тајудар
преживила
.
—
Дакле
и
сама
видиш
,
како
је
незгодно
са
мојом
поповином
.
—
А
да
што
ти
је
покојни
отац
толике
новце
у
ти
пусти
школа
потрошијо
.
Да
је
био
паметан
,
па
да
је
само
то
остављо
на
страну
,
сад
се
неби
морали
од
немила
до
недрага
пребијати
,
па
и
ти
си
још
био
луд
,
па
се
отимо
толико
за
књигом
,
само
си
своје
очи
и
здравље
губијо
.
Ја
сам
мислила
још
онда
,
кад
си
ти
пошо
у
ту
богословију
,
ватра
је
спалила
,
да
ти
нећеш
ништа
из
ње
бити
.
Ти
си
простог
паора
син
,
па
зато
за
тебе
нигди
места
нема
,
право
имаду
оцеви
што
недају
своју
децу
у
школу
,
боље
да
и
ови
коју
недељу
под
ариштем
одседе
,
него
да
им
се
деца
толико
година
забадава
по
школа
деру
.
Заклећу
синко
на
самрти
и
твог
унучета
унуче
,
да
му
да
Бог
,
да
обе
ноге
до
колена
му
одпадну
,
ако
крочи
на
праг
те
проклете
богословије
,
која
само
здравље
и
новце
ждере
.
—
Ако
така
богословија
мати
остане
,
онда
ћу
и
ја
благословити
ту
твоју
клетву
,
ал
што
се
тиче
мали
школа
ту
немаш
право
.
Треба
да
се
иде
у
школу
.
Ко
би
радио
,
кад
би
и
из
мале
школе
сви
постајали
господа
,
јер
сви
иду
у
мале
школе
.
Нетреба
да
се
иде
у
школу
само
да
се
господин
постане
,
него
да
се
паметнији
будне
,
зар
онај
,
који
постаје
господин
,
неби
воло
небити
тај
господин
,
него
имати
толико
асне
од
свога
имања
колко
има
као
господин
од
своје
плате
.
Има
и
над
попом
попа
,
ака
сам
ја
господин
има
и
старији
надамном
па
ако
је
тај
старији
добар
онда
фала
Богу
,
ал
ако
је
рђав
,
онда
тешко
си
мени
.
Ово
му
није
по
вољи
,
оно
му
није
по
вољи
.
И
господин
мора
радити
,
и
кад
би
се
на
меру
метло
,
тешко
да
би
рад
једног
земљеделца
,
рад
,
толико
њи
који
се
зову
господа
,
својом
тешкоћом
претего
,
и
господин
мора
радити
и
непрестано
зепсти
,
дал
ће
старијем
по
вољи
бити
.
Роб
је
роб
ма
носијо
златне
ланце
,
а
слуга
је
слуга
звао
се
како
му
драго
.
Земљеделац
има
само
два
господара
над
собом
,
Бога
и
цара
,
а
сваки
господин
има
три
,
Бога
,
цара
и
старијег
.
Паор
нек
да
Богу
божије
а
цару
царево
,
па
мир
до
Бога
,
ал
господин
мора
и
већем
од
себе
господину
подложан
бити
.
Има
толико
господе
,
који
мање
плате
имају
него
паор
асне
са
свога
имања
,
па
опет
тај
господин
мора
више
трошити
него
тај
паор
.
Много
што
шта
паору
доликује
,
што
на
господину
гадно
стоји
.
Ди
има
мало
новаца
а
много
потребе
,
ту
има
највише
бриге
.
Брига
,
велика
брига
то
иде
уз
господство
,
јао
сен
уз
тело
,
а
начаст
је
сваком
које
желијо
.
Није
у
господству
срећа
него
у
задовољном
стању
.
Но
није
задовољан
тај
није
ни
срећан
.
Аво
је
ко
господин
опет
он
недобија
никакве
власти
над
оним
,
који
то
није
,
само
ако
је
тај
у
реду
.
А
што
дикоји
силан
господин
и
оне
који
су
уреду
,
својим
страом
заплашује
,
то
је
с
тога
,
што
ови
незнају
да
су
у
своме
реду
,
зато
се
и
каже
,
боље
умети
него
имати
.
Каква
права
прости
људи
имају
!
ал
шта
им
асне
,
кад
неумеду
ни
да
ји
бране
,
ни
да
ји
траже
,
зато
и
јест
школа
да
из
ње
научи
човек
,
шта
је
његово
,
да
га
ником
неда
,
а
шта
није
,
да
у
њега
недира
.
Да
општине
сеоске
знаду
,
да
неморају
примати
оне
за
свештенике
,
који
по
миту
ил
пријатељству
чијем
,
то
постају
,
онда
нит
би
било
мита
,
нит
пријатељства
,
већ
би
се
по
заслуги
бирало
.
Да
нема
јатака
неби
било
ни
лопова
.
Владике
су
умеле
присвојити
себи
општинско
право
,
зато
га
они
и
имаду
,
а
кад
га
општине
узуму
натраг
искати
,
онда
ће
га
ове
и
имати
,
а
дотле
ће
навек
бити
,
бољи
онај
који
уме
.
Нетерају
се
деца
ничије
асне
ради
у
школу
нег
њине
.
Да
су
сва
господа
себична
,
кошто
ји
има
,
зацело
да
се
неби
деца
у
школу
терала
,
него
би
се
из
школе
терала
.
Ди
нема
таки
школа
у
коју
проста
деца
неби
смела
ићи
,
ту
нема
ни
себичности
господске
.
Има
таке
земље
ал
тамо
се
и
нетерају
деца
у
школу
.
Тамо
ратар
,
кад
остави
плуг
,
а
он
узима
књигу
ил
новине
у
руке
,
ал
зато
се
тамо
и
пита
њега
,
колика
ће
бити
порција
,
и
оћел
се
ратовати
ил
не
.
Тамо
толико
пута
ти
ратари
покваре
,
што
би
највећа
господа
тела
,
само
ако
им
се
свиди
да
није
добро
што
ови
оћеду
.
А
шта
код
нас
?
Код
нас
се
каже
,
како
ће
мо
ми
питати
колики
ће
мо
порцију
искати
и
оћемол
ил
нећемол
војевати
,
кад
они
незнаду
ни
одкуд
су
шупљи
.
Докле
се
год
то
може
говорити
за
наш
прост
свет
,
дотле
ће
се
шњиме
паметнији
као
с
лутком
играти
,
а
он
ако
волије
бити
човек
нег
лутка
,
он
нек
се
потруди
да
и
он
што
уме
па
нек
држи
оног
за
најпоштенијег
човека
,
који
му
дете
у
школу
тера
,
а
не
за
злотвора
.
—
Па
кад
неможеш
бити
попа
,
а
ти
си
ваљда
учио
толико
да
можеш
нотарош
бити
?
—
И
то
неможе
бити
.
Кад
се
богослов
иште
за
бележника
,
онда
му
кажу
,
ти
си
учио
да
друго
шта
будеш
—
ти
можеш
и
на
другом
месту
леба
себи
добити
,
ал
кад
оном
,
који
се
за
бележника
спремо
,
заузмеш
место
,
куд
ће
он
онда
?
—
Па
кад
није
друкчије
,
идем
и
ја
па
ћу
пузити
као
утвора
и
разбијаћу
ко
покајник
чело
о
патос
пред
ногама
Владикиним
,
пролићу
сву
моју
жалост
на
срце
његово
,
па
ваљда
неће
бити
од
камена
,
да
се
несмилује
на
моје
тешке
јаде
.
—
Не
,
то
ти
ја
недам
.
Ја
нећу
ни
из
чије
милости
леба
да
добијем
,
то
само
просјаци
раде
—
ја
ћу
и
копати
ал
просити
никад
.
Бог
да
је
тео
да
просим
,
он
ми
неби
поред
поштена
срца
добре
очи
и
јаке
руке
дао
,
док
је
Бога
,
ниодког
другог
осим
њега
милости
просити
нећу
.
Ја
сам
свршијо
што
треба
за
попу
ја
ништа
друго
неносим
пред
конзисторију
,
осим
моји
сведочанства
и
смерна
говора
,
ал
ропска
никад
,
ко
се
сам
за
роба
намеће
,
и
још
држи
да
је
милост
неку
добијо
,
кад
је
то
постао
,
тај
нетреба
да
буде
слободан
,
и
поштен
свет
треба
да
га
презире
.
Ал
немој
очајавати
мати
,
покојна
отац
реко
је
на
самрти
,
Бог
ће
дата
па
ће
добро
бити
.
Бог
ће
дати
,
чуј
мати
,
Бог
ће
дата
па
ћу
и
ја
попа
бити
.
Неће
још
дуго
бити
и
на
земљи
неће
робова
бити
.
Кад
ни
сами
царева
неће
,
да
над
робови
господаре
,
неће
ни
народ
мањем
од
себе
робовати
.
Још
мало
па
ће
народ
узети
своје
право
из
туђи
руку
.
Ти
можда
нећеш
све
разумети
,
ал
опет
ћу
да
ти
кажем
.
