дапише
к’о
што
се
пише
,
него
и
неке
стихове
везе
по
писму
што
их
је
запамтила
са
медених
колача
са
последњега
вашара
.
Та
није
да
се
згранио
тата
кад
је
дочепао
писмо
и
видео
шта
је
писала
,
па
дочепао
виле
(
срећом
оне
дрвене
)
-
па
за
њом
,
а
она
беж
’
у
комшилук
!
Ту
се
завукла
у
комшиску
сламу
,
па
док
нису
краве
дошле
кући
,
није
смела
ни
носа
промолити
оданде
.
А
у
томе
се
и
тата
одљутио
мало
,
а
и
мама
се
заузела
и
умиривала
га
спомињући
му
из
давних
времена
неке
дере
и
еведре
;
а
тата
се
сећа
па
само
суче
задовољно
десни
брк
па
вели
:
„
Ал
’
и
јесам
био
момак
;
ај
,
шта
велиш
?
!
Та
није
ме
у
три
вармеђе
било
!
“
Но
како
свака
ствар
на
овом
Божјем
свету
има
своје
две
стране
,
добру
и
рђаву
,
то
поред
свих
ових
тугаљивих
страна
писмености
,
свет
је
ипак
увидео
да
се
треба
изображавати
.
Навикао
се
на
школу
и
на
учитеља
.
Па
кад
су
сви
поштовали
и
волели
старога
учитеља
Трифуна
који
је
носио
до
чланака
дугачак
пепељаст
капут
на
струк
и
прслук
са
два
реда
дугмади
и
закопчавао
га
до
горе
,
а
око
врата
обавијао
два
до
три
пут
шарену
цицану
мараму
и
кашљао
и
једнако
јео
жута
шећера
а
бркове
увек
поткресавао
и
дотеривао
—
а
како
да
једва
не
чекају
овога
новога
учитеља
за
кога
су
већ
причали
који
су
га
видели
,
да
је
млад
и
леп
па
тек
свршио
богословију
,
да
му
одело
стоји
к’о
катани
мундир
,
да
носи
ирошки
пошу
,
да
има
лепе
брчиће
и
да
лепо
пева
!
С
нестрпљењем
су
га
очекивали
и
старији
и
млађи
.
Многи
очеви
а
нарочито
маме
већ
су
правиле
неке
комбинације
,
али
су
маме
ђаволски
криле
једна
од
друге
показујући
се
све
крајње
равнодушне
.
На
послетку
дође
и
тај
дан
,
стиже
и
нови
учитељ
.
Била
је
Субота
после
подне
.
Баш
је
звонило
на
вечерње
кад
прођоше
Великим
Сокаком
једна
кола
и
у
њима
један
млад
човек
.
Баба
Пела
која
је
седела
пред
кућом
и
подштрикавала
неке
чарапе
под
багремом
,
видела
је
како
је
онај
путник
у
колима
скинуо
шешир
и
прекрстио
се
,
па
,
како
је
била
мало
наглува
,
одмах
се
сетила
да
то
звони
на
вечерње
па
одмах
остави
рад
и
стаде
и
сама
да
се
крсти
шапућући
:
„
О
,
Боже
,
опрости
мене
грешну
!
“
А
да
се
путник
прекрстио
неколико
пута
потврдила
је
и
друга
једна
баба
,
у
другом
крају
,
што
седи
на
раскршћу
преко
пута
од
Великог
Крста
.
И
ова
га
је
видела
где
је
скинуо
шешир
и
прекрстио
се
кад
је
био
спрам
Великог
Крста
.
Обе
те
бабе
у
друштву
са
другим
бабама
сложиле
су
се
и
закључиле
,
да
тај
путник
није
ни
Жида
који
купује
рану
ни
Шваба
машиниста
који
се
разуме
у
парним
ветрењачама
што
веју
жито
по
спахилуцима
,
него
да
је
то
човек
наше
вере
.
А
девојке
су
рекле
,
кад
су
га
виделе
да
пролази
на
колима
,
да
мора
да
је
нежењен
,
јер
пошу
око
врата
носи
баш
ирошки
;
један
му
крај
све
лепеће
преко
левог
рамена
к’о
барјак
на
дамшифу
.
Кола
стадоше
пред
Великом
Биртијом
тамо
где
само
господа
и
Жиде
свраћају
а
од
ових
из
села
одлази
тамо
само
господин
попа
и
један
и
други
,
али
врло
,
врло
ретко
,
даље
:
господин
нотарош
,
апотекар
,
хирург
,
господин-нотарошев
писар
,
али
овај
само
оних
дана
кад
господин
нотарош
није
ту
у
селу
,
иначе
иде
код
Шолема
Чивутина
у
трафикану
на
комовицу
.
А
долазе
још
неколико
капуташа
и
житарски
трговци
што
једу
путер
и
земичке
кад
одседну
ту
.
Једном
речи
,
то
и
није
била
она
права
биртија
,
него
пулгерска
кафана
,
где
се
мало
говори
а
мало
и
попије
.
Још
нико
у
селу
није
запамтио
,
да
је
у
њој
ко
коме
разбио
главу
,
или
да
су
се
потукли
само
,
или
бар
да
су
,
лека
ради
,
кога
избацили
из
кафане
(
а
у
другим
никад
рагастов
није
читав
!
)
.
Све
је
ту
мирно
,
фино
и
пулгерски
,
а
и
како
би
друкчије
било
кад
ту
нико
и
не
пије
из
бокала
или
холбе
него
из
оног
геџавог
и
жебрачког
сатљика
.
Донесу
пред
госте
сатљик
вина
и
холбу
воде
,
па
онај
меша
вино
с
водом
,
фртаљ
чаше
вина
а
три
фртаља
воде
,
па
мало
пијуцне
а
мало
чита
новине
,
пијуцне
опет
па
опет
чита
даље
новине
.
Док
прочита
новине
и
попије
тако
сатљик
вина
и
холбу
воде
,
прође
по
два
сахата
,
а
за
тим
се
дигне
,
плати
и
поклони
се
кафеџији
и
овај
њему
и
изиђе
из
кафане
трезан
к’о
што
је
и
ушао
.
А
кафану
је
држао
неки
трбушко
Шваба
у
сомоцкој
комотмицни
са
златном
кваслицом
,
неки
дузтабанлија
који
се
само
шета
по
кафани
,
прегледа
је
ли
све
у
реду
и
сравњује
и
дотерује
дуварски
сахат
са
својим
џепним
и
клања
се
гостима
и
кад
уђу
и
кад
изађу
,
а
после
подне
Једнако
држи
у
рукама
оно
чим
се
убијају
муве
па
по
ваздан
иде
,
убија
муве
и
растерује
сан
,
јер
се
боји
„
шлога
“
па
не
сме
да
спава
после
ручка
.
Пред
ту
су
,
дакле
,
кафану
стала
кола
и
кочијаш
скин’о
два
сандука
;
један
већи
а
други
мањи
,
оба
врло
смешна
изгледа
,
а
видело
се
по
њима
да
су
оба
много
путовала
и
штрапацирала
,
многе
газде
до
сад
променила
и
да
им
место
није
било
у
соби
.
Кочијаш
скиде
још
један
у
хартију
умотан
кишобран
нешто
мањи
од
вашарског
ринглшпила
и
један
упакован
кревет
који
се
види
да
је
био
некад
политиран
и
да
је
стајао
у
гостинској
соби
;
за
тим
и
један
зимски
капут
са
олињалом
јаком
од
крзна
и
распараном
поставом
и
напослетку
једну
велику
зимску
мараму
кафене
боје
са
дугачким
фронцлама
.
Све
је
то
скинуто
с
кола
у
присуству
путника
и
унето
у
кафану
.
Чим
се
умио
и
очеткао
запита
путник
бирташа
Швабу
где
је
поп-Спирина
кућа
.
Шваба
га
обавести
и
зовне
једно
дете
са
улице
да
одведе
господина
и
да
му
покаже
.
Умивен
,
ишчеткан
и
очешљан
крене
се
путник
али
се
на
путу
предомисли
,
па
не
оде
поп-Спириној
кући
.
Да
детету
три
крајцаре
а
ово
одлети
заборавивши
казати
:
фала
!
Лупајући
се
од
радости
и
силне
брзине
петама
у
леђа
,
оде
,
да
се
похвали
друговима
(
јер
добити
три
крајцаре
у
једаред
—
то
није
доживео
још
нико
у
селу
)
,
а
нови
учитељ
се
упути
журно
цркви
на
вечерње
које
је
по
његовом
рачуну
морало
још
трајати
.
Ушавши
у
цркву
поклони
се
свима
редом
по
столовима
,
а
није
их
баш
много
ни
било
—
неколико
стараца
и
баба
које
су
снаје
отправиле
у
цркву
само
да
бар
једно
после
подне
одахну
мало
душом
—
па
се
упутио
за
певницу
и
то
за
ону
коју
је
држао
Аркадија
црквењак
,
а
другу
је
певницу
држао
стари
учитељ
с
ким
се
Аркадија
натпевао
и
наравно
да
га
је
увек
натпевао
,
јер
стари
учитељ
је
некада
врло
лепо
певао
али
сад
му
много
смета
старост
.
