сасељацима
,
никако
не
могући
да
верује
да
је
њен
покојник
заиста
могао
толико
да
потроши
и
имање
сељацима
да
прода
,
а
њој
и
деци
ништа
да
не
остави
.
Ено
како
са
млађим
сином
излази
и
,
чим
опази
Тодору
,
одмах
јој
прилази
руци
,
љуби
је
.
И
Софка
овамо
зна
како
јој
сада
она
тамо
сигурно
говори
:
—
Како
си
,
снашке
?
Ето
ја
данас
имала
неко
рочиште
у
суду
,
па
ето
једва
стигла
,
да
и
ја
пођем
на
гробље
.
—
И
продужује
са
њоме
пут
.
Мати
,
као
увек
идући
у
среди
њих
,
иде
напред
,
и
као
предводећи
све
остале
,
замиче
на
послетку
споредном
улицом
,
и
губи
се
испред
Софкиних
очију
.
Софка
остаде
и
даље
нагнута
на
прозор
осећајући
како
јој
шалваре
дуго
,
тешко
падају
по
куковима
и
како
јој
се
пуна
плећа
,
услед
тог
њеног
угибања
и
увијања
,
додирују
.
Али
одједном
се
трже
.
Кроз
прозоре
више
ње
,
играјући
се
и
добивајући
ружичасту
боју
од
црвених
ћилимова
,
трнула
је
светлост
од
сунца
,
које
залазећи
иза
брда
,
сноповима
је
обасипало
варош
црвено
,
жарко
,
као
крв
.
Међутим
из
вароши
све
је
више
и
више
нестајао
онај
жагор
.
У
осветљеном
ваздуху
изнад
главне
чаршије
,
пазара
,
само
се
дизао
и
лелујао
облачак
од
прашине
.
А
доле
,
из
куће
,
из
кујне
и
оне
велике
собе
,
ништа
се
није
чуло
;
такође
ни
из
дворишта
,
ни
из
баште
.
Зато
се
Софка
и
трже
,
јер
,
узнемирена
баш
том
тишином
,
мирноћом
,
предвечерјем
,
кроз
раширене
ноздрве
поче
осећати
како
се
из
дворишта
покреће
и
почиње
да
осваја
онај
свежи
баштенски
ћув
.
По
башти
лишће
шушти
;
из
траве
и
алеја
цвећа
диже
се
онај
влажан
и
јак
мирис
.
А
знала
је
како
ће
се
то
све
више
одвајати
,
снажити
и
отуда
кроз
ту
тишину
овамо
до
ње
продирати
.
А
та
ће
се
тишина
све
више
,
све
јаче
ширити
.
Све
,
као
уморивши
се
од
дневна
рада
и
свршивши
што
је
требало
,
почеће
да
се
повлачи
,
одмара
и
чека
вече
,
ноћ
.
Тек
по
које
,
као
задоцнело
,
чуће
се
крцање
ђерма
на
бунарима
,
тек
по
који
бат
улицом
!
Журећи
се
,
ако
прође
тек
по
који
слуга
,
чирак
,
носећи
из
чаршије
што
је
газда
за
кућу
накуповао
,
а
обично
на
машине
навлачене
и
испеглане
фесове
,
или
готове
хаљине
,
узете
тек
сада
од
кројача
.
Једино
што
ће
се
са
цркава
,
и
варошке
и
шапраначке
,
непрестано
звонити
.
А
све
ће
друго
постојати
тише
,
мирније
и
тамније
.
И
као
увек
,
и
тада
се
Софка
највише
бојала
и
плашила
.
Зато
,
ма
да
је
знала
да
је
капију
затворила
,
ипак
бацивши
шамију
на
косу
и
на
прса
,
сиђе
доле
.
Чисто
са
страхом
,
грабећи
,
док
је
још
видела
,
уђе
у
кујну
и
затвори
врата
од
оне
велике
собе
.
У
саму
собу
није
смела
да
уђе
,
јер
тамо
,
у
крају
собе
,
већ
је
било
мрака
.
И
када
и
саму
кујну
за
собом
затвори
,
осети
се
слободнија
.
Још
једном
оде
до
капије
и
,
пошто
се
понова
увери
да
је
заиста
добро
затворена
,
поче
се
враћати
мало
умиренија
и
сталоженија
.
И
она
враћајући
се
од
капије
,
пролазећи
поред
бунара
,
као
свакада
при
таквим
вечерима
,
када
би
била
тако
сама
,
затворена
,
поче
осећати
неку
драж
,
и
то
драж
у
покретима
тела
.
Али
баш
зато
никако
више
није
смела
да
се
врати
горе
,
на
горњи
спрат
и
тамо
у
оној
соби
сама
да
остане
,
јер
је
знала
да
ће
је
одмах
почети
да
подузима
оно
„
њено
“
.
Знала
је
да
ће
,
ма
да
јој
је
сада
мати
на
гробљу
,
кроз
неколико
дана
ето
Ускрс
и
цела
ова
недеља
страсна
и
плачна
,
када
човек
не
треба
ни
да
се
насмеје
—
ипак
,
ипак
,
поред
тога
што
би
знала
да
је
грех
,
њу
све
више
и
више
обузимати
ти
осећаји
,
та
драж
,
миље
,
голицавост
.
И
да
све
то
не
би
било
,
она
,
тобож
послом
,
поче
једнако
шврљати
по
дворишту
,
а
највише
око
капије
,
до
које
је
ипак
допирао
жагор
,
који
је
храбрио
.
Али
међутим
из
баште
поче
да
бије
свежина
и
то
тако
слатка
и
бујна
.
Са
гробља
једнако
је
звонило
,
а
некако
чудно
,
тешко
,
одмерено
,
да
од
тога
Софки
би
тако
мучно
.
И
не
знајући
ни
сама
зашто
,
поче
да
је
подилази
ватра
.
Није
могла
да
оде
у
кујну
,
још
мање
да
уђе
у
спаваћу
—
ону
приземну
собу
,
велику
,
мрачну
са
долапима
и
купатилом
.
Бојала
се
да
се
ко
отуда
из
оних
отвора
и
рупа
не
појави
.
Зато
,
поред
свега
што
није
хтела
,
што
се
устезала
,
ипак
побеже
горе
.
И
тамо
,
у
соби
,
до
прозора
,
на
миндерлуку
седе
међ
црвене
и
меке
јастуке
чупавце
.
Снага
јој
поче
горети
,
чело
,
руке
све
у
зноју
.
Није
смела
да
се
макне
,
а
камо
ли
врата
и
прозор
да
затвори
.
Ко
зна
докле
би
тако
седела
,
да
се
већ
једном
одоздо
,
са
капије
,
не
чу
тихо
куцање
.
Не
јако
и
силно
,
него
као
кад
је
човек
уморан
,
па
да
не
би
привукао
пажњу
пролазника
он
овлаш
само
куцне
,
тек
да
га
овамо
у
кући
чују
и
што
пре
му
отворе
.
Одмах
за
куцњем
чу
се
уморан
материн
глас
:
—
Софке
,
отвори
!
Софка
зарадовавши
се
пође
.
А
и
време
је
било
да
се
оне
,
мајка
и
Магда
,
врате
,
јер
су
већ
зидови
око
куће
и
капије
мирисали
на
наслагану
прашину
од
данашњице
.
Али
док
она
сиђе
и
полако
поче
ићи
ка
капији
,
а
оно
Магда
,
која
је
као
увек
била
ушла
одозго
кроз
комшилук
,
да
би
преким
путем
пре
матере
дошла
и
отворила
јој
капију
,
већ
стиже
,
и
,
оставивши
корпу
у
кујну
,
претече
Софку
на
капији
.
—
Нека
,
Софке
,
ја
ћу
!
—одби
је
она
,
журно
отварајући
капију
,
на
којој
је
чекала
мајка
,
стојећи
тромо
,
предишући
од
умора
,
а
и
од
јела
и
плача
на
гробљу
.
—
Дођосте
ли
?
—упита
је
Софка
кратко
,
узимајући
од
матере
пешкир
у
коме
су
биле
пре
,
кад
су
пошле
од
куће
,
увијене
свеће
,
босиљак
и
цвеће
за
гробље
,
а
сада
,
када
се
враћале
,
било
колача
и
других
понуда
.
—
Ето
!
—
одговори
јој
мати
и
уђе
.
Софка
оста
,
да
поново
закључа
и
затвори
капију
,
слушајући
како
Магда
трчи
испред
матере
,
да
тамо
пре
ње
стигне
и
у
кујни
распреми
,
упали
свећу
и
осветли
собу
,
да
јој
се
не
би
снашка
,
онако
у
полумраку
,
улазећи
спотакла
о
што
.
Софка
се
за
њима
врати
осећајући
како
је
од
свега
овога
постала
мрзовољна
и
уморна
.
Уђе
и
она
у
собу
код
матере
.
У
кујни
је
већ
Магда
радила
.
