Нијеволио
да
га
они
чују
.
С
тога
се
нестрпљиво
врпољио
на
мјесту
и
час
се
играо
са
сахатним
ланцем
а
час
опет
засукивао
бркове
.
—
А
ја
баш
хоћу
данас
да
просим
,
—
шапну
удовици
,
чим
је
уграбио
прилику
.
—
Дош’о
сам
да
ми
ти
пресудиш
...
ти
си
к’о
судац
...
и
да
ми
пресудиш
данас
...
—
Зар
данас
?
—
постиђено
запита
удовица
,
оборивши
очи
,
и
опет
се
својим
раменом
ослони
о
његово
.
—
Данас
,
—
потврди
он
.
—
Ти
само
ако
хоћеш
...
—
Ја
хоћу
,
—
пресијече
га
она
живо
и
пружи
руку
да
га
загрли
.
—
Ја
хоћу
...
—
Да
ми
даш
Милку
,
—
доврши
он
.
Удовица
се
искриви
,
поблиједи
и
испусти
ситан
;
чудноват
крик
.
Издигнута
рука
клону
јој
,
брада
заигра
,
очи
се
наводнише
.
Перо
,
преплашен
,
хтједе
јој
прилетети
да
је
придржи
,
али
се
она
изврну
и
отскочи
од
њега
као
опарена
.
—
Бјежи
,
бјежи
од
мене
крвниче
!
—
викну
и
показа
му
свих
десет
прста
,
као
да
ће
му
тога
часа
у
очи
полетити
.
—
Бјежи
од
мене
!
...
Зар
сам
те
ја
за
то
лијепо
примала
?
...
И
зар
ти
је
тако
поштење
?
Пријатеља
свога
шћео
си
да
превариш
и
да
отмеш
његову
ђевојку
.
—
Његову
?
—једва
промуца
Перо
гледајући
је
зачуђено
.
—
Зар
је
Милка
Обренова
?
—
Његова
,
његова
сам
ја
!
—
уплете
се
Милка
,
хватајући
Обрена
испод
руке
и
смијешећи
се
.
—
Ја
само
њега
бегенишем
...
Перо
се
прекрсти
.
—
А
сапутнина
?
—
запита
као
кроз
плач
.
—
Па
нијеси
ли
ти
са
Стаком
говорио
?
—
осијече
Обрен
оштро
и
испрси
се
.
—
Зар
она
није
твоја
?
И
зар
сада
њу
мислиш
преварити
?
—
Невјерниче
један
!
—
цикну
удовица
и
бризну
у
плач
.
—
Зато
сам
те
примала
?
—
Па
,
брате
,
што
ми
то
прије
не
казасте
?
—
окоси
се
Перо
,
мрко
је
гледајући
.
—
Ја
нисам
крив
.
.
Зар
ја
нисам
каз’о
да
је
слађа
телетина
од
говедине
?
Па
,
окренувши
се
Милки
,
дубоко
уздахну
,
удари
се
руком
у
прса
и
пође
.
В
.
Ријеч
двије
о
прошлости
Пере
Карантана
.
Перо
не
може
да
нађе
за
себе
ђевојке
.
Од
тога
дана
Перо
као
да
клону
духом
и
изгуби
вјеру
у
се
.
Изгуби
и
наду
,
да
ће
икада
у
својој
кући
загрлити
своју
женицу
и
,
у
тихе
љетње
вечери
,
напајајући
се
мирисом
јоргована
и
пјесмом
бумбуловом
,
љуљушкати
је
на
своме
крилу
и
куњати
јој
на
голим
њедрима
,
као
што
је
замишљао
.
Од
велике
бриге
поче
му
се
и
коса
шарати
и
,
на
велику
жалост
његову
,
појавише
му
се
неколико
чисто
бијелих
длака
у
солуфима
.
—
Јадан
Перо
,
сад
те
по
готову
неће
никаква
!
—
уздахну
огледајући
се
у
огледалу
.
—
Хајде
,
кукавче
црни
,
у
манастир
па
пости
и
читај
молитве
,
јер
ти
нема
помоћи
...
И
одрече
се
друштва
.
Неколико
дана
живио
је
осамљен
у
кући
као
пустињак
какав
.
Затворио
се
у
собу
,
па
нити
је
кога
пуштао
,
нити
куда
излазио
,
него
се
од
јутра
до
мрака
климатао
на
једној
високој
троножници
,
бројећи
димњаке
на
сусједским
крововима
,
или
је
лешкарио
у
душеку
,
правећи
куглице
од
хљеба
и
гађајући
њима
слике
на
зиду
.
Но
и
самовање
му
додија
.
Опет
пође
у
механе
и
,
пијући
више
него
прије
,
поче
лупати
боце
,
прозоре
,
чаше
и
уједати
свирачице
.
Једну
је
угризао
испод
подвољка
,
гдје
је
најбјеља
,
а
другој
умало
није
нос
откинуо
.
И
све
живо
поче
бјежати
од
њега
као
од
човјека
који
је
памет
изгубио
.
И
другови
га
оставише
.
Уклањали
су
се
од
њега
и
сакривали
свуда
(
Обрен
се
сакривао
за
вреће
с
пиринчом
)
и
једини
Јефтан
што
му
је
остао
вјеран
и
још
се
једнако
бринуо
за
њега
.
—
Жени
се
,
—
савјетовао
га
је
поново
,
узимајући
га
испод
руке
.
—
Жени
се
,
јадан
брате
,
и
не
губи
младост
узалудно
...
—
Ама
ко
ће
ме
,
брате
?
—
питао
је
Перо
некако
постиђено
,
окрећући
главу
у
страну
да
не
сретне
Јефтанов
поглед
.
—
Ко
ће
ме
сад
?
Посиједио
сам
к’о
пашалијин
ђогат
,
а
зову
ме
и
бекријом
...
—
Не
бој
се
ти
,
—
сокољаше
га
Јефтан
живахније
.
—
Још
има
наде
.
—
Моја
је
нада
утонула
у
морске
дубине
,
па
је
рибе
једу
,
—
пресијече
га
Перо
.
—
Још
има
!
—
узвикну
Јефтан
јаче
.
—
Само
ти
слушај
мене
и
немој
више
разбијати
чаша
ни
боца
.
Није
боца
попов
нос
,
па
да
је
разбијаш
...
То
је
једна
мртва
ствар
...
Перо
застаде
.
—
Е
знам
,
брате
,
да
сам
крив
,
—
рече
.
—
Знам
,
ама
шта
ћу
?
...
Кад
ме
стисне
овђе
,
у
прсима
,
дође
ми
да
све
разбијем
...
Да
је
живот
боца
и
њега
би
разбио
!
...
Омрзно’о
ми
и
он
...
Тако
је
то
,
кад
нема
женске
главе
у
кући
.
Од
тога
дана
и
опет
поче
умјереније
живити
.
Затвори
се
у
собу
и
поче
читати
Свето
Писмо
и
разне
занимљиве
књиге
,
као
што
су
:
Црни
листови
,
Мала
Мара
,
Геновева
,
Црна
Дама
и
т
.
д
.
Излазио
је
само
у
магазу
младога
Јове
Перотића
,
који
му
је
давао
књиге
.
Као
уредан
човјек
најпошље
одлучи
да
набави
једнога
слугу
.
Обрати
се
пријатељима
и
они
му
нађоше
Дамјана
,
овога
истога
Дамјана
,
кога
он
од
милоште
прозва
Данилом
.
Уједно
одлучи
и
то
,
да
,
први
пут
пошље
смрти
родитеља
,
прослави
Крсно
Име
.
А
како
га
је
прославио
и
шта
се
закључило
иза
ручка
,
то
смо
у
почетку
изнијели
.
ВИ
.
Савјетовање
о
Периној
женидби
.
Састанак
,
одређен
у
прву
недјељу
по
Крсноме
Имену
,
морао
се
одржати
и
сви
јарани
опет
се
,
у
уречено
доба
,
нађоше
у
Периној
соби
.
Пред
њима
је
стајао
онај
исти
стари
,
расклимани
сто
,
покривен
истим
масним
потрпежњаком
,
са
истим
,
чак
неопраним
,
чашама
и
боцама
,
кроз
које
су
се
ломили
сунчани
зраци
,
који
,
попут
дугуљастих
стубова
провиднога
дима
,
падаху
кроз
стари
,
ваљда
никад
неочишћени
прозор
,
и
разасипаху
се
по
столу
.
—
Па
шта
велите
људи
?
—
запита
први
Јефтан
мало
уобљеним
,
свечанијим
гласом
,
гледајући
по
јаранима
.
—
Како
ћемо
с
том
Перином
женидбом
?
...
Шта
ти
велиш
,
Перо
?
—
Ето
...
како
ви
велите
,
—
одговори
Перо
понизно
,
снебивајући
се
.
—
Ви
како
гласате
мени
је
право
.
Мени
не
треба
ништа
него
жена
.
—
Ама
није
жена
кокош
,
па
да
ти
је
купимо
,
—
викну
Јефтан
жешће
,
ударајући
руком
по
столу
.
—
Жена
је
жена
!
Човјек
кад
хоће
да
се
жени
,
стоји
ти
на
прагу
новога
роћења
и
смрти
.
