гласом
:
„
Тешко
је
бити
господар
,
а
слуга
можеш
бити
у
свако
доба
.
“
—
2
/
5
Пристао
сам
на
данкин
предлог
,
да
иде
у
коју
добру
породицу
,
да
служи
;
јер
и
мени
се
чини
,
да
ћемо
се
тим
начином
много
савесније
и
боље
извући
из
овог
жалосног
стања
,
него
да
се
на
непознате
тамо
амо
с
просјачењем
обраћамо
.
У
осталом
надам
се
,
да
ће
и
то
проћи
,
јер
само
да
потпуно
оздравим
и
да
радње
нађем
,
то
ћу
је
опет
к
себи
узети
.
—
4
/
5
Данас
ми
Данка
нађе
службу
код
једног
трговца
и
сутра
већ
ступа
у
нови
део
живота
свога
.
—
5
/
5
Не
знам
,
каквим
словима
да
забележим
данашњи
дан
у
дневник
свој
,
да
ли
златним
,
што
сам
оздравио
,
или
крвавим
,
што
се
растадох
са
милом
Данком
својом
?
.
.
Сиротица
!
Кад
ме
данас
рано
зором
из
сна
пробудила
,
беше
већ
обучена
и
спремљена
;
ствари
своје
све
је
у
један
завежљај
завила
и
на
сто
метнула
,
па
хтеде
још
да
ми
каже
„
збогом
“
.
„
Збогом
,
Миливоје
!
Ја
одлазим
!
“
—
тихо
ми
рече
гледајући
ме
својим
плавим
сетним
оком
.
Мени
беше
,
као
да
одлази
од
мене
анђео
среће
моје
:
„
Слатка
Данко
!
Седи
још
мало
код
мене
,
јер
мене
боли
срце
,
што
се
с
тобом
растајем
!
“
рекох
јој
тужно
,
а
из
ока
ми
на
мах
полетеше
сузе
.
И
Данка
поче
плакати
:
„
Шта
знамо
да
радимо
,
кад
смо
сирочад
!
“
—
рече
утирући
сузе
своје
—
„
Но
што
му
драго
!
Ја
сам
млада
и
здрава
,
па
ћу
радити
;
а
при
том
ћу
те
чешће
посећивати
,
те
ћемо
бити
опет
заједно
.
А
кашње
ћеш
ме
,
је
л
’
,
брате
,
ти
опет
к
себи
узети
?
“
—
Оћу
,
Данко
!
Камо
среће
,
да
се
с
тоб’м
никад
и
не
растајем
!
—
„
Па
збогом
,
брате
!
Ето
је
већ
у
велико
дан
;
а
ја
треба
да
сам
данас
рано
већ
тамо
.
“
Ми
се
загрлисмо
и
пољубисмо
,
па
се
ћутећи
растадосмо
:
она
оде
журећи
се
,
а
ја
остах
лежећи
,
жалећи
се
на
тешки
живот
свој
...
После
дужег
размишљања
и
уздисања
дигнем
се
и
ја
с
постеље
своје
,
ах
!
та
данас
је
први
дан
после
дуге
несносне
болести
,
да
смем
да
оставим
собу
своју
и
да
слободно
ступим
у
живу
природу
.
При
свем
том
,
што
бејах
скоро
цели
дан
за
плач
расположен
,
ипак
беше
ми
необично
мило
,
кад
изиђох
из
собе
своје
.
Идући
полако
улицама
поче
ме
које
мноштво
људи
,
које
зврјање
многих
кола
као
из
сна
да
буди
.
Како
је
свет
оживео
!
Како
је
живот
обујио
!
Моја
ме
болест
сасвим
удремала
,
да
сам
чисто
заборавио
,
како
је
бити
међу
живим
људима
!
—
Но
када
прођох
кроз
варош
и
дођох
у
зелену
гору
,
ту
ми
се
тек
срце
отварати
поче
!
Мени
се
чињаше
,
као
да
сам
до
сад
о
свету
само
сањао
и
као
да
га
сад
тек
први
пут
на
јави
видим
!
...
.
Како
ми
овај
ваздух
слатко
прија
!
Како
сада
лако
дишем
!
.
.
Умиљати
поветарац
играјући
се
лаким
гранчицама
и
свирајући
сетне
песме
своје
по
зеленом
лишћу
,
миловаше
ме
по
бледом
лицу
ћаркајући
на
ме
благи
мирис
,
који
је
отео
дрвећу
и
пољском
цвећу
,
које
пред
њим
шарену
главу
своју
по
зеленој
трави
тамо
амо
превијаше
.
По
красном
плавом
небу
забели
се
по
који
залутали
облачак
тражећи
другове
своје
и
гледајући
на
зелену
гору
,
па
као
да
се
смишља
,
да
ли
да
се
овде
стани
,
или
да
послуша
шаљивчину
шеву
,
која
се
око
њега
певајући
улагује
велећи
му
,
да
га
другови
тамо
на
далеко
чекају
,
само
да
га
превари
,
да
она
не
покисне
.
.
Ах
!
како
ми
је
мило
гледати
зелену
гору
,
зелене
долине
,
по
којима
се
несташни
лептири
весело
вијају
;
гледати
у
ласте
,
како
се
живо
надлећу
;
а
око
себе
слушати
косове
,
како
весело
звижде
,
слушати
славује
,
како
сетно
прижељкују
!
.
Кудгод
око
бацим
,
свуд
је
лепо
и
све
је
красно
!
—
Посматрајући
ове
лепе
дивоте
купаше
ми
се
срце
у
слаткој
милини
,
а
брзе
мисли
ношене
на
лаким
крилима
оживелих
осећаја
лећаху
ми
тамо
амо
као
челице
с
једног
цвета
на
други
.
„
Љубице
!
Слатка
Љубице
!
Да
л
’
је
и
тебе
лепота
данашњега
дана
у
гору
измамила
?
Да
л
’
и
ти
слушаш
,
како
тице
дивно
поју
?
Њих
слушаш
,
а
на
мене
мислиш
?
На
мене
драгог
свога
,
који
тако
болан
беше
и
сад
опет
здрав
по
гори
хода
?
Ах
!
Твој
слатки
поздрав
ули
ми
нова
живота
у
скоро
мртво
тело
,
и
ти
ме
оте
од
немиле
смрти
!
“
—
У
таким
мислима
ходах
зеленом
гором
,
док
не
дођох
до
једног
потока
,
старог
познаника
и
пријатеља
свога
,
који
се
сетно
жуборећи
вијугаше
по
чаробном
хладу
високих
и
густих
дрвећа
нудећи
ме
,
да
седнем
код
њега
.
„
Шта
ли
ми
сада
Данка
ради
?
Сиротица
!
Ах
!
И
она
би
требала
срећнија
да
буде
,
јер
ни
боље
душе
,
ни
хуђег
живота
!
Докле
друге
деве
у
њеним
годинама
справљају
дарове
за
суђенога
свога
,
безбрижно
уживајући
златно
девовање
своје
,
дотле
она
тужним
срцем
проводи
најлепше
време
своје
служећи
и
радећи
другима
,
да
би
помогла
брату
своме
,
и
сама
без
сваке
помоћи
!
.
.
“
Како
славуји
дивно
прижељкују
!
