изредногпецива
.
Док
се
овај
посао
вршио
по
свима
правилима
,
која
је
,
видело
се
одмах
,
отац
Ђунисије
знао
,
тако
рећи
,
а
да
и
не
погледа
у
књигу
,
дотле
се
горе
у
трпезарији
чуо
оштар
глас
пречасног
игумана
...
.
Да
ли
је
та
вика
имала
какве
везе
са
оним
карлисањем
оца
Теофана
—
о
час
у
подрум
,
час
у
ћилер
,
час
у
мутвак
;
час
уз
басамаке
у
трпезарију
,
а
час
опет
потеци
доле
:
сад
носећи
тањире
,
чиније
,
чаршаве
,
неку
стакларију
,
а
час
по
нешто
друго
што
би
припадало
столу
кад
се
имао
да
постави
било
за
ручак
било
за
вечеру
,
—
то
,
управо
,
наша
прича
није
могла
да
докучи
...
.
Једно
се
само
могло
приметити
,
а
то
је
,
да
је
игуманов
глас
узимао
особит
тон
онда
—
кад
би
год
отац
Теофан
имао
какву
мисију
у
мутваку
.
До
душе
,
тада
би
и
отац
Ђунисије
престао
да
извлачи
жар
;
он
би
се
наслонио
на
жарач
,
а
и
нехотично
би
се
загледао
у
мутвачка
врата
...
.
Очи
би
му
се
нешто
засветлиле
,
а
усне
почеле
да
мичу
као
оно
кад
неко
шапутом
броји
:
један
,
два
,
три
!
...
Али
кад
би
игуманов
глас
загрмео
,
а
његова
се
брада
преко
ћелијског
доксата
затресла
од
неке
,
Бог
ће
га
свети
знати
,
срџбе
,
—
отад
би
се
Ђунисије
чисто
тргао
и
продужио
изгртање
жара
,
али
би
се
и
отац
Теофан
на
ту
вику
из
мутвака
помолио
натоварен
неким
судовима
,
и
упутио
се
уз
басамаке
мирно
,
као
кад
човек
пази
,
да
оно
,
што
је
понео
,
читаво
донесе
на
своје
место
.
Ова
хладнокрвност
оца
Теофана
вазда
је
чудно
дејствовала
на
оца
игумана
а
нарочито
на
спуштање
његова
гласа
...
.
И
ко
би
у
овој
прилици
гледао
оца
Ђунисија
и
оца
Теофана
—
би
се
заклео
,
да
се
срџба
игуманова
и
није
односила
на
брата
по
Христу
у
мутваку
,
колико
на
онога
што
изгрће
жар
под
она
два
већ
поруменела
пецива
.
Сунце
је
давно
село
.
На
западу
су
се
мало
по
мало
гасили
његови
последњи
одблесци
што
мало
пре
беху
као
растопљеним
златом
облили
дуге
облачне
пруге
које
оперважаваху
дивовски
свод
небескога
портала
што
дели
дан
од
ноћи
,
што
међи
између
међу
овога
и
онога
света
;
а
пружаст
вео
вечерње
магле
,
што
је
хладна
ноћна
студен
измами
из
околних
дубодолина
,
поче
застирати
зелене
дубраве
и
висове
што
окружаваху
овај
горостасни
котао
у
коме
се
још
по
мало
белуцаше
света
Христова
обитељ
са
својим
мрким
кубетима
и
белим
ћелијама
;
а
оштар
јесењи
поветарац
пирушио
је
оздо
дољом
те
би
с
времена
на
време
синула
по
која
варница
на
ватришту
под
Великим
брестом
у
манастирском
дворишту
,
у
коме
се
више
не
виђаше
ни
једна
жива
душа
.
Али
судећи
по
осветљеним
прозорима
на
трпезарији
игумана
Партенија
,
рекло
би
се
,
да
су
се
тога
вечера
многе
хришћанске
душе
искупиле
под
овај
смирени
кров
,
и
да
су
ту
делиле
међу
собом
не
само
со
и
хлебац
већ
и
многу
другу
ђаконију
коју
је
кадар
на
свој
сто
изнети
богати
манастир
Р
...
.
Прозори
беху
застрти
белим
завесама
.
С
тога
и
беше
занимљиво
посматрати
црне
пантомимске
сенке
које
се
на
њима
на
изменце
појављиваху
и
ишчезаваху
—
неке
с
великим
брадама
,
неке
с
необично
дугим
и
густим
бакенбартима
;
неке
голобраде
,
а
неке
са
заошиљеним
брчићима
;
неке
у
шумадијским
гуњевима
а
неке
у
елегантном
европском
ношиву
;
неке
у
читама
а
неке
у
камилавкама
...
.
Неке
би
мирно
једна
на
спрам
друге
стале
:
руке
би
им
се
дизале
и
спуштале
,
главе
би
им
климајући
нешто
одобравале
;
али
све
скупа
давало
би
слику
мирне
дискусије
.
Са
свим
би
друкчије
ишло
с
каквом
другом
групом
.
Она
би
већ
по
самој
својој
позитури
изгледала
накострешена
.
По
јединој
сенци
—
што
је
срдито
издигла
песницу
а
вилице
грчевито
стегла
,
заклео
би
се
,
да
јој
видиш
како
јој
из
зажарених
очију
полећу
варнице
срџбе
и
жудње
за
бог
те
пита
каквом
осветом
.
Једном
се
могла
опазити
на
средњем
прозору
трпезарије
једна
сенка
која
се
до
сад
,
чини
нам
се
,
није
појављивала
.
Она
беше
омалена
,
али
дежмекаста
стаса
.
Најоштрије
беше
јој
глава
на
завеси
одсењена
.
Лепо
се
виђаху
брижљиво
зачешљани
зулуфи
,
а
озго
,
преко
грдне
ћеле
,
беху
унакрст
пребачена
два
три
подужа
прамена
косе
.
Десна
јој
рука
беше
нешто
мало
испружена
.
Ко
се
боље
загледа
,
познаће
,
да
сенка
има
у
руци
чашу
.
Оно
неколико
других
сенака
на
осталим
прозорима
,
беху
узеле
положај
пажљивих
слушалаца
.
Опкладио
би
се
човек
од
заната
,
да
ће
ово
бити
једна
од
значајнијих
здравица
...
.
И
,
одиста
,
све
се
беше
у
ухо
претворило
.
Чекало
се
са
нестрпљењем
на
ораторски
почетак
.
Он
није
изостао
.
Ми
смо
га
могли
чути
чак
из
манастирског
дворишта
:
„
Дозволите
ми
,
господо
,
да
ову
чашу
напијем
у
здравље
оних
великих
мужева
,
чији
моћни
прсти
допиру
свуда
и
на
свако
место
;
без
чијег
саизвољења
није
слободно
ниједном
словенском
племену
да
води
своју
засебну
политику
,
штетну
великој
словенској
идеји
;
дозволите
ми
,
пречасни
оци
,
господо
и
браћо
,
да
испијем
у
здравље
славним
мужевима
свете
Москве
,
овоме
словенскоме
исполину
,
од
кога
данас
стрепе
непријатељи
великога
словенског
јединства
,
од
кога
стрепе
непријатељи
и
наше
славе
и
величине
у
будућој
заједници
словенској
.
“
„
Живео
московски
комитет
!
“
заори
се
цела
трпезарија
манастира
Р
...
.
а
све
сенке
лако
су
задрктале
од
неког
унутрашњег
усхићења
.
За
овим
наста
свечана
тишина
.
Иза
рамова
од
прозора
појавише
се
још
неки
слушаоци
.
Сенка
говорникова
као
да
дође
у
нов
душевни
расположај
.
Она
узе
,
лепо
се
опазило
,
достојанственији
положај
.
Њен
се
глас
,
овога
пута
са
тоном
ниже
,
јави
:
„
Пречасни
оци
,
господо
и
браћо
,
овом
мишљу
,
овом
идејом
што
су
нас
под
овај
смирени
кров
овако
једнодушно
ујединиле
,
данас
мисли
,
данас
дише
цео
народ
српски
,
сва
земља
наша
,
изузимајући
оне
јадне
групе
политичких
бедника
...
.
“
„
Што
се
напредњацима
зову
“
забобоња
један
бас
,
чак
из
угла
трпезарије
,
јер
се
све
сенке
у
један
мах
окретоше
на
ону
страну
,
од
куда
се
бас
појавио
.
Тамо
се
окрете
и
сенка
говорникова
.
Али
је
тај
прекид
није
помео
.
Шта
више
,
чињаше
се
као
да
јој
је
говору
од
овог
баса
нова
храна
пристигла
.
Она
настави
;
„
Јест
,
господо
и
браћо
,
изузимајући
оне
јадне
групе
политичких
бедника
,
што
се
напредњацима
зову
,
у
чијим
се
рукама
,
можда
,
са
још
неопратог
каквог
греха
нашег
,
налази
и
управа
наше
драге
отаџбине
.