Ако
ти
буде
добра
жена
,
изнова
си
се
родио
и
биће
ти
добро
;
ако
ти
буде
зла
,
онда
куку
теби
,
одмах
си
мртав
!
...
Перо
поче
трљати
руке
као
да
их
умива
.
—
Па
,
размишљајте
ви
,
брате
,
—
рече
.
—
Ја
вам
у
то
ништа
не
знам
.
Ја
перем
руке
к’о
Пилат
...
—
Шта
велите
ви
,
браћо
?
—
запита
Јефтан
,
окренувши
се
друговима
.
—
Реците
и
ви
коју
.
—
Прво
:
треба
да
узме
жену
с
миразом
,
—
дочека
Обрен
у
пола
пјевајући
,
као
кад
чита
пјесмарицу
.
—
И
ти
си
се
,
Јефтане
,
оженио
с
миразом
,
и
ја
сам
се
оженио
с
миразом
,
па
нек
се
и
он
ожени
.
То
је
прво
.
—
А
друго
?
—
Друго
је
,
да
је
паметна
и
кућаница
.
Јефтан
се
мало
намргоди
.
—
А
треће
?
—
запита
брзо
.
—
Нек
није
дуга
језика
,
Јефтан
га
презриво
погледа
и
окрену
се
Јови
.
—
Шта
ти
мислиш
?
—
запита
.
—
Најљепша
је
,
ако
је
млада
и
лијепа
!
—
осијече
Јово
...
—
Ух
,
ух
,
брате
,
млада
и
лијепа
—
узвикну
Перо
одушевљено
и
затапша
рукама
.
—
Ух
,
ух
,
брате
,
то
ми
се
хоће
!
—
А
таке
у
нашем
мјесту
нема
!
—
окреса
Јефтан
.
—
Нема
,
—
одговори
Перо
покуњено
.
Сви
ућуташе
.
Погледаше
се
и
као
да
хтједоше
један
другоме
у
очима
прочитати
шта
мисли
.
—
Онда
...
ја
гласам
,
да
се
Перо
ожени
са
стране
!
—
викну
Јово
изненадно
.
—-
То
је
најбоље
!
—
Предлажемо
и
ми
!
—
повикаше
сви
.
Јефтан
,
пружајући
обје
руке
руке
,
приступи
Пери
.
—
Е
,
честитам
ти
женидбу
!
—
рече
.
—
Сретно
,
дуговјечно
,
берићетно
!
Да
Бог
да
и
пород
породио
и
све
ти
у
напријед
пошло
!
—
Живили
младенци
!
—
заграјаше
сви
,
грлећи
Перу
.
Јефтан
се
прислони
раменом
уз
прозор
и
замишљено
поче
добовати
прстима
по
стаклу
.
—
А
ко
ће
поћи
на
пут
и
куда
?
—
као
да
сам
себе
запита
.
—
О
тома
треба
добро
размислити
.
—
Нема
ту
размишљања
,
—
дочека
Обрен
живо
.
—
Перо
треба
одмах
да
пође
.
—
А
зар
не
може
без
мене
?
-
—
запита
Перо
поплашено
.
—
Шта
ћу
ја
?
Јефтан
оступи
од
прозора
и
засмија
се
.
—
Како
ће
бити
без
тебе
?
—
запита
.
—
Та
нећемо
ми
вјенчавати
за
се
...
А
с
тобом
ће
ићи
још
неко
,
да
ти
изабира
,
—
додаде
мало
тише
.
—
Који
ће
?
—
упаде
Обрен
брзо
.
—
Ко
то
може
?
Данило
,
који
је
за
све
вријеме
говора
био
прикривен
за
вратима
и
све
слушао
,
провири
унутра
.
Сад
је
,
као
за
параду
,
био
обучен
у
старе
,
широке
хаљине
Перине
,
које
су
висиле
о
њему
као
о
суху
дрвету
,
и
изгледао
је
смјешнији
него
прије
.
—
Ја
ћу
,
—
викну
он
колико
га
грло
доноси
...
—
Ево
мене
!
—
Муч
’
ти
,
магаре
!
—
окоси
се
Перо
на
њега
.
—
Кад
ја
иђем
,
свакако
ћеш
и
ти
.
—
А
можеш
ли
ти
Обрене
?
—
запита
Јефтан
и
не
гледајући
на
Данила
.
—
И
ти
си
Перин
јаран
.
—
Ја
бих
...
ама
пос’о
и
дангуба
...
—
замуца
Обрен
.
—
А
...
осим
тога
...
не
знам
колика
ће
бит
’
попутнина
.
—
Попутнине
нема
!
—
Онда
ја
не
могу
.
—
Могу
ја
,
—
дочека
Јефтан
поносито
.
—
Ја
и
Јово
можемо
.
—
Можемо
!
—
И
да
се
зарекнемо
,
да
друг
друга
неће
на
путу
изневјерити
,
док
су
нам
главе
читаве
.
—
Заричемо
се
.
—
И
сјутра
да
кренемо
!
—
Сјутра
.
И
сви
прихватише
за
чаше
,
а
Данило
,
од
радости
,
баци
капу
у
вис
и
поче
поигравати
.
ВИИ
.
Перо
Карантан
и
дружина
му
у
гостима
код
стрика
Васе
у
селу
Галебовцу
.
Врућина
.
Сунце
отскочило
на
сред
неба
,
те
пече
и
у
тјеме
и
у
голи
врат
.
Прашина
,
испод
кола
,
диже
се
и
пада
по
очима
и
лицу
.
Коњске
мухе
облијећу
ода
свих
страна
и
лијепе
се
за
образе
,
око
ушију
,
и
за
хаљине
.
—
Ово
је
пасје
путовање
!
—
прогунђа
Јефтан
и
некако
крвнички
погледа
у
Перу
.
—
Трећи
дан
путујемо
,
па
нам
све
горе
и
теже
...
—
Све
горе
,
—
одобри
и
Перо
,
мученички
преврнувши
очима
.
—
Наопако
,
брате
...
Овако
ти
је
то
,
кад
се
тражи
женска
глава
...
-
—
Па
зато
је
лако
,
—
кликну
Јово
,
ударајући
Перу
по
рамену
.
—
Овђе
близу
,
у
селу
Галебовцу
,
живи
стрико
Васо
,
рођени
ми
брат
очев
...
Он
је
богат
,
свега
има
,
а
овђе
живи
...
Ако
хоћете
,
у
њега
ћемо
и
сврнути
.
Јефтан
погледа
око
себе
,
погледа
у
небо
и
стисну
зубе
.
—
Јок
,
—
окреса
.
—
Ја
нећу
друкчије
свраћати
,
него
ако
ћемо
остат
’
барем
три
дана
...
—
Па
остаћемо
три
дана
...
Згледаше
се
и
пристадоше
.
Опремише
Тому
кочијаша
,
да
се
код
некаква
познаника
одмара
,
а
они
се
полако
упутише
уском
путањом
,
која
је
водила
кроз
риједак
,
јасенов
гај
,
у
село
...
Унаоколо
све
мртво
!
...
Прашљиво
,
пепељасто
лишће
опустило
се
,
па
нити
шушти
,
нити
се
миче
.
Из
мркожуте
,
сагорјеле
траве
бије
чудна
врућина
и
загушљив
,
готово
смрдљив
задах
...
Ни
птица
да
пролети
,
ни
зец
да
шушне
,
ни
нико
да
се
види
,
осим
некаквих
бубица
,
прозрачних
крила
,
што
,
каткада
,
пролете
изнад
траве
.
—
Хоћемо
ли
сад
виђети
кога
?
—
запита
Јефтан
,
пошто
су
изашли
из
гаја
и
стигли
до
неколико
старих
,
раштрканих
колиба
.
—
Хоће
ли
се
јавити
ико
?
Изнад
колиба
дизао
се
танак
,
плавичаст
дим
и
повијао
се
по
чађавим
,
сламним
крововима
...
Ничији
глас
ни
ту
се
није
могао
чути
...
Чак
и
оне
неколике
кокоши
,
што
су
се
разишле
по
гомилама
буништа
,
испред
колиба
,
нијесу
какотале
ни
дречале
,
него
опустиле
крила
,
отегле
шије
и
искривиле
главе
,
па
као
да
се
растају
са
животом
...
Близу
њих
се
удрвенила
некаква
стара
кљусина
,
са
шиљастим
,
мршавим
куковима
,
те
куња
,
лијено
машући
репом
и
бранећи
се
од
силних
муха
.
—
Ово
је
село
мртво
,
—
рече
Перо
,
отирући
зној
са
чела
.
—
Ниђе
никога
!
—
А
ко
да
се
јавља
по
овој
врућини
?
—
осијече
Јово
,
задухан
.
—
Најпошље
и
не
треба
нам
нико
,
кад
нас
ево
на
мјесту
...
Пред
њима
се
,
одиста
,
указивала
нешто
љепша
,
плочом
покривена
кућа
...
Са
лица
имала
је
три
неједнака
прозора
и
велика
,
дрвена
врата
,
са
два
огромна
каната
.
