гатући
!
—
веле
они
други
који
би
још
хтели
да
се
храбре
.
Тако
је
у
узбуђењу
прошао
цео
тај
дан
.
Предвече
,
као
да
је
било
нечега
освежавајућег
у
атмосфери
.
Наишле
су
од
некуд
,
непознатим
путевима
и
из
непознатих
извора
,
мало
повољније
вести
,
као
оно
кад
после
несноснога
и
загушљивога
летњег
дана
,
испуњеног
оморином
,
дуне
предвече
свеж
ветрић
те
расхлади
чела
и
разгали
душу
.
По
тим
вестима
,
наши
се
одлично
држе
на
Страцину
и
велика
им
помоћ
стиже
са
севера
и
из
гарнизона
са
албанске
границе
.
Осим
тога
Енглеска
,
Француска
и
Русија
објавиле
су
рат
Бугарској
и
већ
су
се
Французи
на
југу
ангажовали
у
борби
;
Енглези
бомбардују
Дедеагач
а
Руси
Варну
.
Кафане
које
су
на
подне
биле
разређене
,
испунише
се
предвече
и
посетиоци
њихови
,
које
си
данас
сретао
улицама
забринуте
,
ведро
су
се
поздрављали
и
живо
разговарали
.
—
То
би
све
било
врло
повољно
—
вели
за
столом
код
„
Зрињског
“
један
лекар
коме
су
све
те
вести
саопштили
—
само
ако
то
није
морфијум
за
успављивање
.
—
Какав
морфијум
?
—
буни
се
господин
који
му
је
саопштио
све
те
повољне
вести
.
—
Па
—
учини
лекар
скептички
—
болеснику
,
који
цео
дан
тешко
пати
,
ми
лекари
обично
предвече
дамо
једну
дозу
морфијума
ради
умирења
живаца
и
ради
сна
који
обично
окрепљава
у
болести
.
—
Али
за
Бога
,
докторе
—
буни
се
и
даље
онај
што
је
запојио
целу
кафану
најлепшим
надама
—
кад
све
то
не
би
било
тако
,
онда
би
значило
да
смо
ми
,
који
се
налазимо
у
Скопљу
,
пред
непосредном
опасношћу
?
—
А
шта
вас
уверава
да
нисмо
?
—
Уверава
ме
,
уверава
ме
...
—
запе
онај
не
могући
у
моменту
да
нађе
какав
поузданији
аргуменат
сем
вести
које
су
се
чуле
и
за
које
нико
није
умео
да
потврди
одакле
су
и
како
чуле
.
—
Ево
вам
један
доказ
!
—
умеша
се
трећи
да
спасе
ситуацију
—
Када
би
опасност
била
близу
,
Команда
би
Трупа
извесно
већ
наредила
евакуацију
болница
и
магацина
.
Ја
знам
за
магацине
поуздано
да
до
овога
часа
није
наређена
њихова
евакуација
.
Ви
,
докторе
,
знате
за
болнице
,
је
ли
наређено
што
?
—
Није
!
—
одговори
доктор
.
—
Ето
видите
!
—
прихвати
онај
победнички
.
—
Ал
то
не
значи
да
не
може
бити
већ
сутра
наређено
!
—
додаде
доктор
.
—
Па
и
нека
буде
—
брани
се
онај
—
ал
онда
то
не
значи
да
је
сутра
већ
последњи
дан
Скопља
.
Евакуација
се
наређује
на
неколико
дана
пре
опасности
,
бар
два
и
три
дана
.
И
догод
ја
нечујем
да
је
издато
такво
наређење
ја
ћу
безбрижно
спавати
.
Тај
разлог
некако
све
убеди
и
за
столом
опет
завлада
мало
ведрије
расположење
,
преко
којега
мало
час
пређе
таман
облак
докторова
сумњичења
.
За
другим
столом
тако
исто
.
За
једним
столом
у
средини
,
један
виши
чиновник
случајно
се
изрекао
да
сутра
с
породицом
креће
у
Солун
.
Сви
су
га
жучно
напали
тако
да
су
им
се
речи
разлегале
кроз
целу
кафану
.
Победилац
са
онога
првога
стола
приђе
и
тамо
да
се
нађе
у
помоћи
онима
који
су
чиновнику
објашњавали
да
је
свака
опасност
,
ако
би
је
и
било
,
још
врло
далеко
.
—
Па
молим
вас
лепо
—
узе
реч
победилац
са
провога
стола
—
јесте
ли
чули
да
је
издата
наредба
да
се
евакуишу
болнице
и
магацини
?
—
Нисам
!
—
одговара
чиновник
.
—
Нећете
ни
чути
,
неће
се
ни
издати
така
наредба
а
,
када
би
се
и
издала
,
ви
би
после
те
наредбе
још
увек
имали
и
сувише
времена
да
се
склоните
из
Скопља
.
—
А
зар
не
може
све
то
бити
изненада
?
—
Изненада
?
—
Та
идите
молим
вас
.
Не
заборавите
да
је
у
магацинима
силна
државна
имовина
,
не
заборавите
да
у
болницама
лежи
маса
оних
који
су
крвљу
откупили
то
право
да
буду
за
времена
уклоњени
испред
освете
непријатељеве
и
,
не
заборавите
да
Команда
Трупа
има
и
средстава
и
начина
да
неколико
дана
раније
предвиди
опасност
а
дужност
да
води
бригу
о
државној
имовини
и
о
државним
рањеницима
.
—
Тако
је
!
—
повикаше
сви
и
онај
виши
чиновник
одустаје
дефинитивно
од
намере
да
се
још
сад
уклони
из
Скопља
а
остали
се
разиђоше
кућама
са
уверењем
да
се
ова
ноћ
може
спокојно
проспавати
.
Ноћ
је
пала
мутна
и
тамна
;
кишни
су
се
облаци
били
густо
сабрали
,
спремни
да
излију
читаве
реке
воде
.
Водна
планина
,
која
се
у
ведрим
ноћима
тако
јасно
оцртава
над
Скопљем
,
догледа
се
ноћас
као
тамна
неодређена
маса
.
Варош
као
застрта
тамним
покровом
изнад
којега
се
једва
назиру
у
ваздуху
врхови
минарета
и
јабланова
,
оних
јабланова
који
о
пролећу
,
као
перјанице
поноситих
витезова
,
ките
Царско
Скопље
.
Кафане
већ
пусте
,
улице
мртве
и
хука
Вардарева
,
који
носи
кишама
нанету
воду
са
Дервена
и
Жедна
,
пролама
се
кроз
ноћну
тишину
па
ти
изгледа
као
да
се
негде
далеко
нешто
непрекидно
руши
и
крха
.
Са
железничке
станице
пронесе
се
по
гдекад
писак
локомотиве
и
тресак
вагона
који
маневришу
.
Осветљени
прозори
овде
и
онде
по
вароши
гасе
се
један
по
један
и
настаје
тама
и
неремећен
мир
.
Када
је
те
ноћи
превалила
поноћ
измеђ
3
.
и
4
.
октобра
и
спокојство
са
синоћних
повољних
вести
успавало
грађанство
,
те
га
обгрлио
тврд
и
безбрижан
сан
,
на
десној
страни
Вардара
дешавало
се
нешто
,
што
је
требало
да
остане
тајна
,
скривена
густим
велом
поноћи
.
Том
страном
Вардара
,
обалом
која
се
од
ослобођења
Скопља
зове
Кеј
Војводе
Путника
,
кретала
су
лагано
троја
пространа
војничка
кола
са
воловском
запрегом
;
кретала
су
лагано
,
да
не
би
њихово
крчање
и
шкрипање
узнемирило
успаване
грађане
.
Нити
су
волујари
међ
собом
разговарали
,
нити
је
било
уобичајених
узвика
и
издирања
на
волове
,
које
је
свако
од
њих
водио
за
узицу
и
тихо
кретао
за
једним
вођом
,
који
је
далеко
пред
колима
ишао
.
Око
кола
је
ишло
још
четири
до
пет
војника
,
опет
тихо
и
без
разговора
.
Кола
су
застала
пред
једном
двоспратном
кућом
и
када
е
вођа
тихо
ударио
алком
у
врата
,
на
горњем
се
спрату
куће
отшкринула
једна
шалона
и
једна
се
глава
промолила
и
одмах
се
повукла
а
шалона
за
њом
заклопила
прозор
.
Мало
за
тим
и
на
горњем
се
спрату
осветлише
собе
светлошћу
,
која
се
кроз
шалоне
,
као
танке
и
светле
паралелне
линије
,
назирала
;
а
на
доњем
се
спрату
отвори
двокрилна
капија
,
лагано
,
тихо
,
без
шкрипања
и
лупе
.
Затим
се
војници
успеше
у
кућу
и
почеше
отуд
скидати
ствари
:
сандуке
,
кофере
,
дењкове
.
Све
је
то
ишло
тихо
,
пажљиво
,
шапћући
,
без
уобичајене
ларме
у
таквим
приликама
,
па
још
кад
се
ствари
морају
скидати
низ
тако
стрме
степене
,
какве
су
у
обичају
по
кућама
на
истоку
.
Тако
су
исто
снесене
ствари
товарене
у
кола
,
водећи
очигледно
рачуна
,
да
се
околно
становништво
не
узнемири
.
