62
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
62
ПОРУШЕНИ
ИДЕАЛИ
РОМАН
СВЕТОЛИКА
РАНКОВИЋА
БЕОГРАД
.
ШТАМПАНО
У
ДРЖАВНОЈ
ШТАМПАРИЈИ
КРЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1900
И
Сунце
је
високо
одскочило
.
Давно
је
дигло
росу
са
питомих
долина
,
које
се
оштро
преливају
под
његовим
ватреним
зрацима
,
и
растерало
сивасто
беле
облаке
магле
,
који
се
дизаху
из
дубоких
планинских
раселина
,
па
се
,
као
широка
повесма
,
хватаху
један
за
други
и
протезаху
се
тако
шумовитом
средином
горостасног
Маљена
.
Сад
је
све
јасно
,
светло
и
топло
.
Чини
се
,
да
се
најлепше
играју
и
преливају
сунчеви
зраци
по
зеленом
Рудишту
,
једном
премагревку
,
који
се
отео
густој
боровој
шуми
,
па
се
утркује
с
њоме
меким
зеленилом
своје
сочне
траве
.
Он
је
високо
,
ближе
врху
планинском
,
а
са
њега
се
гледају
као
на
длану
с
леве
стране
подринске
,
и
с
десне
шумадиске
планине
.
При
врху
Рудишта
бије
кључ
бистре
хладне
воде
,
а
око
њега
миришу
,
зелене
се
и
с
неком
величанственом
тишином
дижу
се
у
вис
китњасти
борови
и
танковрхе
јеле
...
Настао
је
онај
обични
тајац
при
наступању
јаке
врућине
.
Овце
већ
побегле
са
густе
паше
и
још
по
мало
тумарају
под
хладовима
,
чупкајући
лишће
са
које
ретке
шибљике
;
краве
почињу
чешће
мењати
место
,
држећи
се
ближе
хладова
,
само
се
несташне
козе
ревносно
пропињу
уз
дрвеће
,
савијају
храпавим
језиком
младе
изданке
,
смотају
их
брзо
у
уста
и
мотре
други
сладак
залогај
.
Под
густом
хладовином
,
крај
самог
студенца
,
немарно
се
бацило
на
зелену
траву
младо
чобанче
,
дечко
од
својих
тринаест
година
,
па
слуша
жубор
хладна
студенца
и
гледа
чистину
плава
неба
,
блудећи
својим
полудивљим
,
радозналим
,
зеленкастим
очима
по
јасном
лазурном
недогледу
...
—
О
Љубо
,
чу
се
одозго
са
планине
отегнут
јасан
женски
глас
.
Чобанче
се
одазва
обичним
узвиком
,
не
мрднувши
главом
.
Занела
га
је
нека
необична
мисао
,
па
се
боји
да
не
поквари
све
,
ако
се
мрдне
.
—
Папоња
једнако
вуче
козе
у
Јеленац
.
Ништа
му
не
могу-у
...
довикну
чуварица
папоњина
плачним
дечјим
гласом
,
који
је
најречитије
илустровао
безобзирну
непослушност
великог
брадатог
јарца
,
прозваног
»
папоњом
«
због
својих
необично
дугих
и
оштрих
папоњака
.
А
дечко
слуша
речи
и
зна
шта
му
другарица
довикује
,
али
он
не
прекида
своја
размишљања
,
само
му
се
нервозно
тргну
ретке
,
једва
приметне
прљаво
жуте
обрве
,
у
знак
незадовољства
.
Прође
четврт
часа
.
Чобанче
се
не
мрдну
.
Мирише
цвеће
планинско
око
њега
,
задише
га
блага
смоласта
боровина
,
а
студенац
непрекидно
шушти
,
клокоће
и
жубори
...
»
Ако
је
оно
тако
далеко
,
мисли
дечко
,
гледајући
у
плаво
небо
,
као
што
вели
учитељ
,
онда
како
свети
Аранђео
сиђе
тако
брзо
,
узме
душу
и
однесе
је
?
«
...
Он
се
не
стара
много
да
разреши
ту
загонетку
,
него
се
само
забавља
њоме
и
преставља
у
памети
,
како
светац
мора
да
јури
од
прилике
као
муња
.
И
таман
да
почне
сад
мислити
како
се
то
вади
душа
,
а
онај
га
глас
опет
прекиде
:
—
Ама
,
Љубо
!
...
Који
ти
је
ђаво
данаске
!
...
Ево
ти
коза̑
,
па
их
чувај
сам
.
—
Доведи
папоњу
овамо
,
да
га
вежемо
,
одговори
он
и
подиже
главу
,
гледајући
краве
,
које
се
приближиле
води
.
После
краћег
времена
појави
се
озго
,
кроз
шуму
,
млада
чобаница
на
великом
јарцу
;
опкорачила
га
ногама
,
па
бије
прутићем
с
оне
стране
главе
,
камо
би
јарац
хтео
врднути
.
Папоња
види
да
нема
шале
,
па
иде
послушно
,
а
јахачица
пева
неку
чобанску
песмицу
и
жудно
погледа
на
студенац
,
где
је
чека
хладна
вода
,
торба
с
јелом
и
,
по
свој
прилици
,
игра
са
њеним
другом
у
овој
китњасто
немој
самоћи
.
—
Ја
реко
’
ти
заспо̑
...
а
он
ћути
’
нако
,
викну
девојче
силазећи
с
јарца
и
држећи
га
за
рогове
.
Чобанче
устаде
,
протеже
се
и
пође
лено
к
девојци
,
која
држаше
јарца
и
прекореваше
га
што
је
намучио
.
Дечко
беше
омањег
раста
,
погнута
стаса
,
кратка
и
дебела
врата
.
Сад
,
кад
није
пред
њим
плаво
небо
,
његове
зеленкасте
очи
гледају
потуљено
,
испод
обрва
,
као
да
се
крију
од
кога
.
Кад
угледа
девојче
,
развукоше
му
се
широке
дебеле
усне
у
некакав
груб
полуосмејак
,
а
потуљене
очи
засветлеше
и
гледаху
право
и
јасно
.
—
Славе
ти
,
зар
од
онда
једнако
лежиш
!
викну
му
девојче
,
нагнувши
главу
у
страну
,
исказујући
тим
своје
чуђење
.
—
Ја
што
ћу
?
одговори
овај
и
стаде
везивати
јарца
ликом
.
Чобаница
га
стаде
задиркивати
због
његове
тромости
,
а
он
,
кад
сврши
посао
,
дохвати
је
за
руке
и
стаде
се
ја̏кати
са
њом
.
—
Чекај
,
бре
,
да
видиш
...
севну
очима
и
повуче
девојче
к
себи
.
Али
се
цура
одупре
босим
прстима
о
земљу
,
подаде
се
његовом
вучењу
и
још
се
сама
навали
,
саплете
га
једном
босом
ногом
,
а
рукама
га
гурну
у
груди
.
Јунак
паде
на
траву
као
дулек
,
а
девојче
леже
по
њему
и
притиште
га
целим
телом
.
—
А
,
кићане
,
шта
ћеш
сад
!
...
—
Пуштај
,
застења
мушкарац
и
мрдну
рукама
да
се
ослободи
овог
терета
,
који
га
стегао
,
па
не
да
дисати
.
—
Чек
’
да
и
ја
тебе
затиснем
уста
и
нос
,
ка
ти
мене
,
кад
ме
обалиш
,
насмеја
се
одважна
победитељка
,
па
му
скиде
с
главе
мастан
процепљен
на
врху
вес
,
метну
му
на
уста
и
притиште
добро
.
Момак
се
најпре
промешкољи
,
али
кад
дође
тешко
дисање
,
напреже
сву
снагу
,
забатрга
се
,
извуче
се
из
њених
руку
,
па
онда
он
леже
на
њу
и
стаде
је
давити
.
Девојче
је
очајно
млатало
ногама
,
не
обзирући
се
на
то
,
што
је
на
њој
била
једна
прљава
,
сва
искрпљена
кошуљица
и
кратка
исцепана
сукњица
.
Дечко
је
у
њој
гледао
друга
,
као
обичног
мушкарца
,
не
знајући
још
јасно
ни
за
полну
разлику
.
Тако
се
неколико
пута
прекомбрљаше
једно
преко
другог
,
док
се
не
уморише
.
Онда
се
дохватише
торбе
,
из
које
извадише
велики
комад
прљаве
проје
,
соли
и
лука
и
неколико
јабука
.
Прихватише
се
јела
с
правим
задовољством
,
као
да
им
је
велика
част
изнесена
.
Обоје
стадоше
жудно
жвакати
,
истежући
вратове
при
гутању
,
јер
проја
споро
пролази
кроз
гушу
.
После
јела
девојче
опет
оде
у
шуму
;
немирне
козе
опет
су
се
растуриле
,
ваљало
их
је
сакупити
,
а
дечко
,
кога
другарица
назва
Љубом
,
опет
леже
у
хлад
и
обрте
очи
плаву
небу
.
Чиста
је
и
мирна
плава
небесна
дубина
,
али
тај
сјајни
лазур
све
јаче
привлачи
меку
душу
,
која
је
рођена
само
да
сања
и
да
трепери
пред
овако
лепим
појавама
природним
...