Палила
је
огањ
на
огњишту
и
распремала
ону
велику
корпу
,
што
је
на
глави
донела
,
са
пуно
остатака
од
пите
и
јела
,
што
се
није
могло
да
разда
,
а
још
више
од
других
пита
и
јела
,
што
су
надобивале
у
замену
раздавајући
по
околним
суседним
гробовима
.
И
сваки
час
,
као
свакада
када
би
долазила
са
тих
подушја
,
услед
многе
испијене
ракије
,
једнако
натеже
тестију
са
водом
.
И
,
да
је
не
би
умрљала
,
наслања
је
о
лакат
руке
и
њиме
издиже
и
приноси
устима
,
да
би
јој
пуцало
грло
.
Одахњује
не
могући
да
се
прибере
од
жеђи
.
И
тобож
није
јој
тако
слатка
и
пријатна
због
загорелости
од
пића
,
већ
што
није
хтела
за
све
време
,
док
је
била
тамо
по
гробљу
,
да
пије
друге
воде
,
из
других
бунара
,
јер
све
оне
не
ваљају
,
не
могу
ни
да
се
принесу
овој
води
њиховој
,
из
њиховог
бунара
,
те
одахњујући
,
говорила
би
:
—
Ох
,
ох
,
што
је
слатка
ова
наша
вода
!
Е
,
баш
је
нигде
нема
!
И
да
забашури
све
то
,
поче
се
окретати
Софки
и
,
по
обичају
свом
,
причати
јој
шта
је
било
тамо
,
на
гробљу
:
која
је
какву
питу
умесила
,
и
шта
донела
за
раздавање
;
кад
је
дошла
,
доцкан
или
рано
;
како
жалила
и
нарицала
;
кога
највише
од
покојних
спомињала
:
да
ли
мужа
,
оца
,
да
ли
сина
,
своје
дете
јединче
,
и
колико
,
до
ког
времена
плакала
;
како
је
била
обучена
.
А
нарочито
све
то
за
матере
оних
Софкиних
другарица
,
за
које
је
Магда
слутила
да
их
Софка
не
воли
,
особито
Миленкових
,
Трајкових
.
Мати
,
пошто
је
и
сама
била
уморна
од
свега
,
прекину
Магду
обраћајући
се
Софки
:
—
Хајде
да
вечераш
,
Софке
!
Донеси
,
Магдо
!
Софка
јој
не
одговори
.
Али
јој
мати
не
даде
.
Показујући
главом
у
кујну
на
ону
корпу
са
јелом
и
комађе
пита
,
поче
да
је
нуди
:
—
Узми
,
узми
.
Макар
окуси
.
Знаш
да
треба
и
ти
што
у
покој
душе
да
узмеш
.
Софка
,
мрзећи
је
да
се
одупире
матери
,
пристаде
.
А
никада
није
волела
та
јела
што
се
доносила
отуда
са
гробља
.
Увек
поред
мириса
самих
јела
осећао
би
се
и
други
мирис
у
њима
,
мирис
тамјана
,
покапаног
воска
од
свећа
и
сувих
,
иструлелих
,
око
крстача
извешаних
шимширових
венаца
.
Чак
би
се
осећао
и
мирис
оне
земље
гробљанске
,
са
самога
гроба
.
Магда
држећи
широку
синију
и
нагнута
над
њом
а
ногама
једнако
гурајући
испред
себе
на
што
је
наилазила
,
да
се
не
би
спотакла
,
стави
је
испред
Софке
.
А
на
првом
месту
се
истицало
једно
велико
парче
пите
,
које
се
и
белином
свога
брашна
и
множином
јаја
и
сира
одликовало
.
—
Ево
,
на
,
Софке
!
—
поче
је
Магда
нудити
њим
,
показујући
главом
.
—
Ово
ти
је
послала
тетка
Стоја
и
молила
ме
,
Бог
зна
како
,
да
те
поздравим
:
да
узмеш
и
окусиш
од
те
њене
пите
.
Од
ње
није
ни
раздавала
другима
.
Само
је
за
тебе
и
месила
.
Мати
чисто
суревњива
на
ту
лудост
те
Софкине
тетке
а
своје
сестре
,
као
да
она
не
би
имала
да
умеси
Софки
,
што
би
јој
се
јело
,
већ
ето
она
,
која
толику
децу
има
,
од
имања
само
кућицу
и
виноград
,
а
муж
јој
готово
надничи
—
поче
Магду
грдити
:
—
А
што
си
јој
узимала
?
Што
толико
парче
,
готово
пола
тепсије
да
ти
да
?
Нема
ни
она
да
једе
,
а
камо
ли
другоме
...
—
Па
нисам
могла
,
снашке
,
поче
да
се
брани
Магда
.
—
Када
одох
код
ње
,
она
ме
једва
дочека
:
„
Седи
,
Магдо
!
Од
кад
се
нисмо
виделе
!
“
И
онда
дај
ракију
,
дај
ово
,
дај
оно
,
и
одмах
ово
парче
ми
нуди
.
Чак
је
била
одавна
спремила
,
одавна
увила
у
пешкир
.
„
На
,
Магдо
!
Ово
је
за
Софку
.
Од
чистог
је
,
мутмељ
брашна
.
Само
јаје
и
млеко
.
Зна
тетка
шта
ми
Софка
воли
,
па
је
тетка
за
њу
ово
спремила
.
И
много
да
ми
поздравиш
Софку
,
Софкицу
нашу
.
Тетка
од
када
је
није
видела
.
И
кроз
дан
два
,
ако
уграбим
прилику
,
гледаћу
да
дођем
и
да
је
видим
“
...
.
Мајка
знајући
све
то
,
само
одмахну
руком
,
да
би
ова
прекинула
.
Софка
гледајући
ту
множину
јела
,
пита
,
по
тепсији
,
узимала
је
од
свачег
овлаш
,
међ
прстима
,
и
готово
само
додиривала
устима
.
А
највише
је
узимала
од
те
теткине
пите
.
Мати
је
једва
опет
чекала
да
Софка
сврши
са
вечером
.
И
заиста
,
чим
се
Софка
прекрсти
и
,
обрисавши
скут
од
мрва
,
одмаче
од
тепсије
,
и
Магда
поново
изнесе
у
кујну
,
мати
јој
се
одмах
диже
.
Одмах
поче
да
се
скида
и
раскопчава
,
наредивши
Магди
.
—
Хајде
намештај
,
Магдо
!
—
И
продужи
једнако
да
се
скида
,
развезује
шамије
,
да
јој
лице
и
пун
врат
са
модринама
,
где
је
јаче
било
стегнуто
,
бивају
сасвим
слободни
;
да
скида
антерије
,
јелеке
и
појасе
,
те
да
јој
се
снага
,
прса
и
сувише
пуне
јој
руке
и
мишице
,
ослобођени
тесноће
—мада
је
ето
већ
била
у
годинама
—
ипак
некако
још
свеже
и
опојно
појављују
.
Магда
је
за
то
време
износила
из
оних
долапа
,
где
су
биле
савијене
спаваће
хаљине
,
покривене
белим
чаршавом
,
душеке
и
јоргане
.
Истина
душеци
су
били
скупоцени
,
тешки
,
од
саме
вуне
,
али
стари
,
и
поред
најновијег
,
најопранијег
чаршава
,
којим
су
опшивени
,
није
могло
а
да
се
не
осећа
онај
воњ
старих
,
толико
пута
крпљених
,
прешиваних
а
никада
нерастресиваних
спаваћих
хаљина
.
И
ваљда
услед
свакидашње
употребе
и
стајања
на
једном
истом
месту
,
били
су
готово
уплеснивели
.
Такви
исти
су
били
и
јастуци
,
чупавци
,
дугачки
,
али
са
грудвама
.
Такође
и
јоргани
са
првобитном
свиленом
поставом
,
тешки
,
топли
,
јер
су
били
од
чистог
памука
,
али
и
танки
,
проређени
.
Магда
,
пошто
разастре
,
намести
,
донесе
и
метну
више
главе
тестију
свеже
воде
,
чији
је
грлић
био
запушен
зеленим
лишћем
,
изнесе
собом
свећу
у
кујну
,
да
би
се
Софка
и
мати
у
помрчини
сасвим
свукле
и
легле
.
А
она
тамо
у
кујни
,
као
обично
,
пре
но
што
леже
,
поче
да
затрпава
,
гаси
и
полива
водом
ватру
у
огњишту
,
те
да
не
би
ноћу
ко
зна
каква
искра
прснула
,
и
Бог
зна
шта
се
учинило
,
можда
читава
кућа
запалила
.
Софка
и
мати
свлачиле
су
се
ћутећи
.
Мати
пре
Софке
би
готова
.
И
пошто
на
брзу
руку
,
овлаш
прекрстивши
се
,
одмрмља
молитву
,
од
које
као
и
обично
Софка
чу
само
свршетак
:
„
Господе
Боже
и
света
Богородице
,
молим
ти
се
“
брзо
леже
и
покри
се
јорганом
,
чак
и
преко
главе
.