У
тој
је
кући
становао
ђенерал
,
командант
трупа
нових
области
,
оних
трупа
,
које
бране
нашу
источну
границу
од
Козјака
до
Валандова
и
од
којих
зависи
судбина
Скопља
.
Ма
колико
да
су
војници
,
који
су
товарили
,
тај
посао
пажљиво
и
тихо
радили
,
ипак
се
није
могло
избећи
да
се
кроз
тишину
ноћи
,
која
је
владала
,
не
осети
да
се
ту
нешто
дешава
.
И
у
околини
ђенералове
куће
почеше
становници
да
се
буде
из
сна
,
за
који
су
синоћ
веровали
да
га
до
зоре
неће
прекидати
.
Најпре
на
једној
кућици
па
на
другој
,
почеше
на
неосветљеним
прозорима
да
се
помичу
завесе
,
затим
овде
и
онде
отшкринуше
се
лагано
прозори
и
најзад
,
отворише
се
капиџици
,
иза
којих
почеше
да
извирују
чупаве
главе
из
сна
разбуђених
скопљанаца
.
Нико
ии
речи
не
говори
,
свако
немо
,
престрављено
,
преплашено
гледа
како
се
товаре
кола
и
упорно
чека
на
капиџику
да
види
крај
овога
посла
.
Када
се
натоварена
кола
испред
ђенералове
куће
кретоше
и
капија
се
на
кући
опет
затвори
а
светлосне
линије
на
шалонама
утрнуше
;
они
што
су
вирили
на
капиџицима
појавише
се
на
улици
и
почеше
,
онако
необучени
,
да
се
збирају
у
гомилице
и
шушкају
поверљиво
.
—
Ђенерал
бега
?
—
шапће
један
престрављено
.
—
Не
бега
он
!
Зар
командант
ових
трупа
па
да
бега
?
Него
уклања
породицу
и
покућство
.
—
Зар
први
он
?
—
Е
није
него
последњи
!
—
Па
још
није
издао
ни
наредбу
за
евакуацију
болница
и
магацина
!
—
примећује
један
који
је
синоћ
био
код
„
Зрињског
“
и
вратио
се
отуд
кући
убеђен
да
је
евакуација
болница
и
магацина
најпреча
брига
у
случају
опасности
.
—
Чекај
прво
да
надлежни
евакуишу
себе
!
—
Кад
ђенерал
даје
сигнал
за
пожар
,
онда
значи
да
кров
већ
гори
.
—
Лађа
тоне
...
лађа
тоне
!
—
узвикну
са
једнога
полуотшкринутога
прозора
некакав
пискав
глас
,
вероватно
онај
који
је
ту
реч
бацио
и
данас
по
подне
на
станици
и
тај
пискави
глас
продре
кроз
поноћну
таму
као
совин
врисак
.
И
док
ова
гомилица
престрављено
шапће
у
дубокој
тами
под
широком
стрејом
једне
кућице
,
придружују
јој
се
све
нова
и
нова
забринута
лица
.
Кроз
капиџике
који
везују
авлије
или
преко
ниских
плотова
и
зидова
,
који
их
растављају
,
вест
је
почела
да
се
шири
дуж
целе
махале
и
почеше
да
се
буде
по
кућама
и
они
који
у
тврдоме
сну
нису
ни
чули
до
сад
ништа
.
Почеше
сад
већ
и
поједини
прозори
да
се
осветљавају
,
почеше
људи
и
да
се
облаче
не
могући
понова
да
заспе
,
узнемирени
овом
новом
бригом
и
,
кад
је
зора
сванула
,
цео
је
већ
један
кварт
знао
за
новост
и
узбуђење
,
које
је
услед
те
новости
у
њему
настало
,
пође
да
се
шири
дуж
целога
Скопља
.
Чим
је
мало
јасније
свануло
,
те
се
отворили
капиџици
и
кафанице
,
цело
је
Скопље
било
на
ногама
и
у
грозничавом
расположењу
.
Пријатељ
је
јурио
пријатељу
да
се
посаветује
;
жене
,
нарочито
оне
које
су
биле
без
мужева
,
потрчале
су
у
родбину
и
у
познаника
да
се
пропитују
.
Једни
су
јурили
у
начелство
,
други
у
општину
,
трећи
у
команду
.
Нико
више
није
питао
за
вести
,
никога
више
оне
нису
интересовале
.
Место
питања
о
Русији
и
Румунији
,
место
питања
о
борби
која
се
води
на
Страцину
,
на
уснама
свих
се
јављало
једно
једино
питање
:
.
—
Је
л
’
истина
да
је
ђенерал
већ
ноћас
испратио
своје
ствари
?
Да
узбуђење
још
више
појача
,
просу
се
кроз
варош
и
вест
да
ђенерал
сутра
ујутру
првим
возом
шаље
и
породицу
.
Многи
дућани
већ
тога
дана
нису
отварани
,
многи
који
су
имали
кола
већ
су
их
натоварили
и
кренули
пут
Тетова
,
а
око
десет
часова
пре
подне
начелство
је
већ
притисла
светина
тражећи
пасоше
.
Ту
,
пред
начелством
,
срели
су
се
они
који
су
још
синоћ
веровали
да
неће
никад
доћи
потреба
да
се
напушта
Скопље
и
они
који
у
то
,
и
поред
свих
повољних
вести
,
нису
веровали
.
Ту
су
се
развили
живи
разговори
,
објашњења
,
распитивања
,
међусобна
саветовања
па
чак
и
препирке
.
Једни
су
се
вајкали
,
други
храбрили
,
једни
веровали
а
други
без
вере
и
без
одлуке
ишли
од
гомиле
,
до
гомиле
да
се
распитују
,
да
чују
што
,
па
да
се
одлуче
тек
.
У
једном
углу
,
у
тесној
авлији
начелства
,
објашњава
један
Скопљанац
којим
се
путем
може
из
Тетова
сићи
у
Битољ
;
у
другој
гомили
разговара
се
о
томе
да
ли
се
у
Приштини
могу
наћи
станови
;
у
трећој
гомили
вајка
се
онај
виши
чиновник
што
је
јутрос
требао
да
отпутује
у
Солун
.
—
Ама
кад
ја
слушам
другог
,
па
не
одох
јутрос
.
Да
чекам
наредбу
за
магацине
и
болнице
,
није
него
још
нешто
.
Свако
ће
се
прво
сетити
себе
па
онда
магацина
и
болница
.
У
другој
гомилици
узвикује
један
:
—
Зашто
у
иностранство
код
толике
Србије
?
—
Зато
—
одговара
му
други
—
што
ту
толику
Србију
брани
ђенерал
који
своју
породицу
шаље
у
иностранство
и
то
пре
свих
осталих
грађана
.
И
у
трећој
групи
брани
се
један
што
иде
у
Солун
,
па
вели
:
—
Нећу
да
чујем
коминике
о
борбама
,
нећу
да
чујем
телеграме
из
иностранства
,
нећу
да
чујем
ничије
савете
.
Јуче
је
прошла
Народна
Банка
за
Солун
и
ја
идем
за
Народном
Банком
.
Ето
ти
!
Што
је
више
дан
растао
,
расла
је
и
ова
гомила
пред
начелством
а
расло
је
и
узбуђење
у
вароши
.
Пред
подне
већ
почеше
скопљански
пајтони
(
фијакери
)
пуни
ствари
и
жена
с
децом
да
слазе
на
жељезничку
станицу
и
ако
никакав
воз
у
то
доба
није
ишао
ни
на
коју
страну
.
Чекаће
га
ту
на
станици
,
чекаће
вечерас
,
чекаће
ноћас
,
чекаће
и
сутра
ако
треба
.
По
подне
је
већ
цело
Скопље
било
спаковано
,
спремно
за
пут
ма
где
,
ма
на
коју
страну
.
Варош
је
зарана
,
још
с
вечера
опустила
.
Све
се
повукло
у
куће
да
тамо
,
у
кругу
своје
породице
,
брине
тешку
бригу
и
одлучи
се
што
ће
и
како
ће
.
То
је
било
суморно
вече
.
Киша
је
зарана
почела
да
топи
земљу
да
се
затим
,
преко
ноћи
,
излије
у
великим
количинама
.
Била
је
то
последња
ноћ
коју
су
провели
под
својим
кровом
они
несретници
,
који
ће
сутра
у
зору
кренути
у
свет
и
не
видети
више
свога
крова
данима
,
месецима
,
годинама
...
ИВ
Један
избеглички
воз
Тек
што
је
превалила
поноћ
између
4
.
и
5
.
октобра
,
поче
се
будити
град
над
којим
је
још
почивала
суморна
и
тешка
ноћ
.
Овамо
и
онамо
,
један
за
другим
,
почињу
на
кућама
да
се
осветљавају
прозори
сиромашном
светлошћу
петролејске
лампе
и
на
прозорима
,
застртим
провидним
завесама
,
да
промичу
ужурбане
сенке
.
То
су
отац
и
мајка
,
који
већ
целу
ноћ
нису
очи
свели
,
избудили
дечицу
те
се
сад
журно
спремају
;
спремају
се
да
напусте
своју
кућу
и
своје
огњиште
;
спремају
се
да
бегају
.
Сањива
и
неиспавана
деца
,
узневерена
лица
,
извлаче
се
из
топлих
постеља
,
где
су
под
нежним
материним
бдењем
сањала
кућу
од
колача
,
реку
од
млека
и
планину
од
шећера
.
