—рећи
ће
напослетку
један
од
гостију
—
„
али
ово
није
добро
.
Већ
да
ми
гледамо
да
одведемо
Ранка
кући
“
.
„
Не
ће
он
моћи
ни
отићи
до
куће
на
својим
ногама
“
—
прихвати
други
.
„
Него
...
хеј
,
је
си
чуо
ти
,
момче
!
Отрчи
по
један
фијакер
.
Али
,
што
брже
можеш
!
“
У
Београду
је
оскудица
била
у
фијакерима
.
Коњи
су
,
скоро
сви
,
били
употребљени
у
ратну
службу
.
Подуго
се
морало
чекати
док
је
момак
нашао
кола
са
неквом
рагом
,
коју
би
,
пре
рата
,
и
Циган
презриво
био
обишао
на
вашару
.
Добри
људи
су
изнели
Ранка
на
кола
и
одвезли
га
кући
.
Мати
му
је
пала
у
несвест
,
кад
га
унесоше
у
собу
.
Отац
се
збунио
,
—
не
зна
коме
ће
пре
,
сину
или
жени
.
Један
се
од
пратилаца
Ранкових
,
на
срећу
,
досети
па
рече
оном
другом
:
„
Скочи
ти
,
Момире
,
на
кола
па
створи
,
ма
откуда
,
каквог
доктора
“
,
а
он
сам
понесе
Ранка
до
дивана
и
положи
га
на
њ
.
У
то
уђе
девојка
са
посуђем
на
служавнику
,
да
поставља
за
вечеру
.
„
Их
!
“
цикну
ова
из
свег
гласа
,
упрепашћена
,
кад
виде
своју
госпођу
,
коју
је
господар
јој
,
баш
у
тај
мах
,
подизао
на
наслоњачу
.
А
кад
смотри
Ранка
где
се
тресе
на
дивану
,
њој
у
мало
што
не
испаде
посуђе
из
руку
.
Положи
брзо
служавник
на
сто
па
,
мотајући
се
од
госпође
Ранка
и
натраг
,
стаде
се
свеудиљ
грувати
шаком
у
прса
и
викати
:
„
Их
!
Какво
је
ово
чудо
!
.
.
Какво
је
ово
чудо
!
“
„
Донеси
брзо
хладне
воде
и
убрус
!
“
—
прекиде
је
господар
.
А
кад
девојка
већ
беше
отворила
врата
да
изађе
и
изврши
тај
налог
,
он
викну
за
њом
још
:
„
И
сирћета
!
“
Момир
је
погодио
где
ће
у
то
доба
наћи
којег
доктора
.
Појурио
је
—
колико
је
већ
она
фијакерска
рага
могла
—
у
„
Москву
“
и
,
није
баш
дуго
ни
потрајало
,
вратио
се
са
старим
доктором
Симићем
,
кућним
лечником
Предраговићевим
.
Предраговићку
је
дотле
већ
прешла
несвестица
,
али
се
још
не
могаше
држати
на
ногама
.
Наслоњачу
,
на
којој
је
седела
,
муж
јој
је
догурао
,
до
Ранкове
главе
.
Уплашена
мати
је
сузним
очима
гледала
бледо
лице
свога
јединца
,
гладила
му
нежно
косу
и
,
са
неисказаним
болом
у
срцу
,
дрхтавим
гласом
га
молила
да
јој
каже
,
шта
се
то
опет
догодило
с
њим
?
Ранко
,
и
да
би
хтео
,
није
могао
ни
речце
да
прозбори
.
И
доктор
га
је
питао
:
где
је
био
?
шта
је
радио
?
Је
ли
му
изненада
позлило
,
или
је
имао
какву
немилу
аферу
?
Али
узалуд
свако
питање
.
Кад
га
је
брижљиво
прегледао
,
доктор
је
изрекао
да
Ранко
има
јаку
грозницу
и
да
је
морао
назепсти
.
Нареди
да
га
свуку
и
да
га
положе
у
постељу
.
Када
дрхтавица
прође
,
да
му
даду
добар
,
врео
чај
.
То
ће
га
—
рече
—
боље
прогријати
.
А
како
ће
се
болест
даље
развијати
,
то
ће
се
тек
сутра
моћи
приметити
.
Предраговић
и
жена
му
,
иако
је
била
сва
малаксала
,
нису
целу
ноћ
ока
склопили
.
Доктор
их
је
сутрадан
обоје
,
забринуте
и
утучене
,
затекао
крај
Ранкове
постеље
.
А
Ранко
је
горио
у
ватруштини
и
у
бунилу
.
Понекад
би
се
ухватио
за
чело
и
тмуро
се
намрштио
,
а
уз
то
би
болно
застењао
.
„
Знак
,
да
га
главобоља
мучи
“
—
примети
доктор
и
узме
га
прегледати
.
Кад
је
био
готов
са
прегледањем
,
седне
и
он
крај
постеље
,
па
ће
запитати
:
„
Како
је
провео
ноћ
?
“
„
Кад
га
је
прешла
она
језа
“
—
одговори
мати
—
„
и
када
се
угријао
,
онда
је
настала
ватра
.
Бунило
па
бунило
.
Па
тако
,
ето
,
сву
ноћ
.
Ја
молим
Бога
да
сване
.
Као
надам
се
,
јадна
мајка
ја
,
да
ће
дан
окренити
на
боље
.
Ал
’
оно
,
ето
,
и
сад
ватра
и
бунило
;
ватра
и
бунило
“
.
„
Ала
,
молим
вас
,
да
га
преврнемо
мало
на
прса
,
да
му
с
леђа
ослушнем
дисање
“
—
рећи
ће
доктор
.
Отац
окрене
болесника
онако
,
како
је
доктор
желео
,
а
овај
наслони
ухо
сад
на
једну
,
сад
на
другу
страну
леђа
.
Покуца
прстом
и
овде
и
онде
,
па
онда
покрије
болесника
и
окрене
се
несигурним
погледом
ка
родитељима
,
да
им
објави
резултат
прегледања
.
Али
се
сети
још
нечега
.
Извади
из
џепа
неку
стаклену
цевчицу
,
у
којој
беше
неколико
капљица
живе
.
Положе
Ранка
опет
полеђушке
,
а
доктор
му
умести
ону
цевчицу
под
лево
пазухо
и
опет
седне
на
своју
столицу
.
Загледа
се
у
лице
болесниково
па
,
као
да
нешто
посматра
,
да
нешто
ишчекује
,
—
ни
оком
да
трепне
.
Забринути
родитељи
пригушили
дах
у
себи
,
упрли
очи
у
доктора
па
једва
чекају
да
чују
шта
ће
та
стаклена
цевчица
пронаћи
.
„
Хм
,
хм
“
—
махну
главом
доктор
,
кад
је
узео
и
загледао
цев
.
„
Анормална
топлота
...
Ватруштина
...
У
плућима
катар
...
Не
могу
још
позитивно
рећи
,
али
...
може
да
наступи
врућица
.
А
није
искључено
ни
запаљење
плућа
.
Али
зато
не
треба
десперирати
.
Гледаћемо
да
предупредимо
и
једну
и
другу
болест
...
Или
бар
да
их
одбијемо
одмах
код
првог
нападаја
,
па
онда
да
их
гонимо
док
их
не
уништимо
.
Тако
је
чинила
и
наша
војска
са
Турцима
и
Арнаутима
,
и
показало
се
,
ето
,
да
је
то
добра
тактика
.
Треба
енергично
напасти
непријатеља
,
или
ако
он
напада
,
треба
га
одбити
па
онда
гонити
док
не
буде
сасвим
уништен
.
Ја
потпуно
одобравам
ту
ратну
тактику
.
Шта
више
,
апликујем
је
и
код
лечења
болести
.
Наравно
,
зар
болест
није
непријатељ
човеку
као
што
је
,
рецимо
,
и
Турчин
или
Арнаут
Србину
?
Бога
ми
,
је
.
Ако
није
још
и
већи
.
“
Не
треба
замерити
старом
Симићу
што
је
употребио
те
ратне
присподобе
.
Било
је
и
много
старијих
Срба
који
су
планули
младачким
жаром
,
чим
се
повела
реч
о
српским
победама
у
овим
ратовима
.
А
у
Београду
се
,
те
зиме
,
није
ни
говорило
о
другом
чему
,
већ
само
о
победама
српским
.
Симићеве
су
мисли
учиниле
ту
ескурзију
под
трајним
утиском
тих
разговора
.
А
одвела
би
га
,
без
сумње
,
и
у
какве
појединости
ратне
,
да
се
Ранко
није
почео
,
од
муке
,
разбацивати
на
постељи
.
Предраговићка
,
измучена
бригом
и
неспавањем
,
напрегне
сву
снагу
и
,
са
тешком
муком
,
подигне
се
са
столице
и
нагне
се
над
постељу
те
пође
намештати
збачен
покривач
и
зашушкавати
болесника
,
који
је
,
у
бунилу
,
мицао
уснама
као
да
нешто
говори
.
Мати
би
с
очима
да
измами
макар
само
једну
реч
,
један
гласак
из
њега
.
Чисто
би
му
помогла
да
изусти
оне
нечујне
речи
,
које
му
,
чини
јој
се
,
лепршају
на
уснама
.
Али
све
бадава
.
Болесник
је
у
несвесности
.
