довде,
али
се
не
може
даље
...
Нек
иде
!
.
.
И
нек
ми
је
сто
грехота
!
.
.
Не’ш
,
синко
!
.
.
“
—
броји
старац
у
себи
и
мрдају
му
уснице
и
мења
се
у
лицу
.
Један
старији
човек
у
цокулама
и
лаким
похабаним
хаљинама
,
сигурно
какав
пропали
трговац
или
занаџија
,
приђе
му
:
—
Којим
добром
ти
,
стари
?
Витор
убриса
зној
с
чела
,
па
одговори
:
—
Имам
посла
.
—
Код
суда
?
—
Ја
,
код
суда
.
—
Да
ти
не
би
требало
познанство
?
—
Какво
познанство
?
—
Да
те
познам
.
Чича
Витор
мрдну
раменима
:
—
С
ким
имаш
да
ме
упознајеш
?
—
Одакле
си
ти
?
Он
му
каза
.
—
Да
те
познам
код
суда
.
На
прилику
ти
тврдиш
тапију
или
имаш
да
примиш
новац
од
масалног
и
ја
те
приведем
суду
...
Како
ти
беше
име
?
Он
каза
.
—
И
кажем
суду
и
саслушам
се
:
овај
човек
,
Витор
Микачић
из
села
Врљуга
,
хоће
да
изда
тапију
Јанку
Марковићу
.
То
је
тај
Витор
Микачић
,
ја
га
лично
познајем
од
пре
тридесет
година
.
И
ти
ћеш
ми
за
то
дати
један
динар
.
—
Ја
ћу
те
познати
за
цванцик
!
проговори
иза
њега
један
сипљив
старчић
и
закашља
се
.
—
Не
глобите
човека
!
Ја
ћу
те
,
пријатељу
,
познати
за
пола
динара
!
—
утисну
се
међу
њих
један
подбуо
човек
,
пуне
,
седе
браде
.
Чича
Витор
се
поизмаче
:
—
Оканите
се
,
људи
...
не
треба
ми
ваше
познанство
!
.
.
Они
се
уклонише
,
а
сколише
га
пискарачи
:
—
Хоћемо
ли
што
да
пишемо
?
—
приђе
један
младић
у
опанцима
.
—
Тапију
,
облигацију
,
жалбу
,
уговор
!
—
предузе
други
.
—
Јефтино
.
Хајдмо
у
механу
!
—
Пишем
по
што
хоћеш
.
Хајде
,
чича
!
—
Не
слушај
пискараче
,
хајде
код
адвоката
у
канцеларију
.
Он
је
мајстор
од
свога
заната
,
има
све
законе
и
зна
све
параграфе
.
Нудили
су
га
да
буде
министар
,
али
он
неће
;
воли
да
служи
своме
народу
него
да
седне
на
народну
грбачу
...
И
знаду
га
и
цене
сви
у
апелацији
и
касацији
.
Он
оде
тамо
,
па
седне
међу
њих
и
присуствује
кад
расматрају
дела
која
он
заступа
...
Седи
као
са
друговима
:
пије
каву
и
пуши
специјалитет
...
Чича
Витор
једва
се
прогура
мимо
њих
и
приђе
пред
улаз
у
заседање
.
На
вратима
стоји
крупан
пандур
у
плавим
војничким
панталонама
и
копорану
,
са
припасаним
силавима
,
уозбиљио
се
,
суче
брке
и
ослушкује
меденицу
.
Витор
искриви
главу
,
почеша
се
иза
уха
и
рече
му
полако
:
—
Је
ли
засео
суд
?
—
Што
питаш
?
—
прогунђа
пандур
.
—
Имам
посла
код
председника
.
—
Имаш
ли
позив
?
—
Немам
позив
,
већ
имам
’
нако
посла
.
—
Није
ово
механа
да
тумараш
по
њој
кад
хоћеш
.
Овде
се
води
ред
!
—
говори
пандур
и
гледа
на
другу
страну
.
Чича
Витор
подвикну
:
—
Ја
имам
посла
...
овај
...
Ја
нисам
дошао
овде
без
нужде
и
невоље
!
.
.
У
то
време
у
заседању
су
расматрали
акта
и
припремали
их
за
претрес
.
За
дугачким
столом
,
застртим
зеленом
чохом
,
седели
су
:
у
врху
председник
суда
,
стар
човек
,
збрчкана
лица
и
ћелав
;
с
десне
стране
човек
истих
година
,
крезав
и
ћелав
,
а
с
леве
стране
човек
средовечан
и
просед
.
За
другим
столом
погурио
се
секретар
,
млад
човек
,
завукао
руку
у
густу
косу
,
одупро
се
на
лакат
и
задубао
се
у
расматрање
наких
акта
,
—
Управо
,
господине
Јанићије
,
та
„
лења
торта
“
то
ти
је
једно
чудновато
замјешателство
:
разлупају
се
дванаест
јаја
...
Даље
,
метне
се
по
киле
шећера
,
фртаљ
киле
грожђа
,
по
фртаља
смокава
...
—
прича
председник
једном
члану
.
Први
члан
услони
врх
оловке
у
чела
и
замишљено
гледа
у
председника
.
—
Другим
речима
,
господине
Атанасије
,
то
је
„
комис-прот
“
.
Моја
Полексија
...
—
А
,
не
!
—
прекиде
председник
.
—
Друго
је
„
комис-прот
“
.
У
њега
се
мећу
ораси
и
грожђе
,
а
никако
смокве
и
шљиве
.
Разумете
,
никако
!
У
том
се
зачу
ларма
пред
вратима
и
запишта
један
старачки
глас
:
—
Молим
ја
тебе
,
пусти
ти
мене
код
господина
председника
!
Председник
лупи
у
меденицу
и
пандур
уђе
.
—
Шта
је
то
тамо
?
—
Господин
’
председниче
,
један
старац
навро
хоће
да
уђе
у
заседање
.
А
ја
велим
:
Чекај
,
куд
ћеш
без
позива
у
заседање
.
—
Пусти
га
!
Пандур
се
измаче
и
пропусти
старца
.
Чича
Витор
уђе
у
заседање
погрбљених
леђа
,
и
кад
угледа
суд
за
столом
,
склопи
руке
око
појаса
и
стаде
:
—
Помози
вам
Бог
!
Председник
диже
главу
и
забечи
се
:
—
Бог
ти
помогао
...
Па
мало
за
тим
:
—
Одакле
си
ти
?
Он
каза
и
како
се
зове
и
одакле
је
,
све
поименце
.
—
Које
добро
?
—
Даће
Бог
добро
,
господоне
...
Тера
ме
нека
добрина
по
суду
,
да
и
вама
досађујем
.
—
Шта
је
,
брате
?
-
—
Изузели
се
рђави
људи
,
мој
господине
,
да
ми
растуре
кућу
.
—
Како
то
?
—
Тако
.
Онај
мој
није
при
речи
како
смо
казали
.
—
Који
то
?
—
Мој
посинак
Видосав
.
-
—
Па
шта
ћеш
сад
?
—
Ти
знаш
како
сам
га
узео
,
господине
...
А
он
окренуо
други
лист
и
...
Председник
прекиде
:
—
Не
знам
ја
ни
тебе
ни
њега
,
ни
шта
си
узимао
шта
ниси
,
него
причај
шта
имаш
код
суда
,
немој
да
дуљијаш
...
—
Ето
да
ти
причам
...
Знаш
,
господине
,
рецимо
...
кад
сам
ја
...
овај
...
и
моја
покојна
Руменија
...
—
замуцну
чича
па
се
маши
у
џеп
и
извади
табак
хартије
.
—
Шта
ти
је
то
?
Он
пружи
.
Први
члан
узе
хартију
,
натури
наочаре
и
проговори
:
—
Уговор
о
усиновљењу
.
—
Читај
,
господине
Јанићије
.
Први
члан
прочита
цео
уговор
гласно
,
одмарајући
се
на
тачкама
и
погледајући
испод
наочара
на
Витора
.
—
Је
ли
све
тако
?
—
упита
председник
.
—
Тако
је
,
господине
.
Све
је
тако
од
почетка
до
краја
.
Тако
смо
рекли
и
уговорили
и
код
власти
потврдили
,
и
ја
му
казао
:
„
Ти
,
синко
,
Видосаве
,
да
почитујеш
мене
као
родитеља
и
свог
старијег
и
да
прикодиш
на
моме
имању
,
а
кад
ја
умрем
да
ме
пристојно
сараниш
и
за
душу
ми
издаш
и
бељег
удариш
.
.
“
—
А
он
?
—
Узели
га
душмани
на
руку
,
господине
,
једва
чекају
да
зажмурим
,
да
ми
дигну
имање
.
А
ја
велим
!
:
нећеш
,
синко
,
док
је
суда
и
закона
.
.
Зар
ти
моју
Јошевину
?
—
Каку
Јошевину
?
—
Моје
најбоље
имање
,
мој
живот
...
