БОРЦИ
РОМАН
ИЗ
СЕОСКОГ
ЖИВОТА
СВЕСКА
И
.
НАПИСАО
ЈАН
.
М
.
ВЕСЕЛИНОВИЋ
У
БЕОГРАДУ
Штампарија
Народне
Радикалне
Странке
1889
.
Цена
2
дин
.
БОРЦИ
РОМАН
ИЗ
СЕОСКОГ
ЖИВОТА
СВЕСКА
И
.
НАПИСАО
ЈАН
.
М
.
ВЕСЕЛИНОВИЋ
У
БЕОГРАДУ
ШТАМПАРИЈА
НАРОДНЕ
РАДИКАЛНЕ
СТРАНКЕ
1889
.
И
.
ДОЛАЗАК
НОВОГ
УЧИТЕЉА
20
.
Августа
1879
.
године
,
око
четири
часа
после
подне
клопараху
,
по
не
равном
шумском
путу
,
што
вођаше
у
село
С
...
једна
кола
запрегнута
са
два
коња
.
На
предњем
седишту
сеђаше
кочијаш
,
сељак
,
а
на
задњем
један
млад
човек
,
тако
од
21
до
22
године
,
у
варошком
руву
...
Дан
леп
.
Кроз
шумско
лишће
просијаваху
ситни
зраци
јесењега
сунца
;
са
свију
страна
чујаше
се
цвркут
птица
а
ветрић
тајанствено
шушташе
по
опалом
лишћу
...
Млади
се
човек
наслонио
на
задње
шараге
,
затурио
сунцобран
,
па
се
замислио
.
Наочит
.
Пријатно
,
смеђе
лице
осењено
прилично
дугом
кестењастом
косом
;
чело
велико
,
и
на
њему
се
лепо
виђаше
она
долиница
што
се
зове
„
звезда
“
,
одакле
се
једна
бора
спушташе
међу
састављене
црне
и
широке
обрве
;
очи
граорасте
;
трепавице
дуге
;
лице
чисто
,
само
га
мали
брци
гарили
по
набубрелој
горњој
усни
.
У
осталом
довољно
развијен
и
снажан
.
Пред
њим
лежаше
његов
путнички
сандук
,
на
седишту
под
њим
виђаше
се
и
нешто
спаваћих
хаљина
...
На
једаред
се
окрете
кочијаш
.
—
Ама
,
што
си
ми
се
ти
ућуто
,
господине
?
—
Па
...
мислим
нешто
—
рече
он
чисто
тргавши
се
.
—
Ама
шта
му
то
једнако
мислиш
?
Ништа
ти
не
брини
!
Све
ти
је
’
вам
’
ка
’
божја
воља
!
...
Људи
„
слатки
“
:
—
са
њима
како
’
оћеш
!
Бога
ми
!
Долазило
ти
је
,
вала
,
нама
у
’
ну
нашу
чколу
вазда
којекаки
учитеља
.
Ја
памтим
једнога
што
је
јео
мачке
,
и
све
,
Четвртком
нагони
ђаке
,
те
му
за
„
леграцију
“
доносе
мачиће
.
Младић
се
насмеја
.
—
Бога
ми
јес
!
...
Краду
деца
мачиће
,
па
носе
томе
„
Шокцу
.
“
Све
трпају
у
недра
а
маћићи
и
изгребу
,
па
—
’
ваке
бразде
но
трбуву
!
...
И
све
то
нама
није
—
да
рекнеш
—
ништа
криво
...
Јок
,
баш
ништа
!
...
Кад
је
добар
власти
и
оној
његовој
господи
тамо
дол
’
у
Београду
—
и
нама
је
!
...
Па
,
опет
,
онај
...
ал
’
не
знаш
ти
њега
.
Име
му
Стева
,
после
се
запопио
.
Ех
!
...
то
је
био
човек
!
И
са
нама
,
и
са
женама
,
шали
се
,
боже
,
ка
’
да
је
међ
нама
одраст’о
.
А
деца
...
било
им
је
код
њега
ка
’
у
мајчином
трбуву
!
...
Игра
се
он
,
болан
,
шњима
свашта
и
...
и
...
ја
!
...
Ал
и
јес
пос
’
му
његов
!
Кад
је
дошо
нама
доселио
је
и
ствари
и
вамилију
на
двојим
колима
;
а
кад
је
поселио
—
после
две
године
—
сами
’
ствари
једва
одвуче
седам
кола
!
...
—
То
је
село
богато
?
—
упита
младић
.
—
Ја
шта
море
!
.
.
Има
ту
„
трули
“
газда
који
не
знају
шта
ће
с
дукатима
!
...
.
Кулаш
!
...
А
...
пос
’
ти
твој
!
Не
знаш
каки
је
иђит
!
...
Све
да
му
је
да
врља
.
Притеже
дизгине
и
ошину
.
Коњи
покасаше
.
Младић
се
опет
даде
у
мисли
.
Изађоше
из
шуме
и
уђоше
у
сокаке
.
Пошто
земљиште
беше
брдовито
,
то
се
:
час
пењаху
на
вис
,
час
спуштаху
у
дољу
.
Са
брежуљака
беху
лепи
изгледи
и
младић
погледаше
на
све
стране
око
себе
.
—
Гледаш
брда
?
—
упита
га
кочијаш
.
—
Гледам
.
—
Ја
не
знам
шта
му
је
то
:
што
неки
једнако
гледе
у
брда
!
...
Ја
сам
ти
глед’о
једаред
равно
два
сата
,
па
никаке
вајде
...
Бејаде
у
нас
неки
учитељ
...
како
но
му
би
име
?
...
Ух
!
...
молим
те
:
помози
ми
казати
!
...
А
на
вр
’
ми
језика
!
...
Аха
!
Јосип
!
.
Е
па
он
—
ко
шта
ради
,
он
само
купи
каменице
и
некакве
траве
.
Чудили
смо
се
ја
и
мој
комшија
,
неки
Аћим
,
бога
ми
!
...
Мисли
смо
,
да
не
врача
?
...
Ал
’
јок
!
’
Нако
он
то
ради
!
...
Пита
њега
Аћим
:
„
славе
ти
,
господине
,
што
ће
ти
толике
каменице
?
“
.
А
он
се
само
насмеја
...
Је
ли
,
вере
ти
,
знаш
ли
ти
,
шта
он
с
оним
ради
?
Младић
се
насмеја
.
—
Ништа
.
Хоће
да
види
:
каквих
има
трава
у
овом
крају
.
—
А
што
ће
му
то
?
—
То
му
треба
рад
науке
.
—
Зар
он
те
траве
после
исписује
у
књиге
.
—
Ја
.
Кочијаш
се
прекрсти
.
—
Валимо
те
,
боже
!
...
А
ја
!
...
Право
веле
:
има
’
леба
и
без
мотике
!
...
Кулаш
!
...
Е
,
славу
ти
твоју
!
...
Ти
мене
лепо
обели
.
Ошину
кулаша
неколико
пута
добро
бичем
;
једаред
га
удари
по
врату
и
коњ
стаде
отресати
главом
.
—
А
,
...
криво
ти
кад
те
бијем
!
...
Ја
,
криво
!
...
А
што
не
бијем
дората
?
...
За
то
,
што
је
добар
.
А
ит
...
сто
година
да
живиш
—
нећеш
никада
бити
ка
дорат
!
...
Видиш
,
господине
,
овај
мој
дорат
.
Ето
он
—
немаш
га
шта
видети
,
и
—
ш’но
’
нај
казо
—
матор
—
па
,
ја
га
опет
не
би
дао
за
младића
...
Нема
му
равна
до
мора
!
Једне
зиме
—
баш
ономлане
упрегнем
ја
њега
у
с’онице
да
дотерам
неку
јапију
.
Југ
дува
па
топи
снег
,
и
за
сат
—
сама
вода
...
А
ја
идем
из
шуме
,
а
кола
пуна
,
а
вагаши
!
...
Пфи
!
...
мука
!
...
Када
би
баш
овде
уз
брдо
,
а
он
стаде
.
„
Шта
,
болан
,
дорате
,
зар
јавашио
снагом
?
“
—
велим
ја
,
а
он
се
веселник
само
окрете
...
Славе
ми
моје
!
.
’
волике
сузе
у
очима
.
А
одпр’о
све
четрима
па
држи
с’онице
...
Е
сажали
ми
се
,
знаш
,
па
би
заплак’о
!
...
И
опет
—
довуче
,
јуначки
довуче
кући
!
...
А
’
нако
је
наметан
ка
’
иксан
!
Оћеш
на
премер
у
Шабац
.
Само
реци
нек
он
чује
:
„
’
оћу
у
Шабац
,
па
слободно
затури
дизгине
за
левчу
и
лези
.
Ти
си
у
Шапцу
!
...
А
миран
ка
’
јагње
.
Онај
мој
кићан
у
дугу
дану
провлачи
се
испод
њега
,
а
он
ништа
!