Ови
политички
коцкари
дрзнули
су
да
српскоме
народу
прокоцкају
и
пријатељство
и
заштиту
нашега
моћног
заштитника
северног
,
а
да
му
у
замену
за
тај
ненакнадими
губитак
,
утрапе
у
шаке
шарену
кутију
са
варакли
натписом
:
„
нови
пријатељи
,
“
„
нове
пријатељске
везе
“
;
али
чим
би
ову
кутију
отворио
српски
народ
,
из
ње
би
палацнула
гуја
присојкиња
,
—
наш
„
вековни
непријатељ
...
.
“
„
Издајници
!
“
заори
се
као
из
једног
грла
.
На
крајњем
прозору
,
до
самих
степена
,
указаше
се
још
две
сенке
.
Обе
су
биле
под
камилавкама
;
једна
изгледаше
прићоса
,
а
растом
омалена
;
друга
густе
и
дуге
браде
а
широких
плећа
.
Одмах
се
видело
,
да
је
красноречивост
нашег
говорника
примамила
и
два
брата
по
Христу
—
оца
Теофана
и
оца
Ђунисија
.
„
Јест
,
издајници
,
“
пропе
се
на
саме
прсте
ораторева
сенка
,
—
прво
за
то
,
што
су
изашли
пред
овај
још
политички
незрео
народ
са
програмом
,
који
је
само
подесан
за
политички
зреле
народе
;
друго
за
то
,
што
су
дигли
хуку
и
буку
на
наш
устав
,
а
овамо
да
им
није
њега
,
не
би
се
могли
ни
дана
на
власти
одржати
...
.
Ко
пљује
на
оно
што
га
држи
—
тај
је
прави
издајник
оне
коре
хлеба
која
га
храни
.
—
“
Овде
сад
настаде
мала
пауза
.
Сенке
се
сташе
живље
кретати
;
а
ти
покрети
очевидно
су
показивали
опште
допадање
.
„
Они
ће
за
то
добити
заслужену
казну
!
“
одјекну
опет
онај
дубоки
бас
.
„
И
они
морају
бити
кажњени
,
“
одговори
му
ораторева
сенка
.
„
Казна
та
иде
полако
али
сигурно
.
Њих
данас
камџијају
оне
исте
камџије
које
су
они
сами
исплели
и
овоме
народу
у
руке
предали
.
Они
се
данас
љуте
на
звизгу
и
клепетање
у
клепетуше
и
тигање
које
се
за
њима
диже
...
.
Ето
,
то
им
је
награда
од
онога
,
кога
су
они
,
како
су
писали
док
су
у
опозицији
били
,
избавили
од
наше
тираније
...
.
Они
су
,
господо
и
браћо
,
дали
слободу
штампе
,
и
та
им
штампа
сад
на
памук
душу
вади
.
И
то
је
једна
врста
казне
,
онога
озго
свевишњега
.
Ето
,
господо
,
ја
сам
одсудно
противан
овакој
слободи
штампе
.
Ово
није
слобода
већ
разврат
.
И
ја
пред
вама
,
ево
,
признајем
,
да
сам
се
и
сам
тим
развратом
до
те
мере
служио
,
да
ме
је
чисто
стид
кад
на
ову
ругу
помислим
;
али
за
што
?
да
своје
политичке
противнике
оборим
оним
истим
оружјем
којим
су
се
они
мислили
да
прославе
,
—
да
делом
свету
покажем
,
како
овај
народ
за
овакве
слободе
још
сазрео
није
.
Наши
противници
сад
само
што
не
пиште
:
„
—
Ви
злоупотребљавате
дате
слободе
.
“
„
Ја
се
тој
њиховој
писци
грохотом
смејем
:
Ако
су
оно
„
народне
слободе
,
“
онда
пусти
народ
нека
их
он
ужива
и
употреби
како
он
уме
и
зна
,
и
онда
ће
се
оне
одиста
моћи
с
правом
назвати
„
народним
слободама
.
“
Мрште
ли
се
они
који
су
их
и
дали
—
на
начине
како
се
оне
употребљују
,
онда
су
они
или
политички
шарлатани
,
јер
нису
умели
да
одмере
меру
слобода
колику
је
образованост
овога
народа
кадра
на
својим
плећима
да
понесе
а
да
гредом
не
учини
штету
ни
товару
ни
предметима
кроз
које
пролази
;
или
су
они
политички
швиндлери
,
па
су
мислили
и
да
народу
даду
најшире
слободе
и
да
од
својих
противника
траже
да
остану
при
употребама
тих
слобода
у
границама
које
се
њима
допадају
...
.
“
„
То
је
,
богме
,
коштуњава
логика
.
Њу
нису
у
стању
прекрупити
ни
најљући
жрвњи
каквог
напредњачког
млинара
,
“
зачу
се
опет
онај
бас
из
дна
трпезарије
.
Здравичар
мало
застаде
.
Чињаше
се
као
да
размишља
,
на
кога
се
може
да
однесе
ова
несташна
примедба
.
Најпосле
,
ово
је
размишљавање
могло
имати
и
свога
места
,
јер
је
и
говорник
био
један
од
познатих
логичара
.
Он
је
,
чим
се
вратио
„
с
наука
“
,
био
објавио
рат
„
свакој
без
разлике
логици
“
.
Најтежу
батерију
беше
наперио
да
њом
начини
брешу
на
науци
о
души
.
Да
је
био
речит
,
колико
је
,
како
се
причало
,
био
уман
,
говорило
се
,
да
је
чак
могао
и
успети
;
а
овако
је
његова
велика
замисао
остала
у
покушају
.
С
тога
се
он
доцније
одао
политици
.
Политика
је
,
кажу
,
за
њ
била
подесније
поље
рада
но
логика
и
психологија
;
а
како
се
политика
увек
мора
додиривати
са
министарским
столицама
,
то
их
је
бистри
поглед
г
.
Ракарца
)
морао
узети
на
свој
нишан
...
Збиља
,
кад
је
већ
реч
о
министарским
столицама
,
ала
је
то
лепо
бити
министар
!
Ја
сам
,
ако
би
ми
се
хтело
веровати
,
из
доста
поуздана
извора
слушао
,
да
је
то
просто
некаква
изванредна
сладост
.
Ето
,
за
то
се
сигурно
људи
и
отимају
око
тога
.
И
г
.
Ракарац
је
био
у
„
срећно
“
доба
министар
—
наравно
као
човек
од
књиге
и
науке
примио
је
портфељ
министра
просвете
и
црквених
послова
,
па
како
су
манастири
у
неку
руку
што
и
цркве
,
—
то
је
и
игуман
Партеније
постао
љубимац
г
.
Ракарчев
.
—
Па
моја
логика
,
драги
кнеже
,
окрете
се
сенка
ономе
басу
,
и
јест
мало
покоштуњава
.
Могу
се
о
њу
и
зуби
поломити
,
а
разбити
се
не
да
.
Ето
,
можете
слободно
и
ви
пробати
!
Та
ви
сте
и
онако
„
тврд
“
судија
.
Није
вас
могао
смрвити
ни
закон
о
независности
судској
и
ако
сте
били
под
његовим
жрвњем
.
Сад
сте
,
видим
,
и
сами
независни
,
за
то
ми
онако
слободно
и
упадате
у
реч
.
Али
почујте
,
господине
кнеже
,
да
вам
и
ја
покажем
једну
независност
и
мало
старију
и
мало
потврђу
од
те
ваше
независности
.
То
је
онај
вечити
закон
,
који
све
у
времену
руши
.
Томе
ће
закону
подлећи
и
ваша
судска
независност
...
.
Ако
се
не
варам
,
кнеже
,
ви
сте
још
старатељски
судија
?
—
—
Јесам
,
г
.
министре
,
одговори
онај
бас
,
али
бас
,
који
је
сад
с
два
тона
био
скромнији
.
—
Видите
,
то
је
врло
добро
,
прихвати
сенка
с
неком
очевидном
ругом
,
бити
старатељски
судија
а
нарочито
у
В
...
то
је
,
колико
бити
судија
са
три
судијске
плате
...
Збиља
,
кнеже
,
ви
сте
много
рескирали
што
сте
вечерас
гост
у
манастиру
Р
...
Ако
се
прокљуви
да
сте
и
с
ким
сте
вечерас
овде
били
,
онда
,
она
два
вишка
,
која
не
стоје
под
заштитом
ваше
судијске
независности
,
могу
вам
за
час
прнути
из
кавеза
...
У
осталом
,
можда
ја
грешим
.
Ко
би
још
знао
за
што
напредњаци
на
томе
месту
и
трпе
једнога
свога
противника
?
—
—
Молимо
,
молимо
,
господине
министре
,
ми
нисмо
имали
намеру
никога
да
вређамо
,
а
најмање
вас
,
поче
се
извињавати
сиромах
бас
са
дна
душе
своје
.
—
Не
,
не
;
ни
ја
нисам
имао
намеру
да
вас
вређам
,
г
.
кнеже
.
Хтео
сам
потврдити
само
ваше
мишљење
о
мојој
логици
.
Као
што
видите
,
она
се
не
може
узети
као
какав
мек
орах
.
На
против
,
она
је
од
најнесрећније
врсте
коштуњаца
.
Рекло
би
се
,
да
ове
речи
Ракарчева
сенка
још
ни
изговорила
није
,
кад
се
остале
почеше
нешто
живље
кретати
.