Прозори
су
,
додуше
,
били
исцрвоточени
и
обрасли
ситном
травом
,
врата
се
накривила
и
канати
готово
да
падну
,
па
ипак
...
ипак
је
све
љепше
било
него
у
осталих
кућа
.
—
Ево
нас
!
—
узвикну
Јово
,
коракнувши
у
широку
авлију
,
испред
куће
,
ограђену
са
свих
страна
уском
сухозидицом
.
—
Ту
смо
!
По
авлији
,
нарочито
око
бунара
,
лежале
су
четири
овеће
гомиле
ђубрета
.
По
њима
су
скакутали
неколико
безбрижних
врабаца
,
којима
врућина
није
сметала
,
и
облијетало
је
силесија
ситних
мушица
.
На
средини
се
издизао
широки
дуд
,
а
испод
њега
,
на
простртим
,
старим
,
подераним
кесама
,
лежао
је
некакав
човјек
.
Стар
,
сијед
,
са
намрежганим
,
пјегавим
лицем
,
са
добро
потстриженим
брковима
и
великим
,
оклепљеним
ушима
,
мирно
је
спавао
.
Обучен
је
био
у
танке
,
прљаве
гаће
и
још
прљавију
кошуљу
,
коју
је
раздрљио
на
прсима
,
пустивши
да
се
мушице
окупљају
по
њима
.
—
Погледајте
га
!
—
прошапта
Јово
.
—
То
је
он
!
Сви
му
приступише
и
онако
спаваћива
опколише
га
.
Јово
се
саге
и
примаче
му
уста
ушима
.
—
Еј
стрико
!
—
зовну
га
.
—
Стрико
!
Старац
се
трже
и
плашљиво
одскочи
.
Затим
отвори
крмељаве
очи
,
протра
их
и
,
некако
блесасто
,
погледа
по
свима
.
—
Шта
ћете
?
—
запита
шиштајући
.
—
Ко
сте
ви
?
—
Ево
ти
дошли
,
—
одговори
Јово
весело
.
—
Пријатељи
дошли
.
Стари
се
лијено
исправи
и
,
одупирући
се
леђима
о
стабло
дудово
,
сједе
.
—
Ама
ко
сте
ви
?
—
запита
јаче
.
Јово
се
засмија
и
пљесну
рукама
.
—
Зар
не
знаш
мене
?
—
запита
.
—
Свога
малога
Јову
не
знаш
?
...
Заборавио
си
ме
,
а
?
Стари
искриви
главу
и
зијевну
.
—
Аха
,
ти
си
?
—
проциједи
кроз
зубе
.
И
објема
шакама
протра
се
по
лицу
,
као
да
се
умива
.
—
Ти
си
зар
?
—
А
како
си
?
—
запита
Јово
прилазећи
му
руци
.
—
Јеси
ли
здраво
?
Стари
опет
зијевну
.
—
Ја
рђаво
,
—
дочека
.
—
Зла
времена
,
године
слабе
...
Нема
да
роди
година
,
нема
пара
...
Ништа
нема
!
...
Таворим
’
вако
с
дана
на
дан
,
док
и
смрт
за
врат
...
—
Жао
ми
је
,
—
рече
Јово
,
уозбиљивши
се
.
—
А
мени
је
добро
!
...
И
здравља
и
пара
и
свега
имам
...
Старац
,
не
вјерујући
,
погледа
га
попријеко
.
—
А
имаш
и
пара
?
—
Имам
.
—
И
не
треба
ни
од
кога
да
иштеш
?
—
Ни
од
кога
.
Старац
се
дохвати
руком
за
стабло
и
устаде
.
Лице
као
да
му
се
одмах
разведри
.
—
Па
што
си
онда
дош’о
?
—
запита
.
—
Што
си
дош’о
,
кад
не
иштеш
ништа
?
—
Дош’о
сам
само
да
тебе
видим
,
—
дочека
Јово
живо
.
—
Ти
си
ми
к’о
отац
,
па
хоћу
да
те
видим
.
А
ево
сам
дов’о
и
два
пријатеља
и
једно
момче
,
да
ти
се
прогостимо
у
кући
два
три
дана
.
Старац
одскочи
корак
унатраг
и
раствори
уста
,
као
да
ће
прогутати
некога
.
Лако
бљедило
прели
му
се
лицем
...
И
за
час
се
уозбиљи
и
обледени
опет
.
—
А
?
...
А
то
су
ти
пријатељи
?
—
запита
хладно
и
презривим
погледом
премјери
их
обојицу
.
—
То
зар
?
—
Ово
су
.
—
А
имају
ли
и
они
пара
?
—
Имају
.
Стари
обори
главу
.
—
Лијепо
је
то
...
Драг
си
ти
мени
Јово
,
—
рече
хладно
,
као
и
мало
прије
.
—
Мали
си
био
,
кад
сам
те
носио
на
рукама
...
И
ја
би
да
вам
је
све
у
реду
:
и
собе
и
душеци
и
све
.
—
Фала
ти
,
—
упаде
Јово
обрадован
.
—
То
сам
и
мислио
.
—
Ама
у
мене
то
ништа
нема
,
—
осијече
стари
.
—
И
кућа
ми
тијесна
,
и
соба
немам
пуно
;
ни
душека
немам
,
па
ће
вам
бит
’
ружно
...
—
Понио
је
Перо
свој
душек
,
—
дочека
Јово
,
—
а
нама
осталим
биће
лијепо
,
само
кад
смо
у
тебе
...
Ми
смо
и
са
малим
задовољни
.
Стари
се
дохвати
за
ухо
,
као
да
није
добро
чуо
.
—
А
и
хране
немам
,
—
настави
мирно
.
—
Сиротиња
смо
!
...
Сам
сух
хљеб
!
...
А
то
је
тврдо
за
ваш
желудац
...
—
Сведно
...
За
нас
је
добро
.
Стари
застаде
и
опет
погледа
по
свима
.
Хтио
је
,
да
им
на
лицу
прочита
:
јесу
ли
сви
сагласни
са
Јовом
?
И
,
на
своје
велико
чудо
,
опазио
је
да
су
сви
мирни
и
да
се
не
препадају
од
његове
куће
.
—
Ама
у
мене
у
собама
има
и
буха
,
—
дочека
брзо
.
—
Научили
смо
ми
и
на
њих
,
—
одговори
Јово
.
—
На
путу
се
чојек
свачем
научи
.
Стари
дубоко
уздахну
.
—
Па
...
хајдете
у
кућу
,
—
рече
.
—
Хајдете
и
отпочините
.
И
пусти
их
напријед
,
а
он
полако
,
гегуцајући
,
пође
за
њима
.
Стрина
Јовина
дочека
их
на
собним
вратима
.
Малена
,
мршава
жена
,
још
прилично
млада
и
допадљива
,
у
старим
,
исплављелим
хаљинама
,
са
осмијехом
на
лицу
поздрави
Јову
и
пружи
му
обје
руке
.
—
А
камо
се
ти
прије
?
—
запита
га
пријекорно
.
—
Толико
година
па
да
нам
не
дођеш
!
Зар
ти
то
ваља
?
—
Па
ево
ме
сад
,
—
одврати
Јово
весело
.
—
Што
је
рјеђе
,
то
је
слађе
!
Стрина
се
уклони
и
све
их
пропусти
у
собу
.
Само
слуга
Данило
што
оста
на
авлији
.
Он
збаци
пртљаг
са
себе
,
извали
се
под
дуд
на
старчеве
кесе
и
варка
као
заклан
.
—
Не
питај
јесу
ли
гладни
и
не
износи
ништа
,
—
шапну
стари
жени
,
улазећи
за
њима
.
—
Видиш
,
да
их
је
пуно
!
—
А
кахву
?
—
прошапта
она
.
—
Можеш
им
дати
по
једну
...
Ама
немој
точити
пун
филџан
,
него
само
половину
.
Гости
су
већ
били
посједали
на
ниске
,
троножне
столице
,
које
обично
сељаци
употребљавају
,
и
разгледали
су
собу
,
у
којој
није
било
никаква
намјештаја
.
Ни
простирке
по
тлима
,
ни
слика
на
зидовима
.
Само
,
у
једноме
крају
,
висиле
су
некакве
старе
,
окрпљене
чакшире
,
а
испод
њих
прислоњен
је
био
прост
,
дрвени
сандук
,
из
кога
је
вирило
неколико
дроњака
.
—
К’о
што
видите
,
сиротиња
,
—
рече
стари
тужно
.
—
Ја
знам
,
да
се
вама
неће
свиђет
’
и
да
нећете
овђе
остати
ни
читав
дан
...
А
и
село
није
какво
!
...
Немате
у
њему
ништа
виђети
...
Ништа
!
И
лагано
пође
прозору
,
да
им
отуда
покаже
,
е
немају
ништа
видјети
...
Уједанпут
испусти
чудан
крик
.
Брада
му
заигра
,
на
челу
му
искочи
дебела
,
модра
жила
и
придаде
му
лицу
страшан
израз
...
Обузе
га
неки
бијес
и
поче
по
соби
трчкати
и
поигравати
.
—
Крава
,
крава
,
крава
Филипова
у
нашем
житу
!
—
викну
.