Док
је
он
певао
,
учитељ
се
представио
црквењаку
Аркадији
,
на
што
овај
каже
да
му
је
мило
.
—
Јесте
,
очекивали
смо
вас
жељно
,
—
вели
Аркадија
.
—
Чим
која
кола
прођу
а
ми
мислимо
:
Ето
га
!
А
кад
оно
нисте
ви
него
какав
Жида
што
долази
за
перје
,
жито
или
кукуруз
.
—
Хоћете
л
’
дозволити
да
вас
мало
одменим
?
—
пита
путник
.
—
О
,
молим
...
здраге
воље
!
—
вели
Аркадија
и
меће
преда
њ
књигу
.
Дође
ред
на
новог
учитеља
да
прихвати
.
Кад
пусти
глас
па
запева
,
сви
се
окренуше
левој
певници
,
да
виде
ко
то
пева
?
И
стари
учитељ
диже
наочари
на
чело
па
погледа
боље
преко
пута
,
а
стари
Лекса
лецедер
остави
сто
па
приђе
ближе
певници
,
да
боље
чује
и
изближе
види
тога
„
слаткогласнога
“
како
сам
рече
.
Како
је
оставио
сто
,
није
се
више
целе
вечерње
ни
вратио
у
њега
.
Био
је
очаран
певањем
.
„
Сушти
херувимски
глас
!
“
изразио
се
кад
је
изашао
из
цркве
.
Па
и
сам
поп-Спира
у
олтару
(
јер
је
његова
чреда
била
)
зачуди
се
кад
чу
неки
нов
непознат
му
глас
па
приђе
Северним
Вратима
на
олтару
и
провири
кроз
њих
,
да
види
,
ко
је
то
?
Тако
се
нови
учитељ
представио
на
вечерњи
својим
будућим
суграђанима
.
Сам
тај
први
корак
његов
у
селу
и
први
приказ
његов
допао
се
свима
,
запленио
је
све
,
кажем
вам
све
од
поп-Спире
у
олтару
па
до
оне
дечурлије
што
је
поваздан
на
звонари
и
која
служећи
у
неком
виду
цркви
и
олтару
олакшава
службу
и
Аркадији
и
која
је
стрчала
,
да
је
све
тутњило
,
кад
им
дође
и
рече
неко
да
је
дошао
нови
учитељ
.
За
пола
сахата
знало
је
цело
село
да
је
онај
путник
—
што
се
онако
побожно
крстио
кад
је
звонило
и
кад
је
прошао
поред
Великог
Крста
,
како
приметише
бабе
;
и
што
онако
ирошки
носи
пошу
око
врата
,
како
рекоше
девојке
—
да
је
,
дакле
,
тај
путник
давно
очекивани
учитељ
.
Све
су
то
најбрже
разнела
и
разгласила
по
селу
она
деца
са
звонаре
.
Кад
је
вечерња
свршена
,
учитељ
се
нашао
с
поп-Спиром
у
порти
црквеној
и
представио
му
се
:
—
Петар
Петровић
свршени
клирик
и
изабрани
и
потврђени
учитељ
за
ово
место
!
—-
рече
путник
и
поклони
се
поп-Спири
и
пољуби
га
у
руку
што
се
овоме
јако
допало
,
јер
се
до
сада
није
баш
најпохвалније
изражавао
о
садашњој
младежи
,
управо
Омладини
која
је
предлагала
да
се
свакоме
каже
:
ти
,
ти
брате
и
ти
сестро
или
:
Србине
брате
а
свакој
госпођици
:
Српкињо
селе
,
а
то
ни
једном
попу
није
ишло
у
главу
.
Овим
се
умирио
и
помислио
у
себи
:
„
Благообразан
младић
!
Исти
ја
!
“
А
за
тим
продужи
гласно
:
—
Мило
ми
је
...
Парох
Спиридон
овдашњи
...
Е
,
наравно
!
Могу
мислити
да
вам
је
тешко
било
растати
се
и
доћи
амо
.
Нису
ово
Карловци
;
нема
овде
господства
и
благовања
.
Село
је
ово
,
млади
господине
,
село
.
Биће
вам
прилично
тешко
док
се
не
навикнете
,
а
нарочито
ако
сте
самац
.
Жењен
—
но
ја
,
још
и
које
како
;
али
самац
—
Бога
ми
врло
тешко
!
—
О
молим
молим
!
Свугде
је
добро
,
—
рече
г
.
Пера
а
чисто
се
стресе
кад
се
сети
свога
господства
и
благовања
у
Карловцима
и
танког
благодејања
свога
.
—
Знате
како
стоји
тамо
:
Добар
пастир
не
сме
на
себе
ни
да
мисли
,
него
куд
овце
,
односно
поверено
му
стадо
,
туд
и
он
.
А
знате
,
и
ја
сам
у
неку
руку
пастир
,
хехе
,
—
смеши
се
,
—
чувам
поверено
ми
стадо
младих
и
несташних
јарића
овоселских
.
—
Да
,
да
,
баш
са
свим
тако
к’о
што
изволесте
лепо
казати
.
За
сада
као
учитељ
ђацима
пастир
јарића
к’о
што
рекосте
,
а
после
,
ако
Бог
да
,
као
парох
пастир
богобојажљивим
овцама
.
Постепено
,
само
постепено
.
Јер
ви
се
,
наравно
,
ја
држим
,
мислите
временом
запопити
,
зар
не
?
—
А
па
наравно
.
То
је
идеал
и
мој
и
мојих
родитеља
био
...
Хе
,
ал
’
то
зависи
од
случаја
,
од
среће
...
ако
будем
тако
срећан
па
дочекам
да
се
упразни
каква
добра
парохија
—
—
Е
,
знате
,
кад
би
само
могли
добити
какву
добру
,
масну
парохију
;
као
на
прилику
ево
ова
што
је
у
нашем
селу
.
Бољу
вам
не
бих
знао
пожелети
.
Мој
чесњејши
пријатељ
,
господин
Кирило
,
он
је
,
ето
на
примјер
,
узео
парохову
кћер
,
кћер
предшественика
свога
,
и
онда
,
кад
је
дошло
време
—
лепо
он
дош’о
на
његово
место
.
Ја
сам
,
ето
,
овде
тако
задовољан
,
да
се
не
бих
мењао
ни
с
Крушедолским
господином
архимандритом
а
сигуран
сам
да
би
је
тако
и
мој
последоватељ
ценио
.
—
Е
,
сад
моје
је
да
чекам
,
—
вели
г
.
Пера
,
—
а
остало
је
,
што
кажу
,
у
Божијој
руци
!
—
Наравно
,
наравно
!
Све
је
у
Божијој
руци
.
Али
опет
...
—
вели
поп
Спира
.
—
Знате
како
оно
кажу
кад
се
онај
давио
па
викао
:
„
Помози
,
Свети
Никола
!
“
а
Свети
Отац
Николај
му
одговори
:
„
Хе
,
синко
,
мани
и
ти
рукама
,
а
већ
моја
ти
помоћ
,
неће
оскудјевати
!
“
Хе
,
па
тако
вам
је
ето
и
ово
!
У
Божијој
је
руци
све
то
,
наравно
,
али
не
треба
ни
ви
да
седите
скрштених
руку
.
Добра
парохија
је
—
Боже
ме
прости
кад
већ
морам
да
је
с
тим
уподобљавам
—
к’о
и
добра
и
лепа
девојка
:
„
Ко
пре
девојци
,
онога
је
и
девојка
!
“
—
заврши
поп
Спира
и
погледа
га
значајно
.
А
био
му
се
јако
допао
.
Био
би
то
славан
поп
,
мишљаше
поп
Спира
,
а
поп
Спира
није
,
као
добар
отац
,
бољу
срећу
желео
својој
Јули
него
да
и
она
буде
попадија
као
и
њена
мама
што
је
.
—
Та
,
оно
знате
,
то
би
значило
искушавати
Бога
кад
бих
одмах
тражио
то
.
Треба
се
упражњавати
у
стрпљењу
,
то
је
наша
прва
дужност
,
велим
ја
!
—
додаде
г
.
Пера
.
—
Та
,
но
,
но
!
Све
је
то
лепо
,
—
вели
поп
Спира
,
—
то
је
лепа
Христијанска
добродјетељ
,
знам
ја
то
,
али
опет
,
к’о
велим
,
што
може
бити
вечерас
,
не
треба
одлагати
за
јесенас
,
каже
паор
.
Како
сте
ожењени
,
могли
би
одмах
—
—
А
,
извин’те
,
—
упаде
му
г
.
Пера
у
реч
,
—
још
нисам
,
још
нисам
—
—
Шта
,
још
не
?
!
—
чуди
се
поп
Спира
,
(
а
знао
је
добро
да
је
г
.
Пера
нежењен
)
.
—
Не
,
још
нисам
изабрао
себи
сапутницу
живота
—
—
Тако
!
Е
ви’те
молим
вас
!
Та
шта
говорите
!
—
чуди
се
као
поп
Спира
.
—
Па
то
сте
ви
онда
сами
дошли
.
—
Сам
самцит
.
—
Па
то
сте
ваљ’да
у
биртији
одсели
?
