?—
Ништа
ти
,
брате
,
друго
не
видех
,
до
ли
оних
лепих
очију
.
И
јесте
позадружна
,
јади
је
убили
,
таман
да
загреје
’
ваке
старце
,
кâ
што
смо
нас
двојица
.
Вујо
беше
задовољан
.
Надао
се
каквој
неприлици
,
а
ово
му
је
већ
обична
,
добро
позната
појава
.
Неки
пут
је
и
сам
бивао
принуђен
да
примамљује
жене
својим
работницима
,
а
овим
му
је
бар
заштеђен
труд
,
па
и
расходи
који
су
спојени
са
тим
послом
.
Развесели
се
и
он
,
па
стаде
да
дира
Пантовца
.
У
неко
доба
стиже
Ђурица
.
Беше
весео
,
као
ретко
кад
.
—
Ха
,
здраво
да
си
,
мио
обратиме
!
Јеси
ли
се
уморио
,
бане
?
—
узвикну
Пантовац
при
уласку
му
.
Ђурица
,
видећи
га
онако
весела
,
прихвати
шалу
.
—
Вала
,
побро
,
па
и
нисам
.
А
ти
си
ми
се
грдно
намрчио
!
—
Како
нећу
,
јади
га
убили
!
Гледô
сам
ти
да
нас
двоје
младих
,
ђе
се
љубе
ка
’
но
голубови
—
осмехну
се
Пантовац
и
погледа
га
лукаво
.
Ђурица
застаде
и
погледа
га
право
у
очи
.
—
Где
си
био
данас
?
—
Ја
,
вала
,
у
једном
забрану
,
више
потока
.
Сретох
једну
ручконошу
с
празним
судовима
.
Ђурица
плану
и
погледа
Вуја
.
—
Шта
је
то
?
Јеси
га
ти
послао
да
се
прикрада
за
мном
?
—
Послао
сам
га
да
те
нађе
,
па
да
идете
на
посао
.
Прође
нам
вечерас
добра
стотина
дуката
,
која
је
могла
бити
наша
.
Сад
Ђурица
,
као
кривац
,
обори
очи
,
а
Радован
се
осмехну
вештој
лажи
Вујовој
.
—
Ко
је
то
прошао
?
—
запита
Ђурица
благо
,
желећи
да
заглади
малопрешњу
срџбу
.
—
Калауз
из
Паланке
—
одговори
Вујо
љутито
.
—
Оде
низ
Јасеницу
да
лучи
свиње
.
—
Све
једно
.
Прошао
један
,
наићи
ће
други
—
рече
Ђурица
,
па
наслони
пушку
и
седе
за
трпезу
.
После
вечере
,
Радован
,
још
пијанији
,
оде
те
леже
,
а
Вујо
и
Ђурица
осташе
сами
у
соби
.
Бабу
послаше
да
прогледа
око
куће
,
па
јој
рекоше
да
и
она
после
тога
легне
.
—
Шта
то
дроби
овај
?
Ја
га
и
не
слушах
онако
пијана
—
поче
Вујо
,
смешећи
се
.
Ђурица
се
збуни
,
не
знаде
шта
да
каже
.
Једва
,
после
дужега
ћутања
,
промуца
:
—
Море
ништа
...
.
његова
посла
!
—
Како
ништа
;
то
мора
да
се
зна
.
Ја
сам
те
узео
на
свој
ризик
,
па
морам
да
водим
рачуна
с
ким
се
састајеш
.
Ти
си
још
невешт
,
а
власт
је
ђаво
.
Они
знају
да
лисице
воле
кокоши
,
па
им
то
мећу
у
замке
...
—
А
,
за
то
не
брини
.
То
је
Маркова
девојка
,
из
поштене
куће
—
одговори
Ђурица
,
мењајући
се
у
лицу
.
А
Вујо
зину
од
чуда
.
—
Хајдуци
немају
никаква
посла
с
поштеним
кућама
.
Откуд
се
ти
нађе
с
оном
девојком
?
—
запита
он
оштро
.
Ђурица
устаде
нагло
.
—
О
томе
немој
никад
више
да
ме
питаш
.
Казô
сам
ти
ко
је
,
па
сад
доста
ти
је
...
Нисам
ни
ја
од
гвожђа
!
—
обрте
се
он
љутито
,
провуче
се
кроз
прозорче
и
оде
на
ноћиште
.
Вујо
се
још
више
зачуди
,
али
не
као
мало
пре
.
.
Сад
му
беше
загонетка
решена
.
Видео
је
да
ово
нису
оне
обичне
појаве
,
које
је
и
сам
одобравао
и
ишао
им
на
руку
,
но
је
то
много
дубље
и
необичније
за
њега
осећање
,
коме
се
само
могао
досећати
,
али
га
није
могао
појмити
.
»
Зар
и
то
може
да
буде
?
—
помисли
он
.
—
Пфуј
,
буранија
!
...
Разбојник
,
а
осећа
.
Чудновато
!
...
Баш
је
поган
овај
човек
:
овамо
је
разбојник
,
а
младост
хоће
своје
!
...
«
па
љутито
угаси
свећу
,
леже
и
стаде
да
размишља
о
овој
чудној
појави
.
»
Па
каква
је
то
девојка
?
...
Зацопала
се
у
разбојника
!
...
Ђаво
нека
ме
зна
,
али
ја
то
не
разумем
.
Маркова
је
кућа
заиста
поштена
—
како
он
рече
—
а
и
девојка
је
поштена
;
па
сад
како
то
?
...
Ха
,
да
се
нису
раније
знали
?
—
Богме
ће
то
бити
...
па
сад
продужују
старо
познанство
.
Јест
,
то
је
.
Али
опет
:
који
ђаво
њу
сад
вуче
к
њему
?
Она
зна
да
је
разбојник
,
и
све
...
па
опет
...
Хм
...
женска
посла
—
ђавоља
посла
!
Мораћу
ја
отворити
очи
,
јер
ми
може
начинити
сто
чуда
...
«
Сан
га
превари
,
и
он
заспа
.
Изјутра
,
кад
пођоше
,
Ђурица
заостаде
код
Вуја
.
—
Да
ми
одвојиш
мало
од
оних
пара
;
треба
да
носим
мајци
—
рече
Ђурица
.
Вују
не
би
право
,
али
одговори
обичним
гласом
:
—
Је
ли
доста
два
дуката
?
Баби
не
треба
више
.
—
Дај
ми
,
засад
,
десет
.
—
Хм
...
да
ли
ће
бити
...
Ја
ти
нисам
ни
казао
куд
сам
шта
раздавао
.
Мало
је
што
и
остало
од
оних
двеста
...
—
Каких
двеста
,
кад
је
Ђорђе
казао
власти
четири
стотине
и
двадесет
!
—
Тако
они
увек
раде
.
Кад
би
се
нашло
од
чега
да
се
наплати
,
они
кажу
дупло
и
више
.
Ђурица
хтеде
да
плане
,
али
се
сети
да
ће
се
и
сам
моћи
доцније
послужити
овим
одговором
,
па
се
уздржа
и
запита
:
—
Баш
увек
тако
раде
?
—
Па
...
готово
увек
—
одговори
Вујо
,
вадећи
новце
и
дајући
их
Ђурици
.
—
Ево
ти
десет
дуката
.
Морамо
ускоро
опет
на
посао
,
јер
нисам
још
свима
нашим
људима
дао
,
а
људи
траже
.
Само
из
твога
села
траже
пет
кућа
:
Стојићи
,
Илија
,
Никола
,
Јово
...
—
Подај
им
свима
,
колико
год
сад
можеш
,
јер
ће
ми
ти
људи
требати
.
И
онима
у
Војковцима
треба
послати
.
А
чим
нађеш
прилику
,
кажи
,
па
да
идемо
.
И
ја
нешто
сад
разбирам
.
Требаће
ми
сад
повише
новаца
,
па
ако
испадне
како
ваља
,
биће
добро
.
—
Шта
,
да
не
мислиш
на
Ставру
?
—
Јок
.
Довече
ћемо
се
разговарати
—
рече
Ђурица
,
па
оде
.
»
Погреших
што
слагах
—
стаде
Вујо
мислити
,
—
Сад
ће
он
сваки
плен
да
ми
преполови
,
а
ја
му
не
могу
ништа
.
Сам
га
научих
шта
треба
да
ради
.
Морам
се
томе
домислити
.
«
XИИ
Ђурица
и
Станка
се
састајаху
свакога
дана
.
Крили
су
се
веома
опрезно
,
али
шта
може
међу
људима
остати
тајно
!
И
његове
везе
почеше
да
избијају
на
видик
.
После
три
недеље
опази
их
прво
Станкина
мати
.
Кад
виде
жена
своју
несрећу
,
не
огласи
то
,
по
обичају
,
кукњавом
,
но
стеже
срце
и
ућута
.
Увече
исприча
Марку
све
што
је
видела
,
пратећи
их
два
дана
узастопце
.
—
Знао
сам
ја
да
ће
ми
она
кућу
затрпати
и
огњиште
угасити
—
јекну
Марко
очајнички
.
—
Оно
је
неко
проклетство
од
Бога
,
само
не
знам
да
ли
згреших
ја
или
моји
стари
.