Она
су
несвесна
тога
да
је
то
била
последња
мирна
ноћ
у
њиховом
невином
животу
и
да
сад
већ
улазе
,
да
ступају
у
један
догађај
који
ће
у
доцнијем
животу
са
леденом
језом
препричавати
,
почињући
увек
причу
са
:
„
Ја
сам
преживео
то
!
“
Њих
слатки
сан
,
од
којега
не
могу
да
се
растану
те
још
на
ногама
дремају
,
зове
да
се
опет
врате
под
покривач
,
али
их
родитељи
сурово
дрмусају
,
буде
их
и
казују
им
чудне
речи
:
—
Ајде
,
ајде
,
да
путујемо
,
да
идемо
!
—
А
куда
ћемо
,
тата
?
А
тата
и
не
одговарајући
,
расејано
лута
погледом
по
својој
скромној
собици
где
је
тако
мирно
,
тако
тихо
промицао
његов
и
његове
породице
живот
;
погледа
у
икону
пред
којом
је
мајка
дечја
још
синоћ
упалила
жижак
,
те
му
се
заврти
суза
у
очима
и
он
окреће
главу
да
је
не
спази
жена
,
да
је
не
спазе
деца
.
А
деца
,
сад
већ
пробуђена
,
упорно
настављају
питања
.
—
Куда
ћемо
путовати
,
тата
?
—
Куда
...
?
—
одговори
он
гласом
који
му
дрхће
у
грлу
—
далеко
...
много
далеко
...
—
Ајде
,
облачи
ти
децу
,
а
ја
да
покупим
мало
ове
прње
!
—
прекида
мајка
разговор
и
он
се
свесрдно
даје
на
посао
.
Неумешно
,
незграпно
навлачи
деци
хаљинице
,
али
се
тиме
бар
забавља
,
не
гледа
по
кући
,
не
мисли
на
кућу
,
коју
су
он
и
жена
двадесет
година
кућили
и
коју
ће
сад
за
један
сат
растурити
и
разорити
.
—
Да
л
’
да
понесем
и
коју
кошуљу
?
—
пита
жена
.
—
Понеси
...
немој
.
.
,
где
ћемо
их
?
—
А
покривач
за
децу
?
—
Понеси
...
немој
...
—
Па
шта
да
понесем
?
—
Не
знам
...
кад
бих
могао
све
,
све
,
ал
не
може
.
Ко
зна
где
ћемо
...
ко
зна
нећемо
ли
морати
носити
ствари
на
леђима
а
водимо
децу
!
...
—
Ја
не
знам
,
ја
не
умем
да
одвојим
.
А
и
он
не
уме
да
је
саветује
,
изгледа
му
свака
ствар
драга
.
И
онај
стари
капут
његов
што
виси
на
јексеру
иза
врата
,
који
је
правио
преклане
о
слави
,
и
дечија
колица
у
углу
иза
фуруне
,
у
којима
су
му
сва
деца
редом
уљуљкивана
у
прве
снове
и
она
стара
кутија
на
орману
,
у
којој
су
дечије
играчке
и
оне
старе
књиге
,
које
је
он
дугих
зимских
ноћи
прелиставао
и
она
икона
на
зиду
,
пред
којом
су
се
он
и
жена
топло
молили
Богу
,
кад
им
је
старије
дете
лежало
од
запалења
,
пред
којом
је
мајка
дечја
свако
вече
пред
легање
учила
децу
крстити
се
и
казивати
„
Оче
наш
!
“
и
пред
којом
је
он
сваке
године
секао
славски
колач
.
Све
,
све
му
је
драго
и
столица
и
слика
на
зиду
и
лампа
на
столу
и
шамлица
под
столом
;
свака
ситница
и
свака
стварчица
.
Свака
је
стечена
,
свака
купљена
,
свака
има
своју
историју
и
своју
прошлост
.
Треба
се
од
сваке
те
стварчице
растати
као
од
нечега
свога
,
нечега
драгога
и
милога
.
Треба
се
растати
од
куће
коју
те
стварчице
све
заједнички
сачињавају
.
—
Пожури
...
треба
пожурити
!
...
—
шапће
он
,
желећи
да
се
све
то
што
пре
сврши
,
да
што
пре
пође
,
да
што
пре
напусти
кућу
у
којој
га
је
нешто
већ
почело
гушити
,
онако
као
што
родбина
крај
постеље
онога
што
умире
,
од
тренутка
кад
је
већ
извесно
да
мора
умрети
,
жели
да
то
што
пре
буде
,
да
се
самртник
не
мучи
.
—
Пожури
...
треба
пожурити
!
—
Ево
,
ево
,
само
још
ово
ћебе
или
...
нека
остане
.
Јесу
ли
готова
деца
?
Чекај
да
угасимо
кандило
!
—
Угаси
!
—
Хоћемо
ли
закључати
кућу
?
—
Закључати
?
Шта
то
вреди
?
Ал
ако
,
закључај
,
дај
ми
!
Хоћу
да
понесем
кључ
,
хоћу
да
га
носим
са
собом
!
—
А
Фиделица
?
—
Фиделица
?
—
учини
он
и
сети
се
малога
,
љупкога
кученцета
,
које
је
пре
шест
месеца
измолио
од
једног
пријатеља
и
којему
се
деца
толико
обрадовала
.
Фиделица
је
била
друг
дечји
и
пријатељ
куће
;
навикли
су
се
били
на
њу
сви
толико
да
је
постала
члан
породице
о
коме
су
сви
заједнички
водили
бригу
.
Ујутру
је
ускакала
у
дечји
креветац
и
играла
са
њима
,
затим
је
пратила
мајку
на
пијацу
,
у
подне
је
пред
вратима
дочекивала
оца
кад
се
враћао
кући
а
увече
их
је
,
све
окупљене
,
подједнако
забављала
прилазећи
од
једнога
ка
другоме
и
,
играјући
са
сваким
свесрдно
.
—
Фиделица
?
—
понови
он
—
Не
знам
,
мора
остати
!
—
Фиделица
!
—
заврискаше
деца
која
не
би
хтела
да
се
растану
од
свога
друга
.
А
верно
кученце
,
које
се
,
предосећајући
трагедију
од
јутрос
окуњено
повукло
под
кревет
,
у
одговор
на
дечје
изјаве
љубави
поче
тужно
да
арлуче
.
—
Да
,
мора
остати
—
одговара
он
суво
а
и
њему
стеже
жалост
грло
—
Је
ли
остало
тамо
у
кујни
што
од
синоћне
вечере
?
Узми
један
тањир
па
скупи
све
што
има
од
хране
,
па
јој
метни
овде
,
пред
врата
.
Ако
може
бар
два
три
дана
да
се
исхрани
!
...
Тако
,
ту
!
...
Е
,
ајде
сад
,
прекрсти
децу
!
Товаре
се
,
полазе
,
он
закључава
врата
па
пошто
је
још
једном
бацио
поглед
по
својој
милој
собици
,
поглед
којим
се
родитељ
растаје
од
детета
пре
но
што
ће
ово
покрити
заклопац
од
мртвачкога
сандука
,
полази
...
Још
је
два
сата
до
зоре
али
ће
и
зора
тешко
успети
да
унесе
светлости
у
мутну
,
јесењу
ноћ
.
Киша
је
целу
ноћ
лила
као
из
кабла
а
у
то
доба
нешто
попустила
,
те
се
кроз
зраке
бледе
светлости
,
колико
је
ова
продирала
на
улицу
кроз
осветљене
прозоре
,
сагледале
ситне
иглице
кише
која
косо
промиче
.
Улицом
већ
промичу
нејасне
и
тамне
сенке
,
осветљујући
прљаву
калдрму
и
барице
бедном
светлошћу
фењерчића
,
која
још
више
заклања
њихову
силуету
.
Пред
овим
или
оним
вратима
стоје
кола
са
упаљеним
фењером
а
коњи
,
покривени
мокрим
ћебадма
,
фрчу
незадовољно
и
бије
им
из
ноздрва
бела
маглица
.
Избудио
се
град
и
данас
ће
очајно
хитати
да
се
спасава
,
јер
поред
панике
коју
је
догађај
од
прошле
ноћи
изазвао
,
јуче
на
подне
се
просуо
глас
да
данас
иду
последњи
возови
у
правцу
Солуна
и
Косова
,
да
ће
се
затим
обуставити
цео
саобраћај
да
би
се
могла
хитно
пребацити
француска
војска
на
северо-источни
фронт
.
С
друге
стране
опет
,
шапутало
се
да
су
Бугари
већ
пресекли
жељезничку
пругу
код
Врање
и
тек
што
нису
успели
то
исто
да
учине
и
код
Струмице
,
те
свет
почео
још
од
синоћ
и
целу
ноћ
да
хита
ка
железничкој
станици
.
Веровало
се
,
биће
можда
ноћас
каквих
ванредних
возова
али
и
иначе
,
треба
бити
што
раније
на
станици
,
јер
ће
навала
бити
ужасна
па
се
треба
борити
за
места
у
возу
.
И
кад
су
дубоку
ноћ
пробили
први
наговештаји
зоре
,
толико
бар
да
се
камен
могао
разликовати
од
баре
,
улице
које
воде
ка
станици
на
једанпут
оживеше
и
почеше
се
све
јасније
назирати
жалосне
слике
које
је
дотле
крила
ноћ
.