—
Крава
Филипова
!
Крава
,
крава
,
крава
!
Па
полети
вратима
.
—
Крава
,
крава
,
крава
!
—
викну
још
гласније
.
—
Чија
крава
?
—
запита
неко
из
авлије
.
—
Игњате
,
гони
краву
Филипову
из
жита
,
—
развика
се
стари
попут
пудара
.
—
Гони
,
и
кажи
му
,
лопову
,
да
ми
је
учинила
товар
штете
...
Толико
ће
ми
платити
!
Затим
опет
ушепртљи
.
Поново
притрча
прозору
,
млатарајући
рукама
,
и
поново
се
поврати
вратима
.
—
Кажи
Јоки
,
—
викну
жени
,
—
нека
у
тефтеру
нађе
Филипово
име
и
нека
му
припише
у
дуг
још
товар
жита
!
...
Читав
товар
!
.
.
Сто
ока
и
ни
једну
мање
.
И
,
онако
љутит
,
сједе
на
сандук
и
објема
ногама
поче
лупкати
о
тле
.
Након
дуге
почивке
,
јави
се
на
прагу
лијепо
,
младо
дјевојче
.
Носила
је
на
простоме
,
улупљеноме
послужавнику
црну
кахву
,
наточену
у
старе
,
напукнуте
филџане
.
Ненавикнута
,
зар
,
да
служи
оволико
гостију
застидила
се
и
збунила
.
Онако
збуњена
,
мјесто
да
пружи
кахву
првоме
Јефтану
,
који
је
и
сједио
у
прочељу
,
пружи
је
Пери
.
Перо
се
и
опет
застиди
и
окрену
главу
у
страну
,
као
да
нешто
гледа
на
зиду
.
Једини
Јово
што
исколачи
очи
,
чим
је
угледа
.
Загледа
се
у
њу
и
,
док
је
стајала
,
није
на
другу
страну
скрећао
погледа
.
Стари
се
лагано
диже
са
сандука
.
Полако
,
као
шетајући
,
пође
по
соби
и
,
онако
са
стране
,
погледа
у
филџане
,
да
види
:
јесу
ли
напуњени
?
Жила
она
опет
му
искочи
на
челу
стиште
зубе
и
,
гунђајући
,
приступи
Јоки
,
па
је
гурну
лактом
у
прса
.
Она
га
укочено
погледа
,
а
послужавник
јој
испаде
из
руке
.
И
поцрвени
још
више
,
поклопи
очи
рукама
и
утече
из
собе
.
Стари
сам
диже
послужавник
са
тала
и
метну
га
у
крај
.
Покупи
и
филџане
од
гостију
.
—
Да
није
сиротиње
,
частио
би
вас
још
,
—
рече
мргодно
.
—
Ама
овако
нема
вам
више
ништа
.
Ако
вам
није
мрско
,
сад
можете
мало
прошетати
...
Кажу
,
да
је
то
здраво
...
А
ја
сад
имам
нешто
и
посла
,
па
,
ако
одете
,
нећете
ми
барем
сметати
...
Сви
устадоше
.
Макар
и
по
врућини
,
морали
су
у
шетњу
.
И
сви
су
позавидили
Данилу
,
када
опазише
како
у
хладовини
слатко
спава
.
Пошто
су
изашли
из
куће
,
окренуше
другим
путем
,
а
не
оним
којим
су
дошли
.
Упутише
се
чопору
ниских
,
сеоских
кућа
,
испред
којих
се
,
у
прашини
,
играло
неколико
голишаве
дјеце
...
Кад
су
се
вратили
у
стрика
Васину
авлију
,
Данило
се
већ
био
пробудио
и
сједио
под
дудом
.
Крај
њега
је
лешкарио
Васин
слуга
,
Игњат
,
стар
,
космат
човјек
,
који
се
једном
у
пет
недјеља
бријао
а
шишао
се
два
пут
у
години
,
те
изгледаше
као
какав
људождер
.
Он
ухватио
Данила
,
па
му
причао
своје
доживљаје
из
времена
кад
је
куга
морила
;
причао
је
:
како
је
бјежао
испред
ње
и
како
се
,
најпошље
,
спасао
.
Угледавши
госте
,
он
устаде
и
зачуђено
их
посматраше
.
А
ђе
си
ти
,
Игњате
?
—
запита
Јово
приближујући
му
се
.
—
Зар
си
жив
,
болан
?
Стари
Игњат
разврати
вилице
и
рикну
као
дивља
звијер
.
Обје
руке
рашири
и
полети
према
Јови
,
стиште
га
у
наручја
и
бјесомучно
поче
љубити
по
челу
,
образима
,
устима
.
—
А
како
си
?
—
запита
Јово
,
покушавајући
да
се
отме
.
—
Јеси
ли
здрав
?
—
А-а
од
куге
никад
боље
!
—
одговори
Игњат
,
стежући
га
јаче
.
—
А-а
како
си
ми
ти
,
мали
Јово
?
—
Ја
добро
.
Игњат
га
мало
пусти
и
,
од
милоште
,
повуче
га
за
ухо
.
—
А-а
кршно
си
момче
!
Лијеп
објешењак
!
—
рече
,
кесећи
се
.
—
Исти
покојни
отац
!
...
К’о
да
њега
гледам
.
Јово
извади
духана
,
напуни
му
лулу
и
припали
.
—
А
је
ли
стрико
дома
?
—
запита
.
—
Шта
ради
?
Игњат
као
да
не
чу
добро
.
Метну
прст
на
уста
и
издиже
обрве
.
—
Стрико
зна
шта
ради
,
—
прошапта
полугласно
.
—
Он
зна
...
—
А
шта
ради
?
—
Он
зна
шта
ради
!
...
Од
куге
није
било
паметнијег
чојека
од
њега
.
Јово
даде
знак
друговима
,
да
пођу
за
њим
.
Пођоше
.
Полако
се
прикрадоше
до
стрикине
собе
и
тада
Јово
једним
јачим
ударом
отвори
врата
...
У
соби
је
сједио
стари
и
гледао
у
тефтер
,
из
кога
је
Јока
нешто
читала
,
а
пред
њим
су
стајала
два
сељака
и
гледала
га
са
страхопоштовањем
.
—
Лани
си
уз’о
товар
жита
,
—
говораше
стари
,
ни
мало
се
не
обзирући
на
госте
,
—
а
ове
је
године
право
,
да
ми
вратиш
два
...
—
Много
је
,
—
прошапта
један
сељак
,
ситним
,
сниженим
гласом
.
—
Пуно
,
газда
...
Стрико
Васо
зажмири
и
заврти
главом
.
—
'
Много
?
—
запита
подругљиво
.
А
што
нијеси
каз’о
да
ти
је
много
,
кад
си
иск’о
и
кад
си
ми
прич’о
,
да
ће
ти
ђеца
крепати
од
глади
?
...
Сељак
слегну
раменима
и
ућута
.
—
Таки
сте
ви
сви
.
Сви
непоштени
!
—
прогунђа
стари
мрштећи
се
.
Затим
устаде
и
,
испод
ока
,
погледа
госте
.
—
А
што
ви
још
не
шетате
?
—
запита
их
.
—
Шетња
је
здрава
...
—
Шетали
смо
доста
,
—
одговори
Јово
гледајући
Јоку
.
—
И
ручали
смо
...
Стари
се
осмјехну
и
одобри
главом
.
—
Нека
сте
ручали
,
—
рече
.
—
То
ваља
!
Здраво
је
у
селу
ручат
’
...
И
опет
се
окрену
сељацима
и
премјери
их
оштрим
погледом
.
—
Не
чекајте
више
,
—
осијече
.
—
Хајдете
,
па
ми
одма
враћајте
жито
!
...
Одмах
!
...
Ако
закасните
,
биће
још
скупље
.
.
Сељаци
оборише
главе
и
,
не
проговоривши
ништа
,
обојица
изиђоше
.
Стари
састави
руке
на
леђима
и
неколика
пута
пређе
с
краја
на
крај
собе
.
Најпошље
погледа
у
Јоку
.
Она
је
још
једнако
сједила
,
држала
тефтер
на
крилу
и
,
осјећајући
Јовин
поглед
на
себи
,
није
смјела
главе
подигнути
ни
погледати
ма
куда
.
Стари
стаде
преда
њу
и
куцну
је
прстом
по
челу
.
—
Није
твоје
мјесто
међ
момцима
,
—
рече
.
—
Хајде
из
собе
.
Јока
скочи
као
опарена
.
Отури
тефтер
са
крила
,
збуњено
погледа
око
себе
и
хитно
изађе
из
собе
.
—
Кршна
ђевојка
!
—
нехотице
узвикну
Јово
,
натуривши
фес
на
чело
.
—
Кршна
!
Стари
га
погледа
попријеко
.
—
А
неко
ми
рече
,
да
ћете
ви
сјутра
ићи
?
—
запита
.
—
Сјутра
одма
!
Они
се
зачуђено
згледаше
.
—
И
нека
вам
је
сретан
пут
,
—
настави
брзо
.
—
Кад
хоћете
,
ја
вам
нећу
сметати
...
А
могли
сте
и
остат
’
...