—
Наравно
.
—
Ех
„
наравно
“
!
Какво
„
наравно
“
!
?
А
,
таман
посла
!
—
Зашто
за
Бога
?
—
Па
тако
ето
,
не
шикује
се
то
вама
,
код
нас
толиких
—
—
Не
,
не
,
кроз
дан
два
само
,
па
ћу
одмах
да
се
уселим
у
школу
...
а
дотле
ћу
се
стрпити
већ
.
—
Но
,
квартир
још
и
разумем
,
али
да
се
храните
у
кафани
...
код
Швабе
...
а
,
то
тек
никако
нећемо
допустити
!
Бар
код
мене
није
тај
обичај
.
Ви’ш
ти
то
њега
!
...
Него
ма’нимо
се
тога
сад
,
па
како
би
било
да
вас
проведем
мало
кроз
село
до
школе
—
—
О
,
молим
,
молим
—
—
А
ја
ћу
само
да
сврнем
мало
кући
,
а
на
ту
ћемо
страну
и
ударити
,
па
ћете
о
једном
трошку
видети
и
моју
кућу
,
да
би
је
знали
сутра
наћи
,
ако
се
ја
,
то
јест
,
мало
задржим
после
службе
,
јер
се
надам
да
ћете
бити
тако
љубазни
па
да
ћете
ме
сутра
почествовати
посјетом
на
ручак
.
—
О
молим
!
Каква
пажња
!
Здраге
воље
!
—
рече
г
.
Пера
и
поклони
се
учтиво
.
—
Дакле
извол’те
,
да
се
кренемо
!
—
вели
поп
Спира
и
упутише
се
из
порте
.
ГЛАВА
ЧЕТВРТА
Каквих
ти
описа
нема
у
њој
!
Ту
је
описан
и
стари
шаров
,
и
лопов
мачак
,
и
млади
гушчићи
и
стари
патак
,
и
попина
ћерка
и
учитељева
посета
;
другим
речима
,
описано
је
једно
идиличко
пред
вече
у
очи
Недеље
у
кући
поп-Спириној
Поп-Спирина
кућа
није
била
далеко
од
цркве
,
одмах
у
другом
сокаку
.
Лепа
,
велика
кућа
а
на
њој
ни
крајцаре
дуга
.
Пет
прозора
са
сокака
а
прозори
пуни
цвећа
а
међу
цвећем
два
кавеза
са
канаринкама
.
Пешаци
улазе
на
врата
,
а
кола
на
браун-капију
са
дугачким
и
честим
ексерима
са
врховима
горе
поређанима
због
лопова
а
још
више
због
Мађарице
слушкиње
.
Пред
кућом
ред
багрења
и
два
велика
јалова
дуда
а
испод
дудова
је
клупа
а
на
клупи
испод
оног
дивног
хлада
врло
згодног
за
претресање
и
оговарање
свега
и
свачега
седеле
су
радо
и
често
обе
попадије
.
Стигли
су
већ
пред
кућу
.
Поп-Спира
отвори
врата
и
понуди
госта
напред
који
после
малог
нукања
уђе
поребарке
.
Попини
су
чули
већ
за
долазак
учитељев
;
дотрчао
је
и
известио
их
један
деран
који
је
поваздан
у
порти
,
помаже
Аркадији
,
звони
и
пири
у
кадионицу
а
за
то
добије
увек
пола
поскурице
,
а
послао
га
је
Аркадија
да
јави
.
Знали
су
,
дакле
,
да
је
путник
дошао
,
али
му
се
,
наравно
,
нису
надали
.
Из
авлије
га
је
први
опазио
попин
шаров
,
један
грдан
глават
и
чупав
пас
са
чупавим
и
пуним
чичака
репом
који
је
издалека
,
кад
зине
,
изгледао
да
се
смеје
,
али
је
та
спољашњост
његова
била
фалишна
,
јер
био
је
љут
баш
к’о
пас
,
што
рекли
.
Кад
опази
странца
а
он
стаде
тако
страшно
лајати
и
скакати
на
ланцу
,
да
у
мал
’
што
није
ишчупао
колац
за
који
је
био
везан
,
док
није
опазио
и
поп-Спиру
и
тако
се
обавестио
и
умирио
мало
.
После
тога
је
мање
лајао
за
све
време
визите
.
Тек
по
некад
лане
,
погледа
сумњиво
на
ту
страну
од
времена
на
време
,
као
да
прогунђа
нешто
на
форму
:
хм
,
ајд
,
ајд
!
а
за
тим
се
смирио
,
легао
је
и
продужио
спавање
„
лењштина
једна
,
што
бадава
једе
хлеб
“
(
да
се
послужим
реч’ма
којим
га
је
попадија
често
грдила
мрзећи
га
и
замерајући
му
нарочито
што
је
постао
непоуздан
па
неће
да
лаје
на
Жужине
многобројне
курмахере
)
.
У
авлији
се
указа
путнику
диван
призор
.
Права
идила
;
дивна
идила
сеоског
газдинства
!
Ах
,
чега
ти
ту
све
није
било
!
Један
спахилук
,
једно
богатство
,
па
не
знаш
где
пре
да
се
зауставиш
оком
и
погледом
!
Домаћин
и
гост
се
зауставише
на
авлијским
вратима
па
се
нешто
разговарају
.
Док
се
они
разговарају
имаће
прилике
читалац
да
разгледа
авлију
.
Авлија
пространа
,
отегла
се
читавих
дуж
њива
,
да
једва
можеш
довикати
онога
с
другог
краја
авлије
.
А
у
авлији
свачега
;
једно
богатство
достојно
зависти
.
Ту
су
шупе
,
амбари
,
голубињаци
.
Трп
камаре
сламе
,
камара
гањева
и
шапурика
од
којих
се
добијала
добра
жеравица
за
„
штогл
“
којим
се
пеглале
фрајла-Јулине
беле
сукњице
са
шлингерајем
,
и
гомила
орезане
лозе
спремљене
за
печење
јагањаца
којима
је
почешће
поп-Спира
омастио
брк
.
Ту
је
даље
у
авлији
био
бунар
са
дивном
хладном
водом
у
којој
поп-Спира
хладио
вино
и
лубенице
.
Уз
бунар
је
стајао
нов
валов
око
кога
се
непрестано
гуркала
и
џакала
живина
а
нарочито
патке
и
пачићи
,
а
онај
стари
већ
олупани
валов
био
је
привезан
за
доњи
крај
ђерма
да
се
лакше
вуче
огроман
кабао
из
бунара
.
И
у
авлији
као
и
са
сокака
био
је
испред
куће
ред
багремових
дрвета
и
два
велика
дуда
али
не
јалова
као
она
на
сокаку
него
родна
која
су
сваке
године
доносила
род
и
стократно
наградила
негдашњи
труд
поп-Спирин
око
њих
.
Увек
је
под
њим
било
брбљавих
патака
и
пачића
и
друге
живине
а
на
њему
дечурлије
која
се
частила
дудом
.
Попадији
није
никад
потребно
било
да
изађе
на
сокак
и
да
криви
шију
и
лево
и
десно
да
види
хоће
л
’
откуд
које
дете
угледати
да
је
послуша
.
Треба
само
да
изађе
из
кујне
па
да
викне
:
„
О
Нецо
,
Перо
,
(
или
)
Радо
!
“
а
оно
тек
полете
најпре
шешири
а
одмах
и
они
с
грана
к’о
мајмуни
уз
стабло
па
пред
њу
по
два
три
тресну
од
силне
услужности
па
залармају
и
грабе
се
који
ће
пре
.
А
у
попиној
вредној
кући
увек
је
било
посла
и
да
се
помаже
.
Или
је
требало
плевити
башту
,
или
кљукати
гуску
,
или
чувати
од
живине
разастрту
тарану
која
се
сушила
на
сунцу
,
или
тако
нешто
из
домаћег
виртшафта
,
а
за
то
им
је
попадија
оцекла
парче
леба
и
дозволила
им
да
се
попну
и
натресу
себи
дуда
.
Могли
су
се
сити
најести
па
чак
и
напунити
шешире
и
понети
кући
својим
убогим
родитељима
.
За
то
су
дечији
шешири
у
том
селу
и
били
изнутра
као
калајисани
.
Родитељи
су
обично
после
заблагодаривали
и
извињавали
се
Бог
зна
како
због
деце
им
која
имају
,
хвала
Богу
,
шта
да
једу
код
куће
,
али
која
су
,
говораху
они
,
деца
к’о
деца
безобразна
,
па
сваки
дан
досађују
господин-попи
,
а
попа
их
извињава
па
вели
:
„
Ех
,
није
него
још
нешто
!
Каква
благодарност
?
!
Нема
ту
ништа
од
тога
!
С
народом
сам
,
вели
,
стекао
,
па
нека
сад
тај
народ
и
једе
!
Ваљ’да
ћу
,
вели
,
понети
дудове
на
онај
свет
?
!
То
ти
је
све
што
на
земљи
учиниш
!
„
Безумни
,
вели
евангелист
,
још
ову
ноћ
узећу
ти
душу
“
...
А
човек
,
што
кажу
,
„
ништа
собом
не
понесе
већ
скрштене
беле
руке
и
праведна
дела
своја
!