Стоји
ка
’
крава
;
ни
да
се
макне
!
Велим
ти
:
нема
га
до
мора
!
...
Младић
се
беше
замислио
,
али
му
одговараше
са
обичним
одговорима
у
тим
приликама
:
„
е
“
!
.
.
„
хм
!
хм
“
!
Тако
и
сад
рече
:
—
То
је
добро
,
бога
ми
!
—
Ја
шта
мислиш
!
...
Ено
,
ви’ш
!
Оно
је
чкола
.
—
Које
?
—
упита
овај
.
—
Оно
што
се
виде
три
оџака
.
—
Па
то
није
далеко
.
Имамо
ли
још
колико
да
путујемо
.
—
Сад
ћемо
се
спустити
низ
брдо
.
И
зајиста
,
на
првоме
савијутку
кола
се
спустише
на
ниже
.
Угледа
се
и
црквица
са
њеним
позлаћеним
крстом
;
виђаше
се
и
неколико
кућа
.
Пред
једном
кочијаш
заустави
коње
.
—
Зар
је
то
школа
?
—
Није
.
Дућан
.
—
Па
шта
ћемо
ту
?
—
Да
сиђемо
.
Ту
је
кмет
.
Неколико
људи
стајаше
у
авлији
.
Они
гледаху
путника
и
питаху
се
:
ко
ли
то
може
бити
?
...
Он
сиђе
с
кола
;
руком
стресе
мало
прашину
са
одела
,
скиде
шешир
и
стаде
отресати
своју
дугу
косу
.
Уђоше
у
авлију
,
па
онда
у
дућан
.
У
дућану
сеђаше
неколико
људи
на
клупи
која
стајаше
уза
зид
.
Дућанџија
прекрстио
ноге
на
тезги
,
па
везе
неки
јелек
.
Кад
младић
уђе
они
прекидоше
разговор
и
погледаше
сви
у
њега
.
—
Помаже
бог
!
—
Бог
помог’о
!
—
Је
ли
овде
кмет
?
—
Јесте
.
Ми
смо
!
рече
један
риђ
човек
што
сеђаше
баш
до
тезге
,
и
устаде
.
—
Ја
сам
овде
постављен
за
учитеља
;
ево
вам
писмо
од
г
.
капетана
—
рече
младић
и
пружни
писмо
.
—
Дакле
нови
уча
—
рече
кмет
.
—
Е
како
си
?
—
Хвала
богу
.
И
остали
сељаци
приђоше
и
руковаше
се
с
њим
.
Кмет
отвори
писмо
и
прочита
га
.
Онда
га
сави
и
метну
у
џеп
.
—
Седи
,
учо
.
—
Ама
,
ја
бих
школи
.
—
Сад
ћеш
.
Деде
,
Перо
,
—
рече
дућанџији
—
донеси
једно
послужење
учи
.
Седи
учо
.
Учитељ
седе
.
Они
се
окупише
око
њега
па
га
припитују
:
одакле
је
,
има
ли
жива
оца
и
мајку
и
т
.
д
.
Док
он
рече
:
—
Ама
да
ми
је
да
ми
се
ствари
однесу
у
школу
.
Ту
је
кочијаш
.
—
Сад
ће
бити
!
—
рече
кмет
и
викну
кочијаша
који
се
тамо
на
пољу
разговараше
са
сељацима
причајући
им
о
новоме
учитељу
како
је
то
„
један
сладак
човек
.
“
Кочијаш
дође
.
—
Деде
,
Арсене
,
мој
братац
,
одбаци
учине
ствари
горе
,
до
школе
.
—
’
Оћу
,
како
не
би
’
!
рече
Арсен
.
—
Шта
ја
имам
теби
да
платим
?
—
упита
учитељ
Арсена
машајући
се
руком
у
џеп
.
—
Ништа
,
господине
!
...
Кад
ја
то
не
би
’
теби
учинио
—
ја
коме
би
!
—
рече
Арсен
.
—
Е
,
онда
,
хвала
!
—
Богу
’
вала
и
наздравље
!
—
рече
Арсен
машајући
се
капе
.
—
Да
бог
да
у
здрављу
!
—
А
има
ли
ко
тамо
примити
ствари
?
—
упита
учитељ
кмета
.
—
Има
,
како
нема
!
Има
„
фамилијаз
.
“
—
Добро
,
онда
,
ја
ћу
дати
„
алемијазу
“
—
рече
Арсен
и
изађе
.
—
Море
,
Арсене
—
рече
један
сељак
пошто
Арсен
изађе
—
ово
много
младо
!
—
Ка
’
капља
!
—
’
Оће
ли
ово
умети
учити
ђаке
,
по
богу
брате
?
—
А
кад
га
је
власт
поставила
,
ваљда
ће
умети
—
рече
Арсен
седајући
у
кола
.
И
ошину
коње
.
Међу
тим
ови
у
дућану
попише
већ
и
каву
.
Донеше
и
ракију
.
Кмет
нуди
учитеља
.
—
Хвала
,
не
пијем
.
—
Видим
да
не
пијеш
,
него
пиј
!
—
рече
кмет
.
Учитељ
се
насмеја
на
рече
:
—
Али
нисам
пио
никад
!
—
Па
дела
јако
мало
.
—
Де
учо
,
де
!
То
мора
онако
међу
нама
.
У
нас
ти
нема
швапског
пива
.
Учитељ
се
напи
.
Обредише
се
сви
,
па
викнуше
још
један
„
сатљик
.
“
—
Да
ли
је
школа
оправна
?
—
А
...
све
исправно
—
рече
кмет
.
—
То
је
добро
.
—
А
...
што
се
тога
тиче
,
наша
је
школа
прва
!
одговори
кмет
поносито
.
Ми
не
жалимо
утрошити
на
нашу
децу
ни
црно
испод
ноката
.
—
То
ми
је
мило
!
—
рече
учитељ
.
Опет
наслужише
ракију
,
опет
уча
попи
чашицу
;
један
од
сељака
рече
дућанџији
:
(
узгред
буди
речено
:
дућанџија
је
по
мало
без
права
и
мејанисао
)
да
„
испече
“
још
по
једну
каву
...
Попише
и
ту
,
наручише
и
трећу
а
са
ракијом
спираше
„
загорел
“
...
И
за
сво
то
време
говорише
:
о
школи
,
о
селу
;
кмет
узвикиваше
учитељу
:
„
док
се
само
познамо
!
“
а
сељаци
га
прихватаху
за
руку
и
стезаху
је
.
Зађе
и
сунце
већ
.
Учитељ
се
диже
„
да
још
за
сунца
—
вели
—
види
своју
нову
кућу
“
;
купи
од
дућанџије
један
чирак
од
тенећке
,
свећу
и
машину
па
се
крете
школи
.
Они
га
допратише
до
саме
капије
.
—
Лаку
ноћ
учо
!
—
Лаку
ноћ
!
ИИ
УСПОМЕНЕ
На
вратима
га
дочека
послужитељ
.
Он
се
поздрави
с
њим
па
онда
уђе
разгледати
учионицу
и
друге
собе
.
Уђе
најзад
и
у
своју
собу
и
ту
виде
већ
намештен
кревет
.
—
Од
куд
овај
кревет
?
—
То
је
општински
—
одговори
послужитељ
.
Виде
и
астале
и
неколико
столица
...
Био
је
потпуно
задовољан
.
—
Шта
ћеш
за
вечеру
,
господине
?
—
Нисам
гладан
—
рече
он
.
Послужитељ
изађе
.
Кад
оста
сам
он
приђе
прозору
,
отвори
га
,
наслони
се
и
загледа
се
у
благу
јесењу
ноћ
месечином
осветљену
.
Гледаше
ватре
што
се
по
селу
светле
,
рекао
би
човек
да
су
на
пољу
а
не
у
кући
,
јер
се
куће
не
виде
;
гледаше
трепераве
звезде
како
светлуцају
у
висини
небесној
као
кандила
;
удисаше
мирисави
дах
богате
јесење
вечери
и
слушаше
цвркут
птица
,
двојнице
,
свиралицу
и
песму
девојачку
,
која
се
са
прела
по
свему
селу
разлегаше
...
И
њему
на
једаред
омиле
ова
сеоска
тишина
.
Повуче
га
ум
у
прошлост
,
он
се
сети
свога
детињства
.
Сети
се
оца
и
мајке
,
кућице
у
којој
се
родио
,
малог
вајатића
,
у
коме
је
као
маза
,
на
мајчиноме
крилу
спавао
...
Заигра
му
срце
када
створи
слику
једнога
малише
пред
очима
.
Плаво
детенце
,
разбарушене
косице
у
дугој
кошуљици
,
без
гаћица
и
без
капе
,
распојас
и
бос
—
то
је
био
он
...
Сети
се
како
је
купио
прашину
по
сокаку
и
бацао
себи
на
главу
;
како
је
од
блата
месио
и
правио
топове
па
пуцао
;
како
је
кад
је
киша
падала
трчао
гологлав
по
ономе
пљуску
да
„
већи
нарасте
“
...