Мицање
уснама
не
значи
да
он
хоће
нешто
да
каже
.
То
само
опака
бољетица
трза
његове
живце
.
Мати
се
опет
спусти
полако
на
столицу
,
не
скидајући
очију
са
свога
јединца
.
У
тај
мах
се
две
,
само
две
речи
пробише
,
као
силом
,
преко
Ранкових
усана
.
„
Отео
живот
.
“
Јест
.
Те
две
речи
су
чули
и
разабрали
и
родитељи
и
доктор
.
И
све
троје
се
згледаше
,
а
из
зачуђених
погледа
им
јасно
провириваше
питање
:
Шта
је
хтео
Ранко
с
тим
речма
да
каже
?
Први
је
био
стари
доктор
,
који
је
покушао
да
реши
ту
загонетку
.
„
Хм
...
То
нешто
значи
...
Нема
сумње
—
то
нешто
значи
.
Болесник
,
у
бунилу
,
свагда
фантазира
о
оном
,
што
му
се
у
животу
догодило
,
што
је
преживео
.
Сад
,
може
бити
да
фантазира
о
неком
специјалном
ратном
случају
,
о
којем
је
много
премишљао
,
који
му
се
дубоко
урезао
у
душу
,
или
може
бити
...
али
то
се
не
да
ни
супонирати
о
тако
трезвеном
,
разборитом
и
мирном
младићу
,
као
што
је
Ранко
.
.
„
А
шта
,
шта
би
то
могло
бити
,
докторе
?
“
—
упита
нестрпељиво
Предраговићка
.
„
Знате
...
могло
би
бити
,
да
се
је
побио
с
ким-год
.
Али
...
“
„
Их
,
јадна
ја
!
«
—
цикну
Предраговићка
.
„
Зар
мој
Ранко
да
се
побије
с
ким
!
?
“
„
Не
мислим
ја
“
—
прихвати
доктор
—
„
да
се
то
збиља
догодило
.
Та
рекох
вам
,
да
се
о
Ранку
не
да
тако
шта
ни
супонирати
.
Ја
сам
само
навео
оно
,
што
би
се
логично
дало
извести
из
те
две
речи
:
отео
живот
.
Али
то
не
треба
ништа
да
вас
турбира
.
Ја
сам
потпуно
уверен
,
да
се
Ранко
није
ни
с
ким
побијо
.
“
„
Ал
’
ако
је
,
можда
,
њега
ко
напао
?
“
—
умеша
се
Предраговић
.
„
Оно
има
и
таких
хуља
у
Београду
,
али
Ранко
не
одлази
у
тако
друштво
.
Па
онда
,
да
се
је
тако
шта
догодило
,
знала
би
зато
и
полиција
и
сви
београдски
листови
.
Зато
,
што
се
тога
тиче
,
можете
бити
потпуно
спокојни
.
“
„
А
нема
ништа
у
данашњим
новинама
о
Ранку
?
“
—
опет
ће
Предраговићка
.
„
Ни
речце
!
“
—
избаци
доктор
одлучно
,
иако
није
још
ни
завирио
,
тога
дана
,
у
новине
.
Али
како
би
иначе
опростио
брижне
родитеље
тога
терета
,
што
га
им
је
својом
логиком
навалио
на
душу
?
„
Кажем
вам
,
ни
речце
!
“
—
понови
доктор
и
устане
да
се
прашта
.
Пре
поласка
рече
још
:
„
Данас
му
не
ћу
ништа
преписивати
;
само
му
мећите
хладан
облог
на
главу
.
Ја
ћу
пред
вече
опет
доћи
,
и
онда
ћемо
видети
како
стојимо
са
катаром
.
Болест
је
озбиљна
,
али
није
тако
опасна
као
што
може
да
буде
.
Засада
се
немате
чега
бојати
.
Дакле
,
као
што
рекох
,
само
хладан
облог
на
главу
.
Препоручујем
се
...
Остајте
здраво
!
...
А
оно
,
„
отео
живот
“
,
оно
ће
се
временом
и
само
одгонетнути
.
Сад
је
всује
разбијати
главу
о
том
...
Здраво
,
Предраговићу
!
“
Да
доктор
није
при
поласку
споменио
те
две
загонетне
речи
,
можда
би
оне
Ранковим
родитељима
пре
дале
мира
.
Овако
пак
,
чим
он
оде
,
Предраговић
и
жена
му
погледаше
једно
у
друго
и
,
као
по
договору
,
уједанпут
запиташе
,
чисто
потајице
:
„
Шта
ли
је
хтео
рећи
с
оним
:
отео
живот
?
“
...
Не
разбијајте
главу
о
тому
,
добре
душе
!
Осим
Ранка
,
само
још
једно
лице
има
на
свету
,
којем
те
две
речи
нису
загонетка
.
А
да
ли
ћете
ви
кадгода
сазнати
које
је
то
лице
,
то
је
у
божјој
руци
.
ОСАМДЕСЕТ
ТРЕЋА
ГЛАВА
.
Божић
у
Скопљу
.
Божић
!
.
.
Најрадоснији
празник
у
васцелом
хришћанском
свету
!
.
.
Што
је
под
сунцем
народа
који
се
клањају
Спаситељу
света
,
сви
се
они
радују
освитку
тога
благдана
и
побожним
песмама
,
најсвечанијим
начином
дају
израза
својој
радости
,
прослављајући
дан
рођења
Христова
.
И
звона
на
хришћанским
црквама
радоснијим
,
веселијим
звуком
дозивају
верне
,
тога
дана
,
на
молитву
.
Храмови
су
силним
воштаницама
као
сунцем
обасјани
.
Где
слобода
царује
,
онде
се
уз
звуке
звона
и
пушчаним
метцима
даје
израз
радости
и
људи
се
братски
поздрављају
,
праштају
један
другом
све
увреде
и
занављају
пријатељство
,
у
славу
тога
најрадоснијега
дана
у
години
.
Само
српском
робљу
под
Турчином
,
угњетеној
раји
,
више
од
пет
горких
векова
беше
забрањено
прослављати
тај
светли
празник
онако
,
као
што
га
њезини
претци
пре
пет
векова
прослављаху
и
као
што
га
срећнија
браћа
те
,
до
јуче
,
јадне
раје
и
данас
славе
.
После
сјајне
српске
победе
код
Куманова
,
дана
11
.
октобра
1912
.
године
славила
је
слобода
свој
триумфални
улаз
и
у
некадашњи
царски
град
,
у
Душаново
Скопље
.
Хришћанско
је
становништво
у
Скопљу
,
тога
дана
,
дочекало
радост
,
која
је
величином
својом
надмашила
све
патње
дугих
пет
векова
.
Никада
победничка
војска
није
нигде
дочекана
с
толиким
одушевљењем
,
с
толиком
љубављу
и
преданошћу
,
као
што
је
хришћанско
становништво
Скопља
дочекало
српске
осветнике
.
Појава
сасма
природна
:
то
не
беху
освајачи
,
него
ослободиоци
;
не
беху
душмани
,
него
рођена
браћа
,
која
донесоше
у
Скопље
љубав
и
слободу
.
Десном
руком
јесу
ти
осветници
дизали
у
вис
мач
али
не
да
кољу
,
већ
да
с
њим
разбијају
окове
сиротиње
раје
.
У
левој
им
беше
запаљена
буктиња
,
али
не
да
поџижу
кровове
над
главама
,
него
да
њоме
шире
светлост
,
да
разгоне
петстолетну
таму
,
која
је
,
до
тога
дана
,
покривала
оковано
Скопље
.
Разумљиво
је
,
дакле
,
оно
огромно
одушевљење
и
она
голема
радост
,
с
којом
су
скопљани
дочекали
своје
ослободиоце
,
своју
браћу
,
српске
осветнике
.
Појава
сасма
природна
,
али
и
величанствена
,
каква
се
само
у
природи
може
видети
.
Ој
!
.
.
А
први
Божић
у
ослобођеном
Скопљу
!
Бадњак
,
кићени
колач
,
босиљак
,
воштаница
и
други
лепи
обичаји
српски
,
—
све
је
то
само
још
у
народном
предању
битисало
и
тињало
као
жеравица
у
пепељу
.
Зло
би
сналазило
ону
српску
кућу
,
у
којој
би
се
усудили
да
разгрну
пепео
па
да
потпире
ту
затрпану
жеравицу
.
Кому
је
мила
била
на
рамени
глава
,
тај
се
морао
задовољити
тиме
,
да
на
Бадње
вече
и
о
Светлом
Дану
сакупи
око
себе
своје
најмилије
и
да
им
прича
,
како
је
се
у
старо
време
славио
у
српској
кући
дан
Христова
рођења
;
метао
им
на
срце
,
да
упамте
добро
то
причање
па
,
кад
заседну
на
своје
огњиште
,
да
га
и
они
казују
своме
подмлатку
.
Преко
пет
стотина
година
су
ишле
те
приче
од
уста
до
уста
,
прелазиле
са
колена
на
колено
,
а
свагда
у
нади
,
да
ће
,
једном
,
и
у
засужњеним
крајевима
српским
,
да
ће
и
у
негда
поноситом
царском
граду
српском
засијнути
сунце
слободе
,
пропевати
гласно
божитње
песме
и
оживети
лепи
народни
обичаји
наши
.
И
гле
!