Улицом
јуре
кола
претоварена
дењцима
и
сандуцима
,
јуре
смртоносним
трком
,
не
би
ли
стигла
до
поласка
воза
бар
пет
шест
пута
да
оду
до
станице
и
да
се
врате
.
Са
њихових
точкова
далеко
прска
каљава
вода
по
лицима
пролазника
и
по
кућним
зидовима
а
са
њихових
бокова
жмири
слаба
светлост
фењерчића
блатом
попрсканих
и
улепљених
.
Странама
улица
,
покушавајући
да
се
користе
стрејама
,
иду
тешким
одом
погрбљени
носачи
,
носећи
читаве
товаре
на
леђима
а
за
њима
журе
људи
,
жене
,
деца
,
носећи
свако
по
неки
свежањ
,
кутију
или
бошчу
у
руци
.
Промичу
читаве
породице
забринута
лица
и
све
носе
свој
тежак
товар
бриге
и
бола
и
уз
то
нешто
имања
,
колико
је
могло
стати
у
оној
кутији
,
кеси
или
бошчи
коју
је
свако
грчевито
стегао
узасе
.
За
брижним
оцевима
и
мајкама
вуку
се
неиспавана
,
неумивена
и
на
брзу
руку
обучена
деца
,
коју
су
родитељи
још
за
дубоке
ноћи
извукли
из
постеља
.
Спале
им
чарапице
преко
ципела
,
капа
им
натучена
преко
ушију
,
навучено
им
по
два
и
три
капутића
једно
на
друго
,
обавијени
им
шалови
и
мараме
око
врата
и
деца
грешна
,
не
знајући
шта
их
је
снашло
,
вуку
се
плачући
за
родитељима
који
ни
сами
не
знају
шта
ће
их
снаћи
.
Нико
никог
не
здрави
успут
,
нико
никог
не
запиткује
,
сви
су
заузети
подједнаком
бригом
и
подједнаким
болом
,
сви
имају
исти
циљ
,
сви
исту
себичну
тежњу
да
један
пре
другога
стигне
,
да
један
пре
другога
заузме
место
.
Ноћ
се
све
више
разређује
и
мутна
светлост
мочарнога
јесењега
дана
осваја
.
Светиљке
на
прозорима
кућа
,
које
су
домаћини
већ
напустили
,
погашене
су
;
догорева
још
само
по
где
који
општински
фењер
са
којега
цуре
млазеви
кише
.
Под
мутном
дневном
светлошћу
која
се
тек
развија
,
на
станици
се
железничкој
издваја
из
полумрака
и
све
јасније
обележава
бедна
и
жалосна
слика
.
На
станичном
перону
лежи
читав
логор
породица
које
још
од
синоћ
и
ноћас
чекају
ту
.
Усред
воде
,
која
је
поплавила
угибе
и
удолице
,
диже
се
гомила
ствари
и
покућства
,
сандука
и
куфера
,
дењкова
и
бошча
,
корапа
и
џакова
.
То
све
набацано
,
све
претрпано
,
као
да
је
за
време
пожара
извлачено
и
бацано
на
улицу
.
У
тим
гомилама
,
као
у
рововима
,
шћућуриле
се
кукавне
породице
прокисле
до
коже
,
деца
покривена
преко
главе
старим
џаковима
,
мајка
са
одојчетом
на
грудима
увијена
у
ћебе
и
старица
огрнута
јорганом
под
којим
дрхће
.
Са
сваког
парчета
њиховог
одела
цури
киша
,
хаљине
им
се
улепиле
за
тело
а
блато
их
засуло
до
колена
те
изгледају
као
бродоломници
које
су
мало
час
спасли
и
извукли
из
мора
на
обалу
.
Тако
ова
гомилица
овде
,
тако
и
она
тамо
,
тако
и
трећа
и
четврта
,
а
све
нове
и
нове
придолазе
од
ране
зоре
и
већ
се
гуши
перон
од
навале
бегунаца
.
Воз
још
није
на
станици
и
железнички
чиновници
,
који
неколико
дана
и
неколико
ноћи
нису
ради
одмора
наслонили
главу
ни
на
свој
канцеларијски
сто
,
промичу
лево
и
десно
,
прескачући
ствари
и
свет
,
који
је
већ
притиснуо
сваку
стопу
на
перону
.
—
Склони
се
,
макни
,
овде
није
слободно
!
—
виче
гомили
станични
жандарм
али
тоном
који
казује
да
виче
само
из
навике
и
сам
уверен
да
га
нико
неће
послушати
.
Бегунци
који
придолазе
,
са
муком
се
пробијају
кроз
гомиле
које
су
још
синоћ
поселе
станицу
и
,
где
мало
простора
нађу
,
спуштају
ствари
и
око
њих
се
прибирају
,
распитујући
оне
који
су
раније
ту
,
да
л
’
знају
што
поузданије
о
возу
.
А
оне
гомилице
које
се
прибрале
под
каквом
стрејом
,
дрветом
или
под
којим
другим
заклоном
,
воде
живе
разговоре
.
Једна
се
жена
вајка
да
јој
је
муж
отишао
службеним
послом
у
Ниш
и
сад
,
услед
прекида
возова
,
остао
тамо
а
она
не
зна
без
њега
на
коју
ће
страну
с
децом
;
друга
казује
како
је
стару
мајку
оставила
у
једну
турску
кућу
;
добар
,
вели
,
неки
турчин
,
дао
јој
је
реч
да
ће
се
бринути
о
њој
као
о
својој
рођеној
мајци
;
трећа
се
жали
како
јој
је
сестра
остала
,
болно
јој
дете
,
па
остала
а
у
кући
нема
до
за
један
дан
хране
.
Људи
сакупљени
у
групе
,
објашњавају
се
о
ажији
српских
новчаница
у
Солуну
,
о
акцији
Француза
на
јужноме
фронту
,
о
путу
који
преко
Тетова
води
на
Кичево
и
Битољ
,
о
томе
како
би
власт
требала
да
се
постара
за
мало
реда
при
евакуацији
и
препричавају
разне
новости
кроз
које
још
и
у
овоме
очајноме
часу
провејава
вера
.
—
Шта
ћете
у
Солун
,
по
Богу
брате
,
само
да
трошите
новац
?
—
узвикује
у
једној
гомилици
професор
чији
се
горњи
капут
усукао
од
кише
а
под
набијеном
суром
шајкачом
на
очи
изгледа
као
цивилни
жандарм
.
—
Зато
,
што
ми
је
ту
,
под
носем
!
—
одговара
му
дежмекасти
лиферант
који
грчевито
стеже
под
мишком
куферче
,
вероватно
пуно
новца
на
који
је
он
већ
израчунао
ажију
на
солунској
пијаци
.
—
Па
до
Приштине
,
брате
,
нема
ни
неколико
корака
а
ова
опасност
не
може
да
траје
дуго
.
Дан
,
два
,
па
...
—
Како
дан
два
?
—
прекида
га
неповерљиво
лиферант
.
—
Тако
!
—
тврди
убеђено
професор
—
Скопље
неће
ни
пасти
.
Водиће
се
борбе
пред
самим
Скопљем
,
ено
онде
,
видиш
онде
,
—
и
професор
показа
на
газибабску
узвишицу
која
пресеца
скопско
поље
са
северне
стране
,
иза
које
избија
кумановски
друм
—
онде
и
ни
корака
даље
.
Треба
се
склонити
само
док
та
опасност
прође
.
—
Ех
,
да
је
тако
,
не
би
се
ја
ни
склањао
!
—
маше
главом
лиферант
подвлачећи
сумњу
у
професорове
речи
.
—
Треба
се
склонити
,
треба
због
породице
.
Али
,
привремено
;
тако
,
до
Приштине
,
да
се
човек
може
одмах
вратити
кући
.
—
Дај
Боже
!
—
врти
и
даље
главом
лиферант
.
У
том
,
на
један
мах
узавре
гомила
жагором
и
наста
жив
покрет
на
све
стране
,
као
кад
мравињак
згазиш
ногом
,
те
потисну
и
раздвоји
ова
два
говорника
.
Као
море
кад
у
један
мах
зањиха
своје
воде
,
тако
светина
поче
да
се
љуља
и
њиха
,
нагињући
унапред
,
као
једна
и
једноставна
маса
.
Они
који
су
седели
на
земљи
дигоше
се
,
они
који
су
били
у
задњим
редовима
навреше
да
се
пробију
;
настаде
плач
деце
,
псовка
жена
и
свађа
људи
.
Настаде
гажење
,
гурање
,
прескакање
,
све
би
хтело
да
се
пробије
у
прве
редове
до
шина
,
јер
ено
га
оздо
иде
воз
који
ће
примити
и
понети
све
ове
несретне
бегунце
.
А
кад
воз
стаде
испред
ове
масе
,
настаде
очајна
и
страшна
гужва
.
Видиш
само
једну
црну
масу
како
се
повија
,
видиш
уздигнуте
песнице
које
прете
,
видиш
децу
изнету
изнад
глава
да
их
не
би
гомила
погушила
и
видиш
људе
,
пењу
се
и
на
точкове
и
на
кровове
вагона
и
на
ланце
којима
су
вагони
везани
међу
собом
и
чујеш
само
дреку
и
узвике
:
„
Не
гази
се
!
“
„
Чекај
,
де
си
наврео
!
“
„
Пролази
,
пролази
!
“
„
Не
гурај
!
“
„
Јаој
по
Богу
угушисте
ме
!