И
тек
,
као
одахнувши
и
ослободивши
се
од
свега
овога
,
брзо
и
заспа
.
Поче
да
се
чује
оно
њено
умерено
,
у
дубоком
сну
пућкање
на
уста
.
Софка
,
пошто
уви
другом
старом
шамијом
своју
тешку
косу
,
да
јој
се
не
би
у
спавању
умрсила
и
сутра
је
морала
поново
да
чешља
,
леже
поред
матере
.
И
она
се
покри
исто
таким
скупоценим
јорганом
,
али
исто
тако
танким
,
проређеним
,
и
који
јој
се
због
тога
увек
припијено
обавијао
око
ње
,
те
јој
се
,
тако
лежећи
на
страни
,
са
пребаченом
руком
дуж
себе
,
јасно
оцртавала
она
обла
дужина
тела
,
кукова
јој
и
ногу
.
Није
могла
да
заспи
.
Чекала
је
да
дође
сан
и
,
с
врелим
прстима
руке
,
осећала
је
како
ноћ
све
јача
,
тамнија
и
усамљенија
бива
,
како
мати
иза
ње
у
велико
већ
спава
.
Из
оних
долапа
,
из
којих
су
изнете
спаваће
хаљине
,
а
они
остали
случајно
незатворени
,
бије
нека
студен
;
из
кујне
влага
од
поливене
воде
и
развејан
пепео
услед
затрпавања
и
гашења
огњишта
.
Једино
,
одозго
са
горњег
спрата
,
кроз
напукле
таванице
,
што
долази
сувота
од
старих
дасака
,
шиндра
и
украса
дрвених
по
рафовима
,
собама
и
доксату
.
И
онда
све
би
то
тонући
заједно
са
њима
све
дубље
и
дубље
у
ноћ
и
таму
падало
,
и
бивало
покаткад
прекидано
отуда
из
кујне
изненадним
шумом
,
звоном
тепсија
,
сахана
,
од
мишева
,
који
би
поред
њих
протрчавали
,
и
онда
њиховим
тамо
грицкањем
испод
ковчега
,
наћава
.
А
изнад
свега
чуло
се
једнако
,
из
дна
кујне
,
око
огњишта
,
хркање
Магдино
.
Она
,
као
увек
,
спавала
би
подбочене
главе
о
руку
,
обучена
,
чак
и
са
папучама
—
јер
,
за
бога
,
сутра
,
чим
зора
,
она
мора
да
порани
,
прва
она
да
устане
,
толики
је
посао
чека
!
ВИ
Пред
сам
Ускрс
,
у
суботу
у
вече
,
Софка
примети
како
је
,
као
и
сваке
године
,
дошао
најстарији
Магдин
син
.
Он
,
пошто
по
вароши
све
накуповао
што
за
његову
кућу
у
селу
требало
,
пошавши
натраг
,
свратио
к
њима
.
Магда
није
дала
да
он
такав
и
са
оним
његовим
простим
коњићем
уђе
на
капију
.
На
капију
је
само
њега
пустила
,
а
његовог
коњића
кришом
,
да
нико
не
види
,
иза
куће
увела
и
тамо
у
крају
баште
за
неко
суво
дрво
привезала
,
да
уз
нарамак
сена
или
траве
дрема
,
чека
,
док
његов
газда
посвршава
одређене
послове
:
довољно
насече
дрва
,
са
чесме
у
великим
судовима
донесе
воду
;
по
дворишту
испред
куће
траву
почупа
и
рашчисти
...
Па
онда
,
пред
сам
мрак
,
када
почне
цела
варош
да
се
потреса
од
цвилења
,
и
блејања
јагањаца
,
да
и
он
оде
и
,
за
свој
новац
,
купи
најбоље
и
најугојеније
јагње
,
одмах
га
до
капије
,
испод
шамдуда
,
окачивши
омчу
од
старог
неког
и
масног
ужета
,
ту
закоље
и
одере
.
Али
проливену
крв
да
не
почисти
,
да
би
се
по
њој
сутра
,
када
гости
дођу
,
видело
,
како
је
цело
јагње
заклато
а
не
да
је
са
касапнице
на
черек
куповано
.
И
кад
би
све
то
свршио
,
уредио
,
не
појављујући
се
,
и
не
казујући
се
ни
матери
ни
Софки
,
готово
у
црни
мрак
оде
у
своје
село
.
И
онда
би
се
чуло
како
Магда
,
пратећи
сина
,
као
сваке
године
,
наређује
му
и
поручује
:
—
Па
сутра
да
не
заборавиш
и
да
пораниш
,
и
ти
први
да
дођеш
на
честитање
овде
.
И
оно
прасенце
гледај
да
добро
уредиш
и
донесеш
,
да
не
заборавиш
!
—
Хоћу
,
нано
!
—
Љуби
је
син
у
руку
.
—
И
—
наставља
Магда
—
немој
Стаја
(
његова
жена
)
да
погачу
препече
.
Нека
гледа
да
је
од
чистог
брашна
.
А
ти
од
оне
наше
ракије
један
пангур
да
наточиш
,
и
да
ми
донесеш
,
за
мене
,
јер
не
могу
ову
њину
„
варошку
“
да
пијем
.
—
И
бацајући
се
сину
о
врат
и
љубећи
га
страсно
продужавала
би
.
—
А
сад
у
здрављу
и
срећи
да
ми
сутра
дочекате
слатки
и
мили
празник
!
Све
ми
поздрави
,
и
сви
ми
здрави
и
весели
били
!
—
Хвала
,
нано
!
Хоћу
,
нано
!
—
једнако
одговара
љубећи
је
по
руци
брзо
,
и
,
кријући
се
,
да
их
не
би
опет
Софка
и
мати
,
њине
газде
,
видели
и
насмејали
им
се
за
ту
њихову
„
сељачку
“
љубав
,
одлазио
би
иза
куће
,
одвезивао
коњића
,
уседао
на
њ
и
,
срећан
,
слободан
,
јездио
пут
села
и
мрака
,
који
би
се
почињао
хватати
.
Магда
и
мати
целу
ноћ
не
заспаше
,
једнако
уређујући
и
надгледајући
око
лонаца
јела
.
Софка
са
својим
собама
горе
била
је
одавна
готова
.
Горе
су
је
чак
чекале
већ
нове
хаљине
,
сашивене
од
оне
нове
басме
.
Кратак
,
доста
отворен
јелек
са
жутим
ширитима
као
и
шалваре
са
великим
колутовима
око
џепова
и
ногавица
од
поређаних
златних
,
жутих
гајтанова
.
Софка
их
је
већ
јуче
пробала
,
да
види
да
ли
су
јој
добре
.
Али
су
јој
изгледале
незгодне
,
што
учкур
и
нова
басма
није
била
угужвана
и
умекшана
,
те
су
је
гребле
око
половине
.
А
целе
шалваре
изгледале
су
јој
као
да
нису
њене
,
јер
,
због
тога
што
су
биле
круте
и
нове
,
чиниле
јој
се
шире
и
као
да
се
она
из
њих
више
види
,
као
да
је
гола
.
Сутра
,
на
сам
Ускрс
,
кућа
обасјана
сунцем
,
намештена
и
спремљена
,
издизала
се
и
сјала
својим
старим
полеглим
кровом
са
оним
неколиким
већ
наериним
али
окреченим
димњацима
и
са
опраним
прозорима
и
орибаним
вратима
од
соба
на
горњем
спрату
а
особито
са
оним
од
многог
рибања
већ
жутим
као
восак
старим
степеницама
.
Цела
она
,
са
тим
горњим
спратом
испред
себе
,
обухватала
је
све
оно
поље
,
баште
,
њиве
и
друм
,
којим
се
улазило
у
варош
и
пролазећи
поред
ње
ишло
горе
у
чаршију
.
Спроћу
куће
и
иза
ње
лежала
цела
варош
,
са
црквом
,
сахат-кулом
,
пазаром
,
брдима
,
виноградима
,
и
док
се
са
тог
њиног
горњег
спрата
све
ово
могло
да
види
,
дотле
са
улице
,
због
оне
њихне
велике
двокрилне
капије
,
никад
се
није
могла
цела
кућа
видети
.
Али
сада
,
пошто
је
,
као
сваког
празника
,
капија
била
широм
отворена
и
њена
крила
подупрта
са
два
велика
камена
,
сва
се
кућа
видела
.
Чиста
,
спремна
,
и
као
изложена
,
стоји
отворена
за
госте
,
за
тај
свет
споља
из
вароши
.
И
сада
по
њој
,
што
јачи
дан
,
сунце
све
свежије
и
топлије
загрева
а
са
цркве
јаче
и
узнемиреније
звона
звоне
,
из
улица
свет
све
више
излази
и
иде
овамо
по
улици
,
и
Софка
и
мати
и
Магда
све
ужурбаније
,
уплашеније
трче
,
силазе
,
пењу
се
по
степеницама
.