Мало
за
тим
,
па
и
последња
штуче
с
прозора
манастира
Р
...
Нешто
се
морало
горе
у
дружини
догодити
,
што
је
прекинуло
ону
значајну
здравицу
,
за
коју
просто
и
сад
жалимо
што
јој
крај
нисмо
чули
.
—
И
ви
рекосте
,
кнеже
,
да
ће
нам
сва
мука
бити
узалуд
?
упитаће
г
.
Ракарац
министар
на
расположењу
г
.
Мију
старатељског
судију
из
В
...
.
а
његови
се
погледи
беху
зауставили
на
ђакону
Млађи
,
за
кога
беше
игуман
Партеније
нарочитог
човека
послао
да
му
вечерас
дође
.
—
Ја
тако
мислим
,
господине
министре
,
одговори
г
.
Мија
гласом
у
коме
познасмо
онај
мало
пређашњи
бас
са
дна
трпезарије
оца
Партенија
.
А
ето
и
капетана
Неше
,
он
је
сваки
час
у
народу
,
па
нека
вам
он
каже
.
—
Тако
је
,
г
.
министре
,
одговори
капетан
Неша
и
не
чекајући
да
га
г
.
Ракарац
упита
.
Г
.
Мија
има
потпуно
право
.
И
он
је
добро
извештен
.
Ако
он
не
излази
у
народ
,
народ
долази
њему
.
Мора
,
ја
шта
ће
.
Суд
је
суд
.
Њега
још
није
поткачила
ова
радикална
обест
.
Бога
ми
,
господине
министре
,
ако
се
овоме
злу
час
пре
не
учини
крај
,
од
ове
земље
неће
бити
ништа
...
Од
кад
ови
напредњаци
заведоше
ове
проклете
партије
,
од
то
доба
као
да
у
цео
народ
уђе
некакав
бес
,
па
му
се
просто
ништа
не
може
.
Данас
је
у
срезу
мањи
капетан
и
од
сеоског
бирова
.
И
она
моја
вајна
чаршијца
—
не
мош
’
је
познати
.
Ја
имам
тамо
једну
кафану
—
е
,
то
вам
је
право
гнездо
радикалско
.
Прозвали
су
је
—
„
кафана
без
сведока
“
.
То
јој
име
одиста
и
доликује
.
Ту
ко
шта
повуче
,
повуче
.
Нека
је
дупком
пуна
гостију
,
и
нека
се
у
њој
ма
шта
рекне
,
нико
ту
сведочити
неће
.
И
сам
кафеџија
је
радикалац
;
а
био
је
негда
поштен
човек
.
Истина
,
хтео
је
,
кад
коју
више
повуче
,
по
каткад
да
лане
и
на
власт
.
Ама
сам
му
ја
добро
заварчио
...
А
сад
—
не
мош
'
га
ни
вилати
ни
седлати
.
Мићо
Белобрк
,
нека
банкроштина
,
данас
капетанује
у
моме
срезу
,
а
не
ја
.
По
што
је
страћио
имање
своје
жене
,
а
то
је
била
најбогатија
маса
у
моме
срезу
,
—
ето
г
.
Мија
,
који
му
је
и
предао
имање
пок
.
Павла
Бошњака
на
руковање
,
нека
ми
он
не
да
лагати
,
г
.
министре
;
—
по
што
је
два
пут
банкротирао
и
толиким
трговцима
из
Београда
појео
силне
паре
;
по
што
је
излагао
пред
свој
пад
од
толиких
својих
комшија
,
дућанџија
—
неком
десет
,
неком
пет
;
неком
двајес
,
а
неком
и
дукат
и
два
,
—
данас
је
постао
председник
радикалнога
пододбора
,
и
пошао
је
да
са
својим
начелним
пријатељима
уреди
ову
земљу
...
Господине
министре
,
ако
Бога
знате
,
гледајте
да
се
овом
сијасету
једном
стане
на
пут
!
Господин
се
Ракарац
само
осмешкивао
на
све
ово
капетан
Нешино
јадање
.
Све
би
се
рекло
,
да
у
свима
тим
опасностима
,
које
је
капетан
Неша
злослутним
бојама
малао
,
г
.
министар
на
расположењу
није
нашао
ништа
тако
необично
.
Али
то
опет
капетан
Неша
није
опазио
.
Њему
се
чинило
да
он
још
није
представио
све
како
јесте
,
или
да
управо
није
умео
да
представи
ствар
како
треба
.
Он
погледа
у
ђакона
Млађу
који
је
непрестано
ту
био
и
слушао
шта
је
Мија
судија
а
шта
капетан
Неша
г
.
Ракарцу
о
радикалима
говорио
,
и
као
да
је
добро
мотрио
како
је
то
причање
утицало
на
овога
великог
научника
и
државника
.
—
Не
,
не
,
г
.
министре
;
оно
што
је
сад
у
народу
—
просто
се
не
да
испричати
,
на
ставиће
даље
капетан
Неша
.
Ономад
и
мене
нанесе
белај
да
седнем
пред
проклету
кафану
Вулову
.
Поиштем
кафу
од
„
келнера
“
и
он
ми
је
донесе
,
и
таман
је
принесем
устима
да
сркнем
,
кад
чух
неку
грају
озго
чаршијом
.
Диг’о
се
читав
урнебес
.
О
неки
звоне
,
неки
звижде
,
неки
вичу
:
„
уха
,
уха
“
!
.
Погледам
,
имам
шта
и
видети
.
Секула
Смуђ
узјахао
на
некакво
мршаво
ђогаче
,
па
савија
камџијом
,
а
с
једне
а
с
друге
стране
,
а
оно
се
сироче
поводи
—
сад
ће
се
,
рећи
ћеш
,
скљокати
на
калдрму
;
али
опет
,
зорт
му
је
велики
дат
,
па
колико
може
толико
и
поскакује
.
За
њим
пристала
дечурлија
,
па
ударила
у
врисак
и
алакање
.
У
том
стиже
и
Секула
.
Нисам
имао
куд
,
ударим
и
сам
у
смех
...
Е
,
јесу
одиста
врагови
!
Озго
преко
сапи
ономе
ђогату
написао
наш
Ђела
молер
крупним
словима
:
„
Ак
напредњак
!
“
На
ово
се
грохотом
насмејаше
и
г
.
Ракарац
и
игуман
Партеније
.
—
Чим
Секула
докаса
до
пред
Вулову
кафану
он
повика
:
„
Механџија
,
дајдер
овоме
моме
напредњаку
један
полић
ракије
,
и
онда
се
окрете
мени
па
,
ни
да
се
капе
маши
,
рече
:
—
Шта
велиш
,
капетане
?
—
ето
,
овим
се
напредњацима
просто
ништа
не
може
.
Њихови
одбори
и
пододбори
ничу
по
народу
као
ђурђевске
печурке
.
Само
у
нас
овде
нешто
се
није
пробудила
народна
свест
...
Не
знам
ко
је
се
на
њих
смиловао
,
те
им
и
овде
образовао
један
пододбор
.
Ишло
им
је
мало
потешко
с
избором
председника
.
Ваљало
је
наћи
чисту
напредњачку
крв
...
И
тако
паде
избор
на
овога
овде
...
Ја
мислим
,
капетане
,
—
шта
ти
велиш
?
—
избор
није
могао
пасти
на
сигурнију
и
прилагоднију
главу
?
...
“
—
Онај
свет
што
се
беше
пред
кафаном
искупио
,
прште
у
смех
.
Смуђ
истресе
полић
што
му
га
беше
донео
келнер
Вулов
,
па
онда
ошину
ђогата
и
оде
уз
чаршију
,
а
деца
и
момчадија
одоше
за
њим
алачући
.
.
Момци
су
из
дућана
излетали
,
те
ту
булументу
дочекивали
лупом
у
тигање
и
ударањем
у
клепетуше
...
Жене
и
девојке
промаљају
своје
лепе
главе
на
прозоре
,
на
капије
а
неке
и
преко
авлијских
ограда
То
беше
,
као
што
рекох
,
прави
урнебес
.
Све
се
превртало
од
смеха
и
кикота
.
—
И
ви
опет
велите
да
ће
нам
сва
мука
бити
узалуд
?
окрете
се
г
.
министар
на
расположењу
г
.
Мији
старатељском
судији
из
В
...
Ако
је
и
пола
истина
од
овога
што
г
.
капетан
прича
,
онда
су
напредњаци
са
свим
угасили
свећу
;
а
ја
вас
могу
уверити
да
и
наша
извешћа
,
што
их
из
земље
имамо
,
ни
мало
боље
за
напредњаке
не
гуде
.
—
То
,
до
душе
,
јест
,
г
.
министре
;
али
која
вајда
нама
од
свега
тога
?
приметиће
ђакон
Млађо
,
који
је
дотле
пажљиво
пратио
све
што
се
о
„
политичној
ситуацији
“
говорило
.
У
нас
се
име
„
напредњак
“
помиње
само
онда
,
кад
се
ко
хоће
да
наружи
,
али
,
ваља
казати
истину
,
ни
ми
боље
не
стојимо
.