Како
косови
слатко
звижде
!
Сваки
ме
гласак
њихов
тако
чудно
у
срце
дира
!
.
И
што
се
дуже
овде
бављах
,
то
ми
ово
место
постајаше
све
милије
и
чаробније
,
јер
кад
ми
поветарац
зашушти
у
зеленом
лишћу
,
мени
се
чини
,
као
да
се
шећу
око
мене
виле
и
златне
паунице
!
.
.
У
гори
пробавих
цело
пре
подне
и
кад
дођох
кући
,
изгледаше
ми
соба
као
каква
костурница
.
Нема
више
Данке
,
да
ме
певајући
дочека
.
Ах
!
С
њом
ми
оде
и
сва
светлост
из
овог
стана
!
—
7
/
5
Мораћу
тражити
други
стан
,
гдегод
иза
вароши
близу
горе
,
јер
овај
ми
поста
тако
несносан
и
црн
,
да
су
ми
у
њему
и
мисли
несносне
и
црне
!
—
8
/
5
Данас
ми
дође
Данка
у
посету
и
приповедаше
ми
,
како
јој
је
у
новим
данима
патничког
живота
свога
.
Господар
и
госпа
јој
добре
су
душе
,
како
их
до
сад
бар
познаје
;
но
најстарију
ћерку
исте
породице
назва
ми
сујетном
девојком
.
А
остала
деца
,
њих
тројица
мушких
и
једно
девојче
,
вели
веома
су
несташни
,
па
хоће
с
њоме
да
се
титрају
,
а
она
опет
то
не
мари
.
Ја
је
почех
световати
,
да
трпи
,
кад
друкчије
ни
]
е
,
јер
трпен
—
спасен
,
и
да
се
бољој
будућности
нада
,
која
ће
у
толико
бити
слађа
,
у
колико
прошлост
беше
горчија
.
Она
прими
савет
мој
,
а
како
га
је
примила
,
најбоље
говораше
бистра
суза
,
која
јој
на
дугим
,
плавим
трепавицама
мирно
трепташе
.
—
При
поласку
узеде
неколико
књига
,
јер
вели
,
кад
досле
,
оће
да
чита
.
14
/
5
Дошавши
пре
подне
дома
нађем
комад
артије
на
столу
.
„
Драги
брате
!
“
—
писаше
ми
Данка
—
„
дођох
данас
у
твој
стан
,
да
се
с
тобом
састанем
,
да
те
видим
и
да
се
с
тобом
разговарам
,
но
те
не
могах
дочекати
.
Оћеш
ли
бити
вечерас
код
куће
?
Ако
можеш
,
причекај
ме
,
ја
ћу
ти
доћи
.
“
—
Тек
што
се
беше
смркло
,
Данка
ми
дође
и
донесе
један
мали
завежљај
,
мете
га
на
сто
и
рече
:
„
Знам
Миливоје
!
да
не
ћеш
имати
шта
да
вечераш
,
па
сам
ти
вечеру
ево
ја
донела
.
“
—
Ја
мало
што
се
нисам
заплакао
,
тако
бејах
дирнут
данкиним
овим
добрим
делом
и
њеном
искреном
,
сестринском
љубави
!
Ах
!
У
место
ја
за
њу
да
се
старам
и
ја
њу
да
издржавам
,
она
мене
хлебом
храни
!
.
.
„
Чуј
,
Миливоје
!
како
се
Мита
данас
са
мном
понашао
?
—
рече
ми
гледајући
ме
сетним
оком
својим
:
„
Сусретнемо
се
нас
двоје
на
улици
,
кад
сам
с
пијаце
с
котарчицом
на
руци
дома
полазила
;
ја
се
бејах
обрадовала
,
кад
сам
га
спазила
,
јер
га
већ
давно
нисам
видела
;
но
он
чим
дође
спрам
мене
,
сав
поцрвени
и
„
А
гле
Данке
!
“
тихо
и
збуњено
рече
и
стаде
се
на
све
стране
освртати
,
по
свој
прилици
,
да
га
не
би
когод
видео
,
да
се
са
служавком
јавно
на
улици
разговара
.
Ја
сам
одма
приметала
,
да
се
он
мене
стиди
,
и
мирно
му
рекнем
:
„
Ви
се
господине
!
мене
стидите
!
За
што
бих
вас
ја
у
неприлику
довађала
?
!
“
Чим
сам
му
ово
изрекла
,
окренем
се
од
њега
и
пођем
кући
;
но
путем
беше
ми
тако
тешко
,
као
да
ми
је
камен
на
срце
пао
,
и
тек
што
сам
кући
дошла
,
ја
сам
се
заплакала
и
дуго
сам
плакала
!
.
Па
зар
нисам
имала
право
,
Миливоје
?
Ако
сам
ја
сирота
,
то
ваљда
нисам
така
,
да
се
мора
од
мене
сваки
да
стиди
?
“
Рекавши
ове
последње
речи
поче
опет
тихо
плакати
...
Мене
је
ова
данкина
новост
јако
дирнула
,
и
беше
ми
веома
жао
,
да
се
Мита
с
њоме
тако
понашао
,
Мита
,
којег
је
она
навек
као
брата
поштовала
.
„
Немој
плакати
,
Данко
!
Јер
свака
твоја
суза
пада
на
моје
срце
!
“
Ја
је
почех
тешити
,
но
у
том
тренутку
добро
би
било
,
да
је
и
мене
когод
утешити
могао
.
1
/
6
Данас
изиђох
из
стана
свога
и
растајући
се
с
њиме
беше
ми
ипак
нешто
тешко
,
при
свем
том
што
сам
једва
чекао
,
да
се
преместим
у
нови
стан
,
јер
у
старом
сам
живео
више
у
тузи
него
у
радости
.
Али
така
ми
је
нарав
моја
,
да
се
навек
тешко
растајем
са
сваким
местом
,
у
којем
сам
провео
неко
време
живота
свога
.
Надам
се
,
да
ћу
у
новом
стану
моћи
угодније
живети
,
јер
је
од
старога
много
удеснији
:
као
што
сам
желео
на
крају
вароши
,
близу
горе
,
а
на
неколико
корака
даље
од
њега
простире
се
велика
,
дивна
башта
.
7
/
6
Узедох
данас
да
читам
Калидасину
„
Сакунталу
,
“
и
кад
дођох
на
њене
речи
:
„
Игра
ми
десно
око
,
драга
мајко
!
шта
ће
то
да
значи
?
“
постадох
на
једаред
брижан
и
тужан
;
јер
и
мени
од
неколико
дана
десно
око
непрестано
игра
.
Добро
знам
,
да
је
тако
веровање
проста
,
гола
предрасуда
,
и
при
свем
том
не
могах
умирити
срце
своје
.
Да
нисам
тако
бедан
и
свакој
опасности
изложен
,
јер
заклона
ни
с
једне
стране
немам
:
мени
се
не
би
срце
растужило
,
не
би
се
око
засијало
!
.
.
Мислећи
на
Љубицу
мишљах
и
на
могућност
,
да
је
ма
којим
начином
не
добијем
,
и
ја
почех
одмах
живо
осећати
велику
силу
љубави
своје
,
јер
срцу
ми
би
,
као
да
се
залеђава
!
.
.