Ја
вас
нијесам
гонио
.
—
Па
...
кад
нас
ти
заустављаш
и
кад
нас
не
гониш
остаћемо
још
три
дана
,
—
дочека
Јово
.
—
Нама
је
лијепо
...
—
Не
заустављам
ја
никога
,
—
дочека
стари
осорно
.
—
Кад
чојек
има
посла
и
кад
хоће
на
пут
,
ја
не
заустављам
...
Ни
мени
није
драго
кад
ме
ко
зауставља
од
мојих
послова
...
Ја
и
сад
имам
посла
...
Па
,
љутито
лупнувши
вратима
,
изађе
из
собе
.
—
Овђе
к’о
да
нећемо
дуго
скрасит
’
,
—
рече
Јефтан
мргодно
гледајући
Перу
,
—
Шта
се
вама
чини
?
—
И
мени
се
чини
,
—
одобри
Перо
одмах
.
—
А
ја
се
не
бојим
,
—
упаде
Јово
ватрено
.
—
Ако
буде
све
к’о
што
сам
намислио
,
биће
добро
и
зачудићете
се
сви
!
—
Да
Бог
да
,
—
одговорише
обојица
.
Стари
се
опет
појави
на
вратима
,
носећи
читав
нарамак
сламе
.
Баци
га
на
сред
собе
и
отхукну
.
—
Ето
вам
,
да
не
спавате
на
тврду
,
—
рече
.
—
Душека
нема
сиротиња
!
...
Само
ми
немојте
духанити
,
да
се
не
би
запалила
слама
...
С
тога
вам
не
дам
ни
свијеће
...
Мјесечина
је
,
па
се
види
и
без
ње
...
Гости
разастријеше
сламу
по
соби
и
,
онако
уморни
,
поваљаше
се
по
њојзи
.
Управо
на
слами
је
лежао
сам
Перо
,
јер
је
Јово
одмах
за
старим
изишао
некуда
,
а
Јефтан
се
користио
Периним
душеком
,
кога
је
отео
од
Данила
.
Он
је
,
чисто
и
јасно
,
доказао
Пери
,
да
»
као
старији
јаран
и
ожењен
чојек
«
треба
да
спава
на
меку
,
а
,
поред
тога
,
не
иде
за
својим
него
за
Периним
послом
и
да
је
овај
,
према
томе
,
дужан
,
бринути
се
за
његову
удобност
.
И
Перо
се
морао
мучити
као
нико
његов
!
...
Освојиле
га
бухе
,
па
никако
очију
да
склопи
,
него
се
непрестано
превртао
с
бока
на
бок
.
И
поче
се
кајати
,
што
је
икако
полазио
на
пут
и
што
је
будаласто
одлучио
да
се
жени
...
Зар
баш
да
се
жени
?
...
И
што
да
се
жени
?
...
Да
удара
на
белај
,
да
троши
новце
и
да
својом
крвљу
храни
сеоске
бухе
.
Зар
се
не
би
оне
могле
хранити
без
његове
крви
?
И
зар
он
није
могао
лежати
мирно
у
својој
соби
на
своме
меканом
душеку
и
спавати
,
као
што
и
остали
сретни
људи
,
којима
није
пало
на
памет
да
се
жене
,
спавају
?
Рашта
да
је
Бог
њега
убио
мимо
све
остале
и
осудио
га
на
овако
тумарање
?
Перо
хукну
и
одмаху
руком
,
да
једним
махом
све
црне
мисли
одагна
од
себе
.
А
бухе
га
све
то
више
пецкаху
и
копрцаху
се
испод
њега
,
као
да
је
на
мравињак
легао
.
—
Да
барем
Данило
уза
ме
спава
!
—
прошапта
тихо
.
—
Барем
би
половина
буха
прешло
на
њега
.
И
дође
му
,
да
тога
часа
скочи
и
зовне
Данила
.
И
он
се
диже
...
Почеша
се
мало
и
хотимично
се
растресе
над
успаваним
Јефтаном
,
да
коју
буху
стресе
на
њега
и
да
му
се
тако
освети
.
Затим
сиђе
на
авлију
и
упути
се
дуду
,
испод
кога
су
Данило
и
Игњат
слатко
спавали
.
Изненада
ослухну
некакав
шапат
.
Застаде
.
И
полако
,
држећи
се
зида
,
поче
гледати
око
себе
на
све
стране
.
—
Ко
је
?
—
помисли
у
себи
.
Привири
боље
.
И
опази
,
недалеко
од
дуда
,
иза
једне
гомиле
буњишта
,
како
стоје
једно
према
другоме
:
Јово
и
Јока
.
Он
се
једном
руком
наслонио
на
зид
и
гледа
јој
право
у
лице
;
она
оборила
главу
и
чупка
ресе
на
бошчи
.
У
Пери
заигра
срце
.
Он
га
притиште
објема
рукама
,
а
дах
заустави
.
Погури
се
и
лагано
,
на
прстима
,
приближи
им
се
мало
.
—
Је
ли
те
стрина
виђела
?
—
шаптао
је
Јово
полугласно
.
—
Није
...
Ње
се
и
не
бојим
,
—
одговори
Јока
,
да
се
једва
чуло
.
—
Ама
он
...
—
Он
је
зао
?
Она
уздахну
,
а
не
одговори
ништа
.
—
Мучи
ли
те
?
запита
он
.
Она
не
одговори
.
—
Како
те
држи
?
—
Хоће
да
му
вазда
гледам
у
тефтере
,
—
промуца
она
.
—
Богат
је
к’о
нико
његов
,
а
ја
сироче
,
па
може
са
мном
што
хоће
...
Зато
ме
и
уз’о
,
да
му
вазда
радим
...
—
А
стрина
?
—
Она
је
златна
...
Она
ми
је
тетка
,
најближа
својта
...
Драга
сам
јој
,
ама
не
смије
ништа
.
Не
смије
ми
ни
хљеба
дати
без
њега
...
Јово
јој
се
приближи
.
—
А
он
ти
брани
и
да
се
удаш
?
—
Брани
,
—
одговори
она
:
—
Требам
му
,
па
каже
:
»
нећеш
се
удавати
,
док
сам
ја
жив
...
«
Слушајући
ово
,
Пери
се
ражали
.
Десио
се
мека
срца
,
па
му
дође
да
заплаче
за
овом
дјевојком
.
И
он
некако
чудновато
застења
...
Они
се
тргоше
...
Јока
сакри
лице
бошчом
и
утече
у
кућу
,
а
Јово
му
се
приближи
.
—
Не
ваља
ти
што
прислушкујеш
,
—
рече
.
—
Ама
сад
што
си
чуо
,
да
ником
не
издаш
...
Ако
издаш
,
зло
и
по
ме
и
по
те
.
Перо
не
одговори
.
Пропусти
га
да
уљегне
у
кућу
,
а
он
стаде
под
дуд
.
Ту
,
поред
Данила
,
леже
и
поче
мислити
о
Јоки
.
Ту
је
и
заспао
.
У
јутру
је
био
љутит
,
намргођен
.
Нажуљио
леђа
,
огребао
се
по
руци
,
а
бухе
га
ишарале
својим
уједима
.
У
љутини
ошамарио
је
Данила
,
а
опсовао
и
Јову
.
—
Нећу
ти
ја
овђе
више
ноћиват
’
,
па
да
ме
на
комаде
сијечеш
,
—
рече
.
—
Нијесам
ја
разбојник
,
па
да
ме
на
муке
мећете
.
—
Притрпи
се
само
до
сјутра
,
—
одговори
му
Јово
тихо
,
милујући
га
по
врату
као
разуздана
парипа
,
—
а
сјутра
ћемо
,
брате
,
сви
путовати
...
У
зору
,
другога
јутра
,
неко
силно
удари
у
собна
врата
.
Врата
се
отворише
и
на
њима
се
појави
стари
Игњат
.
Гологлав
,
рашчерупан
,
у
лакоме
одијелу
,
стаде
на
праг
и
погледа
по
соби
.
—
А-а
није
ми
ту
Јово
?
—
промукло
запита
.
—
Није
,
—
одговори
Перо
преплашен
.
—
Што
ће
ти
?
Игњат
измахну
руком
и
свом
снагом
удари
се
у
прса
.
—
А-а
утекли
су
!
Утекли
!
—
дрекну
.
—
Од
куге
није
било
оваке
бруке
!
И
,
не
осврћући
се
ни
на
кога
,
отрча
даље
.
У
кући
се
диже
читава
узбуна
.
Стрико
Васо
трчао
је
и
завиривао
у
све
собе
.
Чак
је
отварао
сандуке
,
па
и
у
њих
завиривао
.
И
у
кокошињак
је
завиривао
.
А
она
жила
искочила
му
на
челу
,
а
искезио
зубе
,
а
крмељаве
очи
дошле
му
још
мање
...
Игњат
је
рикао
по
авлији
и
био
се
у
прса
...
Једина
стрина
била
је
мирна
и
зачуђено
гледала
обојицу
...
—
Ама
шта
је
било
?
—
запита
Јефтан
,
који
се
никако
није
могао
разабрати
.
—
Какав
је
то
белај
?