“
—
„
Та
јест
,
одговара
паор
.
Касти
:
ватате
души
места
!
“
Из
авлије
се
видео
леп
ходник
у
коме
су
у
јесен
поп-Спира
,
Аркадије
и
Жужа
крунили
кукуруз
,
а
лети
кад
су
велике
врућине
биле
,
у
њему
је
под
комарником
спавао
домаћин
сам
главом
.
Поп-Спира
је
био
из
паорске
али
немешке
куће
,
па
се
никако
није
могао
одвикнути
—
како
се
поп-Ћира
изражавао
—
од
тих
паорендерских
навика
да
спава
лети
пред
кућом
под
комарником
.
Међутим
то
је
имало
своју
добру
страну
не
само
што
се
тиче
поп-Спириног
гојазног
тела
и
комоције
него
и
што
се
тиче
поп-Спирине
куће
,
па
чак
и
за
комшинске
куће
било
је
добро
.
Колико
је
само
пута
лопов
стао
па
не
зна
у
коју
ће
авлију
,
јер
чује
неко
хркање
,
али
не
зна
:
у
којој
то
кући
хрчу
?
—
па
не
сме
преко
зида
ни
у
једну
кућу
!
Тако
је
поп-Спира
својим
спавањем
под
комарником
и
својим
ужасним
немешко-паорским
хркањем
,
спасао
често
и
себе
и
још
бар
пет
шест
комшијских
кућа
.
По
свему
се
видело
одмах
на
први
поглед
да
је
кућа
богата
.
Нека
суди
сада
читалац
:
колико
се
њих
морало
родити
,
венчати
и
развенчати
и
умрети
у
селу
,
па
да
се
овако
домаћинство
подигне
!
И
то
су
само
крупније
ствари
које
до
сад
споменусмо
,
а
где
су
тек
оне
ситније
?
!
На
пример
живине
!
Шта
је
и
какве
је
све
те
било
ту
у
авлији
!
Прави
Нојев
ковчег
!
Било
гусака
угојених
тако
,
да
,
кад
их
поп-Спира
види
онако
у
перју
још
,
а
њему
пође
вода
на
уста
,
па
луцкастих
ћурака
и
међу
њима
глупи
и
уображени
ћурак
,
задовољство
комшиске
деце
.
И
ако
је
пазио
на
себе
и
достојанствено
се
понашао
,
ипак
је
пропадао
међу
комшиском
децом
као
какав
невешт
педагог
.
Врло
су
га
често
секирала
деца
из
комшилука
кад
изађе
на
сокак
,
тако
да
се
обично
морала
и
сама
госпоја
Сида
умешати
и
заузети
за
њ
.
„
Срам
вас
било
,
бећари
једни
,
грдила
би
их
она
тада
,
немате
ни
срца
ни
душе
!
А
шта
вам
ради
,
да
га
секирате
тако
!
?
Јао
наопако
,
а
кака
сте
у
другом
шору
и
шта
тек
радите
с
другим
паорским
ћурковима
,
кад
сте
таке
арамије
пред
господин-попином
кућом
?
!
“
А
деца
се
правдају
и
беде
једно
друго
.
—
Ту
и
силне
кокошке
са
својим
петлом
једним
дугачким
грлатим
клипаном
који
је
са
својом
дивном
крестом
изгледао
као
какав
јакобинац
са
својом
црвеном
капом
.
Он
један
,
а
оне
толике
!
Праве
мормонске
фамилије
!
—
А
тек
патака
и
пачића
шта
је
било
!
И
све
је
то
био
пород
,
породица
једног
красног
али
и
врло
похотљивог
патка
.
Та
га
је
мана
тако
компромитовала
,
да
је
већ
ушао
у
пословицу
у
селу
:
„
Лола
к’о
попин
патак
!
“
рекли
би
обично
за
извикана
човека
.
А
то
је
дошло
и
поп-Спири
од
некуд
до
ушију
и
наравно
,
да
га
је
јако
заболело
то
,
што
патак
ни
најмање
не
води
рачуна
о
кући
у
којој
је
.
Требало
би
,
да
је
среће
,
да
је
пример
селу
,
а
он
се
осушио
већ
од
те
несрећне
љубавне
чежње
као
какав
провансалски
трубадур
.
Од
тога
доба
поп-Спира
очима
да
га
не
види
;
и
једнако
је
због
њега
било
речи
у
кући
с
госпоја-Сидом
,
која
је
,
као
добра
домаћица
на
којој—
кућа
стоји
,
имала
у
виду
само
економне
обзире
.
Попа
наредио
да
се
патак
закоље
,
а
попадија
одлаже
смрт
једнако
:
„
Јао
мене
жалосне
!
—
говорила
би
попадија
,
—
а
куд
би
био
виршафт
без
патка
.
А
ако
овог
закољем
,
морам
другога
наћи
,
па
опет
мора
ту
патак
да
буде
!
“
—
„
Ма
кога
,
само
њега
моје
очи
више
да
погледају
;
да
не
гледају
тога
—
замуцкује
љут
к’о
ватра
поп-Спира
—
то-то-то-тога
Ту-ту-турчина
!
Тога
,
тога
Ага-га-га-гарјанина
!
“
—
Пак-пак
?
Пааак-пак-пак
!
дере
се
патак
готов
на
свађу
па
чујући
замуцкиваше
домаћиново
и
мислећи
да
је
неко
од
живине
вољан
да
се
свађа
с
њим
(
јер
поп
Спира
је
имао
и
луксузних
ствари
,
које
нису
за
јело
као
на
пример
Гагу
,
једног
главатог
гаврана
,
грдну
свађалицу
и
опасног
лопова
кућевног
,
чије
је
:
га-га
!
увек
наљутило
патка
)
.
А
поп
Спири
дође
напослетку
смешно
,
одобровољи
се
па
вели
:
Иди
бестрага
!
а
госпоја
Сида
срећна
што
је
продужен
живот
њеном
клијенту
и
љубимцу
до
прве
прилике
.
А
да
не
би
до
тога
дошло
,
није
жалила
труда
него
је
учинила
од
своје
стране
и
последњи
покушај
за
који
се
надала
да
ће
спасти
живот
њеном
вредном
и
полезном
штићенику
.
Направила
му
је
кецељу
од
коже
коју
је
опарала
са
једне
стародревне
кожње
фотеље
у
којој
је
још
њена
баба
одмарала
старе
своје
кости
и
последњих
пет
шест
година
пред
смрт
слабо
се
и
мицала
из
ње
.
Од
те
коже
је
направила
и
припасала
лепо
патку
кожну
кецељу
,
па
сад
изгледа
у
њој
као
какав
пинтерски
калфа
.
Сад
се
лепо
влада
,
и
сви
су
с
њим
у
кући
задовољни
а
нарочито
поп-Спира
.
Он
се
одобровољио
и
не
тражи
више
његову
крв
.
Шта
више
,
сад
га
радо
гледа
сваки
дан
и
смеје
му
се
,
кад
се
овај
саплеће
преко
своје
мало
подуже
кежње
кецеље
и
кад
заџака
оно
његово
:
пак-пак
?
Поред
гусака
било
је
ту
и
гушчића
.
Баш
то
је
ранила
једна
млада
румена
девојка
,
фрајла
Јула
,
попина
ћерка
,
и
задубила
се
у
посао
кад
се
наједаред
трже
,
јер
засикта
стари
гусак
иза
њених
леђа
на
госта
који
се
(
после
дужег
приповедања
поп-Спириног
о
томе
како
је
скинуо
сав
дуг
с
куће
)
већ
приближио
,
стао
и
,
скинувши
шешир
,
клањао
јој
се
.
—
Клањам
се
,
госпођице
!
Петар
Петровић
учитељ
овдашњи
...
то
јест
скородошавши
,
новопостављени
.
Господин
ваш
отац
имао
је
доброту
да
ме
сврати
и
доведе
амо
,
и
сад
је
наравно
,
његова
,
ако
смем
рећи
,
кривица
што
сам
вас
,
узнемирио
у
виртшафту
то
јест
газдинству
.
—
О
,
ни
најмање
,
—
одговори
Јула
која
се
брзо
исправи
,
а
збунила
се
па
у
рукама
једнако
држи
једно
лепо
жуто
гушче
јер
му
остала
његова
браћа
никако
нису
дала
,
као
најстидљивијем
,
да
приђе
чанку
пуном
каше
;
—
на
против
,
ако
ко
,
онда
ми
треба
да
се
извинимо
што
у
оваком
вашару
дочекујемо
госте
.
—
А
,
баш
на
против
,
госпођице
;
вазда
сим
жудео
да
се
наслађавам
једном
таком
сликом
.
—
рече
мало
збуњени
путник
,
па
се
саже
,
да
помилује
једно
кривоного
гушче
,
али
га
матори
гусак
нападе
и
још
више
збуни
сиктањем
својим
.
И
Јула
се
збунила
још
више
и
спусти
на
земљу
оно
гушче
.
Обоје
стоје
тако
и
с
неком
као
родитељском
милоштом
гледају
гушчиће
који
се
гурају
и
претурују
и
падају
на
тртице
око
чанка
с
кашом
.
