...нема
дна
!
Дакле
,
он
се
био
с
грањем
заглавно
између
две
стене
попреко
над
ужасном
провалом
у
коју
продираше
бесни
водопад
.
Он
оста
тако
како
се
нашао
и
гледао
је
да
се
ни
најмање
не
помери
.
Помрчина
као
тесто
у
провали
—
а
њега
свака
коштица
боли
.
Ни
од
куда
ни
најслабији
зрачак
светлости
.
Али
он
беше
још
у
животу
,
и
његова
пушка
беше
цела
целцата
крај
њега
,
па
шта
је
хтео
више
?
Али
што
је
у
те
тешке
,
дуге
часе
прошло
Лоидлу
кроз
главу
,
што
је
он
мислио
ту
најстрашнију
ноћ
његова
живота
то
не
би
пожелео
ни
своме
најгрђем
непријатељу
.
На
послетку
поче
свитати
,
и
Лоидл
се
на
дебљем
крају
највеће
гране
успужа
до
једне
стене
.
Прво
што
је
на
њој
видео
беше
један
човечији
леш
.
Лоидл
му
сагледа
у
лице_
.
Велики
боже
,
то
је
Валзер
Хис
,
убијен
оном
истом
граном
на
којој
се
Лоидл
спасао
,
и
ако
је
неколико
стотина
стопа
на
њој
пао
.
Лоидл
му
опра
лице
клечећи
крај
њега
,
али
он
се
беше
већ
давно
охладио
.
Са
сузама
у
очима
,
молио
се
Лоидл
Богу
,
да
спасе
и
опрости
душу
Валзера
Хиса
.
За
тим
је
којекако
сишао
у
село
,
час
четвороношке
,
час
прескачући
,
час
клизањем
.
Нико
живи
није
га
срео
.
Ловци
,
што
беху
на
бусијама
чули
су
да
неко
дрекну
„
Језус
Марија
“
али
су
мислили
да
је
то
њихов
друг
који
је
под
оним
дрветом
остао
,
а
овај
опет
у
мал
’
није
онемио
и
оглувио
од
страха
.
Они
су
се
брзо
после
искупили
и
отишли
назад
.
Лоидл
одмах
оде
у
„
амт
“
(
канцеларију
)
који
је
још
био
под
управом
грофа
чије
су
шуме
,
и
исприча
му
све
,
шта
се
прошлу
ноћ
у
планини
десило
,
и
јави
где
је
леш
Валзера
Хиса
.
Гроф
заповеди
да
се
све
узме
на
протокол
,
испита
целу
ствар
,
на
кад
се
уверио
да
је
доиста
све
онако
било
,
постави
Лоидла
за
свога
ловца
.
Он
беше
слободан
!
Колико
је
сласти
и
среће
било
на
првом
„
фенстерлисању
“
после
тога
,
можете
мислити
!
Сад
је
бабо
лепе
Мирцле
био
потпуно
задовољан
да
му
Лоидл
буде
зет
.
Та
он
је
сад
господин
постао
!
И
просидба
се
на
брзо
сврши
;
али
од
свадбе
није
могло
бити
ништа
те
јесени
,
јер
„
девојка
није
била
још
спремна
“
како
ваља
за
свадбу
,
и
тако
се
она
одложи
до
пролећа
;
али
брига
је
веренике
за
то
!
Они
су
се
сад
могли
састајати
колико
су
пута
хтели
на
дан
,
могли
су
ћаскати
у
друштву
колико
им
срце
иште
,
та
ту
ће
проћи
цела
зима
као
какав
сан
!
...
Али
зима
беше
те
године
необично
јака
.
Што
ни
старци
не
памтише
,
то
се
те
зиме
догоди
т
.
ј
.
и
само
се
језеро
заледи
.
О
путањама
и
путовима
кроз
планине
не
беше
ни
помена
.
По
томе
и
беше
огроман
доказ
љубави
од
Лоидла
што
је
при
свем
том
сваке
недеље
по
један
пут
пробијао
се
кроз
снежне
брегове
те
долазио
својој
драгој
.
О
чешћем
долажењу
не
беше
збора
.
Баш
и
да
је
могао
Лоидл
оставити
кућу
и
родбину
саме
у
ономе
мору
од
снега
и
леда
,
не
би
му
Мирцла
допустила
.
__
Али
кад
једне
недеље
у
обично
време
не
дође
драги
,
па
кад
још
седам
других
вечности
,
још
седам
дана
прође
,
а
Лоидла
никако
нема
,
девојка
да
полуди
.
„
Мора
бити
да
се
каква
несрећа
догодила
“
хукала
је
јадница
непрестано
.
Отац
ју
је
тешио
како
је
знао
,
али
и
он
сам
је
видео
да
не
ће
бити
чист
посао
.