Кад
се
девојка
удаје
ил
момак
жени
имал
право
родитељ
ил
тутор
,
да
натера
момка
да
узме
ону
девојку
коју
он
неће
ил
да
пође
девојка
за
оног
кога
он
неволе
.
Сам
господ
спаситељ
каже
,
да
је
црква
невеста
,
а
црква
је
,
свака
општина
христијанска
,
ма
небило
ни
једне
куће
с
’
тороњом
у
њој
;
црква
је
божија
скуп
свију
правоверујући
христијина
.
Црква
нису
они
високи
дебели
зидови
,
она
кубета
и
звона
то
је
храм
божији
,
а
црква
је
и
мушко
и
женско
и
обучено
и
необучено
и
господар
и
слуга
,
солдат
и
ратар
,
трговац
и
занаџија
,
званичник
и
свештеник
,
а
не
свештеник
сам
.
Црква
је
Добриначка
,
сви
људи
,
жене
и
деца
,
што
у
Добринци
живе
.
Црква
је
то
исто
,
исто
и
општина
црквена
,
она
је
невеста
,
која
пушта
младожењу
себи
у
кућу
,
па
зар
она
да
небира
себи
свештеника
,
него
да
јој
тутор
владика
ил
конзисторија
,
намеће
кога
оће
,
и
то
неће
још
дуго
трајати
,
Вог
који
правду
дели
,
узеће
је
из
руку
јачег
и
даће
је
оном
чија
је
.
Ја
ћу
то
доживити
,
а
ако
недоживим
,
ја
с
неправде
нећу
да
скидам
руно
ја
се
нећу
ником
намећати
,
а
коме
избере
видиће
да
није
рђаво
изабро
.
Први
посо
Мирку
,
кад
је
из
школе
изашо
,
био
је
да
тражи
себи
учитељску
штацију
.
Са
својим
сведочанством
и
својом
ваљаношћу
мислио
је
Мирко
,
да
дигод
куцне
,
да
ће
ду
га
једва
дочекати
,
ал
има
очију
,
које
на
сунце
мрзе
.
—
Он
још
ни
ником
зло
реко
није
,
он
још
ником
штете
начинијо
није
,
он
још
ни
о
ким
рђаво
мислијо
није
,
саме
непријатеље
своје
,
извињаво
је
да
нису
сами
они
криви
,
што
му
шкоде
,
и
то
су
сви
волела
и
признавали
,
ал
он
је
навек
истину
говорио
,
а
истина
никад
се
радо
неслуша
.
То
му
је
била
једна
мана
,
коју
кад
злобно
срце
и
лажљива
уста
говоре
,
изгледа
као
зло
велико
.
То
злобно
срце
,
ако
је
испод
дугачка
црна
покривала
,
тек
је
оно
право
зло
од
кога
се
нико
готово
сачувати
неможе
:
јер
на
виделу
је
голуб
,
а
унутра
отров
змијин
,
невеште
очи
и
поштено
срце
,
најлакше
се
овим
заварати
даје
,
такав
измет
кад
се
у
најчистијем
друштву
залеже
,
он
све
окужи
.
Главе
,
мрзише
на
Миркове
отворене
речи
,
они
тајом
радише
,
и
Мирко
неиспаде
ни
у
једној
општини
за
учитеља
.
Из
многи
општина
су
му
писма
натраг
враћали
,
што
ји
није
у
молећем
тону
написо
.
На
једном
стајао
је
изриком
овај
одговор
:
Није
доста
само
препоручивати
се
и
позивати
се
на
своју
ваљаност
,
него
и
молити
треба
,
кога
ваља
молити
неваља
га
срдита
.
Овде
је
запремијо
Мирку
место
звонар
,
тамо
чизмар
,
овде
попино
девете
пећке
жарило
,
тамо
опет
покојног
нотариша
трчилажа
.
Еј
Боже
мој
,
уздано
је
Мирко
,
докле
ће
се
народ
дати
тако
вући
за
нос
,
јадан
народ
кад
ће
прогледати
!
Мирко
се
моро
сада
наново
са
својима
опраштати
.
Његови
о
том
још
ни
снивали
нису
,
јер
им
Мирко
ништа
о
својим
писмама
казиво
није
.
Они
су
држали
ко
у
воску
,
да
им
бар
учитељска
штација
негине
,
па
им
Мирко
неказује
куда
ће
ду
,
он
бира
најбољу
па
ће
кад
избере
казати
им
.
Тако
се
вараше
Миркови
.
Весела
Драгиња
прежалила
је
оца
,
па
је
већ
од
по
године
овамо
певала
Мирка
и
Милку
,
жалосна
удовица
скинула
је
црно
,
да
неквари
весеља
јединчетова
,
а
Милица
она
је
већ
готова
са
златном
кошуљом
.
И
баш
је
највеселије
Драгиња
извијати
почела
,
како
су
сви
часи
добри
,
а
ови
најбољи
,
кад
Мирко
невесела
лица
у
собу
уђе
.
Ево
и
последња
одговора
на
моје
тражење
.
За
мене
нема
у
читавој
околини
места
,
ал
шта
ћемо
ниједан
се
пророк
у
својој
домовини
није
прославијо
.
То
је
воља
божија
,
он
који
је
допустио
да
се
на
свет
јавим
,
он
ће
ме
на
њему
и
држати
,
док
му
је
воља
.
Ја
сам
сад
наумио
да
идем
у
варош
,
да
видим
,
дал
толико
вредим
колко
знам
,
тамо
ћу
тражити
да
учим
чију
децу
стране
језике
ил
што
устеду
.
О
жалости
тој
при
растанку
Мирковом
немогу
ни
писати
,
и
мене
још
и
сад
кад
су
сви
покојни
,
боле
срце
,
кад
се
сетим
на
несрећу
те
бедне
породице
,
само
ћу
то
казати
,
даје
Мирко
сутра
дан
и
отишо
.
Скоро
сваке
недеље
слао
је
својима
писмо
,
и
у
њему
по
коју
крајцару
,
и
писо
им
је
да
му
је
добро
.
Ал
жалосно
му
добро
његово
.
Мало
по
мало
писма
све
ређа
,
новаца
све
мање
.
Из
писма
,
што
је
свом
другу
у
богословији
писо
,
може
се
видити
,
како
му
је
добро
било
.
То
је
писмо
писано
трећег
месеца
по
одласку
његовом
.
Ево
тог
писма
:
„
Драги
брате
!
Био
сам
се
с
једним
Кир
Јањом
погодијо
,
да
му
двоје
деце
учим
.
Плаћо
ми
је
10
фор
.
на
месец
.
За
ти
десет
форинти
,
морам
седити
с
балавом
дечурлијом
по
осам
сати
на
дан
,
а
ако
се
закасним
у
минут
два
,
Кир
Јања
то
записује
,
и
на
крају
месеца
слаже
минуте
у
сате
и
то
ми
одбија
од
плате
.
Баш
ми
нетреба
срећи
завидити
.
Од
јутра
до
вечера
разлагати
лудој
дечурлији
,
то
те
то
,
а
они
ил
спавају
ил
се
на
тебе
плазе
,
ил
напослетку
скидају
с
’
тебе
накараде
,
а
ти
им
још
мораш
тепати
.
:
паз’те
молим
вас
,
изволте
узети
књигу
у
руке
,
тако
је
кошто
ви
кажете
,
ал
ако
би
смео
напоменути
ја
овако
мислим
.
Нуз
то
сваки
дан
чути
једну
те
једну
реч
:
ви
се
слабо
трудите
,
кад
се
новци
примају
,
треба
се
и
трудити
.
Био
сам
последњи
дана
болестан
.
Кир
Јања
каже
ми
,
да
он
нежали
учитеља
плаћати
,
ал
болесници
нек
троше
забадава
шпиталске
новце
,
а
његове
неће
.
Ја
му
говора
да
је
то
прелазна
боља
,
и
да
ћу
ја
од
сад
здрав
бити
,
а
он
се
обрецну
на
мене
,
а
од
куд
ви
то
знате
,
јестел
ви
направили
с
’
Богом
контракт
,
да
небуднете
болесни
;
ал
нисам
ни
да
буднем
,
реко
му
опоро
,
и
одем
у
стан
свој
.
Ту
нађем
писмо
из
К
.
Господин
К
.
сажаљева
ме
,
и
питаме
шта
мислим
о
његовој
Катици
,
што
је
оде
у
вароши
у
гостима
.
Није
вредно
вели
,
да
своје
знање
које
ди
просипам
,
ако
имам
вољу
—
биће
вели
,
масна
парохија
.
Нема
ништа
од
пазара
,
ди
неће
Милица
бити
попадија
,
написо
сам
му
у
одговор
,
ал
га
нећу
ни
послати
.
Још
ћу
данас
тражити
друге
ђаке
,
па
ако
ненађем
,
ја
идем
да
копам
,
тамо
имам
једну
форинту
на
дан
.
Кад
се
у
том
извештим
ја
ћу
бити
баштован
,
а
дал
треба
да
погађам
коће
бити
баштованка
.
Збогом
брате
,
срећан
буди
.
Има
и
добри
људи
на
овом
рђавом
свету
.