Ето
,
да
немам
радикалску
карту
,
и
да
се
и
сам
по
који
пут
не
осечем
па
наше
либерале
,
не
би
ми
места
било
у
нашој
чаршији
...
Сирома
поштар
Миле
!
—
постао
је
у
нас
предмет
спрдње
.
Жао
ми
га
јадника
.
Напредњаци
га
отерали
,
што
но
кажу
,
из
чиновничкога
реда
у
мезулану
,
а
радикалци
се
њим
шорају
као
распуштена
деца
капом
каквог
сирочета
...
Он
,
веселник
,
жустар
,
хоће
да
прсне
од
љутине
,
а
они
то
опазе
,
па
све
горе
и
горе
.
Прави
је
страдалник
.
Али
и
јес
прегалац
у
овим
нашим
стварима
.
Нема
му
на
далеко
равна
.
У
великој
ревности
према
нашој
ствари
он
по
кашто
и
прегна
.
Некад
се
то
није
ни
узимало
на
ум
.
Данас
је
већ
друкчије
.
Ваља
пазити
добро
и
шта
ће
се
где
рећи
и
пред
ким
ће
се
рећи
.
Ови
политички
салауци
на
све
мотре
.
За
њих
је
само
капетан
Неша
.
Што
им
је
он
ухватио
верак
,
то
нема
више
.
Није
што
је
он
ту
,
г
.
министре
,
али
да
нам
је
и
девети
чиновник
овакви
—
напредњаци
би
давно
и
давно
отишли
да
беру
зеље
...
Збиља
,
ја
не
знам
шта
хоће
та
пропала
фајта
?
Јесу
ли
они
слепи
?
!
Народ
већ
с
њима
шегу
тера
,
и
они
му
се
још
на
зор
намећу
...
Неки
ђаво
јес
.
Сто
сам
се
пута
упитао
:
ама
каква
је
то
сила
што
их
још
на
власти
држи
—
против
воље
народне
?
—
Министар
се
на
ове
Млађине
речи
благо
осмехну
;
ама
у
томе
осмеху
беше
нечега
тајненог
.
Он
је
био
одблесак
онога
што
је
г
.
министар
у
тај
пар
мислио
.
Осмеси
су
,
зна
се
,
језик
душе
човекове
,
језик
који
сви
народи
разумеју
.
И
Млађо
је
,
рекло
би
се
,
осмех
г
.
Ракарчев
разумео
.
С
тога
он
окрете
:
—
Нека
се
не
мисли
,
да
ја
„
народну
вољу
“
разумем
у
ономе
смислу
,
како
се
она
данас
истиче
у
новинама
,
а
нарочито
,
како
је
представљају
наши
радикалци
...
—
Хо
,
хо
,
упашће
му
у
реч
г
.
Мија
старатељски
судија
,
—
шта
ја
чујем
од
г
.
Млађе
ђакона
?
...
Та
,
за
бога
,
зар
и
ви
нисте
радикалац
?
!
.
.
Та
ви
отоич
сами
рекосте
да
имате
њихову
карту
!
Преко
усана
г
.
министра
на
расположењу
прну
опет
један
осмех
;
али
као
да
је
и
тај
осмех
Млађо
разумео
.
—
Знамо
се
ми
ко
смо
,
г
.
кнеже
;
а
да
не
знам
да
с
том
примедбом
хоћеш
да
се
нашалиш
,
ја
би
ти
лепо
одговорио
.
Радикалци
су
завели
своје
карте
да
њима
обележавају
своје
присталице
.
И
они
по
њима
данас
броје
своје
чланове
.
Они
могу
мислити
да
су
њом
и
мене
обележили
.
И
то
је
њихова
ствар
.
Што
се
мене
тиче
,
ја
сам
од
њихове
карте
начинио
„
билету
“
с
којом
слободно
улазим
на
врата
најскривенијих
радикалских
намера
...
Видите
,
кнеже
,
сваки
од
нас
има
да
подмири
своје
рачуне
.
Радикали
мељу
своје
а
ми
своје
,
па
—
коме
бог
воли
!
.
.
Сад
се
опет
залепрша
један
осмејак
на
уснама
г
.
министра
на
расположењу
;
али
овај
су
осмејак
већ
могли
разумети
и
г
.
Мија
старатељски
судија
и
г
.
Неша
капетан
.
—
—
—
—
Г
.
Ђакон
Млађо
има
право
,
рећи
ће
г
.
Ракарац
,
после
неког
ћутања
.
Радикалци
нека
чине
своје
,
а
ми
своје
.
Сад
се
не
сме
разбирати
хоћемо
ли
ми
о
изборима
добити
више
посланика
или
радикали
.
Ми
само
треба
да
победимо
,
ми
имамо
само
једну
мету
—
да
напредњаке
љоснемо
о
ледину
.
Док
се
то
не
постигне
—
ми
морамо
ортаковати
и
један
другог
трпети
;
а
постигнемо
ли
са
срећом
оно
што
желимо
,
ласно
ћемо
се
разортачити
.
Разбројаћемо
се
—
ко
је
с
нама
а
ко
с
њима
...
Је
ли
тако
оче
Млађо
?
—
—
Оно
...
.
тако
и
ми
мислимо
,
одговориће
ђакон
Млађо
,
гледајући
замишљено
преда
се
.
—
Али
опет
,
опет
...
.
ово
се
далеко
зауктало
.
Данас
се
на
јавном
збору
боље
прима
реч
какве
политичке
губе
—
каквог
Томе
Брице
,
но
једног
свештеника
.
Кад
онај
,
што
дере
газда
Вулове
јањце
,
има
већег
утицаја
на
изборима
но
први
домаћин
у
нашем
Б
...
;
кад
те
прве
лоле
могу
на
сред
чаршије
,
на
сред
друма
,
каквог
мирног
и
поштеног
домаћина
напасти
,
обрукати
,
на
мртво
име
испребијати
,
па
опет
—
ником
ништа
,
—
онда
,
ја
не
знам
,
какво
нас
добро
чека
,
ако
баш
ми
и
победимо
?
...
.
Г
.
министар
се
опет
осмехну
.
Ђакон
Млађо
је
још
гледао
брижно
преда
се
.
А
капетан
ће
Нешо
на
то
приметити
.
—
Бога
ми
,
г
.
министре
,
добро
говори
отац
Млађо
.
Ми
смо
се
много
разобручали
.
Власт
није
више
оно
што
је
била
.
Ње
се
данас
не
боје
ни
механски
келнери
...
А
к’о
зашто
и
не
,
кад
данас
држе
као
у
воску
улепљено
,
да
је
већ
куцнуо
час
,
кад
ће
нас
„
народ
“
на
изборима
збацивати
и
нове
бирати
.
Мој
ми
је
Божо
ономад
причао
,
да
је
био
на
неком
њиховом
збору
,
што
је
држат
у
Сушицама
,
по
сахата
далеко
од
Б
...
Ту
им
је
читат
програм
.
На
збор
беху
дошли
Феђо
књижар
и
Јевто
Белобрк
.
Довезао
их
Јоле
кочијаш
.
Морао
је
,
јер
се
на
њ
,
како
ми
је
Божо
причао
,
почело
да
сумња
,
да
врда
.
То
му
је
и
у
очи
пребачено
.
Он
се
не
хте
ни
бранити
.
Само
је
ђаволасто
кресао
оним
оком
и
устурао
брком
.
На
збору
узе
реч
Феђо
.
Он
им
прво
прочита
програм
.
Кад
реч
дође
на
то
,
да
је
народ
господар
а
чиновници
да
су
његове
слуге
,
онда
Јоле
диже
руку
и
повика
:
„
Молим
за
реч
!
—
Да
чујемо
Јола
,
загрми
онај
свет
.
Неко
ће
опет
викнути
:
—
Тешко
земљи
а
још
теже
народу
,
кад
их
нема
ко
други
поучити
до
Јоле
кочијаш
!
—
Па
,
бога
ми
,
да
чујете
и
Јола
,
повикаће
он
срдито
.
Ја
држим
,
браћо
,
да
ваша
карта
није
ни
скупља
ни
боља
но
моја
...
Ко
је
тај
што
ме
неће
да
чује
.
—
Нека
говори
Јоле
...
.
Говори
Јоле
!
.
.
Чујмо
Јола
,
повикаше
са
свију
страна
—
Има
реч
Јоле
,
повика
председник
збора
...
Говори
Јоле
!
.
.
И
Јоле
отпоче
:
—
Чиновници
су
,
браћо
,
један
терет
народни
.
Без
њих
је
мучно
,
а
с
њима
још
горе
.
Они
су
,
како
ћу
да
вам
кажем
,
у
неку
руку
што
и
кућни
пси
и
мачке
...
Сав
онај
збор
прсну
у
смех
.
—
Чујмо
га
,
чујмо
га
!
вичу
једни
.
—
Море
тај
говори
,
прихвати
други
.
—
Ко
каже
,
да
Јоле
није
на
своме
месту
?
прихватиће
трећи
...
Јоле
викну
колико
га
грло
доноси
:
—
Ја
имам
реч
,
браћо
...
Хоћу
мало
реда
!
.
—
Чујмо
га
!
Наста
тишина
.