Јошевину
,
хоће
да
трампи
са
Тодосијем
за
Чолопек
и
да
узме
педесет
дуката
прида
,
и
данас
ће
да
у’вате
земљу
...
И
све
крију
што
раде
,
али
мени
то
доставише
пријатељи
и
ја
дођох
овде
,
суду
...
—
Да
станеш
на
пут
потврђењу
тапија
?
—
Јес
’
,
господине
.
—
И
да
поништиш
уговор
о
усиновљењу
?
Чича
заћута
.
—
Да
истераш
из
куће
посинка
,
као
пропасника
?
—
објасни
први
члан
.
Чича
се
замисли
.
—
Нећу
да
га
гоним
,
само
му
не
дам
овласти
.
Ако
је
крив
он
,
нису
крива
деца
и
није
крива
Ружица
.
Ако
сам
хоће
да
иде
,
нек
иде
,
они
нек
остану
,
и
ја
ћу
њих
чувати
као
моју
децу
.
Председник
удари
у
меденицу
:
—
Води
овога
човека
код
пријавника
.
Чича
Витор
узе
своју
хартију
,
тури
у
џеп
,
и
полако
,
погурених
леђа
,
изађе
из
заседања
...
XXИИ
Пред
подне
чича
Витор
сиђе
низ
судске
степенице
и
упути
се
право
својој
Јошевини
.
Само
сврати
на
пекарницу
те
с
ћепенка
узе
две
лепиње
и
тури
их
у
џеп
.
Јутрос
,
кад
је
дошао
у
чаршију
,
не
хтеде
се
јављати
никоме
од
познаника
;
хитао
је
у
суд
и
није
имао
кад
да
свраћа
и
да
се
забавља
.
А
да
га
је
ко
срео
и
питао
,
он
би
му
казао
и
зашто
је
дошао
и
изјадао
све
муке
своје
.
Тако
је
био
љут
и
једак
.
Сад
,
кад
се
вратно
из
суда
избегавао
је
да
се
с
киме
састане
...
Шта
би
имао
да
прича
?
Њихну
бруку
...
Иде
путем
журно
,
а
у
себи
броји
:
„
Он
је
крив
за
све
ово
...
Како
је
радио
онако
ће
му
и
бити
...
Њему
је
пречи
Тодосије
него
ја
који
сам
га
из
ништа
довео
на
домаћинско
имање
.
Тако
је
то
:
како
семе
сејеш
онако
ти
ниче
:
сејеш
жито
,
жито
ти
ниче
;
сејеш
уродицу
,
она
ти
ниче
...
И
сад
нек
гледа
шта
ће
...
Ја
сам
ипак
био
човек
и
остао
човек
,
казао
сам
:
не
тражим
да
се
уништи
уговор
,
него
да
му
се
избије
старјешство
...
и
ако
хоће
да
ради
нека
ради
,
ако
неће
нека
иде
,
па
да
ми
је
сто
грехота
,
.
.
А
дечицу
не
дам
...
то
су
моја
деца
,
моји
синови
и
наследници
...
“
Код
трле
не
беше
никог
...
Упекла
жега
,
кокошке
се
шћукале
у
хлад
,
зинуле
и
отпустиле
крила
,
све
се
утајало
,
само
пршти
вода
о
воденички
витао
...
Он
уђе
у
трлу
,
повири
у
собу
,
па
изађе
;
затим
уђе
у
воденицу
,
повири
у
мучањ
,
па
је
затвори
и
оде
деци
у
ливаду
.
Стока
се
већ
напасла
и
пландује
у
хладу
,
а
њих
двојичица
седе
поред
јаза
,
са
прутићима
у
рукама
,
нешто
чепрљају
и
шалакају
се
.
Кад
угледаше
Витора
обрадоваше
се
и
скочише
:
—
Бабо
,
није
нико
долазио
!
—
Није
било
никакве
штете
!
—
Ми
ручали
сами
!
...
—
Приставили
сланине
и
бунгура
.
.
Има
и
теби
!
...
—
Умесили
смо
колач
и
испекли
на
прочевљу
!
—
Остало
и
теби
доста
!
.
.
Ухватише
му
се
за
скуте
,
па
се
утркују
и
доказују
,
а
он
се
смејури
и
упиљио
поглед
у
њих
као
да
их
није
Бог
зна
од
кад
видео
.
—
Добро
,
добро
,
напричали
сте
ми
све
!
—
рече
и
седе
на
рудину
испод
јаза
,
а
они
до
њега
.
Учини
му
се
да
су
му
сад
још
милији
и
да
би
их
турио
у
недра
.
Маши
се
у
џеп
и
извади
оне
две
лепиње
:
—
Ево
теби
,
Ђурица
!
Ево
теби
,
Јовица
!
Купио
вам
бабо
у
чаршији
.
Они
засјајаше
очицама
.
—
Ви
сте
моја
дечица
...
ви
остајете
моји
...
—
рече
чича
дрктавим
гласом
и
помилова
их
по
обрашчићима
.
—
Они
се
застидеше
и
погледаше
низа
се
.
Он
ухвати
Ђурицу
за
руку
:
—
Ти
си
бабов
учевњак
...
Бабо
ће
се
тобом
поносити
!
...
А
другом
руком
Јовицу
:
—
А
ти
си
мој
радник
и
кућаник
!
...
Затим
замуцну
и
протепа
:
—
А
где
вам
је
тата
?
—
Код
куће
!
—
Није
данас
долазио
!
Он
хтеде
нешто
рећи
,
па
успљешта
устима
као
да
нешто
гута
...
У
том
зајаука
воденички
камен
и
он
скочи
:
—
Измлевено
жито
!
Да
заспем
жито
!
И
оде
воденици
.
Они
остадоше
грицкајући
лепиње
и
чувајући
стоку
...
XXИИИ
Тог
истог
дана
код
њихове
куће
десило
се
ово
:
Ружица
је
седела
са
Сојком
пред
кућом
у
хладу
и
забављале
се
својим
радом
.
Баба
Вујана
је
чувала
мале
пилиће
у
башти
,
премештала
се
из
хлада
у
хлад
,
и
,
час
по
час
,
ујкала
на
јастреба
.
Видосав
је
био
на
њиви
са
слугом
,
денули
су
сламу
.
Ружица
им
носила
ручак
и
није
ништа
приметила
необично
на
Видосаву
.
Али
не
прође
много
,
а
помолише
се
с
њиве
Видосав
и
његов
побратим
Мијат
.
Видосав
пригрнуо
гуњче
,
ухватио
мале
рогуље
за
парожак
па
се
поштапљује
и
корача
полако
,
погнуте
главе
.
Мијат
му
нешто
прича
и
доказује
.
Кад
би
да
ступе
у
двориште
,
застадоше
мало
,
протурише
још
неку
,
па
Мијат
тресну
руком
:
—
У
здрављу
,
побратиме
!
Он
се
рукова
и
не
рече
ни
речи
.
—
Буди
јунак
!
Немој
ти
...
по
твоме
обичају
...
да
се
секираш
и
мислиш
!
...
—
рече
на
послетку
и
оде
.
Видосав
прође
полако
,
ногу
пред
ногу
и
седе
више
куће
под
јабуку
,
услони
се
на
рогуље
и
укочи
поглед
у
траву
пред
собом
.
Ружица
примети
да
је
брижан
,
пребледео
,
нема
капи
крви
у
лицу
,
па
с
дружицом
у
руци
,
препредајући
клупче
конаца
,
приђе
полако
и
седе
до
њега
.
—
Ето
,
сад
је
све
свршено
!
—
рече
он
полако
,
не
гледајући
у
њу
.
—
Шта
,
Видосаве
?
-—
Како
,
шта
?
Ја
и
бабо
сломисмо
колач
...
Што
би
,
би
...
више
га
нико
не
састави
!
...
—
Шта
је
то
било
?
—
Чућеш
и
знаћеш
...
Тешко
нашој
деци
!
—
рече
и
загрцну
.
Она
се
узнемири
и
устаде
.
—
Видосаве
.
Бог
с
тобом
!
Он
брзо
протрља
очи
.
—
Шта
је
било
?
Није
ништа
...
Његова
кућа
...
Његово
имање
...
и
све
...
Он
је
влас’ан
да
уради
шта
хоће
...
Само
не
’
вала
му
што
ме
брука
!
...
То
није
лепо
...
с
његове
стране
...
—
Како
?
Причај
ми
,
Видосаве
!
Поћута
,
поћута
,
па
поче
:
—
Каже
побратим
Мијат
све
како
је
било
:
бабо
одранио
јутрос
у
суд
...
и
тамо
викао
и
дерњао
се
како
сам
пропасник
и
распикућа
...
како
нисам
ништа
приходио
за
ово
време
од
како
смо
овде
...
—
Шта
говориш
,
Видосаве
?
—
Бога
ми
,
јес
’
!
—
И
казао
суду
:
мој
посинак
почео
пропастити
моје
имање
и
трампио
Јошевину
за
Чолопек
,
са
Тодосијем
Дмитрићем
...