Па
онда
,
како
је
се
са
децом
сеоском
играо
око
неке
баре
у
селу
,
како
је
преко
јендека
скакао
,
како
је
у
скакању
угануо
једаред
руку
,
те
га
мајка
морала
носити
некој
баба
Смиљани
да
руку
намести
и
како
му
је
баба
Смиљана
дала
бресака
да
само
ћути
...
Онда
је
се
сетио
оног
дана
кад
му
отац
дође
кући
и
рече
:
„
а
...
ти
,
шврћо
,
сад
мораш
поћи
у
чколу
!
...
Сад
нема
више
аљку
на
батаљку
ка
’
што
је
до
сада
било
,
сад
ћеш
ти
имати
госу
“
...
И
сад
се
сећаше
како
му
је
било
тада
,
како
је
из
свег
срца
плакао
и
проклињао
школу
и
учитеља
,
како
је
волео
да
умре
да
му
и
тај
отац
осети
једаред
како
је
без
сина
.
Он
је
био
јединац
,
па
зар
баш
да
јединца
да
да
га
учитељ
туче
и
пребија
...
И
он
пође
у
школу
.
Тано
нађе
пуно
дечице
.
Била
је
жива
згода
за
играње
,
али
опет
учитељ
беше
сувише
строг
.
Као
да
је
гледао
свога
учитеља
.
Човек
око
својих
50
година
,
натмурен
,
љут
као
рис
;
за
сваку
ситницу
—
батине
.
Међутим
учио
је
добро
,
а
кад
год
је
био
немиран
добијао
је
свој
оброк
у
батинама
,
ил
од
учитеља
непосредно
или
од
најстаријег
ђака
.
Протури
прву
годину
,
доби
од
„
директора
“
књигу
на
испиту
,
и
—
наста
распуст
...
Као
јаре
јурио
је
по
пољима
и
шуми
;
књиге
није
ни
узимао
никако
у
руку
,
и
—
не
би
се
ни
знало
да
је
ђак
,
да
није
морао
сваког
јутра
и
вечера
,
кад
су
се
богу
молили
,
читати
гласно
„
Оченаш
“
,
„
Богородице
дјево
“
и
„
Вјерују
“
...
Опет
поче
школа
,
опет
у
школу
,
опет
књигу
у
шаке
па
научи
„
на
памет
“
све
од
корице
до
корице
;
опет
књига
од
„
директора
“
и
—
распуст
...
—
Срећни
дани
!
...
У
трећем
разреду
био
је
најстарији
ђак
.
Сад
је
и
он
друге
тукао
и
сви
су
му
се
морали
покоравати
...
Знао
је
,
много
је
знао
!
На
пр
.
седемдесет
и
пет
ока
брашна
по
32
паре
.
Он
је
то
с
места
израчунао
.
Читао
је
и
„
Апостол
“
свакога
већега
празника
и
„
започињао
“
је
у
цркви
...
Сврши
се
и
та
година
и
он
је
—
свршио
школу
.
Мислио
је
да
се
једном
за
свагда
отресе
те
проклете
књиге
и
учења
на
памет
;
само
се
зарекао
да
ће
читати
песмарице
.
Но
тек
једног
дана
рече
отац
да
ће
да
га
да
у
Крагујевац
на
науке
.
Као
да
га
је
гром
ударио
.
Он
је
побегао
у
вајат
,
попео
се
на
таванчић
и
ту
је
плакао
.
Слушао
је
први
пут
мајку
где
се
оцу
противи
и
не
да
да
он
иде
од
куће
;
али
све
узалуд
:
—
очева
оста
старија
.
Отац
га
метну
на
кола
једног
дана
,
уврати
се
школи
,
позва
учитеља
,
па
—
у
Крагујевац
.
Уз
пут
су
му
наговештавали
;
куда
иде
и
за
што
иде
.
Учитељ
му
је
казао
да
га
води
код
једног
свог
доброг
познаника
,
који
је
тако
исто
учитељ
,
само
старијим
ђацима
.
Казао
му
је
да
ће
код
њега
морати
слушати
све
што
му
се
заповеди
.
Још
је
рекао
да
мора
да
буде
поштен
,
да
не
би
што
украо
;
па
и
ако
нађе
што
,
он
треба
да
то
јави
своме
господину
,
јер
било
је
прилике
да
тиме
хоће
да
кушају
млађе
,
н
.
пр
.
:
оставе
цванцик
или
друго
шта
да
млађи
нађе
,
па
ако
одмах
каже
—
онда
је
поштен
и
пазе
га
у
кући
као
очи
;
а
ако
прикрије
—
онда
тешко
њему
!
.
.
И
отац
му
је
тако
исто
говорио
;
а
њему
беше
тешко
да
је
,
заиста
,
од
свег
срца
желео
да
умре
.
Стигоше
већ
и
у
варош
.
Он
се
скаменио
гледећи
оне
куће
.
Одсели
су
у
једној
мејани
и
ручали
.
Онда
га
узеше
за
руку
и
одведоше
кроз
чаршију
.
Уведоше
га
у
једну
кућу
и
ту
нађоше
једног
господина
брадата
и
ћелава
.
Он
их
прими
лепо
.
Поседеше
мало
.
Учитељ
рече
да
је
то
дечко
о
коме
је
говорио
.
Господин
га
гледаше
па
рече
:
како
код
њега
нема
посла
много
.
Да
му
очисти
обућу
и
хаљине
,
да
донесе
на
подне
ручак
и
у
вече
вечеру
и
да
почисти
собу
.
Рече
учитељу
да
га
упише
у
четврти
разред
.
Онда
га
пусти
да
иде
са
њима
и
рече
да
дође
пред
вече
.
И
уписаше
га
у
школу
и
они
одоше
кући
.
Отад
му
је
при
поласку
дао
„
здрав
“
цванцик
и
рекао
му
:
да
се
чува
многог
трошка
и
да
слуша
господина
.
Он
се
тужним
срцем
врати
оним
улицама
којима
је
и
дошао
и
које
је
добро
уочио
.
Господин
му
показа
одакле
ће
донети
вечеру
,
и
он
оде
те
донесе
.
Сад
је
настао
са
свим
други
живот
за
њега
.
Ту
не
беше
више
оца
и
мајке
;
не
смеђаше
преко
рока
да
остане
ни
на
улици
;
немађаше
ни
друштва
сем
другова
школских
...
И
би
му
живот
са
свим
омрзнуо
,
да
му
учитељ
није
онако
лепо
причао
из
црквене
и
српске
историје
и
да
му
није
било
његових
песмарица
.
Онај
цванцик
дао
је
за
једну
песмарицу
,
истина
није
нова
али
било
је
у
њој
доста
лепих
песама
.
Свој
посао
вршио
је
и
његов
господин
био
је
с
њим
потпуно
задовољан
.
Доста
пута
дао
му
је
по
10—20
пара
да
купи
лепињу
за
доручак
и
он
је
то
чувао
.
Долазио
му
је
м
отац
више
пута
,
па
кад
је
чуо
како
се
њиме
хвале
и
код
куће
и
у
школи
.
И
њему
је
годила
радост
очева
.
Свршио
је
основну
школу
и
прешао
у
гимназију
.
Сад
му
је
његов
господин
био
проФесор
.
Слишавао
га
је
више
пута
,
јер
није
никуд
готово
из
куће
излазио
.
Објашњавао
му
је
што
је
било
не
јасно
и
рекао
му
:
да
га
увек
пита
што
не
зна
.
Он
је
тако
чинио
.
Почев
од
песмарица
,
читао
је
библиске
приче
,
па
онако
причице
и
за
мало
:
—
књига
му
поста
друг
.
Неке
је
читао
и
дваред
и
триред
и
знао
је
да
исприча
готово
све
што
је
прочитао
и
причао
је
радо
својим
друговима
...
Био
је
у
четвртом
разреду
гимназије
а
у
16
.
години
кад
га
снађе
незгода
.
Умре
му
његов
господин
.
Он
га
је
дворио
и
надгледао
—
али
умре
...
Кад
је
спустио
господина
у
гроб
,
покупио
јо
своје
прњице
и
књижице
,
па
је
изашао
на
—
улицу
.
Није
знао
куда
ће
,
али
му
поможе
један
његов
друг
.
Позва
га
тога
вечера
себи
на
преноћиште
и
обећа
му
наћи
послуживање
.
И
,
зајиста
,
нађе
му
сутра
дан
место
код
неке
своје
рођаке
,
удовице
.
Он
написа
оцу
писмо
,
јави
шта
је
с
њим
,
покупи
своје
имање
па
се
пресели
на
ново
место
.
Велика
разлика
беше
измеђ
оне
скромне
собице
професорове
и
овог
богатог
стана
удовичиног
,
као
што
беше
разлике
између
мирног
професора
и
бесне
удовице
.