Јоле
поче
:
—
Јес
,
браћо
,
ја
вам
опет
велим
,
чиновници
су
у
неку
руку
што
и
пси
и
мачке
у
нашој
кући
...
Јесте
ли
видели
,
кад
какав
виђен
домаћин
слави
своје
крсно
име
.
Совра
постављена
.
Јањци
и
прасци
поред
ватре
се
окрећу
.
Сва
кућа
,
цело
двориште
миром
мирише
.
Пси
машу
репом
—
око
сваког
чељадета
...
Мачке
се
савијају
око
редуша
,
и
тек
маукну
—
мау
!
.
.
Домаћин
већ
види
шта
хоће
,
па
им
баци
по
коју
кору
.
Хе
,
али
они
неће
ни
да
оњуше
...
И
само
док
заварају
очи
и
пас
је
дочепао
комадину
меса
,
а
мачка
бркнула
својом
шапом
у
лонац
.
И
ако
их
тојагом
не
одагна
—
остаће
и
он
и
гости
без
ручка
...
Браћо
моја
—
онај
дом
то
је
наша
држава
;
она
чељад
,
онај
домаћин
,
—
то
је
народ
наш
,
то
смо
ми
.
Она
совра
,
оно
јестиво
,
то
је
зној
народни
,
то
је
његова
тековина
,
којом
се
он
храни
и
ода
зла
брани
,
којом
је
он
виђен
и
на
дому
своме
и
код
својих
кумова
и
пријатеља
...
Браћо
моја
,
ту
није
куће
где
псето
не
лаје
,
где
мачка
не
мауче
,
где
певац
не
пева
;
лопов
се
клони
куће
,
коју
верни
пси
чувају
;
миши
би
нам
преко
совре
трчали
да
нема
у
углу
куће
,
сћућурена
мачка
;
авети
беже
од
дома
у
коме
клепћу
крила
петлова
и
чује
се
песма
његова
...
Ама
,
браћо
,
нити
ваља
пса
пустити
да
ти
са
совре
скида
плећке
печене
јагњетине
,
нити
је
добро
дому
,
у
коме
мачке
шапама
ваде
месо
из
лонаца
...
Тешко
судовима
,
ако
пустимо
певца
да
по
полици
скаче
!
И
сав
овај
народ
као
из
једног
грла
повика
:
—
Добро
говори
Јоле
!
Једни
опет
вичу
:
—
Пса
ваља
тојагом
по
њушци
;
даћемо
ми
њему
печену
јагњећу
плећку
!
—
Добре
су
му
и
печене
дивљаке
!
—
—
Мачка
само
преко
шапа
,
па
ће
он
зверати
од
лонца
,
вичу
други
.
—
Није
крив
певац
што
је
скочио
на
полицу
,
већ
онај
који
га
је
и
до
кућњег
прага
пустио
,
додају
трећи
.
“
—
Ето
,
г
.
министре
,
како
се
чита
и
како
се
толкује
радикалски
програм
по
мојој
капетанији
,
заврши
Неша
капетан
.
Г
.
Ракарац
се
беше
замислио
.
Ама
ће
од
једном
упитати
:
—
А
ко
је
тај
Јоле
кочијаш
?
—
—
Он
вас
је
,
г
.
министре
,
вечерас
довезао
из
К
...
одговориће
ђакон
Млађо
.
Г
.
Ракарац
се
чисто
трже
.
—
Неће
бити
,
оче
ђаконе
!
Та
он
је
,
ако
се
не
варам
,
и
срцем
и
душом
наш
човек
.
—
Онако
исто
,
г
.
министре
,
као
што
сам
и
ја
—
и
срцем
и
душом
—
одан
радикалима
.
.
И
Јоле
има
радикалску
карту
;
али
,
чини
ми
се
,
да
би
им
он
први
окренуо
леђа
.
Г
.
Ракарац
је
гледао
преда
се
и
нешто
мислио
.
—
Да
ли
је
он
још
ту
?
упитаће
од
једном
.
—
Није
,
одговори
отац
ђакон
.
Он
није
ни
испрезао
.
Одјурио
је
све
у
касу
.
Њему
ваља
још
ноћас
стићи
у
В
...
а
сутра
на
вече
у
Б
...
То
је
сушти
ђаво
.
Ја
с
њега
не
скидам
очију
.
Г
.
министар
још
гледаше
преда
се
.
Бог
би
свети
знао
шта
се
овога
пута
кувало
у
оној
мудрој
глави
.
—
Онда
је
зло
ухватило
много
дубље
корена
,
но
што
се
могло
мислити
...
Мој
кочијаш
—
па
има
радикалску
карту
!
—
Истина
,
г
.
министре
,
окренуће
од
једном
г
.
Мија
судија
из
В
...
мене
је
ваша
мало
пређашња
здравица
веома
дирнула
.
Она
је
у
мени
изазвала
неке
успомене
,
које
ме
поодавна
тиште
...
Молим
вас
,
г
.
министре
,
немојте
ме
рђаво
разумети
—
као
мало
пре
.
Ако
икад
,
нама
сад
треба
обавештења
.
Г
.
Ракарац
га
сумњиво
погледа
.
Г
.
Мија
се
овога
пута
не
даде
збунити
.
Он
настави
:
—
Јест
,
г
.
министре
,
ваша
је
здравица
дирнула
у
једно
питање
које
је
многима
од
нас
одиста
тамно
...
Ви
је
намесисте
славним
мужевима
свете
Москве
...
У
патриотизам
наших
првака
нико
не
сумња
—
ја
најмање
,
а
нарочито
у
њихову
политичку
увиђавност
...
И
ви
сте
,
г
.
министре
,
један
од
наших
првака
,
и
вама
су
познати
они
политички
путови
,
којима
има
једном
да
пође
или
којима
би
бар
требало
да
пође
Србија
,
но
које
путове
обичне
очи
не
виде
и
не
могу
да
виде
...
Како
стојимо
ми
сад
с
Русијом
?
...
Г
.
Ракарац
се
чисто
трже
,
па
ће
се
на
г
.
Мију
готово
осећи
:
—
Упитај
напредњаке
који
су
нас
од
ње
отуђили
!
—
Они
су
,
мислим
,
отуђили
себе
а
не
нас
,
а
још
су
мање
могли
да
отуђе
наш
народ
,
приметиће
отац
ђакон
.
Северни
стриц
зна
,
то
сам
уверен
,
да
прави
разлику
између
српског
народа
и
ове
шаке
политичких
коцкара
што
се
напредњацима
зову
.
Међу
тим
ваља
имати
на
уму
да
добри
односи
између
нас
и
велике
Русије
имају
свакад
један
сигуран
мост
.
Повратак
његовог
високопреосвештенства
,
митрополита
Михаила
у
Србију
—
то
је
у
исто
време
и
повратак
рускога
благовољења
према
Србији
...
—
Па
шта
је
то
вама
,
г
.
кнеже
,
тамно
?
—
упитаће
г
.
Ракарац
,
који
као
да
није
ни
обраћао
пажњу
ономе
,
што
је
ђакон
Млађо
о
Русији
и
митрополиту
Михаилу
говорио
.
—
Није
мени
толико
,
г
.
министре
,
колико
осталим
нашим
начелним
пријатељима
.
Ту
пре
неки
дан
живо
се
повела
реч
између
нас
о
томе
,
како
су
нас
напредњаци
предали
на
милост
и
немилост
Аустро-Угарској
,
док
ће
један
рећи
:
—
Људи
!
Криво
седи
а
право
реци
!
Нас
нису
предали
Аустрији
напредњаци
,
већ
сама
Русија
.
Ми
сви
гракнусмо
на
њ
као
на
белу
врану
,
али
се
он
не
даде
помести
.
Он
нам
рече
:
—
Јаваш
,
јаваш
,
господо
!
Ви
нисте
већи
Срби
од
мене
;
ви
више
не
симпатишете
Русији
но
ја
.
Ту
има
мало
и
историје
.
Јаваш
,
јаваш
;
да
се
мало
разумемо
!
Море
хеј
куда
сте
забасали
?
—
царевине
не
осећају
као
људи
.
Царевине
немају
срца
,
немају
сродства
—
нарочито
велике
и
силне
царевине
.
Оне
имају
само
својих
интереса
;
оне
имају
само
своју
политику
.
Русија
има
само
своју
традиционалну
политику
...
На
ове
се
речи
,
г
.
министар
на
расположењу
чисто
трже
.
Он
погледа
у
г
.
Мију
судију
.
Мија
настави
.
—
То
вам
је
,
г
.
министре
,
нека
протува
.
Где
ти
он
није
био
.
У
Москви
,
у
Петрограду
,
у
Цариграду
,
у
Бечу
,
у
Далмацији
;
на
Цетињу
,
у
Америци
,
у
Александрији
,
у
Индији
,
у
Јапану
,
у
Кини
...
Сад
се
настанио
у
В
...
Жесток
је
либерал
;
ама
је
још
жешћи
Србин
.
Он
је
велики
патриота
.
Мало
говори
;
ама
оно
му
је
мало
озбиљно
,
промишљено
и
—
основано
на
логичноме
посматрању
оних
чинилаца
који
и
састављају
питање
о
коме
он
говори
.