—
Па
ти
то
ниси
урадио
,
Видосаве
?
—
Дабогме
да
нисам
.
—
Па
што
говори
криво
?
—
Говори
зато
што
му
се
тако
може
...
и
што
тако
хоће
...
да
ме
лакше
истисне
с
имања
...
Ја
му
сметам
...
не
може
да
ме
гледа
...
Опет
поћута
,
па
продужи
:
—
И
суд
му
је
дао
старјешство
...
.
и
мене
одгурнуо
од
имања
као
распикућу
...
и
то
се
чуло
свуда
...
по
чаршији
и
селу
...
Брука
,
моја
Ружо
!
...
Уф
,
ала
ме
боли
глава
...
Баци
рогуље
и
ухвати
се
за
чело
...
Затим
полако
уђе
у
вајат
,
клону
и
спусти
се
на
кревет
.
—
Ружо
,
дај
ми
воде
!
Она
отрча
на
извор
.
Он
се
подиже
полако
,
извири
се
на
врата
,
устумара
се
по
вајату
,
док
из
једног
угла
,
из
слане
,
извуче
једно
чутурче
љуте
ракије
.
Натеже
добро
,
сакри
га
на
исто
место
и
спусти
се
на
кревет
!
XXИВ
Не
мање
бриге
навалише
и
на
Ружицу
.
Као
женска
страна
она
је
досад
гледала
само
свога
посла
и
није
разбирала
шта
је
међу
људима
.
Људи
као
људи
,
пољуте
се
,
поџевељају
се
,
заћуте
,
па
се
поврате
и
опет
све
дође
на
своје
место
.
Али
,
еве
јада
сад
!
...
Бабо
ишао
у
суд
,
тужио
Видосава
и
огласио
га
за
распикућу
...
То
је
несрећа
.
Хоће
да
их
истера
из
куће
и
са
имања
...
Брука
и
пропаст
!
.
.
И
она
је
са
зебњом
очекивала
кад
ће
чича
Витор
изаћи
кући
.
Предвиђала
је
и
замишљала
све
што
може
најцрње
наступити
...
Шта
то
би
,
са
чега
то
дође
дотле
?
—
мисли
она
и
размишља
.
—
Ко
је
крив
?
Бабо
криви
Видосава
...
Шта
има
при
њему
да
не
ваља
?
Ко
ће
га
боље
познавати
него
ја
.
Он
је
добар
радник
,
није
се
нигда
извлачио
од
рада
.
Какав
посао
почне
иде
му
од
руке
и
то
му
личи
.
И
кад
су
били
на
сиротињском
имању
,
радом
су
се
отимали
од
немаштине
.
Он
је
увек
први
на
послу
,
а
последњи
се
враћа
.
Свуда
су
га
хвалили
.
Кад
је
запросио
,
сви
су
је
подговарали
да
иде
за
њега
:
„
Идеш
из
сиротиње
у
сиротињу
,
али
не
брини
,
Ружице
.
.
Онакав
радник
тражи
парника
...
одрастао
је
по
домаћинским
кућама
и
зна
сваки
ред
.
Лепе
је
нарави
:
ко
се
не
би
с
њим
сложно
,
убио
га
Бог
.
.
Бићеш
сретна
с
њиме
!
.
.
“
И
сретна
и
задовољна
:
и
тамо
у
сиротињи
и
овде
у
домаћинској
кући
,
и
биће
сретна
с
њиме
где
буде
.
Овде
,
истина
,
има
друкчији
понашај
.
У
Качеру
је
био
скромнији
,
повученији
,
ретко
кад
да
је
ишао
у
чаршију
и
међу
људе
,
а
овде
више
прича
и
које
с
ким
се
дружи
.
Али
то
је
зато
што
је
он
сад
кутња
глава
и
ред
је
да
се
тако
понаша
и
стара
за
све
од
најмањег
до
највећег
.
Шта
им
је
криво
што
он
тежи
бољитку
,
да
има
бољу
пасмину
стоке
,
да
сеје
детелину
,
подиже
живу
ограду
и
уводи
нове
обичаје
у
тежачким
радовима
?
.
.
Коме
је
на
смећи
кад
то
чини
?
Свак
тежи
да
је
бољи
...
паметан
отац
вели
да
је
син
бољи
од
њега
.
Зашто
би
бабо
мрзио
ако
Видосав
зна
нешто
више
од
њега
?
„
Наша
плавуља
,
колубарка
,
даје
више
млека
но
све
три
мргуље
које
смо
затекли
.
Зар
то
није
боље
...
и
ко
не
воли
што
је
боље
?
Да
нису
надали
дреку
на
њега
,
он
би
продужио
како
је
почео
и
много
би
штошта
ново
увео
,
и
за
неколике
године
показао
би
свима
да
је
боље
оно
што
он
ради
,
него
оно
што
су
они
радили
...
Није
се
ни
он
научен
родио
,
него
је
препочео
од
другога
...
то
што
ради
он
,
ради
паметан
свет
у
другим
местима
...
Али
он
је
осетљив
и
кидљив
...
и
кад
га
ко
попреко
погледа
он
се
узбеши
,
а
кад
види
да
му
се
подсмевају
,
он
клоне
и
нема
воље
да
ради
...
и
онда
сам
себе
једе
.
Таки
је
Видосав
...
ко
ће
га
боље
познавати
него
ја
...
“
„
...
Али
и
код
њега
има
нешто
што
не
ваља
.
.
“
—
она
то
не
би
смела
никоме
казати
,
ни
пред
ким
признати
.
—
„
Он
много
пије
.
Шта
му
би
сад
,
кад
то
није
чинио
пре
,
у
млађим
годинама
?
Сад
се
заузме
с
друштвом
,
са
својим
!
побратимима
,
па
остану
до
неко
доба
у
чаршији
,
и
кад
око
поноћи
дође
кући
,
он
пијан
.
Срећом
нема
рђаву
нарав
у
пићу
:
тада
се
само
смеје
,
раколи
,
ћаска
,
хвали
се
,
прича
шта
ће
радити
и
како
му
не
може
нико
на
пут
стати
.
Више
пута
,
радних
дана
,
заводио
је
друштво
у
неко
доба
ноћи
кући
,
те
су
пили
у
оџаклији
до
пред
саму
зору
...
То
нико
не
зна
,
кријемо
да
не
чује
бабо
.
Тако
су
пили
и
код
Тодосијеве
куће
...
То
му
не
ваља
...
Сад
пије
сам
...
и
чудо
ми
је
што
крије
од
мене
:
нашла
сам
једно
чутурче
у
кревету
,
у
слами
,
у
њему
љута
ракија
...
И
много
пуши
дувана
,
како
који
дан
све
више
...
„
То
му
је
сва
мана
,
али
то
нико
не
зна
,
и
од
тога
нема
Бог
зна
какве
штете
...
И
откуд
је
,
онда
,
распикућа
?
Тај
бабо
слуша
свет
...
наше
душмане
...
“
Синоћ
га
је
болела
глава
.
Како
му
Мијат
каза
шта
је
било
у
чаршији
,
он
клону
.
Напустио
је
рад
,
није
ни
вечерао
.
Она
му
је
доносила
свеже
воде
те
се
умивао
,
затим
је
лезао
,
устајао
,
пушио
...
тек
у
неко
доба
свео
је
очи
,
те
је
и
она
заспала
.
Одспава
први
сан
и
пробуди
се
...
кад
—
њега
нема
.
Она
скочи
,
обуче
јелек
и
полако
ошкрину
врата
од
вајата
.
Ноћ
топла
...
ни
видна
ни
тамна
...
мало
се
шта
распознаје
до
бели
зидови
на
кућама
и
мрачне
сенке
дебала
од
дрвећа
.
Тишина
...
само
се
чује
птица
у
гори
,
и
,
час
по
час
,
шушне
лишће
на
поветарцу
...
„
Нема
га
...
не
чује
се
...
Он
је
ту
,
негде
...
“
извири
се
она
.
Али
у
том
сену
цигара
под
јабуком
шећерлијом
и
он
се
накашља
промукло
и
сухо
.
Она
крочи
боса
,
полако
,
по
мекој
трави
и
приђе
му
.
Јабука
отпустила
гране
,
он
се
извалио
под
њу
,
мало
се
погучио
,
налактио
се
и
гледа
у
помрчину
у
тамну
ноћ
,
у
нема
дебла
што
су
се
поређала
као
стражари
,
унаоколо
.
—
Шта
радиш
ти
?
—
прозбори
она
.
Он
подиже
главу
.
Зашишта
му
у
гуши
и
хтеде
да
искашље
нешто
што
му
се
припило
као
оскоруша
,
па
се
опет
поврати
у
исти
положај
.
—
Ти
ћеш
сам
себе
сатисати
...
Устани
!
Он
сену
цигаром
и
избаци
дим
за
димом
,
запљешта
сухим
уснама
и
прозбори
:
—
Што
не
спаваш
?