“
и
разне
друге
узвике
и
преклињања
и
јауке
.
А
професор
са
суром
шајкачом
још
лови
свога
саговорника
лиферанта
,
хтео
би
да
му
објасни
како
је
сасвим
излишно
ићи
у
Солун
.
—
Остави
ти
мене
!
—
отреса
га
се
онај
,
јер
крајње
је
време
да
дочепа
место
у
возу
.
Испустивши
њега
,
професор
прилази
оном
вишем
чиновнику
,
кога
је
светина
и
иначе
пре
два
дана
омела
те
није
отишао
у
Солун
и
поче
њему
објашњавати
како
у
Солун
не
треба
ни
ићи
,
довољно
је
склонити
се
до
Приштине
.
По
професоровом
плану
,
за
који
он
тврди
да
је
из
поузданога
извора
,
моравска
дивизија
са
тимочког
фронта
хитно
ће
кренути
и
од
Врање
,
по
цену
највећих
жртава
,
пробити
у
прешевско-кумановски
басен
те
напасти
непријатеља
с
бока
.
Французи
се
хитно
концентришу
код
Криволака
и
Грацкога
,
станице
испод
Велеса
,
како
би
оздо
,
брегалничком
долином
,
затворили
скопску
равницу
и
осујетили
дејство
бугарске
војске
која
напредује
јужним
делом
Овчега
Поља
,
преко
Штипа
,
са
задаћом
да
пресече
нашу
везу
са
Французима
и
потпомогне
непријатељску
акцију
на
Пчињи
.
Трупе
нових
области
,
које
се
нагло
довлаче
са
албанске
границе
,
имале
би
задаћу
да
онемогуће
сваку
везу
бугарске
војске
која
оперише
од
Ћустендила
и
Криве
Паланке
и
оне
војске
која
је
у
Овче
Поље
избила
преко
Царевог
Села
.
То
би
учинило
да
бугарска
војска
промени
правац
надирања
ка
Страцину
,
да
не
би
изгубила
везу
са
овчепољским
фронтом
,
те
место
Страцина
и
Куманова
,
она
би
се
вероватно
спустила
на
југ
,
преко
Црнога
Врха
и
Злетова
.
Тада
би
се
негде
испод
Скопља
,
вероватно
на
Пчињи
,
све
до
њенога
утока
,
развила
велика
и
одлучна
борба
са
нашим
фронтом
окренутим
истоку
,
на
коме
би
Моравска
Дивизија
чинила
лево
,
Французи
десно
крило
а
трупе
нових
области
центар
.
И
док
је
професор
то
објашњавао
са
пуно
убеђења
,
забадо
штап
у
раскаљужену
земљу
од
кише
да
објасни
положаје
,
забадо
прстом
у
станични
зид
показујући
где
би
се
која
војска
налазила
;
дотле
се
виши
чиновник
иронично
смешио
показујући
очима
на
вагоне
на
које
је
свет
нагрнуо
али
у
које
се
,
пре
свих
осталих
,
баш
виши
официри
команде
трупа
нових
области
и
дивизије
,
они
што
треба
да
држе
центар
у
будућој
великој
борби
,
очајно
боре
да
утуре
своје
породице
.
И
одиста
,
тамо
пред
вагонима
настала
је
већ
била
очајна
,
дивља
и
одвратна
слика
.
Док
су
бедне
,
прокисле
и
промрзле
породице
,
које
су
целе
ноћи
прележале
на
станици
не
би
ли
добиле
ред
да
уђу
у
вагоне
,
тискале
се
да
своје
стечено
право
постигну
;
док
су
незаштићене
жене
и
мала
деца
врискала
у
оној
гужви
и
гомили
,
док
су
рањеници
и
болесници
кисли
молећи
да
их
пусте
у
вагон
,
дотле
су
официри
—
они
што
треба
да
држе
центар
у
будућој
великој
борби
—
још
од
поноћи
извели
војнике
са
пушкама
у
руци
и
заузели
вагоне
још
док
ови
нису
били
ни
дотерани
на
станицу
.
Војници
су
,
разуме
се
,
држећи
се
тачно
наредаба
,
грубо
гурали
и
одбијали
сваког
ко
би
само
пришао
вагону
који
су
њихове
старешине
резервисале
за
своје
госпође
и
свастике
,
за
њихове
тетке
и
стрине
,
за
рођаке
и
пријатељице
.
Све
те
госпође
међутим
,
нити
су
се
будиле
рано
,
нити
су
се
журиле
узбуђено
,
знајући
да
је
њихово
место
обезбеђено
и
да
бесправна
гомила
бегунаца
,
болесника
и
несретних
породица
које
су
целе
ноћи
кисле
на
станици
,
морају
ћутати
пред
силом
.
Видео
сам
једну
грубу
и
ружну
слику
.
Прилази
вагону
једна
госпа
у
дубокој
црнини
,
носећи
тугу
као
једино
имање
које
је
спасла
.
Њој
је
тек
јуче
стигао
глас
да
јој
је
на
северном
фронту
погинуо
син
.
Она
нема
снаге
да
се
гура
,
снагу
јој
је
бол
испио
,
она
прилази
мирно
,
скромно
,
погружено
вагону
,
уверена
ваљда
да
ће
јој
саучешће
отворити
пут
.
Можда
би
тако
и
било
да
канцеларијски
официр
,
који
је
командовао
вагоном
као
неким
утврђеним
и
поседнутим
положајем
,
није
сматрао
свакога
ко
се
томе
вагону
приближи
за
непријатеља
.
Војник
је
грубо
одгурнуо
несретну
матер
а
официр
то
одобравао
погледом
који
је
јасно
казивао
:
—
Шта
си
ти
,
ко
си
ти
?
Мати
?
Нама
не
требају
мајке
,
требају
нам
само
деца
њихова
,
да
гину
тамо
.
Родили
сте
и
то
је
све
што
сте
могли
учинити
и
сад
још
можете
плакати
.
То
вам
нико
не
брани
!
Поступак
војника
или
управо
његова
старешине
,
изазва
у
гомили
света
одвратност
и
гунђање
али
то
није
ништа
омело
старешину
да
према
другој
породици
буде
грубљи
,
према
трећој
још
грубљи
.
За
то
време
стизале
су
и
улазиле
у
тај
обезбеђени
вагон
,
привилегисане
госпође
,
свеже
и
тоалетиране
,
јер
су
безбрижно
провеле
ноћ
у
топлој
соби
.
Један
ће
посилни
лупати
на
врата
кад
буде
време
да
се
буде
,
донети
свеже
воде
за
умивање
,
очистити
ципеле
и
однети
ствари
на
станицу
;
други
ће
им
војник
силом
оружја
задржати
место
у
вагону
на
које
они
што
су
без
оружја
немају
право
.
Госпође
стижу
са
својим
пријатељицама
,
са
својим
служавкама
и
са
служавкиним
пријатељицама
и
све
то
улази
мирно
у
вагон
,
улази
и
седа
на
обезбеђена
места
а
све
остало
и
даље
дрежди
пред
вагонима
на
киши
.
Узбуђен
овом
грубошћу
,
сиђе
из
истога
вагона
један
американац
,
коме
извесно
није
ни
било
намењено
место
тамо
али
којега
је
официр
пропустио
не
знајући
коју
ли
ће
страну
државу
увредити
ако
и
према
њему
поступи
онако
,
како
поступа
према
мајкама
чија
су
деца
на
положајима
.
Не
говорећи
ни
речи
,
не
обзирући
се
ни
на
кога
,
овај
странац
прође
кроз
гомилу
и
приближи
се
оној
госпи
у
црнини
.
Он
је
кроз
вагонски
прозор
видео
шта
је
било
,
он
је
опазио
да
је
на
лицу
оне
жене
оцртан
дубок
неки
бол
и
у
његовој
се
племенитој
души
пробудио
осећај
саучешћа
,
тако
својствен
образованоме
човеку
.
Он
не
рече
ни
реч
жени
,
он
јој
само
пружи
руку
,
поведе
је
кроз
гомилу
и
уведе
је
у
вагон
,
при
чему
су
га
пратили
благодарни
погледи
целе
гомиле
која
се
мало
час
гнушала
.
Тако
је
било
код
једнога
вагона
,
код
другога
је
било
друкче
а
код
трећега
друкче
.
Тамо
су
опет
друге
власти
поселе
бусију
.
Ако
и
продреш
у
вагон
,
ти
затечеш
пред
вратима
свакога
купеа
по
једнога
жандарма
који
грубо
узвикује
:
„
Овамо
не
може
.
Овде
је
архива
!
“
или
„
Овде
је
благајна
та
и
та
!
“
или
„
Овде
су
новчане
књиге
!
“
Ако
сачекаш
мало
у
вагонском
ходнику
видећеш
како
,
уз
мали
свежањ
неких
аката
,
које
дотични
господин
носи
у
руци
,
улазе
у
купе
као
новчане
књиге
опет
разне
даме
,
жене
,
и
њине
пријатељице
.
Има
ту
обезбеђених
купеа
где
ће
господа
моћи
на
тенане
и
ручати
и
попити
по
чашу
вина
,
што
су
они
брижљиво
и
спремили
,
па
ће
моћи
и
проспавати
после
ручка
а
,
ако
буде
време
дуго
,
одиграти
и
по
коју
партију
клабријаса
или
што
друго
мање
наивно
.