Два
месеца
после
овог
„
добије
Миркова
мати
20
форинти
на
пошти
.
Колко
је
суза
Мирково
друштво
пролило
,
да
се
измери
,
претекле
би
новце
што
им
је
Мирко
посло
,
ал
сад
су
на
све
заборавили
.
Мирко
није
два
месеца
својима
писо
,
па
су
здраво
се
за
њега
забринули
били
,
а
сад
им
је
посло
толико
новаца
уједаред
,
колко
они
од
смрти
чича
Добренове
свега
преко
руку
преметли
нису
,
а
што
им
је
најмилије
било
,
писо
им
је
да
му
све
на
боље
иде
и
да
ће
скоро
дати
Бог
,
да
једну
своју
давнашњу
жељу
испуњену
види
.
Мирково
друштво
све
је
од
то
доба
веселије
гледало
,
а
понајвише
Милица
.
Она
је
држала
да
се
ње
она
Миркова
жеља
тиче
и
то
ју
је
највећма
веселило
,
шта
ко
воле
,
оно
и
држи
,
ако
6и
га
радо
већ
једаред
видила
.
Та
дуго
је
то
за
оне
,
који
су
своји
,
пет
месеци
растанка
.
Ту
се
дани
отежу
ко
месеци
а
месеци
ко
године
.
Како
би
га
радо
видила
,
ал
стид
девојачки
недопушта
јој
ни
да
спомене
коме
о
том
.
И
сестра
се
већем
брата
зажелила
.
Идем
ја
у
варош
,
реће
једног
јутра
Миркова
сестра
матери
,
да
видим
,
шта
браца
ради
,
ето
сад
је
зима
прошла
.
И
тога
јутра
оде
Драгиња
с
благословом
материним
и
поздравом
Миличиним
брату
у
госте
.
Кад
је
већ
била
близу
вароши
,
чисто
се
почела
стидити
свога
простог
одела
,
како
ће
смети
казати
,
да
је
једног
господина
сестра
.
Она
је
мислила
,
браца
је
већ
велик
господин
посто
,
па
само
није
тео
да
им
пише
,
него
ће
доћи
једаред
у
интови
по
њи
,
да
виде
Добриновчани
које
чича
Добренов
син
.
Прошла
је
већ
читав
сокак
један
,
а
никог
још
није
запитала
ди
седи
Мирко
Добренов
,
бојала
се
да
неће
ома
питати
,
које
ова
њему
,
кад
пита
за
њега
.
Можда
ћу
га
ја
дигод
наћи
на
сокаку
.
Ишла
је
и
горе
и
доле
,
десно
и
лево
,
ал
нигди
да
га
сретне
.
Кад
је
већ
питати
морала
,
зауставила
је
оног
које
најближи
био
њој
,
кад
јој
је
пало
ма
ум
да
пита
.
—
Ди
седи
богавам
Мирко
Добреноваца
?
—
Какав
Мирко
,
испречи
се
на
њу
нека
висока
дебела
људа
у
златној
огрлици
.
Драгиња
брже
да
се
поправи
што
није
рекла
господин
,
јер
овом
можда
није
право
,
што
га
је
тако
запитала
,
продужи
:
знате
,
ја
нисам
научила
,
да
му
кажем
господин
,
он
је
мој
брат
.
—
Па
какав
је
он
господин
?
—
Ја
незнам
,
он
је
из
Добринаца
.
Хајд
вуци
се
,
битанго
једна
,
ваљда
су
оде
мајори
пандури
,
да
знаду
,
ди
седи
ма
каква
вуцибатина
,
ни
сама
незнаш
кога
тражиш
па
да
ти
други
каже
ди
седи
,
види
се
да
си
права
ћурка
сеоска
,
и
да
некажеш
одкуда
си
.
Дуго
је
ишла
Драгиња
после
тог
по
сокаци
,
а
није
смела
никог
запитати
ди
седи
Мирко
.
Нико
ни
њу
није
пито
,
што
тумара
по
сокаци
,
ма
да
је
свако
,
које
год
срео
видио
по
њој
да
неког
тражи
.
Боже
мој
у
Добреновци
да
запиташ
најмање
детенце
,
ди
седи
Миркова
мати
и
сестра
,
оно
би
те
управо
њима
одвела
,
ил
да
ма
ди
на
сокаку
станеш
,
па
да
се
мало
окренеш
свако
би
те
запито
,
шта
тражиш
,
па
би
ти
помого
наћи
,
ал
оде
као
и
да
нејдеш
по
вароши
,
тако
те
нико
ни
зашто
непита
.
Драгиња
мора
да
још
није
поред
болти
трговачки
пролазила
,
кад
је
мислила
,
да
нико
у
варошу
непита
те
шта
тражиш
.
И
зајиста
минут
два
после
тог
,
уверила
се
да
нема
право
,
и
да
се
у
вароши
на
више
места
,
још
већма
разбира
,
шта
тражите
,
него
ма
на
каквом
раскршћу
сеоском
.
Дошла
је
код
болти
,
са
троји
врата
вичу
уједаред
по
дватри
шаљива
господичића
,
лепа
ко
да
си
ји
сад
баш
из
кутије
извадио
.
—
Шта
заповедате
слатка
,
медена
,
шећерна
секо
,
изволте
код
нас
,
лепа
пурделина
,
шалај
лале
,
чикина
носа
,
дикина
брка
,
изволте
код
нас
,
изволте
код
нас
.
Ал
још
није
ни
на
самим
„
изволте
“
прошло
,
њи
двојица
изашли
су
па
су
је
један
други
с
друге
стране
,
као
какви
даму
на
променади
испод
руке
уватили
,
па
силом
да
јој
покажу
свој
еспап
.
Драгиња
се
отима
,
изговарајући
се
да
нема
она
ништа
пазарити
,
ал
ови
је
непуштају
:
немате
да
,
оће
те
само
нас
да
обиђете
,
у
чему
смо
вас
ми
увредили
,
кад
сте
досад
навек
код
нас
пазарили
.
—
Та
малте
се
ви
мене
,
нисам
ја
никад
досад
у
вароши
ни
била
.
—
Манте
се
те
девојке
,
напали
сте
на
њу
ко
на
белу
врану
,
рече
један
пристојно
обучен
млад
господин
,
да
девојка
оће
што
да
купи
,
види
она
и
сама
ди
су
врата
.
Ти
ваљда
кога
тражиш
девојко
?
—
Тражим
.
—
Кога
?
—
Како
ћу
вам
казати
милостиви
господине
,
кад
ви
њега
непознајете
.
—
Шта
је
тај
што
га
ти
тражиш
?
—
Сви
ме
тако
питају
,
па
кад
јим
кажем
,
да
ја
незнам
штаје
,
а
они
ми
кажу
,
да
ја
незнам
ни
кога
тражим
,
а
ја
тражим
мога
брата
.
—
Како
се
зове
твој
брат
?
—
Јестел
ви
господине
пандур
?
—
Нисам
.
—
Па
како
ћу
вам
казати
,
како
се
он
зове
,
кад
ви
немоште
њега
знати
.
—
Но
можда
знам
,
само
ти
кажи
како
се
зове
.
—
Мој
се
брат
зове
,
Мирко
Добренов
.
—
А
,
Мирка
ти
тражиш
,
тог
сиротана
,
нема
више
оде
у
вароши
,
тражио
је
службу
,
па
кад
је
није
нашо
он
је
отишо
некуд
,
него
ако
ти
оћеш
у
службу
да
станеш
,
за
тебе
ће
се
свуда
наћи
.
Драгиња
,
које
што
неможе
да
нађе
брата
,
које
што
се
преварила
у
нади
,
које
због
понижења
почасна
писара
варошка
,
бризне
плакати
.
Писара
ражале
сузе
девојачке
.
—
Немој
плакати
лепа
девојко
,
небој
се
ти
мене
.
Ја
сам
Србин
,
мени
је
образ
девојачки
,
светиња
народна
,
за
коју
ћу
главу
своју
заложити
.
Кажи
ми
као
брату
своме
,
шта
те
тишти
и
штогод
се
да
,
ја
ћу
за
тебе
учинити
.
Мени
је
сваки
честит
Србин
брат
,
и
свака
ваљана
српкиња
сестра
,
по
твом
стидљивом
оку
,
вадим
да
си
ваљана
,
опрости
сестро
ако
сам
те
увредио
,
ја
сам
на
добро
мислијо
.
Ајде
самном
,
ја
ћу
те
одвести
,
ди
ти
је
брат
станово
,
и
тако
ћемо
зацело
дознати
,
куд
те
је
твој
брат
део
.
Мирко
је
врстан
друг
младог
српства
,
које
у
слави
народној
своју
срећу
тражи
.
Он
сирома
тешко
живи
,
ал
сви
ми
живимо
само
о
нади
,
а
народ
за
кога
се
патимо
,
теши
нас
са
својим
светим
писмом
,
са
својом
пословицом
:
благо
оном
,
ко
се
чему
нада
.
Мирко
је
зајиста
отишо
био
.