Биле
су
спремне
.
Чак
и
Магда
,
и
за
чудо
сасвим
као
што
треба
,
до
грла
забрађена
новом
шамијом
и
са
закопчаном
кошуљом
.
А
та
закопчана
јој
кошуља
око
врата
за
њу
је
најгоре
било
.
Још
поред
тога
била
је
Магда
и
у
сасвим
новој
,
широкој
сељачкој
фути
;
на
ногама
такође
нове
чарапе
.
Само
папуче
није
могла
да
трпи
,
већ
ишла
без
њих
,
а
то
све
због
тих
нових
чарапа
,
које
су
јој
ноге
и
сувише
угрејавале
.
Видело
се
како
сваки
час
излази
из
кујне
,
и
са
исцепаним
дрвима
враћа
се
натраг
.
Горе
,
насред
гостинске
собе
,
стајала
је
мати
.
Обучена
у
свилену
антерију
,
опасана
новом
,
танком
бошчом
и
са
прекрштеним
рукама
на
појасу
.
Била
је
узрујана
.
И
радосна
и
уплашена
.
Уста
су
јој
једнако
мрдала
,
а
по
округлом
и
пуном
јој
лицу
,
нарочито
око
јагодица
,
показивала
се
румен
.
Једнако
је
онако
стојећи
пунила
и
сваки
час
испијала
кафу
,
а
око
ње
,
као
увек
,
био
је
прострт
изнад
асура
,
да
би
било
мекше
и
не
чуо
се
ход
—
онај
велики
,
стари
ћилим
са
Соломуновим
словима
.
Он
је
целу
собу
не
само
испуњавао
,
него
и
био
велики
за
њу
.
Морао
се
око
крајева
да
подавија
.
Около
по
соби
миндерлук
са
јастуцима
а
покривен
уским
чупавцима
,
меким
и
црвеним
који
су
под
додиривали
.
По
рафовима
поређани
сахани
,
нарочито
ибрици
,
шоље
и
судови
за
пиће
и
послуживање
.
И
све
то
,
истина
од
старог
злата
,
сада
орибано
и
очишћено
,
јасно
је
одударало
својом
жутином
од
црвенила
намештаја
.
Поред
она
два
прозора
,
са
белим
кратким
завесама
,
која
су
гледала
на
цркву
и
варош
,
као
и
ова
друга
два
супротна
,
која
су
гледала
доле
,
на
поље
,
баште
и
друм
,
још
свежијом
и
пространијом
чинила
је
собу
и
она
множина
по
бело
окреченим
зидовима
повешаних
свилених
и
као
вал
лаких
пешкира
.
Сви
ишарани
старинским
шарама
и
старим
златом
.
И
ма
да
су
били
већ
почађавели
,
али
,
услед
свога
нихања
,
покрета
при
сваком
улазу
,
отварању
и
затварању
врата
,
чинили
су
да
по
соби
увек
бива
хлада
.
Софка
се
још
није
била
сасвим
обукла
.
А
и
није
налазила
за
потребно
,
пошто
је
знала
да
ће
они
,
што
ће
почети
сад
први
долазити
,
бити
већином
сељаци
,
некадашње
њихове
чивчије
.
И
заиста
први
почеше
долазити
сељаци
.
Сви
они
долазили
су
отуда
из
баште
,
где
су
на
горњу
капију
ушли
,
да
би
у
башти
,
иза
куће
,
коње
оставили
.
И
чим
уђу
,
прво
би
ишли
у
кујну
,
а
опет
сваки
са
погачом
или
којим
другим
поклоном
.
После
са
муком
су
се
пењали
горе
код
матере
и
,
још
са
већим
нестрпљењем
,
тамо
у
соби
,
не
седајући
већ
клечећи
у
крају
,
до
зида
,
а
ногама
одгурнувши
ћилим
,
да
га
не
би
упрљали
,
чекали
су
да
се
сврши
послуживање
,
разговор
,
па
да
се
опет
поврате
у
кујну
код
Магде
.
И
ту
би
,
око
огњишта
,
на
кратким
столичицама
седели
,
пили
ракију
,
коју
би
им
Магда
грејала
и
са
њима
пила
.
И
сваки
час
после
,
када
гости
из
вароши
почну
да
долазе
,
они
,
држећи
испод
себе
столичице
,
извирују
и
са
страхопоштовањем
гледају
како
су
ови
обучени
,
и
како
се
слободно
пењу
на
степенице
,
седају
тамо
,
пију
и
разговарају
се
и
то
гласно
,
да
се
и
код
њих
овамо
у
кујни
чује
.
За
све
то
време
,
док
су
они
сељаци
долазили
,
Софка
се
није
облачила
.
Шушкала
је
доле
у
спаваћој
соби
.
Загледала
одело
,
минђуше
и
спремала
шта
ће
обући
.
Али
кад
звона
при
крају
службе
почеше
нагло
да
расту
и
растурују
се
на
све
стране
по
вароши
као
последњи
пут
;
и
кад
до
ње
овамо
у
собу
поче
да
допире
из
улице
бат
корака
,
гласни
разговори
;
и
када
мати
,
видећи
и
сама
одозго
,
из
собе
,
како
се
око
цркве
излазећи
из
ње
,
црни
свет
и
растура
,
—
поче
она
Софку
одозго
журити
:
—
Хајде
,
Софке
!
Време
је
,
Софке
!
Тек
што
ко
није
дошао
.
Софка
се
тек
онда
поче
облачити
.
Осећала
је
драж
од
оне
лаке
,
чисте
кошуље
,
готово
жуте
од
многе
свиле
;
од
оних
дугачких
,
и
као
све
нове
,
више
него
обично
,
тешких
шалвара
,
набраних
у
боре
.
Само
око
јелека
је
имала
много
посла
.
Он
јој
је
био
много
отворен
и
много
тесан
.
Једва
га
била
закопчала
,
те
је
после
морала
једнако
да
извија
плећима
и
бедрима
,
пробајући
да
ли
јој
од
тесноће
неће
где
год
пући
.
Овлаш
повеза
се
кратком
,
свиленом
и
затворене
боје
марамом
.
У
уши
обеси
оне
материне
у
родбини
наслеђиване
златне
минђуше
са
великим
дукатом
,
које
су
биле
спојене
златним
ситним
и
дугим
ланцем
,
чија
је
средина
била
утврђена
за
такође
златну
куку
,
коју
забоде
горе
по
потиљку
на
шамију
,
те
је
половине
од
тог
ланца
почеше
голицаво
а
хладно
да
додирују
по
врату
и
леже
јој
по
раменима
.
Косу
није
хтела
сасвим
да
заглађује
око
чела
.
Нарочито
иза
ува
остави
је
,
да
има
мало
праменова
,
те
да
би
они
својом
сенком
као
сакрили
ону
удолицу
испод
ушију
ка
вилици
,
а
и
цео
јој
образ
од
те
сенке
дошао
тамнији
,
овалнији
.
Од
цвећа
закити
се
само
једном
китом
свежих
,
у
башти
набраних
зумбулова
и
међ
њима
једина
бела
лала
.
И
то
се
закити
не
горе
,
више
чела
,
него
по
потиљку
,
наниже
,
низ
косу
.
И
са
осмехом
,
видећи
како
јој
то
све
лепо
стоји
,
изиђе
,
и
чисто
запахну
у
кујни
све
.
Сељаци
немо
,
изненађено
се
дигоше
.
Почеше
да
јој
прилазе
руци
,
али
она
не
даде
.
И
са
истим
осмехом
,
са
очима
мало
затвореним
од
задовољства
,
у
лакованим
ципелама
,
закопчаним
на
копче
,
с
високим
потпетицама
,
које
су
јој
добро
чиниле
,
јер
јој
због
њих
шалваре
нису
додиривале
земљу
и
дизале
прашину
,
попе
се
горе
,
матери
.
Као
свакад
честита
матери
Ускрс
и
пољуби
је
у
руку
.
Мати
,
усхићена
а
и
потресена
—
ко
зна
какве
јој
мисли
тада
дођоше
,
када
је
виде
толико
лепу
и
не
толико
раскошно
колико
просто
и
укусно
намештену
,
—
грлећи
је
,
али
полако
,
да
јој
не
поремети
ни
косу
,
ни
одело
,
пољуби
је
,
не
у
чело
,
као
мати
—већ
у
уста
,
као
сестра
:
—
Ваистину
Васкрсе
,
чедо
моје
!
И
теби
срећан
дан
,
и
жива
и
срећна
ми
била
!
Софка
са
великим
послужавником
,
покривеним
извезеним
пешкиром
,
сиђе
натраг
у
кујну
,
да
по
њему
поређа
чаше
и
шоље
,
којима
ће
се
гости
служити
.
У
том
Магда
истрча
из
кујне
и
полете
капији
.