Дечко
подиже
главу
.
Пред
очима
његовим
заблисташе
се
таласасти
брежуљци
,
а
иза
њих
,
тамо
још
даље
,
трепери
под
врелом
измаглицом
равна
и
плодна
ваљевска
Посавина
.
Он
гледа
у
нејасну
пругу
,
тамо
где
се
небо
састаје
са
земљом
,
и
што
више
гледа
ту
загонетну
даљину
,
она
га
све
више
заноси
својом
бескрајном
чаробношћу
,
све
више
га
обузима
својим
пространим
недогледом
.
Нешто
га
вуче
у
ту
магловиту
даљину
,
у
тај
неизмерни
простор
што
се
зове
свет
.
Он
жуди
за
том
даљином
и
за
тим
светом
као
за
неким
чаробним
местима
,
где
се
друкчије
живи
,
слободније
и
слађе
дише
.
Обичне
су
му
и
досадне
ове
шуме
по
Маљену
,
бесмислен
му
је
овај
живот
уз
стоку
,
из
дана
у
дан
,
а
тамо
,
у
тој
сивој
магловитој
даљини
настаће
некакав
нови
,
друкчији
живот
.
Он
не
зна
баш
какав
је
тај
живот
,
али
зна
само
да
је
друкчији
од
овога
,
да
људи
тамо
постају
срећни
,
виђени
,
и
то
је
доста
да
га
и
он
зажели
свом
млађаном
душом
.
Што
ће
да
живи
овако
и
да
се
злопати
,
као
сви
његови
Васићи
?
Ено
их
,
четири
куће
под
Маљеном
,
а
све
пука
сиротиња
.
Његов
отац
има
њих
три
сина
и
четири
кћери
,
а
од
имањца
само
две
њиве
,
једну
ливаду
и
мало
окућњице
.
Шта
ће
поделити
међу
собом
њих
тројица
,
кад
одрасту
и
почну
кућити
сваки
за
себе
!
...
А
како
лепо
прича
Светозар
богословац
,
његов
сељак
,
кад
дође
лети
,
о
Београду
...
како
ли
кити
оне
дивне
приче
о
добрим
и
злим
газдарицама
,
о
Чукурлији
или
некаквој
Делиској
чесми
,
о
младим
и
душевним
куварицама
,
без
којих
би
јадни
ђаци
полипсали
од
глади
...
Па
друге
приче
о
Сави
и
Дунаву
,
о
Топчидеру
,
и
ваздан
,
ваздан
...
-
Он
опет
гледа
у
ону
сиву
даљину
,
у
онај
тајанствени
застор
,
који
му
сакрива
од
очију
те
чаробне
слике
његове
још
сиромашне
и
неразвијене
маште
.
»
Па
што
!
могу
бити
и
харџија
!
Светозар
вели
да
и
то
многи
раде
па
лепо
живе
,
и
још
по
неки
стекне
...
Само
за
прво
време
,
док
ме
не
приме
у
школу
...
па
после
ћу
у
послуживање
«
...
—
Е-е-еј
...
Љубомире
!
...
отеже
одоздо
,
са
дна
Маљена
,
далек
,
нејасан
,
као
са
другог
света
глас
,
од
кога
се
дечко
прену
,
као
да
је
у
ватру
пао
.
Он
зна
зашто
га
зову
,
и
не
одзива
се
одмах
,
него
смишља
како
би
се
осветио
проклетој
белавци
,
највећој
штеточињи
у
целом
селу
.
И
кад
му
пре
мрдну
испред
очију
!
...
Мало
јој
је
овако
лепе
зелене
траве
и
хладовине
,
него
хоће
кукуруза
,
па
још
стричева
кукуруза
...
По
леђима
му
помилеше
трнци
,
као
да
је
Савин
дан
.
Стриц
је
опак
...
Глас
се
одоздо
понови
.
—
Ето-о-о-о
...
ето
,
слава
је
убила
...
викну
Љубомир
,
трчећи
из
све
снаге
,
скачући
преко
трњака
и
клада
,
не
гледајући
где
стаје
.
Опет
одоздо
слабо
одјекну
неразговетно
викање
и
замре
у
даљини
...
То
неко
псује
непажљива
чобанина
и
напомиње
му
шта
га
чека
код
куће
кад
се
врати
.
—
А
нећеш
много
,
бесна
мрцино
,
зацело
не
!
...
Еј
да
ли
те
хоће
курјаци
сву
рашчеречити
,
проклиње
дечко
штеточињу
,
истрчава
на
последњу
косу
,
на
којој
су
њиве
и
стаје
окамењен
...
Са
друге
косе
трчи
,
као
без
душе
,
његова
другарица
,
Мирослава
...
А
по
стричевој
њиви
плинуле
краве
,
овце
па
чак
и
козе
...
Оне
само
газе
и
кидају
...
Пропала
цела
њива
...
свршена
ствар
!
...
Њему
се
само
магли
пред
очима
,
а
ногама
не
може
више
да
мрдне
.
Стао
као
окамењен
,
па
гледа
како
се
преливају
бела
кравља
леђа
под
сунчаним
зрацима
,
и
како
белавка
брзо
маше
репом
па
га
забаци
на
сапи
и
подржи
тако
,
па
опет
махне
...
и
како
се
једна
коза
успела
уз
стричев
двогодишњи
калем
,
од
оних
брежђанских
медњака
,
па
савија
језиком
ластаре
и
...
и
гледа
како
упаде
у
њиву
стричев
син
и
потера
стоку
са
ужасном
псовком
...
А
сад
?
...
Још
јасније
се
прелива
магловита
даљина
,
још
тајанственије
трепери
онај
далеки
застор
и
призива
к
себи
сва
мека
срца
,
склона
маштању
...
А
овде
је
пропаст
,
зло
...
страшно
зло
...
Шта
га
само
чека
код
куће
!
...
У
свет
!
...
у
далеки
,
бели
свет
!
...
Нога
му
корачи
...
Он
се
не
осврте
на
плави
широки
врх
Маљенов
,
који
је
треперио
под
млазовима
јасне
светлости
;
не
погледа
своје
омиљено
рудиште
и
студенац
;
не
баци
око
на
китњасту
,
плаву
,
бескрајну
шуму
,
која
је
окитила
цео
онај
дугачки
планински
ланац
;
не
повуче
јаче
у
себе
ове
мирисне
борове
хладовине
,
која
га
је
запајала
и
јачала
као
своје
чедо
...
Уплашена
,
узверена
погледа
корачао
је
мали
бегунац
,
не
знајући
шта
оставља
ни
куда
иде
.
До
сад
се
ређаху
све
једни
исти
,
једначити
дани
,
час
мирно
,
непомично
,
гробно
ћутање
Маљеново
,
час
фијук
и
звиждање
бесна
ветра
,
преко
игластих
борових
грана
,
час
густи
пљусак
из
црна
облака
...
И
све
то
оставља
мали
бегунац
,
као
што
одрасло
полетарче
оставља
старо
гнездо
и
вије
се
невештим
и
слабим
крилима
у
далеки
свет
...
Гле
,
чини
се
да
за
њим
сетно
жуборе
бистри
поточићи
,
што
се
слевају
с
Маљенових
извора
,
призивајући
га
да
се
врати
,
да
не
оставља
своју
колевку
,
која
га
је
лепо
одњихала
...
да
не
оставља
овај
прости
мирни
живот
,
у
коме
је
за
сад
само
једна
брига
:
да
су
му
белавка
и
папоња
увек
на
очима
.
Јер
шта
ли
га
чека
од
сада
,
тамо
у
незнаној
даљини
?
...
Да
ли
је
тамо
овако
миран
тих
живот
,
да
ли
га
тамо
свагда
чека
готово
парче
хлеба
?
.
.
Жуборе
тихо
,
лагано
вијугави
млазеви
бистре
воде
,
скачући
брзо
с
камичка
на
камичак
,
журећи
се
своме
утоку
,
а
преко
њих
,
брижно
и
уплашено
корача
замишљено
чобанче
.
Одједаред
искочи
пред
њега
,
иза
једног
шибљака
,
задихано
и
унезверено
девојче
.
Он
хтеде
вриснути
од
страха
,
застаде
и
—
одмах
се
поврати
,
кад
познаде
своју
другарицу
.
—
Миро
!
...
Их
што
ме
уплаши
!
А
баш
сам
мислио
да
те
нађем
.
—
И
ја
тебе
чекам
...
Шта
ћемо
сад
,
несрећници
?
Побиће
нас
...
—
Ти
се
не
бој
.
Иди
кући
,
па
баци
сву
кривицу
на
мене
...
реци
што
знаш
...
А
ја
...
глас
му
задрхта
,
очи
се
зацрвенеше
и
овлажише
—
Е
,
моја
Миро
...
никад
се
више
нећемо
видети
.
—
Бог
с
тобом
,
Љубо
,
шта
то
говориш
!
узвикну
девојче
и
приђе
му
још
ближе
,
као
да
се
жели
уверити
:
је
ли
он
то
.
—
Куд
ћеш
?
—
Идем
у
свет
...