Доброј
домаћици
његовој
,
сиротој
удовици
некој
,
удариле
су
сузе
,
кад
је
писар
за
Мирка
запито
.
Така
добра
душа
,
рече
кроз
плач
добра
домаћица
,
па
како
се
патити
мора
.
Он
је
већ
пре
два
месеца
,
отишо
одавде
у
виноград
господар
Паје
па
тамо
мора
сирома
по
читав
дан
да
копа
,
да
неумре
од
глади
,
и
да
што
заслужи
старој
мајки
и
сестрама
својима
.
Колко
сам
пута
плакала
,
кад
ми
је
своје
житије
преповедо
,
а
он
сирома
још
ме
теши
„
немој
каже
,
плакати
,
добар
је
Бог
,
погледај
на
птице
небесне
,
оне
несеју
и
не
жању
и
отац
небесни
ранији
,
а
зар
ми
нисмо
бољи
од
њи
,
остаће
и
нама
кора
леба
.
“
Ја
све
знам
да
је
Бог
добар
,
ал
тешко
је
то
патити
се
,
ко
се
није
научио
.
Писар
кад
је
видио
на
какву
се
добру
душу
намерио
замоли
удовицу
да
Драгињу
до
Мирка
одведе
,
и
каже
јој
да
је
то
Миркова
сестра
.
О
!
рано
моја
слатка
,
да
те
тетка
пољуби
,
чедо
моје
Мирко
,
он
је
мене
навек
тетком
звао
,
а
ја
сам
га
волела
као
своје
рођено
дете
,
оћу
рано
моја
,
оћу
како
те
неби
одвела
,
та
да
је
два
сата
ода
до
њега
,
а
камоли
нема
ни
три
дужи
.
Писар
при
растанку
свом
,
скине
с
прста
свога
бурму
,
и
да
је
Мирковој
сестри
:
ево
ти
сестро
ова
бурма
,
да
ме
кадгод
по
њој
поменеш
.
Драгиња
прими
дар
,
и
зафали
се
лепо
поштеном
младом
господину
.
Удовица
нуди
сада
Драгињу
,
да
мало
ужинаду
,
па
онда
да
иду
,
ал
Драгиња
је
сита
свега
,
само
је
свога
брата
жељна
.
За
по
сата
била
је
Драгиња
с
удовицом
у
винограду
господар
Паје
.
Господар
Паја
био
је
добра
срца
човек
.
Он
је
више
из
милости
примио
Мирка
за
винцилира
,
него
да
му
овај
што
заради
.
Био
је
Мирко
и
код
други
господара
,
и
нудио
им
се
да
им
копа
виноград
,
ал
ови
га
с
посмејом
одбише
:
танке
су
то
руке
за
мотику
,
ми
,
кад
копач
скр’а
мотику
,
одбијемо
му
од
плате
,
ал
нашто
ће
мо
одбити
,
кад
ти
покидаш
ту
господску
кожу
твоју
.
Мирко
је
оно
дана
кад
је
болестан
био
,
тако
ослабио
,
да
су
му
руке
биле
сама
кост
и
кожа
.
Господар
Паја
тео
је
да
му
леп
поклон
учини
,
па
да
га
отпусти
од
себе
,
гријота
је
вели
,
да
богослов
копа
,
ал
кад
му
Мирко
рече
,
да
је
још
већа
гријота
узимати
милост
кад
се
може
заслуга
добијати
,
он
га
прими
.
Драгиња
и
удовица
затекну
Мирка
,
баш
како
с
’
друга
радини
кона
.
Он
сирома
и
непомишља
,
да
ће
му
оде
кадгод
гости
доћи
,
ка
се
придо
и
копа
као
црв
по
земљи
.
—
Добри
брате
шта
си
дочекао
,
ал
нећете
сестра
оставити
сама
,
и
ја
ћу
и
Милица
ће
,
свићемо
узети
мотику
,
само
да
ти
мање
копати
мораш
.
Сирота
сестра
,
она
се
боји
,
да
јој
је
братац
несрећан
,
она
се
боји
а
непознаје
брата
свога
.
Мирко
,
ако
и
није
мого
да
будне
богат
и
велик
,
он
је
поштен
—
он
је
задовољан
био
.
Поштен
може
само
онај
бити
,
који
туђе
неће
а
који
туђе
неће
,
тај
је
задовољан
,
са
оним
шта
има
.
Мирко
је
живио
с
муком
,
ал
је
његова
мука
,
права
мука
била
,
и
небеше
му
тешка
.
Он
свога
терета
није
осећо
,
само
га
је
срце
заболело
онда
,
кад
је
други
због
њега
патити
моро
.
То
је
навек
онда
било
,
кад
је
на
своје
помишљо
;
да
су
се
и
његови
умели
у
злу
непоништити
,
за
њега
никад
терета
неби
ни
било
,
ал
кад
му
је
сада
сестра
,
јаде
и
патње
његова
најмилији
испричала
,
сињи
му
се
камен
на
срце
навалио
.
Никад
дотле
није
Мирко
душом
клоно
,
ал
сад
би
зацело
да
је
у
соби
био
,
а
овако
кад
је
у
очајању
диго
очи
небу
,
видио
је
да
још
тврдо
стои
престо
,
оног
кои
правдом
суди
,
видио
је
да
је
још
жив
Бог
.
Сестра
од
радости
ди
је
брата
нашла
,
брзо
заборави
на
сав
терет
свој
,
ал
сирота
удовица
једнако
је
плакала
.
—
Тешко
је
то
,
мој
Мирко
,
тако
живити
,
док
си
млад
и
здрав
,
ти
ћеш
копати
,
а
шта
ћеш
кад
се
разболеш
и
остариш
—
?
—
„
Небрини
се
тетка
одговори
јој
богом
утешен
Мирко
,
небрини
се
шта
ћемо
јести
,
ни
шта
ћемо
пити
,
ни
јели
тело
више
од
одела
?
па
кад
нам
Бог
даје
оно
што
је
више
,
како
да
нам
неда
оно
што
је
мање
.
А
шта
нам
вреди
преко
мере
бринути
се
?
или
можел
ко
,
ма
се
како
улињо
,
једну
длаку
на
глави
својој
црном
ил
белом
створити
.
Кад
дакле
на
најмање
што
,
сами
учинити
нисмо
кадри
,
зашто
да
се
за
веће
што
тако
страшно
бринемо
.
Старајмо
се
пре
свега
за
царство
божије
и
за
правду
,
а
друго
ће
нам
Бог
и
сам
дати
.
Још
има
добри
људи
на
свету
.
Већ
је
доцкан
било
,
кад
се
Миркова
газдарица
дома
вратиле
,
а
Драгиња
је
остала
код
брата
на
конаку
.
Са
зором
отишла
је
Драгиња
по
матер
и
Милицу
.
Сирота
мати
кад
је
чула
шта
је
с
Мирком
,
мислила
је
у
својој
простоти
:
ваљда
је
Бог
тако
наредио
,
да
он
радин
будне
,
и
отац
му
је
био
добар
човек
,
и
он
је
учио
неке
школе
,
ал
је
опет
моро
виле
и
плуг
држати
,
ваљда
је
тако
божија
воља
и
са
Мирком
.
Милици
је
свеједно
било
,
ма
Мирко
шта
био
,
само
кад
њу
незаборавља
.
Кола
су
за
сеобу
већ
дошла
.
У
соби
је
већ
све
повезано
,
само
да
се
потрпа
на
кола
и
да
седну
,
па
збогом
Добринци
,
а
на
прозору
лупну
неко
:
Које
,
ко
лупа
?
—
Ја
мамо
,
одговори
четник
општински
.
—
Које
добро
?
—
Добро
је
фала
Богу
,
ди
је
богати
ваш
Мирко
?
—
У
вароши
,
сад
баш
оћемо
да
идемо
њему
.
—
Па
што
товарите
ствари
на
кола
—
?
Оћемо
да
се
селимо
њему
.
—
Е
манте
се
тог
посла
,
сад
ћемо
и
њега
овамо
доселити
.
Општина
је
изабрала
Мирка
за
учитеља
.
Овај
се
наш
већ
отселио
,
него
нек
иде
Драгиња
по
њега
,
нека
га
ома
зове
,
ил
ако
никако
идем
ја
,
само
ми
каж’те
ди
седи
.
—
Дакле
има
још
добри
људи
на
свету
,
рекла
је
на
ово
весела
Миркова
мати
.
Учитељ
Мирко
.
Мирко
Добренов
у
Добреновци
је
учитељ
.
Тек
неколко
месеци
од
како
је
примио
школу
,
а
Добреновчани
немогу
да
се
нафале
нова
учитеља
.
Пре
тога
времена
терали
су
децу
с
пушком
у
школу
,
ал
сад
,
сад
су
одбегавала
сама
деца
од
куће
,
кад
ји
родитељи
оћеду
што
код
куће
да
задрже
.
Срдиће
се
,
вели
,
господин
што
сам
остао
.
Мирко
је
дочекиво
децу
милостиво
,
држао
благо
и
отпуштао
љубавно
,
па
су
с
’
њега
деца
заволела
и
школу
и
науку
.