О
моје
слатке
наде
и
лепа
будућности
!
што
ми
вас
је
моја
млада
машта
створила
у
разним
данима
живота
мога
,
оћете
л
‘
ми
верни
бити
или
ћете
ме
ладно
напустити
и
од
мене
се
јадног
отуђити
,
као
да
ме
никад
ни
познавали
нисте
?
Ах
!
Ово
немојте
!
Немојте
,
јер
моје
срце
не
ће
моћи
без
вас
да
живи
!
...
—
Више
се
пута
тако
уживим
у
створену
будућност
своју
,
да
заборавим
за
горку
садањост
,
и
моје
наде
једна
за
другом
остварују
се
пред
очима
мојим
,
као
што
се
цветни
пупољци
у
зору
расцветавају
,
и
мени
је
тако
,
као
да
сам
у
неком
лепшем
простору
и
бољем
времену
,
одакле
не
бих
тео
више
никад
да
се
натраг
у
садањост
вратим
...
Благи
Боже
!
Кад
бих
могао
да
пренесем
лепу
будућност
своју
у
садање
дане
,
и
њихову
горчину
да
заменим
сладошћу
далеких
дана
,
који
ми
трепте
пред
душом
мојом
,
као
што
трепте
звезде
у
зимској
ноћи
,
како
бих
тада
био
срећан
и
блажен
!
Овако
ми
је
тешко
чезнути
и
венути
!
.
.
Да
сам
бар
сасвим
уверен
,
да
ће
ми
се
наде
збиља
остварити
,
опет
би
срце
могло
мирно
бити
;
али
игра
ми
десно
око
,
па
се
бојим
,
оће
ми
на
зло
наслутити
,
као
што
је
и
Сакунтали
на
зло
наслутило
!
.
.
—
18
/
6
Данас
после
подне
дође
ми
Данка
и
рече
ми
,
да
је
госпа
на
цело
после
подне
пустила
,
јер
је
дан
врло
пријатан
,
па
да
иде
кудгод
у
шетњу
.
Но
почем
не
хтеде
сама
ићи
,
позове
мене
,
да
идем
с
њоме
.
Ја
јој
се
позиву
драговољно
одзовем
и
одосмо
далеко
од
залармане
и
загушљиве
вароши
у
зелену
гору
разговарајући
се
о
јадним
прошлим
данима
живота
свога
и
правећи
планове
за
будући
живот
.
Када
се
ходом
већ
уморисмо
,
седосмо
на
меку
зелену
траву
у
пријатном
хладу
разгранатих
мирисавих
липа
,
које
се
у
више
редова
опружаху
кроз
целу
долину
опкољену
високим
горама
.
Око
нас
се
преливаше
разнобојно
пољско
цвеће
,
које
шарени
лептири
и
вредне
челице
весело
облетаху
,
а
над
главом
у
зеленом
лишћу
разлегаху
се
умиљати
поји
раздраганих
певачица
...
Данка
устаде
,
јер
не
могаше
више
да
седи
очарана
лепотом
овог
дивног
места
,
па
стаде
своје
сетне
плаве
очи
бацити
час
на
једну
,
час
на
другу
страну
,
не
знајући
,
где
ће
поглед
да
задржи
?
...
Ја
је
задовољно
гледах
и
с
лица
јој
могах
читати
,
да
је
радосна
и
весела
,
при
свем
том
,
што
јој
поглед
беше
ипак
сетан
...
За
чудо
!
што
јој
очи
навек
тако
сетне
изгледају
,
као
да
се
у
њима
суза
блиста
,
да
би
човек
на
први
мах
помислио
,
сад
ће
се
заплакати
...
—
Она
поче
цвеће
брати
и
венац
плести
тихо
певајући
разне
песме
;
а
ја
се
пружим
полеђушке
на
зелену
траву
,
бацим
шешир
преко
лица
,
склопим
очи
,
па
пустим
мисли
своје
,
нек
раде
и
граде
,
шта
оће
...
Цело
бавлење
у
гори
беше
ми
веома
пријатно
,
чему
и
данкино
добро
расположење
доста
допринашаше
.
—
1
/
7
„
—
Ево
опет
стиже
дан
рођења
мога
,
дан
,
када
треба
да
се
сам
собом
рачунам
!
—
Спољњи
живот
мој
још
је
онакав
исти
,
као
што
и
пре
беше
,
јадан
и
бедан
,
с
једном
разликом
,
да
нисам
више
сам
,
већ
имам
поред
мене
милу
сестру
своју
,
за
којом
сам
некад
доста
суза
пролио
...
Но
унутарњи
живот
мој
,
ах
!
како
је
тај
сасвим
променут
!
.
.
Кад
сам
још
дете
био
у
мирном
дому
тада
живих
родитеља
својих
,
имао
сам
једну
другарицу
,
своју
сусеткињу
,
трговачку
ћерку
,
без
које
нисам
могао
ни
један
дан
да
будем
;
а
управо
нит
сам
онда
знао
,
нити
сада
знам
,
за
што
сам
за
њом
навек
тако
тежио
?
Бише
пута
,
кад
ме
је
штогод
болело
,
па
не
смедох
из
собе
никуд
ићи
,
ја
сам
молио
покојну
мајку
своју
,
да
пошље
по
Марину
,
„
јер
ја
тако
волим
,
кад
је
она
поред
мене
!
“
А
је
ли
она
кадгод
оболела
,
то
сам
већином
провађао
време
седећи
поред
постеље
њене
.
Једном
дође
у
школу
свештеник
,
који
нам
катихета
беше
и
слаткоречиво
нам
приповедаше
,
како
сва
деца
,
која
умру
пре
навршене
седме
године
,
постају
анђели
божији
,
и
описиваше
нам
,
како
анђели
лепо
живе
.
Ја
тада
бејах
тек
у
седмој
години
и
у
мени
се
одма
роди
мисао
,
да
могу
и
ја
анђелом
постати
,
која
сваким
даном
све
већма
сазреваше
.
Ах
!
Благи
боже
!
Бејах
још
лудо
дете
,
и
опет
кад
се
сетим
тадање
маште
и
тадањих
осећаја
,
мени
сузе
теку
!
.
.
Једног
јутра
седећи
ја
и
Марина
сами
пред
нашом
школом
поведем
разговор
о
катихетиним
речима
.
„
Би
л
’
волела
,
Марино
!
да
умреш
пре
навршене
седме
године
,
па
да
постанеш
анђео
божији
—
питах
Марину
,
јер
ја
већ
бејах
себи
увртио
у
главу
,
да
морам
бити
анђео
.
—
А
би
л
’
ти
волео
?
—
упита
ме
Марина
и
погледа
својим
плавим
очима
у
ведро
плаво
небо
и
као
да
тиме
хтеде
рећи
:
Лепо
је
бити
анђео
!
.
.
„
Ја
бих
волео
!
И
ја
морам
умрети
!
Ја
морам
бити
анђео
!
“
—
рекох
јој
тако
поузданим
гласом
,
као
да
сам
ја
господар
над
животом
и
смрти
.
—
Онда
ћу
и
ја
умрети
!
Јер
кад
ти
умреш
,
не
ћу
ни
ја
да
живим
!
Кад
ти
постанеш
анђео
,
не
ћу
ни
ја
да
будем
грешна
!
