уклопку
.
—
Знам
,
синко
,
знам
,
али
дал
’
би
те
он
примио
?
!
—
Још
како
!
...
зар
још
питаш
честити
пашо
?
!
—
Еј
вала
!
...
ако
ти
то
,
синко
,
будеш
учинио
,
знај
да
ћу
ти
сам
дати
хиљаду
златних
лира
а
башка
други
!
А
кад
буде
чуо
за
то
још
и
наш
пресветли
господар
—
Султан
!
...
хеј
да
видиш
ти
онда
,
ко
је
оно
Станомир
!
—
заврши
сад
паша
веома
радосно
и
одмах
извади
неколико
липа
,
те
их
преда
Станимиру
,
да
би
га
тиме
још
више
охрабрио
за
онако
згодну
његову
намеру
.
—
Хвала
честити
пашо
!
...
Ја
ћу
се
трудити
свом
снагом
да
ти
ову
жељу
ма
како
испуним
а
што
год
будем
даље
извршио
по
овој
ствари
,
ја
ћу
те
увек
извештавати
!
—
заврши
Станимир
и
пође
.
—
Добро
,
синко
,
добро
!
...
Гледај
...
ја
ти
већ
рекох
шта
те
чека
.
После
оваког
разговора
Станимир
одмах
појури
кући
,
веома
задовољан
.
У
његовим
мислима
непрестано
се
превртаху
оне
речи
„
хиљаду
златних
лира
"
и
„
Султан
"
.
Већ
поче
да
размишља
о
својој
сјајној
будућности
као
и
о
богатству
па
шта
више
и
о
томе
,
како
ће
то
своје
богатство
што
боље
употребити
.
Високе
куле
,
сјај
,
госпоштина
,
част
—
све
му
се
то
за
сада
непрестано
врзло
у
мислима
.
Са
оваким
расположењем
он
се
сутра-дан
већ
крену
ка
оном
месту
,
где
оно
пре
са
косачима
беше
наишао
на
Мицка
као
и
на
његову
дружину
.
Са
великом
усплахиреношћу
он
најзад
стиже
и
до
тог
места
—
до
Зрпопе
,
ал
’
од
Мицка
и
његове
дружине
ни
помена
.
Ништа
му
сад
друго
не
помагаше
но
да
одмах
отпочне
са
распитивањем
по
околини
,
не
би
ли
тако
сазнао
што
за
Мицка
.
Тако
и
учини
.
Распитујући
он
најзад
дозна
,
да
је
Мицко
отишао
ка
Скопљу
.
Он
сада
не
оклеваше
много
већ
одмах
појури
за
њим
и
дође
у
Скопље
,
затим
у
Куманово
и
најзад
и
у
само
Врање
,
непрестано
распитујући
и
јурећи
за
његовим
трагом
.
Но
Мицко
онда
не
беше
ни
овде
—
у
Врању
.
Кад
Станимир
сад
сазна
да
је
он
отишао
у
Ниш
и
то
на
позив
Краља
Милана
као
и
то
да
ће
он
учествовати
са
својом
дружином
у
рату
он
сад
не
хте
више
ни
ићи
за
њим
већ
се
веома
незадовољан
и
са
великим
нерасположењем
,
одмах
одмах
крену
натраг
—
за
Паланку
.
Но
његова
зла
намера
за
издајством
није
се
могла
овим
искоренити
.
Велика
обећања
пашина
беху
још
јаче
отровала
његову
и
иначе
отровану
душу
.
Не
прође
много
а
он
сазна
да
је
Мицко
опет
дошао
у
Врање
,
зато
одмах
поново
пређе
границу
те
и
сам
дође
у
Врање
.
Сазнавши
сад
за
Мицково
станиште
он
одмах
појури
к
њему
.
—
Здраво
харамбашо
!
...
здраво
брат-
Мицко
!
—
поздрави
он
одмах
Мицка
кад
већ
беше
пред
њим
.
—
О
!
...
здраво
побратиме
!
...
где
си
ми
ти
до
сада
!
—
отпоздрави
му
Мицко
,
раздраган
тиме
,
што
види
пред
собом
свог
старог
ратног
друга
а
и
побратима
.
—
Ето
,
побро
!
...
ја
ту
,
код
тебе
!
...
—
А
које
добро
,
мој
стари
јуначе
?
—
Невоља
,
харамбашо
!
...
Турци
ме
гоне
на
сваком
кораку
!
Смрт
ми
непрестано
лебди
пред
очима
!
—
Па
?
!
—
упита
сад
брзо
Мицко
јер
се
Станимир
тако
вешто
претвараше
,
да
је
изазвао
код
њега
велику
радозналост
.
—
Па
...
ето
!
...
Мени
живота
више
тамо
нема
!
Ја
ево
дођох
к
теби
,
па
с
тобом
и
у
ватру
и
у
воду
!
...
—
Како
,
како
?
!
—
шта
велиш
?
!
—
упаде
брзо
Мицко
,
ма
да
беше
разумео
ове
речи
.
—
Ја
к’о
велим
,
да
ме
примиш
у
твоју
дружину
!
—
Па
?
!
—
И
тако
заједно
да
упаднемо
у
околину
мога
станишта
,
те
да
се
и
ја
једном
осветим
оним
бесним
Турцима
,
што
ми
непрестано
прете
грозном
смрћу
.
—
Врло
добро
,
Станимире
!
...
Ти
си
и
пре
био
са
мном
,
па
што
не
би
и
сада
!
...
А
што
рече
ти
,
да
упаднемо
прво
у
твоју
околину
,
то
најзад
и
можемо
,
ма
да
ја
не
познајем
добро
те
крајеве
!
...
—
Не
брини
,
харамбашо
!
...
Не
питај
за
што
друго
а
за
ту
околину
,
море
,
чини
ми
се
да
ћу
погодити
и
најмању
стазицу
!
...
.
—
Добро
,
Станимире
,
добро
,
само
ја
сам
се
решио
да
до
Ђурђева
дана
не
правим
никаквог
боја
и
сад
ако
хоћеш
да
чекаш
дотле
,
а
ти
можеш
и
да
останеш
овде
,
а
можеш
и
да
се
вратиш
кући
,
па
доцније
да
се
тамо
састанемо
!
...
—
Аја
...
ја
се
војводо
,
од
тебе
више
не
раздвајам
!
—
Добро
,
може
и
тако
!
—
заврши
Мицко
одобравајући
му
овај
поступак
.
Тако
вам
Станимир
изврши
скоро
половину
свога
плана
.
Мицко
пак
ни
најмање
није
слутио
на
какву
превару
.
Гледајући
онако
снужденог
свог
ратног
друга
а
познавајући
бесне
Турке
,
он
му
потпуно
поверова
у
оне
речи
и
тако
прими
у
наручја
своја
и
своје
дружине
отровницу
змију
,
која
ће
им
само
још
за
неколико
тренутака
жестоко
изуједати
њихова
јуначка
срца
.
Ето
,
са
том
граном
пелена
пође
на
сам
Ђурђев
дан
она
дивна
кита
храбрих
јунака
да
се
и
она
мало
наужива
у
оном
Ђурђевском
уранку
"
,
али
само
светећи
своју
погинулу
браћу
и
сестре
,
светећи
оно
тужно
Косово
.
Већ
пређоше
границу
.
Ушавши
у
Македонију
они
управише
свој
ход
право
ка
Кривој
Паланци
.
Станимир
је
ишао
напред
,
јер
се
сви
уздаху
у
њега
,
да
ће
им
он
у
близини
Паланке
и
наћи
какво
скривено
хајдучко
место
,
одакле
би
могли
да
упадају
у
турска
села
.
Идући
тако
безбрижно
нађоше
се
најзад
на
једној
дивној
пољани
,
не
далеко
од
саме
Паланке
а
у
близини
селанцета
Чифте
Ханова
.
Они
сад
продуже
свој
пут
и
кроз
саму
пољану
,
која
беше
дивно
обрасла
овде-онде
младим
шумарцима
и
густим
џбуновима
.
Но
њихов
тако
безбрижан
пут
изненада
заустави
силна
писка
од
турске
трубе
.
Одмах
за
овим
чу
се
тутњава
са
свију
страна
око
Мицка
и
његове
дружине
.
Сад
се
појавише
са
свију
страна
сами
густи
редови
турских
низама
с
напереним
пушкама
ка
Мицку
и
његовој
дружини
.
То
беше
турска
војска
.
Она
је
била
сакупљена
још
за
време
рата
и
чекала
у
Паланци
све
до
овог
доба
,
јер
се
Турци
надаху
да
ће
Срби
или
Бугари
после
свршетка
рата
сигурно
напасти
и
на
Македонију
.
Како
им
пак
Станимир
непрестано
шиљаше
гласнике
,
који
их
обавештаваху
о
томе
,
кад
ће
Мицко
ући
у
Македонију
као
и
којим
ће
их
путем
провести
,
то
се
ова
војска
и
не
растури
,
већ
заузевши
ову
пољану
код
Чифте
Ханова
,
она
непрестано
очекиваше
на
долазак
Мицков
.
Кад
Мицко
сад
чу
онако
силну
писку
од
трубе
а
кад
још
опази
са
свију
страна
и
густе
убојне
редове
од
наоружаних
турских
низама
он
се
страшно
пренерази
.
У
први
мах
није
могао
да
верује
ни
својим
рођеним
очима
.
—
Алах
...
ил
Алах
!