Оне
котарице
што
сам
оплео
,
знаш
где
су
,
у
оној
шупљој
букви
...
узми
их
све
...
Па
сад
...
скоро
ће
да
се
смркне
...
Обоје
стоје
једно
уз
друго
,
гледају
се
и
тим
погледом
кажу
све
:
нема
више
друговања
,
нема
веселе
игре
и
јакања
,
нема
мирног
живота
;
нема
више
ничега
;
оде
све
,
све
...
—
У
здрављу
!
рече
он
и
крену
се
.
Нити
се
руковаше
,
ни
поздравише
:
они
не
знају
за
то
.
Они
се
само
растадоше
,
не
поимајући
још
цео
смисао
овога
поступка
.
—
А
хлеба
!
...
Шта
ћеш
јести
,
болан
!
викну
девојче
за
њим
и
пође
у
напред
,
као
да
га
заустави
.
—
Торба
је
на
студенцу
,
а
ја
ћу
’
вако
...
одговори
он
прескачући
једну
врзину
.
—
А
код
куће
!
...
присети
се
Мира
и
викну
:
Љубо
,
шта
ћу
код
куће
казати
...
чича-
Живојину
?
—
Кажи
:
отишо̑
у
свет
,
рече
он
и
за
мало
га
нестаде
у
густом
шибљу
,
које
се
при
дну
косе
подигло
.
ИИ
.
Други
дан
је
како
путује
Љубомир
.
Подне
је
давно
превалило
.
Он
се
склонио
у
хлад
,
између
неколико
великих
сена
,
зденутих
једно
уз
друго
,
па
жваће
још
незреле
јабуке
,
убране
јутрос
у
једном
воћњаку
.
Очни
капци
му
се
неки
пут
прикупе
јако
,
кад
се
нађе
која
киселија
јабука
...
После
опет
гризе
и
посматра
једног
бумбара
,
који
облеће
око
неке
дупље
,
начињене
руком
у
сену
...
Уморан
је
и
гладан
необично
.
Глад
је
већ
иначе
знао
трпети
,
али
овакву
глад
,
која
иде
упоредо
са
умором
,
није
никад
осећао
.
Од
јуче
у
подне
није
ништа
окусио
,
до
воде
и
зелена
воћа
.
Али
се
од
тога
још
горе
гладни
.
Сети
се
оне
проје
што
остаде
код
студенца
,
па
помисли
:
да
му
је
сад
!
...
А
он
је
мислио
да
је
за
храну
најлакше
:
о
томе
се
ни
до
сад
није
бринуо
,
па
је
држао
да
се
то
може
одмах
наћи
,
чим
човек
огладни
.
Та
зар
није
слушао
толико
пута
,
како
људи
путују
без
ичега
,
па
се
увек
нађе
ко
им
да
хлеба
.
А
шта
је
ово
!
...
Истина
,
он
бега
или
се
крије
,
чим
опази
човека
или
жену
;
обилази
далеко
око
места
,
где
чобани
чувају
стоку
,
па
опет
нема
хлеба
...
Овако
премишља
гладни
путник
,
а
јабуке
чине
своје
.
Стомак
све
више
завија
,
осећа
велику
необичну
глад
,
и
ваљада
услед
тако
јаке
инервације
поче
живље
мислити
...
Досетио
се
:
ако
стане
обилазити
људе
,
умреће
од
глади
.
Него
,
најпре
ће
потражити
чобане
по
ливадама
,
да
ако
се
нађе
што
за
јело
...
Опет
се
крећу
кратке
,
крутуљаве
,
уморне
ноге
и
на
њима
се
равномерно
њиха
,
лево
и
десно
,
погурено
,
здепасто
,
неокретно
тело
.
Само
је
подигао
главу
и
гледа
са
последњег
хумића
,
преко
кога
води
пут
,
како
нестаде
таласастих
брежуљака
и
како
је
пукла
пред
очима
му
бескрајна
раван
,
и
отегла
се
у
недоглед
...
И
тамо
далеко
хеј
,
вије
се
и
пружа
у
дужину
некаква
беличаста
магла
,
а
под
њом
се
вијуга
и
беласа
нешто
,
као
кад
жене
на
перилу
отегну
дугачке
комаде
платна
.
Само
је
ово
много
шире
.
Он
стоји
дуго
,
гледа
у
ту
необичну
појаву
и
чуди
се
...
»
Ето
ти
свет
!
...
То
је
оно
,
за
чим
ме
срце
одавно
вуче
...
Боже
,
лепоте
!
«
...
—
Еј
,
море
...
шта
радиш
ту
?
викну
неко
испред
њега
.
Он
се
осврте
,
погледа
у
човека
,
који
стајаше
пред
њим
,
наслоњена
на
велики
штап
са
упрћеном
пуном
торбом
на
леђима
,
познаде
га
и
препаде
се
.
—
Ене-де
!
...
Јес
’
ти
то
,
Љубомире
?
Он
обори
главу
и
промумла
нешто
као
одговор
.
—
Шта
ћеш
ту
,
бре
...
Од
куд
чак
овде
?
—
Ет
’
идем
...
одговори
он
,
зверајући
око
себе
.
—
Куд
идеш
,
несрећниче
!
викну
сељак
,
опазивши
да
овде
нису
чиста
посла
и
приђе
му
ближе
.
Љубомир
се
још
више
збуни
,
задрхта
и
опет
промуца
некакав
одговор
.
—
Враћај
се
натраг
,
невољо
једна
.
Ја
ћу
те
одвести
кући
.
Дед
’
,
док
нисам
викнуо
кмета
и
пандуре
да
те
вежу
...
Љубомир
не
саслуша
све
.
И
ово
,
што
је
чуо
,
удари
га
по
срцу
горе
,
него
белавчина
пакост
у
кукурузу
.
Он
клисну
испред
свог
сељака
,
као
зец
,
потеран
десетином
керова
,
прескочи
врзину
и
нададе
преко
ливада
и
њива
,
као
да
се
одмарао
три
дана
.
Сељак
удари
у
вику
докле
га
год
могаше
видети
,
па
се
онда
осврте
и
продужи
пут
,
размишљајући
,
шта
ли
је
нагнало
ово
добро
и
мирно
дете
да
бега
од
куће
.
»
Васићи
су
сви
поштени
и
побожни
«
,
мисли
он
идући
.
»
И
ово
им
је
дете
ваљано
;
ваљад
’
није
ништа
украло
или
'
нако
...
неки
паксијанлук
урадило
?
«
...
А
мали
бегунац
све
бира
заклонитија
места
,
прескаче
бурумке
и
врзине
по
њивама
,
јури
преко
покошених
зелених
ливада
,
провлачи
се
кроз
огрнуте
кукурузе
и
све
чека
,
сваког
тренутка
,
кад
ће
га
дохватити
снажна
пандурска
рука
и
зауставити
.
Погледа
страшљиво
на
сваку
врзину
,
на
сваки
заклон
,
и
очекује
кад
ће
се
отуд
помолити
човек
.
У
ушима
му
још
бруји
вика
оног
сељака
,
и
сад
му
се
чини
да
неколико
гласова
викну
за
њим
...
Он
наже
кроз
један
кукуруз
,
истрча
отуд
на
једну
чистину
,
насред
које
се
виђаше
велики
јасен
,
и
стаде
као
укопан
.
Под
јасеном
се
нагнула
једна
жена
,
па
нешто
ради
рукама
око
лонаца
,
који
су
се
испревртали
,
нагнули
око
загашена
ватришта
,
а
у
једном
се
види
при
дну
пасуљ
,
у
другоме
сок
...
Жена
се
трже
од
брза
и
ненадна
скока
овог
бегунца
,
који
испаде
пред
њу
као
из
топа
;
али
видевши
пренеражена
дечка
,
поврати
се
и
погледа
га
пажљиво
.
—
Шта
је
,
мали
?
...
Од
куд
ти
...
Чији
си
?
...
стаде
га
запиткивати
благим
материнским
гласом
,
од
кога
се
и
дечко
прену
.
Бризнуше
му
сузе
из
очију
,
ноге
му
заклецаше
,
нешто
га
гуши
у
грудима
,
не
може
да
се
надише
,
а
чело
хладно
као
лед
и
по
њему
се
просуле
честе
грашке
зноја
...
Умор
,
страшан
нечувен
умор
!
Дечко
се
зањиха
и
паде
на
траву
као
покошен
,
не
мрднувши
ни
руком
ни
чим
другим
.
—
Куку
!
...
што
му
је
!
...
Дијете
!
...
стаде
жена
викати
,
па
му
притрча
.
Беше
сав
хладан
,
а
груди
се
брзо
дизаху
и
спуштаху
.
Жена
узе
тикву
с
водом
и
прсну
руком
по
бледу
лицу
.
Љубомир
се
стресе
,
отвори
очи
,
погледа
жену
пажљиво
,
па
прошапта
неким
уморним
и
стидљивим
гласом
:
—
Хлеба
!
—
Ојађена
сам
друга
!
...
он
је
гладан
!
...
викну
она
и
отрча
судовима
.
Љубомир
ушкиљио
очима
,
па
гледа
кроз
укрштене
трепавице
како
редуша
нагиње
лонац
са
густим
белим
соком
,
и
како
у
округлу
ћасу
падају
,
заједно
са
соком
,
добри
комади
сира
...