—
„
Дакле
да
умремо
?
“
—
Да
умремо
!
—
„
Добро
!
Али
како
ћемо
?
“
упитах
Марину
снуждено
,
јер
сад
ми
тек
први
пут
дође
та
мисао
на
памет
и
мена
као
да
паде
камен
на
срце
.
—
Треба
навек
да
се
молимо
богу
,
кад
лежемо
и
кад
устајемо
,
и
кадгод
смо
нас
двоје
заједно
,
да
му
се
молимо
,
да
нам
не
да
довршити
седму
годину
,
јер
ми
оћемо
да
будемо
његови
анђели
!
—
Ја
постадох
овим
марининим
речима
па
једаред
сасвим
умирен
,
сасвим
утешен
;
једино
што
имадосмо
још
да
свршимо
,
беше
нам
узајамна
завера
,
да
о
том
не
ћемо
ником
ништа
говорити
,
и
од
то
доба
ја
не
имађах
других
мисли
,
других
жеља
,
других
молитава
,
осим
да
умрем
,
да
умрем
!
.
.
Ах
!
Ја
бејах
тако
са
свим
смрти
жељан
!
—
Једном
ми
дође
Марина
сасвим
невесела
и
предлагаше
ми
,
да
се
више
не
молимо
Богу
за
смрт
,
јер
њој
је
жао
оставити
оца
и
мајку
,
она
је
јединица
,
па
ће
они
за
њом
плакати
.
Мене
ове
њене
речи
тако
изненадише
и
увредише
,
као
да
ме
за
срце
уједе
.
Ја
почех
од
једа
и
чуда
плакати
,
и
хтедох
је
на
послетку
и
тући
.
„
Зар
ја
немам
родитеља
?
“
—
рекох
јој
тарући
сузне
очи
своје
.
—
„
И
они
мене
љубе
као
и
твоји
тебе
;
но
знаш
,
шта
катихета
вели
,
први
је
и
први
бог
,
па
онда
тек
дођу
други
!
“
—
Знам
,
али
наши
ће
родитељи
плакати
!
—
„
Не
знам
,
за
што
би
плакали
,
кад
ће
знати
,
да
смо
постали
анђели
?
Па
најпосле
ако
баш
и
усплачу
,
ми
ћемо
им
ноћу
у
сну
долазити
,
па
ћемо
их
тешити
,
казаћемо
им
,
да
не
плачу
,
јер
нама
је
добро
!
“
—
Али
мени
је
тешко
,
да
их
оставим
!
—
рече
Марина
и
поче
плакати
.
„
За
што
да
ти
је
тешко
?
“
—
почех
јој
страсно
говорити
,
јер
се
бејах
сасвим
упео
,
да
је
морам
опет
за
себе
задобити
,
—
„
Ми
као
анђели
кадгод
зажелимо
,
да
видимо
родитеље
своје
,
ми
ћемо
к
њима
као
голуби
долетати
,
или
ћемо
стати
на
шарену
дугу
,
па
ћемо
гледати
доле
на
земљу
.
Ах
!
Марино
!
Како
те
може
бити
жао
,
да
постанеш
анђео
?
Да
живиш
у
рају
,
где
има
толико
лепог
цвећа
,
да
гледаш
у
лице
божије
,
да
чујеш
,
како
анђели
певају
,
па
да
и
ти
певаш
с
њима
;
тамо
нема
ни
ветра
,
ни
кише
,
ни
блата
;
тамо
је
навек
дан
,
јер
тамо
навек
сунце
сија
;
да
прелећеш
с
једне
звезде
на
другу
,
па
са
сваке
да
гледаш
на
земљу
,
шта
људи
раде
,
па
кад
видиш
,
да
који
што
криво
ради
,
а
ти
одеш
,
па
кажеш
Богу
,
па
се
с
њиме
лепо
разговараш
!
.
.
Марино
!
Кажи
,
оћеш
умрети
?
Кажи
!
Јер
иначе-
-
-
“
И
ја
већ
стискох
песницу
.
—
Оћу
!
Оћу
,
Миливоје
!
—
рече
Марина
и
поче
опет
плакати
.
Но
ја
јој
сад
не
хтедох
веровати
,
већ
је
стадох
приморавати
,
да
се
закуне
.
„
Кажи
,
тако
ми
сунца
!
“
—
Тако
ми
сунца
!
—
„
Кажи
,
тако
ми
месеца
!
“
—
Тако
ми
месеца
!
—
„
Кажи
,
тако
ми
неба
!
“
—
Тако
ми
неба
!
—
„
Али
хајде
кажи
и
Бога
ми
!
“
Бога
ми
!
—
„
Но
!
сад
ти
верујем
!
“
—
рекох
јој
весело
,
па
је
одма
загрлим
и
дуго
је
држах
на
грудима
својим
!
.
У
том
тренутку
не
беше
на
целом
свету
срећнијег
човека
од
мене
!
Мени
беше
,
као
да
сам
већ
постао
анђео
!
.
.
И
ја
опет
не
имађах
других
мисли
,
других
жеља
,
других
молитава
,
осим
да
умрем
,
да
умрем
!
.
.
Не
прођоше
од
овог
дана
ни
неколико
недеља
,
а
Марина
се
поболи
и
—
умре
...
Умре
у
том
тврдом
уверењу
,
да
ће
бити
анђео
!
.
.
Ах
!
Како
ми
тада
беше
,
кад
је
гледах
мртву
на
столу
,
покривену
белим
покровом
,
а
плаве
очи
беху
јој
затворене
,
усне
јој
беху
још
румене
,
па
као
да
ми
тихо
зборе
:
„
Ја
сам
већ
постала
анђео
,
хајде
и
ти
!
Ја
сам
своју
реч
одржала
,
одржи
је
и
ти
!
Моји
родитељи
за
мном
плачу
,
нек
плачу
и
твоји
!
.
.
“
Моје
срце
шћаше
од
бола
да
пукне
,
јер
ја
у
њој
не
гледах
моју
драгу
другарицу
,
већ
гледах
анђела
божијег
,
а
у
себи
гледах
грешно
,
сасвим
грешно
дете
...
Ја
плаках
дуго
и
горко
,
и
њени
родитељи
плакаху
,
и
плакаху
сви
,
који
се
око
ње
искупише
...
Њу
саранише
.
Ја
почех
од
то
доба
слабити
,
венути
;
кадгод
бих
сам
био
,
навек
бих
плакао
;
срдио
бих
се
на
Бога
,
што
је
њену
молитву
саслушао
,
а
моју
још
не
ће
!
.
.
Као
детету
беше
ми
тешко
носити
толику
тајну
на
младом
срцу
своме
и
хтедох
се
више
пута
искрено
поверити
мајци
својој
,
но
бих
се
навек
уздржао
бојећи
се
,
да
ће
мајка
оцу
то
рећи
,
па
ће
се
њих
двоје
договорити
и
не
ће
ми
допустити
,
да
умрем
.
Али
док
је
човек
здрав
,
може
много
да
поднесе
,
а
чим
се
поболи
,
његова
уста
постају
књига
срца
његовога
.
Тако
беше
и
са
мном
.
Не
знам
,
да
ли
услед
жалости
своје
или
услед
другог
чега
,
доста
,
да
падох
у
постељу
,
и
мени
беше
немогуће
,
да
сачувам
дуже
тајну
своју
.