-—
почеше
сад
да
грме
крештећи
гласови
турских
низама
,
који
већ
беху
појурили
трчећим
кораком
а
убојна
труба
не
престајаше
ни
даље
са
својим
пиштањем
.
Мицко
најзад
увиде
,
колико
је
већ
сати
.
Но
у
издајство
Станимирово
још
није
сумњао
.
Одмах
сад
нареди
он
својој
дружини
да
бацају
плотуне
на
већ
блиске
редове
турских
низама
.
Ови
пак
како
беху
бесно
појурили
,
у
маху
успорише
свој
корак
,
па
и
сами
осуше
брзе
плотуне
на
Мицка
и
његову
дружину
.
Сад
настаде
још
бешња
грмљава
.
Мицко
се
нашао
у
средини
те
грмљаве
па
не
зна
куд
ће
.
Но
плотуни
не
престају
.
Из
Мицкове
дружине
куршуми
лете
као
из
каквог
вулкана
.
Турци
са
свију
страна
падају
к’о
снопље
,
но
не
прође
много
а
овај
вулкан
буде
најзад
угашен
.
И
последњи
убојни
метак
би
избачен
и
још
један
Турчин
паде
а
вулкан
се
већ
угаси
.
Сад
Мицко
немаде
куд
већ
са
заосталом
дружином
појури
са
голим
јатаганима
,
да
би
се
тако
провукао
кроз
густе
убојне
редове
.
Но
Турци
кад
примете
да
је
код
ових
нестало
муниције
а
они
свом
жестином
почеше
да
обарају
и
најжешће
плотуне
.
Мицкових
двадесет
храбрих
другова
,
двадесет
дичних
српских
синова
већ
полеже
,
да
својом
врелом
крви
потопе
то
тужно
убојно
поље
.
Мицко
већ
немаде
куд
.
Само
још
један
плотун
па
и
он
да
падне
са
седморицом
заосталих
другова
,
од
којих
беше
већ
један
рањен
као
и
сам
Мицко
ал
’
се
све
до
сада
јуначки
држаху
на
ногама
.
Чим
осети
толику
грмљаву
и
онолико
фијукање
врелих
оловних
зрна
,
чим
увиде
да
му
погинуше
већ
двадесет
храбрих
другова
,
одмах
у
оном
јуришу
баци
са
заосталом
дружином
своје
вреле
мартинке
и
и
оштре
јатагане
и
тиме
дадоше
знак
за
предају
.
—
Алах
!
...
ил
Алах
!
—
клицаху
сад
радосно
Турци
и
са
свију
страна
појуре
ка
Мицку
,
који
већ
беше
клонуо
услед
рањене
ноге
а
и
услед
овако
грозног
изненађења
од
бесних
Турака
.
Турци
сад
брзо
почеше
да
везују
Мицка
и
његову
дружину
а
он
само
шкрипи
зубима
.
Најзад
се
и
овај
жалосни
спровод
крену
ка
Паланци
са
великим
тријумфовањем
од
стране
бесних
Турака
.
Чим
стигоше
у
Паланку
,
одмах
како
Мицка
тако
и
њевих
седам
другова
баце
у
једну
мрачну
тамницу
и
то
потпуно
оковане
и
везане
ланцима
.
Не
прође
ни
три
дана
а
они
их
одатле
отераше
у
Куманово
,
па
у
Скопље
и
најзад
у
Солун
.
Сад
би
одређен
и
дан
за
њихово
суђење
.
Одређеног
дана
већ
беху
сакупљене
многе
паше
и
многи
турски
великодостојници
као
и
сам
валија
,
који
ће
имати
да
суде
Мицку
и
његовој
дружини
.
Поред
ових
виђаху
се
ту
и
многи
страни
конзули
,
који
беху
дошли
,
не
из
какве
дужности
већ
више
из
радозналости
,
да
виде
тога
харамбашу
Мицка
услед
кога
се
Турци
толико
плаше
.
Међу
овима
беше
и
руски
конзул
.
На
заповест
валијину
пандури
одмах
доведоше
Мицка
и
заосталу
седморицу
од
његових
другова
.
Сви
беху
тешко
оковани
.
Мицко
је
по
мало
рамао
а
тако
и
један
од
другова
му
,
јер
као
што
рекох
,
они
беху
рањени
у
овом
последњем
сукобу
.
Чим
ступише
у
собу
,
одмах
руски
конзул
нареди
Мицку
да
седне
,
поручивши
му
шта
више
и
кафу
.
Он
је
знао
за
Мицково
учествовање
у
руској
војсци
противу
Турака
,
зато
му
оволику
пажњу
сада
и
поклони
.
Сад
настаде
и
само
испитавање
.
—
Јеси
ли
ти
,
харамбаша
Мицко
?
—
упита
валија
.
На
ове
речи
одмах
сви
присутни
управише
своје
погледе
радознало
на
Мицка
,
да
чују
,
шта
ли
ће
он
на
то
одговорити
.
—
Ја
сам
,
честити
ефендија
!
—
одговори
му
веома
одважно
Мицко
.
—
Ти
ли
си
тај
разбојник
,
тај
зликовац
,
који
нама
Турцима
већ
за
толико
година
не
дајеш
никако
мира
ни
спокојства
?
!
—
Разбојник
...
зликовац
!
...
.
Никад
!
...
Ја
сам
честити
ефендија
,
само
осветник
и
ништа
више
!
...
—
Ти
ли
си
тај
,
харамбаша
Мицко
,
тај
опаки
царски
одметник
,
што
покла
онолику
царску
војску
на
Петрињи
а
за
тим
на
Златарском
пољу
?
!
—
Ја
главом
,
харамбаша
Мицко
а
и
моја
храбра
дружина
!
—
одговори
Мицко
чисто
изазивајући
га
,
јер
је
већ
знао
шта
га
чека
.
—
Ти
ли
онако
закла
ресенскога
Мустаф
-
агу
,
а
и
Јешер
-бега
као
и
целу
његову
породицу
,
па
му
шта
више
и
дворе
запали
?
!
...
Ти
ли
си
,
дакле
,
тај
разбојник
!
—
продужаваше
паша
а
ватра
све
јаче
и
јаче
поче
да
га
обузима
.
—
Рекох
већ
једном
,
разбојник
нисам
већ
осветник
а
све
то
што
велиш
,
заиста
—
све
сам
учинио
!
—
Ти
ли
си
тај
,
харамбаша
Мицко
,
што
покла
и
уништи
онолико
наших
људи
на
Карадагу
—
код
села
Крстца
,
затим
код
Србинова
,
Зрпопе
и
на
многим
и
многим
местима
?
!
...
—
И
на
још
педесет
,
честити
ефендија
,
да
!
...
не
поричем
!
...
.
—
А
што
,
гадни
разбојниче
?
—
викну
сад
бесно
валија
,
јер
га
већ
и
сувише
наљути
оволико
слободна
речитост
Мицкова
.
Но
и
Мицко
не
ћути
већ
и
сам
плану
.
—
Разбојник
!
...
3ар
ви
,
гадни
царски
измећари
,
ви
дрски
српски
зулумћари
,
што
покласте
толику
нашу
невину
децу
,
наше
старе
очеве
и
матере
а
зар
ви
,
гадни
светски
изроде
,
не
заслужујете
да
вас
назовем
не
само
разбојницима
већ
и
највећим
крвопијама
,
да
вас
назовем
бесним
и
крволочним
курјацима
,
који
својим
разјапљеним
чељустима
излокасте
толику
невину
крв
српских
синова
!
...
Али
ја
сам
многу
и
многу
кап
те
невине
српске
крви
стоструко
осветио
!
...
Ја
сам
вас
се
доста
наклао
и
наубијао
и
неће
ми
жао
остати
баш
и
да
умрем
!
...
У
вашим
сам
рукама
па
сад
радите
шта
хоћете
!
...
Валија
чисто
да
полуди
.
Час
се
приближује
ка
Мицку
,
као
да
би
га
хтео
једним
ударцем
сравнити
са
земљом
,
час
опет
пође
ломи
руке
,
час
опет
пође
ка
вратима
,
и
,
што
но
веле
,
никако
га
место
не
хваташе
,
једва
чекаше
да
Мицко
једном
престане
са
оним
његовим
изазивањем
.
Но
Мицко
беше
плануо
,
знајући
већ
да
му
прети
смрт
,
па
не
престаје
са
својим
изазивањем
,
само
да
би
што
више
наједио
валију
и
околне
паше
као
и
остале
турске
великодостојнике
.
Валија
,
пак
,
беше
толико
озлојеђен
,
да
би
га
још
овога
часа
предао
смрти
у
наручја
,
само
да
му
није
за
то
сметала
присутност
страних
конзула
а
нарочито
руског
.
Најзад
и
сам
продужи
:
—
Је
л
’
истина
да
ти
,
дрски
разбојниче
,
као
што
сам
чуо
,
једеш
и
пијеш
и
са
самим
краљем
Миланом
,
А
?
...
—
Ха
...
ха
...
ха
!
—
поче
сад
Мицко
гласно
са
смејањем
.
—
Па
добро
...
ти
велиш
да
сам
ја
разбојник
,
зликовац
и
много
што
шта
,
ал
’
питам
ја
тебе
,
честити
ефендијо
:
а
где
је
сад
твоја
толика
памет
,
да
ти
је
нису
случајно
вране
ових
дана
попиле
,
као
ти
велиш
,
да
ја
као
разбојник
и
као
зликовац
могу
да
једем
и
да
пијем
чак
и
са
нашим
храбрим
господарем
са
самим
краљем
Миланом
?