У
школи
све
му
је
било
чисто
и
опремљено
.
Сваког
јутра
,
стајао
је
Мирко
на
врати
и
сваког
који
је
био
чист
и
очешљан
,
пољубио
би
га
у
чело
:
у
голубијем
гњезду
,
само
за
голубове
има
места
,
и
пустио
би
га
унутра
а
друге
је
прљаве
,
благим
речма
одбио
.
Иди
те
и
опет
доћ’те
.
Ко
оће
у
цркву
мора
крштен
,
ко
оће
у
школу
мора
крштен
и
умивен
бити
.
Умивена
лица
и
чиста
срца
долас’те
децо
у
школу
—
јер
страу
господњем
учићу
вас
.
И
они
одлазише
и
опет
долазише
,
и
он
ји
љубљаше
у
чисто
,
ведро
чело
:
тако
нека
је
светло
лице
ваше
пред
људма
,
да
се
виде
добра
дела
ваша
.
У
Добреновци
је
дотле
,
пуста
дечурлија
,
ко
за
курјаци
викала
,
за
оно
неколико
добре
деце
,
што
у
школу
одлазише
,
а
сад
уједаред
у
школско
доба
нигди
детета
на
сокаку
.
Презрено
име
ђака
постаде
уједаред
дично
и
поносно
,
кога
није
смео
носити
,
тај
је
био
мањи
од
макова
зрна
.
Најстрашнија
претња
била
је
у
Мирковој
школи
,
кад
је
учитељ
реко
коме
да
ће
га
истерати
на
сокак
.
Кошто
се
шугава
овца
од
добри
одлучује
,
и
непушта
се
у
гомилу
док
се
неизлечи
,
тако
је
моро
,
какав
несташко
ил
љенштина
,
дотле
изван
школе
остати
,
док
се
сам
непоправи
и
неповрати
.
А
и
зајиста
је
то
велика
казањ
била
,
кад
учитељ
забрани
коме
да
у
школу
недолази
.
—
Јестели
видили
кадгод
,
како
је
гуски
,
која
са
пусте
воље
своје
заука
се
,
па
одлети
у
туђ
сокак
,
јестел
видили
како
је
онај
чопор
одуд
онај
одунд
прочерупа
,
па
кад
је
добро
кроз
кљунове
тврде
пропусти
,
овда
је
опет
даље
другом
одбије
,
тако
је
било
и
оном
,
који
није
био
вредан
да
седи
међу
добром
децом
.
Ко
псето
,
које
изгуби
госу
,
па
онај
газда
с
’
десна
,
па
онај
с
лева
дочека
,
па
одалами
:
твој
отац
мисли
,
да
ти
идеш
у
школу
,
а
ти
продајеш
зјале
по
сокаку
.
Отац
му
се
несрди
кад
чује
,
шта
му
је
син
на
сокаку
добио
,
него
му
још
и
он
дода
коју
приде
.
То
тако
,
дотле
траје
,
док
сам
неувиди
да
је
опак
пут
,
којим
је
ударио
,
па
неоде
у
школу
и
обећа
учитељу
да
ће
бољи
бити
.
Учитељ
се
обрадује
доласку
његовом
,
као
што
се
отац
обрадује
покајању
блуднога
сина
.
И
у
школи
,
и
на
сокаку
весеље
је
тога
дана
велико
и
покајник
сад
тек
увиди
,
како
је
то
добро
добар
бити
.
У
школи
Мирковој
није
прута
било
,
ал
је
опет
у
школско
доба
,
више
реда
било
него
код
солдати
кад
праве
параду
.
Мирко
је
умео
вешто
децу
науком
занимати
,
он
је
навек
срцу
и
уму
дечијем
заједно
говорио
,
и
свако
је
радо
слушало
,
штаје
учитељ
говорио
,
и
није
ни
помишљало
на
друго
што
.
Никад
га
деца
разљућена
видила
нису
.
Навек
је
једнаком
осбиљношћу
судио
,
и
с
тога
су
му
деца
суд
за
праведан
држала
.
Ал
колко
је
Мирко
озбиљан
,
толико
је
и
човечан
био
.
Он
је
био
дечијим
непристојностима
добар
вртар
,
који
изданке
тамани
а
не
воћке
.
Гадне
речи
ни
у
школи
ни
изван
школе
,
ниједно
дете
није
од
њега
чуло
,
детиња
је
душа
невина
и
он
је
чува
ко
светињу
сваку
.
Навек
је
напред
измерио
шта
ће
рећи
,
и
с
тога
су
му
деца
држала
за
свето
,
што
каже
,
и
ниједном
није
на
ум
падало
,
да
и
то
може
бити
да
га
непослуша
.
Послове
своје
навек
је
Мирко
с
Богом
почињо
и
с
Богом
свршаво
.
Пре
свега
учио
је
децу
богоугодном
животу
:
кад
су
божија
деца
,
нек
им
и
наука
о
Богу
прва
у
души
буде
.
Ако
мати
љубав
мужевљеву
утврђује
,
тим
што
дете
научи
да
најпре
име
очино
изговори
,
учитељ
ће
зацело
највећма
Богу
омилити
,
кад
створове
божије
,
име
створитељево
пре
свега
научи
славити
.
Ако
и
који
,
учитељ
Мирко
је
зацело
могао
рећи
,
кад
би
га
ко
запито
,
ко
је
он
—
да
је
он
он
властник
Добреновачки
јер
,
јел
он
ма
шта
зактео
што
је
могуће
учинити
,
није
било
Добреновчанима
,
који
би
му
то
одреко
.
За
учитеља
никад
нетреба
питати
јел
добар
ако
је
рад
ко
знати
јелил
добар
учитељ
,
него
волул
га
паметни
људи
,
и
чинил
’
му
свет
поклоне
,
не
из
мита
нега
из
зафалности
.
Никад
није
доста
да
учитељ
гледи
само
да
се
допадне
старијима
,
а
с
децом
рђаво
да
поступа
;
како
дете
за
учитеља
говори
нако
и
старији
код
куће
о
њему
мисле
,
а
и
никад
није
доста
да
учитељ
децу
себи
,
мажењем
гледа
да
приволе
и
тим
љубав
родитељску
да
задобије
.
Паметан
га
отац
никад
зато
волети
неће
.
Мислим
дакле
,
даћу
доста
казати
за
Мирка
какав
је
био
учитељ
,
кад
кажем
да
су
га
паметни
родитељи
дечији
,
ко
рођеног
брата
волели
.
Свадба
Миркова
.
За
три
месеца
свога
учтељевања
заштедијо
је
Мирко
толико
,
да
је
мого
своје
сватове
пристојно
издржати
,
а
добра
Добреновчани
,
кад
су
чули
за
весеље
,
што
се
у
учитељевој
кући
спрема
,
толико
су
ђаконије
учитељу
напоклањали
,
да
је
мого
стотину
свата
прочастити
.
Паметни
Добреновчани
знали
су
—
да
кад
један
свима
чини
,
неостаје
му
ништи
,
а
сви
једном
ето
му
доста
.
Шака
се
с’рпе
непознаје
,
ал
кад
се
читава
рпа
ма
у
шака
разнесе
,
види
се
добро
,
оно
чисто
место
.
Паметним
Добреновчанима
навек
је
било
милије
помагати
него
убијати
,
подизати
него
строваљивати
.
Добреновчани
нису
имали
обичај
,
давати
и
натраг
узимати
.
И
опет
ни
у
једној
газдачкој
кући
није
после
подне
шира
ни
веселија
кола
било
.
Краваљ
је
одма
с
’
вечера
приказан
.
Свата
о
приказивању
једва
да
је
десет
било
,
ал
опет
је
на
краваљу
приказана
невести
музара
крава
,
сво
посуђе
кућанско
и
сав
намештај
за
једну
собу
.
Добри
Добреновчани
спремили
су
тајом
све
ове
дарове
,
нико
нетеде
да
му
се
име
изриком
спомене
,
и
да
је
свирац
тео
пропустити
да
нестане
на
столицу
да
из
свег
грла
да
неповикне
:
Дигод
је
невеста
Милица
ево
за
њом
од
Добреновчана
леп
дар
,
свој
браћи
на
глас
а
њојзи
на
част
,
неби
се
ни
знало
ко
поклања
.
Весеље
у
Миркови
сватови
било
је
велико
,
ал
не
у
барлијању
и
расипању
по
читаву
недељу
дана
.
Весеље
је
било
велико
у
задовољном
срцу
Мирковом
и
свију
Добреновчана
,
и
трајало
је
дуже
од
недељу
дана
,
трајало
је
дотле
,
док
се
год
Миркова
кућа
,
докле
су
се
год
добри
Добреновчани
на
тај
лепи
данак
сећати
могли
.
А
како
жалостан
има
српски
свадби
,
које
проклињу
толики
парови
,
као
дане
њиове
најцрње
несреће
.
А
зашто
?
Зато
што
весеље
у
тим
српским
сватовима
ништа
друго
није
,
него
весело
опело
над
имањем
домаћиновим
—
даћа
мртвацу
који
ће
тек
умрети
.