Шћаше
ми
срце
да
прекипи
,
те
за
то
једног
вечера
,
кад
с
мајком
својом
сам
у
соби
бејах
,
почех
јој
се
исповедати
као
што
се
тешки
покајник
пред
олтаром
пре
причешћа
исповеда
...
Мајка
ми
плакаше
,
а
плаках
и
ја
с
њоме
!
Плакасмо
заједно
,
и
опет
повод
плача
беше
нам
тако
различит
!
Она
плакаше
по
свој
прилици
за
то
,
што
беше
дирнута
мојом
детињском
маштом
.
„
Није
истина
Миливоје
!
“
—
говораше
ми
мајка
,
„
да
само
она
деца
постају
анђели
,
која
умру
пре
навршене
седме
године
,
то
вам
је
катихета
погрешно
рекао
;
постају
анђели
сва
деца
,
која
су
добра
и
слушају
родитеље
своје
,
па
ма
колико
година
имали
,
а
која
су
деца
непослушна
,
па
ма
не
имали
седам
година
,
опет
не
ће
анђели
никад
бити
!
Ти
ако
ћеш
анђео
да
будеш
,
ти
мораш
слушати
мене
,
мајку
своју
,
а
ја
од
тебе
желим
,
да
се
оканиш
таких
мисли
!
“
Она
ме
стаде
љубити
и
њене
сузе
падаху
на
моје
лице
...
Ја
бејах
као
на
ватри
,
не
знајући
на
коју
ћу
страну
ватре
да
побегнем
:
с
једне
стране
не
смедох
и
не
могох
се
мајци
противити
,
а
с
друге
страно
би
ми
немогуће
одрећи
се
својих
лепих
и
слатких
снова
,
одрећи
се
анђелства
божијег
,
ах
!
та
Марина
ме
чека
и
непрестано
изгледа
,
кад
ћу
јој
доћи
?
.
.
Мој
сав
одговор
беше
тихо
плакање
.
Од
тог
дана
често
би
се
и
отац
и
мајка
трудили
,
да
ми
те
сањарије
из
главе
избију
;
но
им
је
требало
дуго
времена
док
су
ме
од
те
душевне
болести
излечили
;
јер
кад
сам
постељу
напустио
,
често
бих
одлазио
на
гроб
моје
покојне
Марине
,
тамо
бих
се
навек
заплакао
и
молио
је
,
да
ми
опрости
што
још
нисам
умрьо
...
Не
прође
од
то
доба
много
времена
,
а
ја
и
Данка
остадосмо
без
оца
и
мајке
.
Ах
!
Чим
на
њихову
смрт
помислим
,
мене
срце
боли
и
сузе
ми
теку
.
Теците
сузе
!
теците
!
.
.
јер
ће
ми
срцу
лакше
бити
.
—
Моја
прва
љубав
беше
дакле
небеска
,
анђеоска
љубав
;
а
кад
сам
одрастао
,
следоваше
друга
,
сасвим
противна
љубав
;
љубав
земаљска
.
Као
дете
молио
сам
бога
,
да
што
пре
умрем
а
сад
почех
молити
бога
да
што
дуже
живим
,
јер
само
тако
могао
бих
задовољити
жеље
своје
,
да
будем
од
користи
народу
своме
.
Када
бејах
у
средњим
шкодама
,
имађах
доброг
пријатеља
и
вернога
друга
,
Марка
Михаиловића
,
круна
не
само
нашег
разреда
,
већ
целе
школе
,
тако
га
бар
већином
професори
називаху
.
Кадгод
имађасмо
слободна
времена
,
не
разговарасмо
се
ни
о
чем
другом
,
већ
о
јаду
народа
свога
.
Бесмо
обадвојица
слаби
,
болешљиви
,
ваљда
због
тога
,
што
много
пута
гладовасмо
.
Једном
приликом
при
чаши
вина
,
—
не
знам
,
како
започесмо
разговор
о
неизвесности
живота
,
о
смрти
,
—
рече
ми
Марко
.
„
Брате
!
Ја
сумњам
,
да
ћу
бити
дуга
века
,
јер
у
мени
има
неки
тајни
осећај
,
који
ми
навек
вели
,
да
ћу
рано
умрети
,
а
то
ме
боли
;
више
ми
пута
дође
,
да
се
тако
слатко
заплачем
.
Тешко
ми
је
отићи
с
овог
света
без
икаква
гласа
!
...
Па
знаш
шта
сам
намислио
?
“
И
његове
су
црне
озбиљне
очи
при
овим
речима
тако
необично
засветлише
,
да
сам
одма
могао
мислити
,
да
ће
ми
штогод
ванредно
рећи
.
„
Догод
траје
слободе
,
“
—
поче
ми
Марко
одушевљено
говорити
:
„
донде
ће
бити
и
њених
пријатеља
и
њених
душмана
.
Наш
народ
страда
једино
због
ових
последњих
.
Па
за
то
,
брато
,
ако
већ
видим
,
да
морам
млад
и
зелен
умрети
,
то
опет
не
ћу
изданути
на
гњилој
постељи
,
већ
ако
не
могу
у
рат
ићи
,
а
ја
ћу
бар
којем
великом
душману
или
слободе
или
народа
нашег
куршум
кроз
главу
пројурити
,
па
онда
нек
ме
вешају
,
нек
ме
пушкарају
,
нек
чине
самном
што
им
драго
,
јер
ја
тако
и
тако
већ
морам
умрети
,
а
тим
својим
делом
опет
ћу
бар
колико
толико
добра
учинити
!
“
Сирома
Марко
!
Како
је
тај
волео
слободу
!
Како
је
тај
љубио
народ
свој
!
...
Моје
дружење
с
њиме
имађаше
на
мене
великог
уплива
,
јер
он
ми
је
у
многом
чему
мисли
рашчистио
и
осећаје
узвисио
...
Догод
се
могаше
јадан
на
ногама
држати
,
живљаше
непрестано
у
нади
,
да
ће
још
оздравити
;
а
кад
већ
паде
у
постељу
и
кад
поче
и
сам
увиђати
,
да
његов
тајни
осећај
почиње
да
се
остарује
тад
бих
помишљао
на
некадању
заверу
своју
,
али
слабост
и
болови
тела
не
допуштаху
извршење
њено
,
па
би
се
чешће
заплакао
и
мени
на
срце
мећао
,
ако
будем
жив
и
здрав
да
живим
и
радим
за
народ
свој
,
па
ако
ми
штогод
за
руком
испадне
,
да
се
сетим
на
њега
и
да
помислим
:
да
је
Марко
жив
,
и
он
би
то
урадио
!
...
Он
је
издануо
на
рукама
старе
мајке
своје
,
која
је
за
њим
много
суза
пролила
,
јер
она
је
другима
радила
,
па
је
њега
школовала
;
а
кад
јој
он
издану
,
не
имађаше
више
за
кога
да
ради
,
па
ни
за
кога
да
живи
...
Сирота
!
На
скоро
је
и
она
за
њим
отишла
.
Његова
смрт
беше
за
мене
велики
удар
јер
у
њему
као
да
изгубих
половину
срца
свога
...
Ах
!