И
само
тај
један
поглед
поврати
му
снагу
,
те
слободно
отвори
очи
и
покуша
да
подигне
главу
и
да
је
подупре
руком
...
Жена
му
принесе
сок
и
проју
,
подиже
га
да
седне
и
наслони
на
своју
руку
,
па
стаде
ломити
залогаје
проје
,
умочи
их
у
сок
и
даде
му
да
једе
.
—
Јадниче
,
како
је
гладно
!
вели
она
милостивим
гласом
,
гледајући
како
малишан
жудно
узима
проју
и
гута
је
несажвакану
.
—
Хоћеш
ли
воде
?
—
Хоћу
.
—
А
можеш
сести
сам
,
да
донесем
?
—
Могу
...
Нахрањен
,
напојен
,
Љубомир
се
поврати
сасвим
,
подаде
се
оном
стању
кад
се
прегладнео
стомак
напуни
и
почне
да
вари
.
Погледа
око
себе
задовољно
и
,
само
да
се
хоће
ова
жена
куд
уклонити
,
било
би
му
сасвим
добро
.
Овако
види
да
се
жена
већ
спрема
за
разговор
,
па
се
домишља
шта
да
јој
рекне
.
Мисли
,
а
у
души
му
се
почиње
поткрадати
сумња
у
лепоту
тога
хваљеног
света
...
»
Шта
је
ово
?
...
Колико
се
само
данас
намучио
и
настраховао
...
Да
ли
ће
то
бити
једнако
?
...
А
како
је
мирно
на
Маљену
!
«
...
Разговорио
се
са
женом
,
уверио
је
да
мора
одмах
даље
путовати
(
само
се
боји
да
га
опет
не
окупе
овчарски
керови
,
од
којих
је
оно
мало
пре
бегао
)
па
се
упутио
онамо
,
камо
му
добра
жена
рече
да
ће
изићи
на
пут
.
Пошто
је
путовао
цео
час
,
угледа
неколико
великих
сена
и
око
њих
доста
навучених
незденутих
пластова
.
»
Дај
да
се
одморим
«
,
помисли
дечко
,
па
се
завуче
међу
плашће
.
Сунце
већ
на
заранцима
,
а
он
се
осећа
тако
уморан
,
тако
преплашен
и
несрећан
,
да
и
не
зна
шта
ће
сад
.
Треба
да
се
побрине
за
преноћиште
(
у
своме
селу
лако
је
било
)
јер
га
је
страх
да
остане
сам
у
овом
пустом
,
равном
и
непознатом
пољу
.
Како
ли
ће
изгледати
кад
се
смркне
?
...
Али
он
се
не
стара
да
представи
себи
како
ће
то
изгледати
,
јер
му
се
мисли
већ
муте
,
умор
се
све
више
осећа
,
трепавице
се
лагано
склапају
,
наступа
тврд
,
уморан
детињи
сан
...
Буди
га
врућина
.
Кроз
сан
осећа
да
га
нешто
врело
,
као
усијано
гвожђе
,
прљи
по
образу
.
Он
макне
руком
да
одгурне
од
себе
то
гвожђе
,
али
,
за
чудо
,
рука
не
може
да
мрдне
.
Покрене
је
другом
руком
,
и
де-де
на
више
обема
—
а
ја
...
не
може
!
...
А
оно
га
прљи
и
пече
све
јаче
,
све
оштрије
...
Дечко
се
прену
.
Сунце
одскочило
високо
,
па
прижегло
право
у
његово
лице
.
Истина
,
сад
га
не
прљи
као
у
сну
,
али
он
скочи
.
Најпре
помисли
да
још
није
зашло
сунце
,
које
је
грејало
кад
је
заспо
,
али
по
том
,
кад
боље
око
себе
разгледа
,
познаде
да
је
преспавао
целу
ноћ
.
Протеже
се
,
трљајући
сањиве
очи
,
па
извири
иза
плашћа
и
погледа
на
знак
,
који
је
синоћ
утувио
,
да
му
покаже
правац
пута
.
Све
је
добро
;
и
он
таман
поче
осећати
радост
од
тога
што
је
све
добро
,
па
се
сети
јучерањег
дана
.
Срце
му
задрхта
,
обузе
га
страх
и
нерасположење
.
»
Ама
да
ли
ће
то
једнако
тако
,
да
ли
је
такав
тај
свет
?
...
замисли
се
малишан
,
наслоњен
на
пласт
,
гледајући
како
је
оживело
цело
поље
,
по
коме
су
се
расплинуле
шарене
фигуре
радника
,
Да
ли
је
тако
било
Светозару
?
...
Он
се
хвали
много
...
Па
она
двојица
из
Брежђа
...
један
већ
на
неким
великим
чколама
,
а
брат
му
учи
за
попа
,
ко
и
Светозар
...
И
они
су
тумарнули
у
свет
,
па
зар
су
се
једнако
мучили
!
?
...
Нису
,
зацело
нису
.
А
ово
са
мном
јуче
,
то
је
онако
...
Само
док
ја
нађем
место
,
па
да
видиш
!
«
...
Охрабрен
оваким
мислима
,
Љубомир
изиђе
из
свог
заклона
и
пође
запаженом
знаку
.
За
мало
нађе
друм
,
па
пође
брже
.
Обилазио
је
села
и
механе
,
опет
осетио
и
трпио
велику
глад
,
бојао
се
нових
познаника
,
кметова
и
пандура
,
и
кад
би
око
заранака
,
ни
сам
не
зна
како
,
натрапа
управо
пред
механу
.
Он
би
се
вратио
одмах
,
бегао
би
,
али
на
доксату
механском
стоји
једна
девојчица
његових
година
и
гледа
га
љубопитно
,
као
што
се
обично
гледају
странци
пролазници
.
Стид
га
да
се
врати
,
а
девојче
тако
лепо
гледа
,
чисто
га
храбри
отвореним
и
,
како
му
се
чини
,
пријатељским
погледом
.
Љубомир
дође
пред
механу
с
намером
,
да
покуша
добити
комад
проје
.
Али
кад
стаде
и
погледа
оне
плаве
јасне
очи
,
оно
чисто
,
пуначко
бело
лице
,
тако
чисто
и
бело
какво
он
није
никад
видео
,
и
ако
су
у
селу
му
и
поп
и
учитељ
имали
кћери
,
кад
виде
онај
благи
поглед
,
он
се
збуни
,
стаде
испред
доксата
баш
према
њој
и
обори
главу
.
Девојче
се
насмеја
гласно
.
Погледа
га
онако
крутуљава
,
погурена
,
потуљена
,
како
крије
очи
,
како
се
збунио
пред
њом
,
дететом
као
и
он
,
па
се
још
више
насмеја
.
»
Ала
сам
луд
!
...
шта
се
бојим
«
,
мисли
у
себи
дечко
и
бадри
се
да
је
погледа
и
проговори
с
њом
.
—
Које
је
ово
село
?
промрмља
он
,
подижући
само
до
пола
очне
капке
и
прелетевши
очима
преко
лица
девојчетова
.
Она
му
каза
име
села
.
—
Има
ли
још
много
до
Београда
?
—
Кажу
да
има
доста
,
вели
она
и
опет
се
смеје
његову
изгледу
.
Он
се
охрабри
мало
уз
њен
смех
,
па
ступи
у
разговор
.
Распитивао
је
доста
и
он
њу
и
она
њега
,
и
он
је
већ
заборавио
на
сваки
страх
,
заборавио
је
помислити
,
да
она
неће
сама
бити
ту
у
механи
,
имаће
још
кога
,
па
се
дао
у
објашњења
,
док
иза
угла
механског
изиђоше
човек
и
жена
.
Љубомир
ућута
,
окрете
леђа
дувару
и
спреми
се
да
,
онако
ђачки
,
поздрави
ово
двоје
,
досећајући
се
по
њихову
изгледу
и
оделу
,
да
су
то
домаћини
ове
куће
.
Човек
беше
снизак
,
широких
леђа
,
добро
угојен
,
обучен
у
чисте
кошуље
од
танког
платна
;
на
глави
му
сламни
шешир
,
на
босим
ногама
папуче
.
Он
затурио
чабрњак
па
леђа
,
па
гледа
на
неке
њиве
,
преко
од
механе
и
казује
нешто
жени
,
која
,
са
заметнутим
празним
бакрачем
на
леђима
,
обучена
у
неку
цицану
сукњицу
,
иђаше
за
њим
.
—
Чији
си
ти
мали
?
запита
дечка
,
кад
му
овај
,
скидањем
капе
,
сврну
пажњу
на
себе
.
Љубомир
подиже
очи
и
хтеде
нешто
промуцати
,
али
га
претече
смешљива
девојчица
.
Она
каза
оцу
ко
је
,
од
куда
је
и
с
неким
нарочитим
,
значајним
гласом
,
напомену
,
да
он
тражи
службу
.
Механџији
као
да
би
по
вољи
то
саопштење
,
јер
проговори
блажијим
гласом
.
—
Хајде
горе
да
седнемо
.
Уморан
си
.