Она
ну
показа
његову
собу
;
нареди
му
да
извршује
налоге
брзо
и
тачно
,
без
и
једне
речце
,
да
се
више
пута
учини
глув
и
нем
;
што
видео
—
не
видео
,
што
чуо
—
не
чуо
.
Онда
га
упита
:
—
Читаш
ли
,
лепо
?
—
Па
...
читам
,
госпођо
.
—
Оди
овамо
.
И
он
уђе
за
њом
у
њену
одају
.
Она
узе
једну
књигу
са
стола
па
му
је
пружи
.
Он
прочита
наслов
:
Крвави
крст
.
Роман
из
енглеског
друштвеног
живота
.
—
Читај
!
И
он
прочита
једну
страну
.
—
Лепо
.
Довече
ћеш
ми
читати
,
а
сад
иди
и
намести
твоје
ствари
.
И
он
оде
у
своју
собу
.
После
вечеро
позва
га
госпођа
себи
.
Нађе
је
где
се
завалила
у
меку
столицу
,
па
више
лежи
него
што
седи
.
—
Деде
,
читај
!
И
он
узе
књигу
и
поче
читати
о
плавоокој
Гертруди
и
црноокој
Аурори
,
како
је
Аурора
намучила
се
и
на
послетку
страдала
,
попила
отров
...
ви
знате
већ
...
И
тако
сврши
тога
вечера
цео
роман
.
Госпођа
га
је
више
пута
прекидала
правећи
примедбе
и
грдећи
Гертруду
што
сиротој
Аурори
не
да
баш
ни
мало
да
буде
срећна
,
па
,
шта
више
,
на
завршетку
је
се
баш
и
светила
.
—
А
...
сад
је
жалиш
!
.
.
Сад
је
жалиш
!
...
Бре
да
знам
само
да
си
још
у
животу
би
’
ти
ја
очи
ископала
!
...
Е
то
ми
је
„
ужасно
просто
“
(
г-ђа
је
имала
обичај
да
обе
ове
речи
једну
за
другом
изговори
)
криво
!
...
Шта
ти
велиш
?
—
Мени
је
жао
Ауроре
!
—
рече
он
готово
кроз
сузе
.
—
И
мени
...
Јеси
ли
задрем’о
?
—
Нисам
,
госпођо
.
-
Нисам
ни
ја
...
Ал
’
да
се
леже
.
И
он
устаде
.
—
Донеси
ми
воде
—
рече
и
пружи
прст
на
умиваоник
где
стајаше
суд
за
воду
.
Он
узе
суд
и
изађе
.
Кад
се
врати
натраг
нађе
госпођу
где
се
свлачи
.
Он
остави
суд
и
пође
у
своју
собу
.
—
Чека
да
ми
полијеш
—
рече
она
.
Он
стаде
.
Она
скидаше
парче
по
парче
одела
пред
њим
,
не
устежући
се
ни
најмање
.
Оста
најзад
само
у
кошуљи
и
белим
гаћицама
до
колена
:
од
колена
на
ниже
утегла
је
бела
чарапа
ногу
врло
лена
кроја
.
Она
пође
умиваонику
,
али
се
присети
па
скиде
и
гаћице
.
Руке
и
прса
беху
гола
.
Кроз
кошуљу
се
провидело
пуначко
,
лепо
тело
.
Она
повади
укоснице
,
па
пусти
и
своју
црну
косу
низ
леђа
...
Стајаше
пред
њим
као
вила
и
рече
:
—
Оди
ми
полиј
!
...
Глас
јој
је
дрхтао
.
А
он
се
укочио
,
скаменио
.
Сва
крв
јурну
му
—
учини
му
се
—
у
главу
.
Пламен
од
лампе
учини
му
се
најпре
црвен
,
па
плав
,
па
зелен
,
па
онда
црн
...
Соба
му
се
окреташе
око
главе
а
под
гибаше
под
ногама
...
Сано
је
дрхтао
као
прут
.
Она
му
приђе
и
ухвати
га
руком
за
раме
,
али
је
руку
тако
подигла
да
се
лепо
виђаху
црне
маље
под
пазувом
.
—
Оћеш
ли
полити
?
—
упита
а
већ
је
грцала
...
Он
пође
,
али
посрте
.
Она
га
дочека
на
руке
,
и
његова
глава
паде
на
њена
обла
прса
...
Он
се
изгубио
;
не
знађаше
за
себе
ништа
;
њој
очи
севаху
;
лице
се
зајаприло
;
докона
га
,
и
,
нечувеном
снагом
,
подиже
и
спусти
у
кревет
...
Од
то
доба
почео
је
носити
лепо
одело
а
имао
је
и
доста
новаца
те
је
набављао
„
лепих
“
књига
.
Све
енглеске
романе
имао
је
у
својој
књижници
и
све
их
прочитао
.
Сврши
и
четврти
разред
гимназије
.
Баш
при
концу
године
посвађа
се
са
удовицом
због
„
обичних
“
ствари
и
—
изађе
од
ње
.
Распуст
је
провео
код
куће
.
Научио
на
„
мекоту
“
па
не
могаше
даље
продужити
гимназију
,
јер
не
имађаше
с
чим
.
Благодјејање
у
гимназији
мало
.
Он
се
пријави
за
испит
у
учитељску
школу
.
Уверења
:
о
рођењу
и
сиромашном
стању
предао
је
на
време
.
И
положи
испит
и
примише
га
за
питомца
.
Ту
беше
друкчије
.
Он
се
нађе
у
„
општежићу
“
.
Беше
ту
старијих
другова
,
али
то
беху
људи
озбиљни
,
људи
начитани
.
Ту
он
тек
увиде
да
није
ништа
научио
,
и
да
су
енглески
романи
једна
пешчара
пустиња
у
којој
човек
може
доћи
пре
до
лудила
него
до
знања
.
Беше
га
стид
да
призна
:
да
не
зна
ништа
,
а
увидео
је
да
он
не
зна
.
Није
познавао
прилика
у
којима
је
.
Њега
се
само
тицало
његово
рођено
задовољство
—
више
ничије
.
А
кад
је
он
остао
без
хлеба
други
га
је
спомогао
;
зар
нема
неко
и
од
њега
право
да
помоћ
потражи
?
Не
требаше
му
много
да
увиди
:
да
саможивост
води
само
штети
и
самоме
појединцу
и
да
је
његова
корист
да
и
о
другима
мисли
.
Поче
читати
и
новине
.
У
њима
нађе
потврду
својим
мислима
...
Читаше
дописе
из
разних
крајева
наше
отаџбине
,
и
врло
су
га
немило
дирале
вести
:
како
је
неки
моћни
и
силни
капетан
или
ћата
или
газда
кињио
и
мучио
овога
или
онога
.
Није
му
требало
много
,
да
дође
до
убеђења
:
да
је
човек
—
човек
,
и
да
сваки
има
једнако
право
на
општој
мајци
,
земљи
...
У
разговору
с
друговима
—
он
увиде
да
је
тако
;
у
читању
разних
књига
,
на
које
га
другови
упућиваху
,
увиде
да
је
тако
.
То
,
што
је
сам
прозрео
у
суштину
саме
ствари
,
даде
му
толико
воље
и
снаге
,
да
је
из
свег
срца
заволео
и
проучавао
друштвене
науке
.
Заволе
позив
учитељски
;
он
му
се
учини
најсавршенији
и
најмоћнији
да
помогне
другоме
...
Научи
руски
.
Гуташе
сваки
редак
од
Чернишевског
.
Човек
који
је
за
своју
науку
допао
тамнице
из
које
се
,
можда
,
никад
неће
ишчупати
;
који
је
толико
постојан
да
се
решава
да
умре
у
оном
гробљу
,
а
неће
да
се
одрече
своје
науке
—
тај
је
човек
у
његовим
очима
први
до
Исуса
...
Књижница
школска
,
књижнице
његових
другова
—
све
му
је
било
на
расположењу
.
И
он
је
учио
и
радио
...
1878
.
године
премести
се
учитељска
школа
у
Београд
.
И
он
,
као
ђак
,
дође
.
Сада
већ
беше
спреман
,
могао
је
писати
и
по
новинама
,
али
је
опет
учио
.
Слобода
речи
,
слобода
штампе
,
биле
су
угушене
.
Његов
стан
претресала
је
и
полиција
више
пута
тражећи
какав
забрањени
спис
међу
његовим
књигама
,
знак
,
да
је
с
коришћу
проучио
оно
што
је
хтео
да
научи
.
Књига
га
је
препородила
;
доста
пута
стресао
се
од
помисли
:
шта
је
од
њега
могло
бити
,
да
је
остао
код
удовице
и
одао
се
раскошлуку
и
лењости
.
Удесио
је
свој
живот
према
потребама
.
Чега
није
имао
могао
је
бити
без
њега
.
Хтео
је
да
буде
васпитач
,
и
онда
је
морао
прве
да
васпита
себе
.
И
он
је
на
себи
и
почео
.