Многи
сватови
српски
—
пустије
су
безобразне
,
који
у
по
дана
домаћину
срце
из
прсију
ваде
,
и
нуз
то
уз
тај
зверски
посао
ликују
као
да
га
на
престо
дижу
:
ал
опет
колко
су
они
дивље
звери
толико
је
за
њи
све
домаћин
магарац
,
што
и
је
звао
себи
на
пропаст
,
па
се
и
он
луда
смеје
,
као
да
Мајор
мишино
благо
задобија
.
Још
и
данданас
има
толико
домаћина
,
који
по
двадесет
кола
,
и
толико
коњаника
у
сватове
скупе
,
као
да
ће
булу
каквог
бесног
аге
отимати
,
а
не
ићи
по
девојку
,
коју
њени
благословом
дају
.
Кадгод
је
било
у
Срба
свеједно
:
ићи
у
сватове
ил
ићи
на
војску
,
зато
се
први
сват
и
звао
војсковођа
ил
скраћено
војвода
као
да
војску
води
,
као
мто
се
и
први
војник
у
рату
звао
и
зове
војвода
.
Кад
су
кадгод
Срби
морали
се
бојати
,
да
им
турци
невесту
непреотму
,
онда
је
била
домаћинова
дика
,
кад
се
њи
што
више
нађе
,
који
су
тели
за
љубав
младожењину
и
своју
главу
изгубити
,
ал
сад
је
боме
његова
срамота
,
кад
њи
толико
има
,
који
су
само
на
његово
зло
дошли
.
Данас
дакле
,
што
више
свата
има
толико
више
домаћину
има
који
добра
немисле
.
Колко
кућа
,
кад
с
’
најлепшом
намером
,
да
се
корен
кућни
неутре
,
спарују
подмладак
свој
,
баш
онда
тај
корен
,
из
темеља
чупају
.
Кад
се
жени
,
ту
су
лепи
коњи
,
ту
су
гвоздена
кола
,
ту
је
мало
друштва
у
кући
.
Једном
речи
свако
добро
што
данашње
девојке
траже
.
Ко
данас
,
неће
да
лаже
,
теј
се
немож
оженити
.
Данас
неполази
девојка
за
момка
него
аа
имање
његово
.
Колко
би
њи
данас
,
неожењено
остало
,
да
оду
па
да
кажу
;
ја
имам
само
то
што
видиш
на
мени
,
ал
сам
кошто
видиш
,
здрав
и
крепак
,
ја
ћу
радити
,
а
ти
ћеш
ми
помагати
,
па
ће
нам
Бог
дати
—
у
Бога
је
богатство
.
Јо
,
ал
ко
би
још
данас
радио
,
кад
оће
газдом
да
се
зове
,
а
ниједна
девојка
немисли
,
да
неће
у
газдалук
поћи
,
и
која
би
била
луда
,
да
се
учи
муки
и
раду
,
кад
може
и
без
тога
удати
се
.
Ако
дакле
,
ниси
рад
,
да
ти
онда
мећу
венац
на
главу
,
кад
те
у
гробље
понесу
,
а
ти
,
удри
лажи
.
Да
ти
се
још
боље
верује
,
нађи
још
једног
,
ил
,
без
провођаџије
и
немичи
се
никуд
.
Од
кад
се
при
женидби
,
лагати
почело
,
од
то
доба
почеле
су
провођаџије
свој
посао
.
Но
и
да
се
ништа
недометне
,
да
се
све
онако
каже
,
кошто
јесте
опет
се
пред
девојком
слагало
.
Кад
се
проси
девојка
,
онда
је
заиста
пуна
кућа
,
ал
кад
се
доведе
,
а
она
се
нађе
у
празној
.
Сватови
су
као
олуј
гувно
,
све
по
кући
очистили
.
Млада
сада
држи
,
да
је
преварена
.
Она
се
свезала
жмурећки
,
ма
с
’
каквом
лудом
,
па
сад
,
да
нема
ни
оног
,
чека
ради
је
прегорела
девојачки
живот
.
Сад
јој
тек
постану
сви
у
кући
,
несносни
,
из
дан
у
дан
бивају
јој
све
црњи
,
па
кад
јој
сви
позелене
,
а
она
ил
ји
остави
,
ил
се
проневаљали
.
—
Свадбе
српске
узрок
су
,
што
је
дружевно
живлење
,
које
као
чедо
слоге
,
највише
благослова
сваком
народу
донаша
,
у
данашње
доба
код
србаља
готово
престало
.
О
свадби
тек
онај
немора
главницу
своје
течевине
окрњити
,
који
иљадама
готовине
,
поред
свака
друга
кућна
мала
има
.
Такови
у
нашем
народу
врло
је
мало
.
Сваки
други
,
ил
је
продо
волове
из
плуга
,
ил
ланац
два
земље
на
навек
,
ил
један
десетак
под
аренду
.
Девојка
кад
се
доведе
у
кућу
,
ништа
зато
непита
,
како
би
се
то
штедњом
накрмило
,
него
вели
,
да
сам
тела
,
да
се
патим
,
јаби
се
код
мог
оца
патила
.
Да
се
ома
прва
дана
,
зло
неизлеже
,
усиљава
се
домаћин
и
на
пређашњи
трошак
накаламљује
дуг
.
Ал
дуг
није
поклон
,
мало
раније
ил
доцније
,
тек
једанпут
дође
човек
по
своје
.
Шта
ћемо
сад
,
млади
треба
купити
нова
одело
,
а
треба
вратити
дуг
.
Позајмитељ
неће
да
чека
—
а
млада
мора
.
Домаћин
нема
сада
куда
,
него
вели
да
мора
одпустити
слугу
ил
слушкињу
,
па
нек
младенци
приме
на
се
њиов
посо
,
па
ће
бити
нова
рува
.
Млада
опет
неће
,
да
буде
ничија
слушкиње
,
и
већ
кад
мора
радити
,
неће
другом
.
Данас
читај
мужу
,
сутра
читај
—
и
ево
деобе
.
При
деоби
,
добије
се
навек
мање
,
него
што
се
дотле
уживало
.
Привредити
неможе
се
готово
ништа
.
Ако
ће
обоје
на
њиву
,
пропада
кућа
,
ако
ће
једно
тамо
а
једно
овамо
,
неће
бити
ништа
ни
тамо
ни
овамо
.
Мало
по
мало
ево
праве
сиротиње
,
за
њом
ево
свађе
,
после
боја
,
и
напослетку
разлаз
.
Кућа
се
прода
,
деца
се
одбију
у
битанге
.
Ту
постану
лопови
,
одатле
дођу
на
вешала
—
и
ето
како
се
корен
,
толиким
кућама
српским
утаманијо
.
То
нек
је
на
утеху
онима
,
који
веле
,
да
девојке
нетреба
ништа
да
уче
.
Боље
добар
глас
,
него
свилен
пас
.
Ваљаност
учитеља
Мирка
прочула
се
за
годину
дана
у
свима
крајевима
српским
.
Општина
Добреновачка
поносила
се
двојако
шњиме
,
једно
што
има
боља
учитеља
,
нег
све
друге
општине
,
а
друго
што
је
Мирко
тић
из
њена
гњезда
.
Кад
се
Добреновчанин
ди
у
гостима
,
са
знаменитошћу
свога
села
пофалити
тео
,
на
прво
је
место
мећо
свога
ваљаног
учитеља
.
Матере
Добреновачке
желећи
себи
,
така
сина
,
надевале
су
на
крштењу
деци
својој
учитељево
име
Мирко
.
Добри
Добреновчани
и
колико
су
волели
свога
ваљаног
учитеља
,
толико
су
и
стрепила
,
помишљајућ
,
да
ће
ји
једанпут
оставити
морати
.
Он
је
свршио
богословију
,
говора’у
они
,
он
је
уложијо
толике
новце
и
толико
време
,
да
попа
будне
,
није
ни
право
да
небудне
,
нама
би
било
без
њега
тешко
,
ал
ми
би
били
грешни
,
кад
му
неби
боље
што
желили
—
нек
му
је
срећно
.
После
би
се
тели
с
’
надом
варалицом
да
потеше
.
—
И
нама
треба
попа
,
па
нек
он
остане
код
нас
,
а
овај
наш
,
нек
иде
на
оно
место
које
би
он
добио
—
ал
то
неможе
бити
,
ми
несмемо
узети
кога
оћемо
,
нег
кога
нам
даду
.
Свештеник
што
је
у
Добреновци
пароховао
добије
бољу
парохију
,
и
оде
из
Добреноваца
.
Добреновчани
покисле
,
да
је
сад
згодна
прилика
,
да
им
се
жеља
у
дело
створи
и
читава
општина
оде
владики
.
Било
је
осам
сати
,
кад
су
се
у
двору
за
аудијенцију
пријавали
.
—
Још
нису
преосвештени
господин
устали
,
одговори
ливрејисан
послужитељ
,
нека
уштапљена
наказа
.
Дођу
у
девет
.
—
Још
се
нису
обукли
—
У
десет
сати
.
—
Сад
пију
њиова
милост
каву
.