много
шта
лежи
на
души
мојој
,
па
није
чудо
,
да
ми
више
пута
дође
да
плачем
,
а
ни
сам
не
знам
,
за
што
да
плачем
...
Ја
не
имађах
више
никога
,
с
ким
бих
се
поверљиво
насмејао
,
ком
бих
се
могао
поверљиво
најадати
!
Мени
беше
,
као
да
сам
сам
самцит
на
целом
свету
.
.
Суза
и
песма
беху
ми
једини
искрени
другови
моји
,
јер
само
они
једини
навек
знађаху
како
ми
је
...
„
Камо
друга
?
пријатеља
?
„
Да
све
с
лица
мога
чита
?
„
Да
ме
свега
одма
позна
,
„
А
да
ништ
’
ме
и
не
пита
.
.
„
Не
види
ми
сузе
нико
,
„
Нит
ко
чује
уздисаје
,
„
Нит
ко
мари
,
кад
сам
вес’о
.
„
Кад
ми
с
’
очи
срећно
сјаје
,
.
.
Тако
сам
онда
певао
.
То
сво
време
од
Маркове
смрти
до
Љубичиног
познанства
провађао
сам
већином
с
непријатним
осећајем
пусте
усамљености
,
и
мени
беше
као
каквом
човеку
,
који
нестрпељиво
непрестано
неког
чека
,
а
не
може
никако
да
га
дочека
.
Но
од
како
сам
Љубицу
упознао
од
онда
су
наступили
нови
дани
у
животу
моме
.
Лепоту
света
и
сладост
живота
тек
сам
онда
први
пут
јасно
осећао
,
кад
ми
њене
лепе
црне
они
испунише
сетно
срце
моје
.
Моје
груди
нису
више
пусте
,
моје
срце
није
више
празно
,
ах
!
ја
нисам
несрећан
,
нисам
,
јер
не
стојим
више
сам
самцит
на
свету
!
...
-
9
/
7
Многи
се
моји
другови
већ
о
том
разговарају
,
кад
и
како
ће
који
кући
ићи
.
Ја
немам
куће
па
за
то
о
тој
ствари
у
сваком
друштву
и
ћутим
,
јер
код
мене
је
„
omnia
mea
mecum
porto
“
Ах
!
Једино
место
,
куда
бих
отићи
желео
,
то
је
манастир
;
али
не
могу
ни
тамо
јер
немам
шта
да
једем
,
а
камо
ли
да
путујем
?
!
.
.
,
12
/
7
Лане
сам
био
у
ово
доба
брижан
и
тужан
и
много
сам
суза
пролио
,
па
ево
и
ове
године
при
свем
том
,
што
ми
наде
моје
говораху
да
ће
бити
боље
и
лепше
.
.
Наде
,
лепе
наде
и
бедна
,
горка
садањост
,
увиђам
,
да
није
ништа
!
На
што
наде
,
те
лепе
слатке
наде
,
кад
срце
у
садањости
вене
и
вене
?
И
кад
једном
увене
,
на
што
онда
наде
,
те
лепе
и
слатко
наде
?
!
15
/
7
Како
много
великошколаца
већ
оде
кући
,
то
ми
би
могуће
препоруком
некојих
другова
добити
још
три
ђака
,
које
ћу
од
данас
поучавати
.
Сад
имам
свега
четворицу
,
а
да
нисам
тако
слаб
могао
бих
још
којег
узети
.
21
/
7
—
Данас
ми
дође
Мита
,
да
узме
од
мене
„
збогом
“
.
При
поласку
му
рекох
,
да
ми
поздрави
Љубицу
,
и
чим
сам
њу
споменуо
мени
потекоше
сузе
...
Он
ми
је
сузе
видео
па
их
ваљда
и
разумео
,
и
кад
Љубици
за
њих
каже
,
ваљда
ће
их
и
она
разумети
...
12
/
7
Што
више
радим
,
тим
све
јасније
осећам
,
да
су
најслађи
часи
живота
они
,
који
се
у
озбиљној
радњи
проведу
.
Више
ми
пута
дође
,
као
да
ми
је
срце
стегнуто
гвозденим
обручима
,
па
оће
да
пукне
;
или
као
да
се
сви
осећаји
претворише
у
ледену
санту
,
па
ми
сав
свет
постаје
равнодушан
,
а
сам
себи
празан
и
пиштав
:
но
чим
почнем
штогод
озбиљно
да
радим
,
срцу
ми
постаје
одма
лакше
и
после
свршена
рада
опет
ми
је
свет
тако
мио
и
красан
и
срцу
ми
је
тако
добро
,
да
бих
полетео
куд
год
у
гору
,
где
има
пуно
мирисавог
цвећа
,
па
бих
цвеће
брао
и
венце
плео
,
и
сваком
човеку
,
којег
бих
год
срео
,
сваком
бих
метуо
венац
на
главу
...
15
/
8
Више
пута
помислим
,
да
крајем
овог
месеца
одем
у
манастир
,
јер
ћу
онда
имати
нешто
мало
новаца
,
па
да
видим
Љубицу
и
да
напуним
утехом
и
новим
животом
обамрло
срце
своје
;
но
у
таквим
тренуцима
навек
ми
Данка
изиђе
пред
очи
,
и
мени
дође
,
да
плачем
...
—
22
/
9
Данас
сам
рекао
Данки
,
да
сам
намислио
,
да
ја
првог
Новембра
опет
к
себи
узмем
.
Ова
вест
је
тако
обрадова
,
да
јој
на
мах
од
радости
потекоше
сузе
...
О
моји
слатки
родитељи
!
Јуначни
оче
и
добра
мајко
!
Да
вам
је
од
куд
да
видите
,
како
ваша
деца
живе
!
...
—
9
/
10
Данас
ми
дође
Данка
и
сузним
оком
јадаше
ми
се
,
како
је
јуче
имала
неугодан
дан
.
Неки
часник
,
који
редовно
долази
у
тамошњу
кућу
,
застаде
јуче
код
ње
и
поче
с
њоме
свакојако
шалу
збијати
,
да
му
најпосле
мораде
рећи
неколико
опорих
речи
.
У
том
дође
најстарија
ћерка
,
вереница
истог
часника
,
те
видевши
њега
с
њоме
поста
на
мах
тако
сурова
,
да
је
посве
невину
погрђиваше
.
С
тога
је
плакала
скоро
читав
дан
.
—
Кад
ми
је
то
све
исприповедала
,
запитах
је
,
мисли
ли
тамо
остати
још
и
ово
неколико
дана
?
„
А
куда
знам
?
“
—
рече
ми
снуждено
—
„
Кад
сам
досад
издржала
,
издржаћу
и
ово
неколико
дана
,
па
како
ми
је
,
тако
ми
је
...
Кад
ме
ти
узмеш
к
себи
,
тад
ћу
надокнадити
сву
ону
радост
,
коју
сам
тамо
тугом
заменила
,
јер
док
бејах
код
тебе
,
мени
беше
тако
добро
и
ја
бејах
сасвим
срећна
,
па
се
надам
,
да
ће
опет
тако
бити
.
У
осталом
,
од
како
си
ми
рекао
,
да
ћеш
ме
опет
к
себи
узети
,
могу
све
лакше
да
сносим
,
него
што
бих
иначе
могла
сносити
.