—
Дете
је
,
брате
,
па
не
зна
;
треба
је
научити
—
рече
му
жена
.
—
Ћути
,
жено
,
да
од
Бога
нађеш
;
какво
дете
!
Оно
је
Бог
створио
да
буде
мушко
,
па
га
анатеме
претвориле
у
девојку
.
—
Не
помињи
зло
,
молим
те
,
—
рече
она
крстећи
се
.
—
Добро
те
њој
ниси
ништа
говорила
.
Сад
ти
ћути
,
па
се
чини
невешта
свему
,
а
сутра
ја
то
морам
преломити
,
па
куд
пукло
!
На
томе
се
сврши
разговор
.
Жена
не
хтеде
да
га
распитује
шта
мисли
чинити
,
јер
држаше
да
ни
сам
још
није
добро
промислио
о
свему
.
Али
се
Марко
већ
беше
одлучио
.
Изјутра
зором
отиде
Марко
до
свога
суседа
Петра
.
—
Да
ми
даш
,
Перо
,
онај
твој
гарабиљ
,
ако
је
оправан
.
—
Што
ће
ти
,
море
;
да
нећеш
и
ти
у
хајдуке
?
—
Хоћу
ја
,
али
на
лисице
.
Сатре
ми
,
проклетиња
,
кокоши
,
па
хоћу
данас
да
је
чекам
.
—
Ево
ти
,
брате
—
рече
му
комшија
,
изневши
поцрнелу
од
чађи
пушку
—
пун
је
још
од
лањскога
Божића
,
само
наспи
новога
барута
у
ваљу
,
а
ево
ти
и
нове
каписле
,
па
кад
продаш
кожу
,
купи
ми
дувана
за
тај
метак
.
—
Хоћу
,
Бога
ми
!
—
одговори
Марко
и
оде
кући
замишљен
и
озбиљан
,
мислећи
о
истој
ствари
десети
пут
...
»
Смем
га
убити
,
по
закону
;
па
још
могу
узети
уцену
,
ако
су
га
већ
уценили
...
Његови
људи
неће
ми
ништа
,
јер
је
,
брате
,
’
ваки
случај
.
Бранио
сам
своје
дете
,
па
то
му
је
!
...
«
Пред
подне
Станка
замаче
за
шљивар
испод
куће
па
отуд
оде
право
у
забран
.
Сад
иђаше
тамо
без
икакве
бојазни
и
без
онога
пређашњег
узбуђења
:
само
се
потчињаваше
оној
неодољивој
тежњи
,
која
је
тамо
снажно
привлачи
.
Предала
се
сва
оној
заносној
жудњи
младости
,
па
заборави
на
све
друге
обзире
.
Седе
уз
Ђурицу
,
па
стаде
,
пуна
љубавне
чежње
да
му
шапуће
речи
милости
,
да
га
гледа
и
да
се
диви
његовим
особинама
,
које
јој
све
више
излажаху
пред
очи
и
биваху
све
примамљивије
и
интересније
.
—
Докле
ћемо
ми
овако
,
шта
велиш
?
—
рече
она
,
пошто
се
стиша
од
прве
љубавне
буре
.
—
Ништа
ти
ја
не
знам
,
нити
умем
да
мислим
.
Најбоље
нам
је
овако
,
па
шта
ћемо
више
!
—
Јок
,
ја
нећу
тако
.
Ово
ће
се
напослетку
дознати
,
па
онда
ја
немам
куд
.
Треба
из
раније
да
знамо
шта
ћемо
.
У
тај
мах
груну
пушка
иза
њихових
леђа
.
Ђурица
скочи
,
дохвати
пушку
и
пружи
је
на
ону
страну
одакле
се
чуо
пуцањ
.
Иза
једнога
жбуна
издиже
се
Марко
и
погледа
на
њих
у
чуду
и
страху
,
као
’
но
ловац
,
који
је
гађао
љута
звера
,
па
види
да
је
промашио
.
Станка
врисну
и
дохвати
Ђурицу
за
руку
.
—
Не
,
ако
Бога
знаш
!
—
викну
она
.
Ђурица
је
оштро
погледа
,
али
,
прочитавши
у
њену
лицу
оно
,
што
је
,
без
сумње
,
желео
да
види
,
спусти
пушку
.
—
Моли
се
данашњем
дану
и
овој
девојци
,
а
ти
би
сад
видео
пошто
је
Ђуричина
глава
—
рече
Ђурица
тихо
,
стишавајући
се
.
Марко
окрете
гарабиљ
кундачки
и
потрча
на
њега
.
—
Стани
дер
,
зликовче
,
да
ти
покажем
како
се
заводе
поштене
девојке
!
Станка
претрча
пред
Ђурицу
,
окрете
се
оцу
и
диже
руке
у
вис
,
желећи
да
га
рукама
заклони
.
А
Марко
,
обневидевши
од
љутине
и
узбуђења
,
како
дотрча
до
њих
са
замахнутом
пушком
,
фијукну
њоме
и
лупи
по
тврдим
костима
.
Станка
врисну
и
посрну
,
али
је
Ђурица
прихвати
једном
руком
,
а
из
друге
баци
пушку
,
истрже
револвер
иза
појаса
и
пружи
на
Марка
.
Станка
леже
сва
на
ту
пружену
руку
,
дохвати
револвер
и
обрну
га
у
страну
.
Марко
,
видевши
да
удари
кћер
уместо
зликовца
,
паде
у
још
већу
јарост
,
па
истрже
нож
иза
појаса
и
јурну
на
њих
.
Ђурица
се
ослободи
од
Станке
,
прискочи
старцу
и
стеже
га
својим
снажним
рукама
,
као
утегом
.
Станка
им
приђе
и
хтеде
да
ослободи
оца
,
али
се
старац
љутито
ритну
и
обрецну
:
—
Даље
од
мене
,
кучко
,
не
погани
ме
!
Ја
виђу
да
сам
те
изгубио
у
неврат
,
кâ
да
те
никад
имао
нисам
.
Ђурица
,
опазивши
да
се
старац
стишава
,
пусти
га
,
па
приђе
Станци
и
узе
је
за
руку
.
—
Ова
девојка
сад
нема
куд
,
кад
си
је
ти
отерао
.
И
онда
нека
ти
не
буде
криво
што
је
ја
водим
са
собом
.
—
И
није
за
бољега
,
проклетница
једна
—
од
говори
Марко
срдито
,
узимајући
гарабиљ
са
земље
.
—
Познао
сам
ја
шта
ће
бити
са
њом
,
још
кад
је
стала
на
ноге
...
Станци
прекипе
.
Врати
јој
се
она
стара
јогунаста
самовоља
,
коју
је
вазда
показивала
према
оцу
,
па
,
нашавши
се
увређена
у
дубини
душе
,
обрте
се
Ђурици
:
—
Води
ме
куд
знаш
—
рече
му
одлучно
—
јер
видиш
да
немам
више
своје
куће
.
Марко
се
у
оном
узбуђењу
,
не
знајући
шта
да
ради
,
окрете
да
пође
кући
,
загледајући
кундак
од
гарабиља
.
А
Ђурица
,
дохвативши
пушку
,
узе
Станку
за
руку
и
одведе
је
право
својој
кући
.
Мајка
га
дочека
у
дворишту
и
погледа
зачуђено
у
госта
,
кога
јој
син
вођаше
.
—
Мајко
,
ево
ти
кћери
уместо
мене
...
да
ниси
сама
.
Гледај
је
као
очи
у
глави
,
а
ја
ћу
се
старати
за
све
што
вам
устреба
.
Старица
се
одистине
обрадова
.
Одједном
јој
нестаде
онога
обичног
,
подмуклолукавога
погледа
,
и
на
лицу
јој
,
први
пут
после
дугих
година
засија
израз
невине
среће
и
радости
.
—
Ама
је
л
’
то
одистине
?
Је
ли
ти
то
мени
доводиш
снаху
,
Ђуро
?
—
Јесте
,
мајко
:
снаху
и
ћерку
.
—
Добро
ми
дошла
,
дете
моје
!
—
рече
старица
и
стаде
је
искрено
грлити
и
љубити
.
—
Благо
мени
,
кад
је
’
вака
девојка
изабрала
мога
Ђуру
.
—
Ако
данас
или
сутра
,
почем
,
дође
Перо
—
прекиде
је
Ђурица
—
казаћеш
му
да
ми
чува
девојку
,
да
се
главом
не
шали
...
од
власти
нек
је
крије
,
док
се
год
може
...
А
ја
ћу
већ
гледати
да
се
јо
данас
нађем
са
њим
.
—
Чуваће
је
он
,
синко
,
не
брини
се
ти
.
Казао
је
он
мени
да
се
слободно
смеш
поуздати
на
њега
.
Само
бих
ти
рекла
:
кад
раздајеш
што
другима
,
да
и
њему
даш
...
и
ако
он
вели
да
не
тражи
ништа
.
—
Знам
ја
,
даћу
и
њему
.
У
кући
имаш
што
ти
треба
?
—
Имам
свега
.
Само
,
ви’ш
,
ово
је
дете
дошло
овако
...