—
Спавала
сам
доста
,
—
рече
и
дохвати
га
за
раме
:
—
Устани
!
Бог
с
тобом
,
попала
те
роса
!
Он
оћута
.
Затим
рече
полако
:
—
Иди
!
—
Што
?
Ајдемо
заједно
!
—
Иди
!
Иди
кад
ти
кажем
!
Иди
,
молим
те
!
—
учеста
он
нестрпљиво
и
узмаха
руком
.
Она
му
угледа
оно
чутурче
пред
њим
.
Хтеде
да
му
рече
,
па
се
уздржа
.
—
Иди
!
—
Видосаве
,
ти
ћеш
пропасти
тако
...
—
рече
она
и
оде
полако
у
вајат
.
Тако
су
осванули
:
она
на
прагу
,
а
он
под
јабуком
.
Затим
се
приобуо
и
умио
и
негде
отишао
.
Сад
треба
дочекати
баба
...
Боже
,
шта
ли
ће
бити
!
XXВ
Одјутри
се
мало
.
Ружица
избриса
стрвољ
испод
јабуке
:
цигарице
,
палидрвца
,
прашину
од
дувана
,
намести
вајат
,
разгледа
шта
је
успремила
баба
Вујана
по
кући
,
упути
Сојку
на
њен
посао
,
па
тек
да
узме
рад
у
руке
,
а
чича
Витор
ступи
у
двориште
.
Носи
велику
шарену
торбу
пуну
ствари
,
набио
повраз
на
штап
,
претурио
преко
рамена
,
позабацио
капу
озад
и
одмереним
корацима
уђе
у
оџаклију
,
у
своју
собу
.
Она
га
смотри
из
вајата
и
ледну
је
у
срце
.
„
Ето
,
дође
...
Сад
како
да
Бог
!
“
Учини
јој
се
да
није
много
нерасположен
,
не
познаје
се
да
је
усплахирен
.
Узврпољи
се
,
погледа
низа
се
,
махну
руком
по
јелеку
и
и
оде
да
му
се
јави
.
Он
спустио
торбу
у
крај
до
врата
,
скинуо
капу
,
па
једном
руком
ослонио
се
на
штап
,
а
другом
трља
преко
темена
и
чела
,
и
разгледа
по
соби
.
Она
уђе
полако
,
погнуте
главе
,
и
приђе
му
руци
.
—
Жива
била
,
Ружице
!
—
рече
онако
како
ју
је
увек
предусретао
и
отпоздрављао
.
Она
се
поизмаче
и
стаде
.
Ушао
страх
у
њу
па
стрепи
и
очекује
шта
ће
рећи
.
—
Како
ви
овде
?
—
Хвала
Богу
,
здрави
смо
,
—
одговори
она
и
трљну
руком
низ
рукав
.
Па
затим
,
гледајући
преда
се
,
усуди
се
да
упита
:
—
Како
су
деца
?
—
Здрави
су
.
Доћи
ће
и
они
данас
.
Хтеде
рећи
да
ће
их
преселити
сасвим
,
па
оћута
и
прљну
руком
иза
уха
.
—
Одмиче
дан
...
врућина
.
—
Да
се
умијеш
,
бабо
?
—
Добро
би
било
да
се
мало
расхладим
.
Она
отрча
да
донесе
свеже
воде
.
Он
прохода
по
соби
,
по
ходнику
,
завири
свуда
у
сваки
буџак
,
па
изађе
те
се
уми
,
испљуска
се
по
лицу
,
убриса
се
,
па
се
поврати
у
собу
.
Ружица
оде
у
кућу
да
спреми
шта
треба
,
да
га
послужи
,
а
он
се
услони
на
столицу
и
своју
штаку
,
па
укочи
поглед
у
зид
.
„
Кућа
не
стоји
на
земљи
него
на
жени
...
Ова
кућа
стоји
баш
на
овој
жени
...
Вредно
чељаде
...
и
да
ње
нема
у
кући
,
шта
би
било
од
ње
...
Вера
и
Бог
,
паметнија
је
од
њега
!
“
—
мисли
чича
Витор
и
ваздан
би
хвалио
Ружицу
.
У
том
донесе
она
на
служавнику
чашу
хладне
воде
,
шећера
,
стакленце
ракије
с
чашицом
,
па
метну
на
сто
,
пред
њега
.
—
Извол’те
,
бабо
!
—
Хајде
,
де
,
да
прообичајимо
...
А
није
ми
до
тога
.
Умочи
шећер
у
воду
па
поче
сркутати
и
припијати
.
—
Ђурица
већ
изучио
,
то
знаш
...
—
поче
он
пљештући
устима
.
—
Знам
,
бабо
.
—
Изучио
много
...
и
,
да
ти
кажем
,
ћери
,
сви
веле
да
зна
боље
но
наш
ћата
у
општини
.
А
ја
велим
:
не
бих
му
дао
да
буде
ћата
,
па
да
га
све
село
потражи
.
Она
се
смејури
,
гледа
преда
се
,
и
тек
по
неки
пут
погледа
у
њега
.
—
Шта
ћеш
више
:
уме
да
прочита
сваки
позив
од
власти
,
сваку
тапију
,
и
,
да
ти
кажем
,
уговор
,
и
да
прибележи
шта
хоћеш
и
кредом
и
писаљком
.
Поћута
,
сркну
чашу
ракије
па
продужи
:
—
И
уме
да
израчуна
шта
хоћеш
.
Задај
му
каки
хоћеш
рачун
,
на
прилику
:
седамдесет
и
седам
ока
и
три
литре
,
по
тридесет
и
девет
и
по
пара
,
и
за
час
израчуна
...
Да
ви’ш
само
како
ми
је
ишарао
брвна
на
воденици
.
А
уме
и
умесно
,
и
како
хоћеш
...
Она
мрдну
раменима
:
—
Школе
се
...
науке
су
...
—
рече
и
полако
се
измаче
из
собе
,
а
затим
отрча
да
донесе
каву
.
Принесе
му
је
у
његовој
шољи
,
великој
старинској
,
која
личи
на
турски
филџан
.
—
Зар
и
каву
?
—
Извол’те
,
бабо
.
Скоро
ће
стасати
и
ручак
.
Он
пије
,
а
она
га
двори
.
Сад
јој
је
лакше
,
види
да
се
одобровољио
па
прича
и
заговара
је
.
Али
,
ипак
,
стрепи
кад
ће
поменути
Видосава
и
шта
ли
ће
рећи
о
њему
...
сиромах
он
,
да
је
знао
да
је
бабо
овако
расположен
,
па
да
га
дочека
овде
,
на
шта
буде
!
Па
да
се
и
поинате
у
својој
кући
,
па
ништа
.
Само
нек
легне
већа
несрећа
,
нек
не
пуца
брука
и
нека
се
он
смири
...
—
А
и
Јовица
ми
је
паметан
и
радник
.
Ономад
је
осекао
троје
виле
у
шуми
и
сам
подапео
и
турио
да
се
суше
у
воденици
.
Ето
тако
,
сам
самцит
отишао
и
оценио
шта
треба
осећи
;
ни
ја
не
бих
умео
боље
.
А
већ
котарицу
да
ти
исплете
каку
хоћеш
а
и
да
углави
држаљицу
на
секиру
,
мотику
,
будак
...
—
прича
чича
и
не
може
да
се
нахвали
своје
дечице
.
Наједаред
застаде
,
погледа
у
њу
,
узмрда
брковима
и
обрвама
и
узврпољи
се
.
Лице
му
се
уозбиљи
и
мало
зацрвене
.
—
А
где
је
Видосав
?
—
упита
и
накриви
главу
.
—
Ено
га
на
њиви
.
—
Ја
,
на
њиви
...
Ради
...
Измеси’де
ово
!
—
показа
руком
на
служавник
,
као
да
му
нешто
смета
.
Она
успреми
све
,
само
остави
стакленце
с
ракијом
,
па
врати
и
стаде
на
своје
место
.
Он
се
опет
узврпољи
,
затим
подиже
обрве
високо
и
погледа
преко
ње
:
—
Е
,
ћери
,
човек
предлаже
,
а
Бог
располаже
...
И
ја
велим
:
може
човек
нагињати
куд
хоће
и
скрајати
планове
какви
му
на
ум
дођу
,
али
биће
онако
како
је
опредељено
...
Она
ломи
прсте
и
чепкори
.
Види
да
је
реч
о
Видосаву
.
—
Тако
му
је
време
данас
...
А
ја
велим
:
не
може
заповедати
реп
глави
,
него
глава
репу
...
Не
могу
ја
у
мојих
педесет
и
неколико
година
дозволити
да
будем
пасторче
на
моме
имању
...
а
неко
да
се
башкари
на
.
њему
...
Јес
’
!
Сад
му
лице
доби
живљи
израз
,
очи
узиграше
и
он
се
узнемири
,
као
да
ће
да
се
инати
.