На
капији
,
поштапајући
се
и
вођен
дечком
,
појави
се
стари
„
деда
“
,
свештеник
Риста
.
Готово
слеп
,
погурен
,
дуге
,
од
дувана
и
чибука
готово
жуте
браде
,
и
обрастао
густим
белим
длакама
око
очију
и
обрва
.
Тресе
се
од
старости
и
једнако
се
мучи
загледајући
око
себе
,
да
ли
је
заиста
ту
,
код
њих
.
Његова
доста
изношена
дуга
мантија
климата
се
око
њега
.
Магда
му
приђе
руци
.
Целива
га
и
честита
празник
.
Он
је
поче
дуго
,
трепћући
,
гледати
,
не
могући
да
је
се
сети
,
тако
да
Магда
тупкајући
испред
њега
сама
поче
да
му
се
казује
:
—
Ја
сам
,
дедо
.
Ја
,
Магда
,
Магда
.
Једва
,
као
кроза
сан
,
он
се
сети
ње
и
неким
као
измученим
од
старости
,
од
усамљеног
седења
и
бдења
у
својој
собичици
,
дугим
а
још
јаким
гласом
поче
:
—
Ама
ти
ли
си
,
Магдо
?
А
ја
не
могу
,
мори
,
да
те
познам
.
И
вођен
Магдом
пође
.
Мати
брзо
,
сва
радосна
што
их
он
никако
не
оставља
,
никако
не
заборавља
да
прво
њих
не
посети
,
сиђе
и
истрча
преда
њ
.
—
Хвала
,
дедо
!
Срећан
ти
дан
и
празник
,
дедо
!
И
пошто
га
пољуби
у
руку
,
а
другом
руком
држећи
га
испод
пазуха
,
продужи
да
га
она
води
.
Он
тресући
се
,
ослањајући
се
и
пипајући
својим
штапом
,
који
је
био
масан
,
ишао
је
и
једнако
као
будећи
се
говорио
:
—
О
,
о
Тодоро
!
Како
си
ми
,
Тодоро
?
Шта
ми
радиш
,
Тодоро
?
И
Софка
истрча
,
и
она
обрадована
његовим
доласком
пољуби
га
у
руку
.
И
он
,
окружен
њима
,
поче
да
се
пење
и
да
се
нећка
:
—
Ама
не
могу
ја
горе
.
Боље
ја
доле
,
ту
у
кујни
да
останем
,
јер
ја
не
могу
.
—
Можеш
,
можеш
,
дедо
.
И
њима
двема
придржаван
,
поче
се
пети
.
Прву
би
ногу
лакше
дигао
на
степеницу
,
али
је
са
другом
тешко
ишло
,
док
би
је
дигао
и
метнуо
до
оне
прве
на
степеници
.
Сав
је
заударао
на
бурмут
,
дуван
,
и
на
неки
стар
али
и
сув
,
освежавајући
задах
.
И
када
се
с
муком
горе
попе
,
и
када
би
посађен
на
миндерлук
,
када
се
осети
да
је
сео
,
да
је
сигуран
у
месту
,
он
поче
:
—
Па
како
сте
ми
?
Шта
ми
радите
?
Јесте
здрави
и
живи
?
—
Ја
ето
,
—
више
као
за
себе
продужи
истим
оним
отегнутим
гласом
—
никако
у
смрт
,
никако
на
онај
свет
.
И
молим
се
Господу
,
али
он
неће
,
па
неће
да
ме
узима
.
А
тешко
је
,
Тодоро
.
Не
може
се
више
.
Већ
и
не
видим
,
и
не
чујем
,
а
и
на
сметњи
сам
оним
мојима
.
И
онда
отпоче
да
се
тужи
,
као
сви
сувише
стари
људи
,
који
,
не
што
им
се
не
мили
живети
,
него
што
виде
колико
их
њихови
у
кући
не
пазе
,
дигли
руке
од
њих
и
у
неко
удаљено
сопче
метли
их
да
седе
.
И
тамо
,
што
би
им
се
донело
,
то
би
јели
и
пили
.
А
већ
од
старости
,
просутости
не
смеју
кћери
и
снахе
ни
да
их
дворе
,
ни
да
к
њима
улазе
,
већ
само
слуге
,
и
то
мушки
.
Али
,
као
да
се
сети
да
није
у
реду
,
нарочито
сада
,
да
о
себи
прича
,
прекиде
и
поче
да
пита
о
њему
,
ефенди
-
Мити
,
кога
је
он
крстио
,
доцније
са
Тодором
венчао
,
и
са
чијим
је
оцем
,
Тодориним
свекром
,
био
нераздвојни
друг
још
из
детињства
.
—
Па
шта
ми
ради
мој
Митица
?
Где
је
?
Здрав
ли
је
?
И
што
ми
се
никада
не
јави
,
када
дође
,
да
га
видим
.
Колико
пута
питам
оне
моје
за
њега
и
за
све
вас
,
а
они
или
ми
не
одговоре
,
или
можда
ми
нешто
и
кажу
,
али
ја
не
чујем
,
па
мислим
да
ми
ништа
и
не
кажу
.
—
Здрав
је
,
здрав
,
дедо
!
—
довикивала
би
му
Тодора
око
ушију
.
—
Ето
пре
три
дана
послао
Арнаутина
.
Све
поздравио
,
нама
послао
нешто
новаца
,
да
нам
се
нађу
за
овај
дан
,
а
Софки
неке
свиле
и
басме
.
Не
може
још
да
дође
.
Закасао
у
неку
трговину
.
У
том
Софка
дође
са
послужавником
,
те
матер
прекиде
.
И
док
га
је
Софка
служила
слатко
,
смешећи
се
што
он
не
види
,
руке
му
дрхте
са
оним
његовим
жутим
,
кошчатим
прстима
,
те
је
она
сама
морала
кашичицу
у
уста
да
му
меће
,
дотле
му
мати
била
начинила
цигару
и
припаљену
утурила
међ
прсте
.
А
још
када
Софка
,
знајући
да
он
то
воли
,
не
као
обичне
госте
по
једном
чашицом
ракије
служила
,
већ
на
сточићу
,
примакнувши
му
га
до
колена
,
поређала
пет
шест
чашица
,
а
мати
такође
,
чим
попуши
једну
,
она
већ
другом
готовом
,
запаљеном
га
нудила
,
он
сав
блажен
,
срећан
,
разгрнувши
мантију
и
раскомоћавајући
се
,
поче
да
их
благосиља
и
Бог
зна
каквим
именима
им
тепа
.
Али
у
том
одоздо
дете
,
које
га
је
било
довело
,
поче
да
виче
:
како
је
време
да
га
води
натраг
.
А
по
томе
одмах
су
Софка
и
Тодора
знале
да
нарочито
ракијом
не
треба
више
да
га
нуде
,
да
су
његови
из
куће
зато
тог
дечка
и
послали
,
да
га
он
води
,
а
у
исто
време
и
да
пази
на
њ
,
да
дуго
не
седи
.
Бојали
се
да
се
тако
не
занесе
,
па
не
само
код
њих
него
и
по
осталим
кућама
не
пође
на
честитање
,
и
не
опије
се
.
Јер
су
знали
како
је
,
кад
му
се
укаже
прилика
,
и
онако
стар
,
облапоран
,
као
неко
дете
.
Не
толико
што
је
подражаван
од
Тодоре
и
Софке
,
него
више
услед
ракије
,
а
и
што
се
није
пео
него
силазио
,
кретао
се
брже
и
лакше
.
Сиђе
готово
сам
.
Софка
и
Тодора
испратише
га
до
капије
,
и
одгледаше
како
поштапајући
се
,
пресамићен
,
иде
сам
,
не
дајући
да
га
дете
води
,
већ
замахујући
оном
другом
руком
чак
иза
леђа
.
У
том
и
остали
тетини
,
стричеви
,
комшије
почеше
да
долазе
.
Дођоше
и
свирачи
.
Њих
је
Магда
доле
частила
и
она
им
наређивала
шта
ће
и
докле
да
свирају
,
прекидала
их
и
отпраћала
.
Кућа
се
испуни
.
Софка
је
једнако
силазила
и
пела
се
носећи
послужавник
са
кафама
и
ракијом
.
У
брзо
се
горе
у
соби
испуни
раф
од
донесених
лимунова
и
протокала
.
Деца
су
доле
,
у
кујни
,
од
Магде
добивала
колаче
и
црвена
јаја
.
Мати
,
сва
срећна
,
служила
је
госте
нарочито
дуваном
и
једнако
разговарала
,
сваком
причала
и
казивала
о
њему
,
ефенди
-
Мити
.
И
као
да
је
он
тек
сада
из
собе
неким
послом
отишао
,
тако
је
усрдно
,
раздрагано
о
њему
причала
.
Софка
је
једнако
устрчавала
.
И
она
је
била
срећна
,
задовољна
.