...
—
Шта
!
—
цикну
бесно
валија
и
одмах
пљесну
силно
рукама
,
позивајући
тиме
пандуре
из
предсобља
.
—
Ти
,
честити
валијо
,
можеш
бити
и
толико
паметан
,
да
кажеш
да
сам
ја
јео
и
пио
и
са
самим
руским
царем
!
...
—
Мрски
робе
!
—
цикну
валија
сав
дрхтећи
,
па
окренувши
се
ка
пандурима
,
који
већ
беху
ушли
на
пљесак
његових
руку
,
оштро
нареди
:
Вуците
га
одмах
!
...
Одмах
,
одмах
!
...
на
вешала
!
...
—
Да
га
се
нисте
дотакли
!
—
викну
сад
руски
конзул
,
уставши
и
окренувши
се
ка
пандурима
.
Пандури
,
који
беху
већ
појурили
са
зверским
раширеним
рукама
ка
Мицку
одмах
устукнуше
.
—
Закон
вам
је
у
рукама
и
морате
да
му
судите
по
њему
,
никако
друкше
!
...
И
длака
са
косе
ако
му
буде
фалила
противно
закону
,
знајте
да
ћете
имати
посла
са
самом
Русијом
!
...
После
оваких
речи
рускога
конзула
,
сви
остали
посланици
и
конзули
напустише
судницу
а
руски
конзул
и
даље
остаде
.
Валија
да
побесни
.
Остали
паше
и
други
турски
великодостојници
страшно
се
узврпоље
.
Но
најзад
на
онаку
претњу
рускога
конзула
морадоше
се
сви
умирити
.
Сад
наста
договор
између
валије
и
присутних
паша
,
који
тако
скупа
и
састављаху
пороту
.
Најзад
се
сви
сложише
у
томе
:
каквом
ће
казном
казнити
Мицка
а
каквом
његове
другове
.
Казна
за
Мицка
била
је
најтежа
,
што
је
могла
да
се
досуди
по
њиховом
закону
а
осталих
другова
много
блажија
.
Одмах
за
овим
устаде
један
од
паша
и
поче
читати
пресуду
.
—
Порота
,
која
је
састављена
ради
суђења
харамбаши
Мицку
и
његових
седам
другова
,
једногласно
је
одлучила
:
да
се
харамбаша
Мицко
,
као
један
од
највећих
разбојника
и
крвопија
наше
браће
Мухамеданаца
,
као
један
од
највећих
бунтовника
и
најопаснијих
царских
одметника
казни
на
сто
и
једну
годину
робије
и
то
у
тешком
окову
.
Сем
овога
,
као
такав
имаће
после
своје
смрти
да
остане
тридесет
и
три
дана
несахрањен
и
тек
после
тога
рока
—
када
се
буде
сасвим
распала
његова
лешина
,
тек
се
онда
има
сахранити
на
каквом
забаченом
месту
.
Остали
другови
харамбаше
Мицка
,
њих
седам
на
броју
,
које
порота
не
узима
као
тако
опасне-разбојнике
и
царске
одметнике
,
осуђени
су
на
робију
од
десет
година
и
то
у
лаком
окову
.
Мицко
се
,
после
оваке
изречене
пресуде
само
насмеши
.
Он
је
очекивао
на
много-много
тежу
казну
.
Још
од
онога
дана
,
ка
да
га
ово
последњи
пут
ухватише
,
он
је
још
од
тог
дана
непрестано
гледао
хладној
смрти
у
очи
.
Смрт
—
то
беше
једина
казна
којом
су
га
,
по
његовом
мишљењу
,
Турци
могли
казнити
.
Остали
пак
његови
другови
,
ма
да
и
сами
очекиваху
на
много
тежу
казну
,
ипак
беху
и
сувише
поражени
и
то
услед
казне
,
на
коју
беше
осуђен
сам
харамбаша
Мицко
.
После
овога
пандури
одмах
одведоше
Мицка
а
и
његове
другове
у
тамницу
и
понова
их
затворе
.
Руски
пак
конзул
,
опростивши
се
са
Мицком
,
при
свом
поласку
оштро
припрети
валији
,
говорећи
му
да
што
већу
негу
и
пажњу
поклони
на
Мицка
,
иначе
нек
зна
,
да
ће
и
сама
Русија
имати
удела
у
томе
само
ако
му
се
ма
шта
рђаво
а
противно
закону-
буде
догодило
.
ИИ
.
ДЕО
.
И
.
Врели
сунчани
зраци
сад
беху
мало
хладнији
.
Оне
свакодневне
јулске
оморине
нестале
а
јесење
доба
већ
беше
дубоко
завладало
.
Тек
што
се
зора
умилно
насмеши
а
грдна
маса
света
и
велико
и
мало
,
беше
се
већ
размилело
к’о
мрави
по
дивним
виноградима
,
недалеко
од
Петрињске
планине
.
Свеж
јутарњи
ваздух
раздрагао
би
и
душу
највећег
бедника
а
камо
ли
ове
превеселе
масе
,
која
овако
рано
полета
радосно
у
бербу
винограда
.
Овде-онде
чује
се
по
који
пуцањ
каквога
пиштоља
или
танке
мартинке
а
силна
њихова
јека
само
крчи
,
па
преламајући
се
вишеструко
,
шаље
свој
грмећи
одјек
далеко
—
далеко
,
чак
на
Петрињску
гору
.
Она
радосно
објављиваше
харамбаши
Мицку
бербу
винограда
,
мислећи
да
је
он
још
тамо
.
Весело
га
они
позиваше
својим
силним
кликом
да
и
сам
дође
да
бере
свој
бујним
грожђем
нагиздани
виноград
.
Сад
забрујаше
на
стотину
места
умилне
песме
.
То
беше
излив
раздраганих
срца
младих
девојака
и
бујне
момчадије
.
То
беше
весник
,
који
је
хитро
односио
њихове
узајамне
поздраве
.
Песма
се
и
даље
хори
а
лет
њеном
јеку
преломио
би
каткад
и
по
који
силан
пуцањ
какве
убојне
мартинке
,
која
би
у
том
времену
планула
.
После
неколико
тренутака
већ
почеше
појединци
да
силазе
ка
подножју
брда
а
пуни
кошеви
дивног
грожђа
весело
крцкаху
на
њиховим
раменима
.
Мало
по
мало
а
кола
већ
беху
препуна
.
Сад
бујна
момчадија
и
младе
девојке
плахо
појуре
ка
подножју
брда
,
да
заведу
вито
коло
.
Фруле
дивно
забрујаше
а
бурно
коло
као
да
полети
.
Загрејане
младе
цуре
уситниле
својим
скоком
па
све
као
једна
а
вреле
девојачке
дојке
само
што
не
излете
из
горућих
бајних
недара
,
обвијене
танком
свилом
.
Ал
’
и
бујна
мушка
снага
момчадије
не
попушта
.
Већ
сусташе
лаке
цуре
.
Ал
’
и
коло
одмах
преста
.
Сад
нестаде
силно
крчање
претоварених
кола
а
за
њим
бурна
песма
и
грмљава
од
пиштоља
и
мартинака
,
која
сад
беше
баш
у
јеку
,
тако
да
је
чисто
небо
преламала
.
Виногради
осташе
к’о
пусти
.
Лозе
поносно
подигоше
своје
главе
,
јер
сад
беху
ослобођене
својих
терета
.
Само
у
једном
беху
тужно
спустиле
своје
главе
,
повијене
дубоко
—
до
земље
,
као
да
јадиковаху
,
што
им
нема
господара
.
То
беше
својина
харамбаше
Мицка
.
Бесни
Турци
све
му
поклаше
а
храбри
Мицко
сада
ћути
у
хладној
и
мрачној
тамници
далеко
од
свога
дома
.
Већ
је
пет
месеци
како
он
бедно
чами
,
окован
у
ланцима
,
окован
у
оном
мрачном
подруму
и
нико
да
га
се
сети
.
Нико
и
да
не
помисли
о
овом
нашем
див-јунаку
,
који
храбро
освети
толике
сахрањене
српске
синове
.
Један
једини
човек
,
један
јунак
,
који
и
даље
незаборављаше
на
овога
дичног
Србина
,
који
је
и
даље
водио
рачуна
о
његовом
драгоценом
животу
,
то
беше
краљ
Милан
.
Чим
он
сазна
да
је
харамбаша
Мицко
допао
турских
чељусти
и
бачен
у
тамницу
,
одмах
замоли
турскога
цара
-
Султана
,
да
му
пошље
овога
јунака
заједно
са
поп
-
Данчом
и
хаџи-
Стеваном
из
Вучитрна
,
који
такође
беху
осуђени
на
сто
и
једну
годину
робије
.
Султан
,
знајући
за
Мицка
као
једног
од
најопаснијих
крвника
турскога
народа
,
као
једног
од
најопаснијих
својих
одметника
одговори
краљу
Милану
,
да
би
му
се
радо
одазвао
жељи
,
али
пошто
је
Мицко
већ
умро
у
тамници
,
то
му
шаље
само
поп
-
Данчу
и
хаџи-
Стевана
.
Краљ
Милан
овим
речима
беше
потпуно
поверовао
,
зато
више
и
не
трагаше
за
Мицком
.
Но
Султан
,
бојећи
се
да
краљ
Милан
не
сазна
за
то
,
да
је
Мицко
још
у
животу
и
да
га
не
би
понова
затражио
,
одмах
нареди
валији
у
Солуну
да
Мицка
и
његову
дружину
отера
у
Смирну
и
да
тамо
издржавају
робију
.