треба
јој
купити
одела
и
преобуке
.
—
Све
ћу
ти
сутра
послати
,
а
сад
морам
ићи
.
За
неколико
дана
нећу
долазити
,
док
не
посвршавам
неке
послове
и
док
не
видим
шта
ћемо
чинити
после
.
Сад
,
у
здрављу
!
—
рече
им
и
оде
.
»
А
шта
ћу
ја
сад
?
«
—
помисли
Станка
и
нека
мучна
зебња
обузе
јој
душу
.
—
»
Он
ме
доведе
па
оде
,
а
сад
може
наићи
власт
,
па
учинити
сто
чуда
од
мене
.
Истина
,
он
рече
да
ме
кмет
мора
чувати
,
али
ако
дочује
власт
па
груне
право
овде
,
и
не
јављајући
кмету
!
...
«
Откако
је
учинила
први
корак
за
ближе
познанство
са
Ђурицом
,
од
тада
јој
вазда
стајаше
на
догледу
нека
зла
слутња
.
Али
она
је
вазда
избегавала
да
мисли
о
томе
и
да
тумачи
ово
непријатно
осећање
;
она
га
је
вазда
заглушивала
страсним
и
светлим
мислима
о
својој
љубави
.
А
сад
,
одједном
јој
се
приближи
та
злокобна
слутња
,
а
она
не
беше
у
стању
да
јој
истакне
на
супрот
какву
другу
светлију
мисао
.
Све
око
ње
беше
суморно
и
дивљачно
,
све
јој
улеваше
неки
празноверни
страх
,
коме
се
она
не
могаше
противити
.
И
у
тој
злослутној
суморности
,
она
се
предаде
црним
мислима
о
себи
и
својој
будућности
,
која
,
истина
,
беше
сакривена
од
очију
јој
,
али
први
знаци
беху
тако
неповољни
,
да
јој
се
само
срце
стеже
од
те
слутње
.
На
првом
кораку
у
нови
живот
,
она
задрхта
...
XИИИ
Ђурица
се
пожури
,
те
нађе
Вуја
и
даде
му
извешће
о
последњем
догађају
.
Старац
се
намршти
и
плану
гневом
,
али
се
у
речима
уздржа
да
не
изазове
младића
,
јер
је
појмио
његово
душевно
стање
.
Он
му
само
рече
озбиљно
:
—
Кажи
ти
мени
,
како
ће
то
да
изгледа
:
хајдук
под
кецељом
!
—
Шта
ти
говориш
!
...
—
плану
Ђурица
.
—
Немој
да
се
љутиш
,
него
добро
размисли
,
па
ми
одговори
.
Прва
је
мука
:
где
ћеш
је
?
...
Тамо
не
може
пробавити
ни
недељу
дана
,
власт
ће
је
ухватити
и
затворити
,
чим
дозна
...
—
Каква
власт
!
Перо
ће
је
чувати
,
а
после
тога
и
ја
ћу
отворити
очи
—
прекиде
га
Ђурица
.
—
Слушај
што
ти
говорим
!
Власт
ће
дознати
брзо
;
у
то
не
сумњај
!
И
ситније
ствари
по
селу
се
рашчују
одмах
,
а
ова
је
досад
облетела
унакрст
по
селу
;
а
што
зна
цело
село
,
то
се
не
сакри
од
власти
.
Ти
мислиш
они
у
срезу
не
знају
где
ти
дањујеш
?
—
Знају
,
бане
,
сваки
твој
корак
по
селу
,
али
им
то
засад
не
помаже
,
јер
знају
да
те
село
чува
.
А
хоће
ли
село
чувати
девојку
,
која
је
одбегла
за
хајдука
?
Ђурица
се
намршти
,
јер
не
нађе
одговора
на
то
питање
.
Или
,
управо
,
нађе
га
,
али
он
беше
неповољан
.
А
Вујо
настави
:
—
Код
мене
,
видиш
,
да
не
може
;
и
онда
где
ћеш
је
?
—
Где
год
ја
дањујем
,
и
она
ће
са
мном
.
Наћи
ћу
у
неколико
села
по
две
три
поуздане
куће
,
платићу
људима
добро
,
па
ће
нас
чувати
.
—
Е
,
мој
соколе
,
није
женско
срце
као
твоје
.
Ти
мораш
свакога
часа
бити
готов
да
прегруваш
по
два
округа
до
каквога
поузданога
заклона
,
а
она
не
може
свуда
с
тобом
.
И
после
тога
,
за
тебе
ће
се
одређивати
све
већа
и
већа
уцена
,
што
више
будеш
радио
,
а
сељак
ће
те
убити
за
стотину
две
дуката
,
па
да
си
му
из
ока
испао
.
Паре
су
то
,
хеј
!
Ђурица
се
злоћудо
намршти
и
увуче
пуне
груди
ваздуха
.
—
Ја
ти
кажем
само
то
,
да
без
ње
не
могу
живети
,
па
сад
...
једном
се
мре
.
Ако
хоћеш
да
нас
чуваш
,
саветуј
нас
како
год
знаш
најбоље
.
Ја
само
знам
да
морам
сад
имати
новаца
што
више
,
и
наћи
ћу
их
,
па
макар
сву
земљу
преврнуо
.
Вују
севнуше
очи
задовољно
.
—
Што
ће
ти
сад
паре
?
—
Без
њих
се
ништа
не
може
,
то
знам
.
А
ја
их
морам
сад
бацати
на
све
стране
.
—
Па
добро
,
дај
да
гледамо
коју
прилику
још
ове
недеље
.
—
Ти
разбирај
и
спремај
,
а
и
ја
одох
да
што
разберем
—
одговори
Ђурица
и
,
знајући
да
ће
га
Вујо
сад
распитивати
за
његове
планове
,
обрте
се
одмах
и
оде
.
И
ако
је
био
дан
,
није
се
много
крио
.
Ишао
је
преко
села
,
држећи
се
шљивара
и
забрана
,
а
где
наиђе
на
чисто
поље
,
ту
се
више
пожури
и
обрће
опрезније
.
Тако
стиже
у
Врбљане
,
пред
кућу
чувенога
газде
Јанка
Пајића
.
Разгледавши
кроз
плот
,
виде
у
дворишту
неколико
деце
у
игри
и
једну
жену
где
мота
цеви
.
Не
размишљајући
много
,
отвори
вратнице
и
уђе
у
двориште
.
Да
не
би
својом
појавом
уплашио
жену
и
децу
,
накашља
се
и
викну
обичним
гласом
:
—
Помози
Бог
,
снахо
!
Жена
,
окрећући
се
к
нему
,
прими
му
Бога
,
али
видевши
га
онако
наоружана
,
трже
се
и
пребледе
.
Деца
престадоше
играти
и
занемеше
,
не
знајући
да
ли
да
бегају
и
вриште
,
или
само
да
ћуте
и
посматрају
необична
човека
.
—
Не
бој
се
,
снахо
;
ти
се
кâ
да
нешто
плашиш
—
рече
он
благо
,
и
да
би
је
бар
колико
умирио
,
седе
на
клупу
под
шљивом
,
па
настави
:
—
Имам
много
хитна
посла
до
газда
Јанка
,
па
те
молим
,
ако
је
ту
,
кажи
му
да
га
чекам
.
Жена
га
гледаше
с
великим
неповерењем
,
али
се
одмах
диже
и
,
пошавши
к
вратима
кућним
,
рече
му
:
—
Ништа
ти
не
знам
где
је
.
Да
питам
нану
.
После
неколико
минута
промоли
се
једна
проседа
мушка
глава
на
вратима
и
,
разгледавши
хајдука
,
зовну
га
:
—
Ходи
дер
ближе
,
момче
!
Ђурица
устаде
,
узе
пушку
и
дође
пред
врата
.
Јанко
га
пажљиво
разгледа
,
држећи
једну
руку
сакривену
за
леђима
.
—
Чији
си
ти
,
море
?
—
запита
га
старац
.
—
Зар
ме
не
познајеш
,
газда
Јанко
?
Догонио
сам
ти
ономлане
мертеке
из
наше
шуме
-—
одговори
Ђурица
и
насмеја
се
пријатељски
,
као
стари
познаник
.
—
А
,
ти
ли
си
то
!
Ја
бих
рекао
,
па
опет
кô
велим
...
неће
зар
то
бити
.
А
којим
добром
?
—
Имам
хитна
посла
с
тобом
на
само
.
Па
,
ако
што
сумњаш
,
затвори
врата
па
стани
с
оне
стране
куће
на
прозор
,
а
ја
ћу
ти
испред
прозора
казати
што
имам
—
одговори
Ђурица
веома
благим
гласом
.
—
Бог
с
тобом
,
дијете
,
што
да
говоримо
кроз
прозор
,
кад
је
дао
Бог
те
имамо
где
сести
и
разговарати
се
.
Ходи
овамо
—
рече
старац
и
пропусти
га
на
врата
.
Ђурица
се
збуни
,
дошавши
у
неприлику
:
научио
је
из
детињства
кад
уђе
у
кућу
да
назове
Бога
и
да
се
здрави
са
домаћином
,
а
сад
некако
сам
осети
да
је
то
у
овој
прилици
неумесно
;
осети
да
он
није
сад
онакав
,
какви
су
остали
људи
.