Обучена
у
то
ново
одело
,
угрејана
од
служења
,
са
осмехом
на
уснама
,
служила
је
једнако
загледајући
да
се
не
упрља
у
ходу
.
Али
најгоре
јој
је
досађивао
онај
тесан
а
сувише
отворен
јелек
.
Јер
,
када
би
клекла
око
огњишта
,
да
налива
кафу
у
шоље
,
увек
би
јој
се
из
јелека
прса
отимала
,
те
је
морала
свакад
кошуљу
испод
јелека
да
наниже
повлачи
,
да
јој
не
би
горе
кошуља
на
прсима
била
одапета
,
размакнута
,
те
јој
се
видела
прса
,
нарочито
она
њихна
тамна
и
страсна
удолина
.
Тако
би
јој
и
остраг
и
испод
пазуха
,
где
је
тај
јелек
био
мало
исечен
,
кад
би
заносила
руком
,
ређајући
шоље
по
послужавнику
,
јасно
одскакала
цела
обла
,
једра
плећка
.
Ручали
су
доцкан
и
то
не
заједно
.
Услед
многих
гостију
прво
је
мати
доле
јела
,
онако
с
ногу
,
па
онда
,
док
је
Софка
ручала
,
она
је
седела
горе
у
соби
ишчекујући
да
ко
не
дође
.
После
ручка
такође
их
је
било
.
Дошла
цела
родбина
,
сви
,
ни
један
није
изостао
.
И
још
када
се
чуло
,
да
је
од
њега
послат
гласник
,
долазили
су
на
честитање
у
вече
и
дубоко
у
ноћ
су
седели
.
ВИИ
Одмах
после
онога
гласника
очевог
,
првога
после
толиких
година
,
на
срећу
њихову
а
највише
на
изненађење
,
почеше
да
стижу
и
други
гласници
доносећи
од
њега
поздрав
и
глас
да
је
здрав
.
Међутим
Софка
виде
како
то
матер
не
само
да
не
радује
,
као
што
би
требало
у
другим
приликама
,
него
како
је
ти
изненадни
,
чести
његови
гласници
,
а
особито
ти
његови
поздрави
,
та
његова
необична
нежност
,
почеше
да
буне
,
да
је
трзају
.
Испунише
је
сву
страхом
и
трепетом
.
Али
Софка
брзо
виде
у
чему
је
све
то
.
Мати
јој
се
беше
већ
сасвим
помирила
с
том
мишљу
:
да
ће
се
једном
морати
све
то
изнети
пред
свет
,
оголити
;
да
ће
их
он
сасвим
напустити
,
ако
не
јавно
а
оно
бар
тајно
;
да
ће
,
никако
не
долазећи
к
њима
и
не
јављајући
се
,
тамо
негде
свршити
,
чак
и
навлаш
,
и
насилном
смрћу
умрети
,
да
би
тиме
и
пред
њима
и
пред
светом
забашурио
праву
истину
...
Али
ипак
,
ипак
сада
,
кад
одједном
почеше
долазити
од
њега
ти
гласници
,
и
то
не
један
,
већ
и
трећи
,
и
четврти
,
она
се
поплаши
,
побоја
се
да
је
та
његова
сад
нежност
сигурно
услед
болести
.
Сигурно
је
сада
тамо
тешко
болестан
,
па
,
предосећајући
скору
смрт
далеко
у
туђини
,
у
усамљености
,
хоће
тиме
јаче
к
њима
да
се
приближи
,
да
им
да
на
знање
како
су
му
,
поред
свега
што
их
је
био
напустио
,
ипак
они
једини
на
свету
мили
и
драги
.
И
Софка
виде
како
јој
мати
,
због
тога
страха
,
да
није
на
самрти
,
и
да
им
зато
шаље
гласнике
,
као
опраштајући
се
од
њих
,
а
не
могући
се
од
самих
гласника
уверити
о
ономе
у
што
је
,
сама
по
себи
,
била
сигурна
,
јер
сви
су
говорили
да
је
здрав
,
док
је
међутим
она
знала
да
их
је
он
научио
да
тако
навлаш
говоре
,
—
кришом
и
од
Софке
,
посла
нарочитог
човека
,
неког
сељака
,
кога
јој
је
Магда
нашла
.
И
да
се
не
би
сам
сељак
досетио
зашта
га
шаљу
,
удесила
је
да
га
не
она
,
него
Магда
,
тобоже
на
своју
руку
,
шаље
.
Наравно
да
он
није
смео
,
кад
тамо
оде
,
пређе
у
Турску
и
нађе
га
,
ни
да
му
се
јави
.
Довољно
је
било
да
га
само
види
:
да
је
здрав
,
да
не
лежи
,
и
ништа
више
.
А
даље
:
какав
изгледа
,
како
је
обучен
,
где
седи
,
с
ким
иде
,
било
му
је
забрањено
да
се
распитује
.
И
заиста
,
тај
је
сељак
отишао
,
нашао
га
и
видео
да
не
лежи
.
И
то
је
било
доста
.
А
што
највише
матер
умири
,
то
је
,
што
се
и
сам
тај
сељак
био
изненадио
,
кад
га
је
,
прелазећи
у
Турску
,
нашао
одмах
на
самој
граници
,
у
неким
хановима
на
друму
.
Дакле
,
био
је
тако
близу
,
а
не
,
као
што
су
оне
мислиле
,
врло
далеко
,
ко
зна
у
ком
граду
,
у
некој
вароши
чак
код
мора
.
Али
та
мирноћа
материна
не
потраја
за
дуго
.
Он
,
не
само
што
продужи
слати
те
гласнике
и
поздраве
,
него
поче
по
неки
пут
у
истини
,
а
не
као
пре
што
су
се
оне
само
пред
светом
хвалиле
,
да
им
и
шаље
по
мало
новаца
и
дарове
за
Софку
.
То
још
више
уплаши
матер
.
Знала
је
да
ни
од
какве
трговине
и
његове
зараде
то
не
може
бити
.
А
опет
,
знајући
да
је
он
готов
на
свашта
,
и
да
,
ако
се
он
реши
на
нешто
,
ма
то
било
и
најгоре
и
најстрашније
,
она
има
само
да
се
покори
томе
и
слуша
,
она
од
слутње
,
страха
,
готово
се
разболе
.
Нису
помагали
ни
његови
све
љубазнији
поздрави
и
обилатији
поклони
.
И
када
једне
вечери
изненада
гласник
дође
и
у
поверењу
саопшти
јој
да
му
се
надају
,
очекују
га
,
јер
ће
он
ноћас
или
сутра
на
ноћ
сигурно
доћи
,
али
да
је
наредио
да
нико
то
не
сме
дознати
,
нико
га
не
сме
видети
,
мати
сасвим
малакса
и
готово
паде
од
страха
.
Али
,
на
радостан
крик
Магдин
и
кад
ова
потрча
ка
капији
и
башти
,
да
иде
у
комшилук
и
тамо
по
обичају
разгласи
,
ђипи
она
и
готово
да
угуши
Магду
,
тако
је
силно
задржа
,
шапћући
јој
,
да
и
сама
Софка
не
чује
:
—
Ћути
!
Ко
зна
зашта
долази
!
Па
бојећи
се
да
,
каква
је
Магда
луда
,
не
измакне
,
не
оде
,
раструби
,
готово
је
угура
у
кујну
и
тамо
затвори
.
И
сва
усплахирена
поче
,
не
знајући
већ
шта
ће
,
једнако
да
иде
испред
куће
,
по
башти
.
Софки
онда
би
јасно
да
се
она
зато
оволико
препала
,
што
се
сада
не
боји
,
него
је
сигурна
у
томе
:
да
је
он
тамо
неком
кућу
продао
.
Отуда
му
до
сада
да
шаље
по
гласницима
ове
паре
и
дарове
,
и
сада
ето
долази
,
да
кућу
преда
купцу
а
њих
,
собом
да
у
Турску
води
.
И
не
друге
ноћи
,
него
исте
још
ноћи
дође
и
он
.
Као
што
је
наредио
,
тако
је
и
било
.
Није
ништа
било
осветљено
.
Сва
врата
по
кући
била
су
затворена
и
само
горе
у
гостинској
соби
горела
је
лампа
и
то
уврнута
,
да
би
што
мање
било
светлости
и
падало
у
очи
.
Када
почеше
пред
поноћ
већ
и
петлови
да
певају
и
све
око
куће
настаде
тако
мирно
и
тамно
,
чу
се
куцање
алком
.
И
то
куцање
беше
тако
лако
,
тихо
,
да
Софки
срце
стаде
од
узбуђења
,
при
помисли
да
је
то
он
.
Мати
дотле
већ
прибрана
на
све
,
готово
мирно
се
диже
и
оде
,
да
отвори
.
Магда
,
овамо
у
кујни
,
три
пута
се
спотаче
и
од
узбуђења
саплићући
се
,
чак
и
разбивши
једну
тестију
,
побеже
у
башту
,
иза
куће
.