И
заиста
.
После
шестомесечног
тамновања
у
Солуну
Мицко
се
укрца
са
својом
дружином
у
лађу
и
би
спроведен
за
Смирну
,
на
обали
Мале
Азије
.
После
подужег
путовања
од
неколико
дана
по
бујном
Јегејском
мору
лађа
приспе
у
само
пристаниште
вароши
Смирне
.
Сад
се
Мицко
одмах
искрца
из
лађе
са
својим
друговима
и
од
пандура
буду
поново
отерани
у
још
грознију
тамницу
.
Но
Мицко
не
проведе
овде
ни
пуних
седам
дана
а
надзорник
тамнице
доби
налог
,
да
спроведе
само
Мицка
а
не
и
његову
дружину
чак
у
Грб-Тарабулус
—
у
варош
Триполис
,
која
лежи
на
Афричкој
обали
,
Средоземнога
мора
,
између
Туниса
и
Бенгаза
или
још
ближе
,
између
залива
Малога
и
Великога
Сирта
.
Баш
у
то
време
,
кад
надзорник
беше
добио
овај
налог
,
беху
у
Смирни
неколико
Арапа
из
Гаријана
,
места
близу
Грб-Тарабулуса
.
Ови
Арапи
још
истог
дана
спремаху
се
да
пођу
својим
кућама
па
кад
надзорник
сазна
за
ово
,
а
он
се
реши
да
Мицка
преда
њима
и
да
га
они
спроведу
у
Грб-Тарабулус
.
Тако
и
би
.
Мицко
се
понова
укрца
у
лађу
,
потпуно
окован
у
ланцима
,
и
пође
заједно
са
оним
Арапима
.
Пут
по
Средоземном
мору
био
је
доста
дугачак
а
и
опасан
.
За
све
то
време
Мицко
је
непрестано
разговарао
са
оним
Арапима
.
Нешто
на
турском
,
нешто
на
арнаутском
а
понајвише
мимиком
тек
—
они
се
прилично
разумеваху
.
У
том
дугом
путовању
и
непрестаном
разговору
Мицко
,
Бога
ми
научи
приличан
број
арапских
речи
.
Већ
је
могао
по
нешто
да
промуца
и
на
арапском
.
Најзад
стигоше
и
у
далеки
Грб-Тарабулус
,
у
Триполис
.
Арапи
сад
одмах
предадоше
Мицка
Турцима
и
ови
га
понова
баце
у
тамницу
.
Ланце
му
беху
скинули
јер
вероваху
,
да
баш
и
ако
умакне
из
тамнице
а
он
опет
неће
знати
кудаће
.
Мицко
је
овде
провео
само
месец
дана
.
У
истој
тамници
био
је
и
раније
Мицков
друг
,
Јован
Крстић
,
из
Зајечра
.
Он
беше
рањен
на
три
места
у
оној
борби
код
Карадага
,
када
се
Мицко
у
савезу
са
Јуруком
и
другим
војводама
онако
грозно
беше
сукобио
са
турском
војском
.
Доцније
га
Турци
беху
ухватили
и
казнили
на
сто
и
једну
годину
робије
и
послали
овде
у
Грб-Тарабулус
.
Но
у
истој
тамници
био
је
и
један
Арнаутин
који
тако
беше
кажњен
од
стране
Турака
услед
неког
преступа
.
Мицко
је
презирао
Арнауте
онако
исто
грозно
,
као
и
и
саме
Турке
.
Зато
се
он
брзо
завади
са
овим
Арнаутином
и
једном
потеже
мотку
те
овога
право
у
потиљак
.
Арнаутин
се
одмах
стропошта
мртав
.
—
Чекај
ти
,
гадна
арнаутска
потурицо
!
...
Ваљда
мислиш
ако
је
Мицко
у
тамници
,
те
је
он
заборавио
,
и
на
живот
а
камо
ли
још
на
какву
освету
!
—
читаше
му
сад
Мицко
некролог
над
мртвом
лешином
.
—
Е
,
моја
ти
,
арнаутска
суваријо
!
...
Мицко
тек
сад
има
да
се
свети
,
тек
сада
,
када
је
баш
у
вашим
оштрим
канџама
!
...
Ја
већ
видим
да
за
мене
нема
више
живота
на
овоме
свету
ал
’
зато
баш
и
хоћу
и
до
последњег
часа
да
кољем
ове
светске
варваре
,
ове
пакосне
српске
крвнике
!
...
Надзорник
тамнице
,
у
којој
беше
Мицко
са
овим
Арнаутином
и
оним
својим
другом
,
из
Зајечара
,
још
први
пут
кад
опази
Мицка
онако
развијеног
и
страшног
,
још
одмах
беше
помислио
:
—
Вере
ми
,
добро
бити
неће
!
...
А
сад
,
кад
виде
да
је
Мицко
већ
отпочео
оно
чега
се
он
баш
и
бојаше
,
одмах
помисли
:
—
Тако
ми
Алаха
!
...
овде
неће
од
ове
напасти
нико
доживети
ни
три
године
у
тамници
а
камо
ли
сто
и
једну
!
...
Он
би
их
сто
и
једанпут
премлатио
на
мртвом
месту
,
па
баш
кад
би
их
и
сам
Мухамед
понова
оживљавао
!
...
Аја
!
...
Он
више
овде
не
сме
остати
!
...
И
заиста
.
Одмах
после
овога
убиства
,
а
после
тамновања
у
овом
затвору
од
месец
дана
Мицко
би
послат
са
једном
експедицијом
од
седамнајест
Арапа
још
дубље
у
Африку
,
у
саму
државу
Фесан
а
у
варош
Мурзук
.
Осамнајест
камила
,
натоварених
са
великим
мешинама
напуњеним
урмама
и
водом
,
већ
је
било
за
ове
Арапе
а
и
за
Мицка
.
Хране
и
воде
морали
су
имати
довољно
јер
су
и
сами
знали
сем
Мицка
,
да
ће
имати
да
пролазе
кроз
саме
пустиње
и
пешчана
мора
,
у
којима
неће
наћи
ни
живе
душе
а
камо
ли
хране
и
воде
.
Најзад
сви
узјахаше
камиле
па
и
сам
Мицко
,
потпуно
везан
са
ланцима
а
и
за
саму
камилу
,
и
тако
пођоше
за
Фесан
.
Пут
је
био
веома
несносан
.
Место
оних
бујних
и
хладних
планинских
поточића
,
место
оног
дивног
биљног
шаренила
и
оне
хладовине
по
густим
горама
од
горостасних
борова
и
јела
,
сада
видите
читаво
море
од
врелог
песка
.
Страшне
оморине
као
да
хоће
и
последњи
сок
човеку
да
испију
и
тек
онда
да
му
и
саму
душу
одузму
.
Нигде
људског
бића
.
Тек
овде
онде
на
врло
великим
растојањима
дао
се
видети
у
каквој
дубокој
јами
по
који
Арапин
са
својом
женом
и
децом
који
са
страхом
очекиваху
на
скоро
пламени
ветар
који
редовно
на
три
сата
пре
смркнућа
почиње
да
жари
својом
несносном
топлотом
и
тако
траје
читав
сат
.
Ови
бедници
беху
сакривени
по
таким
рупчагама
скоро
полумртви
од
грозних
дневних
врућина
ма
да
беху
сасвим
наги
.
Чим
би
престао
овај
пламени
ветар
,
одмах
би
почео
да
пири
мало
хладнији
и
он
би
понова
оживљавао
ова
укочена
људска
бића
,
која
беху
скоро
бесвесна
.
На
по
сата
после
овога
могао
се
је
видети
и
по
који
Арапин
или
Арапка
ван
оне
дубоке
рупчаге
јер
их
онај
хладнији
ветар
беше
чисто
духом
задахнуо
и
тако
повратио
душе
.
Мицко
беше
сав
клонуо
.
Већ
је
месец
дана
од
како
непрестано
иду
кроз
жарки
Триполис
.
Остали
Арапи
,
ма
да
беху
већ
прилично
навикли
на
ове
несносне
оморине
,
и
сами
беху
веома
сустали
.
—
Хвала
Богу
!
—
говораше
Мицко
сам
себи
,
—
Овде
као
да
нема
ни
Бога
ни
Светог
Илије
!
...
Ево
већ
тридесет
дана
од
како
продиремо
непрестано
по
овом
врелом
сунчаном
пламену
а
ја
још
не
видех
никакав
мали
облачић
а
камо
ли
какав
силан
пљусак
од
кише
или
какву
страшну
грмљаву
!
...
И
заиста
.
Сем
облака
од
врелог
песка
,
који
подизаше
овај
пламени
ветар
,
других
облака
није
ни
било
.
Мицко
се
најзад
реши
да
бежи
.
—
Вала
му
нећу
јести
ону
травуљину
па
баш
и
да
умрем
,
баш
да
ме
одмах
и
убију
!
...
Урме
опет
не
могу
,
јер
све
више
изазивљу
жеђ
а
вода
у
мешинама
врела
!
...
Шта
ћу
сад
?
—
питаше
се
Мицко
сам
у
чуду
.
—
Веле
да
овако
још
дуго
има
да
продиремо
и
да
ћемо
наићи
на
још
горе
пустаре
!
...
Аја
...
кад
мени
још
овде
дође
душа
до
зуба
а
шта
ли
ће
бити
тамо
!
...
Није
вајде
,
морам
ма
како
утећи
!