.
.
О
чему
се
вековима
сањало
,
за
чим
се
је
вековима
тежило
и
уздисало
,
—
одједном
,
као
кад
оно
рече
Господ
„
Нека
буде
дан
“
,
—
сијну
сунце
слободе
и
оним
градовима
старих
српских
царева
и
краљева
,
велможа
и
војвода
,
којима
суђено
беше
да
најдуже
робују
азијатском
Полумесецу
.
На
Бадњи
дан
1912
године
запаљени
су
бадњаци
уз
веселу
клику
Српчади
и
уз
радосне
поздраве
.
Сутра
дан
су
звона
на
православним
храмовима
божјим
у
Скопљу
донде
нечувеним
свечаним
звуком
објављивала
празник
рођења
Христова
.
Српски
је
народ
разведрена
лица
и
уздигнуте
главе
врвио
на
јутрењу
молитву
,
а
по
свршеној
молитви
настало
је
братско
мирбожење
и
гласно
,
радосно
поздрављање
.
Пушчани
метци
су
објављивали
,
да
се
и
у
Скопљу
слобода
зацарила
.
И
грађани
и
војници
српски
су
распирили
ватре
на
све
стране
и
окретали
крај
њих
божићну
печеницу
,
а
весела
се
момчадија
хватала
у
коло
око
ватре
и
песмом
славила
и
старе
јунаке
српске
,
који
падоше
некад
на
Косову
,
и
нове
хероје
,
који
осветише
оно
тужно
Косово
.
Турски
Полумесец
је
,
у
чуду
гледао
ту
вреву
новога
живота
доскорашње
раје
,
гледао
је
и
бледио
,
док
га
врели
зраци
српске
слободе
сасвим
не
сажегоше
.
На
Бадње
вече
и
о
Божићу
била
је
необично
украшена
трпеза
за
српске
официре
у
хотелу
код
„
Цара
Душана
“
.
На
сред
трпезе
„
кићени
колач
“
окићен
струком
босиљка
,
а
из
њега
се
дизала
бела
воштаница
.
У
чинији
,
под
окићеним
колачом
,
јабуке
,
ораси
,
шеница
и
друго
жито
:
дарови
природе
.
У
сам
кићени
колач
позабадани
златници
:
дарови
српских
официра
,
у
знак
благостања
и
жеље
за
напретком
.
И
по
трпези
,
под
белим
стоњаком
,
и
по
поду
разастрта
слама
,
што
нас
подсећа
на
убогу
постељу
на
којој
је
угледао
света
Син
Божји
.
Зидови
трпезарије
окићени
цвећем
и
јеловином
,
а
на
прочељном
зиду
венцима
обавијене
слике
краља
Петра
1
.
и
наследника
српскога
престола
Александра
.
За
трпезом
српски
официри
,
редом
по
старешинству
,
сви
су
у
свечаном
расположењу
,
али
пуном
природне
интимности
,
као
да
су
сви
синови
једнога
оца
и
једне
мајке
.
Те
интимност
не
смета
ништа
одавању
поштовања
претпостављенима
.
Она
не
квари
војничку
субординацију
.
Шта
више
,
она
тешње
везује
српскога
официра
и
сваког
српског
војника
за
своје
старешине
и
ове
за
своје
потчињене
.
То
је
карактер
,
то
је
морал
српског
народа
.
У
тому
лежи
снага
младе
српске
војске
,
која
је
из
љубави
према
сужњој
браћи
својој
и
у
жељи
да
покаје
грехе
својих
предака
,
онако
неустрашиво
јуришала
на
тврде
непријатељске
опкопе
и
обарала
их
,
док
није
очистила
прадедовску
земљу
од
пустих
зулумћара
.
Пред
хотелом
је
свирала
војничка
музика
,
која
је
домамила
онамо
сав
гарнизон
скопљански
.
С
војницима
се
измешало
и
грађанство
,
грлило
се
и
љубило
са
својим
ослободиоцима
,
захваљивало
им
и
благосиљало
их
за
поднесене
жртве
,
које
су
тако
лепим
и
богатим
родом
уродиле
.
А
војници
чисто
срамежљиво
примаху
те
благослове
и
изразе
захвалности
,
јер
су
још
са
мајчиним
млеком
присвојили
наук
,
да
слобода
из
крви
ниче
.
Музика
се
одмарала
,
а
коло
се
распустило
.
Војници
се
дали
у
живахан
разговор
са
грађанима
.
У
официрској
се
трпезарији
изнела
на
сто
божитња
печеница
.
Командант
Скопља
,
пуковник
Предић
устаде
да
напије
у
здравље
краљево
,
а
у
исти
мах
поскочише
на
ноге
сви
официри
.
На
његов
миг
,
један
од
млађих
официра
отвори
прозоре
,
а
на
улици
престаде
жагор
.
По
свршетку
прве
здравице
плану
у
трпезарији
громовит
усклик
:
„
Живео
краљ
Петар
И
.
!
“
Тај
је
усклик
прихватила
и
војска
и
грађанство
пред
хотелом
,
па
се
разлегао
по
свем
Скопљу
.
Музика
је
засвирала
краљеву
химну
,
а
грађанство
је
склопило
руке
,
подигло
очи
у
вис
и
топло
благодарило
Богу
на
избављењу
свом
из
турскога
ропства
.
Исто
је
тако
примљена
и
здравица
младом
наследнику
престола
и
све
остале
,
редом
.
Напослетку
устаде
пуковник
па
ће
,
с
чашом
у
руци
:
„
Браћо
и
војни
другови
!
Не
могу
пропустити
ову
лепу
прилику
,
да
подигнем
чашу
у
здравље
нашег
одличнога
друга
,
витешког
мајора
Жарка
и
његове
лепе
веренице
,
наше
родољубиве
Српкиње
Стојанке
.
Дао
им
Бог
сваку
срећу
!
Живели
!
“
И
опет
загрме
силан
усклик
из
груди
војних
другова
,
а
са
улице
одјекну
из
безбројних
грла
:
„
Живео
наш
господин
мајор
!
“
„
Нема
војске
на
свету
“
—
рече
пуковник
,
—
„
која
овако
одушевљено
и
овако
својски
поздравља
свога
официра
.
Господине
ађутанте
,
ово
ћете
одмах
телеграфски
дојавити
госпођи
Стојанци
.
А
сада
нека
се
врата
широм
отворе
“
.
Чим
је
извршен
и
тај
пуковников
налог
,
музика
је
засвирала
коло
,
а
коловођа
поведе
коло
у
трпезарију
те
се
,
обигравајући
око
дугачког
стола
,
опет
враћаше
на
улицу
.
Играчи
,
међутим
,
непрестано
клицаху
:
„
Живео
наш
господин
мајор
!
“
а
млађи
се
официри
и
сами
уврсташе
у
коло
.
Јесте
видели
ту
лепу
,
оригиналну
слику
српске
демокрације
?
Ето
,
откуда
извире
она
снага
српске
војске
,
којој
се
команда
састоји
само
из
једне
речи
:
„
Напред
!
“
ОСАМДЕСЕТ
ЧЕТВРТА
ГЛАВА
.
Брига
без
невоље
.
Чика-Паја
и
Стрина-Неранџа
беху
баш
сели
да
ручају
,
када
им
листоноша
донесе
писмо
.
То
не
беше
чест
случај
у
чика-Пајиној
кући
.
А
кому
поретко
долазе
писма
,
тај
се
обично
забезекне
од
изненађења
па
,
ако
баш
и
не
рекне
,
он
помисли
у
себи
:
„
Ко
то
,
Боже
,
мени
пише
!
“
Чика-Паја
је
те
речи
сасвим
јасно
,
али
и
као
са
неким
страхом
изрекао
.
Иако
су
му
Пера
и
Ната
вазда
у
памети
били
,
сад
му
не
паде
на
ум
,
да
би
то
писмо
од
њих
могло
доћи
.
„
Ко
то
,
Боже
,
мени
пише
?
“
—
поновио
је
чика-Паја
,
окрећући
писмо
у
прстима
.
„
Та
отвори
га
,
човече
,
па
ћеш
видети
“
—
гурне
га
стрина-Неранџа
,
која
се
већ
ужегла
од
радозналости
.
Чика-Паја
отвори
,
којекако
,
писмо
па
узе
да
чита
:
„
Драги
бабо
и
слатка
нано
!
.
.
“
„
Јух
,
та
то
ће
бити
од
Нате
!
“
—
прекиде
га
стрина
Неранџа
.
Чика-Паја
преврне
лист
па
чита
на
крају
:
»
Поздрављају
вас
ваша
деца
Пера
и
Ната
«
.
„
Је
сам
рекла
да
је
од
Нате
!
“
„
Хм
.
Па
то
си
могла
знати
још
пре
него
што
сам
отворио
писмо
.
Ко
би
други
и
писао
мени
?
Баш
сте
ви
жене
кратке
памети
.
“
„
Не
можете
се
ни
ви
,
људи
,
с
вашом
похвалити
.
Али
,
хајд
’
само
читај
.
Почни
изнова
.
Како
оно
пише
?
“
„
Драги
бабо
и
слатка
нано
!
—
Ја
сам
,
то
јест
,
ваш
Пера
,
потпуно
оздравио
и
пре
четири
дана
сам
отпуштен
из
болнице
,
па
се
сада
налазим
у
стану
са
једним
колегом
мојим
,
а
Ната
је
код
госпође
Стојанке
.