“
10
/
10
Данас
је
Мита
овамо
стигао
и
одма
к
мени
дошао
,
да
ми
каже
,
шта
је
и
како
је
са
Љубицом
.
Она
је
провела
скоро
три
месеца
у
Б—
код
брата
свога
и
тек
је
ових
дана
кући
дошла
.
Ова
ми
вест
беше
у
први
мах
угодна
,
јер
се
радовах
,
што
нисам
отишао
у
манастир
,
те
се
нисам
бадава
истрошио
,
кад
је
не
бих
могао
ни
видети
,
јер
у
Б—
не
бих
имао
од
куда
ићи
.
Но
кашње
ипак
паде
ми
на
ум
,
за
што
да
Љубица
проведе
баш
ово
време
у
Б—
,
а
не
код
своје
куће
,
кад
је
могла
бар
претпостављати
,
да
ћу
опет
у
манастир
доћи
,
ако
не
другог
чега
,
а
оно
ње
ради
.
Па
које
та
мисао
,
а
које
и
друга
вест
,
да
Љубица
има
за
сад
два
ваљана
просиоца
,
јако
ме
узнемирише
,
и
при
свем
том
,
што
ме
је
лепо
поздравила
,
ипак
ми
поче
срце
да
зебе
...
С
тога
намислим
,
да
јој
одма
пишем
.
Писмо
сам
завршио
овим
речима
:
„
Ви
сада
имате
два
просиоца
,
драга
Љубице
!
и
мени
срце
чудновато
зебе
;
но
ипак
где
је
зебња
,
ту
је
и
нада
...
Поздравите
милостиву
мајку
вашу
и
реците
јој
,
да
бих
био
најбедније
створење
на
целом
свету
,
кад
је
не
бих
назвао
и
ја
својом
мајком
!
Ја
ово
свето
име
од
детињства
свога
немам
коме
да
кажем
,
те
кад
бих
могао
с
вама
заједно
да
кажем
то
вашој
мајци
,
благи
Боже
!
ја
не
бих
умео
речима
изразити
толику
срећу
!
...
Ако
ме
још
нисте
заборавили
,
уверен
сам
,
да
ћете
ме
бар
с
неколико
милих
речи
ваших
удостојити
и
обрадовати
“
.
—
16
/
10
Данас
ми
се
тужи
Данка
,
да
јој
служба
њена
већ
постаде
несносна
,
јер
што
је
којим
даном
дуже
тамо
,
тим
су
и
деца
раскалашнија
;
оће
с
њоме
да
се
титрају
,
што
њеној
нарави
не
годи
,
те
се
тако
једи
,
а
каткад
и
заплаче
...
—
25
/
10
Тешке
ме
бриге
данас
обузеше
,
за
што
ми
Љубица
ништа
не
пише
?
Да
ми
је
хтела
отписати
,
могао
бих
већ
пре
неколико
дана
писмо
добити
;
овако
бојим
се
,
бојим
се
,
јер
ми
срце
непрестано
зебе
,
а
десно
ми
око
непрестано
игра
...
—
27
/
10
Благи
Боже
!
Мени
се
чини
,
као
да
би
ми
сва
туга
и
све
бриге
на
једанпут
престале
,
кад
бих
од
Љубице
добио
бар
неколико
речи
.
Али
она
ми
ништа
не
пише
,
и
моја
туга
постаје
тежа
,
а
брига
несносније
!
...
У
мени
се
већ
рађа
мисао
,
ако
још
за
који
дан
не
добијем
од
ње
одговора
,
да
замолим
Данку
,
да
остане
бар
још
десетак
дана
у
својој
досадањој
служби
,
а
ја
да
одем
у
манастир
,
да
се
с
њоме
састанем
и
да
јој
се
усмено
најадам
;
јер
ово
моје
дуго
одсуство
може
имати
на
њу
рђавог
утиска
,
а
по
мене
очајаних
последица
...
—
29
/
10
Данас
ми
дође
Мита
и
као
стена
сасвим
равнодушно
,
као
змија
сасвим
хладно
рече
ми
:
да
је
добио
од
Паје
писмо
,
он
га
позива
у
љубичине
сватове
,
јер
она
се
удаје
за
једног
лечника
;
већ
је
прстенована
и
за
десет
до
четрнаест
данах
биће
јој
сватови
.
Благи
Боже
!
Што
ме
ниси
пре
громом
ударио
,
нег
што
си
ми
овај
дан
дао
,
да
чујем
ово
речи
!
...
О
моје
лепе
наде
,
моје
лепе
и
слатке
наде
!
Зар
ме
тако
брзо
остависте
?
...
О
моја
мила
будућности
!
Зар
сам
те
зидао
на
темељу
тако
лошом
,
тако
трошном
?
...
Ах
!
Мој
цео
свет
,
мој
лепи
свет
,
који
сам
толико
на
срцу
неговао
,
он
ми
се
распада
,
он
ми
се
руши
,
јер
у
њему
нестаје
сунца
,
нестаје
живота
!
...
И
опет
још
није
касно
,
није
касно
!
Ја
морам
к
њој
!
И
то
што
пре
,
што
пре
!
Кад
чује
тугу
моју
и
кад
види
сузе
моје
,
ваљда
није
камен
,
да
ће
бити
равнодушна
?
!
—
30
/
10
Данас
ми
беше
главна
брига
,
да
уредим
све
своје
ствари
,
да
бих
се
могао
на
пут
кренути
;
те
чим
сам
ту
бригу
смирио
,
поручим
по
Данку
,
да
ми
дође
.
Сиротица
!
Кад
ми
је
ступила
у
собу
,
беше
весела
,
јер
она
по
свој
прилици
мишљаше
,
да
сам
је
звао
,
да
јој
кажем
,
да
ћу
је
сутра
—
прексутра
к
себи
узети
...
Не
могох
срцу
да
одолим
,
да
одем
на
далеки
пут
,
а
њу
да
оставим
овде
саму
у
туђем
свету
,
па
да
јој
искрено
не
кажем
,
куда
идем
и
за
што
идем
?
У
кратко
јој
испричах
сву
невољу
своју
назвав
Љубицу
вереницом
својом
.
Обећах
јој
,
да
чим
тамо
готов
будем
,
да
ћу
се
одма
натраг
вратити
и
одма
је
к
себи
узети
.
Она
ме
мирно
слушаше
,
а
на
дугим
плавим
трепавицама
блисташе
се
суза
.
Ах
!
За
кога
би
та
суза
?
Да
ли
за
мене
или
за
њу
?
Или
за
нас
обадвоје
?
...
„
Па
кад
ћеш
поћи
?
“
—
питаше
ме
тужно
.
—
Пошао
бих
радо
још
вечерас
,
али
нисам
спавао
прошле
ноћи
,
па
се
бојим
,
не
ћу
моћи
ову
ноћ
на
путу
издржати
;
за
то
ћу
поћи
сутра
рано
.
—
—
Па
збогом
,
брате
!
Срећан
ти
пут
!
“
—
рече
,
па
ме
загрли
и
пољуби
,
а
сузе
јој
ударише
као
летња
бујна
киша
...
—
Поноћ
је
већ
превалила
,
а
ја
не
могу
никако
да
спавам
!
...