—
Ја
сам
научио
да
се
прикоди
на
моме
имању
и
не
могу
дозволити
да
ми
се
подсмевају
гори
од
мене
...
Ја
не
дам
то
док
имам
снаге
у
мени
!
Је
ли
тако
,
ћери
?
.
Она
црвени
,
чепа
,
погледа
и
у
њега
и
у
под
.
—
Кажи
ми
ти
,
Ружице
:
ваља
ли
ово
што
се
ради
за
ове
две
три
године
у
нашој
кући
?
Она
уздахну
и
промуца
:
—
Говоре
у
селу
...
да
ћеш
...
да
нас
истераш
...
бабо
!
.
.
—
И
бризну
у
плач
.
Сојка
,
која
се
беше
привукла
до
врата
у
ходнику
,
раздерња
се
иза
гласа
.
Баба
Вујана
,
преплашена
,
повири
из
куће
и
викну
слабачким
и
крештећим
гласом
:
„
Шта
ти
је
,
дете
?
“
И
закашља
се
и
зацену
,
не
може
да
се
поврати
.
Чича
Витор
узвера
,
скочи
и
подвикну
:
—
Ружице
,
шта
ти
би
!
Како
је
то
дерњање
?
Ниси
ти
дете
!
Затим
се
поврати
те
седе
и
чикну
штапом
о
патос
.
—
Паметна
жена
,
и
...
као
дериште
!
.
.
Она
убриса
очи
и
грчевито
стезаше
своје
шаке
.
—
Говоре
по
селу
!
И
ти
слушаш
шта
ко
говори
!
Кога
сам
ја
до
сад
терао
?
И
ако
дође
до
тога
да
се
неко
тера
;
тераће
се
онај
ко
не
ради
како
треба
...
и
расипа
:
и
ко
срамоти
кућу
:
Не
дао
Бог
да
дође
дотле
...
и
ја
сам
рад
да
не
дође
дотле
...
А
ти
гледај
своја
посла
...
и
немој
да
сузиш
као
дете
...
већ
гледај
своју
децу
...
нашу
децу
...
А
од
данас
ја
заповедам
у
овој
кући
и
ко
хоће
с
миром
,
нек
седи
,
неће
га
ни
глава
заболети
,
—
говори
јој
Витор
,
погао
се
,
гледа
у
патос
и
чука
штапом
.
Наједаред
се
трже
и
исправи
.
На
врата
се
помоли
Видосав
...
страшан
и
необичан
:
мутне
очи
,
подбуо
,
неочешљан
,
аљкав
,
једна
ногавица
испала
му
из
чарапе
и
ландара
по
врх
опанка
...
Крочи
преко
собе
,
не
гледа
ни
у
кога
,
и
баци
кесу
на
сто
:
—
Ево
ти
кесе
!
Он
га
испрати
погледом
и
не
рече
ни
речи
...
XВИ
Тодосије
Дмитрић
није
сам
мислио
да
ће
имати
оволике
користи
од
рада
који
је
препочео
од
Видосава
Микачића
,
кад
је
на
своме
имању
посејао
детелину
и
направио
детелиште
.
Онда
,
кад
је
чича
Витор
заорао
Видосављеву
детелину
,
Тодосије
,
да
би
сузбио
повику
против
Видосава
,
решио
се
да
је
посеје
он
,
на
своме
имању
,
и
Видосав
га
је
научио
како
ће
то
учинити
.
Сад
види
да
Видосав
,
збиљски
,
има
право
и
да
је
корист
од
таког
рода
несумњива
.
Већ
у
другој
години
он
је
његову
ливаду
косио
четири
пута
и
имао
богат
принос
,
а
сад
,
ето
,
сваке
године
коси
је
по
пет
пута
.
Сељаци
су
,
изнајпре
,
радознало
очекивали
шта
ће
бити
од
тог
Тодосијева
посла
:
како
ће
се
једног
дана
чути
да
су
му
покрепала
говеда
од
те
траве
,
или
га
постигла
друга
каква
незгода
,
што
постиже
људе
који
не
гледају
посла
што
им
је
Бог
одредио
.
Али
Тодосију
тај
рад
пође
од
руке
и
нико
не
дочека
да
види
сејира
од
њега
.
Видосав
га
је
поучио
како
ће
чувати
детелиште
и
како
ће
поступати
са
покошеном
детелином
.
Он
ју
је
косио
у
време
,
држао
је
у
откосима
дуже
но
обично
ливадско
сено
,
да
се
добро
осуши
.
Знао
је
да
је
не
треба
много
превртати
,
јер
се
превртањем
обија
лишће
и
цвет
,
који
садржавају
нај
јачу
храну
у
себи
.
Доцније
,
направио
је
нарочита
сушила
,
која
су
изгледала
као
розге
и
на
њих
трпао
зелену
детелину
,
те
је
тако
била
више
изложена
сунцу
и
ваздуху
и
брже
се
сушила
.
Кад
се
добро
осуши
он
је
стрпа
у
пластове
и
сена
као
и
остало
сено
.
Док
није
навикао
стоку
на
њу
,
он
ју
је
мешао
са
обичним
сеном
и
тако
измешану
давао
те
му
се
није
никаква
штета
десила
.
И
посао
са
живом
оградом
пође
му
од
руке
.
Оне
младице
које
је
подигао
Видосав
на
својим
лејама
,
пресади
Тодосије
наоколо
своје
њиве
под
кућом
,
а
друге
поче
изводити
сам
,
из
семена
,
на
својим
лејама
.
Кукуруз
„
американ
“
,
који
је
најпре
сејао
:
на
једној
њиви
,
доношаше
му
много
више
приноса
него
,
,
осмак
“
.
Поче
га
сејати
стално
и
у
осталим
њивама
и
на
врсте
,
и
обрађивати
онако
како
раде
људи
који
су
то
изумели
.
И
он
,
као
и
Видосав
,
набави
бољи
сој
говеди
,
краву
колубарку
,
и
стараше
се
да
се
тај
сој
размножи
.
Људи
гледају
шта
чини
Тодосије
па
чисто
им
неверица
да
он
то
ради
с
уверењем
да
је
то
боље
.
Све
им
се
чињаше
да
тиме
прави
инат
чича-
Витору
:
да
уводи
оно
на
шта
он
виче
и
због
чега
је
омрзао
посинка
.
Па
почеше
обилазити
око
његове
куће
и
загледати
шта
он
то
ради
.
Иду
,
тако
,
њих
по
неколико
,
па
стану
код
детелишта
,
наднесу
се
преко
врљика
и
посматрају
.
—
Здраво
мирно
,
Тодосије
!
—
Добро
,
како
ви
?
—
Шта
то
радиш
?
—
Радим
оно
што
ви
не
радите
,
—
вели
Тодосије
и
натрпава
откосе
на
сушила
.
Они
се
смејуре
,
згледају
се
,
нешто
шапћу
између
себе
,
па
се
ослободе
и
распричају
.
—
На
шта
ли
ће
ти
изићи
тај
рад
?
—
почиње
један
.
—
Ко
му
зна
!
—
Велиш
...
не
знаш
ни
ти
.
—
Јес
’
,
тако
је
као
што
ви
велите
.
—
Озбиља
те
питам
.
—
Озбиља
ти
кажем
.
Они
оћуткују
,
згледају
се
,
па
ће
предузети
други
:
—
Море
,
велики
измет
чиниш
тој
травки
.
—
Као
што
видиш
,
чиним
.
—
Ја
,
тако
она
хоће
.
—
Хоће
она
,
а
хоћу
и
ја
,
па
то
му
је
.
Па
тек
један
пређе
преко
врљика
да
још
боље
види
.
Пипне
руком
,
загледа
,
растреса
,
узме
травку
па
загризе
.
За
њим
полако
пређу
и
остали
.
—
Море
,
Бога
ми
,
право
кажеш
,
Тодосије
...
—
Шта
кажем
?
—
Велим
:
право
имаш
што
ово
радиш
.
—
Шта
му
знаш
:
право
,
неправо
,
то
му
је
.
—
Да
то
није
неко
радио
не
би
знао
ни
Видосав
...
Само
не
знам
то
,
што
се
тиче
...
стоке
.
—
Шта
?
—
Бој
се
да
не
вали
...
као
оно
,
не
било
овде
речено
...
—
Кад
су
ми
се
надула
јунад
?
—
Јес
’
!
—
Што
ти
жалиш
моју
јунад
и
моју
стоку
?
Води
бригу
о
својој
стоци
,
а
немој
о
мојој
.
—
Тек
,
велим
...
—
Не
бије
гром
у
свако
дрво
,
—
додаје
други
.
—
Где
је
хасне
ту
је
и
штете
,
—
вели
трећи
.
Па
полако
,
полако
и
приђу
живој
огради
.
Сагну
се
па
загледају
,
пипају
,
повлаче
прстом
низа
стабљику
.
—
Велиш
,
Тодосије
,
и
ово
ће
нешто
вајдити
?
—
Ко
му
зна
!