Ја
долазим
к
Нани
сваки
дан
,
а
јуче
уђе
и
госпођа
Стојанка
у
Нанину
собу
па
нам
рече
:
Ето
,
дочекали
смо
месојеђе
,
па
би
сте
се
и
вас
двоје
могли
венчати
.
Још
ми
рече
госпођа
Стојанка
,
да
вам
пишем
да
бабо
оде
до
господина
попе
па
да
изиште
од
њега
све
што
треба
за
Нату
,
а
ја
већ
имам
моја
писмена
,
која
сам
показао
једном
овдашњем
пароху
и
он
ми
рече
да
је
ово
довољно
.
—
Сад
,
драги
бабо
и
слатка
нано
,
гледајте
да
Нанина
писмена
што
скорије
набавите
и
да
нам
дођете
на
свадбу
.
Љубе
вам
руке
и
поздраљају
вас
ваша
деца
Пера
и
Нана
.
“
Стрина-Неранџа
је
недахнимице
слушала
и
гутала
сваку
реч
.
А
кад
је
чика-Паја
завршио
читање
,
она
подиже
хлебац
са
стола
и
покупи
ножеве
и
кашике
да
их
изнесе
у
кухињу
.
„
Шта
ти
то
радиш
,
жено
?
Та
ми
још
нисмо
ручали
“
.
„
Благо
теби
и
твојој
нарави
“
—
пребаци
му
,
мало
зловољно
,
стрина-Неранџа
.
—
„
Теби
је
још
до
јела
.
А
ја
бих
,
да
могу
одмах
на
пут
“
.
„
И
без
Натиних
писмена
?
“
„
Та
то
и
мислим
,
да
одеш
одмах
к
попи
.
“
„
Хо
,
жено
;
мени
се
чини
да
си
ти
отпре
била
паметнија
.
Где
бих
ја
сад
узнемиривао
попу
,
кад
сав
свет
седи
за
ручком
...
Немој
којешта
,
већ
дај
овамо
тај
хлебац
,
те
седи
и
ти
па
ручај
.
“
Хајде
села
је
и
стрина-Неранџа
и
узела
да
руча
,
али
је
једнако
погледала
на
чика-Пају
,
и
све
јој
се
чинило
да
он
нешто
отеже
с
јелом
,
само
да
ручак
дуже
траје
.
А
то
јој
се
учинило
нешто
подозриво
.
Да
није
наумио
да
опет
поквари
кћерину
удају
?
Матери
се
намећу
најстрашније
мисли
онда
,
када
о
заснивању
среће
свога
детета
премишља
.
Зар
је
било
што
подозриво
у
том
,
што
чика-Паја
није
оставио
ручак
на
столу
па
,
баш
у
подне
,
рупио
у
попину
кућу
?
Али
се
стрина-Неранџи
наметнула
мисао
,
да
би
чика-Паја
могао
опет
покварити
срећу
своје
јединице
,
а
из
те
је
мисли
поникла
друга
,
пета
,
десета
,
све
једна
страшнија
од
друге
,
па
жена
примизгује
и
једе
,
али
као
да
залогаје
за
леђа
баца
.
Да
какогод
сазна
мужевљево
мишљење
,
запитаће
стрина-Неранџа
:
„
Па
шта
ћеш
понети
кћери
за
свадбу
?
“
„
Рано
је
још
о
томе
размишљати
.
“
„
Ваљда
ћеш
заклати
бар
које
прасе
за
печеницу
?
“
„
Иди
,
жено
!
Ко
је
још
одавде
носио
прасице
у
Србију
!
Има
онде
тога
зеља
више
него
у
нас
овде
.
“
Стрина-Неранџа
трже
натраг
,
али
ће
мало
после
опет
:
„
Па
кад
мислиш
на
пут
,
да
ти
знам
спремити
?
“
Ово
се
питање
опет
чика-Паји
учинило
подозриво
,
па
јој
добаци
мало
оштрије
:
„
Кад
мислим
?
.
.
Онда
кад
и
ти
.
“
Ето
,
у
таким
питањима
и
одговорима
им
је
прошао
ручак
.
Сада
када
су
доживели
и
тај
жељени
дан
,
да
виде
своју
јединицу
под
превезом
,
сад
су
они
нашли
да
се
једно
од
другога
побојавају
да
не
осујете
тај
одлучан
корак
.
Да
,
да
.
Родитељима
се
намећу
настрашније
мисли
онда
,
када
о
заснивању
среће
свога
детета
премишљају
.
Подигао
се
,
напослетку
,
чика-Паја
и
одшетао
до
попине
куће
.
Стрина-Неранџа
је
сваки
час
извиривала
,
враћа
ли
се
већ
?
Извиривала
је
богме
доста
пута
,
док
се
чика-Паја
показао
иза
рогља
.
Чинило
јој
се
,
да
се
он
ни
сада
не
жури
кући
.
И
сада
отеже
нешто
.
А
чика-Паја
је
опет
нагађао
успут
шта
је
то
сад
наједанпут
жени
?
Ваљда
не
мисли
да
остане
код
куће
,
кад
пита
:
»
шта
ћеш
понети
?
«
»
кад
ћеш
на
пут
?
«
С
тим
је
нагађањем
дошао
и
кући
.
„
Теби
се
не
жури
“
—
беше
први
поздрав
стрина-Неранџин
.
„
А
ти
си
,
видим
,
поломила
ноге
у
силној
журби
“
.
„
Па
шта
вели
попа
?
“
„
Добро
вели
.
Све
је
у
реду
.
Писмена
су
ту
“
—
рече
чика-Паја
,
тапкајући
руком
по
џепу
,
па
онда
настави
:
„
Е
,
видиш
,
сад
је
време
да
смишљамо
шта
ћемо
и
како
ћемо
.
Дакле
,
реци
,
шта
ти
мислиш
?
“
Стрина
Неранџа
стала
успијати
уснама
,
узвијати
обрвама
,
па
ће
напослетку
:
„
Ти
си
отац
.
Твоја
је
старија
.
Како
ти
наредиш
,
онако
ћемо
.
„
“
„
Ја
мислим
,
да
се
сутра
ујутру
кренемо
.
“
„
И
ја
тако
мислим
.
“
„
Питала
си
и
шта
ћу
понети
за
свадбу
.
“
„
Мислила
сам
да
би
требало
,
дабогме
.
Су
чим
ћемо
почастити
кума
и
старог
свата
,
девера
и
остале
свате
,
ако
не
понесемо
од
куће
све
што
треба
?
“
„
Не
треба
ту
носити
ништа
друго
,
само
новаца
.
“
Стрина
Неранџа
је
почела
вртити
главом
,
али
ју
чика-Паја
приклопи
:
„
И
попа
ми
рече
:
само
ти
понеси
доста
новца
.
Младенци
немају
у
Београду
ни
куће
ни
кућишта
па
,
реци
,
да
понесемо
јела
и
пића
:
куда
би
с
њим
?
Има
попа
право
.
Понеси
,
вели
,
доста
новца
,
па
ћеш
свадбену
част
наредити
у
којој
гостионици
.
Тако
раде
,
вели
,
и
код
нас
господа
по
варошима
.
“
Ех
,
кад
већ
и
господа
по
варошима
тако
раде
,
онда
је
и
стрина-Неранџа
пристала
,
да
свадбену
част
нареде
у
гостионици
.
С
тиме
је
био
договор
свршен
и
стрина-Неранџа
се
одмах
латила
спремања
на
пут
.
Кад
беше
готова
са
одабирањем
рубенине
и
хаљина
,
отишла
је
још
комшиници
Стани
,
да
ју
замоли
да
им
припази
на
кућу
и
на
млађе
,
док
се
они
не
врате
,
а
чика-Паја
се
је
упутио
да
изда
налоге
млађима
.
За
вечером
не
беше
ни
трага
каквом
подозревању
.
Свесрдно
угађаху
једном
другом
као
да
су
се
јуче
узели
.
Захваљиваху
Богу
и
мајци
божјој
,
што
су
и
ту
срећу
дочекали
.
Мирне
душе
легоше
на
починак
раније
,
како
би
сутра
раније
и
устали
.
Кад
је
воз
,
сутрадан
,
прелазио
савским
мостом
у
Београд
,
стрина-Неранџа
се
досети
нечега
па
се
наже
к
чика-Паји
:
„
Јух
,
жалосна
.
А
је
си
ли
сачувао
ону
цедуљу
госпође
Стојанке
?
“
„
Јесам
,
јесам
.
Немај
бриге
“
—
утеши
ју
чика-Паја
.
А
стрина-Неранџа
се
завали
опет
на
своје
седиште
,
пусти
се
изнова
у
пријатне
мисли
које
су
целога
пута
љуљушкале
и
,
када
воз
стаде
у
Београду
,
она
,
сва
сретна
,
уздахну
дубоко
и
рече
у
себи
:
„
Хвала
ти
,
Боже
!
Баш
нам
срећа
иде
све
онако
,
како
смо
желели
.
“
ОСАМДЕСЕТ
ПЕТА
ГЛАВА
У
друштву
комита
После
недељу
дана
боловања
,
Ранко
Предраговић
се
толико
опоравио
,
да
је
већ
и
постељу
напустио
.