—
То
је
Томо
Брдарица
...
—
Јесте
,
г
.
министре
,
то
је
Томо
Брдарица
.
Ви
га
сигурно
познајете
.
Он
се
јуначки
борио
под
Вукаловићем
;
он
је
први
одјурио
у
Херцеговину
на
први
пуцањ
невесињске
пушке
;
он
се
први
уписао
у
добровољце
чим
је
Србија
тргла
мач
за
ослобођење
и
независност
српског
народа
.
Он
је
тешко
рањен
на
Бељини
;
а
чим
је
оздравио
,
он
је
поново
ступио
у
редове
храбрих
својих
другова
.
.
Он
је
са
својим
друговима
у
другом
рату
излетао
до
на
тужно
Косово
поље
.
Он
је
ту
одушевљено
узвикнуо
:
„
Косовски
јунаци
!
Ево
нас
да
вас
осветимо
!
...
.
ево
нас
да
повратимо
славу
Србинову
,
за
коју
ви
онако
јуначки
попадасте
!
“
Г
.
министар
на
расположењу
гледао
је
расејано
у
г
.
Мију
судију
.
Видело
се
,
да
је
још
једнако
мислио
о
ономе
,
шта
је
могао
о
Русији
рећи
овај
—
Томо
Брдарица
.
—
Добро
,
добро
—
знамо
ми
да
је
Брдарица
чинио
своју
дужност
на
бојном
пољу
...
Али
то
још
није
довољно
да
је
и
он
добро
информисан
о
политичким
намерама
које
Русија
има
на
Истоку
,
приметиће
г
.
Ракарац
тоном
,
који
је
још
унапред
наговештавао
,
да
му
се
неће
допасти
мишљење
Томе
Брдарице
у
погледу
руске
политике
на
Балкану
.
—
И
ја
сам
готов
,
г
.
министре
,
да
делим
ваше
мишљење
,
али
,
признати
морам
,
да
је
у
говору
Брдаричину
било
нечега
што
убеђује
,
што
баца
чудну
сенку
на
руску
политику
—
према
нама
нарочито
...
У
говору
Брдаричину
има
нечега
,
г
.
министре
,
што
тешко
забрињава
свакога
Србина
,
па
ма
којој
он
странци
припадао
.
—
А
шта
ли
вам
је
он
то
открио
,
што
вас
је
тако
јако
у
бригу
бацило
,
г
.
кнеже
?
упитаће
г
.
Ракарац
с
извесном
бојом
ироније
.
—
Нека
је
и
пола
истина
од
онога
што
нам
је
Брдарица
говорио
,
па
је
доста
да
се
сваки
Србин
за
будућност
Српства
забрине
,
одговори
г
.
Мија
и
оштро
погледа
у
г
.
Ракарца
.
—
Г
.
кнез
је
вечерас
постао
веома
занимљив
,
примети
г
.
министар
с
нешто
мало
срдитости
...
Па
причајте
нам
слободно
што
о
политичким
погледима
г
.
Томе
Брдарице
!
Мија
судија
настави
:
—
Ево
његових
речи
,
г
.
министре
,
па
их
ви
сами
цените
.
Он
нам
онда
доста
сетно
рече
:
„
Тестаменат
Петра
Великог
—
то
није
празна
козачка
бајка
,
којом
се
плаше
политичка
деца
Јевропе
.
То
је
нека
врста
Османовог
сна
озго
са
ладнога
Севера
.
Тестаменат
Петра
Великог
—
то
је
око
севернога
џина
.
Има
читав
један
век
како
се
оно
разрогачило
на
оних
седам
вилинских
брежуљака
,
на
којима
трепере
многобројна
кубета
и
мунаре
величанствене
престонице
цара
царева
...
Око
то
с
часа
на
час
погледа
доле
на
Хелеспонат
—
на
ону
природну
спону
Азије
с
Јевропом
,
на
онај
дивовски
мост
,
којим
азијски
и
јевропски
народи
врве
тамо
амо
—
ово
је
више
од
седам
хиљада
година
!
...
Тестаменат
Петра
Великог
—
то
је
путоказ
руској
источној
политици
.
Он
је
царици
Катарини
дао
миг
,
да
с
царем
Јосифом
ИИ
закључи
онај
тајанствени
уговор
,
на
основу
којега
су
ове
две
велике
царевине
повеле
крсташки
рат
)
против
Турака
.
“
—
Нуто
,
нуто
нашег
Брдарице
!
Ко
је
још
могао
и
слутити
,
да
се
у
јунаку
са
„
Зубаца
“
,
„
Крвавог
дола
“
,
„
Невесиња
“
,
„
Бељине
“
,
„
Шиљеговца
“
,
па
онда
„
Грачанице
“
и
„
Поља
Косова
“
—скривају
и
тако
драгоцени
податци
за
историју
ослобођења
Балкана
и
балканских
народа
?
!
приметиће
г
.
министар
на
расположењу
,
а
преко
усана
му
прелети
осмех
очевидне
спрдачине
.
Но
г
.
Мија
судија
,
као
да
то
и
не
опази
.
Он
настави
:
—
Брдарица
тврди
,
да
је
још
онда
у
главном
свршена
погодба
између
Русије
и
Аустрије
о
подели
Балканског
полуострва
.
„
Ко
не
верује
“
,
узвикну
Тома
Брдарица
,
—
нека
га
увере
ове
две
тачке
из
оног
тајног
уговора
руске
царице
Катарине
и
Јосифа
ИИ
цара
аустријског
,
које
од
речи
до
речи
гласе
:
„
Ако
свевишњи
Бог
благослови
наше
оружје
и
увенча
га
победама
,
основа
миру
између
нас
и
султана
ова
да
буде
:
—
„
Русији
припада
Крим
,
Бесарабија
,
дунавска
делта
,
Црно
море
—
а
нарочито
Батум
и
његово
пристаниште
,
цео
источни
крај
Балкана
,
Једрене
,
Галипоље
и
прибрежије
Хелеспонта
...
.
—
„
Аустрији
припада
цео
западни
Балкан
са
Солуном
и
солунским
пристаништем
.
.
“
—
Ене
,
ене
нашег
Брдарице
!
Бога
ми
он
још
може
постати
славан
муж
и
на
политичком
пољу
,
удари
г
.
Ракарац
у
неку
врсту
гневна
подсмеха
.
Мија
судија
настави
даље
.
—
И
сам
би
се
радо
придружио
погледима
г
.
министра
,
да
нема
нечега
у
наводима
Томе
Брдарице
,
што
нас
одиста
нагони
на
брижно
размишљање
.
Чудан
је
то
човек
,
г
.
министре
.
С
каквом
нам
је
збиљом
једном
рекао
:
„
Ја
волим
Русе
као
своју
рођену
браћу
;
али
ја
се
плашим
њихове
неумитне
политике
.
Она
је
увек
једнака
.
Она
је
грозна
.
Она
зна
за
Исток
и
источно
питање
,
али
неће
да
зна
за
српско
питање
,
за
српску
прошлост
,
за
српску
будућност
,
за
наше
идејале
.
Она
зна
за
источну
и
западну
половину
Балканског
полуострва
,
а
не
пита
за
народе
,
који
на
тим
полама
живе
,
а
још
мање
за
политичке
тежње
којима
се
ти
народи
вековима
хране
...
Црногорци
су
заједно
с
Русима
године
1814
потукли
Французе
:
Руси
на
Березини
,
Црногорци
у
Дубровнику
,
Боци
Которској
,
Херцег
-Новом
.
.
Французи
су
тукли
цео
свет
;
али
су
ове
у
Далмацији
потукли
Црногорци
а
код
Москве
Руси
.
Па
и
опет
,
само
за
то
што
су
—
Бока
Которска
,
Кривошије
,
Херцег
-Нови
,
Дубровник
—
на
западној
страни
Балканског
полуострва
,
они
нису
могли
припасти
оним
јунацима
који
су
их
од
Француза
ослободили
,
већ
Аустрији
,
коју
су
били
Французи
победили
...
Тако
је
хтео
тајни
уговор
закључен
између
руске
царице
Катарине
и
аустријског
цара
Јосифа
ИИ
...
Оно
што
је
налагао
тестаменат
Петра
великог
—
није
могао
да
макари
ни
славни
победилац
березински
—
Александар
И
...
И
ако
је
његова
реч
тада
била
свемоћна
,
неумитна
политика
Русије
на
Истоку
—
била
је
свемоћнија
.
С
тога
вам
се
још
онда
рекло
:
—
„
Ено
вам
Аустрије
!
Ми
вам
не
можемо
помоћи
.
“
„
Да
се
те
кобне
речи
нису
каквом
руском
државнику
случајно
преко
језика
оклизнуле
?
Дао
би
Бог
;
ама
није
“
,
рече
Брдарица
тоном
што
убеђује
.
„
После
шесет
и
ваше
година
одјекну
невесињска
пушка
.
Њен
одјек
—
то
беше
витешки
поклич
Босне
и
Херцеговине
за
своје
ослобођење
.
Томе
се
покличу
одазва
све
што
се
Србином
звало
.
Њему
се
придружи
и
сама
Србија
.