—
Ти
опет
тако
велиш
?
—
Тако
,
но
како
ћу
.
—
Проба
човек
,
па
како
испадне
,
—
објашњава
други
.
—
Шта
ће
му
фалити
што
ће
пробати
,
—
додаје
трећи
.
Он
их
посматра
,
баца
погледе
с
једног
на
другог
и
лукаво
се
смеши
.
Напослетку
изађе
отворено
:
—
Знам
ја
шта
ви
хоћете
,
брате
?
—
Шта
,
Тодосије
?
—
Знам
вас
шта
мислите
и
немојте
ту
да
ми
лисичите
и
да
ми
се
претварате
.
—
Како
,
Тодосије
?
—
Тако
,
брате
.
—
Није
,
Бога
ми
,
нема
ту
претварања
.
—
Јок
,
вала
,
него
ја
...
као
човек
,
разбирам
.
—
Шта
разбираш
?
Разбираш
да
би
се
сутра
могао
подсме’нути
гдегод
за
совром
или
на
каквом
састанку
.
—
Јок
,
Бога
ми
!
—
То
нисам
ни
помислио
!
—
Ни
ја
,
вала
.
То
ми
није
ни
накрај
памети
!
Тодосије
продужује
:
—
Ви
би
хтели
да
вам
ја
ту
читам
и
објашњавам
,
да
вас
ваздан
уверавам
и
убеђујем
,
а
ви
да
турите
руке
у
рукмаче
па
да
зевате
и
сејирите
.
А
што
би
’
ја
то
чинио
,
за
које
бабе
здравље
?
Теби
да
говори
и
онај
што
је
негда
био
негде
накакав
„
златоуст
“
,
па
не
би
могао
утицати
на
твоју
букову
главу
.
Ти
радиш
онако
како
си
научио
од
свога
бабајка
,
и
то
ти
је
.
Кад
би
видео
да
ја
с
ове
травке
берем
дукате
,
ти
би
тек
онда
грмачио
да
је
сејеш
и
негујеш
.
—
Није
,
вала
,
него
знаш
како
је
...
—
Море
,
баталите
то
!
Хајде
да
пијемо
ракије
!
—
вели
Тодосије
и
свраћа
их
у
пивницу
.
Тодосију
је
,
у
истини
,
омилео
овај
рад
.
Он
је
убеђен
да
је
дужност
разборита
човека
да
се
усавршава
,
да
иде
за
напретком
,
да
се
отреса
од
заблуда
,
и
својски
се
трудио
да
још
штогод
дозна
,
да
још
који
корак
измакне
унапред
.
Оно
што
није
могао
постићи
Видосав
на
своме
имању
,
желео
је
да
постигне
он
,
уз
његову
припомоћ
.
Али
ево
јада
са
Видосавом
!
.
.
Тај
се
човек
губи
,
из
дана
у
дан
тоне
!
.
.
Од
онога
дана
како
је
чича
Витор
предузео
старешинство
,
тај
човек
не
може
да
дође
себи
,
и
Бог
зна
шта
ће
од
њега
бити
!
И
не
да
се
нигде
видети
,
све
бега
од
људи
по
окрајцима
и
најволи
да
је
сам
.
Тодосије
га
је
нарочито
тражио
да
се
разговарају
,
да
му
пружи
утешну
реч
и
да
изгрди
Витора
,
али
не
може
да
га
ухвати
да
се
на
само
разговоре
.
Тих
дана
нађе
га
,
пазарног
дана
,
у
вароши
:
затурио
торбичицу
на
раме
па
иде
испред
дућана
,
блене
,
зачкиљио
очима
,
подбуо
.
Торбица
празна
,
а
неће
да
уђе
ни
у
дућан
ни
у
механу
.
'
—
Здраво
свани
,
Видосаве
!
Он
стаде
и
мало
се
трже
:
—
Здраво
,
како
ти
?
—
рече
полако
и
гледа
га
у
прси
.
—
Где
си
ти
,
море
?
—
Ево
ме
.
—
Хајдемо
у
механу
.
—
Имам
посла
.
—
Каква
посла
?
—
Имам
нека
посла
.
—
Хоћемо
ли
заједно
кући
?
—
Хоћемо
.
—
Дела
сврши
посла
па
да
идемо
заједно
.
Имамо
нешто
да
разговарамо
.
Али
док
се
он
окрену
,
Видосава
,
неста
.
И
тај
га
дан
не
виде
.
Сутрадан
Тодосије
накастио
да
га
нађе
,
како
тако
.
Вреба
га
од
раног
јутра
,
да
га
потреви
сама
.
Пред
подне
примети
га
на
ливади
,
под
кућом
.
Изнео
розгу
пасуља
па
млати
.
Он
се
привуче
за
један
жбун
и
одатле
га
посматраше
.
Видосав
скинуо
пола
розге
на
ледину
,
па
причучнуо
и
млати
.
Ни
онај
човек
ни
дај
си
Боже
!
Руке
као
мртве
,
измахне
једаред
,
лупи
и
држи
мотку
над
комушом
,
па
опет
лупи
два
три
пута
и
стане
:
блене
у
ону
комушу
.
Опет
тако
,
па
се
извали
на
ледину
,
налакти
се
и
гледа
тамо
негде
далеко
,
у
модрикасте
висове
рудничких
планина
...
Напослетку
се
јави
иза
џбуна
и
приђе
му
:
—
Зар
онако
ти
јуче
изграби
из
чаршије
,
а
рекосмо
да
се
заједно
вратимо
?
—
рече
Тодосије
.
Он
се
трже
,
,
исправи
се
и
услони
на
мотку
.
—
Здраво
мирно
,
Видосаве
!
—
Здраво
,
како
ти
?
—
Шта
то
радиш
?
—
Радим
.
—
Млатиш
пасуљ
?
—
Ја
.
—
Седи
,
море
,
да
седимо
.
Он
се
забечио
у
комушу
,
занео
се
као
да
не
може
да
дође
себи
.
Тодосије
га
дрмну
за
раме
.
—
Седи
!
—
Ето
,
сешћу
,
—
рече
и
седе
.
Тодосије
извади
дувањару
.
—
Деде
да
по
једну
запалимо
!
—
Хоћу
.
Узе
дувањару
,
одваја
лист
папира
а
рука
му
дркће
,
тура
дуван
,
а
он
се
расипа
.
Савија
,
а
не
може
лако
да
савије
и
непрестано
гледа
у
цигару
.
Тодосије
запали
и
принесе
палидрвце
и
њему
.
Он
повуче
дим
дубоко
и
прогута
га
.
Доцне
узмрда
јабучицом
и
поврати
га
.
—
Шта
радиш
ти
,
море
?
—
Ето
.
—
Не
даш
се
видети
.
—
Није
...
него
...
—
хоће
да
се
изговори
али
не
зна
шта
ће
.
—
Па
си
много
чудан
сад
...
Он
ћути
,
лиже
цигару
и
гледа
у
њу
.
Махне
дим
,
погледа
у
Тодосија
,
па
одмах
сакрије
поглед
.
—
Чудан
си
...
ни
онај
човек
...
—
Није
...
него
...
чини
ти
се
...
—
Шта
,
чини
ми
се
?
Шта
детињиш
!
Дођи
себи
ти
,
море
...
Погледај
ми
у
очи
!
—
продрмуса
га
за
раме
.
Он
развуче
усну
на
десну
страну
и
погледа
га
са
спуштеним
капцима
до
пола
очију
.
Затим
баци
поглед
мимо
њега
у
страну
.
—
Да
разговарамо
озбиљно
,
као
паметни
људи
,
онако
као
што
смо
увек
разговарали
...
Зар
тебе
може
онакав
простак
,
Витор
,
избити
из
такта
да
толико
заборавиш
на
себе
?
.
.
Болан
,
брајке
,
видиш
ли
да
ћеш
да
се
изгубиш
сасвим
у
тој
чамотињи
,
да
ће
свест
да
одскочи
од
тебе
!
Ко
жели
да
ти
се
освети
,
осветиће
ти
се
сад
.
Ти
идеш
на
руку
твојим
непријатељима
,
да
виде
несрећу
од
тебе
.
Не
дај
се
!
—
саветује
га
Тодосије
.
Он
само
мрда
раменима
и
промеће
ону
цигару
из
руке
у
руку
.
—
Шта
је
то
тако
страшно
било
ако
ти
је
узео
старешинство
?
И
зар
због
тога
да
се
толико
заборавиш
и
изгубиш
!
Видосав
успљешта
сухим
устима
:
—
Богме
...
његово
имање
...
његово
право
...
и
све
...
Јакако
...
—
проговори
с
муком
и
с
неповерењем
,
као
да
говори
с
човеком
који
га
куша
шта
ће
рећи
.
—
Море
,
шта
се
ту
затежеш
и
завирујеш
?
Нисмо
се
ми
од
јуче
сазнали
.
Што
си
неповерљив
тако
?
—
Није
,
Тодосије
,
него
...
велим
...