Него
баш
ако
је
тако
итан
посо
,
дај
да
видим
,
сучим
сте
рада
ући
унутра
,
па
ћу
гледати
,
да
приступа
добијете
.
Невини
Добреновчани
нису
разумели
,
шта
„
тај
господин
“
кошто
они
мислише
,
од
њи
иште
него
му
одговорише
,
да
они
немају
никаква
писмена
са
собом
,
они
су
ради
насамо
с
’
владиком
говорити
.
—
Е
онда
причекајте
,
док
владика
неизађе
,
одговори
преварен
локај
.
Кад
су
се
Добреновчани
,
по
мраморним
басамацима
силазили
,
да
доле
владику
дочекају
,
сусретнеји
један
ђакон
у
црвеном
појасу
.
Шта
ће
овај
логор
оде
,
продера
се
црвенопостављени
господин
,
шибајући
из
несаразмерне
главурде
,
преким
погледом
општину
Добреновачку
.
—
Опростите
господине
милостиви
,
ми
нисмо
дошли
—
да
што
у
преко
.
Ми
смо
дошли
само
молбено
милостиви
господине
,
ако
може
бита
,
а
ако
немож
,
а
оно
како
ви
наредите
,
ми
ћемо
бити
контени
.
Нема
над
нашим
учитељем
ни
једног
попе
бољег
,
та
знате
ви
њега
,
нетреба
ни
да
вам
кажемо
које
,
доста
срамота
,
ако
у
двору
незнаду
за
чувена
учитеља
Мирка
,
која
је
такође
и
богословију
свршијо
,
па
за
њега
дошло
смо
,
да
молимо
,
да
нам
попа
будне
,
требало
би
,
он
то
сирома
давно
заслужује
,
ал
опет
како
ваше
часно
господство
зна
,
ми
само
молимо
поштено
,
ако
мож
бити
.
—
Вуцте
се
одавде
марво
једна
.
Бирајте
ви
што
је
спрам
вас
,
волове
и
магарце
на
вашару
,
а
ми
ћемо
вам
бирати
попове
,
какве
ми
знамо
.
—
Е
па
лепо
,
лепо
,
фала
и
на
том
милостиви
господине
,
бар
ће
мо
се
пофалити
,
како
су
нас
код
владике
дочекали
.
Кад
су
на
сокак
изашли
запитаји
један
млад
лено
обучен
момак
,
по
свој
прилици
моро
је
какав
латинац
бити
,
шта
су
код
владике
радили
.
Гњевни
Добреновчани
одговоре
му
најпре
на
кратко
да
нису
ништа
,
а
после
мало
преповеде
му
све
по
реду
,
шта
су
тели
и
како
су
ји
код
владике
дочекали
.
Сутра
дан
стајала
је
у
новина
од
речи
до
речи
преповетка
Добреновчана
.
Ту
је
уједно
лепи
речи
било
о
ваљаности
учитеља
Мирка
а
боме
и
доста
опори
о
поступку
дворјана
.
—
Мото
је
учитељ
Мирко
ко
и
многи
други
,
по
речма
једног
мог
професора
богословије
,
који
је
сад
владика
,
кроз
тајне
канале
доћи
до
свилена
појаса
,
да
није
знао
да
је
боље
добар
глас
него
свилен
пас
.
Лако
је
,
мислио
је
Мирко
,
заслужити
свилен
пас
,
треба
се
само
додворити
код
једног
човека
ал
ко
ће
се
додворити
код
света
,
а
то
мора
сваки
,
који
је
рад
,
да
је
на
добром
гласу
.
Добар
глас
може
навек
богослову
припомоћи
да
дође
до
свилена
појаса
,
ал
свилен
појас
недонаша
и
добар
глас
са
собом
.
Свилен
пас
без
добра
гласа
,
срамота
је
за
оног
,
који
га
носи
;
а
добар
глас
,
ма
био
и
без
паса
,
навек
је
дика
оном
за
ким
је
.
Још
је
боље
добар
глас
и
свилен
пас
.
Кад
су
се
новине
о
учитељу
Добреновачком
по
вароши
читале
,
сви
су
се
варошани
љутили
,
што
је
општина
напразно
кући
отићи
морала
и
што
се
небира
за
свештеника
онај
,
који
је
ваљан
,
него
који
је
по
ћуди
дворјана
и
сви
још
код
куће
свако
за
себе
закључе
,
да
честитог
Мирка
себи
за
пароха
ишту
.
Кад
се
после
неколко
дана
општина
варошка
скупила
,
да
се
договара
,
кога
ће
за
пароха
на
упразњено
место
код
цркве
светог
Николе
,
сви
листом
устадоше
,
и
рекоше
да
оћеду
учитеља
Добреновачког
.
Општина
варошка
има
право
да
бира
свештеника
и
да
то
конзисторији
само
знања
ради
јави
,
а
кад
клирика
изабере
и
рукоположења
ради
.
Кад
је
глас
у
Добреновце
стиго
,
да
ће
Мирко
у
вароши
попа
бити
све
је
било
весело
и
све
је
било
невесело
.
Честити
старци
Добреновачки
почињали
су
честитку
Мирку
с
’
осмејом
,
а
свршавали
су
је
са
сузама
.
Како
им
је
било
мило
,
што
је
Мирку
срећа
прискочила
,
тако
им
било
тешко
,
што
је
њи
обићи
морала
,
кад
ји
је
заједно
с’наћи
могла
.
Мало
и
велико
испратило
је
Мирка
,
кад
се
из
Добреноваца
,
селио
:
„
Срећан
ти
пут
,
добри
брате
.
“
Ко
очију
није
имао
тај
није
суза
пустијо
,
а
и
ко
никад
ништа
пожелио
није
,
и
тај
је
тада
пожелијо
,
да
му
Мирко
пастир
будне
.
„
Срећно
пошо
,
и
срећно
нам
—
“
О
Воже
!
правде
и
милости
,
подај
што
ти
добри
људи
несмелду
у
жељи
да
кажу
.
О
светом
Николи
така
је
цича
била
,
да
су
малој
деци
носови
одпадали
.
И
опет
незнаш
ил
је
више
људи
у
цркви
ил
пред
црквом
светог
оца
Николаја
,
ил
је
више
деце
.
И
досад
било
је
на
слави
црквеној
света
доста
,
ал
је
све
могло
унутри
стати
,
ал
тога
пута
незна
се
ил
је
више
напољу
ил
унутри
?
Честити
учитељ
Добреновачки
биће
за
свештеника
произведен
.
Од
варошана
нико
изосто
није
,
ко
је
год
чуо
за
име
Мирково
,
а
од
Добреновчана
,
онај
није
дошо
,
који
је
на
даљном
путу
био
,
па
се
дотле
вратити
није
мого
.
По
причасном
говорио
је
нови
свештеник
придику
.
У
боже
свети
каква
је
то
славна
придика
била
.
Та
та
велика
господа
варошка
,
што
су
свет
унакрст
обиграла
,
нечуше
још
нигди
така
говора
,
а
честити
Добреновчани
онемели
од
чуда
,
нико
да
се
макне
да
дане
само
,
мислиш
душу
би
ти
извуко
да
оће
,
и
да
и
неосетиш
,
тако
те
је
привуко
себи
.
Многи
се
варошан
тако
за
речма
његовим
зано
,
да
је
заборавијо
,
да
је
он
то
што
у
цркви
стоји
,
а
кнез
Добреновачки
,
немога
дивећи
се
чуду
нечувеном
да
баш
у
сред
највеће
тишине
неуздане
:
ух
Боже
свети
,
кад
нам
га
даде
,
што
нам
га
узе
.
Они
ће
наследити
земљу
који
Бога
благосиљају
,
а
они
ће
се
истребити
са
ње
који
га
грде
.
Мирку
је
из
дан
у
дан
све
боље
и
боље
бивало
,
кућа
се
пунила
све
већма
и
већма
,
као
кошница
кад
је
росна
година
.
Сваки
дан
по
нешто
лепо
,
ново
у
кући
,
па
једног
дана
нађе
се
у
кући
и
једно
живо
ново
.
Син
је
био
леп
па
здрав
.
Укратко
,
куд
се
год
по
Мирковом
дому
окренеш
,
одсвуда
ти
се
пуноћа
и
задовољство
смеши
.
Ал
не
само
у
Мирковом
дому
,
свуд
унаоколо
,
сав
онај
крај
око
њега
сасвим
је
нешто
друкчији
.
Нема
ти
ту
више
да
момак
девојку
по
крчмама
вуче
.
Смерно
српско
коло
,
на
очиглед
читавом
свету
,
скупило
баш
пред
пароховом
кућом
своје
лагане
играче
.
Неседе
више
у
паорском
крају
,
пред
сваки
трећи
пенџери
,
чопори
карташа
,
кад
се
служба
божија
служи
.
У
чим
ко
може
,
само
чист
и
умивен
иде
у
цркву
,
и
само
редуше
и
нејака
деца
остају
на
дому
.
И
сами
шустерски
шегрти
позаборављали
су
своје
безобразне
песме
,
одкад
је
Мирко
парох
у
св
.