Најпосле
и
Русија
броди
хладно
Дунаво
—
с
девизом
,
да
ослободи
источне
народе
од
ига
османскога
.
Срби
,
Руси
и
Румуни
бију
се
за
ову
идеју
напоредо
.
И
Турчин
пада
на
колена
.
Свемоћна
Русија
диктира
мир
—
мир
„
Санстефански
“
...
Тада
је
страшније
но
игда
проговорио
неумитни
интерес
традиционе
руске
политике
.
Он
пружа
Бугарску
државу
до
Егејскога
мора
и
до
Охридскога
језера
...
.
Али
не
Бугарске
и
њене
политичке
самосталности
ради
,
већ
ради
Русије
и
њене
традиционе
политике
...
.
Босну
и
Херцеговину
оставља
милости
и
немилости
нових
заплета
;
Црну
Гору
оставља
да
се
вечно
бије
и
крвави
с
обешћу
крвожедних
Арбанашана
;
Румунији
,
својој
савезници
,
узима
Бесарабију
,
а
даје
јој
Добручу
—
овај
несрећни
као
,
у
коме
ће
се
вечно
глибити
добри
односи
бугарског
и
румунског
народа
...
.
А
на
чему
Србију
оставља
...
Србију
,
која
у
две
године
два
тешка
рата
води
за
ослобођење
и
независност
своју
и
осталих
балканских
народа
?
—
Оставља
је
да
своје
руке
крши
над
потоцима
проливене
крви
својих
витешких
синова
;
оставља
је
да
своје
косе
чупа
над
разореним
идејалима
своје
политичке
будућности
.
Србију
немилостиво
одгоне
испред
„
Санстефанских
врата
“
;
а
у
Берлину
јој
се
истим
тоном
и
истим
речима
каже
као
оно
године
1815
.
—
„
Ено
вам
Аустрије
!
Ми
вам
ништа
помоћи
не
можемо
.
„
Зар
не
видите
,
њима
не
видели
,
да
је
Румунија
и
Бугарска
на
источној
страни
Балканског
полуострва
;
а
Србија
,
Црна
Гора
,
Босна
и
Херцеговина
на
оној
,
на
којој
је
Солун
и
солунско
пристаниште
?
!
.
.
Зар
не
видите
,
њима
не
видели
,
да
је
после
читавог
једног
века
опет
проговорио
онај
тајанствени
уговор
,
закључен
између
руске
царице
Катарине
и
цара
аустријског
Јосифа
ИИ
?
!
...
“
Г
.
Ракарац
се
беше
замислио
.
И
њега
су
потресле
речи
Брдаричине
...
И
он
се
беше
зауставно
пред
хладним
,
пред
неумитним
интересом
свемоћне
Русије
;
и
он
је
познао
храпави
глас
онога
тајненог
уговора
који
Исток
и
источне
народе
,
који
Балканско
полуострво
сече
на
две
поле
—
на
источну
и
западну
полу
...
Од
овога
је
гласа
и
сам
г
.
министар
на
расположењу
занемио
.
Али
се
ипак
нађе
једно
момче
које
се
не
даде
помести
бајкама
Томе
Брдарице
.
То
беше
ђакон
Млађо
.
Он
скочи
:
—
Иди
,
бога
ти
,
с
тим
твојим
Брдарицом
!
Он
је
болестан
човек
.
Ја
би
га
послао
у
лудницу
—
да
својим
болним
идејама
не
кужи
свет
.
Његово
високопреосвештенство
архиепископ
београдски
и
митрополит
краљевине
Србије
,
г
.
Михаило
,
свршио
је
духовне
науке
у
Кијеву
;
он
је
,
као
члан
московскога
комитета
,
долазио
у
додир
с
првим
политичким
личностима
Москве
и
Петрограда
,
—
па
опет
никад
ни
речи
није
казивао
,
да
је
што
чуо
о
тајном
уговору
руске
царице
Катарине
и
аустријског
цара
Јосифа
ИИ
...
.
Мија
судија
и
не
чу
ђакона
Млађу
.
Он
беше
дао
уво
ономе
што
је
г
.
Ракарац
у
себи
говорио
.
Од
свега
шапута
само
се
овај
став
добро
чуо
:
—
Хм
,
хм
!
...
И
Сумраков
је
имао
исту
мисију
.
ИX
Куће
су
,
у
неку
руку
,
судбе
исто
као
и
људи
.
Неке
трепере
сјајем
,
купају
се
у
изобиљу
;
а
неке
је
притисла
рђа
и
чамотиња
,
онако
исто
као
и
понеке
људе
.
У
једним
се
хуче
,
уздише
,
рида
,
а
у
другим
пева
и
весели
.
Али
се
за
сваку
може
рећи
:
„
Чија
л
’
није
била
;
чија
л
’
бити
неће
!
...
“
Има
још
једна
кућа
у
варошици
Б
...
што
је
нашој
причи
дала
нешто
градива
.
За
то
је
не
смемо
мимоићи
.
Она
је
у
своје
време
по
многом
којечему
,
била
прва
међу
првима
.
Њу
је
начинио
Тодор
Осаћанин
,
а
Тодор
је
био
чувен
са
свога
наимарства
.
И
дан
данас
се
прича
како
је
грађен
капетан
Васин
конак
.
Јапију
и
камен
дао
је
и
довукао
народ
.
Е
,
али
како
је
онда
капетан
Васа
био
чувен
у
народу
.
Ондашње
време
и
садашње
—
шта
мислите
'
?
!
...
У
осталом
,
ваља
знати
,
да
су
у
оно
доба
били
другојачи
и
капетани
и
народ
.
Ваља
само
погледати
у
оне
,
мајсторски
срезане
,
растове
ћулсије
,
па
онда
у
оне
грдне
темељце
,
па
у
греде
,
па
у
рогове
,
—
па
да
се
одмах
позна
да
је
то
грађа
из
оног
срећног
старог
доба
,
за
којим
данас
по
који
старац
дубоко
уздахне
.
Конак
капетан
Васин
је
,
у
неку
руку
,
двокатница
.
Кров
му
је
изведен
на
шиљак
,
а
покривен
је
ситним
,
клисастим
,
чамовим
дашчицама
.
Али
је
и
њега
зло
време
и
непогода
урнисала
,
те
је
поцрнео
и
,
овде
онде
,
протрулио
.
Само
још
стоји
онај
доксат
.
На
њему
се
ништа
изменило
није
.
Још
да
устане
из
гроба
капетан
Васо
са
својим
дугачким
јасминцем
,
па
да
се
озго
нагне
и
погледа
доле
низ
чаршију
,
—
и
данас
би
по
кога
старца
ухватио
дрхат
.
На
овоме
је
доксату
капетан
Васо
многу
даву
саслушао
и
пресудио
;
и
,
како
коме
он
пресуди
—
тешко
ономе
,
ко
тој
суђаји
нађе
какву
махну
.
Тај
се
морао
селити
из
његове
капетаније
.
Кад
он
озго
викне
:
„
Митре
!
”
Онда
се
слободно
знало
да
ће
мацке
имати
посла
.
Капетан
Васо
није
имао
обичај
да
апси
људе
.
У
брвнари
су
обично
лежале
свиње
.
„
Десет
ти
њему
врућих
—
па
на
рад
!
“
рекао
би
у
прилици
.
Али
што
је
имао
пик
на
бекрије
и
ове
сокачке
лармаџије
—
то
се
и
данас
прича
.
ба
њих
се
нису
ни
изрицале
пресуде
.
Онај
доксат
,
на
доксату
капетан
Васо
са
својим
јасминцем
,
митар
пандур
и
сноп
дреновака
—
то
им
је
онда
била
и
истрага
и
—
пресуда
.
На
кога
он
око
баци
,
тај
му
се
,
богме
,
није
више
могао
измигољити
.
Могао
је
,
кажу
,
познати
зликовца
,
док
му
у
очи
завири
.
Аша
код
капетана
Васе
ретко
је
могла
самлети
своје
.
Претварање
још
теже
.
Још
се
и
данас
прича
,
како
га
је
један
хтео
вешто
да
забуши
.
То
је
било
овако
:
Ухвате
пандури
некакве
две
скитнице
—
доцкан
у
ноћ
.
Шта
ће
с
њима
?
У
брвнари
се
тек
опрасила
крмача
.
Затворе
их
у
пандурску
собу
.
У
јутру
се
„
рапортира
“
капетан
Васи
.
Он
одмах
пресуди
:
„
Подајте
им
ак
!
“
И
то
је
значило
пуну
полицијску
меру
.
Првоме
оцепише
25
,
а
он
ни
увом
да
мрдну
.
Митар
је
доцније
причао
:
„
И
тај
баш
не
писну
.
То
је
срце
,
људи
...
Знам
ја
моју
руку
.
Видео
сам
га
лепо
како
се
усукује
као
вренгија
,
а
,
псето
једно
,
ни
да
укне
!
Али
кад
му
приших
23-ћу
и
24-ту
,
видео
сам
,
како
је
загризао
у
даске
;
а
кад
му
ожегох
последњу
—
он
ме
само
мрко
погледа
...
.
Али
шта
ми
може
!
...