Јанко
га
ћутећи
уведе
у
собу
,
затвори
врата
за
собом
и
понуди
га
да
седне
.
—
Па
тако
:
ти
сад
по
мало
хајдукујеш
?
—
рече
старац
,
посматрајући
га
озбиљно
и
радознало
.
—
Тсс
...
шта
ћу
—
промуца
Ђурица
,
и
још
више
се
збуни
од
овог
отвореног
и
неочекиванога
питања
.
—
Само
ти
не
ваља
што
си
се
здружио
с
оним
зликовцем
...
с
Радованом
.
Са
њега
ћеш
брзо
главу
изгубити
.
—
Ја
га
,
вала
,
нисам
тражио
,
али
шта
ћеш
.
—
Знам
,
знам
.
Све
је
то
удесио
онај
матори
угурсуз
.
Знао
сам
ја
још
пре
годину
дана
да
ћеш
бити
ово
,
што
си
сад
,
чим
сам
чуо
да
не
избијаш
из
његове
куће
.
Гледао
сам
доста
таквих
глава
...
али
,
шта
ја
ту
бунцам
!
Деде
да
видимо
којим
си
добром
дошао
?
Ђурици
беше
пријатно
слушати
ове
паметне
речи
;
мило
му
беше
седети
овако
и
разговарати
се
лепо
са
најугледнијим
човеком
...
Та
он
је
,
у
последње
време
,
могао
разговарати
само
с
онима
,
који
га
чувају
...
—
Немој
да
се
наљутиш
,
газда
Јанко
,
али
мене
је
велика
невоља
нагнала
да
ти
дођем
.
Мени
треба
ових
дана
новаца
,
и
то
врло
много
,
па
дођох
да
те
молим
,
да
ми
узајмиш
.
Причали
су
ми
о
теби
све
,
да
си
и
другима
тако
чинио
,
па
зато
ти
и
дођох
овако
сам
.
Чим
дођем
до
новаца
,
све
ћу
ти
вратити
,
а
док
сам
год
жив
,
неће
те
заболети
ни
длака
на
глави
...
—
Колико
ти
треба
?
—
прекиде
га
Јанко
одсечно
.
—
Пет
стотина
дуката
.
—
Ништа
не
можемо
учинити
...
Ја
јесам
позаимао
готово
свима
Вујовим
људима
,
и
они
су
ми
поштено
враћали
,
али
толике
паре
нити
сам
имао
одједном
,
нити
сам
их
давао
.
А
право
да
ти
речем
,
и
кад
бих
имао
,
не
бих
ти
толико
дао
.
—
Зашто
,
газда
Јанко
?
—
Ја
ти
то
не
могу
рећи
,
а
питај
Вуја
,
па
ће
ти
он
,
може
бити
,
казати
.
Даћу
ти
сто
дуката
,
више
ни
паре
.
Ђурица
се
и
снужди
и
намршти
се
,
не
знајући
да
ли
да
пређе
на
претњу
,
или
да
још
покуша
лепим
.
Јанко
познаде
шта
он
мисли
,
па
га
запита
:
—
Што
ће
ти
толике
паре
?
—
Требају
ми
,
много
су
ми
потребне
,
а
после
ћеш
,
може
бити
,
чути
зашто
су
ми
требале
.
—
Ако
ћу
после
чути
од
другога
,
боље
је
да
сад
чујем
од
тебе
.
Може
бити
да
ти
могу
помоћи
саветом
,
и
ако
знам
да
имаш
мудрога
саветника
...
Истина
,
ја
и
заборавих
да
те
питам
:
зна
ли
Вујо
да
си
овамо
отишао
?
—
Не
зна
.
То
ћу
му
после
казати
.
Хтео
сам
...
—
Е
,
па
онда
се
ми
не
можемо
више
о
томе
разговарати
:
ја
такве
ствари
не
вршим
без
њега
.
—
Зашто
?
—
Зато
,
што
ми
је
он
поузданији
.
Ако
тебе
,
рецимо
,
данас
убију
,
остаје
ми
он
за
дужника
,
па
ће
ми
то
после
платити
други
,
који
дође
на
твоје
место
.
Ђурица
се
сасвим
збуни
,
јер
виде
да
овоме
старцу
не
може
и
не
сме
ништа
.
Најгоре
му
беше
што
се
увери
,
да
и
овде
не
може
без
Вуја
ништа
учинити
.
Али
он
се
одлучи
да
огледа
последње
средство
да
буде
потпуно
поверљив
са
газда
Јанком
.
Исприча
му
искрено
,
готово
наивно
,
цео
данашњи
догађај
,
не
сакри
му
ни
Вујово
мишљење
,
па
кад
ућута
,
стаде
бојажљиво
да
чека
одговор
.
—
Хе
,
момче
,
—
одговори
Јанко
после
краткога
ћутања
—
траљава
посла
!
Најбоље
је
,
да
ти
то
све
оставиш
,
а
ако
не
можеш
,
онда
ради
онако
како
ти
Вујо
каже
.
Дакле
,
и
овде
неуспех
!
Ђурица
изиђе
невесео
,
збуњен
,
уплашен
,
не
знајући
шта
да
чини
и
куд
да
окрене
главу
.
И
одавде
га
упућују
к
Вују
;
и
јатаци
,
кад
им
се
за
штогод
обрати
,
прво
се
извештавају
о
Вујову
мишљењу
и
вољи
;
а
он
—
његово
мишљење
нико
не
тражи
,
његову
жељу
нико
не
чује
,
на
њега
нико
,
без
Вујове
речи
,
не
обрће
ни
главе
.
—
Као
да
он
и
не
постоји
,
као
да
је
он
нека
ствар
,
којом
се
сви
могу
по
вољи
служити
...
Обузе
га
велики
бол
;
осети
се
тако
јадан
и
тако
усамљен
,
да
већ
не
виђаше
никаква
циља
своме
опстанку
.
Неко
љуто
,
горко
осећање
усамљености
заседе
му
у
души
,
и
он
иђаше
по
њивама
и
шљиварима
,
корачајући
несвесно
,
заборављајући
и
на
свој
положај
и
на
сваку
опрезност
...
Наједаред
случајно
погледа
низ
равно
поље
,
и
крв
му
се
следи
од
страха
,
што
му
изазва
ова
изненадна
коб
.
Далеко
пред
њим
касаху
на
коњима
три
жандарма
.
Они
су
га
опазили
раније
,
то
је
јасно
,
јер
се
један
одвојио
и
у
највећем
трку
јури
десно
,
да
му
спречи
пут
к
шумовиту
потоку
,
коме
се
он
упутио
.
Остала
двојица
иђаху
право
на
њега
,
држећи
пушке
на
руци
,
које
одсјаиваху
према
заходу
сунчеву
.
Ђурица
застаде
;
једним
брзим
погледом
разгледа
положај
и
,
не
мислећи
више
ни
о
чему
,
потрча
из
све
снаге
к
потоку
.
Већ
види
како
му
се
онај
поред
потока
нагло
приближује
,
чини
му
се
да
чује
коњски
топот
иза
себе
и
он
напреже
сву
своју
снагу
и
полети
низ
поље
,
као
на
крилима
.
Већ
се
приближио
првим
шумарцима
над
потоком
,
али
је
и
онај
близу
,
само
сад
не
иде
преда
њ
,
већ
му
се
приближује
са
стране
.
Сад
добро
чује
тутњаву
од
коњских
копита
и
осећа
да
га
снага
помало
издаје
...
»
Та
неће
ме
,
ваљад
’
,
стићи
...
нећу
погинути
?
«
—
мисли
он
,
и
ова
страшна
мисао
даје
му
нову
снагу
,
и
он
трчи
,
само
трчи
,
не
знајући
више
ништа
за
себе
.
—
Стој
!
—
викну
онај
са
стране
,
и
Ђурица
не
погледа
,
али
осети
да
га
онај
циља
пушком
и
потрча
још
брже
.
»
На
коњу
је
,
не
може
ме
нанишанити
...
«
—
помисли
они
по
гледа
онамо
у
страну
.
—
Предај
се
!
Не
гини
!
—
викну
жандарм
с
коња
.
Ђурица
потрча
још
брже
.
У
тај
мах
груну
пуцањ
,
куршум
фијукну
поред
њега
и
одлете
у
шеварице
,
са
којих
опадоше
неколико
гранчица
.
Истога
часа
загрмеше
пушке
иза
леђа
му
,
али
он
утрча
у
шуму
,
сјури
се
низ
дубоку
стрмен
,
и
,
кад
потрча
другом
страном
потока
,
виде
да
је
спасен
.
За
њим
се
није
могло
на
коњима
,
и
он
окрете
низ
поток
обичним
кораком
.
Више
није
ни
могао
трчати
.
XИВ
Ђурица
нађе
доста
новаца
,
али
му
тај
новац
не
однесе
бриге
и
незгоде
,
које
га
не
остављаху
ни
једнога
часа
.
Вујо
му
донесе
двеста
дуката
од
Јанка
,
а
одмах
затим
изврши
смео
напад
у
пожаревачком
округу
,
где
му
допадоше
још
триста
дуката
.