...
Тако
и
би
.
Једне
ноћи
сви
његови
пратиоци
—
арапи
беху
поспали
к’о
заклани
.
У
Мицково
бегство
нису
више
ни
најмање
сумњали
.
Те
исте
ноћи
беху
га
одвезали
од
камиле
,
за
коју
беше
везан
ланцима
,
затим
беху
му
скинули
и
остале
ланце
,
да
им
њихова
звека
не
би
кварила
тихо
ноћно
спокојство
после
онаке
дневне
оморине
.
Они
се
с
Мицком
на
толико
дугом
и
тешком
путу
беху
толико
здружили
,
да
га
сада
и
не
сматраху
више
за
странца
већ
потпуно
као
свога
друга
.
У
бегство
пак
не
сумњаху
јер
су
веровали
,
да
се
Мицко
просто
неће
знати
ни
макнути
сам
са
свога
места
а
кроз
ову
пустињу
.
Но
те
исте
ноћи
,
када
Арапи
овако
спокојно
уживаху
у
тихом
сну
,
Мицко
их
крадом
напусти
и
упути
свој
ход
право
ка
оном
месту
одакле
,
беху
и
дошли
.
Но
у
том
правцу
није
ишао
ни
пуна
два
сата
а
читави
облаци
песка
почеше
да
сипају
право
у
његовим
очима
.
Мицко
немаде
куд
већ
окрену
свој
пут
мало
десно
.
Но
како
сем
бескрајног
мора
од
песка
није
могао
у
овој
пустињи
ништа
да
примети
а
још
мање
људску
душу
то
он
брзо
и
залута
.
Суморни
жарки
дани
не
престајаху
.
Песак
врео
а
ноге
пропадају
у
њему
и
преко
чланака
.
Нигде
дрвета
или
бар
какве
баруштине
.
Место
бујних
пашњака
и
дивних
ливада
у
овој
пустињи
види
се
само
врео
песак
.
Мицко
најзад
изгуби
не
само
скоро
сву
своју
снагу
већ
и
само
присуство
духа
.
Непрестана
глад
и
жеђ
испише
му
заједно
са
оним
пламеним
ветровима
и
жестоким
суморним
данима
и
последњу
снагу
.
Пошто
беху
већ
престали
они
пешчани
облаци
,
то
се
сад
Мицко
опет
упути
ранијим
правцем
,
не
би
ли
бар
наишао
на
оне
пратиоце
—
Арапе
,
од
којих
беше
утекао
,
јер
ако
ништа
друго
а
оно
бар
неће
код
њих
умрети
од
глади
и
жеђи
.
Но
ни
у
томе
не
беше
успеха
.
Просто
ни
сам
није
знао
куд
иде
.
Био
је
сасвим
изгубљен
.
Ал
’
он
се
најзад
тврдо
реши
,
да
и
до
последњег
часа
тако
иде
па
ма
куд
отишао
.
Наду
у
Бога
није
никако
губио
из
вида
.
Са
том
надом
и
вером
он
трпељиво
луташе
даље
.
И
заиста
,
на
срећу
његову
,
поче
у
том
лутању
најзад
да
наилази
на
урмово
дрвеће
.
Истина
и
ово
је
било
реткост
,
јер
у
путовању
од
целог
дана
једва
ако
би
наишао
на
једно
оваково
дрво
,
али
и
то
беше
за
њега
велика
добит
.
Ако
би
испод
таког
огромног
високог
урмовог
дрвета
,
која
обично
беху
само
на
врху
обрасла
лишћем
,
срећом
нашао
и
по
коју
сазрелу
урму
,
то
би
онда
за
њега
била
права
благодет
.
Но
ако
овога
није
било
онда
,
да
би
колико
толико
утолио
превелику
глад
,
морао
је
зубима
гулити
кору
од
овог
дрвећа
и
тиме
и
даље
одржавати
своју
душу
.
У
оваком
лутању
скоро
од
тридесет
дана
и
то
кроз
све
саму
пешчану
пустињу
зачу
он
најзад
неки
крештећи
лавеж
.
Брзо
се
упути
у
том
правцу
кад
тамо
а
оно
три
шатора
.
У
њима
беше
један
Арапин
са
својом
женом
и
сестром
и
једним
малим
дететом
.
Ови
беху
још
подаље
опазили
Мицка
,
па
,
знајући
како
је
овај
пут
тежак
они
га
позиваху
оним
својим
лавежом
да
дође
к
њима
.
Мицко
кад
опази
ова
жива
људска
бића
,
ове
Арапе
а
њега
као
да
понова
огреја
сунце
.
Брзо
улети
у
њихов
шатор
и
одмах
поче
да
виче
за
воду
.
Ови
кад
га
виде
овако
изнемоглог
,
брзо
му
место
воде
принесу
један
повећи
суд
,
напуњен
са
камиљим
млеком
и
даду
да
пије
.
Воде
му
нису
дали
сигурно
зато
,
што
је
био
уморан
,
или
ваљда
,
што
ће
му
млеко
дати
више
снаге
.
Сад
Мицко
брзо
дохвати
суд
и
одмах
жељно
поче
да
шмрће
као
какав
смук
.
Но
,
одмах
после
неколико
гутљаја
Арапка
му
истрже
суд
из
руку
и
место
њега
принесе
један
други
суд
са
кашом
од
пшеничног
истуцаног
зрневља
.
Како
код
њих
не
беше
као
код
нас
,
кашике
,
то
се
Мицко
место
ње
мораде
послужити
својом
сопственом
шаком
.
Час
по
час
а
Арапка
би
му
опет
пружила
онај
исти
суд
са
млеком
и
то
за
све
време
,
докле
год
он
не
беше
потпуно
испразнио
онај
суд
с
кашом
.
За
све
ово
време
,
док
се
Мицко
не
беше
потпуно
заситио
,
нису
проговорили
међу
собом
ни
једне
речи
.
А
сада
,
када
се
он
довољно
засити
и
прилично
опорави
,
сада
се
у
лепој
хладовини
испод
шатора
разви
непрестано
причање
и
запиткивање
.
Мицко
је
већ
прилично
могао
да
се
споразумева
и
на
арапском
.
Онде
пак
,
где
није
могао
да
успе
са
толиким
знањем
ту
би
се
одмах
послужио
мимиком
.
—
А
одакле
си
ти
,
капетане
?
—
упита
сад
Арапин
—
Мухамед
,
који
га
овако
назва
као
из
неке
почасти
,
јер
му
он
изгледаше
по
своме
стасу
и
лику
нешто
много
више
но
какав
обичан
Арапин
.
—
Ја
сам
из
далеке
земље
,
браћо
...
чак
из
Турске
царевине
—
из
Европе
!
—
одговори
им
Мицко
,
не
зазирући
ништа
ових
простих
и
грубих
али
веома
милосрдних
људских
бића
.
Сад
им
Мицко
исприча
све
своје
доживљаје
као
и
ове
последње
патње
и
муке
,
када
беше
утекао
од
оних
пратилаца
—
Арапа
лутајући
по
овој
пешчаној
пустињи
.
—
Па
они
су
пре
неколико
дана
долазили
овде
и
тражили
некога
хришћанина
јер
веле
да
им
је
утекао
!
—
настави
сад
Арапин
—
Мухамед
.
—
Долазили
?
!
...
—
Јест
,
јест
!
...
пре
неколико
дана
неколико
њих
на
камилама
беху
дојурили
овде
,
па
кад
им
ми
рекосмо
,
да
нисмо
одавна
видели
никаквог
живог
човека
да
прође
овде
а
они
одјурише
брзо
тамо
—
ка
мору
!
—
говораше
сад
она
млада
Арапка
—
Ајша
,
сестра
овога
Арапа
.
—
Бога
ми
,
и
ја
сам
њих
тражио
али
—
узалуд
!
...
Сем
песка
и
по
којег
урмовог
дрвета
ништа
друго
нисам
ни
видео
!
...
—
Како
,
како
?
!
—
упадаше
сад
чудећи
се
сви
.
—
Ти
нам
капетане
,
рече
да
си
од
њих
утекао
!
...
—
Е
...
ја
утекох
али
кад
видех
да
ћу
умрети
тако
усамљен
услед
глади
и
жеђи
а
ја
,
Бога
ми
,
баш
их
лепо
и
потражих
!
...
—
Е
,
мој
капетане
,
ти
си
се
баш
доста
намучио
!
—
одговори
му
Арапин
,
смешећи
се
јер
је
сад
тек
могао
да
увиди
,
колика
му
је
опасност
за
живот
претила
,
када
је
он
морао
да
тражи
и
оне
,
од
којих
је
сам
и
утекао
.
Разговор
је
овако
непрестано
текао
све
до
мркле
ноћи
.
Најзад
легоше
да
спавају
.
Како
Мицко
беше
веома
изнемогао
услед
оноликог
лутања
и
онаког
трпљења
глади
и
жеђи
,
то
сад
брзо
заспа
тихим
сном
.
То
исто
учинише
и
остали
.
После
непрестаног
ћеретања
и
разговора
сада
настаде
нема
тишина
.
Грдна
пустара
.
Пешчано
море
.
Нигде
живе
душе
сем
испод
шатора
.
Место
оног
несносног
дана
,
место
оне
суморне
жеге
,
сада
дубоко
владаше
мрачна
ноћца
а
хладни
поветарац
већ
поче
да
пири
и
лагано
да
потреса
платно
на
шаторима
.
Сви
спавају
сем
Арапке
Ајше
.