—
А
где
је
мати
?
—
запитаће
поп
Спира
.
—
Ено
је
код
краве
.
—
Иди
је
,
синко
,
зовни
;
она
и
не
зна
да
имамо
посјету
.
Госпоја
Сида
била
је
тамо
где
се
обично
музле
краве
.
Краву
је
музла
Жужа
слушкиња
,
здрава
једна
дунда
једрих
образа
,
што
кажу
,
да
удариш
по
једном
прснуо
би
онај
други
!
То
кажу
,
али
нико
јој
није
то
урадио
;
сваки
је
више
волео
да
је
уштине
за
образ
или
чак
и
пољуби
и
пошто
се
она
није
никад
отимала
,
па
јој
је
доста
често
и
пасирало
.
Само
је
госпоја
Сида
никад
није
уштинила
за
образ
него
је
,
шта
више
,
често
грдила
и
називала
је
леном
девојчуром
што
дању
по
ваздан
дрема
а
ноћу
краде
маст
и
пече
крадом
лукумиће
,
кад
сви
по
кући
заспе
,
и
части
се
са
себи
равнима
,
да
се
послужим
сопственим
речма
госпоје
Сиде
која
је
већ
чула
за
госта
и
одмах
се
сетила
прексиноћног
сна
и
дошла
амо
пред
кућу
.
Дошавши
поклони
се
госту
и
овај
њој
.
—
Моја
супруга
,
.
.
г
.
Петар
Петровић
наш
нов
учитељ
,
—
представи
их
поп
Спира
.
—
Мило
ми
је
!
—
вели
гђа
Сида
.
И
доиста
било
јој
је
мило
!
Чим
га
је
видела
,
допао
јој
се
,
а
особито
јој
је
мило
било
,
што
се
то
баш
тако
стрефило
да
је
и
њу
и
ћерку
гост
затекао
у
послу
,
знала
је
она
да
је
ово
учен
човек
,
па
ће
знати
оно
што
се
каже
:
„
Гледај
мајку
па
шацуј
ћерку
!
“
А
баш
јој
се
допао
чим
га
је
спазила
,
учтив
па
смеран
,
па
косу
разделио
по
средини
;
исти
к’о
њен
попа
пре
толико
година
кад
је
свршио
богословију
Карловачку
и
био
у
њу
заљубљен
па
јој
певао
:
„
Ах
,
Венеро
,
ужасна
богињо
,
Над
смертнима
свирјепа
књагињо
!
“
Ах
,
какав
би
то
красан
пар
био
да
се
узму
!
Он
леп
висок
,
а
она
лепа
и
мало
нижа
;
али
жена
и
треба
да
је
мало
нижа
,
то
је
много
лепше
него
кад
су
и
муж
и
жена
високи
,
а
сачувај
Боже
кад
је
муж
мали
,
а
жена
се
отегла
у
висину
!
Ено
како
ружно
стоји
кад
Арса
грк
пође
кудгод
са
женом
,
па
она
дугачка
ко
торањ
а
он
мали
и
снизак
к’о
патак
.
Па
још
кад
се
узму
испод
руке
изгледа
она
жена
,
издалека
кад
гледате
,
као
да
је
упртила
с
пијаце
какав
пун
цегер
па
га
вуче
кући
.
Тако
је
мислила
у
себи
гђа
Сида
па
прекиде
сама
паузу
.
—
А
ми
баш
јуче
разговарамо
,
ја
и
мој
супруг
,
о
томе
кад
ћете
доћи
.
Мислили
смо
да
већ
нећете
ни
доћи
.
„
Можда
се
предомислио
,
“
разговарамо
се
:
„
ваљ’да
је
пао
на
теме
да
дође
,
па
да
се
закопа
у
овом
нашем
каљавом
селу
код
толиких
красних
вароши
и
толиких
варошких
фрајлица
.
Млад
,
учен
човек
воле
провађање
,
клавир
,
немецки
унтерхалтунг
,
и
он
сад
да
дође
овде
па
да
се
попаори
међ
нама
!
“
А
зар
би
и
ми
седили
овде
да
не
морамо
.
—
О
,
милостива
,
—
прекиде
је
гост
,
—
ви
слабо
шацујете
село
и
његове
красоте
кад
тако
говорите
.
О
,
и
у
селу
се
да
сасвим
лепо
живити
,
верујте
!
—
Па
оно
јесте
,
господине
,
—
поправља
се
гђа
Сида
,
—
али
тек
тек
опет
к’о
велим
:
друго
је
варош
а
друго
село
.
Све
је
овде
друкчије
.
Ето
само
девојке
да
узмемо
.
Овде
у
селу
су
доста
неокретне
,
стидљиве
;
не
можеш
јој
кљештама
реч
једну
ишчупати
.
Кад
јој
штогођ
кажете
а
она
поцрвени
до
ушију
па
у
земљу
да
пропадне
,
а
већ
од
унтерхалтунга
ни
спомена
!
А
није
да
су
просте
или
завезане
и
да
не
знају
—
него
,
тако
!
А
у
вароши
фине
,
па
штелунг
па
персона
па
клавир
са
немецким
аријама
,
хе
,
а
то
се
све
сваком
младом
човеку
увек
више
допада
.
Признајте
,
зар
није
к’о
што
кажем
?
—
Пак-пак
?
—
умеша
се
патак
у
разговор
и
прекиде
малу
паузу
која
постаде
после
госпоја-Сидиног
питања
.
Погледа
га
гост
онако
са
оном
кецељом
па
се
насмеши
.
—
Али
Сидо
...
—
вели
поп
Спира
,
—
што
досађујеш
господину
?
—
О
,
на
против
!
—
вели
гост
.
—
Како
ко
,
ал
’
мени
,
верујте
,
увек
се
више
допадала
и
увек
ми
више
импоновала
једна
добра
проста
уређена
кућица
,
у
којој
скромна
и
вредна
домаћица
уме
да
води
газдинство
,
да
претходи
примером
,
на
пример
,
својој
ћерци
,
да
ова
буде
временом
добра
кућаница
и
домаћица
,
да
помаже
матери
у
кујни
,
да
,
да
и
томе
подобно
,
—
вели
гост
који
се
мало
уплео
био
.
—
Та
шта
говорите
?
—
чуди
се
госпоја
Сида
.
—
Ко
би
то
и
помислио
,
да
вам
се
то
допада
?
!
—
Не
,
не
,
милостива
,
верујте
.
То
је
мој
идеал
.
Једна
мала
кућица
и
баштица
.
Проста
кујна
,
скромна
,
проста
али
укусна
јела
;
каква
пилећа
чорба
,
паприкаш
са
ноклицама
и
једна
српска
гужвара
—
па
више
не
тражим
да
једна
домаћица
уме
своме
мужу
зготовити
ручак
.
—
Та
шта
говорите
?
!
—
чуди
се
опет
госпоја
Сида
.
—
Ко
би
то
и
помислио
!
...
Збиља
,
кад
споменусте
ручак
,
—
рече
и
окрете
се
попу
,
—
а
јеси
ли
ти
,
Спиро
,
позвао
за
сутра
господина
на
ручак
?
Шта
да
се
потуца
које
где
?
Ваљда
код
оног
Швабе
да
руча
што
му
је
куварица
Чифутка
,
како
кажу
!
Што
баш
у
нашу
недељу
да
тамо
руча
да
једе
леб
с
кимом
и
друга
чуфуцка
јела
?
!
—
А
па
дабоме
да
сам
,
и
господин
је
био
тако
добар
,
па
ми
није
одбио
,
—
вели
поносито
поп
Спира
.
—
О
молим
,
молим
,
—
клања
се
гост
,
—
ви
сте
и
одвише
гостољубиви
.
—
А
сутра
је
баш
Јула
редуша
,
—
вели
госпоја
Сида
,
—
а
запамтила
је
лепо
све
шта
господин
гост
воле
.
Она
вам
не
мари
баш
да
чита
и
да
пише
али
да
скува
—
у
томе
се
не
боји
ни
једне
своје
вршњаке
надалеко
.
Јуцо
дете
моје
,
иди
у
кујну
,
још
мало
па
треба
вечерати
;
знаш
да
тата
воле
раније
да
вечера
.
—
Јуцо
сине
,
па
кад
већ
идеш
,
донеси
нам
по
једну
ракију
,
ако
вас
смем
,
то
јест
,
понудити
,
—
рече
поп
Спира
и
окрете
се
госту
.
—
И
донеси
столицу
једну
,
две
столице
донеси
.
Имам
чрезвичајне
сремачке
шљивовице
,
како
оно
каже
патер
Иноценц
кад
искапи
,
а
,
Сидо
?
-
„
Ajn
vares
getlihes
getrenk
,
ajn
varer
nektar
,
dize
slingovic
.
“
—
Послао
ми
је
један
мој
пријатељ
из
Фрушке
...
Само
једну
чашицу
.
—
А
,
захваљујем
лепо
.
—
Ама
само
једну
.
—
Не
,
не
,
верујте
...
не
пијем
.
—
Чашицу
за
Бога
—
—
Ах
,
ни
капи
,
ни
капљице
,
—
брани
се
гост
,
устаје
и
клања
се
и
благодари
,
—
ни
кад
не
пијем
.