Али
пошто
му
Вујо
преполови
добит
,
опет
му
остаде
мало
,
те
сад
изгледаше
где
би
још
ударио
.
Јатак
му
показа
трговачкога
вересијаша
из
Београда
,
који
се
враћаше
с
пута
по
југозападним
окрузима
.
Ђурица
га
пресрете
и
нађе
код
њега
само
дваестину
динара
.
—
Е
,
мој
пријатељу
—
рече
му
присебан
,
неки
весељак
,
вересијаш
—
зар
ти
не
знаш
,
да
су
се
наше
газде
одавно
досетиле
,
да
се
сачувају
од
ортачине
са
вама
!
Што
год
наплатимо
у
једној
вароши
,
то
одмах
шаљемо
поштом
у
Београд
,
а
ми
ти
после
путујемо
као
птица
кроз
гору
.
Ђурица
му
одузеде
часовник
и
дувански
прибор
па
га
пусти
,
оставши
љут
на
неуспех
и
на
стид
,
који
му
причини
весели
путник
.
Међутим
власт
,
видевши
да
Ђуричини
напади
постају
све
опаснији
и
смелији
,
стаде
да
га
гони
живље
.
По
свима
селима
одредише
се
чувари
,
који
су
стражарили
и
дању
и
ноћу
,
а
по
Ђуричину
и
Радованову
селу
стадоше
да
крстаре
жандарми
свакога
дана
.
Сеоских
стражара
Ђурица
се
није
бојао
.
К
њима
је
свраћао
свагда
,
кад
му
је
требало
да
се
извести
ко
је
прошао
путом
,
има
ли
какве
нове
наредбе
,
где
се
налази
кмет
...
Али
је
морао
бити
много
опрезнији
од
жандарма
.
Ономадашњи
догађај
показао
му
је
,
да
се
ови
људи
не
шале
,
и
тада
је
први
пут
,
на
делу
,
осетио
да
му
глава
свакога
часа
виси
о
концу
.
Тада
је
потпуно
схватио
свој
положај
,
јер
дотле
му
је
све
још
изгледало
обично
:
виђа
се
и
разговара
слободно
са
својим
сељанима
,
виђају
га
и
по
другим
местима
,
и
сви
га
гледају
обично
,
као
да
и
нема
ничега
необичног
у
његовој
појави
.
А
Станка
му
задаваше
највећу
бригу
.
Док
је
била
слободна
,
код
оца
,
дотле
му
И
састанци
са
њом
изгледаху
као
најсрећнији
тренуци
у
животу
.
Он
дође
на
обично
место
,
ту
се
нађу
обоје
и
проведу
час
два
у
заносном
љубавном
прижељкивању
,
па
се
растану
;
и
он
се
враћа
срећан
,
задовољан
,
опијен
слашћу
љубави
,
не
бринући
се
ни
за
њу
ни
за
себе
,
знајући
да
ће
се
то
поновити
и
сутра
и
прекосутра
и
тако
редом
...
А
сад
га
обузме
хладна
језа
кад
помисли
,
да
му
свакога
часа
могу
одузети
и
одвести
то
једино
његово
благо
,
да
је
могу
затворити
,
мучити
и
шта
је
још
не
може
снаћи
у
пандурским
рукама
...
Тада
се
прене
и
,
не
гледећи
ни
на
какве
опасности
,
иде
право
к
њој
.
Али
на
њиховим
састанцима
сад
нема
оне
веселе
,
непомућене
и
безбрижне
среће
,
којој
се
одаваху
,
док
она
беше
код
родитеља
.
Сад
се
још
више
прибијаху
једно
уз
друго
,
али
им
са
лица
не
силажаше
она
суморна
брига
,
онај
опрезни
,
нервозни
страх
од
изненадна
напада
,
коме
се
,
и
ако
вероваху
у
околину
,
свакога
часа
надаху
.
—
Ко
се
скрива
и
бега
,
њему
се
непрестано
чини
да
му
је
непријатељ
за
вратом
.
Напослетку
власт
дознаде
за
цео
догађај
са
Станком
,
па
,
не
узимајући
још
ствар
озбиљно
,
посла
кмету
наредбу
,
да
девојку
»
одмах
стражарно
спроведе
«
срескоме
месту
.
Кмет
нарочито
сачека
време
,
кад
је
и
Ђурица
код
куће
,
па
оде
к
нему
сам
.
—
Није
вајде
,
Ђуро
,
нема
се
куд
.
Мораш
је
водити
на
друго
место
—
рече
му
он
,
кад
му
саопшти
новост
о
наредби
.
—
Видим
и
сам
,
али
треба
још
да
промислим
и
да
се
договорим
с
људима
...
—
Баш
ти
гледај
како
било
,
те
је
још
данас
прекри
код
кога
у
селу
.
Ја
морам
сад
одмах
ићи
за
одборнике
,
па
да
са
њима
дођем
овде
и
да
саслушам
твоју
мајку
.
—
Па
добро
,
кад
није
друкчије
—
одговори
Ђурица
забринуто
.
—
Ја
ћу
је
за
ноћас
сакрити
гдегод
,
а
сутра
ћу
је
морати
водити
у
друго
село
.
Кмет
оде
задовољан
,
а
Ђурица
снуждено
погледа
Станку
.
—
Да
идеш
,
за
ноћас
,
код
Јова
—
рече
јој
.
—
Нећу
више
тако
да
се
потуцам
—
одговори
она
одлучно
.
—
Хоћу
да
идем
свуда
с
тобом
.
Али
...
овако
не
можемо
више
да
живимо
,
него
да
се
венчамо
.
—
Шта
?
Како
?
—
запита
зачуђен
Ђурица
.
—
Хоћу
,
велим
,
да
могу
слободно
погледати
сваком
у
очи
.
Што
да
ме
називају
свакојаком
?
А
кад
ти
будем
венчана
жена
,
нека
говори
ко
шта
хоће
.
И
Ђурици
се
допаде
ова
мисао
,
али
све
то
за
њега
беше
тако
ново
и
необично
,
да
не
знађаше
још
ни
шта
да
мисли
о
свему
.
У
првом
тренутку
дође
му
на
мисао
само
то
,
да
за
такав
чин
треба
много
претходних
послова
,
па
онда
се
сети
да
треба
и
свештеник
,
који
ће
то
извршити
,
па
му
дођоше
на
ум
кумови
,
девери
и
сва
неизбежна
поворка
људи
,
који
су
потребни
у
такву
послу
.
Ове
мисли
он
саопшти
Станци
.
—
Јок
,
брате
,
ништа
нам
то
не
треба
.
Слушала
сам
ја
да
су
за
време
Турака
венчавали
ноћу
,
око
бурета
.
Иди
ти
нашем
попу
,
па
се
разговори
са
њим
.
Видећеш
,
он
ће
пристати
.
А
ја
одох
да
те
чекам
у
Беглуцима
,
тамо
под
нашом
њивом
,
док
то
не
свршиш
.
Ђурици
беше
по
вољи
и
ова
мисао
,
само
му
је
тешко
,
много
тешко
било
да
изиђе
пред
попу
,
кога
је
,
још
из
детињства
,
веома
волео
и
поштовао
.
Али
невоља
гони
напред
,
и
Ђурица
са
зебњом
оде
к
поповој
кући
.
Попа
га
,
кад
га
угледа
у
дворишту
,
погледа
зачуђено
,
али
га
ослови
оним
истим
гласом
,
којим
га
је
увек
сретао
:
—
А
гле
,
Ђура
!
Од
куд
ти
сад
?
Ђурица
обори
очи
,
обли
га
црвенило
,
али
ипак
скиде
капу
и
смерно
приђе
свештенику
.
—
Не
смем
ти
тражити
благослова
,
јер
знам
да
га
немаш
за
мене
,
али
те
молим
:
дај
ми
руку
да
је
пољубим
—
одговори
он
потресеним
гласом
.
Свештеник
се
изненади
;
засја
му
у
оку
необична
родитељска
радост
,
али
он
,
не
изменивши
гласа
ни
држања
,
само
му
пружи
руку
,
коју
Ђурица
смерно
целива
.
—
Ако
ми
долазиш
,
као
онај
блудни
син
,
на
покајање
,
могу
ти
и
благослов
дати
—
рече
му
свештеник
,
очекујући
жудно
његов
одговор
.
—
Е
,
мој
попо
!
...
Камо
среће
да
имам
начина
да
ти
дођем
на
кајање
,
али
ја
сам
већ
одвојен
од
људи
,
а
то
је
кâ
да
сам
и
мртав
.
Него
ме
друга
незгода
доведе
до
тебе
.
Свештениково
се
лице
замрачи
.
—
Ако
си
одвојен
,
сам
си
се
одвојио
;
али
ти
нико
не
брани
да
се
вратиш
међу
људе
.
—
Знам
,
али
ме
тамо
чека
куршум
.
—
Тхе
...
куршум
или
робија
...
не
знам
,
али
је
то
за
тебе
све
једно
,
ако
ти
је
тешко
у
самоћи
,
ако
ти
је
души
тешко
...
—
Мили
ми
се
још
живети
,
попо
!