Кад
се
Љубомир
,
осврћући
се
плашљиво
,
намести
на
крај
клупе
,
механџија
га
погледа
пажљиво
.
—
Стоку
знам
да
умеш
чувати
:
код
вас
је
има
доста
,
него
знаш
ли
што
око
коња
?
—
Нисмо
их
имали
...
коње
,
одговори
дечко
,
гледајући
га
право
у
очи
.
Човек
се
зачуди
овом
новом
погледу
.
Малопре
му
изгледаше
сумњив
са
својом
обореном
главом
и
оним
непрестано
сакривеним
очима
.
»
Какво
је
ово
чудо
!
Гледа
као
да
се
моли
Богу
...
Очи
му
некако
сасвим
покорне
,
поштене
.
Ово
ће
бити
некако
ваљано
момче
као
поручено
за
мене
,
само
да
га
одвратим
од
Београда
«
,
мисли
механџија
и
кашљуца
,
спремајући
се
да
почне
опсаду
...
У
вече
,
доцне
,
добро
нахрањен
и
одморен
,
Љубомир
пристаде
да
остане
код
механџије
за
одређен
месечни
ајлук
.
После
свршене
погодбе
одведе
га
нови
му
газда
на
таван
од
штале
,
где
га
задахну
свеже
суво
сено
,
и
препоручи
му
да
пази
ноћу
да
се
ко
не
увуче
у
шталу
,
јер
су
у
њој
затворена
два
добра
коња
.
Наместио
се
,
сад
је
миран
,
и
то
му
за
сад
,
после
толиких
неприлика
,
беше
доста
.
Чак
му
се
чинило
да
му
је
све
овде
,
у
овој
кући
,
по
вољи
,
али
из
дубине
душе
говораше
му
други
глас
,
да
он
није
напустио
свој
Маљен
ради
тога
,
да
би
постао
механским
момком
.
»
Није
то
,
није
!
...
друго
је
!
«
узвикује
му
тај
глас
,
и
он
зна
да
је
то
друго
много
лепше
,
светлије
...
и
да
ће
он
,
у
своје
време
,
поћи
за
њим
...
Мирише
суво
младо
сено
,
шушти
при
сваком
његовом
покрету
и
чисто
га
опија
тај
мирис
,
а
испод
њега
вруште
и
грицкају
детелину
коњи
,
фркнувши
по
неки
пут
широким
ноздрвама
или
лупнувши
поткованом
копитом
о
храстову
даску
...
ИИИ
Ала
је
тешко
у
туђој
кући
па
још
кад
си
слуга
,
кад
си
везан
као
конопцем
,
не
смеш
се
мрднути
по
својој
вољи
,
него
све
чиниш
по
туђој
наредби
.
Хтео
би
се
дечко
неки
пут
забавити
чиме
,
хтео
би
сести
на
онај
сниски
хумић
више
механе
и
вечито
гледати
оно
широко
вијугаво
чудо
,
што
се
беласа
,
прелива
и
одсјајкује
на
сунцу
,
по
коме
прође
једаред
нека
велика
дугачка
направа
са
оџаком
који
се
непрестано
дими
.
Рекоше
му
да
је
то
Сава
,
а
оно
по
њој
плови
лађа
.
Хтео
би
гледати
дуго
,
дуго
у
ону
бескрајну
раван
,
што
се
пружила
преко
Саве
и
над
њом
непрестано
виси
и
котура
се
сива
магла
;
веле
му
да
је
то
нека
друга
,
»
швапска
«
земља
,
и
он
би
је
онда
гледао
још
с
већим
чуђењем
,
и
она
нејасна
жудња
за
даљином
,
за
светом
,
сад
би
се
у
већој
мери
појавила
.
Хтео
би
који
пут
стати
уз
Милку
,
газдину
кћер
,
слушати
њена
занимљива
причања
и
осећати
притом
такву
насладу
,
такво
задовољство
...
Хтео
би
још
много
што
учити
,
али
свему
томе
стоји
на
путу
газдина
воља
.
Кад
пође
неким
послом
,
може
му
се
десити
да
узгред
види
Саву
,
да
гледа
лађу
и
»
швапску
«
земљу
,
али
то
не
може
учинити
онда
,
кад
би
он
сам
зажелео
.
Милка
му
доста
пута
приђе
,
кад
је
залудан
,
па
би
одмах
повели
разговор
.
Једних
су
година
,
механа
је
удаљена
од
села
,
па
другог
друштва
немају
.
Али
је
газдино
око
вазда
пазило
да
он
не
буде
залудан
.
И
ако
седи
,
нађу
му
шта
може
и
тако
радити
.
А
како
беше
на
Маљену
!
Слободан
је
ко
птица
у
гори
,
слободан
и
све
...
само
,
—
да
не
мрдне
куд
белавка
...
»
Сад
се
јадна
Мира
мучи
сама
.
Ако
пође
за
козама
,
одоше
краве
у
штету
...
Ваљад
јој
помаже
мој
Свеја
,
али
је
много
мали
«
...
мисли
малишан
и
осећа
како
га
подузима
нека
сетна
туга
за
оним
местима
,
која
тако
нагло
остави
.
Најпре
је
чувао
стоку
у
ливади
,
која
је
била
близу
механе
.
То
му
је
био
најмилији
посао
,
права
забава
.
Тада
се
сит
насањао
,
ређајући
разне
планове
у
глави
.
Не
беху
то
,
истина
,
баш
прави
планови
,
јер
је
код
њега
била
само
једна
мисао
о
будућности
:
»
мора
се
ићи
у
Београд
,
у
школу
«
,
а
планови
су
се
састојали
у
разним
облицима
,
како
је
он
маштао
о
даљем
путовању
,
о
доласку
у
Београд
...
А
кад
има
више
посла
у
кући
,
онда
Милку
пошљу
да
чува
говеда
,
а
њега
одведу
у
шталу
,
даду
му
лопату
и
виле
и
покажу
како
то
треба
очистити
.
Сироче
,
онако
нејако
,
мало
,
мучило
се
по
цео
дан
,
па
ипак
није
могло
довршити
посао
.
Најволео
је
кад
,
око
десет
часова
,
дотера
напашену
стоку
,
поједе
хлеба
,
па
му
газдарица
да
асуру
,
два
џака
с
вуном
,
па
седне
у
хлад
под
лужником
,
близу
бунара
,
да
чешља
вуну
.
То
му
је
био
скоро
свакодневни
посао
,
али
му
је
у
послу
вазда
помагала
Милка
.
А
он
је
тако
волео
да
је
гледа
и
да
слуша
њено
отворено
детиње
ћеретање
...
И
за
чудо
му
:
он
се
са
Миром
играо
,
превртао
,
прескакао
,
па
никад
ништа
не
помисли
онако
...
о
девојци
;
а
ето
сад
са
Милком
баш
не
би
смео
онако
.
Није
с
тога
,
што
је
газдина
кћи
,
него
баш
онако
...
што
је
...
што
је
таква
девојка
.
Ево
их
,
седе
у
хладу
и
чешљају
.
Он
се
подупро
леђима
о
храпаво
дебло
лужниково
(
са
оног
истог
узрока
,
са
кога
сваки
тежак
гледа
да
подупре
леђа
кад
седи
или
стоји
)
па
брзо
чупа
и
растреса
бела
,
опрана
,
нежна
као
свила
вунена
влакна
;
сагнуо
главу
,
али
му
испод
обрва
сјакте
зеленкасте
очи
,
а
усне
се
развукле
у
весео
,
радостан
и
глуп
смех
.
—
Како
си
се
играо
са
том
твојом
Миром
?
пита
га
девојче
.
Које
игре
знате
?
...
—
Тхе
...
знам
оне
школске
све
,
али
нас
двоје
сами
то
не
можемо
.
Него
’
нако
...
јарца
,
или
јакања
...
—
Како
то
јарца
?
—
Деремо
јарца
...
Он
се
осврне
око
себе
пажљиво
,
па
видевши
да
их
нико
не
гледа
,
устане
брзо
и
покаже
јој
на
дугачкој
лужниковој
грани
како
се
то
ради
.
Ет
’
’
вако
...
—
Знам
то
.
И
код
нас
мушкарци
раде
.
Али
Мира
?
...
—
И
она
дере
жестоко
.
—
Како
,
зар
као
и
ти
!
?
узвикује
зачуђено
девојче
,
и
на
уснама
се
већ
купе
црте
,
које
ће
прећи
у
стидљив
и
зачуђен
смех
.
—
Море-е-е
...
отеже
приповедач
:
каки
ја
!
...
Не
умем
ја
ни
макнути
...
А
она
кад
почне
,
и
он
се
са
неком
гордом
хвалисавошћу
насмеши
...
мој
брате
,
севају
јој
бутине
ка
оногај
...
—
А
како
се
то
јакате
?
прекиде
га
Милка
баш
кад
се
он
одушеви
причањем
,
па
јој
хтеде
све
по
танко
објаснити
.
—
Е
,
то
је
много
лепше
.
Дохватимо
се
за
руке
,
па
вуци
једно
друго
,
омахуј
,
рви
се
док
једно
не
падне
.
После
се
оно
одоздо
искобеља
,
па
узјаше
оно
што
га
је
обалило
.