Николајевској
цркви
.
Парохија
Миркова
тако
је
на
добром
гласу
била
,
да
су
у
част
Миркову
,
његову
парохију
Мирковачки
крај
назвали
.
За
Мирковачки
крај
и
сами
су
се
туђинци
отимали
,
које
клоно
имањем
,
које
клоно
душом
,
ту
се
ко
подмлађен
дизо
.
Мирку
је
у
вароши
тако
добро
било
,
да
се
моро
бојати
да
неможе
боље
бити
,
и
да
се
онда
мора
ударити
натраг
,
ал
ако
још
срећа
растити
може
,
желио
је
само
да
толико
стече
,
како
би
мога
своју
очевину
откупити
из
крвави
руку
Страшимирови
.
Ал
које
још
жеље
обуздао
,
коли
је
срећи
вршак
доватио
.
Једног
дана
баш
се
Мирко
замислио
,
како
би
до
своје
очевине
доћи
мого
,
кад
писмоноша
донесе
новине
.
С
најкрупнијим
словима
био
је
наштампан
један
оглас
.
Мирку
то
упадне
у
очи
и
преко
обичаја
узме
да
га
прочита
.
У
огласу
је
стајало
:
Ко
има
какво
право
на
имање
покојног
Пере
Обрадовића
у
Добреновци
,
којим
досад
,
тако
звани
Баћа
Страшимир
управљаше
,
нека
се
јави
суду
у
Н
.
„
О
праведни
Боже
,
стиго
си
дакле
и
њега
.
“
Отац
Миркове
жене
Милице
,
био
је
синовац
покојног
Пере
Обрадовиће
,
ал
Баћа
Страшимир
одбранио
је
једаред
,
покојног
Обрадовића
од
неки
убица
,
с
којим
је
кошто
се
доцније
прочуло
,
он
у
договору
био
,
и
тако
њему
место
синовцу
,
који
је
такође
,
код
покојног
Обрадовића
служио
,
остави
овај
све
своје
имање
под
тим
условом
,
да
његову
жену
као
своју
матер
пази
,
и
без
њеног
знања
ништа
важно
учинити
да
несме
.
Баћа
Страшимир
навек
је
пребио
ту
стару
душу
,
и
кад
му
је
Вука
нестало
у
пијанчењу
свом
,
убије
је
сасвим
.
Опет
тако
у
пићу
нагне
на
своје
слуге
.
Они
га
туже
и
осведоче
да
је
он
стару
Обрадовићку
удавио
на
спавању
.
Суд
га
зато
осуди
на
губитак
свега
имања
и
на
вечиту
робију
.
Пресуду
ову
није
Страшимир
доживио
.
Он
је
баш
тај
дан
,
кад
су
га
слуге
тужиле
,
пао
с
’
воза
па
скр’о
врат
.
Суд
призна
Мирково
по
жени
право
на
насљедство
и
лицем
на
светога
Николу
,
прими
Мирко
свој
и
своје
жене
салаш
.
—
То
је
онај
благослов
,
покојне
бабе
Обрадовићке
—
реко
је
Мирко
сада
Милици
.
Сад
видиш
да
ко
сироти
учини
да
Богу
у
зајам
даје
;
и
да
Бог
стоструко
враћа
.
О
Боже
благи
неисцрпима
је
милост
твоја
,
ал
сад
нек
је
амин
,
викно
је
узбуђен
Мирко
.
А
добри
Добреновчани
који
се
ту
десише
,
приватише
:
још
подај
господе
.
Мирко
парох
Добреновачки
.
Једног
јутра
дође
Мирковој
кући
онај
исти
калуђер
,
што
је
отеро
Добреновчане
.
После
обична
поздрава
,
замоли
калуђер
Мирка
да
да
знак
његовим
да
се
уклоне
,
има
вели
с
’
њиме
на
само
говора
.
Кад
су
се
видили
сами
реће
калуђер
.
Ја
знам
брате
да
је
теби
оде
добро
,
да
неможе
боље
бити
,
ал
опет
,
свана
тица
тежи
на
своје
гњездо
.
Шта
би
ја
дао
,
међу
нама
нек
буде
речено
—
над
би
се
мого
они
ладни
зидина
ћелијски
опростити
,
па
уз
какво
мило
створење
у
мом
рођења
месту
смеран
парох
бити
,
шта
ба
ја
зато
дао
,
толико
још
ниједан
прота
који
је
из
капута
протом
посто
,
није
владики
дао
.
А
особито
још
како
би
за
тебе
добро
било
кад
би
у
Добреновце
дошо
.
Тамо
те
људи
волу
,
тамо
си
се
родио
,
тамо
ти
је
салаш
,
а
колко
то
вреди
кад
газдине
очи
за
час
своје
добро
надгледати
могу
.
Па
то
сам
баш
дошо
да
ти
кажем
.
Сад
је
згода
да
неможе
боља
бити
.
Парох
Добреновачки
умро
је
јуче
.
Преосвештени
господин
синоћ
за
вечером
то
је
преповедо
,
и
вели
да
ће
тамо
неког
Стеву
наместити
.
Ја
знам
шта
је
тај
за
добру
парохију
,
као
што
су
Добреновци
,
обећо
,
ал
ако
ти
имаш
вољу
,
нема
тог
,
који
би
се
с
тобом
отимати
мого
.
Реци
само
да
оћеш
па
се
ослони
на
мене
.
Ја
за
мој
труд
,
осим
оног
што
владики
треба
,
нетражим
ни
пребијене
паре
.
Нећу
брате
ништа
зарад
наша
добра
пријатељства
.
Мирко
на
ово
ништа
одговорио
није
,
ал
опет
ома
после
првог
конзисторајалног
засједанија
добијо
је
Мирко
глас
да
је
на
парохију
Добреновачку
закључен
,
и
да
пошље
своје
мишлења
владики
,
оћел
се
примити
места
ил
не
.
Ома
тог
дана
разговори
се
Мирко
с
општинари
варошки
.
Овима
је
истина
тешко
било
изгубити
така
човека
,
ал
опет
шњеговим
одласком
,
отвара
се
место
ди
Срби
могу
једног
честитог
свештеника
више
задобити
.
Мирко
им
обећа
замену
и
препоручи
им
неког
свог
ваљаног
друга
.
При
сеоби
Мирковој
дошо
је
онај
исти
калуђер
да
га
испрати
.
Јесам
ли
израдио
кошто
треба
,
запита
калуђер
Мирка
.
—
Још
боље
,
него
што
треба
,
одговори
Мирко
—
ја
сам
мислио
да
то
неће
ништа
моћи
бити
,
док
се
непружи
,
ал
мани
ти
пријатељства
.
—
Оно
јест
да
је
и
пријатељство
много
припомогло
,
ал
обећање
од
поштена
човека
то
је
ништа
друго
,
него
доцније
пружање
.
Обећање
је
лудом
радовање
,
ал
кад
се
то
обећање
у
ћутању
разумева
,
онда
је
још
луђе
то
разумевање
.
Господине
,
ја
сам
волио
копати
него
с
неправде
живити
,
неће
нико
ни
од
мене
у
неправди
асну
вући
.
Ја
држим
да
је
моја
ваљаност
навела
чесњејшу
конзисторију
,
да
што
је
на
мени
као
богослову
с
’
грешила
,
да
сада
своју
погрешку
поправи
и
да
је
у
том
твоје
пријатељство
,
пут
оправдања
чесњејшој
конзисторији
показало
,
ал
иначе
слободно
нек
конзисторија
свој
закључак
уништи
,
ја
недам
ни
пребијене
паре
за
оно
што
заслужујем
,
а
другчије
и
немогу
јер
помисли
само
брате
;
ако
недам
увредићу
владику
,
који
данас
јесте
а
сутра
није
,
а
ако
дам
увредићи
владику
,
који
и
данас
јесте
,
и
сутра
ће
бити
,
који
ће
и
онда
бити
,
кад
и
тог
данас
и
сутра
небудне
.
Кошто
видиш
брате
једног
владику
увредити
морам
,
сад
расуди
ког
је
пробитачније
да
увредим
,
—
Ко
шта
ради
све
себи
—
одговори
,
пакосна
лисица
црна
—
и
оде
до
ђавола
,
без
збогом
и
без
опроштаја
.
Ал
опет
лицем
на
светог
Николу
,
служио
је
Марко
први
пут
у
Добреновачкој
цркви
.
Свадба
Миркове
сестре
.
У
Добреновци
био
је
1
.
Септембар
18
...
године
свечан
дан
.
Одкад
је
Мирко
свештеником
у
Добреновци
,
још
ниједан
радњи
дан
није
заветан
био
,
и
опет
тога
дана
куд
год
си
се
окрепо
све
је
тако
изгледало
,
као
да
је
какав
велик
заповедан
светац
,
и
опет
тога
дана
куд
год
си
се
окрено
све
је
тако
изгледало
,
као
да
је
какав
велик
заповедан
светац
.
Старо
и
младо
,
мушко
и
женско
обукло
се
у
стајаће
руво
.
Удаваче
девојке
обучено
у
бело
,
чисте