Наравно
,
брижљива
мајчина
нега
,
а
поред
ове
још
и
савесна
,
брза
и
искусна
лекарска
помоћ
доктора
Симића
,
допринеше
,
да
се
Ранко
брзо
опорави
.
Сирота
госпођа
Предраговићка
,
за
ову
недељу
дана
толико
се
напатила
,
да
јој
се
на
њеним
и
онако
увехлим
образима
,
могло
јасно
приметити
.
По
читаве
ноћи
,
није
очију
склапала
.
Сирота
,
стрепила
је
за
живот
свога
јединца
.
Што
ти
је
мати
!
Радо
би
жртвовала
живот
свој
,
само
да
би
могла
помоћу
њега
,
повратити
здравље
своме
детету
.
Многа
деца
пак
,
тумаче
ту
претерану
материнску
љубав
,
веома
хрђаво
.
Замишљају
,
да
та
љубав
није
ништа
друго
,
већ
проста
и
обична
дужност
матера
,
према
деци
својој
.
С
тога
има
тма
прилика
,
где
деца
не
разумевајући
дубље
разлоге
,
и
топлоту
мајчине
љубави
,
недостојно
им
ту
љубав
награђују
.
Кад
постану
одрасли
и
самостални
,
већина
их
са
више
разлога
,
просто
занемаре
и
забораве
на
мајке
своје
;
забораве
на
оне
најтоплије
,
најнежније
и
најискреније
загрљаје
,
што
их
човек
од
постања
до
смрти
буде
преживео
.
То
је
тако
,
од
увек
бивало
,
бива
и
биће
.
Вече
се
спуштало
...
А
снег
,
који
је
целог
дана
,
с
времена
на
време
по
мало
провејавао
,
почео
је
све
јаче
падати
.
Крупне
му
пахуљице
,
ветар
је
разносио
,
те
је
са
њима
засипао
олуке
,
прозоре
и
сваки
кутић
,
камо
вихор
и
промаја
не
доспеваху
.
До
тога
дана
,
Ранко
Предраговић
из
куће
није
излазио
.
Време
му
досадно
,
глупо
;
а
разносач
новина
никако
да
долази
,
те
човек
,
и
ако
још
нездрав
,
просто
није
могао
да
се
задржи
код
куће
.
У
намери
да
купи
новине
,
те
да
из
њих
види
политичку
ситуацију
,
у
каквој
му
се
отаџбина
,
у
овом
бурном
времену
налази
,
упутио
се
пут
Теразија
.
Подигао
је
јаку
од
капута
,
врат
увукао
а
шубару
чак
преко
ушију
навукао
.
Ишао
је
одмерено
,
пазећи
да
не
би
оклизнуо
,
јер
снег
је
био
влажан
и
мекан
,
те
није
искључено
,
да
је
и
најмањом
непажњом
могао
оклизнути
и
пасти
.
Успут
је
размишљао
о
читавом
току
борбе
,
на
бојном
пољу
.
Осећао
је
у
себи
нешто
узвишено
.
Осећао
се
и
сам
узвишен
.
А
зашто
?
Е
,
то
и
он
сам
у
оном
тренутку
не
би
могао
рећи
.
Да
,
да
...
осећао
се
узвишеним
за
то
,
што
је
и
он
Србин
.
За
то
,
што
он
има
права
,
као
Србин
да
загрли
оне
хероје
,
што
покајаше
и
осветише
Косово
,
да
их
назове
браћом
својом
по
души
и
крви
...
Наједном
,
лице
му
се
намршти
,
обрве
спусти
,
спусти
јаку
од
капута
,
а
шубару
издиже
на
врх
главе
.
У
себи
поче
сам
овако
резоновати
:
—
Да
јадна
ли
мене
Србина
!
...
Зар
ја
да
назовем
браћом
својом
,
оне
хероје
,
који
пролише
потоцима
крви
за
отаџбину
своју
;
који
се
неустрашиво
борили
,
који
летеше
у
очигледну
смрт
као
у
сватове
,
који
прејездише
непроходне
албанске
кланце
,
који
избише
на
давно
жељено
српско
море
,
на
Адрију
...
Не
,
не
,
ја
сам
кукавица
,
а
не
брат
оних
Обилића
.
Бојим
се
зиме
...
Навукао
сам
шубару
преко
ушију
,
подигао
јаку
преко
главе
,
само
ми
нос
вири
као
у
буле
...
Остао
сам
лепо
у
Београду
,
па
из
дана
у
дан
идем
у
ону
топлу
али
прашњаву
канцеларију
,
са
оним
сухопарним
цифрама
лупај
главу
и
боди
очи
;
па
у
подне
купи
за
марјаш
новине
,
па
лепо
читај
победу
за
победом
браће
своје
,
па
се
одушевљавај
,
а
по
том
се
у
прса
лупај
и
прави
Србином
и
јунаком
...
Дичим
се
туђим
јунаштвом
и
туђом
славом
.
Не
,
не
...
не
ћеш
Ранко
тако
даље
...
Овако
се
не
може
...
Када
сам
Србин
,
хоћу
и
делом
да
покажем
,
да
сам
тога
имена
достојан
...
Јованка
је
и
онако
другом
посветила
свој
живот
...
Оном
,
који
јој
је
отео
живот
од
дивљих
Арнаута
...
Имала
је
и
право
...
Кад
она
,
као
женско
,
па
је
могла
свој
живот
приносити
на
жртвеник
отаџбини
својој
.
А
зашто
ја
,
Србин
;
шта
ја
да
чекам
?
...
У
таким
мислима
,
Ранко
се
већ
нашао
на
Теразијама
.
Овде
је
свет
многобројнији
,
чешћи
,
те
с
времена
на
време
бива
гуркања
,
чепања
и
све
тако
непријатних
ствари
.
Наравно
,
ово
гуркање
и
чепање
тргло
је
Ранка
из
оних
мисли
у
које
се
он
тако
удубио
.
—
Све
вечерње
новине
!
—
—
узвикну
један
мали
дечко
,
а
који
је
у
истину
и
био
продавац
новина
.
У
то
доба
у
Београду
улогу
продаваца
новина
вршила
су
деца
,
којих
беше
на
сваком
кораку
дуж
читавих
Теразија
,
кнез
Михајлове
улице
,
код
Коларца
и
Васине
улице
.
Иза
овог
малише
,
прихватише
остали
и
таку
вику
нададоше
да
мимопролазећим
хоће
уши
да
заглуну
.
Један
је
викао
:
„
Балкан
“
,
„
Трибуна
“
,
врло
важна
!
...
Други
опет
:
„
Штампа
“
,
„
Политика
“
све
вечерње
новине
...
Трећи
:
„
Нов
Телеграм
“
врло
важан
!
.
.
А
међу
овом
децом
издвајао
се
један
средњовечан
човек
,
такође
продавац
новина
.
Како
сам
слушао
,
некад
је
био
неки
чиновник
,
па
је
мало
шенуо
,
те
је
због
тога
отпуштен
из
службе
;
те
да
би
могао
коју
пару
зарадити
,
био
се
одао
продавањем
новина
.
Овај
је
човек
врло
интересантан
.
На
себи
је
имао
црно
одело
и
полуцилиндер
на
глави
.
Држао
се
врло
окретно
и
достојанствено
,
као
да
је
председник
министарства
а
не
продавац
новина
.
А
што
је
још
интересантније
,
то
је
,
да
продавајући
новине
,
он
је
пре
свега
сам
прочитао
новине
,
те
је
након
тога
,
све
важније
догађаје
улицом
викао
на
глас
и
тиме
стварао
рекламу
истима
.
Тако
на
пример
:
„
Пијемонт
“
,
врло
важан
.
Српска
војска
свуд
побеђује
.
Осамнаест
сати
у
води
пред
Битољем
,
крв
лије
,
ни
бриге
је
није
...
Наши
душмани
попреко
нас
гледе
,
нека
,
нека
нек
се
само
једе
;
ал
Срби
јунаци
никога
не
штеде
...
И
све
томе
подобно
.
Просто
тај
човек
је
сваки
важнији
догађај
на
бојном
пољу
,
прочитавши
у
новинама
сам
саопштио
прелазећој
публици
,
а
наравно
увек
је
на
крају
додао
и
свој
коментар
и
то
свагда
у
стиховима
.
Истина
,
дечурлија
—
његови
конкуренти
—
на
сваком
су
га
кораку
исмејавали
,
он
би
се
на
то
слабо
обзирао
.
Један
мали
дечко
притрчи
Предраговићу
:
„
Господине
,
„
Политика
“
,
врло
важна
;
нови
успеси
наше
војске
на
бојном
пољу
.
Је
ли
по
вољи
?
“
Предраговић
одмахну
руком
,
у
знак
да
му
не
треба
,
а
дечко
се
удали
.
Већ
је
стигао
у
Кнез
Михајлову
улицу
и
упутио
се
у
правцу
Калимегдана
.
—
Шта
ће
ми
новине
—
мислио
је
у
себи
.
—
Отићи
ћу
и
сам
лично
тамо
међу
браћу
своју
,
да
им
помогнем
...
Када
је
дошао
на
угао
,
где
се
налази
радња
Марића
,
ту
скрену
у
побочну
улицу
где
се
налази
„
Трговачка
кафана
“
.