Дотле
ће
гомила
,
која
нема
на
разположењу
ни
војника
ни
жандара
,
гомила
оних
међу
којима
има
и
српских
рањеника
,
мрзнути
и
киснути
цео
боговетни
дан
на
отвореним
вагонима
.
А
ти
су
отворени
вагони
изгледали
као
тешки
товари
беде
и
невоље
.
На
тим
су
вагонима
нагомилани
дењкови
,
сандуци
,
шпорети
,
чункови
,
столице
са
изврнутим
ногама
у
поље
,
бошче
,
куфери
,
корпе
и
већ
све
могуће
ствари
и
свих
могућих
облика
.
Све
то
сручено
и
бачено
без
реда
једно
на
друго
,
представља
читаво
брдо
на
вагону
.
Измеђ
свих
тих
ствари
вире
главе
дечје
,
покриле
се
сукњама
преко
главе
жене
,
по
где
ко
раширио
кишобран
а
по
где
ко
набио
себи
сто
на
главу
да
га
штити
од
кише
.
Једни
стоје
,
пошто
су
нашли
једва
толико
места
да
могу
увући
ноге
измеђ
ствари
,
други
полегли
по
дењковима
,
трећи
седе
на
стварима
или
на
ивици
вагона
са
обешеним
ногама
напоље
.
На
истим
шинама
била
су
једновремено
два
воза
и
оба
тако
натоварена
.
Ови
су
се
возови
сучељавали
и
кад
буду
кренули
,
они
ће
поћи
разним
правцима
,
један
доле
Солуну
а
други
горе
,
Приштини
.
Последњи
вагон
првога
и
последњи
вагон
другога
воза
,
додиривали
су
се
тако
да
се
у
ствари
није
ни
знало
који
су
то
вагони
код
којих
се
деле
две
тако
различне
судбине
.
Они
у
колима
која
слазе
у
Солун
,
после
неколико
сати
путовања
,
избећи
ће
и
мраз
и
глад
и
патње
;
они
у
колима
која
иду
у
Митровицу
,
полазе
на
тежак
пут
страдања
и
искушења
.
Они
ће
месецима
патити
и
злопатити
,
они
ће
месецима
лутати
по
снежним
планинама
,
гоњени
,
убивани
,
без
крова
и
без
хлеба
,
без
заштите
и
без
потпоре
.
Док
ће
се
они
први
грејати
на
сунцу
,
на
топлим
морским
обалама
,
ови
ће
умирати
од
глади
и
студи
на
снежним
планинама
;
док
ће
они
већ
на
првоме
кораку
,
и
ако
и
сами
оптерећени
бригом
,
наћи
себи
мира
,
дотле
ће
ови
други
под
теретом
брига
потуцати
се
дуго
и
дуго
кроз
невоље
и
опасности
.
И
шта
је
то
што
у
овоме
тренутку
,
пре
но
што
возови
крену
,
сем
једнога
метра
растојања
између
два
вагона
,
двоји
те
две
судбине
?
Шта
је
то
што
је
оне
тамо
определило
да
пођу
једним
возом
а
ове
овамо
другим
?
Да
ли
би
се
могло
претпоставити
да
су
они
тамо
опасност
боље
уочили
или
су
малодушнији
,
потегли
далеко
испред
опасности
?
Да
ли
би
се
могло
претпоставити
да
су
се
ови
овамо
руководили
вером
и
надом
те
не
хтели
напуштати
своје
рођено
тле
или
себичношћу
,
са
које
нису
хтели
да
се
удаље
сувише
далеко
од
својих
имања
и
своје
куће
?
Биће
ипак
ни
једно
ни
друго
,
изгледа
да
је
случај
био
немилостиви
судија
у
опредељивању
судбине
.
Овај
је
сео
у
овај
вагон
зато
што
је
ту
нашао
место
;
онај
је
сео
у
онај
вагон
зато
што
је
тамо
затекао
познанике
с
којима
му
је
лакше
путовати
и
на
путу
се
помоћи
међу
собом
.
Нити
је
онај
први
питао
где
ће
га
тај
вагон
одвести
,
нити
овај
други
.
Било
их
је
и
који
су
свесно
променили
намеру
,
несвесни
у
томе
тренутку
да
мењају
и
судбину
своју
.
Онај
виши
чиновник
,
кога
су
прекјуче
омели
те
није
јуче
отишао
у
Солун
,
данас
је
био
и
спреман
и
решен
да
пође
и
у
последњем
тренутку
,
попустио
је
под
убедљивим
разлозима
професора
у
сурој
шајкачи
и
сео
је
на
митровачки
воз
.
Када
сам
га
,
много
доцније
,
срео
у
планини
,
где
спава
на
ледини
крај
једне
сиромашне
ватре
,
тешко
ми
се
вајкао
:
—
Ама
лепо
сам
ја
пошао
за
својом
памећу
,
ал
тако
,
кад
ја
хоћу
да
слушам
стратегијски
план
!
И
то
од
кога
,
од
професора
!
Већ
сам
био
метнуо
ногу
на
степеник
солунске
жељезнице
—
и
камо
да
сам
се
попео
,
куд
би
ми
данас
био
крај
—
ал
он
ме
окупио
,
те
ова
дивизија
иде
одовуд
,
те
лево
крило
иде
одонуд
,
те
на
Овчем
Пољу
ће
се
тући
одлучна
битка
.
Е
,
па
дедер
сад
,
не
уби
га
!
И
бар
да
ми
је
да
га
сретнем
где
год
да
ми
објасни
ако
зна
какав
нови
план
;
да
ми
каже
,
по
том
плану
,
где
могу
добити
хлеба
,
где
преноћишта
.
Само
то
да
ми
каже
!
Тако
и
једна
жена
,
сиротица
,
са
двоје
деце
на
рукама
,
била
се
већ
сместила
у
последњи
вагон
воза
који
ће
поћи
у
Митровицу
и
за
време
,
док
су
још
возови
стајали
,
повела
разговор
са
познаницом
,
која
седи
на
једноме
дењку
у
последњем
вагону
воза
који
ће
кренути
у
Солун
.
—
Немаш
чим
да
покријеш
децу
?
—
пита
жена
са
солунског
воза
.
—
Немам
.
Не
знам
шта
ми
би
,
пошла
сам
као
без
главе
.
Синоћ
нисам
ни
мислила
да
бегам
а
јутрос
окупише
комшике
,
а
ја
,
нит
понесо
што
,
нит
затвори
кућу
,
него
тако
...
узех
децу
па
ајде
!
—
одговара
жена
са
митровичког
воза
.
—
Па
како
ћеш
?
Видиш
како
сипи
киша
,
искиснуће
деца
до
голе
душе
.
—
Кад
би
имала
што
?
—
вајка
се
мајка
па
погледа
око
себе
—
Кад
би
имала
...
кад
би
ми
ти
дала
то
поњавче
?
—
И
мени
је
,
боме
,
то
сва
сиротиња
што
сам
је
понела
.
Знаш
како
је
...
није
да
жалим
.
—
А
ваљда
ће
и
престати
киша
,
испадала
се
ноћас
!
—
теши
се
мајка
погледајући
очајно
у
мутно
небо
.
—
Па
и
неће
,
видиш
како
је
мутно
,
цео
дан
ће
тако
.
Него
...
што
не
пређеш
овамо
.
Ево
има
овде
мало
места
па
да
заједно
погледамо
децу
.
—
Па
не
знам
,
овде
сам
прво
нашла
места
.
А
готово
и
нема
где
,
згрчила
се
деца
измеђ
ствари
.
—
Пређи
,
овде
има
повише
места
,
а
ту
је
и
поњавче
,
па
ћемо
заједно
.
—
Па
да
пређем
!
И
диже
се
жена
са
митровичког
воза
па
,
не
слазећи
са
вагона
,
додаде
оној
са
солунског
воза
најпре
једну
бошчу
,
па
онда
једно
па
друго
дете
а
затим
и
сама
узе
прескакати
ограду
вагонску
и
,
прихватајући
опружене
руке
своје
пријатељице
,
прелазити
преко
оних
ланаца
и
гвоздених
табла
што
одбијају
сударе
вагона
.
-
Тога
часа
и
том
одлуком
,
која
је
потекла
само
потребом
да
поњавицом
заштити
децу
од
кише
,
ова
мајка
им
је
у
ствари
,
несвесно
,
спасла
живот
.
Место
на
топле
обале
где
ју
је
одвео
вагон
у
који
је
сад
ускочила
,
вагон
у
коме
је
била
одвео
би
је
у
албанске
планине
где
би
деци
својој
ископала
гроб
.
Још
мало
нереда
,
још
мало
гурања
и
још
мало
ларме
и
два
воза
скоро
једновремено
кретоше
,
један
на
север
а
други
на
југ
и
одведоше
бегунце
да
их
предаду
у
загрљај
двема
разноликим
судбинама
.
Био
је
већ
увелико
свануо
дан
кад
сам
се
по
одласку
ових
возова
,
враћао
у
варош
.
Свет
је
још
једнако
куљао
ка
станици
а
фијакери
се
утркивали
пуни
ствари
.
Киша
је
још
непрестано
промицала
.
Скопље
је
имало
тужан
и
суморан
изглед
и
осећала
се
нека
тешка
,
загушљива
тишина
у
њему
.