Пушио
је
дуван
.
Пробао
је
да
не
пуши
и
пошло
му
је
за
руком
.
Коцкао
је
се
.
Решио
се
да
карту
у
руке
не
узме
.
И
није
ју
више
узео
...
Видео
је
:
да
:
воља
све
може
...
Своје
другове
,
који
говораху
:
да
се
не
могу
овог
или
оног
оставити
,
корео
је
и
сам
собом
доказивао
да
се
може
.
—
Доста
је
само
да
кажем
:
хоћу
тако
!
...
И
тако
мора
бити
!
—
говорио
је
он
.
Међу
њима
је
важио
много
са
своје
чврсте
воље
и
поштења
.
Међу
тим
,
немојте
мислити
да
је
био
светац
.
Доста
пута
провео
је
ноћ
и
при
чаши
;
ишао
је
чак
и
у
она
места
где
Евине
кћери
за
новац
своју
љубав
продају
,
те
је
и
са
њима
по
читаву
ноћ
проводио
.
Волео
је
друштво
и
песму
.
И
сам
је
по
ка’што
певао
по
нешто
...
Срце
му
је
било
мирно
.
Што
је
волио
—
то
је
књига
.
Други
никакав
ветрић
не
заталаса
дотле
његово
срце
.
Удовица
...
њу
је
сад
готово
више
мрзео
но
што
је
волео
.
Сада
он
сањаше
о
великој
љубави
,
о
божанственој
љубави
;
она
му
још
не
дође
,
а
он
осећаше
потребу
:
да
вешто
преко
свега
воли
...
Доста
пута
замисли
се
седећи
ноћу
:
како
је
добро
имати
ваљану
женицу
која
те
разуме
.
Седети
с
њом
и
разговарати
се
,
читати
или
шалити
се
,
па
још
у
каком
мирном
сеоцу
—
то
је
сласт
!
...
Па
кад
с
пута
дође
озебо
,
искисо
—
уђе
у
топлу
собицу
;
на
њега
се
смеши
ведро
лице
;
дочека
га
мио
пољубац
,
па
чиста
и
топла
постеља
,
па
меки
загрљај
—
зар
може
бити
веће
среће
?
!
...
Е
,
али
он
никако
не
могаше
да
нађе
створења
,
које
би
могао
тако
волити
и
које
би
га
толико
усрећило
,
ма
да
је
тражио
.
Једне
недеље
иђаше
у
цркву
са
друговима
.
Рашћеретао
се
и
прича
.
Дежурни
професор
иђаше
баш
крај
њега
.
На
углу
крај
њих
две
женске
у
скромном
црном
оделу
.
Он
случајно
баци
поглед
и
застаде
.
Млађа
женска
на
једаред
га
занесе
.
Ништа
друго
није
јој
видео
сем
очију
,
али
му
те
плаве
очи
однеше
ум
.
У
њима
је
видео
плаветнило
неба
;
кроз
њих
је
видео
чисту
душу
девојачку
;
бар
му
се
тако
учинило
.
И
девојка
погледа
у
њега
,
зарумени
се
,
саже
главу
и
откорача
...
Не
могаше
остати
не
примећено
.
—
Шта
си
ти
стао
?
—
питаху
га
другови
.
-
Ништа
...
ништа
!
...
рече
он
и
пође
брзо
.
Хтео
је
пошто
по
то
да
забашури
.
И
окрете
разговор
.
У
цркви
није
ништа
видео
сем
плавих
очију
...
У
њих
је
утонула
душа
његова
.
Питаше
се
:
која
је
то
женска
,
где
ли
седи
и
како
би
се
могао
с
њом
упознати
?
...
Није
осећао
да
стоји
,
та
стајао
би
тако
целог
века
.
Служба
божја
беше
му
кратка
.
После
службе
склањао
је
се
од
другова
и
бегао
у
свој
стан
.
Хтео
је
пошто
по
то
да
буде
сам
.
Њему
је
било
мило
да
мисли
о
њој
;
била
му
је
потреба
.
О
њој
мислити
—
морао
је
као
што
је
морао
и
хлеба
јести
...
И
тако
,
сада
је
стекао
и
љубав
.
Ја
рекох
стекао
—
није
!
...
Само
он
волио
је
њу
;
али
,
да
ли
она
њега
воли
—
није
знао
.
Он
је
више
не
виде
.
Хтео
је
да
пита
—
али
кога
?
...
и
за
коју
?
...
Срце
му
се
цепало
при
помисли
:
да
је
више
нигда
неће
видети
...
Па
и
да
је
види
:
можда
је
она
„
отменија
“
од
осталих
,
која
ће
презирати
његов
положај
,
и
неће
га
ни
погледати
...
Или
—
а
њему
се
баш
чинило
да
се
не
вара
—
можда
би
она
и
хтела
бити
друг
његов
у
животу
,
али
то
јој
неће
старији
дозволити
...
Омрзао
је
још
више
ту
поделу
међу
људима
.
Своју
љубав
није
смео
ни
исповедити
никоме
,
не
с
тога
:
што
се
ње
стидео
,
него
што
није
знао
ни
створења
које
воли
.
Бојао
се
да
му
се
другови
не
смеју
...
У
томе
сврши
и
школу
и
доби
учитељско
место
,
и
дође
на
определење
али
је
нигда
не
виде
...
У
благој
јесењој
вођи
лебдила
му
је
слика
њезина
пред
очима
,
на
оној
небеској
висини
.
Душа
му
је
хтела
за
њом
;
срце
га
је
вукло
њој
.
Како
би
срећан
био
да
је
она
сад
крај
њега
!
Љубио
би
јој
оне
плаве
очи
и
бело
лице
;
држао
би
је
на
грудима
својим
;
па
кад
је
приметио
да
јој
се
трепавице
склапају
,
он
би
је
донео
сам
кревету
,
скинуо
ципелице
и
одело
и
положио
на
постељу
да
спава
;
а
он
би
уживао
у
њеном
равномерном
подизању
груди
и
у
осмејку
озареном
лицу
.
Оступи
од
прозора
и
приђе
кревету
;
збаци
обућу
и
одело
са
себе
па
леже
насатке
окренув
се
зиду
и
загрли
јастук
...
Сањао
ју
је
на
јави
,
зар
може
бити
да
је
не
сања
у
сну
!
...
Опростите
!
Нисам
му
казао
имена
.
Име
му
је
Јова
Васић
.
ИИИ
ПОП
ДАМЊАН
Могло
му
је
бити
26—28
година
,
црномањаст
,
зборана
чела
,
помућених
очију
,
дуга
лица
,
оретке
браде
и
бркова
,
повисок
,
сув
.
На
дугој
коси
могло
се
већ
приметити
и
по
које
бело
влакно
.
Млад
човек
,
али
—
ето
!
...
Родио
се
у
истом
селу
.
Отац
му
је
био
поп
.
Учио
је
основну
школу
у
месту
.
Одатле
је
отишао
у
Шабац
у
гимназију
.
Ту
је
свршио
сва
четири
разреда
са
одличним-успехом
.
Од
другова
плодковао
се
тим
:
што
је
најбоље
знао
француски
;
могао
је
да
чита
и
књиге
,
па
ретко
где
да
му
речник
затреба
.
У
то
доба
умре
му
отац
.
Мати
му
је
била
доста
и
у
оскудици
,
али
није
хтела
да
он
школу
напусти
.
И
тако
ступи
у
богословију
.
Прву
годину
једва
издржа
без
трошка
.
Онда
потражи
да
му
даду
учитељство
.
И
дадоше
му
у
једном
селу
близу
куће
...
Као
учитељ
провео
је
годину
дана
.
Школа
запуштена
,
деца
напуштена
,
учила
по
неколико
година
један
разред
па
већ
и
поодрасла
.
Једном
је
хтео
да
казни
једнога
ђака
.
Заповеди
му
да
изађе
да
клечи
.
Овај
одговори
:
да
неће
.
Он
се
наљути
видећи
,
да
се
пред
другим
ђацима
крњи
његово
достојанство
,
заповеди
послужитељу
да
осече
један
прут
,
да
казни
упорника
телесно
.
Послужитељ
донесе
штап
и
он
пође
са
штапом
.
Но
ђак
скочи
,
оте
штап
и
баци
у
ћошак
рекавши
:
да
се
он
не
да
тући
.
Били
су
једних
година
,
само
ђак
нешто
крупнији
и
нешто
јачи
од
учитеља
.
Видећи
да
још
„
полако
“
ноже
бити
и
излупан
—
он
изађе
из
школе
;
написа
своју
оставку
министру
,
па
се
врати
у
Београд
,
у
богословију
.
Једва
измоли
допуст
да
може
полагати
испит
из
предмета
за
други
разред
,
И
положи
.
После
је
остао
у
школи
све
дотле
док
није
довршио
богословију
.
Пропатио
је
оне
две
године
као
мученик
;
и
гладан
и
го
и
бос
.