“
Кад
ред
дође
на
онога
другог
,
кад
га
закључаше
и
Митар
отпоче
своје
,
онога
јадника
стаде
дерњава
-—
да
се
сва
чаршија
слеже
,
као
на
какво
чудо
.
Један
ће
рећи
:
—
Е
,
овај
је
много
жустар
.
Тај
неће
моћи
до
краја
издурати
.
—
Море
Митар
има
погану
руку
,
приметиће
други
гласом
особито
убедљивим
.
Погледај
како
самим
врхом
окресује
...
Види
,
види
—
како
полећу
цепчице
од
лесковца
!
.
.
—
Е
,
тај
је
свој
занат
добро
испек’о
,
приметиће
трећи
.
—
За
Бога
милога
,
људи
,
ја
погибох
!
—
Камо
лепа
срећа
,
одговори
капетан
Васо
озго
са
доксата
.
—
А
...
.
јој
...
мајко
...
.
мо
...
ја
!
!
!
запишта
несрећник
,
да
се
човеку
крв
у
жилама
следи
.
—
Стан’де
Митре
!
повика
капетан
Васо
.
Онај
на
мацкама
замуче
.
—
Откопчавај
!
...
Митар
откопча
.
--
Тако
!
...
Чакшире
доле
,
лоло
једна
!
!
...
—
Аман
,
господине
!
ако
Бога
знаш
!
превијаше
се
онај
несрећник
као
црв
.
—
Чакшире
доле
!
загрми
још
жешће
капетан
Васо
.
Ти
се
само
онда
сетиш
Бога
,
кад
легнеш
на
мацке
,
рђо
од
рђе
!
.
.
Онај
се
бедник
скамени
.
Он
се
поче
распасивати
.
Једва
су
му
се
руке
кретале
.
—
Брже
!
И
цео
онај
свет
преста
да
дише
.
Онај
се
кукавац
распаса
.
То
му
је
.
—
Митре
!
Митар
је
разумео
.
Он
тури
руку
и
—
док
би
ударио
длан
о
длан
,
извуче
из
чакшира
оног
јадника
читав
окрајак
од
некакве
старе
губерине
...
Сав
онај
свет
прсну
у
смех
.
—
Зар
мене
нађе
да
забушиш
,
угурсузе
—
а
?
повика
капетан
Васо
,
па
се
и
сам
оде
смејати
.
Сад
Митре
изнова
!
Оно
му
до
сад
не
рачунај
ни
у
што
.
—
Море
,
ја
сам
видео
,
да
му
онај
јаук
не
иде
баш
са
дна
срца
,
приметиће
онај
што
мало
пре
рече
,
да
Митар
има
погану
руку
.
—
Да
га
сад
видим
.
Лудак
један
!
...
Тако
је
капетановао
капетан
Васо
.
Од
то
доба
прошло
је
много
година
.
Ко
се
родио
онда
,
када
је
капетан
Васо
умр’о
,
данас
је
већ
матор
човек
,
па
се
опет
о
њему
и
данас
прича
—
као
да
је
јуче
умр’о
.
Али
кад
се
овако
поведе
реч
—
шта
је
човек
,
онда
ће
се
тек
рећи
:
„
Па
ето
,
она
сила
од
човека
,
па
му
се
данас
ни
гроб
не
зна
.
“
И
одиста
,
неки
тврде
да
је
гроб
капетан
Васин
онде
негде
одмах
испод
гроба
Павла
Бошњака
,
Златиног
оца
;
а
други
не
даду
ни
доћи
,
већ
веле
,
да
је
горе
чак
иза
„
Суве
Крушке
“
,
а
куд
је
то
,
а
куд
Бошњаков
гроб
!
.
.
Но
што
се
његов
конак
протурао
—
то
нема
више
.
Једном
је
догнао
да
постане
чак
и
табана
.
Дуго
су
му
се
и
дуго
доле
на
доњем
боју
чинили
турски
ђонови
.
Али
кад
оно
уђе
у
наш
свет
онај
ук
,
да
од
сваког
кућерка
начине
механу
по
плану
,
онда
се
и
капетан
Васином
конаку
мало
срећа
осмеши
.
На
њ
прво
и
прво
баци
око
Раде
Ђеврек
;
а
где
се
нагна
да
што
купи
Раде
,
ту
се
морао
наћи
и
Спасоје
Зрика
.
Зега
је
опет
из
прикрајка
меркао
,
а
план
му
је
већ
одавна
био
готов
.
Други
су
наваљивали
на
власт
да
час
пре
тој
старој
кућурини
,
која
само
што
није
пала
,
одреди
продају
,
а
Зега
је
мирно
чекао
онај
час
,
кад
звркне
добош
,
а
онда
?
—
Слабо
је
ко
могао
с
њим
изаћи
на
крај
.
И
тај
је
дан
дошао
.
И
пре
и
после
подне
викало
се
и
викало
;
„
И
да
ли
ко
више
,
и
нико
више
,
и
први
и
други
пут
!
“
Цео
је
свет
мислио
да
капетан
Васин
конак
оде
по
што
за
што
.
Кад
би
пред
само
вече
,
кад
ти
се
Зега
распомами
:
—
И
пара
више
!
—
И
дукат
више
,
виче
Ђеврек
.
—
И
два
дуката
више
,
осеца
се
Спасоје
Зрика
,
баш
као
да
му
је
код
куће
остала
пуна
магаза
маџарија
...
—
И
да
ли
ко
више
?
виче
добошар
.
—
И
пара
!
не
даде
добошару
ни
издушити
Зега
кафеџија
.
Ђеврек
опет
примаче
свој
дукат
,
а
Зрика
своја
два
.
Добошар
звркну
у
добош
,
па
опет
викну
:
—
И
да
ли
ко
више
?
и
нико
више
?
—
први
и
други
пут
!
...
—
И
пара
!
...
Ђеврек
плану
,
окрете
леђа
и
оде
.
За
њим
оде
и
Зрика
.
Добошар
опет
звркну
:
—
И
да
ли
ко
више
?
...
Први
и
други
пут
!
.
.
И
—
трећи
пут
!
И
та
је
пара
била
Зегина
.
Шта
није
радио
,
како
се
није
довијао
да
добије
местно
механско
право
,
па
му
свакад
оде
сва
мука
у
ветар
.
Зега
је
говорио
:
—
Знам
ја
ко
мени
смета
.
Нека
их
.
Ја
ћу
то
њима
трипло
вратити
.
Не
могу
они
покуповати
цео
наш
срез
.
Он
је
конак
капетан
Васин
прекројио
,
да
ти
га
је
милина
погледати
,
па
—
опет
ништа
.
Срећом
његовом
дође
у
Б
...
.
за
капетана
капетан
Неша
.
За
овим
дође
и
„
практикант
“
Божо
.
И
Зегин
је
посао
у
почетку
истина
наилазио
на
врло
велике
сметње
,
али
,
најпосле
—
кад
људи
скоче
—
све
се
може
...
.
Сад
?
—
хајдемо
тамо
.
Кафана
је
.
Онога
истога
вечера
,
када
је
за
своје
госте
газда
Вуле
спремио
вечеру
у
Мариној
соби
,
и
када
су
—
Томо
Брицо
,
Секула
Смуђ
и
Феђо
књижар
пили
по
чашу
вина
и
мезетисали
печене
јагњетине
у
Белобрковој
кући
,
била
је
и
Зегина
кафана
дупке
пуна
гостију
.
Сав
онај
свет
што
се
срдит
разишао
из
газда
Вулове
гостионице
,
свратио
је
к
Зеги
—
неко
на
чашу
шљивовице
,
неко
на
чашу
вина
;
а
многи
су
дотрчали
,
што
су
чули
,
да
се
нешто
догодило
у
газда
Вуловој
кафани
,
те
се
чак
због
тога
растурио
и
радикалски
скуп
,
а
нико
није
умео
да
каже
ни
крошто
ни
за
што
.
Ђиле
је
још
с
врата
повикао
.
—
Пола
оке
љуте
!
Хоћу
њом
да
наоштрим
моју
дружину
.
Опазио
сам
,
да
је
од
неког
доба
веома
отупила
.
Свачему
треба
по
мало
масата
.
Појићу
је
док
јој
модар
пламен
не
пође
на
уста
.
После
ћу
је
повести
,
—
знам
већ
—
куда
.
Да
је
упишем
у
напредњаке
.
Можемо
им
бити
све
сами
кметови
...
А
гле
Саре
!
окрете
се
он
од
једном
,
кад
смотри
Сару
за
својим
столом
.
Она
тог
часа
довршиваше
дугачку
белу
женску
чарапу
.
Он
јој
приђе
:
—
Не
бој
се
!
...
И
они
ће
доћи
.
—
А
који
то
они
,
Ђиле
?
осмехнуше
се
њена
,
као
кармин
румена
,
уста
.
—
Враже
!
ти
се
,
корсем
,
будиш
.
.
—
Не
знам
,
Ђиле
,
очију
ми
.
—
Па
Белобрк
.
—
Онај
Витлов
?
...
Кукавна
Злата
.
—
А
још
кукавнији
Ђакон
Млађо
.
—
Стрина
!
...
За
њ
и
није
она
жена
.