Соба
ми
је
сувише
тесна
,
за
то
лутам
улицама
,
по
којима
је
тешка
тама
,
као
туга
на
срцу
моме
...
Ах
!
како
је
мирна
ноћ
и
све
је
тако
мирно
,
као
да
слушам
како
људи
у
сну
дишу
...
И
сама
природа
као
да
спава
...
Све
је
мирно
,
само
нису
мирне
моје
груди
!
...
Што
поноћ
даље
преваљиваше
,
то
ноћ
постаје
све
хладнија
,
а
по
суморном
небу
вијаху
се
црни
облаци
као
какве
грдне
хавети
.
Поче
и
ветар
да
дува
,
хладан
ветар
.
Дувај
,
ветре
!
Разлади
ми
врело
чело
моје
!
О
кад
би
могао
да
одуваш
и
тугу
моју
!
...
Много
бих
боље
урадио
,
да
сам
још
вечерас
отпутовао
,
бар
ме
не
би
морило
нестрпљење
и
ово
ужасно
дуго
време
,
кад
санка
за
мене
нема
,
те
нема
!
...
У
манастиру
3
/
11
.
Благи
Боже
!
Како
ми
се
беше
пут
отегао
,
чињаше
ми
се
,
да
што
ја
ближе
манастиру
,
тим
он
све
даље
од
мене
!
Но
када
већ
стигох
на
брег
,
са
којег
се
манастир
види
и
на
којем
сам
лане
више
пута
лежећи
на
зеленој
трави
премишљао
о
преживелој
прошлости
и
по
својој
жељи
себи
будућност
стварао
,
тад
ми
све
лањско
доба
живо
оживи
у
души
мојој
!
...
Ах
!
С
каквим
сам
осећајем
лане
дошао
,
а
с
каквим
ли
сада
!
Дошав
у
манастир
зачудише
се
калуђери
,
од
куд
сад
у
ово
доба
да
им
дођем
?
Ја
им
рекох
,
пут
ме
овуда
нанео
,
па
сам
намислио
,
да
се
мало
свратим
,
јер
ово
ми
је
место
на
срцу
остало
.
Како
су
они
ову
последњу
реченицу
разумели
,
ја
не
знам
;
доста
да
сам
им
истину
казао
.
Они
ме
лепо
приме
и
по
мојој
жељи
одредише
ми
они
исту
собу
,
где
сам
лане
становао
.
У
целом
манастиру
још
је
онако
исто
,
као
што
беше
и
лане
,
с
том
разликом
,
што
око
манастира
не
шушти
више
зелено
лишће
,
већ
увело
жуто
,
и
што
се
од
свију
тица
једина
сеница
чује
.
Када
сунце
за
брег
зађе
,
увучем
се
у
своју
собу
и
станем
сам
о
себи
да
мислим
.
Како
ћу
сутра
да
изиђем
пред
Љубицу
?
Како
ће
ме
предусрести
она
,
па
мати
њена
?
...
Како
сав
дршћем
,
кад
помислим
на
могућност
,
да
Љубица
не
буде
моја
!
Да
сав
мој
живот
постане
пустиња
,
где
тица
не
пева
,
нити
цвеће
цвета
;
да
сав
мој
живот
буде
вечна
робија
!
...
Док
бејах
млађи
,
веровах
и
у
други
свет
,
свет
на
небу
,
и
у
други
живот
,
живот
после
смрти
,
много
лепши
и
слађи
нег
овај
земаљски
.
Камо
среће
,
да
и
сад
верујем
!
...
Све
ударце
овог
живота
лакше
бих
сносио
у
нади
,
да
све
то
на
другом
свету
престаје
и
замењује
са
вечном
радошћу
...
Али
сада
верујем
само
у
овај
једини
живот
,
у
живот
на
земљи
:
једаред
се
само
живи
.
Па
и
тај
једини
живот
преживети
у
беди
и
несрећи
,
преживети
без
радости
,
без
љубави
,
ах
!
то
ме
боли
,
то
ме
пече
!
Прошлост
ми
је
пуна
суза
,
сад
још
садањост
нек
ми
уништи
све
лепе
наде
будућности
моје
:
па
за
што
сам
онда
рођен
,
за
кога
ли
сам
онда
живео
?
.
4
/
11
Бејах
још
у
кревету
,
када
зазвонише
манастирска
звона
на
јутрење
,
и
не
знам
,
да
ми
је
икад
глазба
срцу
тако
годила
као
сада
ова
сетна
милозвучност
малих
звона
.
Прва
мисао
би
ми
Љубица
,
те
се
сетих
лањских
зора
,
када
су
ме
тице
певачице
из
сна
будиле
,
кад
сам
веселим
оком
и
срећним
срцем
певајући
са
постеље
скакао
,
и
мени
се
учини
,
као
да
сам
све
то
ове
ноћи
само
сањао
...
И
опет
нада
не
ће
да
ме
остави
,
божанствена
нада
,
да
ће
још
све
добро
бити
и
да
ће
радост
у
толико
бити
већа
,
колико
је
сада
туга
тешка
...
Љубица
ће
бити
моја
и
у
мојем
душевном
свету
опет
ће
засијати
сунце
...
Срцем
пуним
наде
и
опет
пуним
непобедљиве
зебње
изиђох
из
собе
своје
.
Дан
беше
веома
пријатан
,
да
пријатнији
већ
не
може
Новембар
дати
.
Благи
Боже
!
Да
л
’
ће
данас
и
моји
осећаји
бити
тако
пријатни
,
као
овај
дан
?
.
.
Дошав
у
К—
стадох
пред
љубичину
кућу
,
а
срце
ми
закуца
тако
нагло
,
да
морадох
посумњати
,
да
ћу
моћи
одржати
присуство
духа
и
задржати
сузе
,
кад
је
опет
видим
.
Но
ипак
смелим
корацима
ступим
у
двориште
,
које
ми
сада
изгледаше
ружно
и
тужно
,
јер
у
њему
не
беше
разнобојног
и
мирисног
цвећа
,
већ
коров
и
жуто
увело
лишће
.
Од
свега
дрвећа
задржа
ми
поглед
само
онај
велики
орах
,
под
којим
сам
причао
Љубици
причу
о
голубу
и
голубици
,
и
гледајући
на
то
срцу
моме
свето
место
обузе
ме
милина
и
туга
...
.
Да
сам
ја
господар
тога
врта
,
на
том
би
месту
и
лети
и
зими
морало
навек
цвеће
да
цвета
;
на
том
бих
месту
учио
и
радио
,
на
том
бих
се
месту
Богу
молио
.
.
Када
уђох
у
стаклени
ходник
,
затекох
Пају
,
који
кад
ме
виде
,
зачуђен
застаде
гледајући
ме
тако
,
као
да
сумње
,
да
ли
добро
види
?
Но
одма
раширив
руке
загрли
ме
,
па
се
са
мном
пољуби
,
говорећи
ми
:
„
Од
куд
,
брате
,
у
ово
доба
к
нама
?
—
Имао
сам
у
Т—
важна
посла
,
те
тако
дошав
већ
овамо
не
хтедох
пропустити
прилику
,
да
вас
не
посетим
.
—
рекох
му
мало
збуњено
.
Он
ме
одма
уведе
у
собу
,