Младу
Арапку
сан
никако
да
превари
.
Ватра
—
љубав
у
њеним
грудима
сада
је
буктала
у
јеку
.
—
Ах
,
онај
дивни
стас
!
...
па
лице
!
...
очи
!
—
шапуташе
у
себи
млада
Арапка
,
не
губећи
никако
из
вида
Мицкову
слику
а
врело
срце
да
изгори
.
Мицко
је
већ
беше
толико
занео
,
да
је
сад
умрла
за
њим
.
Целог
дана
ама
да
макне
своје
ватрене
очи
са
Мицковог
лица
.
Место
тихог
поноћног
сна
бујна
Арапкина
љубав
беше
у
јеку
.
У
том
љубавном
заносу
дуго
и
дуго
ствараху
се
у
њеним
мислима
дражесне
слике
и
најзад
у
том
тихом
блаженству
и
сама
заспи
.
Бујно
тело
Арапкино
,
заморено
жарком
љубави
би
најзад
савладано
и
она
се
сад
спусти
у
море
заносних
снова
.
Но
Мицко
ни
да
чује
.
Он
целог
дана
и
не
беше
приметио
оволику
пламену
љубав
младе
Арапке
.
Помисао
на
какву
љубав
њему
није
била
ни
на
крај
памети
.
Рано
изјутра
,
тек
што
се
милиони
горућих
кандила
на
небу
угасише
тек
што
се
зора
појави
и
показа
своје
зажарено
лице
а
ови
већ
беху
поустајали
и
изашли
испод
шатора
,
да
би
се
мало
у
слободи
надисали
чистог
јутарњег
поветарца
.
Не
прође
ни
по
сата
а
са
северне
стране
појави
се
у
лету
један
грдан
огроман
морски
галеб
.
Одмах
се
сви
склоне
испод
шатора
јер
се
надаху
,
да
ће
ова
морска
птица
сигурно
слетети
на
дудово
дрво
,
које
беше
на
неколико
корачаји
удаљено
од
њихових
шатора
.
И
заиста
.
За
неколико
тренутака
чу
се
силни
пљесак
галебових
крила
,
јер
се
исти
већ
беше
спустио
на
речено
дудово
дрво
.
Мухамед
брзо
дохвати
пушку
—
капслару
и
управи
је
ка
галебу
.
Но
Мицко
се
бојаше
да
га
овај
неће
моћи
да
погоди
зато
га
одмах
замоли
за
допуштење
,
да
га
он
гађа
.
—
Дај
капетану
,
дај
!
...
Да
видимо
како
он
уме
да
стреља
;
—
шапутаху
полако
обадве
Арапке
,
Ајша
и
Мерима
.
Најзад
им
Мухамед
учини
по
вољи
и
предаде
пушку
Мицку
.
Мицко
сад
потеже
и
за
тренут
а
галеб
се
стропошта
са
дрвета
и
дубоко
зари
у
песак
.
—
Ура
...
ура
!
...
живео
капетан
!
—
клицаху
радосно
Ајша
и
Мејрима
и
одмах
појуре
ка
дрвету
.
Мицко
се
само
смешкаше
,
јер
и
сам
беше
радостан
,
што
види
да
га
око
још
не
вара
,
што
види
да
и
сада
може
још
добро
да
бије
.
Сад
брзо
очисте
убијеног
галеба
и
метну
да
се
пече
на
жеравици
.
После
кратког
времена
печење
би
готово
те
тако
направише
један
богат
доручак
.
Но
тек
што
рашчистише
са
овим
галебом
а
са
истока
се
појави
грдна
магла
од
пешчаног
праха
.
Најзад
се
указаше
неколико
њих
на
камилама
од
оних
истих
Мицкових
пратилаца
—
Арапа
,
који
га
беху
повели
за
Фесан
.
Њих
је
било
као
што
рекох
седамнајест
.
Они
чим
беху
приметили
да
им
је
Мицко
умакао
,
одмах
беху
појурили
на
све
стране
са
својим
камилама
да
би
га
опет
пронашли
и
тако
ухватили
.
Једна
таква
гомила
као
што
поменух
,
већ
беше
долазила
код
ових
Арапа
,
код
којих
Мицко
већ
беше
сада
и
нашао
уточиште
али
узалудно
,
јер
Мицко
још
не
беше
дотле
ни
продро
.
Они
се
надаху
да
ће
га
по
трагу
,
који
је
Мицко
морао
остављати
за
собом
,
лако
пронаћи
,
али
како
тих
дана
беше
јак
ветар
,
који
читавим
облацима
од
песка
испуњаваше
све
оне
јаме
,
које
је
Мицко
за
собом
у
песку
остављао
,
то
се
Арапи
не
могаху
тим
трагом
ни
користити
.
Сада
,
када
се
њих
неколико
опет
појавише
близу
овог
истог
табора
Мицко
а
и
остали
брзо
се
досете
злу
и
гледаху
,
на
који
би
начин
сад
могли
да
преваре
ове
Арапе
.
Мицко
не
оклеваше
много
већ
брзо
зграби
ону
исту
пушку
,
којом
беше
убио
оног
галеба
па
натрпавши
сав
барут
и
куршуме
,
што
се
беше
затекло
код
овог
Арапа
,
очекиваше
он
сад
са
неком
зебњом
на
оне
пратиоце
,
који
се
све
више
и
више
примицаху
к
њему
.
—
Пушка
мора
да
рикне
као
какав
гром
а
за
тим
да
прсне
сва
у
комаде
!
...
Ја
ћу
,
истина
погинути
али
ће
и
они
платити
својим
главама
!
—
викну
Мицко
Мухамеду
кад
беше
већ
напунио
пушку
.
—
Не
,
драги
капетане
!
—
викну
млада
Арапка
—
Ајша
и
одмах
дохвати
снажно
пушку
,
хотећи
да
му
је
отме
.
—
Не
,
капетане
!
...
немој
гинути
тако
лудо
!
—
упаде
сад
и
Мејрима
,
јер
се
и
она
бојаше
да
пушка
не
прсне
заиста
и
да
тако
погине
овај
њихов
омиљени
гост
.
—
Па
нека
...
неће
ваљда
баш
прснути
!
Оставте
капетана
на
миру
!
—
поче
сад
да
га
брани
Мухамед
.
Аја
!
...
Младе
и
бујне
Арапке
неће
никако
да
допусте
да
им
Мицко
погине
:
—
Баш
и
да
не
прсне
пушка
,
опет
он
неће
моћи
све
од
једног
пуцња
да
уништи
!
—
помислише
оне
.
—
Они
,
што
буду
остали
опет
ће
га
ухватити
!
...
Услед
овога
Мејрима
снажно
отрже
пушку
из
Мицкових
руку
,
па
дохватив
га
за
десницу
,
у
маху
га
увуче
у
шатор
.
—
Седи
!
—
командоваше
му
сад
заповеднички
бујна
Арапка
—
Мејрима
.
Мицко
немаде
куд
већ
седе
и
пови
се
мало
више
напред
,
као
што
сама
Мејрима
беше
и
наредила
.
Како
пак
она
беше
тад
обукла
дугачку
загаситу
кошуљу
,
у
облику
на
„
фереџе
"
турских
була
,
то
га
она
брзо
узјаши
преко
рамена
и
свог
покри
својом
кошуљом
а
одмах
за
овим
узе
у
наручја
и
своје
мало
дете
и
поче
да
га
доји
.
Мицко
се
сад
ни
најмање
није
могао
да
примети
.
Онај
ко
би
ушао
у
шатор
заиста
ништа
друго
не
би
могао
да
види
сем
Арапку
,
где
седи
на
неком
наслону
и
доји
своје
дете
.
Не
прође
ни
неколико
тренутака
а
они
Арапи
дојуре
и
до
самог
шатора
на
својим
камилама
.
Мухамед
пак
беше
изашао
са
својом
сестром
напоље
,
да
би
дочекао
ове
пратиоце
Мицкове
.
—
Да
није
случајно
прошао
какав
хришћанин
овде
!
—
викну
један
од
Арапа
,
кад
већ
беху
до
самих
шатора
.
—
Не
вала
!
—
одговори
им
Мухамед
са
Ајшом
.
—
Ми
вам
,
ваљда
,
и
пре
рекосмо
,
да
има
више
од
месец
дана
,
од
како
нисмо
видели
жива
човека
!
...
—
Којима
?
—
упиташе
брзо
Арапи
,
чудећи
се
услед
ових
речи
.
—
Па
,
ваљда
,
ви
прођосте
пре
неки
дан
поред
овог
истог
нашег
шатора
!
Арапи
се
сад
мало
замисле
као
у
неком
чуду
:
—
А
не
!
...
То
су
сигурно
били
наши
другови
!
—
одговоре
им
Арапи
.
—
Имате
ли
мало
воде
,
тако
вам
вере
,
јер
сам
баш
жедан
!
—
упита
сад
један
од
њих
.
—
Па
,
има
!
—
одговори
му
Ајша
и
одмах
уђе
у
шатор
,
да
би
му
изнела
мало
воде
.
Но
исти
Арапин
одмах
скочи
са
камиле
па
и
сам
уђе
у
шатор
,
да
би
се
уверио
да
се
случајно
Мицко
није
прикрио
у
шатору
.
Но
у
њему
сем
Мејриме
која
и
даље
дојаше
своје
дете
и
Ајше
која
беше
ушла
да
би
му
изнела
мало
воде
,
друго
ништа
није
могао
ни
приметити
.