Верујте
—
—
Зар
је
баш
никад
нисте
окусили
?
—
Тааа
,
није
баш
да
нисам
...
Јесам
кол’ко
се
сећам
само
као
утук
,
само
после
шљива
...
па
знате
,
само
у
цели
да
предупредим
грозницу
—
—
Дакле
,
шљивама
за
љубав
’
оћете
а
нама
за
љубав
нећете
,
—
вели
гђа
Сида
и
гурну
и
шану
кришом
Јули
:
—
Кажи
:
„
Ал
’
мени
за
љубав
,
господине
“
—
—
Мени
за
љубав
,
господине
,
зар
нећете
?
—
рече
Јула
и
погледа
га
усплахирено
а
црвена
до
ушију
и
принесе
му
послужавник
с
ракијом
.
—
Е
,
вама
већ
не
могу
одбити
,
—
рече
гост
,
—
али
верујте
да
ово
чиним
преко
принципа
!
—
Па
узе
чашицу
и
испи
је
до
пола
па
је
клањајући
се
врати
на
послужавник
.
—
Зар
толицну
чашицу
па
и
њу
само
до
пола
?
—
протестује
гђа
Сида
.
—
Верујте
не
могу
више
.
Одмах
осећам
како
штетно
утиче
на
организам
и
конштрукцију
тела
.
—
А
за
тим
се
диже
и
поклони
учтиво
.
—
Е
,
дакле
,
ја
се
клањам
и
молим
да
ме
извините
што
сам
вас
задржао
од
послова
.
—
Па
кад
баш
хитате
,
оно
вас
нећемо
задржавати
,
а
сутра
?
Сутра
се
,
дакле
,
смем
надати
да
ћете
нас
почаствовати
посјетом
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Ја
ћу
бити
тако
слободан
—
—
Е
,
дабоме
!
Тек
штогођ
...
—
вели
гђа
Сида
.
—
Како
слободан
?
!
Ваљда
смо
ми
неки
туђини
,
какве
швабе
—
—
Клањам
се
.
Љубим
руку
,
милостива
...
љубим
руку
,
госпођице
,
—
рече
г
.
Пера
и
мајку
пољуби
у
руку
а
ћерци
се
учтиво
поклони
.
—
Службеница
!
—
одговори
Јула
и
поклони
му
се
онако
како
се
обично
фрајле
са
села
клањају
,
то
јест
извуче
мало
врат
к‘о
корњача
.
Кад
је
изашао
гост
,
сви
су
задовољни
били
посетом
а
нарочито
тим
сретним
случајем
,
што
је
баш
при
послу
затекао
Јулу
.
—
Баш
красан
,
фајн
млад
човек
!
—
вели
гђа
Сида
.
—
Како
само
лепо
говори
,
к’о
из
књиге
.
Бадава
,
наша
Богословија
може
се
пофалити
што
така
васпитана
младеж
излази
из
ње
.
Фини
младић
к’о
из
штифта
,
к’о
из
штифта
!
—
понавља
гђа
Сида
.
—
Па
како
се
само
учтиво
извињава
!
Каже
:
„
Шкодиће
ми
конштрукцији
!
“
Једва
је
попио
пола
чашице
!
Сирома
’
младић
,
и
сам
се
чуди
шта
га
је
сад
снашло
.
—
Баш
,
Бога
ми
!
И
сад
ми
га
је
жао
.
—
вели
поп
Спира
у
иронији
,
а
и
ди
би
богословац
пио
ракију
!
?
Тако
сам
се
и
ја
некад
,
сећам
се
,
штимавао
;
а
,
Сидо
,
памтиш
ли
?
А
,
Бога
ми
,
данас
,
данас
—
—
Е
,
тек
штогођ
!
А
шта
ти
себе
сравњаваш
са
шњим
?
Његова
конштрукција
и
твоја
—
и
бијаше
!
—
Е
,
није
него
још
нешто
...
Конштрукција
!
А
знаш
ли
ти
,
Сидо
,
да
су
мршаве
Нилске
краве
појеле
дебеле
?
!
Гледам
га
само
,
како
се
ту
цифра
!
Не
познајем
ја
богословце
!
И
ја
никад
нисам
био
у
богословији
;
нисам
је
учио
!
Ајде
,
Бога
ти
,
Сидо
,
говориш
к’о
к’о
...
Пије
тај
,
бојим
се
,
к’о
смук
баш
за
то
што
је
сув
,
то
ти
ја
само
кажем
.
—
Е
,
дабоме
,
—
брани
га
гђа
Сида
и
не
да
на
њ
.
—
Ајд-ајд
!
Ја
ти
ипак
кажем
,
да
ја
добро
познајем
све
те
,
што
се
тако
цифрају
...
То
су
тек
они
,
они
прави
.
—
Та
шта
си
заокупио
ту
пред
дететом
?
!
Јуцо
,
дете
моје
,
не
слушај
ти
тату
...
Њему
дође
тако
понекад
па
му
срце
и
душа
да
секире
човека
.
—
Е
,
ја
ти
реко
’
—
вели
поп
Спира
.
И
није
се
преварио
искусни
поп
Спира
којега
ни
најмање
није
збунило
позивање
г
.
-Перино
на
конштрукцију
.
Волео
је
г
.
Пера
,
као
сваки
богословац
,
шљивовицу
.
Колико
је
пута
уз
њу
певао
јој
онај
свима
богословима
тако
добро
познати
тропар
шљивовици
:
„
Пресвјатаја
мученице
препеченице
.
“
Пио
је
он
често
и
сам
и
у
друштву
с
друговима
и
био
често
меланхоличан
као
сваки
богословац
.
ГЛАВА
ПЕТА
У
којој
је
описан
рапорт
који
је
Ержа
слушкиња
донела
и
рапортирала
га
гђи
Перси
.
У
њој
ће
већ
читатељ
наслутити
сукоб
и
заплет
без
којега
је
свака
приповетка
досадна
Још
одмах
тога
истога
дана
у
исто
доба
кад
се
У
поп-Спириној
сазнало
се
и
у
поп-Ћириној
кући
да
је
дошао
нови
учитељ
.
Како
је
у
ово
село
,
као
и
у
свако
село
мало
ко
свраћао
,
није
чудо
што
је
одмах
по
селу
пукао
глас
да
је
дошао
давно
очекивани
нови
учитељ
,
а
и
Ержа
,
поп-Ћирина
слушкиња
,
која
је
стајала
баш
у
тај
пар
на
вратима
и
пратила
својим
лојаним
очима
Лацка
кишбирова
,
најмлађег
и
по
старости
и
по
годинама
службе
кишбирова
,
видела
је
лепо
,
кад
је
поп-Спира
ушао
у
кућу
,
а
пред
њим
ушао
један
стран
човек
и
одмах
је
то
рапортирала
гђа-Перси
.
—
Ето
!
Шта
сам
рекла
!
—
рече
љутито
гђа-Перса
.
—
Онај
паор
га
већ
упец’о
.
Унцут
један
!
—
додаде
у
себи
па
се
да
у
мисли
.
Радозналост
је
морила
;
да
се
изеде
жива
.
Како
само
већ
да
дозна
:
какав
је
гост
,
како
изгледа
и
шта
ће
се
разговарати
.
Да
оде
сад
кад
се
краве
музу
,
—
не
иде
,
нема
смисла
.
Каијафа
је
она
гђа-Сида
,
сетиће
се
одмах
.
Аја
,
не
иде
!
Мисли
се
,
шта
да
ради
.
Како
су
били
комшије
—
трећа
четврта
кућа
—
како
би
било
,
сети
се
гђа-Перса
(
као
свака
забринута
мамица
која
има
ћер
на
удају
,
а
опасност
тако
близу
)
—
да
пошље
часком
Ержу
каквим
било
послом
,
да
разгледа
и
јави
.
—
Ержа
,
снаго
,
—
викну
гђа-Перса
,
—
иди
часком
до
поп-Спирини
’
,
па
кажи
госпоја-Сиди
:
„
Поздравила
вас
,
кажи
,
моја
госпоја
,
да
нам
позајмите
часком
,
управо
за
ноћас
,
вашега
мачка
.
“
Кажи
да
се
јавио
од
некуд
из
комшинског
амбара
један
велики
пацов
,
па
начинио
чудо
и
покор
по
шпајзу
и
изгриз’о
и
чизме
милостивог
господина
и
појео
их
,
кажи
,
све
до
штруфли
;
остале
само
,
кажи
,
штруфле
и
штикле
.
Тако
кажи
и
замоли
је
нека
ти
уфате
и
даду
њиховог
мачка
,
он
је
већ
чувен
мајстор
за
пацове
.
Ајд
,
иди
сад
.
Стој
!
Ти
ћеш
то
заборавити
к’о
и
запушач
.
Дакле
,
шта
сам
све
казала
?
Шта
ћеш
да
кажеш
?
—
запита
је
гђа-Перса
и
формало
је
преслиша
.
А
то
је
и
потребно
било
,
јер
Ержа
је
била
једна
врло
заборавна
девојчура
,
за
то
јој
и
пребацује
гђа
Перса
за
запушач
од
стакла
,
који
увек
заборави
у
дућану
код
грка
.