У
овој
кафани
неки
жагор
,
препирка
,
смеј
,
што
у
оно
доба
беше
реткост
у
Београду
.
Ово
пак
привуче
његову
пажњу
,
те
и
нехотице
сврати
,
да
попије
каву
,
јер
и
онако
му
је
било
зима
.
Ушавши
унутра
,
седе
у
један
угао
за
сто
,
који
беше
празан
и
поручи
каву
;
по
том
узме
новине
и
онако
више
површно
се
загледа
у
њих
.
У
„
Трговачкој
Кафани
“
,
био
је
стан
организације
типографских
радника
.
Кафана
пуна
.
За
столовима
седе
по
неколико
њих
,
те
једни
играју
санса
,
други
дарде
,
трећи
домине
,
четврти
се
билијаре
а
поред
сваког
стола
укипило
се
по
неколико
кибицера
,
који
критикују
игру
и
са
уживањем
и
неким
неразумљивим
задовољством
прате
ток
игре
,
добацујући
своје
примедбе
.
Играчи
се
свађају
час
са
партерима
,
час
опет
са
кибицерима
,
а
ови
последњи
равнодушно
и
иронично
,
у
место
свађе
,
одговарају
:
„
Ко
губи
,
има
право
да
се
љути
,
то
јест
прво
кад
плати
.
“
Те
се
после
овога
полако
удаљују
од
тога
стола
одлазећи
за
други
.
Мрак
се
све
више
спуштао
а
сказаљке
на
часовнику
стојаху
у
вертикалном
правцу
,
дакле
показиваху
шест
часова
у
вече
.
Кафана
се
поче
полако
да
празни
.
Око
пола
седам
часова
у
кафани
беше
свега
њих
неколицина
за
једним
столом
.
Међу
овима
седела
су
и
два
рањена
комите
,
који
су
нешто
живо
разговарали
.
Предраговић
је
каву
већ
одавно
испио
и
новине
прочитао
.
Видећи
оно
друштво
за
столом
а
међу
њима
она
два
комите
обрати
пажњу
на
њих
.
—
Је
ли
,
море
,
а
да
ли
си
ког
Турчина
баш
својом
руком
убио
?
—
управи
питање
један
од
оних
за
столом
,
на
једног
од
оне
двојице
комита
.
—
Како
,
море
!
?
...
Још
питаш
.
Троструко
сам
рану
моју
осветио
.
—
А
ма
де
,
бога
ти
,
причај
нам
што
год
,
навали
други
.
—
Дед
’
испите
,
па
нека
донесе
још
.
Прихвати
трећи
,
и
сви
се
куцнуше
и
испише
на
бело
.
—
Дај
још
шест
пива
!
—
Заповеди
четврти
.
Кафеџика
,
дебела
и
полења
,
једва
се
диже
иза
келнераја
и
узе
чаше
да
их
наточи
.
—
У
чијој
си
чети
био
ти
?
—
упитаће
опет
један
комиту
,
који
је
седео
тик
уз
њега
.
—
Обојица
смо
били
у
чети
војводе
Василија
Трбића
...
—
А
колико
вас
је
било
?
—
упаде
један
радознало
.
—
Са
војводом
тридесет
и
шест
...
—
Бре
,
леп
број
!
...
—
додаде
један
.
—
Три
туцета
...
добаци
други
.
—
Ћутите
,
море
—
љутну
се
трећи
—
пустите
људе
да
причају
како
су
се
тукли
.
У
томе
кафеџика
донесе
шест
пива
и
сви
се
куцнуше
и
до
половине
испише
.
—
Хајд
’
сад
причај
—
навали
онај
радознали
.
—
Море
бре
,
ти
си
права
бабетина
—
обрецну
се
онај
што
се
и
мало
пре
љутнуо
—
пусти
човека
па
ће
он
сам
причати
.
—
Море
,
марш
бре
,
што
се
ти
издиреш
,
правиш
се
нека
сила
—
одврати
му
онај
радознали
.
Реч
по
реч
па
готово
и
да
се
посвађају
.
—
Оставите
се
свађе
—
прекиде
их
један
комита
.
—
Ако
хоћете
да
вам
причам
,
онда
прекините
свађу
.
Ми
нисмо
овде
дошли
да
слушамо
вашу
свађу
и
препирку
,
већ
да
се
као
другови
проразговарамо
и
веселимо
.
—
Тако
је
,
тако
је
—
одобраваху
остали
.
Пошто
се
куцнуше
у
знак
измирења
,
као
да
није
ништа
ни
било
,
један
од
комита
ће
да
отпочне
:
—
Ви
се
сећате
другови
,
када
сам
био
о
Петров-дану
,
као
војни
бегунац
дошао
овамо
.
Служио
сам
код
марине
.
Наврже
ми
се
један
од
претпостављених
на
главу
,
па
не
мож
’
душом
данути
.
Ја
као
свестан
,
нисам
могао
трпети
никакав
терор
и
шиканирање
,
те
улучим
згодну
прилику
и
побегнем
.
Кад
сам
дошао
овамо
,
пријавим
се
властима
.
Они
ми
рекоше
,
да
по
међународном
уговору
,
као
војни
бегунац
,
не
могу
остати
у
Београду
,
јер
је
овај
на
самој
граници
.
Одредише
ме
за
Лесковац
.
У
Лесковцу
сам
ступио
у
штампарију
Жике
Обреновића
.
У
почетку
ми
је
било
мало
неугодно
,
но
доцније
сам
се
сасвим
привикао
,
чак
шта
више
омилео
ми
се
овај
демократски
дух
који
провејава
кроз
читаву
Србију
.
Кажем
вам
,
просто
сам
се
осећао
као
код
своје
куће
.
Још
и
боље
.
Право
је
рекао
онај
:
Србадија-слободија
;
то
је
цела
истина
.
Радио
сам
тамо
неко
време
.
Било
ми
је
добро
.
Ал
шта
да
вам
о
томе
причам
.
Да
пређем
на
ствар
.
—
Дед
’
,
испимо
другови
,
па
нек
донесе
тазе
,
а
ово
да
се
не
убојати
—
прекида
га
један
.
Пријатељи
и
другови
прихватише
овај
умесни
предлог
,
куцнуше
се
и
испише
на
бело
.
Наручише
друго
.
Дебела
кафеџика
се
и
опет
лењо
подиже
иза
келнераја
,
покупи
чаше
да
их
наточи
.
Кад
су
донете
пуне
чаше
,
отпише
мало
и
комита
продужи
.
...
Сећате
се
,
када
су
Арнаути
у
Приштини
измрцварили
Илију
Поповића
,
Србина
кајмакама
.
—
Како
не
!
—
потврдише
остали
.
—
Е
,
одма
после
тога
—
настави
комита
—
у
Лесковцу
се
пронео
глас
,
да
се
може
уписати
ко
хоће
у
комите
.
Истина
,
ја
у
први
мах
нисам
ни
знао
,
шта
су
то
комите
,
но
убрзо
сам
дознао
.
Састанем
се
једно
вече
у
кафани
са
овим
мојим
другом
—
ту
показа
прстом
на
другог
комиту
он
је
био
машиниста
у
лесковачкој
фабрици
платна
.
Он
је
Чех
,
па
смо
се
нас
двоје
увек
састајали
и
проводили
своје
слободно
време
.
То
вече
он
ми
рече
,
да
се
и
нас
двоје
упишемо
у
комите
.
Мени
није
требало
то
два
пута
рећи
и
ја
сам
се
одмах
одлучио
на
то
.
Још
то
вече
чујемо
да
се
војвода
Василије
Трбић
налази
у
Врањи
.
Сутра
дан
напустимо
рад
обојица
седосмо
у
воз
те
одемо
у
Врању
где
смо
га
и
нашли
.
Он
нас
лепо
прими
и
саопшти
нам
какве
су
тешкоће
и
дужности
комита
,
напоменувши
да
је
код
комита
још
строжија
дисциплина
него
ли
код
војске
.
Ми
смо
на
то
пристали
и
већ
други
дан
били
смо
уврштени
у
чету
његову
.
Добијемо
ово
одело
,
брзометку
,
метке
и
неколико
дана
смо
издржали
вежбу
...
А
при
поласку
дадоше
нам
још
сваком
по
две
ручне
бомбе
.
Наравно
,
прво
су
нас
поучили
како
ваља
са
овима
руковати
...
—
Их
,
бре
,
ја
још
и
не
знам
каква
изгледа
бомба
—
прекиде
га
онај
радознали
.
—
А
хоћеш
да
је
видиш
?
—
упита
га
комита
.
—
Хоћу
потврди
радознали
.
—
А
зар
имаш
?
—
упита
га
други
.
—
Имам
још
једну
—
рече
комита
,
а
по
том
се
маши
руком
у
торбу
,
која
је
поред
њега
стојала
.
—
А
она
друга
,
направи
триста
јада
на
Челопеку
.
Причаћу
вам
доцније
.
Комита
извади
бомбу
и
мету
је
на
сто
.
Предраговић
,
који
је
за
читаво
ово
време
седео
за
својим
столом
,
слушајући
причање
комитино
,
устане
са
столице
и
приђе
овом
столу
за
којим
беху
комите
.
—
Браћо
,
примате
ли
и
мене
у
ваше
друштво
.
—
Примамо
!
—
гракнуше
сви
у
један
глас
.