—
Јадан
ти
је
такав
живот
,
синко
!
—
Шта
ћу
!
...
Али
сад
дођох
да
ме
научиш
и
да
ми
помогнеш
—
рече
Ђурица
и
исприча
своју
намеру
са
Станком
.
Свештеник
се
и
уплаши
и
наљути
,
кад
га
саслуша
.
—
Зар
ти
хоћеш
,
синко
,
да
ме
отераш
на
робију
,
да
ми
упропастиш
децу
и
да
ми
кућу
закопаш
!
Зар
ти
не
знаш
да
се
ни
обични
људи
лако
не
венчају
,
а
с
тобом
већ
...
буди
Бог
с
нама
!
—
Није
то
,
попо
;
него
ако
може
онако
,
знаш
,
да
нико
не
зна
...
Па
ако
се
дочује
,
ти
кажи
да
сам
те
наморао
.
—
Сад
да
ме
убијеш
,
синко
,
па
ти
то
не
смем
учинити
ни
ја
,
ни
ма
који
други
свештеник
.
А
после
,
и
то
вам
ни
пред
Богом
ни
пред
законом
не
би
вредело
.
Ђурица
појми
,
да
од
његове
намере
не
може
ништа
бити
,
па
,
да
би
се
што
пре
уклонио
од
свештеникових
савета
,
који
му
веома
тешко
падаху
,
пренесе
разговор
на
неке
обичне
ствари
,
па
се
одмах
и
удаљи
.
Нашавши
Станку
на
одређеноме
месту
,
поведе
је
к
селу
,
али
она
,
чувши
за
неуспех
код
попа
,
не
хтеде
да
се
одваја
од
нега
,
а
не
беше
вољна
ни
да
одустане
од
своје
необичне
намере
.
—
Хајде
да
се
нађемо
с
твојим
људима
,
па
да
гледамо
некако
са
њима
,
нећемо
ли
се
договорити
—
рече
му
она
.
—
Ама
кажем
ти
,
вели
ми
поп
да
нико
то
не
сме
учинити
.
—
Знам
,
али
ако
намораш
кога
?
Ђурица
не
хтеде
да
јој
каже
да
такво
венчање
не
би
ништа
вредело
,
но
размисливши
увиде
и
сам
да
је
најбоље
договорити
се
са
Вујом
.
Па
уместо
да
је
води
на
ново
склониште
,
окренуше
обоје
низ
поље
ка
Брезовцу
.
Ђурица
је
још
раније
,
за
време
првих
састанака
,
упознао
Станку
са
својим
хајдучким
животом
,
испричао
јој
много
о
Вују
,
Пантовцу
и
другим
својим
сарадницима
,
те
сад
,
дошавши
к
Вују
,
Станку
не
изненади
ништа
што
виде
тамо
.
Случајно
је
дошао
био
раније
и
Пантовац
,
мало
наквашен
,
па
,
видевши
Ђурицу
са
девојком
,
дочека
га
веома
весело
.
—
Ха
,
побро
,
је
л
’
то
снајка
?
Жива
и
срећна
била
!
Гле
ђавола
какву
је
цуру
преварио
.
Старче
,
кажем
ја
теби
да
је
ваљано
!
—
рече
,
окренувши
се
Вују
.
—
Жива
била
!
—
одговори
Вујо
и
погледа
је
оштро
,
кад
му
она
приђе
руци
.
—
Сад
можемо
то
,
ради
виђења
,
а
после
не
мораш
.
—
После
нећу
и
да
хоћеш
—
одговори
Станка
,
осмехнувши
се
.
—
Ехеј
,
море
,
побро
,
да
не
страдају
твоји
чуперци
!
Ви’ш
како
је
снајка
оштра
—
рече
Радован
и
трже
се
сам
,
па
,
да
би
тај
незгодан
израз
заговорио
,
он
окрете
:
—
А
што
сте
се
,
децо
,
тако
накинђурили
,
кô
да
ћете
на
свадбу
?
—
Па
да
ви’ш
,
побро
,
и
погодио
си
—
одговори
Ђурица
.
Вујо
се
насмеја
,
и
држећи
то
за
шалу
,
додаде
и
он
:
—
Само
ви
нема
попа
,
али
га
можете
стићи
.
—
Како
?
Кога
то
?
—
запита
Ђурица
живо
.
—
Сад
видех
оца
Симеона
где
се
враћа
из
вароши
.
Док
он
изређа
све
механе
путом
,
можете
га
стићи
,
па
са
њим
заједно
у
манастир
.
Хо-хо-хо
...
—
одговори
Вујо
.
—
Ама
ти
се
шалиш
,
а
ја
те
од
истине
питам
—
рече
Ђурица
,
па
им
исприча
ради
чега
су
дошли
.
—
Ваљано
,
побро
!
Дај
сватове
!
—
скочи
Пантовац
,
па
стаде
да
се
обрће
по
соби
,
као
да
некога
тражи
.
—
Беспослица
!
Какво
венчање
...
—
рече
Вујо
.
За
сваку
лудост
да
навлачиш
беду
на
врат
.
—
Ако
је
за
тебе
беспослица
,
за
мене
није
—
упаде
му
Станка
оштро
у
реч
.
—
Ја
хоћу
прво
да
му
постанем
права
жена
,
па
после
да
се
не
раздвајам
од
њега
.
—
Алал
ти
вера
,
снахо
!
—
викну
Радован
.
—
Такву
жену
и
ја
бих
слушао
.
Старче
,
кажем
ти
,
купи
сватове
!
Вујо
слеже
раменима
,
па
одговори
:
—
Чините
,
напослетку
,
како
хоћете
;
не
браним
.
—
Па
кад
велиш
тако
за
калуђера
,
онда
је
најбоље
да
идемо
чим
се
смркне
,
само
нам
нађи
још
кога
човека
—
рече
Ђурица
.
—
Готово
тамо
вам
је
најсигурније
.
Чича
ће
се
до
манастира
добро
загрејати
,
а
ти
му
мало
попрети
,
а
и
обећај
који
дукат
,
па
ће
он
то
наредити
без
владике
.
—
Нађи
,
старче
,
и
кола
.
Кад
је
свадба
,
нек
бар
буде
сватовски
...
Их
,
пôс
му
његов
,
ко
се
надао
да
ћу
вечерас
у
сватове
!
...
Вујо
оде
да
нађе
људе
и
кола
,
јер
беху
наступили
заранци
.
...
Три
часа
већ
путују
необични
сватови
на
двојим
колима
.
Распитиваше
за
калуђера
код
сваке
механе
редом
,
и
код
последње
,
пред
манастиром
,
казаше
им
да
је
старац
мало
пре
измакао
.
Младић
,
који
је
силазио
с
кола
и
распитивао
у
механама
,
намести
се
на
предње
седиште
,
ошину
бичем
и
кола
појурише
.
Требало
је
на
сваки
начин
да
стигну
калуђера
,
јер
кад
се
за
њим
затворе
манастирска
врата
,
онда
им
је
сав
труд
узалудан
.
После
краткога
времена
зачуше
пред
собом
певање
црквених
песама
.
То
се
отац
Симеон
слободи
кроз
клисуру
,
којом
се
долази
до
манастира
.
Кад
га
стигоше
,
Пантовац
скочи
с
кола
и
пође
пешице
поред
старца
,
а
кола
одјурише
напред
и
за
неколико
минута
стадоше
близу
манастирских
врата
.
Замало
стиже
и
Пантовац
са
Симеоном
.
Врата
на
уласку
у
двориште
беху
затворена
,
те
старац
стаде
да
лупа
,
док
једва
разбуди
успавана
послушника
.
За
то
време
Радован
исприча
Ђурици
како
је
једва
приморао
калуђера
да
изврши
венчање
,
и
то
пошто
му
обећа
десет
дуката
.
—
Не
боји
се
ничега
;
али
морамо
сад
добро
пазити
да
нам
не
умакне
у
ћелију
.
После
нам
не
поможе
ништа
.
Али
старац
,
види
се
,
није
помишљао
на
бегство
,
јер
чим
уђе
у
двориште
,
пре
него
што
сјаха
с
коња
,
посла
ђака
да
му
донесе
кључ
од
цркве
,
а
он
пусти
дизгине
коњу
,
па
се
обрте
Пантовцу
:
—
Ходи
дер
,
синко
,
придржи
.
Стар
сам
,
па
не
могу
сам
...
Радован
га
услужно
скиде
с
коња
,
па
се
одмах
упутише
сви
у
цркву
.
Пред
иконом
храмовном
светлуцаше
»
неугасима
лампада
«
,
те
својом
слабом
светлошћу
придаваше
још
суморнији
изглед
мрачним
сводовима
храма
,
који
се
као
нека
чуда
издизаху
и
повијаху
у
густој
помрчини
.
Први
кораци
одјекнуше
необично
у
овом
мрачном
простору
и
хајдуци
се
и
нехотице
зауставише
при
улазу
.
—
Палите
свеће
,
море
;
хоћемо
да
поломимо
вратове
по
мраку
!
—
викну
Радован
и
трже
се
сам
од
свога
гласа
,
који
удари
о
сводове
,
па
забруја
отуд
,
као
да
је
пун
храм
људи
.