Ето
тако
је
искумстирала
гђа
Перса
и
досетила
се
лепо
.
Можда
ће
ко
од
читалаца
овде
стати
и
сумњиво
завртети
главом
и
зачуђено
запитати
:
„
Шта
,
зар
поп-Ћира
није
имао
мачке
!
?
Зар
попина
кућа
и
богатство
,
па
да
буде
без
таквог
једног
чувара
?
!
“
Питање
сасвим
умесно
,
али
писца
неће
збунити
,
јер
има
готов
одговор
на
то
.
Имали
су
и
поп-Ћирини
мачка
.
Али
је
поп-Ћира
несретан
био
са
својим
мачком
.
Јер
исти
и
ако
је
био
од
ране
младости
код
њега
,
и
ако
је
васпитаван
цигло
у
том
правцу
,
да
буде
тако
рећи
,
један
ступ
куће
—
ипак
се
он
изметнуо
у
нешто
са
свим
друго
,
са
свим
супротно
.
Са
годинама
се
развиле
у
њему
пагубне
и
опаке
душевне
особине
.
Био
је
непоуздан
.
Прави
скуп
свију
порока
а
између
свију
два
најпагубнија
,
порок
лењствовања
и
порок
крађе
.
Био
је
ужасна
лењштина
и
чмавалица
.
По
њему
су
се
слободно
могли
не
само
пацови
него
и
мишеви
до
миле
воље
шетати
и
трчкарати
,
он
је
само
себе
склањао
.
Пацова
се
бојао
а
мишеви
опет
изгледа
да
је
багателисао
.
А
сем
тога
био
је
као
лопов
бескрајно
лукав
и
дрзак
.
Крао
је
где
шта
стигне
и
по
кући
и
по
комшилуку
.
Ако
је
веровати
тужбама
комшија
,
насртао
је
и
на
живину
,
давио
комшиске
пилиће
и
вребао
голубиће
,
а
конабио
младе
голубчиће
као
какав
стари
пензионер
.
С
тога
је
сав
комшилук
био
против
њега
и
вребао
га
да
га
убије
,
али
за
чудо
,
да
је
крај
свих
тих
претњи
и
опасности
још
жив
био
,
ма
да
се
једна
комшиница
зарекла
пред
кандилом
,
у
коме
је
горео
најчистији
барабанц-зејтин
,
тако
она
не
била
жива
,
и
не
била
госпоја
перзекуторовица
ако
од
његовог
крзна
не
направи
себи
„
муф
“
на
зиму
.
Но
што
је
крао
по
комшилуку
,
то
би
му
гђа
Перса
још
и
опростила
,
али
он
је
крао
и
по
кући
.
Једном
речи
,
није
украо
само
оно
,
што
је
о
небо
било
обешено
.
Од
кућевног
лопова
—
говорила
је
гђа
Перса
,
—
тешко
сачувати
.
Ушуња
се
само
у
кујну
,
скупи
се
и
упреподоби
и
зажмури
као
да
је
равнодушан
према
свему
,
а
међу
тим
само
вреба
,
и
на
што
баци
око
—
то
је
већ
сигурно
његово
.
Па
чим
зграби
а
он
бега
из
све
снаге
;
право
бега
на
таван
,
на
кров
или
на
какво
друго
безбедно
место
где
ће
моћи
на
тенани
омастити
брке
.
А
насртао
је
и
на
крупније
ствари
;
није
се
устручавао
ни
од
вреле
кобасице
,
дрзнуо
је
и
на
читаву
обарену
шунку
,
хватао
се
у
коштац
и
са
читавом
очупаном
гуском
,
само
ако
му
се
дала
прилика
!
Звао
се
Марко
,
али
га
госпоја
Перса
није
друкчије
ни
звала
него
лоповом
.
Лопов
један
што
ми
једе
век
!
—
рекла
би
љутито
.
А
и
он
сам
као
да
је
добро
знао
да
га
поред
имена
Марко
још
и
тако
зову
.
Јер
чим
би
чуо
реч
„
лопов
“
па
ма
то
и
о
неком
другом
,
о
неком
коњокрадици
реч
била
,
одмах
би
,
будући
увек
нечисте
савести
и
свестан
своје
кривице
и
грехова
,
бегао
из
кујне
на
какво
узвишено
и
безбедно
место
,
где
седне
,
обвије
реп
око
ногу
,
зажмири
па
ћути
.
А
гђа
Перса
га
нађе
па
га
стане
грдити
:
„
’
Оћеш
голубића
,
лопове
један
матори
!
“
он
само
ћути
,
зажмири
очима
,
разглави
вилице
,
заврне
језик
па
зева
као
какав
блазиран
аристократа
кога
се
тај
свет
баш
ништа
не
тиче
,
а
гђа
Перса
да
се
изеде
жива
.
„
Гледај
само
обешењака
једног
,
како
се
прави
светац
!
Па
још
зева
,
лопов
преисподњи
!
Ху
,
виле
га
однеле
!
—
па
га
гађа
метлом
или
портвишем
,
а
метла
јој
паде
на
главу
,
а
мачак
се
и
не
миче
с
места
него
се
и
даље
спокојно
и
натенани
умива
и
глади
и
дотерује
тоалету
.
Но
ми
смо
се
мало
повише
удалили
од
предмета
и
заборавили
се
описујући
овога
лопова
.
Али
тако
је
то
у
свету
!
Право
је
речено
да
:
добар
глас
далеко
иде
,
а
зао
још
даље
;
па
за
то
се
о
поп-Ћирином
мачку
више
говорило
него
о
поп-Спирином
о
коме
последњем
ћемо
с
тога
и
ми
врло
кратки
бити
.
Он
је
био
нешто
сасвим
друго
.
Био
је
идеал
правог
доброг
мачка
;
јер
кад
се
он
каприцира
да
ухвати
миша
или
пацова
,
у
стању
је
да
заборави
и
на
јело
и
на
пиће
и
да
га
сахатима
вреба
(
а
у
осталом
,
на
то
су
га
и
научили
.
„
Не
дам
му
,
боме
;
ено
му
мишева
па
нек
их
хвата
!
“
рекла
би
гђа
Сида
кад
транжира
месо
;
само
кад
је
чистила
рибу
,
онда
би
му
бацала
оно
што
извади
из
рибе
.
)
А
хватао
се
у
коштац
и
са
самим
касапским
пацовима
који
су
већ
познати
као
врло
дрски
.
По
њега
је
дакле
отрчала
Ержа
.
—
Поздравила
вас
је
милостива
госпоја
и
моли
вас
,
један
нам
пацов
направио
велику
штету
по
шпајзу
,
изгриз’о
милостивом
господину
све
чизме
,
па
ме
послала
да
вас
молим
да
нам
позајмите
само
за
ноћас
вашега
„
нотароша
“
...
овај
...
мачка
вашег
.
(
Мачка
су
звали
,
онако
међу
собом
,
нотарошем
,
за
то
што
и
сеоски
нотарош
није
шиљио
него
је
рашчешљавао
бркове
,
па
је
изгледао
к’о
мачак
,
а
мачак
се
опет
шетао
по
крову
онако
исто
госпоствено
и
мајестетично
—
корак
два
па
стане
—
као
господин
нотарош
кад
иде
шором
по
званичној
дужности
.
)
Ержа
је
баш
као
што
ваља
потрефила
.
Дошла
је
баш
кад
су
се
разговарали
с
гостом
,
и
док
су
тражили
и
хватали
мачка
,
она
је
имала
времена
да
лепо
посматра
госта
и
запамтила
му
све
и
стас
и
лице
и
косу
и
очи
и
одело
и
својим
рођеним
ушима
чула
кад
су
га
позвали
сутра
—
у
Недељу
—
на
ручак
.
Чим
се
вратила
и
донела
мачка
кога
одмах
однеше
и
затворише
у
„
шпајз
“
,
одмах
је
салетеше
с
питањима
и
мајка
и
керка
,
гђа
Перса
и
гђица
Меланија
,
а
Ержа
само
одговара
.
Казала
је
да
је
висок
,
леп
к’о
„
фирер
“
,
а
бркове
да
има
мале
и
мало
брадице
;
коса
лепа
,
смеђа
,
пала
на
рамена
онако
омладински
,
а
раздељена
по
среди
онако
богословски
,
а
кад
говори
што
а
он
гледа
у
земљу
.
—
Сутра
ће
,
—
свршава
Ержа
рапорт
,
—
бити
код
милостивих
на
ручку
.
Мајка
и
ћерка
се
само
згледаше
на
тај
глас
.
—
Видиш
,
молим
те
,
а
ништа
ми
не
јавља
лукава
паорска
бештија
,
—
вели
гђа
Перса
љутито
.
—
Гледај
ти
,
молим
те
,
ди
ће
медвед
најбољу
крушку
да
изеде
!
...
А
,
је
ли
,
Ержа
дете
моје
,
а
какав
је
у
лицу
,
је
л
’
сув
или
онако
пунији
?
—
Сув
,
па
онако
мало
блеђи
у
лицу
,
—
вели
Ержа
,
—
онако
господске
фарбе
у
лицу
...