Пошто
се
сад
напи
мало
воде
,
то
он
одмах
изађе
и
понова
узјаши
на
своју
камилу
.
—
А
на
коју
страну
одоше
ти
наши
другови
,
што
су
пре
долазили
овде
?
—
упиташе
сад
Арапи
,
кад
већ
хтедоше
да
пођу
.
—
Тамо
...
тамо
!
—
рече
им
Мухамед
и
показиваше
својом
руком
на
источну
страну
.
—
Арапи
одмах
за
овим
појуре
у
правцу
,
који
им
би
показан
,
не
би
ли
се
нашли
бар
са
својим
друговима
.
Кад
већ
беху
подаље
измакли
,
Мејрима
се
радосно
диже
са
Мицка
и
тапшући
га
по
рамену
поче
гласно
да
виче
:
—
Е
...
зар
нисам
паметно
урадила
?
...
Видиш
ли
ти
шта
и
једна
Арапка
може
да
учини
!
...
—
Браво
...
браво
,
драга
сестро
!
...
Ја
се
нисам
толико
надао
од
тебе
!
—
одговори
јој
Мицко
а
радост
му
непрестано
сијаше
у
очима
,
и
да
му
беше
дозвољено
,
он
би
је
у
овом
моменту
дуго
и
дуго
слатко
љубио
и
грлио
а
из
превелике
захвалности
за
овако
срећно
избављење
.
Ура
!
...
живео
мој
драги
капетан
!
—
клицаше
и
млада
Арапка
—
Ајша
,
која
беше
овим
још
више
заволела
Мицка
па
му
одмах
полети
у
наручја
,
хотећи
да
се
с
њим
пољуби
.
И
гле
...
пољубе
се
!
...
—
Живео
наш
храбри
капетан
!
...
живео
наш
мили
зет
!
клицаше
и
сам
Мухамед
са
својом
Арапком
—
Мејримом
јер
и
њима
беше
већ
омилео
Мицко
,
па
видећи
како
га
и
њихова
Ајша
љуби
,
а
они
у
тренутку
радо
сагласаше
своје
осећаје
са
њеним
жељама
.
Мицко
се
само
смешкаше
али
се
и
стално
држаше
,
као
да
он
о
њиховим
жељама
нема
ни
појма
.
Он
се
истина
љубљаше
са
младом
Арапком
—
Ајшом
,
љубио
је
се
и
са
осталим
али
без
икаквих
помисли
на
какву
женидбу
.
Овако
држање
,
овако
понашање
према
Мицку
од
стране
овога
Арапа
—
Мухамеда
и
ових
двеју
младих
Арапкиња
—
Ајше
и
Мејриме
трајало
је
непрестано
.
Мухамед
и
његова
жена
Мејрима
не
сматраху
га
никако
друкше
већ
као
свога
зета
а
гарава
Ајша
управо
као
свог
драгана
,
као
свог
заручника
,
будућег
мужа
.
Код
ње
је
више
пута
жарка
љубав
толико
планула
,
да
је
она
без
икаквог
зазора
одмах
полетела
Мицку
у
загрљај
и
тако
га
љубила
дуго
—
дуго
све
дотле
,
док
се
најзад
Мицко
не
би
ишчупао
силом
из
њезиних
снажних
мишица
.
Истина
,
Мицко
је
није
презирао
али
је
није
ни
волео
.
Управо
,
он
ју
је
волео
,
али
не
толико
,
не
тако
,
као
она
њега
.
Његове
симпатије
према
њој
више
су
биле
као
израз
његовог
поштовања
а
не
какве
љубави
.
Љубав
,
женидба
—
те
помисли
беху
далеко
од
њега
.
Његове
су
мисли
одлетале
далеко
—
далеко
и
заустављале
су
се
на
сасвим
другим
стварима
,
на
стварима
у
његовој
милој
отаџбини
—
у
Македонији
,
на
освету
за
овако
срамно
нанети
му
злочин
.
Са
оваким
помислима
Мицко
се
најзад
реши
да
напусти
већ
ово
место
,
да
остави
у
њему
ова
мирна
божанска
створења
и
да
се
што
пре
вине
кроз
ову
пешчану
пустињу
даље
на
север
,
све
до
Средоземнога
мора
а
одатле
лађом
за
своју
драгу
отаџбину
.
Сад
тек
,
када
се
већ
беше
решио
да
пође
,
сад
тек
поче
он
да
се
извињава
код
ових
његових
угоститеља
,
како
он
њихов
зет
не
може
никако
ни
бити
,
како
он
мора
ићи
у
своју
постојбину
код
своје
жене
и
деце
,
како
овако
могу
сви
да
пропадну
јер
их
власт
може
похватати
и
много
што
шта
.
Но
ова
и
овака
извињења
могаше
утешити
само
Мухамеда
и
његову
Мејриму
али
бујну
и
Младу
Арапу
—
Ајшу
никако
.
Она
се
могла
само
још
више
распалити
и
разбуктати
већ
узаврелу
њену
љубав
а
не
и
угасити
је
.
—
Зар
ме
,
драги
,
остављаш
!
—
муцаше
Ајша
тепајући
му
,
када
се
Мицко
већ
спремаше
да
пође
.
—
Опрости
...
морам
!
—
одговори
јој
Мицко
а
у
души
осећаше
и
сам
велики
терет
,
што
ће
морати
да
уцвели
ово
нежно
арапско
створење
,
што
ће
морати
да
понесе
душу
и
срце
ове
младе
Арапке
.
Најзад
Мицко
пође
,
после
онако
сјајног
пријема
и
угошћења
од
неколико
дана
.
Опростивши
се
и
изљубивши
са
свима
он
упути
свој
ход
право
ка
северу
,
да
би
изашао
на
море
.
Но
тек
што
пође
а
обе
Арапке
—
и
Ајша
и
Мејрима
појурише
к
њему
.
Оне
не
могаше
одолети
а
да
овога
,
за
њих
прелепог
и
умилног
,
човека
не
испрате
мало
подаље
.
Оне
сад
осетише
тешкоћу
услед
Мицковог
растанка
а
млађа
Ајша
и
она
највећу
љубав
,
која
је
сад
сву
сагореваше
.
Тако
заједно
ишли
су
дуго
—
дуго
,
разговарајући
се
и
ћеретајући
час
о
овоме
час
ономе
.
Но
Мицку
већ
додија
ово
друштво
али
не
услед
тога
,
као
да
их
је
мрзео
.
Напротив
он
их
у
последње
време
силно
заволи
а
нарочито
ону
млађу
Арапку
—
Ајшу
,
која
је
онако
чезнула
за
њим
.
И
што
год
су
више
овако
заједно
били
,
то
су
му
оне
све
више
и
више
освајале
душу
.
Све
му
је
било
теже
раставити
се
од
њих
.
Зато
баш
и
хоће
да
се
што
пре
растави
,
да
што
пре
утиша
своје
узбуркане
осећаје
,
док
се
ови
нису
толико
распалили
,
да
му
најзад
савладају
и
душу
и
да
га
тако
оставе
са
овим
грубим
а
нежним
створењима
у
овој
пешчаној
пустињи
.
—
Е
...
сад
збогом
,
моја
драга
сестро
...
збогом
,
моја
јунакињо
,
избавитељко
!
—
поче
Мицко
да
се
опрашта
.
—
Збогом
,
капетан
Мицко
!
...
збогом
мој
драги
и
несуђени
зете
!
—
отпоздрави
му
старија
Арапка
—
Мејрима
и
пољуби
се
с
њим
.
—
Збогом
,
моја
мила
Арапко
,
збогом
!
...
Опрости
!
—
опрашташе
се
он
сад
и
са
млађом
Арапком
—
Ајшом
.
—
Ах
...
збогом
драгане
!
...
збогом
мој
мили
и
несуђени
друже
збогом
!
...
Сећај
ме
се
ја
те
до
гроба
не
заборавих
!
...
збогом
,
збогом
за
увек
!
—
тужно
јецаше
млада
Ајша
а
врелим
пољупцима
не
могаше
да
учини
крај
,
док
се
Мицко
понова
не
ишчупа
и
не
пође
даље
.
Ожалошћене
Арапке
одмах
се
почеше
враћати
ка
своме
шатору
а
Мицко
пође
сад
нешто
мало
улево
,
јер
му
Мејрима
рече
при
растанку
,
да
се
ту
у
близини
налази
њена
породица
.
Она
му
беше
поручила
да
иде
к
њима
и
да
их
поздрави
од
ње
са
поруком
:
да
ће
им
скоро
доћи
.
Но
како
ветар
опет
поче
да
бесни
и
да
носи
читаве
облаке
од
жарке
прашине
у
његовим
очима
,
то
он
опет
пође
ранијим
правцем
.
Заиста
чудновато
да
код
онако
грубих
црних
и
скоро
нагих
створења
постоји
онако
силна
љубав
!
И
Мицко
их
заволи
...
заволи
свом
силином
душе
млађа
Арапка
шта
више
освоји
му
и
само
срце
!
...
Ал
’
тако
је
морало
и
бити
.
Права
и
чиста
анђелска
—
идеална
љубав
не
лежи
у
лепоти
сјајног
лица
у
богатој
заокругљености
чистог
и
ко
снег
белог
тела
.
Њена
клица
усађена
је
у
самом
срцу
у
самој
души
,
у
сјају
и
нежности
самога
карактера
једнога
људског
бића
,
како
мушког
тако
и
женског
а
не
у
спољашњем
сјају
тела
.