Па
...
триста
чуда
!
...
Тако
се
само
преврћемо
по
трави
...
довршује
дечко
,
а
на
уснама
му
трепери
читаво
блаженство
.
Њему
је
већ
у
памети
цела
и
јасна
слика
безбрижне
забаве
и
пландовања
по
Маљену
.
—
То
је
боље
!
вели
дете
,
па
се
плашљиво
осврће
и
погледа
на
кућу
;
затим
,
спуштеним
гласом
,
готово
шапатом
наставља
:
и
ја
бих
то
пробала
...
да
видимо
баш
ко
је
јачи
.
А
може
ли
Мира
тебе
да
обали
?
—
Уха
!
...
треснем
под
њом
ка
дулек
.
Ђаво
је
,
па
уме
да
саплете
.
Девојче
већ
нестрпљиво
.
Кад
њега
Мира
обаљује
,
онда
сигурно
може
и
она
.
»
Ала
би
то
било
!
...
Али
да
је
негде
у
заклону
,
да
нас
не
виде
из
куће
.
«
—
Да
ми
је
да
се
ми
појакамо
,
вели
она
и
разгледа
око
себе
,
тражећи
згодно
место
.
Али
где
би
...
,
да
нас
не
види
нана
?
Љубомир
је
погледа
запрепашћен
.
Она
је
у
његовим
очима
тако
високо
стајала
,
да
није
смео
ни
помислити
на
тако
интимну
забаву
са
њом
.
Оно
што
је
било
обично
са
Миром
,
овде
му
се
чинило
недостижно
;
управо
он
није
на
то
никад
ни
помишљао
.
—
Ха
,
ено
иза
штале
,
покошена
детелина
...
Онде
је
згодно
,
узвикну
девојче
и
устаде
,
па
онако
лоповски
и
обешењачки
стаде
погле́дати
на
кућу
.
—
Нана
сад
кроји
кошуље
,
неће
изићи
.
Хајдемо
!
Љубомир
се
диже
плашљиво
,
погури
се
и
пође
за
девојчетом
,
које
весело
скакуташе
пред
њим
.
Чим
стадоше
на
место
,
девојче
га
одмах
нападе
.
Она
беше
жива
и
одлучна
,
као
и
Мира
.
А
Љубомир
се
збуни
,
осети
се
незгодно
кад
ухвати
оне
меке
и
чисте
руке
,
па
се
подаде
првој
навали
.
Клецну
једаред
и
девојче
већ
наже
на
њега
,
али
он
се
реши
да
се
не
да
још
.
Истина
,
чим
је
пошао
од
лужника
,
он
се
већ
унапред
решио
да
јој
се
покори
;
јер
како
би
он
њу
обалио
!
...
А
после
тога
,
у
свакој
је
сељачкој
души
скривено
по
мало
подлости
:
ако
у
чему
зависи
од
тебе
,
он
ће
се
сам
унизити
пред
тобом
на
сто
начина
,
само
да
те
умилостиви
.
И
Љубомир
је
мислио
таким
поступком
да
учини
по
вољи
Милки
.
Тако
је
и
било
.
Али
кад
је
већ
пао
,
Милка
не
хте
да
га
притисне
.
—
Е
,
па
сад
да
се
јакамо
...
могу
ли
се
искобељати
,
кад
ме
притиснеш
,
вели
он
,
лежећи
на
отави
и
гледајући
је
блажено
.
—
Нека
...
повлачи
се
девојче
стидљиво
.
И
ово
је
доста
.
Сад
знамо
да
сам
ја
јача
,
рече
она
весело
,
па
окрете
ка
лужнику
,
обзирући
се
уз
пут
пажљиво
.
За
њом
ступа
Љубомир
,
тешким
незграпним
кораком
,
а
на
лицу
му
неописана
милина
,
срећа
,
радост
...
»
То
је
оно
што
прича
Светозар
,
кад
се
потреви
душевно
живинче
...
Само
ће
ми
ње
бити
жао
,
кад
одем
одавде
«
...
Једне
младе
недеље
спреми
се
Милка
да
иде
у
цркву
с
мајком
.
Љубомир
таман
потерао
стоку
на
пашу
,
а
Милка
искакута
пред
њега
.
Обучена
у
нову
цицану
хаљиницу
,
отворене
боје
,
хтела
је
,
као
и
свака
женска
,
да
се
похвали
своме
вршњаку
,
мислећи
да
изгледа
бозна
како
лепо
у
новој
опреми
.
Али
се
преварила
.
Љубомиру
не
би
пало
ни
па
крај
памети
да
гледа
на
опрему
,
али
се
изненади
кад
је
угледа
оваку
.
Дошла
му
некако
друкчија
,
сасвим
друкчија
...
укочена
,
сплетена
,
некако
онако
...
А
како
јој
је
лепо
стајало
јуче
просто
јелече
,
од
пругасте
ћитајке
,
оперважено
црним
гајтаном
.
—
Ја
ћу
у
цркву
,
рече
она
,
ставши
уз
њега
и
загледајући
око
себе
да
се
не
упрља
.
—
Благо
тебе
,
одговори
он
,
гледајући
је
као
с
неким
снебивањем
,
т
.
ј
.
са
погледом
,
који
је
говорио
:
»
ја
увиђам
своје
ништавило
пред
тобом
,
па
ето
«
...
—
Што
,
зар
волиш
ићи
у
цркву
?
—
Но
!
...
’
Нака
лепота
!
.
.
Сјакте
се
оне
одежде
на
попу
,
ка
само
сунце
,
а
ђаци
укараре
,
па
бруји
сва
црква
.
Их
!
...
Ја
ти
онда
ништа
не
знам
за
себе
.
—
Лепо
је
,
и
ја
волим
.
Али
дугачко
,
брате
...
заболе
ноге
,
па
једва
чекам
да
изиђем
.
—
Мене
јок
.
Остао
бих
,
вала
,
цео
дан
.
Механџика
викну
,
а
Љубомир
брзо
подиже
свој
дугачки
прут
,
замахну
њиме
весело
и
потера
стоку
.
Тек
кад
се
смирише
гладна
говеда
у
ливади
и
стадоше
пасти
,
он
се
осврте
и
гледаше
дуго
,
са
завишћу
,
управо
са
злобом
,
за
двема
богомољкама
,
које
све
даље
одмицаху
,
док
се
не
изгубише
близу
сеоских
кућа
,
иза
којих
се
,
још
даље
тамо
,
дизаше
висока
сјајна
звонара
.
»
А
како
ли
је
тамо
,
у
Београду
?
!
...
Па
још
кад
се
обуче
сам
митрополит
...
Кажу
,
на
глави
му
капа
од
двадесет
ока
жежена
злата
и
драгог
камена
.
Да
ми
је
само
то
видети
...
кад
се
засија
!
...
А
са
њим
,
кажу
,
сто
попова
.
Боже
,
како
ли
то
изгледа
...
у
једној
гомили
,
сто
попова
!
...
Нека
,
нека
,
још
мало
«
...
мисли
дечко
и
не
довршује
целу
мисао
,
јер
се
већ
зна
све
даље
...
Све
је
то
смишљено
и
утврђено
.
А
дан
за
даном
пролази
брзо
,
неосетно
.
Није
још
добро
ни
разгледао
околину
,
а
израчуна
да
је
већ
прошао
месец
како
служи
овде
.
Чудио
се
што
никога
нема
из
његова
краја
,
да
прође
овуда
.
Пролазе
разни
путници
,
крче
кола
цео
дан
,
па
и
ноћу
;
на
друму
само
се
вије
густа
прашина
,
или
се
раскаља
после
кише
,
па
се
само
гиба
жућкасто
црно
блато
.
Долазе
сељани
у
механу
и
већ
почињу
нешто
говорити
о
школи
.
Ко
је
год
инокосан
,
а
има
дете
одрасло
,
обилази
око
кмета
и
пита
га
шта
ће
да
пије
.
Види
се
да
се
приближило
школско
време
.
Једног
дана
дојаха
пред
механу
неки
коњаник
,
а
за
њим
пандур
са
пушком
о
рамену
.
Механџија
,
како
угледа
путника
из
механе
,
прену
се
,
измени
лице
и
постара
се
да
на
њему
искаже
велико
поштовање
и
покорност
према
ненадном
путнику
.
Баци
пурењак
,
који
је
до
сад
,
са
слашћу
,
жвакао
,
скочи
са
столице
,
тресну
руком
по
кошуљи
спреда
и
,
сагнувши
главу
толико
,
да
је
морао
гледати
испод
обрва
,
изиђе
,
управо
истрча
пред
госта
.
Љубомир
сеђаше
на
доксату
,
чистећи
трешњеву
буранију
,
која
ће
се
кувати
за
вечеру
,
па
се
и
сам
трже
од
ненадних
јахача
.
А
кад
виде
пандура
и
необично
учтиво
лице
механџино
,
досети
се
да
ће
то
бити
нека
власт
из
среза
.
Нешто
га
одједном
обузе
трема
,
би
му
незгодно
од
овога
доласка
,
и
ако
он
није
ништа
имао
са
среском
влашћу
.
»
Ко
зна
зашто
је
он
дошао
!