—
Одв’о
нам
Јово
Јоку
,
—
одговори
она
мирно
,
као
да
о
каквој
ситници
прича
.
Стари
наслухну
ове
ријечи
и
заустави
се
.
Стаде
преда
њу
и
стиснуту
шаку
поднесе
јој
под
нос
.
—
Ти
,
ти
си
све
знала
!
—
зашишта
.
—
Све
си
знала
!
—
Нисам
,
—
одговори
она
узмичући
главом
.
—
Оклен
би
ја
знала
?
—
Јеси
...
Ти
си
вазда
говорила
,
да
треба
да
се
уда
...
Ето
ти
сад
!
...
Удала
се
!
...
Игњат
излети
,
носећи
дебелу
цјепаницу
у
рукама
.
—
А-а
да
их
гонимо
!
—
викну
.
—
Да
гонимо
до
куге
!
—
Куда
ћеш
их
гонит
’
?
упаде
стари
жешће
.
—
Гонио
би
и
ја
,
ама
су
далеко
измакли
.
Игњат
баци
цјепаницу
,
сједе
на
тле
и
бризну
у
плач
.
—
А-а
знао
сам
ја
,
—
промуца
.
—
Видио
сам
,
ђе
све
нешто
шапуре
...
А
жао
ми
их
...
обоје
ми
жао
...
Стрико
Васо
и
не
осврну
се
на
њега
.
Окрену
се
гостима
и
мрко
их
погледа
.
—
Ех
,
што
сте
ми
дошли
?
—
викну
.
—
Ви
,
ви
,
ви
...
знам
ја
све
вас
!
...
Одмах
иђите
из
моје
куће
,
куд
вас
очи
воде
и
ноге
носе
...
Јефтан
и
Перо
не
одговорише
ријечи
.
Обојица
,
као
утучени
,
кренуше
из
авлије
,
а
за
њима
крену
и
Данило
,
уздишући
и
стењући
под
пртљагом
...
ВИИИ
.
Перо
Карантан
мора
без
кола
путовати
у
касабу
П
...
Истјерани
из
куће
стрика
Васине
,
Јефтан
и
Перо
лешкарили
су
под
једним
искривљеним
дрветом
,
у
дну
села
.
Јак
,
несносан
,
загушљив
мирис
ударао
је
из
испуцале
земље
и
спржене
траве
и
готово
их
давио
;
озго
,
са
висине
,
као
да
се
нешто
тешко
,
врело
спуштало
на
њих
и
притискивало
их
,
те
нијесу
били
у
стању
ни
шта
мислити
ни
говорити
.
Само
су
дахтали
обојица
и
гледали
се
тупим
,
безизразним
,
умореним
погледом
.
Изненада
дотрча
Данило
.
Био
је
узрујан
,
узбуђен
,
усплахирен
,
па
још
издаљега
избуљио
очи
,
растворио
уста
и
махао
рукама
као
да
ће
полетити
.
—
Нема
Томе
!
—
викну
загушено
,
приближујући
им
се
.
—
Нема
Томе
,
нема
кола
,
нема
вожње
,
нема
пута
!
...
Да
је
,
на
примјер
,
гдјегод
,
иза
леђа
им
,
топ
или
лагум
пукао
,
не
би
се
више
препали
.
Обојица
одскочише
од
земље
и
блесасто
погледаше
Данила
.
—
Зар
?
—
гракнуше
у
један
глас
.
—
Нема
га
,
—
одговори
Данило
,
отирући
зној
са
чела
и
хладећи
се
капом
.
—
Све
село
обиграх
,
па
га
нема
.
Кажу
,
да
је
ноћас
отиш’о
...
—
То
је
он
одвео
Јову
,
душе
ми
!
—
кликну
Јефтан
,
ударајући
се
руком
по
челу
.
—
То
су
нас
обојица
преварили
и
изневјерили
,
црн
им
образ
и
овога
и
онога
свијета
!
—
А
што
нијеси
друга
кола
наш’о
,
магаре
никакво
?
—
брекну
Перо
љутито
и
потегну
Данила
за
мокру
,
разбарушену
косу
.
—
Зар
је
Томо
сам
на
свијету
?
—
А
ђе
су
друга
кола
?
—
окоси
се
Данило
,
отимајући
се
.
—
Није
ово
шехер
.
Перо
опусти
руке
низа
се
и
приступи
Јефтану
.
—
Шта
ћемо
сад
?
—
запита
.
—
Зар
се
не
мицати
никуд
више
из
овог
пакла
?
Јефтан
увуче
руке
у
џепове
и
поче
замишљено
ходати
око
дрвета
.
—
А
има
ли
коња
у
селу
?
—
запита
шапатом
.
—
Има
,
—
одговори
Данило
покуњено
,
—
Сам
Јован
,
не
знам
како
се
зове
,
има
три
коња
.
—
А
нама
требају
четири
!
—
упаде
Перо
живо
.
—
Четврти
за
пртљагу
.
Јефтан
га
одгурну
од
себе
и
удари
ногом
о
тле
.
—
Ти
ми
се
не
мијешај
у
послове
!
—
викну
.
—
Шта
ти
знаш
?
.
.
Зар
Данило
не
може
пјеше
ићи
?
Данило
обори
главу
и
уздахну
.
Сад
се
тек
сјети
,
како
је
лијепо
било
сједити
поред
Томе
и
возити
се
...
Ипак
не
одговори
ништа
.
Само
упрти
пртљагу
и
пође
пред
њима
,
да
их
води
Јовановој
кући
.
Затекоше
Јована
гдје
се
наслонио
на
стар
,
расклиман
,
полуразрушен
плот
,
пуши
на
кратки
чибук
и
наређује
нешто
двојици
синова
,
који
су
неуморно
,
у
страни
,
окопавали
кукурузе
.
—
Чули
смо
,
да
имаш
три
коња
,
—
рече
Јефтан
поздравивши
се
с
њим
.
—
Ако
хоћеш
да
нам
их
даш
под
кирију
до
касабе
П
...
Јован
остави
лулу
и
као
замисли
се
.
Поче
нешто
у
себи
рачунати
,
погледајући
их
испод
ока
,
као
да
би
да
позна
:
јесу
ли
добре
платише
?
—
Имам
,
имам
,
—
рече
најпошље
,
осмјејкујући
се
.
—
И
могу
дати
,
могу
...
—
А
кирија
?
—
запита
Јефтан
.
—
Није
скупа
...
На
коња
по
форинта
,
по
форинта
...
—
Није
пуно
,
—
уплете
се
Перо
и
стаде
међу
њих
.
—
Није
пуно
,
само
кад
се
има
.
—
И
за
зоб
по
два
гроша
,
за
зоб
,
—
настави
Јован
брже
.
—
Пристајемо
!
—викну
Перо
,
пружајући
руку
у
знак
да
је
свршена
погодба
.
—
И
пет
гроша
мени
,
што
ћу
ићи
с
вама
да
вратим
коња
,
мени
...
—
опет
ће
Јован
.
—
С
овијем
се
нећеш
погодити
!
Хајдемо
!
—
рече
Јефтан
љутито
и
окрену
му
лећа
.
—
Хајдемо
тражити
другога
.
Јован
се
бржебоље
одмаче
од
плота
и
стаде
преда
њих
.
—
Станите
,
станите
!
—
викну
,
заустављајући
их
.
—
Погођено
је
!
...
Сад
ћу
ја
уредити
и
извести
коње
!
—
Данас
ће
бит
’
пасја
врућина
!
—
прогунђа
Јефтан
,
хладећи
се
огромном
,
прљавом
махрамом
.
—
Погинућемо
на
путу
!
Затим
прошета
мало
и
окрену
се
Пери
.
—
Кад
си
се
намислио
женит
’
што
се
не
ожени
из
наше
касабе
?
—
окоси
се
.
—
Овако
мучиш
и
себе
и
нас
...
И
није
ти
грехота
ни
срамота
!
...
К’о
да
смо
ми
твоји
робови
,
па
да
пристајемо
за
тобом
.
—
Ама
,
брате
,
јесам
ли
ја
крив
што
сам
несретан
?
—
упаде
Перо
снуждено
.
—
Несретан
се
родио
,
несретно
живим
,
несретно
се
и
женим
...
—
Нијеси
ти
крив
,
ама
нијесмо
ни
ми
,
—
настави
Јефтан
јаче
.
—
Да
нам
је
Бог
послао
колеру
на
врат
,
ја
се
не
бих
љутио
...
Рек’о
би
:
од
Бога
је
!
...
Ама
ово
је
све
са
твоје
махните
памети
.
Да
се
пржимо
на
сунцу
,
да
се
знојимо
због
твоје
женидбе
!
.
.
—
Камо
срећа
да
сам
мртав
,
па
да
ме
данас
закопајете
,
—
рече
Перо
готово
наричући
.
—
Така
је
моја
зла
судбина
.
И
тако
је
то
кад
се
тражи
женска
глава
.
Међутим
и
Јован
изведе
коње
и
поче
их
вадати
по
ледини
,
чешукајући
их
и
размрсујући
им
дугачке
,
свилене
гриве
.
—
Ето
готово
је
,
готово
,
—
довикну
Јефтану
.