—
Ја
сам
Предраговић
,
банкарски
чиновник
,
па
већ
од
дуже
времена
слушам
причање
овог
вашег
друга
а
и
мог
брата
,
који
је
као
српски
комита
,
допринео
доста
на
жртвеник
ослобођења
потиштене
нам
браће
и
његову
ослобођењу
.
Немојте
ми
,
браћо
,
замерити
што
сам
приступио
у
ваше
друштво
,
те
вас
за
тренут
узнемирио
.
—
Боже
сачувај
!
.
.
доброћудно
одговорише
остали
.
Предраговић
седне
и
лупну
о
сто
.
—
Де
,
браћо
испите
,
па
нек
заједно
донесе
.
—
Седам
кригли
пива
—
заповеди
Предраговић
.
Кафеџија
покупи
чаше
,
а
ове
замену
са
пуним
криглама
.
—
Дакле
ово
је
бомба
?
—
рече
Предраговић
узимајући
бомбу
са
стола
,
разгледајући
је
са
сваке
стране
.
—
Да
,
то
је
—
потврди
комита
.
—
Слушао
сам
отприлике
каква
изгледа
,
али
до
данас
нисам
је
видео
,
па
богме
и
држао
овако
у
руци
.
—
Рече
Предраговић
задовољно
смешећи
се
.
—
Тако
мала
ствар
,
па
чуда
чини
—
добаци
онај
радознали
.
—
Ја
сам
глуп
за
те
ствари
,
кад
се
у
њу
не
разумем
—
примети
један
из
друштва
.
—
Нема
ту
брате
никакве
вештине
и
мајсторије
—
рече
комита
узевши
бомбу
из
Предраговићеве
руке
.
—
Ево
,
овај
мали
се
шрафић
одврне
,
а
испод
њега
је
одмах
фитиљ
и
ништа
друго
ти
не
треба
,
кад
си
у
каквој
опасности
,
кад
непријатељ
навали
на
тебе
,
а
видиш
да
немаш
другог
спаса
,
а
ти
само
куцнеш
тај
фитиљ
о
камен
а
бациш
међ
непријатеља
,
за
неколико
секунада
она
дејствује
.
А
има
дејство
на
тридесет
метара
у
кругу
...
—
Их
,
бре
,
па
и
ти
можеш
да
погинеш
.
—
Приметиће
један
.
—
Можеш
,
ама
зато
се
учи
то
бацање
.
—
Па
како
се
ти
сачуваш
да
и
тебе
не
дохвати
?
—
упита
један
.
—
Особито
се
бира
згодно
место
,
иза
бусије
,
стене
,
а
у
случају
да
тога
нема
,
онда
чим
је
бациш
мораш
да
легнеш
потрбушке
,
јер
она
се
расипа
у
висини
.
После
још
дужег
објашњавања
,
причања
и
испразњивања
кригли
,
друштво
се
загрејало
,
расположило
па
богме
почело
и
да
пева
.
Комитска
песма
„
Не
ли
те
је
жалба
,
за
твоја
мајка
...
“
хорила
се
а
два
комите
уживаху
,
слушајући
ту
њима
познату
песму
,
којом
су
се
они
увесељавали
кроз
гудуре
и
кланце
Бабуне
,
Челопека
и
Шаре
Планине
,
задавајући
страх
и
трепет
Арнаутима
,
тим
зверовима
и
крвопијама
мирних
и
недужних
,
голоруких
нејачи
српских
,
а
кукавицама
који
увек
узмицаху
испред
српских
хероја
—
српских
комита
.
Када
се
друштво
добро
загрејало
,
Предраговић
одушевљен
и
подстрекнут
патриотским
жаром
устаде
и
подиже
чашу
:
—
Браћо
!
...
Дижем
ову
чашу
у
здравље
наше
браће
,
који
су
у
животу
,
а
у
спомен
оних
који
су
јуначки
пали
на
бојном
пољу
;
који
су
својом
крвљу
залили
и
осветили
тужно
Косово
и
донели
златну
слободу
нашој
браћи
,
петвековном
робљу
,
које
пропишта
у
ропству
дивљих
азијата
.
Браћо
,
сваки
онај
,
који
је
пратио
догађаје
,
који
су
се
одиграли
на
бојном
пољу
,
тај
је
могао
видети
и
увидети
,
да
је
Србин
од
увек
био
јунак
и
биће
;
то
наша
браћа
и
засведочише
.
Жао
ми
је
,
браћо
,
што
и
сам
нисам
узео
удела
у
томе
великом
хисториском
,
херојству
српскога
народа
,
ал
’
напомињем
да
још
није
касно
.
Ја
,
као
привремено
неспособан
,
нисам
позват
,
те
с
тога
ми
се
не
може
и
не
треба
пребацити
,
а
ако
потреба
захте
и
бојна
труба
поново
позове
синове
под
онај
свети
барјак
слободе
,
дајем
часну
реч
,
да
нема
онога
,
који
ће
ме
спречити
да
не
будем
и
ја
у
бојним
редовима
своје
браће
...
—
Живео
!
...
—
осу
се
као
из
једног
грла
.
—
А
посебно
,
настави
Предраговић
—
поздрављам
ова
два
наша
брата
,
који
су
међу
нами
,
а
који
и
засведочише
да
им
је
Србија
идеал
земаља
,
и
ако
не
угледаше
прво
сунца
у
њој
,
желим
,
нека
у
њој
гледају
нову
домовину
,
своју
мајку
,
у
којој
ће
они
наићи
свуд
на
гостопримство
и
топли
братски
загрљај
браће
своје
.
—
Живели
!
...
—
поново
се
захори
,
кригле
се
испразнише
,
песма
се
захори
,
која
не
престајаше
,
скоро
до
у
саму
зору
.
Тада
се
дигоше
комите
да
се
опросте
,
у
намери
да
потраже
остале
своје
другове
,
који
без
сумње
беху
код
Гинића
у
кафани
или
код
„
Три
шешира
“
у
Скадарлији
.
Друштво
се
прикључи
њима
,
те
тако
заједно
одоше
...
ОСАМДЕСЕТ
ШЕСТА
ГЛАВА
На
повратку
.
После
погреба
Алексићева
,
Милан
је
са
Јованком
се
повратио
у
„
Хотел
Македонију
“
,
камо
су
били
отсели
.
Поред
Стеванчевића
у
њиховој
пратњи
беху
још
многи
пријатељи
и
поштоваоци
покојникови
.
Кад
приспеше
у
„
Хотел
Македонију
“
,
ту
Милан
,
Јованка
и
остали
пријатељи
и
поштоваоци
покојникови
заузеше
један
подужи
сто
који
је
већ
био
постављен
,
јер
је
Милан
све
то
унапред
уредио
,
да
се
одржи
стари
српски
обичај
даће
за
спокој
душе
покојникове
.
На
столу
беше
ракије
,
вина
,
погаче
,
кашкаваља
,
пршуте
и
жито
.
Све
је
то
било
спремљено
,
онако
,
како
то
српски
обичаји
захтевају
.
Пријатељи
заузеше
место
.
Женскиње
,
које
је
ту
било
присутно
,
вршило
је
улогу
послуге
,
нуткајући
редом
све
који
беху
за
столом
.
Неке
пак
,
тешиле
Јованку
,
која
је
била
као
утучена
.
Најзад
,
устане
поручник
Стеванчевић
са
чашом
у
руци
:
„
Браћо
и
сестре
!
Не
могу
да
пропустим
ову
прилику
,
а
да
не
подигнем
чашу
у
спокој
душе
нашега
драгог
и
врлог
покојника
,
Владимира
Алексића
,
кога
пре
једнога
часа
испратисмо
до
вечне
му
куће
.
Познајући
га
још
из
раније
,
вазда
ми
лебди
пред
очима
,
она
његова
симпатична
и
изразита
узор-поштених
људи
физиономија
која
је
на
први
поглед
давала
слику
чврста
карактера
и
мушке
снаге
човека
и
правог
Србина
родољуба
.
А
да
је
тако
,
то
је
покојник
и
делом
засведочио
.
Покојник
се
као
резервни
поручник
одликовао
на
много
места
,
где
је
с
презрењем
гледао
смрти
у
очи
разносећи
собом
и
четом
својом
страх
и
трепет
диндушманима
рода
српскога
.
Као
такав
је
и
запажен
од
дичне
нам
сестре
,
српске
Јованке-Орлеанке
,
јунакиње
,
коју
је
он
својом
руком
избавио
од
неминовне
смрти
,
а
ова
му
од
оног
доба
поклони
срце
,
поклони
љубав
своју
.
Но
,
провиђење
је
тако
хтело
,
и
не
испуни
се
,
да
се
два
јуначка
срца
споје
,
да
две
велике
српске
душе
једним
дахом
дишу
,
отрже
нам
из
наше
средина
нашега
пријатеља
,
брата
и
узор-јунака
,
а
овој
дичној
јунакињи
драгог
и
милог
вереника
“
.
Јованка
се
при
овим
речима
гушила
и
грцала
у
сузама
,
а
њезино
бледо
лице
,
доби
неку
још
блеђу
боју
,
те
је
пре
личила
на
какву
дивну
женску
фигуру
од
воска
него
на
живо
створење
.