—
Немаш
ти
шта
да
кријеш
од
мене
.
Ти
имаш
да
се
преда
мном
исповедиш
,
као
пред
рођеним
братом
.
Он
устрепта
очима
,
принесе
цигару
устима
,
хтеде
да
повуче
,
а
она
се
угасила
.
—
Ти
ниси
ништа
крив
;
то
зна
све
село
и
сви
поштени
људи
.
Ти
си
био
човек
на
свом
месту
,
радио
си
посао
како
си
умео
.
А
он
,
лудак
,
није
разумео
шта
ти
хоћеш
и
чему
тежиш
,
па
те
је
гледао
с
неповерењем
.
Је
л
’
тако
?
Он
се
забечио
у
цигару
,
гледа
,
и
ћути
.
—
Што
ћутиш
?
—
Ето
не
ћутим
,
него
...
тек
...
онако
...
—
Реци
ми
:
јеси
ли
ти
крив
што
је
он
онако
порадио
с
тобом
?
Он
се
мучи
,
мрда
уснама
и
напослетку
промуца
:
—
Немој
ме
,
Тодосије
,
молим
те
!
.
.
—
Кажи
ми
:
је
ли
истина
да
си
ти
под
мојим
туторством
?
—
Није
истина
.
—
Јеси
ли
му
упропастио
што
имања
?
Продаде
ли
што
за
ове
неколике
године
од
некретности
?
—
Нисам
ништа
упропастио
.
—
Је
ли
истина
да
смо
трампили
Јошевину
за
Челопек
?
—
Није
ни
то
истина
.
—
Дабогме
да
није
.
Сад
зна
све
село
да
то
није
истина
.
А
Витор
је
изјавио
пред
судом
да
је
то
све
истина
:
и
да
си
пропасник
,
и
да
се
водиш
из
моје
главе
,
и
да
смо
на
сеоском
састанку
тражили
његову
Јошевину
за
мој
Чолопек
.
Па
кад
то
није
истина
и
кад
је
те
неистине
изнео
он
,
онда
треба
да
је
стид
њега
,
а
не
тебе
;
онда
треба
да
се
крије
од
света
он
,
а
не
ти
.
Је
ли
тако
,
Видосаве
?
Он
уздркта
,
отвори
очи
и
погледа
јасно
.
—
Немој
ме
,
Тодосије
,
молим
те
...
Е
,
кад
те
молим
!
.
.
—
рече
и
руке
му
клонуше
те
испусти
цигару
.
Тодосије
хтеде
још
доказивати
,
па
застаде
.
Искриви
главу
и
мрдаше
њом
,
што
ће
рећи
:
Тешко
теби
,
ојађениче
!
.
.
XXВИИ
Чича
Витор
настани
се
код
куће
,
преведе
децу
,
пренесе
своје
ствари
и
намести
их
у
оџаклију
и
предузе
управу
кућом
и
имањем
,
као
да
тај
Видосав
и
не
постоји
под
његовим
кровом
.
Код
воденице
намести
слугу
,
да
ради
,
а
он
ће
га
обилазити
сваки
други
дан
.
Као
човек
који
дође
са
неког
далеког
пута
на
коме
се
дуго
бавио
,
тако
и
он
поче
разгледати
и
разбирати
за
сваку
стварчицу
у
кући
,
за
све
што
се
тиче
његова
дома
и
имања
.
Он
је
о
томе
водио
рачуна
и
раније
и
ништа
није
могло
измаћи
испред
његових
очију
,
па
ипак
чињаше
му
се
да
сад
треба
да
то
све
обиђе
,
разгледа
и
дохвати
својом
руком
.
—
Ружице
!
—
Чујем
,
бабо
.
'
—
Колико
’
но
имадосмо
ракије
у
подруму
?
—
Два
пуна
бурета
меке
и
из
трећег
трошимо
.
А
љуте
оно
буре
у
ћошку
.
Он
мисли
,
мисли
.
—
Јес
’
,
толико
.
Па
оде
у
подрум
,
по
десети
пут
,
извади
врањ
,
спушта
шипку
,
мери
докле
је
ухватила
ракија
,
чука
у
бурад
,
загледа
их
,
разгледа
обручеве
.
Ако
је
где
овлажило
између
дуга
,
он
замазује
лојем
,
скида
и
отире
буђу
и
паучину
.
Затим
оде
у
амбар
,
завири
у
сваки
пресек
,
разваљује
саће
од
осова
,
подвлачи
се
испод
амбара
да
види
да
нису
миши
гдегод
прогризли
,
па
затискује
,
да
не
буде
штете
.
Обиђе
шталу
,
торове
,
стоку
,
па
се
надвири
и
у
вајате
и
у
млекар
,
и
умеша
се
у
Ружичин
посао
.
Пита
колико
је
нахватала
скорупа
,
како
се
сири
млеко
,
да
није
мрс
прокисао
,
треба
ли
да
набави
које
сириште
,
да
нема
каквих
чини
на
стоци
и
белом
мрсу
,
да
није
ко
што
уврачао
.
И
тако
све
редом
,
од
најмањег
до
највећег
.
Па
оде
општини
,
однесе
пореску
књижицу
кметовима
:
—
Молим
,
видите
ту
,
да
не
дугује
штогод
од
данка
.
Они
загледају
у
књижицу
,
а
ћата
претура
по
књигама
и
вели
:
—
Видосав
Микачић
не
дугује
ништа
ни
за
себе
ни
за
имање
.
И
за
тебе
је
исплатио
сву
порезу
за
прошло
полгође
.
Он
се
врпољи
,
чеше
се
иза
врата
,
прелистава
књижицу
,
док
се
накани
да
помене
:
—
И
велите
на
њему
је
пореза
од
свег
имања
?
—
Јесте
,
на
Видосаву
.
—
Молим
,
да
се
све
то
пренесе
на
мене
.
Они
га
запиткују
шта
то
би
,
што
се
тако
покрпаше
.
Он
оћуткује
,
мрзи
га
да
говори
о
томе
,
и
,
да
би
то
избегао
,
вели
:
—
Хоће
млађи
да
се
мало
уратлучи
и
да
пренесе
терет
на
мене
,
стара
човека
.
Ето
то
је
,
није
ништа
друго
,
—
смејури
се
старац
и
граби
да
час
пре
избегне
одатле
.
Затим
оде
у
команду
,
да
види
је
ли
штогод
нарезато
на
њихову
кућу
,
за
војску
,
и
увери
се
да
је
записано
да
даду
товарног
коња
са
прибором
.
Па
поче
распитивати
полако
,
изнаоколо
,
да
ли
коме
шта
дугују
.
Виде
да
у
селу
не
дугују
никоме
ништа
.
Распита
и
у
вароши
,
код
механџије
и
дућанџија
.
Чича
Радојица
трља
руке
за
тезгом
у
дућану
,
смеши
се
задовољно
и
подвикује
:
—
Где
си
,
стари
пријатељу
?
Нема
посла
без
стара
човека
!
Тамо
,
амо
,
па
опет
чича
Витор
на
среду
.
Ако
ће
!
Причај-де
како
је
то
било
!
Чича
Витор
избегава
да
прича
.
—
Како
је
било
!
Шта
му
знаш
како
је
све
било
.
Има
кривице
и
до
њега
и
до
мене
.
Али
,
што
је
било
,
било
,
мани
ме
,
брат-
Радојица
!
Чича
Радојица
маше
главом
:
—
До
тебе
кривице
?
Јок
,
Бога
ми
,
ко
има
ли
је
до
мене
.
Знам
ја
овај
нови
свет
.
Још
он
тера
ветар
капом
.
—
И
онда
поче
причати
и
дуљијати
каки
је
овај
млади
нараштај
.
Чича
Витор
га
прекиде
:
—
Не
заборави
на
чему
си
,
па
ми
реци
:
имам
ли
ти
што
дужан
?
Да
се
није
задужио
код
тебе
?
Он
одговори
да
не
дугује
ништа
.
—
Хвала
Богу
,
те
могу
рећи
:
да
не
дугујем
ником
ништа
,
сем
Богу
душу
,
—
рече
Витор
и
ту
бригу
скиде
с
душе
.
Омиље
рад
чича-
Витору
као
да
је
јако
настао
на
свет
да
подиже
кућу
.
Трчи
,
ради
,
не
осећа
умор
,
на
лицу
му
се
види
задовољство
.
Кад
има
радника
он
с
њима
непрестано
.
Зна
да
,
кад
домаћин
не
ради
с
њима
,
они
се
извлаче
и
ошљаре
у
раду
,
а
он
хоће
да
не
штети
ни
на
чему
па
ма
не
знао
за
одмор
.
Настаде
вршидба
.
Он
се
пење
на
стог
као
младић
,
баца
снопље
колико
треба
за
један
вршај
,
па
сиђе
те
налаже
,
дреши
ужета
,
тера
коње
у
вршају
,
претреса
и
истура
сламу
.