И
ако
већ
дан
,
радње
затворене
,
кафане
пусте
,
на
напуштеним
кућама
затворена
врата
а
на
прозорима
спуштене
завесе
.
Из
по
гдекоје
само
куће
чује
се
тужно
арлукање
пса
,
којега
су
избегли
заборавили
у
затвореној
соби
,
и
који
арлуче
своју
последњу
,
злослуту
песму
...
В
Скопље
пада
Дуги
низ
кола
стоји
од
јутрос
пред
свима
надлештвима
.
Волови
,
ослобођени
јарма
мирно
преживају
а
жандарми
и
државни
служитељи
хитно
товаре
сандуке
у
којима
су
архиве
и
новчане
књиге
.
Из
дворишта
и
ходника
надлештава
,
где
се
још
једнако
пакује
,
чује
се
лупа
чекића
који
закива
сандуке
и
осорне
наредбе
старешина
и
псовке
жандарма
.
На
тим
зградама
,
у
којима
су
надлештва
,
пуше
се
оџаци
густим
,
црним
димом
.
То
се
од
јутрос
рано
у
пећима
спаљују
поверљива
акта
и
део
архива
који
се
неће
понети
.
Нико
од
јутрос
више
и
не
крије
озбиљност
ситуације
.
Већ
два
дана
воде
се
очајне
борбе
на
Страцину
и
гласови
,
који
отуда
стижу
,
предвиђају
напуштање
и
тога
положаја
.
Из
Скопља
је
послат
тамо
и
последњи
војник
а
сад
се
већ
збира
и
варошка
жандармерија
да
се
пошље
у
бојне
редове
.
Када
сам
тога
јутра
са
два
пријатеља
отишао
начелнику
,
да
се
још
једном
распитамо
о
ситуацији
пре
но
што
одлучимо
шта
ћемо
,
затекли
смо
га
бледа
и
узбуђена
са
телефонском
слушалицом
у
руци
.
—
Шта
треба
радити
?
—
запитали
смо
га
.
—
Треба
ићи
,
уклонити
се
!
—
одговори
начелник
који
је
тога
тренутка
прекинуо
разговор
са
Кумановом
.
—
Зар
...
—
заустисмо
сва
тројица
,
да
запитамо
још
нешто
.
—
Наши
чине
последње
напоре
,
али
—
прекиде
нас
начелник
још
увек
узбуђен
и
под
утиском
неповољних
вести
које
му
је
телефон
казао
—
Куманово
је
већ
евакуисано
и
власти
га
напуштају
.
Ево
,
сад
је
стигла
наредба
и
сву
варошку
жандармерију
,
све
до
последњега
човека
да
испратимо
на
фронт
.
Од
овога
тренутка
власти
су
већ
немоћне
ма
што
да
изврше
и
ма
што
да
спрече
.
Зато
,
крећите
.
Немате
шта
више
да
чекате
.
—
Напоље
се
понова
говори
о
доласку
Француза
?
—
Дај
Боже
нека
дођу
,
лако
ћемо
се
вратити
.
—
Дакле
и
власти
ће
да
напуштају
?
—
Од
тренутка
кад
постану
немоћне
.
У
осталом
,
немају
ни
власти
шта
више
да
чекају
;
да
се
збрину
још
о
овом
заосталом
становништву
,
да
помогну
евакуацију
у
колико
могу
,
да
спасу
архиве
,
па
да
крећу
.
—
Кад
?
—
Разуме
се
,
у
последњем
тренутку
.
То
може
бити
још
и
сутра
.
Све
зависи
од
ситуације
на
бојишту
!
Одлазак
жандармерије
из
вароши
задао
нам
је
нарочиту
бригу
.
Ситуација
је
била
озбиљнија
но
што
се
могло
и
мислити
.
Нижи
турски
и
арнаутски
елеменат
,
онај
из
забачених
кућерака
и
уџерица
на
периферији
Скопља
,
који
је
разуздан
за
време
Турака
,
навикао
да
буде
повлађиван
при
пљачкању
и
отимању
,
и
заштићаван
од
власти
при
вршењу
насиља
,
остао
је
од
ослобођења
без
икакве
зараде
а
раду
се
није
умео
ни
хтео
прилагодити
.
Тај
је
елеменат
,
разуме
се
,
жалио
за
„
старим
добрим
временом
“
и
како
је
многобројан
,
могао
је
у
тренутку
расула
и
безвлашћа
,
које
је
претило
да
се
зацари
у
Скопљу
,
појавити
се
из
својих
јазбина
као
звер
за
време
глади
.
Та
је
могућност
имала
у
толико
више
услова
,
што
је
до
скора
у
Скопљу
био
некакав
турски
консул
,
који
је
сматрао
за
своју
родољубиву
дужност
да
распаљује
нижу
масу
мухамеданску
противу
српскога
режима
и
обећава
му
како
ће
му
Бугари
,
једини
пријатељи
Турака
на
Балкану
,
донети
праву
слободу
.
Тај
је
занешењак
чак
покушавао
да
на
земљишту
Српске
Краљевине
образује
разбојничке
банде
,
рекрутоване
из
мухамеданских
беспослених
фанатика
и
бугарских
комитаџија
које
би
тога
ради
бугарска
влада
упућивала
у
Маћедонију
.
Ухваћен
на
томе
послу
,
он
је
протеран
од
српских
власти
још
пре
но
што
је
Србија
била
у
непријатељству
са
Турском
.
Тако
пустоловска
радња
овога
занешењака
код
трезвенијих
и
угледнијих
муслимана
није
могла
наћи
одобравања
ни
одзива
али
код
онога
елемента
,
који
једино
у
нераду
може
себи
наћи
услова
за
живот
,
врло
вероватно
.
Све
те
околности
,
у
моменту
када
пада
Страцин
а
нагло
се
бега
из
Куманова
,
биле
су
и
сувише
довољне
да
нас
забрину
.
Већ
вечерашње
вече
и
ноћ
,
кад
оде
жандармерија
из
Скопља
,
биће
вече
и
ноћ
безвлашћа
или
са
властима
које
нису
моћне
ништа
извести
,
ништа
спречити
.
Међутим
толико
је
већ
кућа
које
су
домаћини
напустили
и
које
нико
не
чува
.
Таква
ситуација
морала
је
забринути
и
власти
и
већ
пред
подне
,
сазван
је
хитан
збор
у
начелству
ради
саветовања
.
Било
нас
је
око
педесетак
,
сви
забринута
лица
,
сви
суморна
погледа
.
Ћутећи
смо
се
здравили
међу
собом
,
ћутећи
смо
заузимали
места
у
малим
одајама
начелниковим
,
по
којима
се
убрзо
поче
да
креће
густ
облак
дима
,
јер
се
уопште
ових
дана
у
много
већој
количини
и
много
нервозније
пушило
.
Из
тога
дима
издиже
се
најпре
висока
и
коштуњава
фигура
инспектора
полиције
:
—
Господо
!
—
поче
он
—
Ја
и
господин
начелник
,
сматрали
смо
за
дужност
,
да
вас
у
овако
једном
озбиљном
часу
,
позовемо
на
договор
.
Његов
је
глас
задрхтао
и
у
нама
свима
задрхта
нешто
у
души
,
вероватно
кад
помену
„
озбиљан
час
“
који
смо
сви
осећали
али
који
је
осећај
свако
у
себи
угушивао
.
Сви
смо
тај
час
већ
предосећали
,
сви
смо
га
очигледно
догледали
,
сви
смо
знали
да
је
ту
,
па
ипак
је
свак
у
себи
овог
тренутка
помислио
:
„
Дакле
ево
га
,
онај
озбиљан
час
је
ту
,
пред
нама
је
!
“
Исто
као
код
самртника
,
кад
сви
знамо
да
ће
умрети
,
сви
смо
измирени
с
тим
и
чинимо
чак
и
припреме
за
његову
сахрану
,
па
ипак
кад
онај
,
који
га
је
чувао
,
изађе
из
његове
собе
и
рекне
:
„
Издише
,
свршава
!
“
—
а
нас
то
жацне
и
ужасне
нас
.
На
збору
је
био
и
сам
дивизијар
,
који
је
допунио
говор
инспекторов
изјавом
,
да
је
и
последњи
војник
послат
на
фронт
те
да
се
на
војну
власт
не
може
тако
исто
рачунати
као
и
на
цивилну
.
Збор
,
који
је
првобитно
требао
да
решава
питање
о
евакуацији
становништва
,
забрину
се
искључиво
бригом
о
ситуацији
у
вароши
,
о
одржању
реда
и
чувању
имовине
све
до
онога
тренутка
док
непријатељ
не
уђе
у
варош
.
—
Дајте
оружје
нама
грађанима
,
ми
ћемо
чувати
варош
!
—
рече
неко
и
управи
те
речи
дивизијару
.
—
Даћу
вам
!
—
одговори
овај
и
сав
даљи
разговор
обрну
се
на
питање
о
начину
како
да
се
из
грађана
организује
чување
реда
и
поретка
у
вароши
.
Паде
предлог
да
се
организује
грађанска
гарда
и
дивизијар
обећа
две
стотине
пушака
и
потребан
број
муниције
и
изабра
се
одбор
од
пет
лица
коме
се
повери
организација
те
гарде
.
Очас
се
просу
глас
о
томе
и
поче
пред
начелством
да
се
збира
младеж
којој
је
импоновала
опасност
и
старији
грађани
,
коју
су
умели
да
процене
значај
те
опасности
.