—
Јашите
,
па
да
се
иђе
...
И
помоћу
Даниловом
поче
товари
,
ти
пртљагу
,
а
њима
остави
да
сами
узјашу
.
Коњи
,
чим
кренуше
,
као
да
осјетише
несигурне
јахаче
на
плећима
.
Перин
се
поче
гицати
и
окрећати
,
поче
изводити
мајсторије
и
показивати
,
како
зна
и
на
задњим
ногама
стајати
.
Перо
премрије
од
страха
.
Поблиједи
,
полегути
се
,
ухвати
се
за
гриву
и
склопи
очи
да
не
види
своје
пропасти
,
а
Јефтан
потјерао
за
њим
,
труцка
на
коњу
и
,
као
пијан
,
клима
се
и
повија
час
на
једну
час
на
другу
страну
.
Једино
Данило
и
Јован
што
су
ишли
лагано
и
мирно
,
за
пошљедњим
коњем
.
Обојица
задуханили
,
па
се
упустили
у
разговор
:
—
Благо
теби
,
свијета
ћеш
виђети
,
свијета
,
—
вели
Јован
,
старајући
се
,
да
изгледа
озбиљан
и
замишљен
.
—
Ја
к’о
кириџија
виђео
сам
много
,
ама
ти
ћеш
виђети
више
...
—
Сведно
,
одговори
Данило
лијено
.
—
Волио
би
ја
да
сам
дома
,
па
да
лијепо
спавам
...
Ништа
љевше
од
спавања
!
...
Ко
је
паметан
,
тај
ти
се
не
миче
од
своје
куће
,
нит
’
се
пати
’
вако
к’о
ми
...
—
Не
знаш
ти
то
,
не
знаш
,
—
дочека
Јован
,
презриво
узвијајући
носом
.
—
Што
се
више
види
,
више
се
и
зна
,
више
...
Ја
сам
у
нашем
селу
највише
виђео
,
па
највише
и
знам
...
Уједанпут
обојица
узвикнуше
.
Перин
коњ
хтио
да
изведе
нову
мајсторију
и
спустио
се
на
прва
кољена
,
а
Перо
се
ослабио
,
полетио
с
њега
главачке
и
скљокао
се
на
земљу
.
.
—
Шта
би
?
—
заграјаше
сви
притрчавајући
му
.
—
Шта
је
?
Перо
нити
писну
,
нити
зубима
шкрипну
.
Само
преврну
очима
и
,
савијен
као
гудало
,
упрашен
,
диже
се
са
земље
.
—
Што
се
не
чуваш
?
—
прекори
га
Јефтан
сурово
.
—
Како
то
јашеш
?
—
Чув’о
би
се
,
—
одговори
Перо
као
кроз
плач
,
—
ама
зар
сам
ја
пророк
,
па
да
му
знам
нарав
...
И
какав
ми
је
то
коњ
,
који
се
игра
и
обара
људе
?
...
При
погодби
нијесмо
казали
да
нас
обара
и
то
је
непоштена
ствар
...
—
Коњ
је
плах
,
—
упаде
Јован
,
—
па
му
драго
да
поскочи
,
драго
...
Перо
се
ухвати
за
кољено
и
хукну
.
—
Нека
га
Данило
јаше
ако
хоће
,
а
ја
,
ваистину
,
нећу
!
—
осијече
.
—
Могу
ја
и
пјеше
...
И
,
нарамљујући
и
стресајући
прашину
са
хаљина
,
пође
за
њима
.
Једва
пред
вече
стигоше
у
П
...
,
малу
,
гиздаву
касабу
,
чија
их
љепота
изненади
.
Куће
нанизане
у
правом
реду
једна
до
друге
,
па
све
једнаке
,
нове
,
бијеле
као
од
сира
сарезане
;
магазе
и
дућани
обојадисани
и
окићени
сваковрсним
стварима
,
те
се
шарене
мараме
,
рупци
,
појасеви
и
бошче
,
повијају
и
лепршају
око
врата
као
барјачићи
.
Све
лијепо
,
чисто
,
уређено
,
»
све
пјева
«
како
рече
Јефтан
!
А
најљепша
и
највећа
од
свих
кућа
,
понос
веселих
касабалија
,
издизала
се
при
дну
чаршије
и
као
кочоперила
се
својим
огромним
вратима
,
великим
,
цвијећем
окићеним
прозорима
,
и
примамљивим
натписом
„
Хотел
Парис
"
.
То
је
била
и
једина
знаменитост
читаве
касабе
и
није
било
чаршинлије
,
који
се
бар
неколико
пута
није
похвалио
,
како
је
вечерао
у
својој
кући
,
а
пио
вино
у
—
Паризу
.
Наши
путници
одјахаше
од
коња
,
ступише
у
хотел
и
,
уз
мермерне
степенице
,
попеше
се
до
соба
,
које
им
је
једна
мала
,
црнпураста
,
милоока
,
Швабица
показала
.
—
Фала
Богу
кад
смо
живи
!
—
викну
Перо
и
,
онако
у
свима
хаљинама
,
завали
се
у
кревет
.
—
Фала
Богу
кад
смо
овђе
,
—
рече
и
Јефтан
и
испод
ока
погледа
лијепу
Швабицу
.
А
Данило
се
исправи
и
удари
се
у
прса
.
—
А
мене
коњ
није
мог’о
оборити
!
—
рече
поносито
.
ИX
.
Познанства
у
касаби
П
...
.
.
Један
непријатан
догађај
.
Док
је
Јефтан
још
слатко
спавао
на
своме
кревету
,
умотан
са
врх
главе
до
на
дно
нога
у
тешки
,
топли
јорган
,
дотле
се
Перо
и
умио
и
кренуо
низ
чаршију
,
тражећи
да
се
упозна
ма
с
киме
и
да
се
распита
за
П-ске
дјевојке
.
Знајући
врло
добро
,
да
се
такво
познанство
најлакше
може
наћи
у
каквој
механи
,
он
је
само
и
пазио
на
оне
дућане
,
гдје
је
видио
окупљено
више
људи
и
ослухивао
је
:
одакле
ће
чути
највишу
грају
,
свађу
,
или
пјевање
.
На
средини
касабе
једна
му
се
механа
много
свиђала
и
,
не
размишљајући
дуго
,
упути
се
њојзи
.
Ступивши
на
врата
механска
,
застаде
мало
.
Смрдљив
,
тежак
,
топао
задах
омахну
га
изнутра
,
те
мораде
окренути
главу
и
одахнути
мало
.
Ипак
стегну
срце
и
уљезе
.
У
први
мах
готово
није
могао
ни
распознати
људе
,
што
сјеђаху
за
столовима
,
од
духанскога
дима
,
који
се
као
дебела
паучина
лелујао
и
повијао
по
механи
.
А
свијета
било
много
!
Неки
се
играју
домина
,
неки
се
картају
,
неки
се
погађају
и
кладе
око
нечега
.
Чак
,
ради
веће
галаме
,
и
механџија
стао
на
сред
механе
,
па
се
препире
са
некаквим
крезубим
старчићем
око
плаћања
.
Старчић
вели
,
да
је
попио
шест
ракија
,
а
механџија
нарачунао
осам
.
Старчић
се
,
чак
,
позива
и
на
госте
„
који
су
могли
виђети
ако
су
гледали
“
и
каже
,
да
се
готов
и
на
суду
заклети
„
за
своје
право
“
.
Перо
се
не
осврну
на
све
то
.
Он
лагано
,
гегајући
се
,
пође
у
једну
ћошу
,
гдје
су
за
омањим
столом
сједила
два
човјека
,
који
му
изгледаху
најозбиљнији
и
најугледнији
.
Један
сух
,
пјегав
,
са
кукастим
носом
и
великим
,
необично
испупченим
очима
,
оборио
главу
и
куцка
празном
чашом
о
сто
,
а
други
прекрстио
ноге
по
турски
,
устакао
велике
наочари
на
нос
,
па
узео
подеране
новине
и
,
мичући
губицама
попут
зеца
,
полугласно
чита
.
Перо
им
каза
своје
име
и
,
без
питања
,
сједе
за
сто
.
Они
не
одговорише
и
само
га
погледаше
оштрије
,
испитујући
.
Онај
,
што
је
читао
новине
спусти
их
,
остави
на
столицу
и
сједе
на
њих
.
—
Читаш
ли
ти
што
?
—
запита
Перу
након
дуге
,
врло
дуге
почивке
,
пошто
га
је
добро
премјерио
погледом
.
—
Новине
,
на
прилику
,
читаш
ли
?
—
Ја
нијесам
чојек
од
књиге
,
—
промуца
Перо
црвенећи
се
,
—
ама
о
Геновеви
знам
причати
и
сад
.
—
Геновеви
?
—
запита
онај
зачуђено
.
—
Каква
је
то
земља
?
...
—
Жена
је
то
,
—
поправи
га
Перо
брзо
,
—
жена
,
а
није
земља
...
Има
ту
читава
прича
о
њезиним
патенијама
...
Бошко
(
онај
што
је
куцкао
чашом
о
сто
)
отвори
бурмутицу
,
коју
је
непрестано
држао
у
лијевој
руци
,
и
добро
потпраши
.