Затим
,
с
времена
на
време
,
приноси
чутуру
,
наздравља
и
радници
се
поткрепљују
.
Кад
буде
време
ручку
,
деца
донесу
јело
,
он
постави
,
ручају
сви
заједно
,
он
служи
,
започиње
разговор
и
добацује
пошалице
.
Тако
при
свакоме
послу
.
Кад
нема
радника
,
он
ради
с
децом
или
сам
,
тек
није
беспослан
никад
.
А
већ
у
Видосава
не
може
се
поуздати
ни
у
чему
,
као
да
га
и
нема
.
Тај
човек
ради
мимо
свет
,
а
од
како
Витор
предузе
старешинство
он
све
горе
.
Ако
што
и
ради
,
ради
оно
што
му
се
свиди
.
Нити
га
шта
пита
,
нити
се
с
њим
здоговара
.
Јадно
ти
то
,
него
се
и
не
виђају
.
Под
једним
кровом
па
се
не
виде
једаред
у
недељи
!
Све
избегава
да
се
састану
.
Ако
се
где
сусретну
,
он
обори
поглед
земљи
и
шмурне
у
страну
.
Једне
недеље
чича
Витор
накастио
да
се
састане
с
њим
,
да
се
лепо
разговоре
.
Казаће
му
какву
лепу
реч
,
умириће
га
и
задовољити
,
нек
се
све
изглади
што
је
међу
њима
.
То
је
било
пред
вече
.
Опазо
је
да
је
Видосав
у
вајату
и
да
је
сам
,
па
хоће
да
га
ту
затече
,
да
нема
куд
врдати
.
Видосав
лежаше
на
кревету
,
налеђушке
,
са
потуреним
рукама
под
главу
,
раскорачених
ногу
и
разбарушен
.
—
Еј
,
јеси
ли
ту
?
Деде
,
да
се
једном
и
ми
разговоримо
као
људи
!
—
вели
чича
с
врата
.
Он
ћути
.
Спустио
капке
до
пола
очију
па
кчиљи
у
страну
,
у
брвна
.
—
Еј
,
Видосаве
!
Он
се
трже
,
као
иза
сна
:
—
А
!
Затим
кад
га
угледа
,
клипи
с
кревета
,
заљуља
се
и
паде
опет
на
кревет
.
—
Шта
радиш
,
море
?
Он
опет
клипи
,
усправи
се
и
услони
уз
брвна
.
Чича
стаде
и
посматраше
га
.
—
Шта
радим
?
А
шта
се
кога
...
на
прилику
...
тиче
:
шта
радим
ја
у
моме
вајату
?
—
рече
и
заљуља
главом
.
—
Пијан
!
—
помисли
Витор
и
замисли
се
:
где
се
то
опио
.
—
Шта
се
...
на
прилику
...
тиче
Витора
Микачића
шта
ради
рас-пи-ку-ћа
Видосав
?
Затим
дрекну
:
—
Ја
сам
распикућа
,
про-пас-ник
!
.
.
Чича
уступи
једну
стопу
вратима
.
—
Упропастио
сам
твоје
имање
...
Продао
сам
твоју
Јошевину
...
Трампио
сам
је
за
Чо-чо-ло-пек
...
Чича
климну
главом
:
—
Лези
,
лези
,
не
причај
ништа
!
—
рече
и
изађе
.
Он
се
раздерња
и
оста
вичући
.
Трабуња
нешто
без
икакве
везе
,
само
чујеш
:
распикућа
,
Јошевина
,
Чолопек
...
—
Где
ли
је
се
напио
оволико
?
—
срете
чича
Ружицу
.
Она
мрдну
раменима
и
обори
поглед
:
—
Не
знам
,
бабо
.
—
Ја
,
да
речем
да
жалим
,
не
жалим
;
нек
пије
колико
може
.
Него
велим
не
ваља
за
њега
...
и
за
његову
будућност
,
дете
...
Она
занеме
.
Не
зна
бабо
како
је
њој
;
њу
тешка
брига
мори
за
Видосавом
.
Што
је
било
сукоба
у
кући
,
што
су
пуцали
гласови
по
селу
,
те
је
свака
рђа
испирала
уста
са
њима
,
то
је
било
и
стишало
се
.
Све
то
јесте
и
штета
и
брука
,
али
све
то
није
ништа
као
ова
невоља
што
је
он
пошао
низбрдицом
.
То
нико
не
види
као
што
она
види
.
Опија
се
сваки
дан
,
и
од
мало
се
опије
.
Она
не
може
да
му
забрани
да
понеку
попије
.
Ако
би
му
и
забранила
,
он
би
нашао
ракије
у
селу
и
опет
би
пио
.
То
је
већ
било
:
одлазио
је
рано
од
куће
,
тог
дана
није
ту
попио
ни
једне
чаше
,
а
кад
се
у
вече
врати
,
он
пијан
.
Од
ове
несреће
неће
се
одвићи
и
тешко
да
се
може
одвићи
.
Па
и
кад
је
трезан
,
он
није
онаки
каки
је
био
.
Све
ћути
,
све
замишљен
,
избегава
разговор
и
најволи
да
је
сам
.
Још
мало
па
неће
бити
ни
за
какав
рад
,
и
неће
да
чује
ни
за
какав
ред
и
договор
.
Кад
види
да
се
нешто
ради
,
он
приђе
па
ради
као
од
беде
,
па
мало
,
мало
,
а
њега
нестане
...
И
нема
га
цео
дан
...
Не
зна
му
се
реда
ни
у
јелу
;
мало
шта
и
једе
.
Кад
је
гладан
,
узме
комад
хлеба
у
руку
и
још
штогод
што
му
се
нађе
пред
очима
,
па
једе
сам
.
Ретко
кад
да
седе
као
човек
,
са
женом
и
децом
за
трпезу
,
да
обедује
.
Бог
зна
шта
ће
бити
с
њим
!
Да
је
вајда
,
она
би
говорила
сваки
дан
,
молила
би
га
,
преклињала
,
тешила
,
да
се
прибере
и
поврати
.
Али
он
неће
да
чује
ни
за
какав
разговор
,
или
ако
је
саслуша
,
не
признаје
ништа
.
Кад
га
потреви
сама
у
вајату
,
да
је
брижан
и
замишљен
она
приђе
да
га
разговори
.
—
Видосаве
,
тебе
боли
глава
.
—
Не
боли
ме
ништа
.
—
Па
што
ћутиш
непрестано
?
Он
ћути
и
лежи
.
Она
му
тури
руку
на
чело
.
—
Што
си
тако
тужан
?
Он
јој
одгурне
руку
.
—
Остави
ме
!
—
Што
,
Видосаве
?
—
Тако
.
—
Ето
,
оставићу
.
И
измакне
се
,
седне
на
кревет
поред
њега
,
или
на
сандук
спрам
кревета
,
спусти
руке
на
колена
и
гледа
у
њега
снуждено
,
као
у
болесника
.
—
Ја
не
знам
докле
ћеш
ти
тако
...
—
Како
?
—
Ето
тако
.
Ти
сам
знаш
да
...
није
онако
како
треба
.
—
Како
,
Ружице
?
—
Па
тако
;
ти
си
сад
друкчији
човек
.
—
Шта
?
Ја
сам
распикућа
...
пропасник
...
бекрија
?
.
.
—
подиже
се
он
.
—
Ко
ти
то
вели
...
Ти
ниси
то
што
ти
велиш
...
Свет
може
говорити
шта
хоће
...
Он
је
гледа
закрвављеним
очима
,
гледа
задуго
,
па
напослетку
промуца
:
—
Па
што
ме
онда
запиткујеш
...
и
што
ме
узнемираваш
...
Она
се
ухвати
за
очи
:
—
С
киме
ћу
се
разговарати
ако
нећу
с
тобом
,
веселниче
мој
...
Он
се
опет
завали
у
кревет
,
узмрда
сухим
устима
,
закркља
му
нешто
у
гуши
и
заћути
.
Мало
доцније
заиште
чашу
ракије
.
—
Немој
више
,
молим
те
.
—
Шта
сам
попио
?
Свега
три
од
мало
пре
.
Молим
те
,
Ружице
...
И
онда
се
подигне
те
седне
и
молећиво
салети
,
те
му
кријући
донесе
још
коју
чашицу
.
Чешће
Ружица
помисли
:
шта
ли
мисле
ова
деца
за
свога
тату
...
Размисли
се
—
па
јој
засузе
очи
.
„
Деца
к’о
деца
,
шта
они
знаду
.
Они
имају
свега
задовољно
.
Пред
собом
виде
своје
старије
:
сви
здрави
и
живи
,
сви
су
ту
око
њих
и
брину
се
за
њих
.
И
шта
могу
даље
видити
и
слутити
—
теши
се
она
.
Сојка
непрестано
уз
мајку
.
Она
зна
само
за
њу
и
срце
јој
је
пуно
кад
год
јој
је
мајка
здрава
и
расположена
.
Већ
велика
девојка
,
уме
да
ради