Али
је
свршио
и
богословију
са
одличним
успехом
.
Онда
се
врати
кући
.
Некако
у
то
време
упразни
се
парохија
његовог
оца
,
на
коју
је
био
дошао
други
свештеник
.
Сад
могаше
врло
лако
да
се
„
рукоположи
“
;
само
је
се
морао
најпре
оженити
.
Но
за
то
беше
лако
.
Имао
је
девојку
у
селу
.
Добри
људи
даду
му
новаца
на
зајам
.
Он
испроси
девојку
и
венча
се
.
Беше
то
женска
млада
,
здрава
и
једра
као
пуце
.
Ине
јој
је
било
Станојка
.
Онда
оде
у
Шабац
где
је
седео
владика
.
Са
њим
беше
неколико
отменијих
домаћина
из
села
.
Они
се
замоле
владици
да
им
га
да
за
попа
,
јер
веле
:
да
је
ваљан
младић
,
да
му
знају
и
покојног
оца
који
је
тако
исто
добар
човек
био
.
Владика
му
затражи
сведоџбу
.
Увери
се
о
његовом
учењу
и
владању
,
па
—
пошто
не
имађаше
ништа
против
молбе
сељана
—
најпре
га
зађакони
,
па
онда
запопи
,
у
његовој
деветнајестој
години
.
Пошто
је
провео
шест
недеља
на
поучавању
у
Шапцу
,
вратио
се
као
попа
својој
кући
.
На
скоро
му
умре
мајка
,
задовољна
што
је
„
одржала
чин
у
породици
.
“
Он
се
исели
из
задруге
,
јер
не
могаше
да
се
сложи
са
браћом
од
стричева
—
и
нађе
једну
кућу
у
селу
где
се
настани
.
Живео
је
срећно
са
својом
Станојком
.
Она
беше
весели
као
кошута
.
Дочекивала
га
је
са
осмејком
кад
се
из
нурије
враћао
.
Ако
је
био
љут
,
љутина
га
је
пролазила
кад
је
угледа
.
Заборавио
би
у
часу
све
непогоде
,
па
би
се
предао
срећи
у
наручја
...
И
паштио
се
да
свега
у
својој
кући
има
.
Кад
није
радио
са
„
требником
“
радио
је
мотиком
.
У
свему
му
је
помагала
његова
весела
домаћица
.
Она
му
је
цвркутала
као
шева
.
Али
као
да
није
био
љубимче
среће
.
Станојка
му
се
разболе
.
Радила
нешто
једнога
дана
,
уморила
се
,
зазнојила
,
па
приљеже
мало
на
меку
траву
.
Чисто
ју
је
хладила
она
хладноћа
од
земље
и
она
заспа
слатко
.
Кад
се
пробудила
није
могла
данути
:
ударише
неки
жигови
с
обе
стране
груди
.
Једва
дође
у
кућу
и
спусти
се
у
кревет
.
Он
није
био
код
куће
,
него
у
нурији
.
Кад
је
виде
у
кревету
пренерази
се
.
—
Шта
је
?
—
Болесна
сам
.
—
А
шта
ти
је
?
—
Протисли
.
Шта
да
ради
?
...
Он
сам
не
знађаше
ништа
.
Посла
брже
боље
по
мајку
њезину
.
Кад
му
дође
ташта
,
нађе
га
где
стоји
над
постељом
женином
и
плаче
.
Болесница
се
сва
зајаприла
у
лицу
.
—
Шта
је
,
по
богу
!
—
Протисли
—
рече
он
бришући
сузе
.
—
Шта
да
радимо
?
—
Да
идем
врачари
.
—
Ја
велим
доктору
—
рече
он
.
—
Каком
доктору
?
—
рече
мајка
Станојчина
.
—
Шта
он
зна
!
...
—
Зна
доктор
;
немој
тако
да
кажеш
!
—
Шта
зна
!
...
Излечио
је
све
покојне
!
...
Јеси
ли
јој
чит’о
молитву
?
—
Нисам
.
—
Читај
!
Читај
страшну
!
Он
узе
књиге
;
метну
епетрахиљ
на
врат
и
најусрдније
мољаше
се
да
је
само
предигне
.
Међу
тим
,
болест
узимаше
све
више
маха
.
Болесница
пала
у
врућицу
па
се
никако
не
разабираше
.
Мајка
њена
оде
баба
Миљани
да
види
шта
је
.
Баба
Миљана
чим
прву
жишку
спусти
у
зелени
чанак
рече
:
—
Нагазила
.
—
А
ко
ли
јој
баци
чини
на
пут
,
по
богу
сестро
?
!
—
упита
она
.
—
Једна
жена
црни
’
очију
—
рече
баба
Миљана
.
—
Бог
јој
судио
!
—
јекну
сирота
мајка
.
Па
се
диже
да
са
оном
водом
запоји
и
умије
болесницу
.
Станојка
је
бунцала
у
ватруштини
.
Тело
јој
је
час
горело
сво
у
ватри
,
час
било
хладно
као
лед
.
Попа
стајаше
крај
њене
постеље
,
гледаше
је
и
—
више
ништа
.
Ни
једна
мисао
да
му
се
појави
;
ништа
не
знађаше
да
употреби
.
Само
се
мољаше
богу
:
—
Боже
,
спаси
је
!
...
Боже
,
спаси
је
...
Ташта
му
уми
болесницу
.
Чим
се
хладна
вода
дотаче
врелога
лица
и
болесница
отвори
очи
.
—
Хвала
ти
,
господе
!
...
—
рече
из
свега
срца
попа
.
—
Како
ти
је
рано
?
—
упита
је
мајка
.
—
Ту
гори
!
шану
болесница
и
показа
руком
и
на
једну
и
на
другу
страну
ребара
.
—
’
Оћеш
воде
,
кућо
?
—
’
Оћу
.
—
Мати
је
запоји
оном
водом
што
је
од
врачаре
донела
...
Мало
јој
би
лакше
.
Он
седе
крај
ње
на
постељу
и
узе
је
за
руку
.
—
Је
л
’
ти
лакше
?
—
Мало
лакше
—
шану
она
.
Како
би
било
да
те
водим
доктору
.
—
Каком
доктору
,
бог
с
тобом
!
Јеси
ти
при
себи
?
—
рече
ташта
.
—
Доктор
,
брате
,
познаје
болест
,
па
зна
и
лечити
!
—
рече
он
.
—
Ајој
,
дијете
,
прекрсти
се
ти
!
.
Куд
ћеш
је
јако
да
се
„
труцка
“
на
колима
?
Мало
јој
је
муке
и
овако
!
...
Он
ућута
.
Пред
вече
болесници
би
горе
.
Што
у
ноћ
дубље
,
њој
све
теже
,
обоје
стајаху
крај
њене
постеље
;
обоје
су
лили
сузе
,
али
лека
,
не
знађаше
ни
једно
,
а
сузе
опет
не
помагаху
ништа
болесници
.
—
Да
ми
је
да
само
из
ноћи
изађе
—
с
места
би
’
ја
њу
у
Шабац
!
—
рече
попа
.
Ташта
му
не
рече
ни
речи
,
само
се
молила
богу
.
Он
тумараше
по
соби
тамо
и
амо
.
Постао
је
врло
осетљив
.
Не
мило
га
дираше
у
срце
куцање
шеталице
на
сату
дуварском
.
Досадан
му
је
и
онај
попак
што
пева
под
фуруном
.
Груди
празне
и
тесне
,
као
да
му
се
нека
велика
стена
на
груди
навалила
—
не
могаше
да
дане
...
А
болесница
јечи
и
бунца
.
Свану
.
Он
изађе
на
поље
и
упреже
коње
у
кола
,
па
се
врати
у
собу
.
—
Ја
’
оћу
њу
доктору
!
—
рече
чисто
заповедајући
.
—
Па
...
готово
,
вала
.
—
Него
,
да
је
обучемо
.
И
обукоше
је
.
Дигоше
је
и
доведоше
је
до
кола
.
Мати
јој
намести
лежиште
те
је
наместише
.
Поседаше
обоје
па
на
пут
...
Доктор
одмахује
главом
и
пита
кад
се
разболела
?
—
Јуче
,
господине
.
—
Шта
сте
јој
давали
?
—
Ништа
.
—
Нисте
је
ни
чим
лечили
?
—
А
чим
ћемо
,
по
богу
,
господине
,
кад
ни
само
не
знамо
!
рече
попа
а
сузе
му
се
завртеле
у
очима
.
Доктор
не
рече
ништа
,
него
је
узе
даље
прегледати
.
—
’
Оће
ли
жива
остати
,
но
богу
,
господине
?
—
Мора
се
овде
лечити
.
Учинићу
све
што
могу
!
—
рече
доктор
.
Преписа
неке
лекове
и
нареди
да
се
одма
купе
и
дају
болесници
,
а
он
обећа
да
ће
доћи
пред
вече
опет
.
И
онда
оде
.