Тамо
на
капији
чу
се
неки
тих
,
миран
глас
:
—
Како
сте
?
Јесте
живи
?
Софка
,
и
сама
чекајући
га
са
свећом
више
главе
,
испред
кујне
,
укочи
се
од
онога
тамо
на
капији
гласа
,
није
могла
да
се
макне
.
У
грлу
јој
стао
плач
.
Осећала
је
како
треба
да
полети
,
падне
му
око
врата
,
загрли
га
и
од
радости
,
због
толиких
мука
,
што
су
због
њега
претрпеле
,
да
проплаче
:
—
Тато
,
тато
мили
!
—
Али
је
он
са
матером
од
капије
тако
полако
овамо
долазио
.
Тако
је
мирно
ишао
,
једнако
чистећи
и
исправљајући
своје
угужване
чакшире
од
седења
у
колима
,
као
да
је
ово
сад
свакидашњи
,
обичан
његов
долазак
кући
,
као
да
је
тек
данас
послом
изишао
па
се
сада
враћа
.
Мати
,
светлећи
иза
њега
,
није
говорила
.
Он
је
,
једнако
чистећи
се
,
загледао
око
куће
и
упознавајући
кроз
мрак
поједине
предмете
,
шамдуд
до
капије
,
степенице
,
испод
њих
врата
подрумска
,
као
самом
себи
говорио
:
—
А
а
...
још
је
то
ту
!
Када
приспе
до
Софке
,
она
,
узимајући
својом
ознојеном
руком
његову
суву
,
хладну
руку
и
љубећи
је
,
ослови
га
:
—
Добро
дошао
,
тато
!
Он
као
устукну
.
Али
се
прибра
.
И
као
не
знајући
до
тада
колико
је
већ
она
порасла
и
колико
лепа
,
те
дивећи
јој
се
и
загледајући
је
,
само
је
потапша
по
образу
и
пољубивши
је
по
коси
,
рече
:
—
Како
си
ми
,
чедо
?
И
уђоше
унутра
.
А
свима
је
било
мучно
и
тешко
.
Мати
,
као
укочена
,
ишла
је
за
њим
.
Он
се
једнако
окретао
и
унезверено
гледао
по
кујни
,
по
редовима
посуђа
на
рафу
,
унутра
,
по
самој
соби
.
Од
свега
,
што
собом
унесе
,
кад
уђе
,
био
је
само
јак
мирис
од
бурмута
,
устајалости
и
прашљивости
његовог
чоханог
одела
:
широких
чакшира
,
кратког
количета
,
фермена
са
широким
,
отвореним
рукавима
.
Био
је
исто
онако
у
чохано
одело
обучен
.
Истина
редови
гајтана
,
што
су
из
појаса
његова
излазили
и
низали
се
по
крајевима
минтана
,
спрам
свеће
сјали
су
се
од
углачености
,
али
ипак
сам
минтан
био
је
од
свиле
,
скупоцен
.
А
он
сам
много
се
променио
.
Чело
му
дошло
испупченије
,
лице
уже
,
поткресивани
бркови
проседи
,
из
већ
збрчканог
,
по
мало
избријаног
врата
,
а
као
увек
обвијеног
белом
чистом
марамицом
,
јаче
му
се
истицала
јабучица
и
грло
,
са
око
себе
збрчканом
,
вратном
кожом
.
Једино
што
су
уста
била
још
увек
свежа
,
влажна
.
А
од
толикога
грљења
,
љубљења
,
узвика
,
чему
се
Софка
надала
да
ће
настати
,
када
он
дође
,
једино
то
би
,
те
тишина
,
мучност
и
нека
нема
тешкоћа
постаде
још
јача
.
И
тек
кад
Магда
,
која
,
не
смејући
да
уђе
и
поздрави
га
,
док
не
буде
позвана
,
навлаш
по
кујни
поче
да
премеће
,
он
,
на
тај
шум
,
уплашен
,
брзо
се
трже
,
остави
доњу
собу
и
пође
горе
,
у
своју
гостинску
собу
.
И
само
што
запита
:
—
Ко
је
још
тамо
?
—
Магда
.
И
не
због
ње
,
Магде
,
него
више
што
није
то
ко
други
,
што
га
неће
други
видети
,
зарадова
се
.
—
Магда
?
Зар
она
још
овде
?
И
на
велику
Магдину
жалост
само
то
.
Чак
је
не
позва
ни
да
је
види
.
У
јутру
њега
већ
није
било
.
Ко
зна
у
које
доба
ноћи
,
у
зору
,
отишао
опет
натраг
.
Али
што
Софку
највише
збуни
,
зачуди
,
то
је
била
она
,
мати
.
Није
,
као
други
пут
,
при
таквим
његовим
поновним
одласцима
од
куће
,
била
онако
узрујана
,
уплашена
.
Још
мање
да
је
сутрадан
,
као
свакада
,
ишла
по
кући
хукћући
.
Чак
Софка
у
јутру
,
кад
се
пробуди
,
не
виде
њу
око
себе
или
по
кујни
овлаш
обучену
,
онако
како
се
још
ноћас
,
испраћајући
га
,
обукла
на
двоје
на
троје
.
Сада
,
одозго
,
из
соба
,
још
није
била
ни
сишла
овамо
.
И
када
Софка
,
тобож
послом
,
оде
код
ње
горе
,
виде
је
како
више
постеље
на
јастуку
седи
.
Још
не
обучена
,
само
са
колијом
на
леђима
,
и
у
спаваћој
антерији
без
бошче
.
До
ње
је
лежала
постеља
,
забачен
јорган
,
изгужван
чаршав
од
душека
,
и
још
од
прашине
непочишћене
утиснуте
очеве
стопале
по
ћилиму
.
Око
јастука
виделе
се
тацне
,
пуне
дуванске
прашине
,
изгорелих
палидрваца
,
светњак
са
догорелом
и
покапаном
свећом
и
тестијица
устајале
,
још
од
синоћ
усуте
воде
.
Било
је
загушљиво
.
Завесе
и
прозори
никако
не
отварани
.
И
Софка
је
по
томе
знала
да
оца
сигурно
није
ни
испраћала
,
јер
да
је
излазила
за
њим
до
капије
,
сигурно
би
,
враћајући
се
,
морала
да
осети
оволику
загушљивост
,
задах
,
дим
дувански
,
те
би
отворила
,
да
проветри
.
Али
кад
га
није
испратила
,
онда
је
морало
нешто
страшно
и
велико
између
ње
и
њега
да
се
деси
.
Сигурно
,
сигурно
да
је
он
кућу
продао
и
то
јој
јавио
.
И
сада
она
зато
још
не
може
к
себи
да
дође
.
Не
може
никако
да
се
помири
с
тим
да
ће
морати
кућу
напуштати
и
ићи
са
њим
,
и
то
тамо
у
Турску
,
или
ко
зна
куда
?
Чак
Софка
поче
осећати
како
ће
бити
то
и
боље
.
Бар
ће
за
њу
лично
тамо
,
у
туђини
,
бити
лакше
,
пошто
је
нико
неће
знати
ко
је
и
шта
је
.
А
да
је
заиста
то
,
да
се
у
томе
не
вара
,
и
сама
је
мати
о
томе
после
увери
.
Јер
,
чим
она
виде
како
Софка
тобож
послом
код
ње
долази
,
а
знала
је
да
то
у
ствари
није
,
већ
да
Софка
долази
овамо
,
да
њу
види
и
да
онда
по
њеном
лицу
докучи
шта
је
са
њима
,
са
оцем
,
кад
,
у
које
доба
и
зашто
опет
отишао
,
она
,
да
би
све
те
одговоре
избегла
,
а
једнако
седећи
онако
,
као
утучена
,
и
кријући
од
Софке
очи
,
само
што
јој
рече
:
—
Доћи
ће
опет
!
И
цео
дан
тамо
,
горе
,
преседе
.
Не
сиђе
,
не
појави
се
,
као
да
одболова
.
И
тек
сутра
сиђе
.
Магду
одмах
,
тобож
неким
послом
,
готово
отера
у
село
.
Софка
је
пак
знала
да
је
то
учинила
само
из
страха
,
знајући
да
се
Магда
неће
моћи
уздржати
,
и
да
ће
по
комшилуку
избрбљати
о
очевом
доласку
.
А
међутим
,
пре
,
кад
је
отац
овако
долазио
и
одлазио
,
она
је
навлаш
Магду
задржавала
,
знајући
како
ће
после
два
и
више
дана
шврљајући
по
комшилуку
,
по
вароши
,
причати
и
трубити
о
доласку
газдином
,
о
силним
поклонима
што
је
тобож
донео
.
А
то
јој
је
некад
тако
требало
,
јер
се
тим
Магдиним
причањем
пред
светом
јасно
утврђивало
,
да
их
он
није
оставио
,
није
напустио
.