Онако
к’о
Шаника
апотекарски
калфа
—
—
Какав
„
калфа
“
,
паорушо
једна
!
—
дрекну
гђа
Перса
.
—
Не
зове
се
он
калфа
него
„
господин
асистент
“
!
Теби
пуна
глава
калфи
,
зато
и
заборављаш
увек
запушаче
од
стаклета
у
дућану
!
Само
ти
је
до
анђарања
,
несрећо
маџарска
!
—
грди
је
гђа
Перса
не
знајући
на
коме
да
искали
свој
јед
.
—
Али
,
мама
!
—
умирује
је
Меланија
.
—
Уф
!
—
хуче
гђа
Перса
,
па
не
може
да
стоји
на
једном
месту
,
него
се
успропадала
па
јој
све
смета
по
кући
.
—
Ето
,
шта
ја
кажем
!
Чим
сам
чула
за
онај
њен
сан
,
одмах
сам
казала
и
помислила
:
да
ће
то
бити
нека
њи’ова
хунцутарија
.
Удесили
они
то
све
још
раније
.
Па
к’о
бајаги
сневала
да
се
кугла
,
нада
се
гостима
и
шта
ти
ту
још
нема
!
Та
док
је
видим
,
знам
је
и
шта
мисли
!
Гледам
је
к’о
да
је
од
стакла
...
Дакле
шта
кажеш
:
фини
блед
младић
!
Зар
је
то
прилика
за
ону
њену
цвеклу
?
!
Он
блед
,
а
она
с
оним
њеним
паорским
руменим
образима
—
па
тек
оно
њено
паорско
име
!
Јуца
,
фрајла
Јуца
.
Баш
је
она
нека
Јуца
!
Пударуша
једна
.
—
Па
каз’о
је
још
и
то
шта
воде
да
једе
,
—
наставља
Ержа
свој
рапорт
.
—
Па
,
мора
да
каже
сирома
’
;
види
и
сам
да
је
запао
међ
паоре
!
—
вели
гђа
Перса
.
—
Питала
га
милостивна
,
—
наставља
Ержа
,
—
воле
ли
„
покенес
“
—
—
О
паоруша
једна
!
И
она
зна
шта
је
„
покенес
“
!
—
А
он
каже
да
воле
гужвару
са
сиром
!
—
наставља
Ержа
.
—
Па
мора
,
сирома
’
!
Дај
,
мисли
у
себи
,
ма
шта
,
само
да
не
остане
гладан
.
Боме
пишкоте
му
и
неће
спремити
!
...
И
како
то
да
се
само
стрефи
,
да
је
баш
сад
његова
чреда
а
не
Ћирина
!
?
Па
га
сад
онај
зграбио
лепо
па
право
кући
с
њим
!
Ху
,
отровала
би
’
се
,
а
држала
сам
к’о
у
воску
!
—
За
Бога
,
мама
,
а
што
се
ви
толико
кренкујете
!
Није
то
ништа
тако
страшно
!
Има
још
,
фала
Богу
,
Недеља
,
па
ето
може
и
код
нас
доћи
.
—
Ху
!
Немој
ми
бар
ти
пристајати
на
јед
!
—
обрецну
се
гђа
Перса
.
—
Ниси
се
ти
,
ћерко
,
још
удавала
,
па
за
то
тако
и
говориш
.
Данашње
су
младожење
к’о
чикови
;
таман
га
упецаш
и
да
кажеш
:
фала
Богу
!
а
он
исклизи
к’о
чиков
.
—
Ту
се
гђа
Перса
сетила
свију
негдашњих
мајсторија
којима
су
се
послужили
(
и
поред
свију
онако
повољних
придика
)
да
улове
младога
клирика
Ћиру
.
Какав
му
је
само
диван
ћелепуш
сама
својом
руком
направила
,
први
видљиви
знак
нежне
наклоности
према
њему
.
—
С
тим
се
није
шалити
,
—
продужује
гђа
Перса
.
—
Не
знаш
ти
,
рано
,
ону
матору
бештију
;
није
то
ништа
у
њи’овој
фамилији
...
Ајд
’
већ
видићу
шта
ћу
!
—
теши
се
гђа
Перса
.
ГЛАВА
ШЕСТА
У
којој
је
описан
један
недељни
дан
у
селу
,
а
може
се
цела
прескочити
,
јер
је
само
као
епизода
у
овој
приповеци
.
Осванула
је
света
Недеља
,
то
једно
ваљада
најлепше
и
најкорисније
дело
благога
Створитеља
.
Он
је
сам
заповедио
да
се
тога
дана
ништа
не
ради
и
побожни
свет
поп-Ћириног
и
поп-Спириног
села
ни
једну
ни
написану
заповест
Божју
није
тако
свесрдно
испуњавао
као
ову
усмену
.
Лепа
је
Недеља
свуд
на
овом
Божјем
свету
;
лепа
и
у
граду
,
али
тек
,
мислим
,
да
није
нигде
лепша
Недеља
него
у
селу
.
У
селу
се
још
у
Суботу
после
подне
опажа
да
се
приближује
.
Друкчије
је
у
кући
и
пред
кућом
.
У
кући
се
риба
и
чисти
.
Дечурлија
је
комотнија
Суботом
;
може
се
играти
и
каљати
до
миле
воље
.
„
Нека
,
и
тако
је
сутра
Недеља
,
пресвуће
се
,
“
веле
старији
прљавој
деци
.
Девојке
спремају
шлинговане
сукње
за
рогаљ
,
момци
мажу
чизме
да
омекшају
,
а
бабе
траже
дугмад
и
наливају
зејтин
у
кандило
и
пале
кандило
и
крсте
се
кад
зазвони
на
вечерње
и
распитују
,
који
ће
господин-попа
сутра
да
служи
и
наређују
да
се
татине
чизме
добро
намажу
машћу
и
истрљају
јер
се
прошле
Недеље
тужио
да
су
га
убијале
и
морао
их
још
у
порти
скинути
.
Био
је
леп
летњи
дан
,
ова
данашња
Недеља
.
Јутрење
свршено
,
излази
свет
из
цркве
.
Обе
попадије
се
враћају
с
јутрења
свака
својој
кући
.
Разговарају
се
идући
тако
из
цркве
о
свачему
;
о
дану
,
како
је
леп
а
како
је
и
ноћас
изгледало
да
ће
бити
кише
.
О
госту
ни
речи
!
Гђа
Перса
се
решила
да
не
спомене
,
а
гђа
Сида
ћути
или
о
које
чему
говори
.
„
Видиш
бештије
једне
,
“
мисли
у
себи
гђа
Перса
,
„
како
се
каприцирала
па
баш
ни
једне
речи
!
Ни
да
се
бар
пошали
,
да
нас
позове
после
ручка
!
“
Сва
јој
је
мораста
изгледала
,
али
јој
није
дала
приметити
да
се
љути
.
Растадоше
се
љубазно
и
оде
свака
својој
кући
.
Ах
,
како
је
лепа
Недеља
у
селу
!
Лепа
од
ранога
јутра
па
све
до
Понедељника
у
јутру
.
И
у
вароши
па
има
неке
разлике
између
радног
и
недељног
дана
,
али
никада
таке
као
у
селу
.
Нека
свечана
тишина
још
с
јутра
казује
да
је
празник
.
Испред
сваке
куће
почишћено
и
поливено
а
све
мирише
на
мокру
прашину
.
Сво
село
чисто
као
умивено
лице
.
Испред
кућа
овде
онде
виђају
се
гомиле
деце
чисто
обучене
где
стоје
,
не
играју
се
да
се
искаљају
.
На
ногама
им
чизмице
,
на
плећима
преко
кошуље
од
танког
српског
платна
,
пруслучићи
свилени
са
сребрном
пуцади
а
на
глави
нови
чисти
шеширићи
,
(
у
деце
већих
газда
свилени
и
чупави
)
из
којих
још
нису
пили
воде
на
Тиси
,
ни
јели
дуда
,
нити
се
њима
играли
„
шоркапе
“
.
За
шеширом
жућкасто
ковиље
;
расцветало
се
на
сунцу
па
покрило
и
умотало
сав
шешир
.
Сва
деца
умивена
и
очешљана
а
косица
им
намазана
зејтином
.
Све
на
њима
чисто
а
често
и
ново
,
па
и
деца
добила
неки
свечани
,
недељни
изглед
,
па
и
самима
им
нешто
необичо
;
некако
су
ограничени
,
не
смеју
да
се
хрву
,
да
се
пентрају
на
дрво
и
једу
дуд
,
не
смеју
да
се
јуре
и
шорају
ногама
прашину
,
која
је
неупотребљена
са
шаке
мирно
лежала
на
сред
пута
,
него
морају
да
стоје
тако
мирно
,
па
да
се
гледају
чији
је
пруслук
лепши
и
ко
има
већи
ред
сребрне
дугмади
.
Али
чим
се
сврши
литургија
они
се
одмах
раскомоте
;
још
у
црквеној
порти
свуку
чизме
па
боси
лете
кућама
са
чизмицама
у
рукама
.
По
нека
девојка
промакне
брзо
у
комшилук
,
испод