Поручник
Стеванчевић
је
то
видео
,
те
да
би
колико
толико
охрабрио
девојку
настави
са
више
топлине
и
одушевљења
:
„
Не
плачи
,
сестро
!
...
То
се
не
пристоји
бар
Теби
,
која
си
као
права
Српкиња
и
јунакиња
,
за
част
и
славу
отаџбине
своје
летела
у
кишу
куршума
непријатељских
,
прегоревши
све
на
свету
,
па
и
младост
своју
.
Српске
мајке
,
које
послаше
синове
на
жртвеник
отаџбини
својој
не
заплакаше
.
Српске
сеје
,
које
такође
послаше
браћу
своју
да
ослободе
вековно
робље
и
погибише
славно
на
бојном
пољу
,
такође
не
пустише
суза
,
јер
се
као
правим
челик
Српкињама
,
то
не
пристоји
.
Па
и
ти
,
селе
,
као
Српкиња
треба
да
си
радосна
кад
се
можеш
назвати
вереницом
хероја
,
који
је
свој
драгоцени
живот
положио
за
своју
милу
и
драгу
отаџбину
.
Док
је
Срба
и
док
света
,
свак
ће
се
сећати
оваких
хероја
као
што
беше
драги
нам
покојник
,
Владимир
Алексић
.
Лака
му
црна
земља
Нове
Слободне
Србије
!
.
.
Светао
му
спомен
међу
нами
!
Слава
му
!
...
“
„
Слава
му
!
“
—
поновише
присутни
као
из
једног
грла
.
А
одмах
за
овим
један
војник
другог
позива
,
који
је
седео
за
другим
столом
започе
,
свечано
и
тужно
„
Вјечнаја
памјат
“
.
Остали
прихватише
са
таким
осећањем
,
да
се
човеку
чисто
коса
диже
на
глави
и
сузе
саме
очи
влажише
.
Јованка
је
крила
очи
које
беху
пуне
суза
.
Истина
,
срамота
ју
је
било
после
оног
прекора
поручника
Стеванчевића
,
али
шта
ће
,
кад
није
могла
да
одоле
срцу
,
души
и
осећајима
.
А
љубав
,
права
љубав
,
нема
срамоте
;
њу
никаква
сила
не
спутава
и
не
пречи
.
Око
седам
часова
у
вече
,
Јованка
и
Милан
се
опростише
од
присутних
пријатеља
и
пријатељица
који
беху
присутни
на
даћи
.
Одоше
у
своју
собу
,
коју
су
били
заузели
на
првом
спрату
.
Пењући
се
уз
степенице
,
Јованка
се
се
ослањала
на
брата
,
јер
беше
клонула
и
изнемогла
.
Милан
је
од
силног
умора
,
које
од
неспавања
брзо
клонуо
и
заспао
.
Јованка
пак
,
ту
читаву
ноћ
није
ока
склопила
.
Чисто
сама
себи
није
могла
веровати
да
је
њен
Влада
баш
у
истини
умро
и
да
није
више
међу
живима
.
Све
јој
се
чинило
,
да
је
то
неки
непријатни
сан
.
Била
је
као
у
некој
несвестици
.
Свест
је
губила
и
чисто
се
прибојавала
—
сама
себе
.
Није
веровала
у
своју
свест
.
У
глави
јој
је
крв
струјила
,
тако
јако
и
силно
,
да
се
бојала
,
да
ће
јој
живци
попустити
и
да
ће
сићи
с
ума
.
При
такој
помисли
би
се
уштинула
за
руку
тако
јако
,
да
је
од
бола
долазила
к
себи
.
И
тек
тада
би
донекле
била
нормална
,
и
тек
тада
би
сама
себи
веровала
,
да
оно
,
што
је
она
мислила
,
да
је
само
сан
,
да
је
јава
и
права
и
страшна
истина
.
Читаву
је
драгу
ноћ
провела
Јованка
у
грозним
мукама
.
На
оближњој
цркви
је
већ
и
четири
часа
искуцало
.
Њој
се
још
не
спава
.
Осећа
умор
у
души
и
телу
.
Али
очи
,
ум
и
мисли
још
не
осећају
умор
.
Но
,
од
силна
напрезања
и
они
постепено
малакшу
.
Била
је
као
полупијана
,
изнемогла
.
Најзад
,
умор
савлада
слабо
изнемогло
тело
девојачко
,
које
је
било
услед
многог
напрезања
доста
и
очврсло
,
тако
,
да
и
многи
мушки
би
још
под
мањим
теретима
одавно
попустили
.
Она
је
заспала
...
Милан
се
пробудио
око
шест
часова
изјутра
.
Пошто
се
умио
,
обукао
се
и
сишао
у
хотел
да
попије
каву
.
У
хотелу
се
позабавио
до
седам
часова
.
Тада
се
поврати
и
затече
Јованку
,
која
је
спавала
дубоким
сном
.
Милан
је
не
хте
да
пробуди
.
Да
би
прекратио
време
,
извади
из
џепа
најновији
број
„
Политике
“
,
који
је
синоћ
на
повратку
с
гробља
купио
.
Око
девет
часова
се
Јованка
пробудила
.
На
брзу
руку
се
умила
и
обукла
.
И
већ
у
десет
часова
,
она
и
Милан
беху
на
гробљу
,
камо
су
отишли
да
прелију
гроб
покојников
.
На
гробу
се
такође
понови
доста
дирљива
сцена
,
где
је
брат
сестру
тешком
муком
подигао
са
гроба
њезина
вереника
...
У
пола
дванаест
,
брат
и
сестра
већ
беху
у
купеу
друге
класе
,
на
путу
за
Београд
.
На
станицу
их
је
испратио
поручник
Стеванчевић
и
остали
пријатељи
и
поштоваоци
покојникови
.
На
растанку
Стеванчевић
се
рукова
са
Јованком
и
рече
јој
:
„
Срећан
пут
!
.
.
Пазите
на
себе
!
.
.
Против
божје
воље
не
треба
роптати
и
жалити
се
на
њу
.
И
ако
сте
далеко
од
гроба
свога
вереника
,
будите
утешени
,
јер
овде
има
још
сестара
и
браће
,
којима
су
они
светли
гробови
као
аманет
остављени
на
чување
.
“
Влаковођа
дуну
у
трубу
,
локомотива
писком
објави
полазак
.
Воз
,
одједном
се
затресе
и
полако
крену
пут
Београда
.
Још
једно
„
збогом
“
;
и
махање
руку
у
знак
поздрава
,
а
локомотива
убрза
све
јаче
и
јаче
,
тако
,
да
за
неколико
тренутака
се
изгуби
из
очију
у
оној
сивкастој
магли
,
која
се
у
пола
дана
почела
полако
спуштати
.
ГЛАВА
ОСАМДЕСЕТ
СЕДМА
На
растанку
.
Када
је
оно
весело
друштво
,
са
она
два
комита
,
напустило
»
Трговачку
кафану
«
,
отишли
су
прво
у
Маћедонску
улицу
код
Гинића
,
где
су
се
обично
комите
скупљали
.
Но
,
пошто
је
већ
било
јутро
,
кафана
је
била
празна
.
Овде
се
пак
не
хтедоше
задржавати
,
већ
на
предлог
Ранка
Предраговића
,
спустише
се
у
Скадарлију
,
код
„
Три
Шешира
“
.
Уђоше
унутра
.
Такође
и
овде
,
осим
кафеџије
,
постаријег
човека
,
не
беше
живе
душе
.
Седоше
за
један
сто
и
након
дуже
дебате
се
споразумеше
,
да
попије
сваки
по
кафу
и
да
се
растану
.
И
време
је
—
рече
један
од
веселе
браће
—
ако
је
за
вајду
,
доста
је
...
—
Ама
де
,
откуд
ти
да
будеш
тако
солидан
—
добаци
му
други
—
кад
знам
,
да
и
дан
и
ноћ
би
седео
у
кафани
...
Можда
би
из
оваког
пецкања
дошло
и
до
свађе
,
да
није
у
тај
мах
кафеџија
донео
кафу
и
метнуо
на
сто
...
Неко
време
владала
је
тишина
.
Предраговић
који
и
иначе
био
слаб
,
сад
још
неиспаван
,
био
је
пожутио
а
испод
очију
му
се
пружила
црна
пруга
,
те
је
изгледао
прави
самртник
.
Стари
кафеџија
да
би
прекинуо
тишину
,
упита
она
два
комите
,
да
ли
им
је
познат
њихов
друг
,
такође
комита
;
вели
,
име
му
је
заборавио
,
али
зна
да
је
Чех
и
да
је
пре
него
што
је
ступио
у
комитску
чету
,
био
као
машиниста
у
лесковачкој
фабрици
платна
.
—
Ја
сам
тај
,
—
рече
један
од
оне
двојице
.
—
Ти
си
?
—
упита
кафеџија
,
чисто
са
неким
неповерењем
.
—
Да
,
ја
сам
.
—
Потврди
комита
.
—
А
зашто
?
—
Та
овај
...
—
поче
кафеџија
отежући
—
био
је
овде
синоћ
један
твој
земљак
,
па
се
ту
распитивао
за
тебе
.
Рекао
ми
је
да
би
имао
врло
важног
посла
с
тобом
.
—
А
какав
изгледа
?
—
упита
комита
.
—
Млад
човек
...
Тако
око
тридесет
година
.
Висок