«
мисли
у
себи
и
стара
се
да
умакне
са
доксата
неопажен
.
—
Где
ћете
сести
,
господин
-
капетане
?
...
изводи
механџија
капетана
на
доксат
и
показује
му
једну
узвишицу
,
подигнуту
од
дасака
,
опкољену
ретким
жућкастим
лишћем
хладолежа
,
који
се
пење
на
више
уз
плавобеле
конце
фула
,
опаране
са
старе
чарапе
.
Овде
ће
моћи
,
само
да
прострем
чаршав
...
Дијете
!
...
викну
,
угледавши
Љубомира
:
трчи
...
газдарицу
...
Капетан
дошо
...
кажи
.
Љубомир
једним
кораком
ускочи
у
механу
,
истрча
у
ходник
где
су
собе
и
преплашеним
гласом
викну
:
—
Капетан
!
...
трчи
...
Газда
зове
,
па
затим
излети
напоље
и
сакри
се
на
таван
шталски
,
своје
омиљено
преноћиште
.
—
Чудне
будале
,
мајко
!
викну
газдарица
за
њим
.
То
га
је
онај
наплашио
...
и
он
се
тако
боји
капетана
.
Чудна
ми
чуда
,
ако
је
и
капетан
!
виче
сама
са
собом
,
осврћући
се
збуњено
и
тражећи
нешто
,
не
знајући
ни
сама
шта
тражи
.
—
Оно
истина
зна
се
:
капетан
може
да
одере
нас
механџије
,
али
опет
...
А
Љубомир
се
завуко
у
сено
,
ћути
и
премишља
како
је
страшан
капетан
.
И
то
му
се
учини
тек
од
онда
,
кад
му
газда
онако
збуњено
викну
:
трчи
!
...
»
Како
су
му
беле
руке
,
премишља
дечко
у
сену
,
сећајући
се
шта
је
могао
опазити
на
капетану
.
И
врат
...
све
као
снег
...
Од
чега
то
тако
човек
побели
?
Наша
Јерина
,
кад
буде
у
очи
вашара
,
готово
раскрвави
врат
од
трљања
песком
и
сапуном
,
па
ништа
:
опет
се
шарени
ка
детлић
.
Све
се
жуте
пеге
по
врату
докле
сунце
грије
...
Аха
,
сигурно
капетана
никад
не
грије
сунце
,
једнако
је
у
хладовини
«
...
Прекиде
му
мисли
лупњава
од
поткованих
коњских
ногу
,
која
се
приближаваше
штали
.
То
пандур
уводи
коње
.
Чује
дечко
како
се
отворише
шталска
врата
,
како
вичан
пандур
уведе
коње
,
говорећи
са
њима
и
пребацујући
капетанову
бељцу
како
је
поклапан
и
нестрпљив
.
—
Ти
си
као
и
твој
газда
...
сви
сте
једнаки
...
мрмља
пандур
,
везујући
поводнике
за
јасле
и
гледајући
прекорно
капетанова
бељца
,
који
одмах
завуче
дугачку
њушку
у
јасле
.
»
Ене
де
...
То
мени
говори
...
мисли
Љубомир
,
слушајући
пандурово
мрмљање
.
Од
куд
ме
угледа
,
слава
га
убила
!
«
...
—
Само
да
ти
је
да
завучеш
њушку
у
сено
,
а
не
гледаш
на
нас
,
мрцино
—
наставља
пандур
оштријим
гласом
—
да
ли
има
места
и
за
нас
,
и
ако
смо
пандурска
сорта
...
»
Куку
,
јадо
!
...
И
он
хоће
овде
код
мене
...
А
ја
?
«
...
—
И
’
нако
...
да
станемо
барабар
,
па
да
поделимо
љуцки
што
је
Бог
дао
...
да
гриземо
заједно
...
»
Он
мисли
ја
овамо
нешто
једем
!
...
Да
се
бега
!
...
Ето
зла
!
«
...
Дечко
стаде
плашљиво
прелазити
преко
сена
,
које
га
одаваше
својим
шуштањем
.
Пандуров
монолог
одједаред
престаде
,
чега
се
он
још
више
уплаши
,
па
претрча
преко
сена
и
рипну
с
тавана
право
на
земљу
,
немајући
кад
силазити
низ
степенице
.
У
оном
летењу
на
земљу
осети
,
да
је
кошуљом
нешто
лако
закачио
,
и
кад
паде
на
земљу
и
дочека
се
на
руке
,
испод
њега
се
искотрља
некакав
сламни
шешир
,
а
над
самом
његовом
главом
настави
се
пандурски
монолог
.
—
Е
,
тако
ли
ви
знате
!
...
Кријете
се
по
тавану
,
да
чпијунишете
шта
ће
рећи
капетанов
пандур
!
...
У
мало
ми
главу
не
однесе
...
само
да
ме
закачи
бутовима
!
...
—
Није
,
славе
ми
...
ја
’
нако
...
дркће
Љубомир
и
муца
плашљиво
пред
њим
.
—
Шта
»
’
нако
«
бре
!
...
Од
куд
на
тавану
?
—
Побего
од
капетана
,
сунца
ми
!
превија
се
дете
и
одједном
заплака
.
Пандур
омекша
.
И
он
се
био
уплашио
да
то
није
каква
подвала
,
да
њега
оговоре
код
капетана
.
.
Ко
зна
!
С
великом
лукавошћу
и
препреденом
вештином
утиша
дете
,
па
га
узе
на
испит
.
Уплашен
дечко
све
му
о
себи
искрено
исприча
,
рекавши
само
да
га
је
отац
послао
у
службу
,
као
што
је
и
другима
говорио
.
—
А
’
нако
...
није
те
ови
газда
никако
доводио
у
срез
,
код
нас
?
упита
пандур
,
правећи
при
том
лице
као
да
је
њему
сасвим
свеједно
:
долазио
ил
’
не
долазио
у
срез
.
А
ово
он
пита
тек
’
нако
...
из
радозналости
.
—
Јок
,
одговори
Љубомир
,
чудећи
се
и
одговором
и
погледом
што
га
то
пита
.
»
А
,
није
га
уписао
!
помисли
пандур
весео
.
Ту
ћемо
мецко
да
штрбуцнемо
газда
Цвијана
...
Хе-хе
«
...
Кад
се
Љубомир
,
охрабрен
пандуром
,
вратио
у
кујну
,
тамо
га
дочекаше
с
псовком
и
великом
праском
.
Траже
га
од
кад
себе
,
пуне
им
руке
посла
,
спрема
се
велика
вечера
.
Напољу
се
чује
граја
,
разговор
и
по
неки
гласнији
смех
.
То
су
подолазили
кметови
,
одборници
,
сељани
...
лармају
и
гледају
да
пропипкају
одмах
:
ради
чега
ли
је
сам
капетан
тако
ненадно
дошао
.
У
позну
ноћ
,
пошто
се
вечера
давно
свршила
и
људи
готово
поизодлазили
,
механџија
зовну
Љубомира
у
једну
собу
,
па
га
тајанствено
,
са
полушапатом
,
запита
:
—
Шта
је
то
било
с
тобом
и
с
оним
...
ту
механџија
крупно
опсова
пандура
.
Љубомир
му
све
исприча
,
па
и
пандуров
монолог
,
онако
како
га
је
он
разумео
.
—
Еј
,
дрљане
,
пропали
смо
!
...
викну
узбуђен
механџија
,
који
је
у
таквим
приликама
волео
све
да
увећава
,
па
и
опасност
,
која
га
очекује
.
—
Нисам
те
уписао
,
видиш
...
Па
сад
ће
...
Љубомир
се
препао
,
па
само
стеже
уздрхталом
руком
бутиницу
,
трепће
и
одједном
му
грунуше
сузе
на
очи
.
—
Него
пази
:
сутра
да
кажеш
...
кад
те
капетан
позове
,
да
му
кажеш
:
ја
сам
,
реци
,
господине
,
ђак
;
идем
реци
на
веће
школе
у
Београд
.
Па
док
сташе
време
за
школу
,
примио
ме
ови
,
реци
,
добри
човек
да
ме
прихрани
,
а
и
ја
њега
,
реци
,
за
то
слушам
.
Нипошто
да
не
кажеш
,
да
смо
се
погодили
да
ме
служиш
!
...
Пропао
си
!
Јеси
ли
разумео
?
—
Јесам
,
одговори
дечко
,
бришући
широким
прљавим
рукавом
уплакане
очи
и
гледајући
механџију
плашљиво
.
—
Е
дела
сад
мени
реци
,
како
ћеш
сутра
капетану
казати
.
Љубомир
понови
задани
му
одговор
готово
од
речи
до
речи
.
Газда
му
остаде
задовољан
,
па
га
посла
да
спреми
све
,
што
треба
за
чишћење
ципела
.
Црни
се
и
тајанствено
ћути
високо
небо
,
црни
се
тамна
летња
ноћ
;
не
види
се
ништа
,
само
севају
пред
очима
некакве
тамне
нејасне
слике
:
приближиш
се
каквом
жбунићу
,
учини
ти
се
читаво
страшило
...