Донете
су
пушке
и
раздељене
,
одређене
четице
и
именоване
им
старешине
;
варош
подељена
на
квартове
и
свакој
четици
додељен
по
један
;
показано
појединима
,
који
су
тад
први
пут
узели
пушку
у
руке
како
се
пуни
и
како
пуца
,
одређена
свима
четицама
једна
централа
где
ће
увраћати
с
времена
на
време
и
издате
све
остале
наредбе
о
дужностима
које
су
се
дале
предвидети
.
Кад
је
ноћ
већ
пала
,
две
стотине
младића
и
деце
под
оружјем
,
крстарило
је
кроз
варош
и
бдило
на
напуштеном
имовином
и
над
поспалим
становништвом
.
Пред
поноћ
,
обесио
сам
и
сам
пушку
о
раме
и
,
праћен
неколицином
оружаних
младића
,
пошао
сам
да
,
у
име
одбора
који
је
управљао
овом
организацијом
,
обиђем
страже
.
Обхрван
великим
болом
који
ме
је
баш
тих
дана
задесио
,
ишао
сам
лагано
,
мирно
,
ногу
пред
ногу
,
осветљавајући
цигаретом
калдрму
да
бих
могао
мимоићи
силне
баре
и
каљуге
што
их
је
киша
,
која
још
лије
,
разлила
по
сокацима
.
Ноћ
густа
,
као
да
је
засводила
оне
тесне
уличице
те
изгледа
ти
да
пролазиш
кроз
неке
подземне
лагуме
.
И
бат
корака
и
реч
одјекује
као
кроз
празнину
неку
и
изазива
ти
студену
нелагодност
у
души
.
Ишли
смо
ћутећки
,
док
се
гомилици
нашој
не
придружи
и
пође
у
корак
уз
мене
једна
тамна
фигура
под
сурим
шињелом
и
са
пушком
о
рамену
.
Када
примети
моју
обазривост
,
слика
ми
приђе
и
шану
:
—
Ја
сам
,
господине
,
Новица
!
Био
је
то
општински
ноћни
стражар
Новица
,
који
је
ту
службу
добио
као
награду
и
признање
за
некадање
четовање
у
Маћедонији
.
Стари
четник
,
којега
сам
ја
познавао
из
доба
његових
јуначких
подвига
,
када
се
крвавило
по
горама
и
планинама
македонским
,
остао
је
још
под
пушком
у
Скопљу
,
јер
га
саката
од
силних
рана
које
је
некада
стекао
,
нико
није
у
војску
звао
,
ни
у
моменту
кад
је
на
фронт
потерано
све
што
пушку
може
понети
.
Понудио
сам
га
цигаретом
,
примио
је
благодарно
и
пратио
ме
ћутећи
као
да
би
да
ме
не
узнемири
у
мојим
тешким
мислима
.
Једва
,
кад
је
већ
допушио
цигарету
,
што
рече
забринуто
и
шапћући
:
—
Шта
је
ово
,
господине
?
-
Ето
,
видиш
,
Новице
!
-
одговорих
му
исто
тако
.
—
Видим
!
-
учини
он
и
зањиха
главом
,
па
онда
поћута
дуже
као
размишљајући
,
те
настави
-
Ама
лепо
рекох
ја
:
није
свршено
,
а
они
мени
:
свршено
је
,
Новице
.
Веле
:
нема
више
пушке
,
нема
планине
,
него
гледај
да
савијеш
главу
под
кров
.
Остави
пушку
па
гледај
да
уђеш
у
ред
ка
и
сви
други
.
Нађи
,
веле
,
себи
кров
,
ожени
се
,
одомаћи
се
,
јер
треба
да
се
одмориш
,
треба
да
се
понегујеш
.
—
И
послушао
си
их
?
—
Послушао
дабоме
!
Пушку
предао
властима
,
добио
службицу
,
оженио
се
...
—
Па
ако
,
Новице
,
ти
си
твоје
учинио
!
—
Јесам
!
Ал
,
видиш
да
није
све
готово
...
Видиш
да
се
опет
мора
у
планину
...
Само
,
онда
је
било
друго
,
имао
сам
само
себе
а
сад
...
фамилија
...
имам
и
сина
.
—
Па
знаш
како
је
.
Ја
не
верујем
ал
,
ако
баш
дође
до
чега
,
склони
се
!
Тамо
где
пођемо
ми
,
пођи
и
ти
с
дететом
.
Склони
се
за
време
...
—
Нећу
да
се
склањам
.
Крв
ме
везује
за
ову
земљу
.
Нисам
се
склањао
испред
турских
батаљона
и
топова
толике
године
.
—
Ал
ако
дође
непријатељ
?
—
Доћи
ће
,
ал
што
ће
,
шта
може
?
Освојиће
вароши
и
села
и
поља
.
Планину
не
може
,
тамо
ћу
ја
!
Нисам
му
одговорио
и
он
је
ућутао
.
Ишли
смо
и
даље
лагано
а
кроз
глуву
ноћ
,
која
је
лежала
на
мртвој
вароши
,
чуо
се
из
неког
далеког
сокака
одмерен
бат
патроле
.
То
оружана
деца
из
грађанске
гарде
бдију
над
успаваним
грађанима
.
Сутрашња
зора
доводи
у
Скопље
нове
бегунце
из
Куманова
који
доносе
и
вест
да
је
Страцин
пао
и
да
су
наши
одступили
ка
Младоме
Нагоричану
.
И
ови
нови
бегунци
журе
ка
железничкој
станици
која
је
још
увек
преплављена
светом
.
Јутрос
је
отишао
један
препун
воз
до
Приштине
и
рекоше
биће
до
подне
још
један
до
Феризовића
.
Пред
подне
стиже
станици
наредба
да
спреми
нарочити
воз
у
који
ће
се
сместити
команда
трупа
и
шеф
станице
комбинова
воз
из
једног
ресторан
вагона
,
који
ће
служити
за
канцеларије
те
команде
и
једног
вагона
прве
класе
.
Све
остале
неборачке
команде
добиле
су
наређење
да
се
селе
у
Приштину
и
Митровицу
.
Већ
је
и
пошта
затворила
своје
канцеларије
и
још
само
телеграф
куцаће
до
последњега
часа
али
и
то
неће
дуго
трајати
.
Тог
дана
по
подне
већ
је
команда
трупа
управу
над
Скопљем
поверила
Војној
Станици
и
управник
Војне
Станице
,
стари
београдски
полицајац
,
предузе
одмах
све
мере
за
одржање
реда
,
користећи
се
грађанском
гардом
као
својим
органом
.
По
подне
стиже
глас
да
је
пало
и
Младо
Нагоричане
и
да
су
власти
напустиле
Куманово
и
запалиле
магацине
са
храном
.
Пад
је
Куманова
неминован
још
за
који
сат
.
Команда
Трупа
већ
пред
вече
напушта
своје
канцеларије
у
вароши
и
сели
се
у
воз
на
железничкој
станици
.
Јутрос
,
седмога
октобра
,
отишао
је
последњи
воз
пут
Косова
и
тај
су
у
качаничкоме
кланцу
напали
Арнаути
пушчаном
паљбом
из
заседе
.
Воз
се
морао
зауставити
и
неколико
младих
људи
са
једним
полицијским
писаром
на
челу
,
сишли
су
и
прихватили
борбу
да
би
одбранили
несретне
избегличке
породице
које
су
,
на
отвореним
вагонима
,
биле
изложене
пушчаној
паљби
арнаутских
разбојника
.
Полицијски
је
писар
у
у
тој
борби
јуначки
погинуо
али
је
успео
да
са
неколико
младића
разјури
разбојнике
и
ослободи
жене
и
децу
крваве
погибије
.
После
читавога
сата
борбе
,
воз
је
кренуо
ка
Феризовићу
носећи
собом
тело
честитога
младога
писара
и
четири
везана
разбојника
које
су
младићи
живе
похватали
.
Многи
бегунци
,
који
тим
последњим
возом
нису
стигли
или
успели
поћи
,
кренули
су
пешке
друмом
који
води
кроз
качанички
кланац
ка
Косову
а
многи
су
туда
и
колима
кренули
.
И
те
су
бегунце
дочекивали
Арнаути
пушкама
из
заседе
,
те
ту
већ
падају
прве
жртве
несретних
избеглица
које
ће
се
затим
множити
и
низати
дуго
и
дуго
по
знаним
и
незнаним
кланцима
и
дубравама
,
које
је
овај
несретни
народ
засејао
својим
гробовима
.
Гласови
о
нападима
у
качаничкоме
кланцу
допрли
су
и
овамо
у
Скопље
,
те
оно
што
је
још
заостало
у
њему
забринуто
се
пита
:
где
ће
и
како
ће
?
Остао
је
још
једини
слободан
пут
ка
Тетову
и
све
што
је
заостало
у
Скопљу
,
крете
тим
путем
.
Са
кумановских
положаја
већ
стижу
вести
да
су
Бугари
одмах
по
заузећу
вароши
кренули
даље
,
ка
Скопљу
.
Српска
се
војска
повукла
до
оних
положаја
,
до
којих
је
,
по
освојењу
Куманова
допрла
пре
три
године
,
октобра
месеца
и
где
је
Скопље
изаслало
депутацију
која
је
Престолонаследнику
Александру
понудила
предају
града
.
Скопље
већ
броји
последње
дане