Попа
оде
собом
у
апотеку
и
донесе
лекове
...
Једно
је
морало
кући
.
Попа
се
крену
а
остави
ташту
код
жене
.
Целим
путем
мислио
је
само
о
њој
.
Целе
ноћи
није
могао
заспати
;
само
се
претурао
с
једне
стране
на
другу
.
Сутра
дан
разабирао
је
:
ко
ће
у
варош
,
само
да
чује
како
јој
је
.
Нема
никог
...
Те
вечери
стиже
му
ташта
наричући
као
кукавица
.
Донела
је
и
мртво
тело
своје
кћери
...
Чупао
је
косе
,
бусао
се
у
груди
,
јаукао
,
плакао
—
мислили
су
:
полудеће
.
Тешко
је
и
погледати
на
њ
.
У
деветнајстој
години
,
у
петом
месецу
брачнога
живота
.
У
данима
кад
сва
друга
срећна
браћа
гледе
весело
у
будућност
—
он
се
осврће
и
гледа
прошлост
;
гледа
три
скорашња
гроба
:
брата
,
мајке
и
жене
!
...
Са
њом
је
спустио
у
гроб
и
своју
срећу
...
И
опет
није
постао
очајник
!
...
Из
почетка
је
изгледало
да
ће
то
бити
.
Почео
је
одлазити
у
мејану
,
коју
је
један
сељак
у
својој
кући
отворио
.
Ту
је
пио
,
па
,
богме
и
картао
се
.
Али
се
на
скоро
остави
тога
,
јер
,
поче
да
чита
.
Претплати
се
на
неке
новине
,
поче
набављати
књига
и
учити
.
Учио
је
крај
свега
тога
и
лекове
,
којим
се
сиромаси
,
без
лекарске
помоћи
,
лече
,
све
је
то
прибележавао
,
па
је
после
притицао
у
помоћ
нужним
и
потребним
.
И
њега
је
„
нова
“
наука
запанула
.
Гутао
је
чланке
у
„
Раднику
“
и
тежио
је
да
сазна
што
више
.
—
Ташта
га
позва
себи
у
кућу
,
и
он
се
пресели
тамо
.
У
селу
су
га
волели
за
то
:
што
је
у
свако
доба
оно
готов
да
услугу
учини
:
и
најгорем
сиротану
као
и
највећем
богаташу
.
Он
је
се
завлачио
и
у
сиротињске
избице
онако
исто
као
што
је
улазио
у
конаке
богатог
домаћина
,
и
свуда
је
био
један
и
исти
...
ИВ
ДОБРИ
ПРИЈАТЕЉИ
Попа
је
био
школски
старатељ
.
Чим
је
чуо
да
је
учитељ
дошао
,
похитао
је
школи
да
се
с
њим
састане
а
упозна
.
Нађе
учитеља
где
хода
по
авлији
.
Одмах
се
поздравише
и
у
име
познанства
преставише
се
један
другом
.
—
Извол’те
у
собу
г
.
попо
—
рече
учитељ
.
Уђоше
у
собу
.
—
Седите
.
Попа
седе
.
Баци
поглед
у
наоколо
и
смотри
отворен
сандук
пун
књига
.
Гле
!
.
.
Ви
имате
доста
књига
,
господине
!
—
Та
...
нешто
мало
—
рече
учитељ
.
—
Ја
бих
мало
разгледао
,
ако
је
слободно
?
—
А
...
молим
,
молим
...
.
Попа
стаде
претурати
.
Задовољство
се
видело
на
лицу
његовом
:
он
виде
да
ће
имати
с
чим
да
се
занима
;
виде
у
исто
време
и
с
ким
посла
има
.
Сад
је
знао
ко
му
је
учитељ
.
Знао
је
да
ће
имати
човека
с
којим
може
мисли
мењати
.
А
стећи
то
у
селу
—
то
,
бога
ми
,
није
мала
ствар
.
—
Ви
имате
врло
ваљаних
књига
!
—
Као
што
видите
.
—
Ја
мислим
да
ћете
и
мене
услужити
да
читам
...
—
Драге
воље
!
...
С
драге
воље
!
...
рече
учитељ
.
—
Незгода
,
брате
!
.
.
Не
можеш
овде
књиге
набавити
!
...
Немамо
ни
књижара
,
нигде
ни
чега
...
Немамо
ни
поште
.
Новине
добијам
од
мене
на
уштап
...
За
то
ми
је
ово
добро
дошло
!
...
И
теби
...
и
вама
...
моја
књижница
стоји
на
расположењу
...
данас
ћеш
бити
мој
гост
...
Чим
сам
чуо
од
кмета
јутрос
да
си
...
да
сте
дошли
,
а
ја
брже
боље
школи
.
Уз
пут
мислим
:
да
ли
је
устао
?
...
Немам
данас
баш
никаква
посла
!
...
А
и
ти
...
опрости
,
брате
!
...
не
могу
да
ти
говорим
ви
заборавио
сам
.
—
Све
једно
,
попо
.
—
И
ти
данас
немаш
посла
никаква
.
Хоћеш
ли
да
идемо
?
—
Да
ми
је
да
видим
шта
ћу
за
упис
деце
,
а
,
онако
,
можемо
.
—
Децу
ћемо
писати
у
понедељник
;
ја
сам
старатељ
.
—
Дакле
ви
сте
?
—
Ја
!
.
.
Али
,
молим
те
,
говори
и
ти
мени
ти
!
—
Лепо
!
...
рече
учитељ
.
—
Дакле
,
хоћеш
ли
ми
бити
данас
гост
.
—
Хоћу
.
—
Бар
да
се
наразговарамо
сити
!
...
Знаш
,
да
сам
једва
чекао
да
нам
пошљу
за
учитеља
човека
од
књиге
.
Изгибох
ти
,
брате
,
са
људима
којима
ни
мо’ш
шта
рећи
ни
доказати
!
...
Ономад
одем
среској
канцеларији
неким
мојим
послом
.
Кажу
ми
:
да
си
постављен
за
учитеља
код
нас
.
Питам
:
да
ли
си
пре
био
учитељ
,
а
они
веле
:
„
није
;
сад
је
баш
свршио
учитељску
школу
.
“
Но
!
...
хвала
богу
!
...
Па
како
?
...
Имаш
ли
породице
?
—
Имам
и
оца
и
мајку
.
—
То
је
добро
...
—
Послужитељ
донесе
„
послужење
“
,
и
послужи
попи
.
Што
ће
то
?
...
Ти
си
тек
доселио
;
то
ти
није
било
нужно
.
-
Служи
се
,
молим
те
!
...
Ваљда
ћу
те
угостити
ручком
!
Чаша
воде
и
шоља
каве
,
то
ти
је
код
бећара
!
...
Попа
се
послужи
.
—
Иди
донеси
каву
,
—
рече
учитељ
послужитељу
.
—
Хвала
,
не
пијем
—
рече
попа
.
—
Него
,
ја
смотрих
нешто
у
твојим
књигама
...
Ти
имаш
„
Стражу
.
“
—
Имам
.
—
Молим
те
,
да
ми
даш
да
је
прочитам
.
Шта
нисам
чинио
да
је
набавим
,
па
—
узалуд
!
...
—
Што
нећу
дати
?
Ево
је
!
—
рече
учитељ
и
извади
књиге
.
—
Рад
сам
да
видим
:
рад
чега
је
овај
часопис
забрањен
.
—
Рад
свега
,
а
највише
рад
Светозаревих
писама
—
рече
учитељ
.
—
Славе
ти
,
како
си
је
набавио
?
...
—
Лепо
.
То
није
тешко
у
Београду
.
Они
би
боље
учинили
да
је
нису
забрањивали
.
Овако
су
само
учинили
да
се
тај
часопис
више
чита
.
Ти
знаш
да
се
тражи
баш
оно
што
је
забрањено
.
—
Тако
је
!
рече
попа
насмејавши
се
—
Учинили
су
онима
услугу
.
Па
,
славе
ти
,
да
ли
мотре
да
се
не
чита
?
—
О
!
...
те
још
како
!
...
Умеју
чак
и
станове
да
претурају
.
Полиција
једнако
трага
.
—
Па
,
нађу
ли
код
кога
?
—
Нађу
,
али
ретко
.
—
Шта
раде
с
њим
?
—
Ништа
.
Одузму
књиге
и
казне
новчано
.
Питају
,
од
кога
си
добио
,
и
т
.
д
.
Разуме
се
,
да
нико
неће
казати
растурача
...
—
Ђаци
,
ваљда
,
махом
набављају
?
—
И
ђаци
и
грађани
;
шаље
се
много
у
унутрашњост
.
—
Е
,
баш
ћу
да
је
читам
.
—
Завидим
ти
што
је
читаш
први
пут
!
Попа
отвори
једну
свеску
и
загледа
се
,
а
учитељ
поче
полугласно
ћукорити
и
лупкати
прстима
по
столу
.
Посматрао
је
попу
.