раширило
се
,
разјапило
чељусти
,
па
иде
на
тебе
,
иде
,
али
увиђаш
да
се
растојање
између
тебе
и
чудовишта
не
мења
...
Љубомир
сео
на
врата
од
свога
тавана
,
окренуо
лице
тамној
помрчини
и
,
као
да
се
решава
куд
ће
...
Хтео
би
се
кренути
на
пут
одмах
,
али
га
задржава
овака
ноћ
...
Преко
неба
прелети
једна
падалица
.
Он
се
стресе
и
,
крстећи
се
плашљиво
,
завуче
се
у
сено
...
ИВ
»
Ђак
београдске
гимназије
...
Боже
,
је
ли
ово
истина
или
сан
!
...
,
Ја
,
Љубомир
Васић
,
гимна
...
како
оно
кажу
:
гим-на-зист
!
«
...
мисли
дечко
и
осврће
се
око
себе
,
гледајући
огромно
величанствено
здање
,
које
се
са
све
четири
стране
у
наоколо
склопило
и
опколило
ову
шарену
,
многобројну
гомилу
деце
,
дечака
,
младића
ћосавих
,
младића
с
брчићима
и
брадицом
,
која
се
таласа
,
љуља
и
комеша
без
икаква
реда
,
од
које
се
чују
узвици
,
смех
,
а
над
целом
гомилом
расплинуло
се
брујање
и
жагор
...
Наш
планинац
се
наслонио
на
неку
градиницу
од
тачака
,
подигнуту
у
сред
дворишта
около
некаква
дугуљаста
камена
са
лименим
поклопцем
,
за
који
му
рекоше
,
да
је
та
справа
—
сунчаник
,
па
гледа
тај
велики
,
до
сад
не
виђени
,
мравињак
од
деце
,
како
се
шарени
разноврсном
одећом
,
које
не
може
довољно
да
се
нагледа
.
Било
је
ту
деце
у
прљавим
и
чистим
,
поцепаним
и
новим
,
затворене
и
отворене
боје
капутима
;
било
их
је
у
таким
истим
и
још
кратким
и
дугачким
панталонама
.
Љубомира
зачудише
ови
први
,
који
су
сви
,
махом
,
чисто
одевени
.
»
Што
им
то
мајка
ократи
пеленгирице
?
Мора
да
није
имала
више
оваког
сукна
«
...
Било
их
је
у
чистим
и
белим
као
снег
,
танким
сеоским
кошуљицама
,
са
ишараним
срмом
чоханим
јелечићима
;
било
их
и
у
танким
сукненим
чакширицама
,
а
било
их
неколико
,
као
и
он
,
у
масним
,
прљавим
,
искрпљеним
кошуљама
од
дебела
кудељна
платна
...
И
сву
ту
шарену
масу
гледа
узбезекнуто
,
зачуђено
сељаче
,
а
у
ушима
му
још
бруји
одсечан
,
строг
глас
малог
,
чистог
,
седог
директора
,
који
прочита
имена
примљених
ученика
у
први
разред
гимназије
,
и
још
тамо
нешто
стаде
говорити
,
али
он
од
узбуђења
не
саслуша
ништа
више
,
после
свог
имена
...
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
мрмља
дечко
у
себи
(
рекли
су
му
да
се
ова
зове
„
велика
“
,
за
разлику
од
других
двеју
—
палилулске
и
теразиске
)
,
готово
гласно
изговара
целу
своју
нову
титулу
и
чуди
се
како
се
то
лепо
срочило
,
да
буде
баш
»
велике
гимназије
«
.
...
Гледа
у
ове
неме
и
страховите
,
за
њега
,
зидине
,
како
се
дижу
величанствено
у
високо
плаво
небо
,
како
трепере
под
сунчевим
зрацима
,
и
полугласно
,
блудећи
маленим
очима
,
понавља
у
себи
:
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
И
осећа
како
му
се
тада
груди
надимају
јаче
,
како
срце
закуца
живо
,
живо
,
брзо
...
и
зна
,
да
је
сад
на
Маљену
,
само
би
полетео
косом
...
Уз
пут
би
се
претурао
главачки
,
одрао
би
кога
јарца
,
и
опет
би
трчао
и
трчао
докле
га
ноге
носе
...
А
овако
само
подскочи
од
земље
,
као
да
га
електрична
струја
баца
,
и
гледа
у
децу
око
себе
тако
блажено
,
као
да
би
се
сад
са
свима
грлио
и
љубио
...
И
опет
понавља
:
»
Љубомир
Васић
,
ученик
велике
гимназије
«
...
Отишо
је
затим
на
Калимегдан
,
завуко
се
међу
зидине
градске
и
предао
се
дугом
,
заносном
маштању
...
Дакле
,
свршено
је
:
постиго
је
главну
жељу
.
А
колико
се
муке
видело
,
колико
се
незгода
претрпело
,
док
се
до
тога
дошло
!
...
И
стадоше
се
ређати
пред
њим
сви
догађаји
од
његова
бегства
...
.
Најмучније
беше
кад
стиже
у
Београд
,
осврћући
се
путем
једнако
,
бојећи
се
капетанове
потере
.
Сад
,
кад
уђе
међу
ове
бескрајне
гомиле
кућа
,
кад
пође
кривим
непознатим
улицама
,
кад
угледа
толики
свет
,
што
непрекидно
врви
тамо
и
амо
;
кад
познаде
да
је
то
свет
други
,
сасвим
други
,
туђи
свет
,
не
онакав
како
га
је
он
замишљао
;
кад
виде
да
се
никоме
ту
не
сме
обрнути
ни
за
што
запитати
,
јер
њега
неће
нико
,
ама
баш
нико
да
погледа
...
Сваки
пролази
поред
њега
,
као
да
га
и
нема
ту
на
улици
,
или
га
обилазе
равнодушно
,
не
гледајући
га
,
као
да
је
он
какав
пањ
,
израсто
на
улици
...
Кад
га
поклопи
и
увуче
у
своје
чељусти
та
читава
гора
од
кућа
,
великих
и
малих
,
прљавих
и
окречених
,
и
он
се
нађе
као
стегнут
,
заклопљен
том
громадом
...
Кад
све
то
виде
и
осети
,
Љубомир
се
препаде
и
зажали
што
га
не
ухвати
капетанова
потера
,
јер
би
му
сад
и
онај
пандур
био
тако
драг
...
или
што
га
не
ухвати
онај
његов
сељак
и
не
одведе
на
Маљен
.
Ах
,
он
је
тако
јадан
,
тако
сам
!
...
Шта
ли
ће
бити
са
њим
?
...
Да
ли
ће
пропасти
,
изгубити
се
у
овом
шареном
свету
,
и
умрети
од
глади
међу
каквим
зидинама
?
...
Смишљао
је
у
памети
најстрашније
слике
мука
,
које
га
чекају
,
а
оно
изишло
све
тако
просто
и
тако
обично
.
Лутао
је
,
гладан
и
неиспаван
,
једном
усамљеном
улицом
,
наишао
на
некаква
доброћудног
,
како
се
њему
учинило
,
чичицу
.
Чича
га
још
из
далека
оценио
и
ко
је
и
шта
је
и
шта
тражи
.
Брзо
су
се
објаснили
,
наредили
,
и
он
је
одмах
нашао
место
,
нашао
кров
и
заклон
,
за
чим
му
је
највише
стало
...
Од
тада
је
непрекидно
трчкарао
по
некаквим
порукама
и
радио
у
кући
као
роб
,
радио
без
одмора
,
без
сна
...
из
сата
у
сат
,
тако
непрекидно
.
Али
се
то
њему
није
ни
мало
тешко
чинило
.
Та
он
има
своје
место
,
зна
где
је
и
,
што
је
главно
,
није
више
сам
.
Тек
после
,
кад
је
с
тешком
муком
нашао
свог
сељака
,
Светозара
богословца
,
који
се
тек
вратио
из
села
,
тада
је
разумео
да
му
је
ово
место
незгодно
и
тешко
,
да
се
ту
не
може
ништа
учити
,
и
да
има
много
бољих
места
,
где
се
мање
ради
и
више
користи
.
О
,
како
га
је
обрадовао
састанак
са
Светозарем
!
...
Хтео
је
пољубити
сваку
крпу
на
њему
,
која
је
још
мирисала
маљенском
боровином
.
Није
знао
шта
ће
пре
да
га
пита
...
—
Шта
веле
моји
...
тата
,
Вујица
,
стричеви
?
пита
не
дишући
.
—
Брину
се
,
знаш
сам
...
Сестре
ти
плачу
и
помињу
мајку
...
она
би
много
жалила
,
да
је
жива
.
Чули
су
да
си
овамо
отишо
.
Чича
Живојин
вели
:
»
Кажи
му
,
ако
га
видиш
,
нека
се
труди
на
сваком
послу
.
Није
он
отпао
од
мене
,
као
ивер
од
кладе
.
Боли
,
каже
,
мене
срце
за
свом
децом
«
.
Тужне
,
тешке
сузе
облише
Љубомира
;
он
стаде
јецати
неутешно
,
дуго
...
сећајући
се
својих
најмилијих
,
које
је
тако
грубо
оставио
и
који
су
га
тако
много
волели