Пред
иконостасом
кресну
жигица
неколико
пута
,
док
не
плану
и
осветли
необично
лице
послушниково
,
који
,
са
својим
дугом
и
разбарушеном
косом
,
сањивим
надувеним
очима
,
дугом
и
уском
расом
,
изгледаше
као
страшило
.
Кад
плануше
неколико
свећа
и
храм
се
осветли
,
хајдуци
приђоше
к
столу
на
средини
храма
,
где
стајаше
старац
под
епитрахиљем
и
преврташе
журно
неку
велику
књигу
.
—
Дајте
младенце
!
—
рече
он
и
обрте
се
ђаку
,
па
му
добаци
неколико
кратких
испрекиданих
речи
,
услед
којих
се
овај
намах
расани
и
разрогачи
очи
од
страха
и
чуда
...
Ђурица
и
Станка
стадоше
напред
,
једно
поред
другога
,
а
иза
њих
се
наместише
Радован
и
Коста
сами
,
не
очекујући
да
их
ко
позове
.
Калуђер
их
и
не
погледа
,
већ
само
састави
руке
младенцима
,
па
се
обрте
столу
и
стаде
да
чита
.
Читао
је
дуго
и
журно
,
кроз
нос
,
час
запевајући
и
узвикујући
високим
гласом
,
час
гудећи
басом
.
Изговарао
је
све
речи
спојено
и
брзо
,
без
предиха
,
те
му
и
онај
,
ко
се
разуме
у
молитвама
,
не
би
могао
ухватити
смисла
.
А
Пантовац
,
напрегнувши
слух
,
могао
му
је
ухватити
само
једну
реч
,
коју
чешће
помињаше
:
бјеси
...
па
се
непрестано
домишљаше
шта
Му
ТО
може
значити
.
»
Или
му
то
у
књизи
пише
јеси
,
па
не
уме
да
чита
,
или
довикује
ђаку
:
бјежи
!
А
вала
неће
ми
побећи
,
па
макар
га
заклао
овђе
у
цркви
«
—
помисли
он
,
па
стаде
да
мотри
на
сваки
покрет
ђаков
.
После
дугога
читања
,
отац
Симеон
,
држећи
у
рукама
воштаницу
,
обрте
се
младенцима
:
—
Хајде
за
мном
!
—
рече
им
,
па
се
окрену
и
пође
око
стола
,
певушећи
неку
песму
кроз
нос
.
Кум
и
старојко
домишљаху
се
да
ли
да
и
они
пођу
за
младенцима
;
погледаше
на
ђака
,
али
овај
се
скаменио
,
па
само
трепље
очима
,
а
они
,
видевши
да
младенци
иду
,
пођоше
и
сами
за
њима
.
»
Шта
ово
ја
чиним
?
«
—
помисли
Ђурица
.
»
Венчање
...
Прате
ме
робијаши
!
...
А
како
сам
некада
лепо
сањао
о
овоме
часу
!
...
Напољу
греје
топло
сунце
,
свирају
свирачи
и
пуцају
пушке
,
љуља
се
коло
веселих
сељана
—
сватова
...
А
у
цркви
стојимо
овако
нас
двоје
,
и
видим
пред
собом
мајку
и
сестру
како
ме
весело
гледе
и
смеше
се
од
радости
,
а
око
нас
суседи
,
пријатељи
,
кумови
,
па
све
весело
и
лепо
...
А
гле
сад
...
«
И
нешто
га
у
глави
тако
јако
заболе
,
да
се
мораде
ухватити
левом
руком
за
чело
,
које
обузимаше
све
већа
ватра
...
—
Нек
ви
је
срећно
!
—
викну
старац
и
стаде
журно
скидати
епитрахиљ
,
па
се
онда
окрете
Ђурици
.
—
Кад
си
сам
потражио
Бога
,
онда
га
бар
немој
одсада
вређати
.
Тешка
је
и
страшна
казна
Божја
за
оне
,
који
се
титрају
именом
његовим
...
—
Ћути
,
попе
!
—
викну
Пантовац
—
за
то
ти
нисам
дошао
.
Него
ако
си
свршио
посао
,
да
ти
платимо
,
па
да
идемо
.
Старац
се
прену
.
Као
да
га
сад
тек
обузе
нека
нова
мисао
,
неко
чудно
ново
осећање
,
које
му
баци
сасвим
нову
светлост
на
овај
догађај
.
Он
подиже
главу
,
и
са
неким
светитељским
достојанством
погледа
зликовца
право
у
очи
и
одговори
му
:
—
Ово
је
место
,
где
само
ја
могу
говорити
и
нико
други
.
А
твоје
паре
не
тражим
,
јер
су
то
крваве
,
проклете
паре
,
које
ти
је
сатана
дао
у
руке
.
Све
ово
беше
изговорено
таквим
гласом
,
од
кога
хајдуци
занемеше
,
згледаше
се
,
па
не
рекавши
ни
речи
,
изиђоше
из
храма
зловољни
и
упутише
се
изласку
...
—
Право
рече
нама
Вујо
да
су
то
луда
посла
—
проговори
Пантовац
,
љутито
,
кад
изиђоше
ван
дворишта
.
—
Који
нас
ђаво
вуче
у
цркву
!
...
Стид
ме
је
,
вала
,
од
самога
себе
.
—
Ако
се
стидиш
,
ниси
морао
ни
долазити
—
одговори
му
Станка
.
—
А
ја
сам
задовољна
.
—
Ама
видосте
ли
чудо
,
где
не
смедох
ни
шамар
да
му
опалим
—
прекиде
је
Радован
,
настављајући
своју
мисао
гласно
—
а
баш
сам
мислио
да
га
мазнем
једанпут
.
Ђурица
иђаше
невесео
,
замишљен
,
не
слушајући
шта
се
око
њега
говори
и
ради
.
Само
му
једна
мисао
беше
светла
и
мила
:
да
је
она
,
за
којом
је
тако
дуго
жудео
,
сад
његова
,
потпуно
његова
,
и
да
се
више
неће
од
ње
растајати
...
Беше
скоро
поноћ
.
По
небу
јуре
црни
и
густи
облаци
,
отежући
се
у
дуга
и
широка
повесма
,
а
ветар
дува
снажно
,
те
увећава
оно
усамљено
шуштање
и
брујање
шуме
,
која
се
склопила
над
овим
тихим
самостаном
.
Хајдуци
поскакаше
у
кола
и
одјурише
кроз
кланац
брзим
касом
...
А
старац
Симеон
затвори
се
у
ћелију
,
па
,
не
скидајући
се
,
стаде
да
пише
два
извешћа
,
духовној
и
полицијској
власти
.
У
оба
извешћа
старац
исприча
опширно
како
су
га
хајдуци
ухватили
на
путу
,
мучили
га
и
терали
да
венча
»
одбегшега
злодјеја
Ђурицу
Дражовића
са
дјевицом
Станком
,
која
својом
драгом
вољом
иде
за
њега
.
Али
—
додаје
старац
—
да
не
бих
умро
без
покајања
и
да
бих
сачувао
свој
грешни
живот
,
помислих
,
да
неће
бити
грешно
пред
Богом
,
ако
се
замолим
Спаситељу
за
ове
заблудше
овде
,
па
их
доведох
у
свети
храм
и
очитах
им
велику
молитву
светог
оца
нашега
Василија
,
иже
јест
на
одержимих
бјесом
...
По
томе
им
дадох
пастирску
поуку
:
да
се
оставе
злодјејања
и
да
се
покају
.
А
они
отидоше
весели
,
држећи
да
сам
венчао
младенце
.
«
Зора
већ
забели
кад
старац
последњи
пут
прочита
оба
писма
,
сави
их
,
запечати
и
диже
се
да
пробуди
успавана
ђака
,
који
је
требао
сад
одмах
да
трчи
у
варош
с
овим
журним
извешћем
.
XВ
Као
што
после
онога
догађаја
,
при
оцењивању
потре
пред
кленовичком
судницом
,
наступи
у
Ђурици
извесан
прелом
у
мишљењу
и
осећању
,
тако
и
сада
,
после
ових
бурних
и
необичних
догађаја
,
који
се
на
брзо
изређаше
и
претурише
преко
његове
главе
,
наступише
у
њему
други
погледи
на
његов
живот
,
задатке
и
поступке
.
Досада
је
Ђурица
на
цео
свој
рад
гледао
као
на
случајности
,
које
се
мењају
свакога
дана
,
онако
исто
,
као
што
се
мења
небесно
плаветнило
туробних
јесењих
дана
.
Живело
се
од
данас
до
сутра
,
избегавала
се
свака
одређенија
мисао
о
будућности
,
јер
јој
није
ни
било
места
:
један
куршум
иза
трна
покварио
би
и
однео
собом
све
планове
и
жеље
...
Истина
није
он
баш
био
без
икаквих
планова
,
али
је
све
то
било
тако
нејасно
и
неодређено
,
да
ни
сам
није
био
на
чисто
са
својим
жељама
.
Али
га
последњи
догађаји
принудише
да
мисли
,
и
ако
му
је
овај
посао
,
од
свега
,
најтеже
ишао
од
руке
.