—
Љевше
је
кад
се
читају
новине
,
него
приче
,
—
рече
.
—
Ето
ја
...
психа
!
...
вазда
читам
...
Душа
ми
...
психа
,
психа
!
...
да
знам
шта
се
ради
у
свијету
и
хоће
ли
се
ђегођ
покрвити
...
Знаш
,
нема
посла
без
рата
...
Кад
се
царевине
закрваве
,
онда
се
проспу
паре
и
ми
трговци
дахнемо
душом
...
Хе
,
изгине
ли
која
хиљада
душа
,
изгине
богме
.
Ама
се
,
опет
,
други
обогате
...
—
Па
каква
је
нама
фајда
,
кад
се
бију
на
страни
?
—
уплете
се
Перо
.
—
Фајда
је
,
—
осијече
Бошко
,
љутит
,
што
га
прекидају
у
ријечи
,
—
и
само
паметни
људи
знају
,
каква
је
то
фајда
.
Ако
се
бију
на
страни
,
побиће
се
и
овђе
,
а
кад
се
побију
овђе
,
ми
прорадимо
.
Ја
сам
стек’о
све
што
имам
онда
,
кад
је
био
наш
устанак
.
И
ја
и
Алекса
(
ту
показа
руком
на
онога
,
што
је
сједио
на
новинама
)
.
Ми
се
нијесмо
могли
бити
,
јер
нијесмо
јунаци
...
И
није
ни
паметно
да
свак
иђе
на
касапницу
...
Ама
смо
радили
,
брате
...
Алекса
се
одуприје
лактовима
о
сто
,
а
главу
наслони
међу
шаке
.
—
А
шта
ти
мислиш
шта
ће
бити
с
нама
,
ако
Јенглез
удари
на
Русију
к’о
што
овђе
пише
?
—
запита
.
—
То
ти
је
,
видиш
,
једна
дипломација
...
—
Нема
ту
никакве
дипломације
,
—
осијече
Бошко
жестоко
.
—
Русија
ће
њега
згњавити
к’о
црва
...
Послаће
своје
Козачине
,
па
ће
га
утопит
’
у
мору
...
—
А
јенглеске
лађе
?
—
запита
Алекса
озбиљно
.
—
Шта
лађе
?
Какве
лађе
?
Благо
ономе
ко
је
на
суху
,
а
куку
ономе
ко
је
на
води
,
ето
то
ти
је
мој
палиграф
...
Сухоња
је
вазда
јачи
!
—
А
топови
с
лаћа
?
Бошко
отпухну
пепео
са
цигаре
.
—
Ево
овако
ће
они
отпухнути
све
,
—
рече
.
—
Удри
ти
макар
и
каме-њима
са
суха
,
па
си
добио
.
Алекса
скиде
наочаре
и
поче
их
трти
о
чакшире
.
—
Јак
је
,
брате
,
Јенглез
на
води
,
—
прошапта
.
—
Те
морнарица
,
те
адмирали
,
те
ђенерали
,
те
офинцири
,
пушке
,
топови
,
лумбарде
,
ђаволи
,
сотоне
!
...
Сила
је
то
...
—
Шта
?
Шта
ми
је
све
то
?
—
викну
Бошко
и
скочи
са
столице
...
—
Хајде
ти
стани
на
воду
,
а
ја
ћу
на
сухо
,
па
да
видимо
ко
ће
кога
потопити
...
Знаш
ли
ти
,
болан
,
да
ће
њему
Русија
десети
дан
у
Цариград
...
Алекса
се
засмија
.
—
Какав
Цариград
,
чојече
?
—
дочека
подругљиво
.
—
Зар
не
знаш
,
да
је
то
турско
?
—
Сведно
.
Русија
ће
за
инад
у
Цариград
!
—
узвикну
Бошко
јаче
.
—
Дође
она
тамо
,
па
шта
ће
онда
?
Алекса
уздахну
.
—
Шта
ће
?
—
запита
тужно
.
—
Превариће
њих
обје
Швабо
и
ето
ти
шта
ће
.
—
Не
превари
он
више
!
—
дочека
Бошко
и
,
звизнувши
,
одмахну
руком
,
као
да
вели
:
„
прошло
је
то
“
.
—
Њему
се
више
не
вјерује
!
—
Превариће
он
,
—
одговори
Алекса
упорно
,
потпуно
увјерен
о
неприкосновености
свога
мишљења
.
—
Стари
је
оно
алчак
!
...
Он
је
преварио
и
прије
,
те
су
му
,
на
правди
вишњега
Бога
,
претеслимили
нас
,
к’о
метиљаве
овнове
...
—
Шути
,
Бога
ти
,
шта
ти
знаш
?
—
окоси
се
Бошко
.
—
Каква
ми
је
то
пулитика
?
Алекса
га
мрко
погледа
.
—
А
шта
ти
знаш
?
—
викну
.
—
Ко
си
ми
ти
?
—
Ја
сам
паметни
чојек
,
јер
паметно
говорим
,
—
одговори
Бошко
достојанствено
.
—
Ти
си
будала
!
Бошково
лице
поче
се
растезати
као
да
се
кези
на
кога
;
десно
око
заигра
му
.
—
Ти
мени
рече
да
сам
будала
?
Ти
!
—
узвикну
бијесно
.
—
А
зар
има
више
будале
од
тебе
?
Као
по
команди
сви
гости
оставише
своје
столове
и
опколише
их
.
Пушећи
и
смјешкајући
се
гледали
су
их
,
необично
уживајући
у
њиховој
свађи
,
као
што
многи
уживају
у
боју
пијеваца
.
—
У
читавој
твојој
фамилији
све
су
будале
,
—
дочека
Алекса
,
осокољен
доласком
гостију
:
—
У
читавој
фамилији
,
бре
!
Дај
ми
спомени
једног
паметног
чојека
из
твога
племена
,
па
да
му
се
поклоним
к’о
свецу
...
—
Свецима
нек
је
слава
и
милост
,
а
теби
магарећа
глава
!
—
викну
Бошко
.
—
Да
си
ти
паметан
чојек
ти
би
...
ти
би
...
—
...
своју
кућу
уредио
,
—
дочека
неко
из
гомиле
.
—
...
своју
би
кућу
уредио
!
—
дрекну
Бошко
јаче
.
—
И
не
би
...
не
би
...
—
...
не
би
пустио
шћер
да
ашикује
с
офинцирима
,
—
опет
ће
онај
.
—
...
и
неби
пустио
шћер
да
ашикује
с
офинцирима
,
—
прихвати
Бошко
ватрено
.
—
У
тебе
ашикује
и
шћи
и
жена
!
—
узвикну
Алекса
и
скочи
са
столице
,
подигнувши
новине
,
које
су
му
се
прилијепиле
за
тур
од
чакшира
.
—
У
тебе
ашикују
сви
...
—
...
и
мати
је
ашиковала
,
—
поново
се
уплете
онај
из
гомиле
.
—
...
и
мати
ти
је
ашиковала
!
—
потврди
Алекса
.
—
Чија
мати
?
—
Твоја
?
Обојица
прихватише
за
столице
као
да
ће
се
потући
,
те
сиромах
Перо
читава
три
корака
одскочи
у
страну
и
дрхћући
приступи
механџији
.
—
Растављај
их
,
брате
,
јер
ће
крв
пасти
,
—
промуца
.
—
Ово
је
биједа
једна
...
—
Ништа
је
ово
,
—
одговори
механџија
хладно
и
не
осврћући
се
на
грају
.
—
Они
читају
новине
и
сваке
се
седмица
по
једном
поинаде
...
—
Ама
побиће
се
,
ако
Бога
знаш
,
—
упаде
Перо
.
—
Зар
им
не
видиш
столице
у
рукама
?
—
Ништа
бит
’
неће
,
—
опет
дочека
механџија
.
—
Помириће
се
они
брже
и
опет
ће
читати
...
Не
могу
они
један
без
другога
...
—
А
ја
,
брате
,
не
могу
мећу
оваким
свијетом
,
—
рече
Перо
,
још
једнако
узбуђен
.
—
Људи
се
инаде
,
шћери
ашикују
с
официрима
...
Брука
једна
!
...
И
,
забринут
,
оде
из
механе
.
Враћајући
се
у
хотел
,
Перо
,
на
чаршији
,
опази
Данила
,
гдје
се
помијешао
у
гомилу
дјечурлије
,
па
се
с
њима
препире
и
разговара
.
Међу
свима
Данило
је
био
најкрупњи
и
живо
је
нешто
доказивао
,
млатарајући
рукама
и
окрећући
се
час
на
једну
час
на
другу
страну
,
док
су
дјеца
бекељила
му
се
иза
леђа
и
старала
се
,
да
му
за
тур
од
чакшира
прикаче
некакав
чудноват
реп
:
од
изрецкане
хартије
и
старих
крпетина
.
—
А
шта
ти
ту
радиш
?
—
прекори
га
Перо
приближујући
се
.
—
Зар
ти
је
ту
мјесто
?
—
Па
куд
ћу
?
—
запита
Данило
набусито
.
—
Хоћу
ли
у
воду
јали
у
гору
?
—
А