Мицко
је
ове
две
Арапке
а
нарочито
млађу
—
Ајшу
тако
само
и
заволео
.
Али
његова
жеља
за
повратком
у
милу
отаџбину
,
његова
жеља
за
осветом
за
овако
срамно
нанети
му
злочин
,
надјачаше
пламену
Арапкињу
љубав
и
он
се
мораде
раставити
од
њих
.
За
неколико
дана
,
после
доста
мучног
путовања
Мицко
најзад
стигне
понова
у
Грб-Тарабулус
у
Триполис
.
Дању
би
се
често
завукао
у
мало
хладнији
песак
испод
каквог
урмовог
дрвета
и
тако
одморио
своје
заморено
тело
а
ноћу
би
непрестано
ишао
,
управљајући
се
,
као
што
сам
вели
,
по
звездама
,
по
њиховим
јатима
.
ИИ
.
Грб-Тарабулус
или
Триполис
,
то
вам
је
,
као
што
сам
и
раније
поменуо
,
једна
од
доста
трговачких
вароши
и
на
северној
афричкој
граници
,
на
обали
Средоземнога
мора
,
између
залива
Великога
и
Малога
Сирта
.
У
самој
вароши
ретко
се
може
видети
по
који
Арапин
већ
све
сами
Грци
а
понајвише
Турци
.
Мицко
чим
стиже
у
саму
варош
,
одмах
се
упути
ка
пристаништу
,
да
би
се
како
увукао
у
коју
лађу
и
тако
прешао
у
Европу
.
Но
срећа
га
беше
понова
напустила
.
Још
не
беше
ни
до
пристаништа
дошао
а
Турци
га
понова
ухвате
и
одведу
у
исту
тамницу
,
где
је
и
пре
био
само
га
сада
беше
у
један
много
дубљи
подрум
у
т
.
зв
.
„
Зандан
"
.
Турци
га
познадоше
по
томе
,
што
је
он
и
пре
био
овде
,
што
им
и
сам
привуче
пажњу
својом
наготом
,
јер
му
оно
старо
хајдучко
одело
беше
већ
сасвим
раскинуто
,
а
и
услед
тога
,
што
беху
чули
од
једног
оделења
оних
Арапа
,
од
којих
он
беше
умакао
а
које
беше
чак
овамо
дојурило
,
да
им
је
Мицко
утекао
у
пустињи
.
Потпуно
усамљен
Мицко
је
у
овоме
„
Зандану
"
провео
пуних
осам
месеци
.
Жеља
за
осветом
а
и
кајање
,
што
не
остаде
код
оне
умилне
Арапке
,
па
да
проводи
слатке
часове
у
слободи
одузеше
му
скоро
сву
снагу
.
После
овако
грозног
тамновања
у
„
Зандану
"
од
пуних
осам
месеци
управник
тамнице
беше
се
већ
задовољио
са
таком
казном
,
коју
је
Мицко
морао
да
издржи
услед
свог
бегства
,
зато
сад
он
намисли
да
га
опет
пошље
у
Фесан
у
варош
Музрук
.
Како
се
баш
тих
дана
спремаше
једна
експедиција
од
девет
Арапа
да
пође
за
Музрук
,
то
се
управник
реши
да
Мицка
пошље
сад
са
овим
Арапима
.
Тако
и
би
.
Десет
камила
беху
потпуно
опремљене
и
натоварене
са
мешинама
пуним
воде
и
са
урмама
,
да
би
им
се
ово
нашло
,
кад
буду
пролазили
кроз
пустињске
пределе
.
Најзад
се
ова
експедиција
крену
из
Гарб-Тарабулуса
.
Мицко
је
сад
био
још
јаче
окован
са
тешким
гвожђаним
ланцима
,
а
тако
исто
био
је
привезан
и
за
камилу
,
тако
да
се
просто
није
могао
ни
наћи
.
Сад
ова
експедиција
није
хтела
да
пође
оним
ранијим
путем
,
којим
беше
Мицко
пошао
са
пређашњом
експедицијом
од
седамнајест
Арапа
,
ма
да
беше
краћи
,
јер
се
бојаху
да
им
Мицко
опет
не
утекне
тим
пре
,
што
је
те
крајеве
већупознао
.
Сад
беху
пошли
мало
источније
од
ранијег
пута
.
Истина
овај
је
пут
био
мало
дужи
али
много
бољи
.
Они
се
из
Гарб-Тарабулуса
беху
кренули
месеца
децембра
1887
.
године
.
Услед
овога
,
место
оне
суморне
жеге
и
опеке
несносних
дана
сада
беху
дани
мало
хладнији
,
јер
дуваху
скоро
преко
целе
зиме
расхлађавајући
свежи
ветрови
.
Најпре
су
ишли
кроз
државу
Триполис
.
Пут
кроз
ове
земље
а
нарочито
у
ово
време
био
је
доста
пријатан
.
Путујући
тако
често
су
наилазили
на
читаве
шуме
од
урмовог
дрвећа
,
које
са
својим
џбунастим
врховима
задираше
врло
високо
кроз
ваздух
.
Често
су
пак
наилазили
на
грдне
чопорове
од
Срна
и
дивокоза
,
те
се
тако
занимаху
и
ловом
јер
ови
Арапи
беху
и
пушке
са
собом
понели
,
ма
да
је
то
код
њих
била
реткост
,
пошто
код
њих
беше
више
у
употреби
мач
и
стрела
.
После
десетодневног
путовања
наиђоше
они
најзад
и
на
једну
прекрасну
долину
.
Свуда
унаоколо
око
ње
беху
бујни
шумарци
а
овде
онде
као
какав
пустињски
цар
дизаше
се
по
које
високо
урмово
дрво
.
Сама
пак
долина
беше
покривена
овде
онде
зеленим
паљитима
и
многим
другим
пустињским
биљем
.
Чим
они
опазе
овако
лепо
место
одмах
сиђоше
са
камила
,
да
би
се
после
толиког
путовања
мало
одморили
.
Сад
и
Мицка
одвезаше
од
камиле
,
па
пошто
се
сам
скину
,
то
му
они
одлабавише
и
остале
ланце
,
да
би
сам
мало
дахнуо
душом
.
Мицко
чим
се
нађе
овако
слободан
одмах
се
прући
у
хладовини
испод
једног
урмовог
дрвета
и
ту
је
дуго
тако
лежао
,
расхлађујући
своје
заморене
груди
свежим
ваздухом
.
Осам
Арапа
одмах
пођоше
са
својим
пушкама
кроз
ове
шумарке
,
да
би
потражили
какав
лов
само
један
остаде
да
би
припазио
на
Мицка
.
На
два
сата
доцније
појаве
се
опет
Арапи
а
двојица
од
њих
носили
су
једну
дивокозу
и
једну
срну
,
које
беху
смртно
рањене
од
њихових
пушака
.
Сад
једни
од
њих
почеше
да
праве
ражњеве
,
једни
да
деру
убијену
дивљач
,
једни
опет
да
потпаљују
ватру
.
После
кратког
времена
већ
се
на
великим
жаром
окретаху
ражњеви
а
пециво
поче
да
се
дивно
румени
.
Но
тек
што
скинуше
ражњеве
са
ватре
а
чу
се
нека
страшна
рика
.
На
неколико
тренутака
указаше
се
четири
велика
медведа
,
који
и
даље
силно
ричући
беху
устремили
свој
ход
право
ка
овима
.
Они
беху
још
из
далека
приметили
ватру
па
зато
и
појурише
право
ка
њој
.
Чим
опазе
још
и
људе
поред
ватре
они
се
одмах
усправе
на
задњим
ногама
па
јурећи
ка
овима
нададоше
још
жешћу
и
страшнију
рику
.
То
беше
знак
да
дозивају
и
друге
медведе
.
Кад
ови
беху
већ
у
близини
,
у
једном
маху
грунуше
девет
пушака
из
арапских
руку
и
три
медведа
сместа
се
стропошташе
мртви
а
четврти
од
њих
страшно
рикнувши
бесно
појури
супротним
правцем
но
после
неколико
корачаји
и
сам
се
зари
дубоко
у
песак
јер
и
он
беше
рањен
.
Арапи
пошто
понова
везаше
Мицка
,
то
узјаше
камиле
и
одмах
појуре
са
тог
места
јер
су
знали
да
ће
се
сад
на
том
месту
накупити
стотина
оваких
медведа
и
да
ће
то
за
њих
бити
велика
опасност
.
Кад
беху
већ
подаље
измакли
,
они
заиста
примете
грдну
множину
од
онаких
медведа
,
који
се
беху
накупили
око
ватре
,
где
мало
пре
и
сами
беху
.
Сад
они
појуре
још
жешће
,
да
би
што
пре
избегли
ову
грозну
опасност
.
После
неколико
сати
они
опет
наиђу
на
једно
лепо
,
хладовито
место
и
ту
се
понова
зауставе
,
да
би
раскрстили
са
оним
печењем
.
Мицко
је
био
и
сада
ослобођен
од
ланаца
и
правио
друштво
Арапима
при
јелу
.
Наравно
,
они
га
нису
сматрали
као
каквог
роба
или
какву
животињу
,
већ
као
за
свог
обичног
друга
,
у
ланцима
пак
морали
су
га
држати
услед
тога
,
што
се
бојаху
да
им
не
умакне
као
и
оној
ранијој
експедицији
и
да
после
због
тога
одговарају
.
После
кратког
одмора
,
пошто
рашчистише
са
оним
печењем
,
то
понова
продуже
пут
.
Пут
је