И
њему
је
било
мило
што
је
бар
свештеника
нашао
са
којим
ће
радити
и
слагати
се
.
Попа
склопи
књигу
.
—
Хајд’мо
,
учитељу
.
—
Рано
је
још
.
-
Онда
хајд’мо
мало
доле
,
до
дућана
.
—
То
можемо
,
рече
учитељ
.
—
Да
оставим
књиге
овде
,
па
када
пођем
кући
,
понећу
.
—
Добро
.
Попа
остави
књиге
,
узе
штап
и
—
сиђоше
заједно
дућану
.
Ту
беше
кмет
и
још
неколико
сељана
.
Поздравише
се
и
поседаше
око
једног
астала
.
—
Деде
,
дијете
,
дај
„
послужење
“
овде
!
—
рече
кмет
.
Слуга
донесе
неколико
парчади
шећера
и
воде
.
—
Јеси
мирно
спаво
,
учо
?
—
упита
кмет
.
—
Хвала
богу
,
лепо
!
—
Како
ти
се
допада
овај
наш
крај
?
...
’
Оћеш
се
моћи
научити
?
—
А
...
врло
лепо
!
...
Од
школе
је
лепо
погледати
на
све
странн
.
Врло
сте
добро
учинили
,
што
сте
школу
изнели
на
брдо
.
Које
вам
је
пре
била
школа
?
—
Ено
,
оно
—
рече
кмет
показујући
кроз
прозор
.
Него
се
ја
и
попа
споразумемо
и
договоримо
са
сељацима
,
па
ти
лепо
судницу
мало
доправимо
и
уредимо
за
школу
,
а
школу
узмемо
за
судницу
.
—
Врло
добро
.
Само
нешто
још
не
достаје
.
—
А
шта
,
учо
?
—
Треба
учионицу
патосати
треницом
;
боље
је
него
цигљом
.
—
И
то
ће
бити
.
Не
може
се
,
знаш
,
све
у
једаред
.
Тако
је
и
по
пропису
а
и
за
децу
је
здравије
.
—
Та
,
оно
,
мора
се
кад
власт
наређује
!
—
рече
један
сељак
.
—
А
што
се
деце
тиче
—
ништа
им
не
би
валило
!
...
Да
ти
знаш
,
мој
учо
,
у
какој
сам
ја
чколи
учио
—
нема
ни
пенџера
честито
,
па
ево
ме
,
’
вала
богу
,
опет
и
жива
и
здрава
ка
’
дрен
!
...
Ама
да
ме
је
глава
заболела
!
...
—
Та
ако
ни
рад
чега
другог
,
а
оно
бар
угледа
ради
треба
:
да
су
нам
бар
зграде
,
које
општина
гради
,
најлепше
.
—
Та
...
оно
...
тако
је
!
...
тако
је
!
...
повикаше
сви
.
—
Уча
право
вели
.
Момак
дућански
донесе
каву
и
ракију
и
метну
на
астал
.
Они
се
служише
редом
.
—
Па
,
учо
,
ти
си
скоро
иа
Београда
.
Причај
нам
што
год
ново
,
рече
кмет
.
—
А
нема
,
вала
,
ништа
ново
!
...
Све
је
по
старом
.
И
он
причаше
ситнице
из
свога
живота
...
Онда
се
дигоше
.
Он
и
поп
Дамњан
кренуше
се
најпре
школи
,
па
онда
—
пошто
узеше
књиге
попиној
кући
.
Сељаци
се
разговараху
.
—
Млад
!
—
Али
оштар
!
—
Већ
...
види
се
на
њему
...
—
’
Оће
ли
умети
што
с
децом
?
—
Умеће
зар
?
Допада
ми
се
само
:
што
не
„
јордани
“
,
што
са
сваким
лепо
разговара
.
—
И
мени
!
—
И
мени
!
—
Вала
,
и
нама
!
Мећу
тим
,
поп
Дамњан
и
он
разговараху
уз
пут
о
стварима
које
се
дешаваху
у
нашој
отаџбини
.
И
што
су
више
разговарали
,
све
су
се
више
ближили
један
другом
.
Њих
веза
нека
духовна
веза
...
Заједнички
осуђиваху
дрскост
људи
,
који
управљаху
земљом
.
И
,
за
дивно
чудо
,
обојици
једне
исте
мисли
долажаху
...
Поп
Дамњан
заволе
учитеља
Јову
,
да
би
умро
за
њега
;
и
учитељ
тако
исто
попа
.
Тога
дана
седели
су
ваздан
код
попа
;
пред
вече
су
сишли
на
„
вечерње
“
а
после
вечерња
растали
се
.
Састали
се
као
два
путника
;
нису
ни
сањали
један
другог
и
за
један
дан
они
посташе
присни
пријатељи
.
В
„
ТРАПАВИ
“
ДАНИ
Поп
,
учитељ
и
кмет
пописаше
ђаке
у
школу
и
деца
почеше
долазити
.
Сељаци
се
чудише
овој
новини
у
њиховој
школи
:
како
учитељ
лепо
прима
децу
,
како
се
с
њима
игра
и
шали
а
не
бије
их
.
Чудили
су
се
како
деца
јако
јуре
иза
ране
зоре
у
школу
,
а
пре
их
ниси
мотао
ни
батином
натерати
.
Учитељ
Јова
на
брзо
поста
омиљен
у
својој
околини
.
Људи
из
других
општина
и
других
села
почеше
доводити
децу
њему
да
их
„
изучи
“
.
Није
прошло
много
и
његова
школа
беше
пуна
као
лубеница
.
Људи
су
доносили
свега
:
и
јела
и
пића
.
Он
могаше
живети
а
да
паре
не
потреши
сем
што
би
дао
за
каву
и
шећер
.
Из
најпре
је
хтео
да
одбаци
те
поклоне
;
али
се
на
брзо
увери
да
је
то
са
свим
немогуће
.
Људи
се
почеше
љутити
.
—
Кад
ти
мени
њега
учиш
,
’
оћу
да
знаш
и
за
моју
„
јабуку
“
!
...
И
учитељ
је
примао
.
Дани
су
му
пролазили
у
раду
,
а
вечером
је
ишао
то
код
попа
,
то
код
кмета
.
Насташе
свадбе
.
Он
је
ишао
свуда
,
јер
су
га
свуда
звали
.
Искреност
од
њихове
стране
изазивала
је
у
њега
искреност
...
Бивао
је
и
кум
,
и
стари
сват
,
и
девер
;
шалио
се
са
сељацима
„
њиховом
“
шалом
,
која
је
,
ка’што
мало
и
„
подебела
.
“
Обилазио
је
и
редаре
.
Њима
је
било
драго
што
не
„
јордани
“
од
њих
.
Једном
речју
:
свуда
је
лепо
приман
и
дочекиван
.
Од
Аранђелова-дне
до
поклада
он
није
могао
завирити
у
школу
.
Не
што
није
хтео
,
него
није
могао
!
То
су
били
„
трапави
“
дани
.
Ни
један
учитељ
до
сада
није
радио
у
те
дане
.
У
неким
местима
сељаци
сами
створе
обичај
,
па
важи
као
да
је
од
старих
остао
.
Тако
и
ту
.
Само
се
пије
,
пева
и
пуца
.
Иду
из
куће
у
кућу
;
освићу
се
са
чашом
,
а
тако
исто
и
омркну
.
Испрва
он
хтеде
школи
.
—
Куд
ћеш
ти
?
—
упита
га
кмет
.
—
Кући
.
—
И
ово
је
,
кућа
,
мислим
,
није
кошара
!
—
Јесте
,
али
није
моја
.
—
Твоја
је
у
крагујевачкој
најији
—
далеко
је
!
-
Имам
ја
и
овде
.
—
’
Наку
ти
имаш
где
год
дођеш
,
него
седи
!
—
Сутра
ваља
радити
—
рече
он
.
—
Не
ради
се
сутра
.
—
Шта
?
—
Сутра
се
неради
;
ово
је
„
трапава
“
недеља
;
сад
празнујемо
!
...
Илија
!
...
Деде
једну
,
али
’
нако
,
знаш
!
...
—
Сад
,
мулим
ти
газда
!
—
рече
циганин
и
поче
затезати
оне
две
веселе
жице
.
—
Крсманија
!
...
Дај
вина
овамо
!
Донеси
пуну
видрицу
!
...
виче
кмет
.
И
донеше
вина
,
и
чаше
стадоше
звецкати
.
На
пољу
пушка
иза
пушке
грми
...
Цигани
свирају
своје
обичне
„
маршеве
“
или
певају
своје
обичне
песме
као
:
„
Вишњичица
род
родио
,
„
Од
рода
се
саломио
.
„
Нема
вигњу
кој
да
бере
,
„
Окром
момче
и
девојче
“
...
Или
:
„
Око
моје
гараво
„
Сву
ноћ
није
спавао
„
Није
дао
дика
мира
„
Оће
да
маршира
“
...
Чим