Постепеним
током
догађаја
Ђурица
се
већ
навикао
на
свој
положај
,
а
озбиљне
прилике
наведоше
га
на
мисао
:
да
овим
положајем
осигура
себи
и
своме
другу
будућност
.
Сад
му
живот
беше
милији
но
икада
,
а
опасности
се
нагомилаваху
све
више
.
Требало
је
,
дакле
,
наотимати
—
»
зарадити
«
,
како
он
мишљаше
—
што
више
,
па
се
после
негде
склонити
и
проживети
мирно
.
А
да
би
могао
зарадити
,
требало
је
претходно
да
зајази
стотину
других
страна
;
требало
је
да
задовољи
и
Вуја
и
другове
и
јатаке
и
поверенике
,
којих
је
било
без
броја
и
који
су
га
све
више
,
својим
захтевима
и
услугама
,
обавезивали
и
спутавали
у
бескрајну
мрежу
својих
замака
.
Он
је
осећао
да
је
тешко
надавати
свима
и
свакога
задовољити
:
од
толиких
похара
још
није
ни
половини
дао
први
»
пешкеш
«
,
који
се
обично
сматра
као
ситница
и
за
којим
тек
после
долази
право
разрачунавање
,
које
мора
имати
неке
сразмере
са
државном
уценом
.
Али
се
ипак
он
надао
,
неком
магловитом
надом
,
да
ће
све
то
некако
изравнати
и
задовољити
другове
и
себе
.
Надао
се
у
тврдо
,
и
ако
је
видео
да
му
готово
сва
»
зарада
«
одлази
у
једне
гвоздене
руке
,
из
којих
се
више
не
враћа
њему
.
После
свога
необична
венчања
Ђурица
паде
у
велику
бригу
због
опасности
,
које
се
гомилаху
око
њега
.
Марко
Радоњић
не
могаде
отрпети
срамоту
своје
куће
,
па
се
обрати
за
помоћ
државној
власти
.
Услед
тога
постаде
Ђурици
непоуздано
и
његово
село
,
јер
Марко
само
вребаше
прилику
да
дозна
за
његов
долазак
,
у
чему
га
помагаху
рођаци
и
неки
момци
,
нарочито
Сретен
.
И
сама
власт
поче
много
живље
да
трага
за
Ђурицом
,
не
дајући
му
нигде
да
се
стани
.
Ђурица
сад
тек
поче
да
разумева
и
осећа
свој
ужасни
положај
:
личио
је
на
звер
,
коју
непрестано
,
с
места
на
место
,
гони
велика
хајка
.
Због
свега
тога
и
он
сам
измени
своје
поступке
према
другима
.
Досада
је
у
нападима
бивао
присебан
,
пажљив
,
готово
благ
,
а
сад
поче
све
више
да
личи
на
Пантовца
:
стаде
да
напада
плаховито
,
грубо
(
ако
се
може
рећи
да
ово
досад
није
грубо
)
,
без
осећања
и
без
икаква
сажаљења
.
Одмах
после
венчања
нађе
неколико
поузданих
кућа
у
разним
селима
,
где
је
могао
склањати
Станку
.
Тако
скиде
с
реда
прву
бригу
.
Али
после
два
три
дана
јавише
му
да
Сретен
,
са
неколико
момака
,
једнако
крстари
по
селу
,
с
намером
да
га
убије
или
ухвати
.
Ово
га
необично
наљути
и
изненади
.
Сматрао
је
своје
село
као
једино
поуздано
уточиште
,
а
сад
му
прва
опасност
отуд
прети
.
Не
мислећи
дуго
,
упути
се
с
Пантовцем
,
с
којим
се
сад
ни
дању
не
растављаше
,
право
у
село
.
Сунце
беше
давно
изгрејало
,
те
се
под
његовим
зрацима
преливаху
и
блистаху
поља
и
њиве
,
окићене
росним
капљицама
,
које
се
по
брежуљцима
већ
стапаху
и
испараваху
.
Испод
суднице
,
крај
пута
,
сеђаху
два
дечка
са
заденутим
пиштољима
за
појасом
и
један
човек
осредњих
година
са
пребаченом
шешаном
преко
крила
.
Пред
њима
гори
ватра
,
пламен
се
весело
повија
с
једнога
краја
на
други
,
а
око
ватре
прште
и
пуцкају
млади
пурењаци
,
које
један
од
дечака
обрће
и
надгледа
.
—
Одмакни
де
мало
тањи
крај
,
видиш
прегоре
—
вели
онај
с
пушком
и
задовољно
,
светлим
очима
посматра
како
пурењак
руди
и
пуцка
.
—
А
ти
,
кићо
,
да
је
какав
суд
да
донесеш
мало
воде
,
па
нам
не
треба
боља
част
.
—
Море
лако
ћемо
за
воду
;
ено
реке
па
ћемо
после
пити
,
само
дај
да
ово
лепо
испуримо
.
—
Ала
да
наиђе
Милош
;
наплатио
би
нам
сваки
пурењак
по
грош
.
—
Па
ето
,
Сретен
је
видео
сад
кад
прође
,
па
не
вели
ништа
.
—
Е
,
мари
сад
Срета
за
пурењаке
.
Мисли
он
где
би
нашао
Ђурицу
да
подели
Косово
.
—
Их
,
да
га
хоће
где
сукобити
:
ала
би
било
смеја
и
причања
по
селу
!
—
Море
,
децо
,
гледајте
своја
посла
—
одговара
им
онај
с
пушком
,
отресајући
печен
кукуруз
и
завијајући
га
у
зелену
шашу
.
Мало
затим
зашушта
кукурузовина
пред
њима
и
из
ње
искочише
Ђурица
и
Пантовац
.
Дечаци
зинуше
од
чуда
и
занемеше
,
а
друг
им
устаде
и
здрави
се
са
Ђурицом
.
—
Стражарите
ли
помало
?
—
пита
Ђурица
смешећи
се
.
—
А
ја
...
сеткаримо
помало
,
ет
’
...
—
Продајте
нам
два
пурењака
.
—
Нисмо
их
,
вала
,
ни
ми
куповали
,
па
их
нећемо
ни
продавати
,
но
узмите
па
једите
—
одговори
стражар
и
даде
им
по
један
печен
кукуруз
.
—
Ви
говорасте
сад
о
Сретену
—
рече
Ђурица
,
крунећи
печена
зрна
и
бацајући
их
шаком
у
уста
.
—
Куд
оде
он
?
—
Оде
у
Локву
с
косачима
—
одговори
дечко
.
—
Колико
их
беше
?
—
Петорица
.
Пајо
Станојчин
,
Јевто
,
Петар
...
—
У
здрављу
!
—
прекиде
га
Ђурица
,
обрте
се
и
оде
с
другом
.
У
Локви
су
газдинске
велике
ливаде
,
са
којих
се
диже
по
неколико
стотина
пластова
.
Сад
су
већ
пластови
зденути
,
а
у
Милошевој
ливади
подигла
се
зелена
отава
.
По
њој
се
поређали
млади
косачи
,
па
једначито
,
као
по
команди
,
измахују
оштрим
косама
и
секу
зелену
сочну
траву
.
Пријатан
,
заносан
мирис
отаве
шири
се
уоколо
,
те
не
могу
сите
да
их
се
надишу
млађане
груди
.
Сунце
прижиже
у
знојава
леђа
,
јутрењи
поветарац
пирка
и
расхлађује
,
а
трава
шушти
и
пада
под
оштрим
челиком
...
Наједаред
косачи
се
пренуше
.
Неко
иза
њих
повика
:
—
Стој
!
Подизаше
главе
и
упрепастише
се
,
видевши
Ђурицу
и
Пантовца
с
напереним
острагушама
.
Сретен
,
који
бејаше
напред
,
подиже
косу
и
као
да
хтеде
некуд
поћи
,
па
,
видевши
да
се
ниједан
од
другова
му
не
миче
с
места
,
застаде
и
сам
,
двоумећи
шта
да
чини
с
косом
:
да
је
баци
или
да
је
држи
тако
подигнуту
.
Али
га
двоумица
прође
брзо
,
кад
Ђурица
подвикну
:
—
Доле
косе
!
Све
косе
попадаше
,
а
косачи
,
пребледели
од
страха
,
гледаху
зачуђено
у
наперене
пушчане
грлиће
,
као
да
су
им
очи
приковане
за
њих
.
—
Отпасујте
се
,
а
ти
,
Јевто
,
везуј
све
редом
!
—
викну
Ђурица
и
ступи
корак
ближе
.
За
часак
беху
сви
добро
повезани
,
а
Јевто
стајаше
уз
њих
,
чекајући
шта
ће
сад
бити
.
—
Вегни
де
,
побратиме
,
и
овога
—
рече
Ђурица
,
па
приђе
повезаним
младићима
,
а
Пантовац
стаде
да
веже
Јевта
.
—
Па
,
Сретене
...
—
поче
Ђурица
—
чујем
да
ме
много
тражиш
ових
дана
...
веле
,
хоћеш
да
ме
убијеш
,
шта
ли
?
...
Па
,
ет
’
ја
дођох
да
се
видимо
и
’
нако
...
упитамо
за
здравље
.
—
Море
,