И
то
је
сад
терање
Магдино
у
село
за
Софку
био
већ
један
доказ
,
како
је
заиста
отац
кућу
продао
.
И
због
тога
дошао
,
да
јој
јави
.
Зато
сигурно
између
ње
и
њега
,
ноћас
ваљда
први
пут
,
настала
свађа
.
Ваљда
први
пут
у
животу
што
му
се
она
,
мати
,
испречила
,
није
хтела
да
пристане
,
рекла
му
све
,
а
он
,
ваљда
наљућен
,
одмах
отишао
.
И
она
,
тада
први
пут
,
не
изишла
за
њим
,
да
га
испрати
,
осветли
му
пут
,
него
скамењена
,
гола
,
само
у
антерији
,
више
постеље
остала
,
те
је
Софка
овакву
и
затекла
.
Па
да
би
избегла
да
потанко
Софки
о
свему
прича
,
када
је
отишао
и
како
,
и
да
не
би
Софка
по
гласу
јој
дознала
више
него
што
треба
,
за
то
јој
онако
кратко
,
суво
и
одговорила
:
-—
Доћи
ће
!
То
,
да
је
заиста
он
продао
кућу
,
видело
се
и
после
.
Видело
се
прво
по
томе
,
што
он
рекао
да
ће
понова
доћи
.
Дакле
,
сада
је
само
дошао
,
да
им
јави
,
да
би
она
,
мати
,
имала
када
да
се
спреми
,
да
све
ствари
,
покућанство
уреди
,
те
да
,
кад
доцније
са
купцем
дође
,
може
одмах
кућу
да
му
преда
,
сав
ресто
новац
да
прими
,
и
они
онда
,
са
тим
спремљеним
стварима
,
намештајем
,
са
њиме
да
отпутују
.
А
да
је
све
то
заиста
било
,
Софка
виде
и
по
доцнијем
материном
држању
и
намештању
саме
куће
.
Од
тада
су
горње
собе
биле
једнако
намештене
и
уређене
.
Сви
сандуци
и
долапи
отворише
се
и
све
се
из
њих
,
особито
чаршави
,
пешкири
,
ћилими
,
везови
,
изнесе
и
поче
да
се
ветри
,
али
не
,
као
пре
,
натраг
да
се
враћа
,
него
да
се
горе
по
собама
,
миндерлуцима
,
зидовима
веша
и
распоређује
.
А
то
је
било
добро
.
Прво
,
кад
се
пође
,
да
се
може
одмах
,
на
брзу
руку
,
покупити
,
наслагати
и
понети
;
а
друго
,
кад
тај
странац
,
купац
дође
,
да
има
шта
видети
:
да
не
мисли
како
они
,
од
велике
сиротиње
,
баш
морају
кућу
продати
,
те
да
се
он
покаје
,
јер
,
кад
би
знао
да
они
морају
он
би
мању
цену
дао
.
Него
,
овако
,
видевши
тако
окићену
и
намештену
кућу
,
особито
собе
,
по
томе
закључиће
да
су
му
кућу
продали
више
што
хоће
да
се
селе
,
неће
више
ту
да
живе
,
а
не
што
морају
.
Јер
да
морају
,
да
су
заиста
у
крајњој
оскудици
,
они
од
продаје
само
тих
ћилимова
и
намештаја
имали
би
више
година
да
живе
.
И
због
овако
намештене
и
искићене
куће
и
сам
купац
биће
горд
,
што
не
купује
од
њих
због
сиротиње
,
већ
онако
.
Изгледаће
да
они
продају
кућу
више
њему
за
љубав
,
да
би
га
учинили
својим
„
чираком
“
врстом
слуге
али
њиховим
наследником
,
коме
се
какво
имање
,
кућа
,
не
продаје
за
онолико
колико
кошта
,
за
добит
,
него
више
да
му
се
као
сваком
новајлији
,
особито
странцу
,
укаже
помоћ
,
да
се
онако
сам
,
стран
у
вароши
,
изведе
на
пут
,
окући
се
,
постане
и
он
домаћин
.
И
зато
се
Софки
то
материно
кићење
и
намештање
куће
пред
сам
губитак
њен
,
њену
продају
,
и
допадало
.
И
она
је
сама
помагала
у
томе
,
намештала
,
дотеривала
.
Око
куће
,
испред
ње
,
и
по
башти
чистила
је
и
раскрчавала
,
да
је
тај
купац
,
када
дође
,
не
види
као
какву
крнтију
,
олупаницу
,
као
код
простог
света
,
који
,
кад
нешто
продаје
другом
,
пре
но
што
се
исели
,
све
избуши
,
исквари
,
саме
греде
,
таванице
,
па
чак
и
прагове
,
повади
и
понесе
са
собом
.
А
и
сама
родбина
као
да
беше
о
томе
начула
.
Ко
зна
ко
им
је
казао
.
Али
Софка
је
знала
,
да
се
поред
свега
кријења
и
ћутања
ипак
није
ништа
могло
сакрити
.
Они
,
чим
видеше
како
се
кућа
дотерује
,
намешта
,
као
слутећи
у
чему
је
ствар
,
почеше
сваког
дана
долазити
.
А
ко
зна
,
можда
их
је
,
кријући
од
Софке
,
и
сама
мати
звала
,
и
,
молећи
их
да
бар
од
Софке
крију
и
штеде
је
до
последњег
тренутка
,
саопштавала
им
ту
црну
,
кобну
вест
.
И
отуда
је
Софки
било
разумљиво
оно
онако
чудновато
,
тронуто
понашање
свих
њих
према
њој
.
Свака
би
после
,
изишавши
од
матере
,
а
као
убијена
,
највише
њу
,
Софку
,
гледала
,
као
да
их
је
ње
највише
жао
,
што
ће
им
она
отићи
,
што
њу
неће
моћи
више
гледати
и
што
ће
она
,
ма
да
није
ни
за
шта
крива
,
тамо
у
туђини
патити
.
Једино
се
не
даде
тетка
Стоја
.
Она
кад
дође
,
пошто
се
ижљуби
доле
са
Софком
,
ту
и
остаде
и
сита
се
наразговара
,
па
тек
онда
оде
горе
код
„
оне
“
,
матере
,
своје
сестре
,
и
осталих
жена
:
Али
чим
тамо
оде
,
мало
после
,
кад
као
дознаде
за
продају
куће
,
Софка
овамо
чу
њено
одупирање
,
свађу
.
У
залуд
су
је
остале
ућуткивале
,
особито
мати
јој
,
да
не
виче
,
не
говори
,
не
грди
толико
гласно
,
да
не
би
Софка
доле
чула
,
ништа
то
није
помагало
.
Софка
је
могла
на
прекиде
,
особито
кад
се
врата
од
собе
тамо
отворе
,
да
чује
њену
вику
,
као
грдњу
,
псовку
.
А
то
све
сигурно
на
њега
,
оца
јој
.
—
Ћути
!
—
Нећу
да
ћутим
,
мори
!
—
чуло
се
како
она
као
кроз
прсте
руку
,
којима
су
јој
остале
сигурно
запушивале
уста
,
тако
загушеним
,
испрекиданим
гласом
виче
.
—
Знам
ја
.
Зар
ја
не
знам
?
Видим
ја
све
.
Па
зар
то
?
Зар
она
(
јамачно
Софка
)
да
дочека
?
Ево
ја
ћу
,
ја
ћу
да
је
храним
и
чувам
.
А
ти
,
ти
?
(
То
се
сигурно
односило
на
матер
,
њену
сестру
.
)
Уста
немаш
,
језик
немаш
.
Што
му
ти
не
говориш
?
Него
—
муж
ти
је
!
Само
он
,
слатки
муж
,
да
је
код
тебе
,
па
све
друго
нека
иде
!
...
Али
Софка
примети
како
је
на
то
све
још
више
,
силом
склепташе
,
ућуткаше
,
јер
толико
заграјаше
на
њу
...
ВИИИ
Баш
на
други
дан
Духова
,
у
вече
,
одозго
са
„
баждарнице
“
зачу
се
свирка
грнете
,
која
поче
да
се
извија
и
округлином
и
чудноватошћу
и
непознатошћу
арија
.
Мати
јој
као
да
предосети
.
Брзо
из
собе
излете
.
—
Софке
,
ако
није
он
!
Софка
застаде
.
Није
могла
да
верује
.
Неће
ваљда
толико
ићи
далеко
,
да
,
доводећи
купца
и
продајући
последње
,
чини
то
још
са
свирком
и
весељем
!
Али
одмах
га
разумеде
.
Ваљда
да
се
то
што
боље
сакрије
,
зато
овако
и
чини
?
Магда
преплашена
устрча
уз
басамаке
,
да
горњи
бој
осветли
.
Ускоро
пред
њихну
капију
стадоше
кола
и
Софка
чу
већ
готово
стран
јој
али
ипак
давно
познат
глас
:
—
Отварајте
!
Не
гледајући