Прође
богме
и
трећа
недеља
,
а
Лоидлу
ни
трага
ни
гласа
.
Девојка
није
могла
више
да
издржи
ту
страшну
неизвесност
,
и
подигне
се
да
види
шта
је
.
Отац
је
наравно
није
могао
пустити
саму
,
па
пође
с
њоме
.
У
Гмундену
шта
несу
радили
да
добију
саонице
за
*
*
*
,
где
је
била
колиба
Лоидлова
,
па
све
забадава
!
Ни
један
саоничар
не
сме
да
се
подухвати
.
„
Бог
с
вама
,
говораху
,
та
одонуд
нема
ни
једних
саоница
ево
већ
десет
дана
.
Тамо
мора
да
је
страшно
сад
!
“
„
Ја
идем
пешке
“
рече
Мирцла
кратко
,
па
пође
.
Та
храброст
њена
окуражи
мало
најсрчанијег
саоничара
,
па
пристаде
да
вози
али
под
условом
да
иду
само
дотле
док
не
наиђе
на
очевидну
опасност
за
се
или
за
коње
,
јер
он
се
онда
враћа
.
Они
присташе
и
седоше
у
саонице
.
Ледени
ветар
сипао
им
је
снежне
игле
у
лице
.
Саонице
се
крену
,
али
не
пређоше
ни
две
ста
корачаја
,
па
већ
је
ваљало
сврнути
с
друма
,
јер
на
њему
беху
толики
брегови
снега
навејани
да
су
коњи
још
из
далека
зазирали
.
Кочијаш
беше
угледао
са
стране
нешто
чистине
,
па
стаде
терати
преко
џомаба
и
јарака
да
су
путници
све
скакали
са
својих
места
.
Где
брегови
ближе
један
другом
стајаху
ту
је
ветар
још
махнитији
био
,
подизаше
читаве
брегове
снега
,
витлаше
их
и
разбијаше
на
све
стране
.
Најзад
,
кад
уђоше
међу
стене
беше
мирније
,
али
каква
слика
!
Јеле
и
смреке
једва
су
се
виделе
из
снега
,
толико
га
је
ту
било
нагомилано
,
и
да
не
беше
у
снегу
плитак
жљеб
над
оним
местом
где
је
у
дубини
јарак
крај
пута
,
не
би
било
могуће
наћи
пут
.
Колибе
,
које
су
једним
зидом
наслоњене
на
стену
беху
сад
ограђене
са
свију
страна
високим
зидовима
само
од
снега
,
и
јадни
становници
с
тешком
муком
одмакну
бар
који
корак
онај
снежни
зид
који
им
затвора
врата
и
прозоре
.
Жустри
коњићи
који
беху
у
саонице
упрегнути
ознојише
се
већ
од
зора
.
Кочијаш
је
непрестано
уздисао
„
Не
може
се
даље
“
:
али
Мирцл
му
је
свагда
умела
доказати
да
се
може
још
мало
.
„
Ја
ако
ми
коњи
поломе
ноге
?
“
питаше
он
опет
.
Отац
девојчин
обећаваше
сваку
штету
накнадити
.
Обично
се
тај
грдни
снег
у
више
маха
наслаже
,
и
сваки
слој
добије
свој
покривач
од
леда
.
Копита
коњска
пробијају
најповршнију
кору
леда
,
и
ноге
пропадају
у
горњи
слој
,
али
коњи
су
уједно
захуктани
у
напред
,
и
тако
се
догађа
да
оштра
ивица
у
леденој
кори
поломи
ноге
коњу
.
Таком
несрећном
живинчету
нема
више
помоћи
и
права
је
благодат
ако
му
ко
танетом
из
пушке
или
секиром
прекрати
самртне
муке
.
Ено
,
где
коњи
опет
зазиру
и
не
ће
даље
.
Ваљало
је
сићи
па
повести
преко
каквог
брежуљка
или
рупчаге
у
снегу
,
јер
преко
њих
примамљиваше
опет
парче
пута
на
коме
се
могло
сањкати
.
Мало
за
тим
ваљало
је
опет
извући
саонице
из
какве
стрме
стране
где
су
путници
више
једно
на
другом
него
једно
поред
другога
седили
,
или
их
је
ваљало
испразнити
од
снега
.
Неколико
хвати
даље
ваљало
је
једног
коња
извлачити
из
снега
,
јер
беше
,
упао
до
трбуха
,
и
то
ваљало
му
је
извући
најпре
једну
ногу
,
па
је
метути
на
савијено
ћебе
,
исто
тако
један
дењчић
под
трбух
и
једну
стражњу
ногу
,
па
онда
трзати
за
узду
,
јер
само
тако
је
било
могуће
извући
коња
.
На
послетку
ваљало
је
испрегнути
па
за
уздице
водити
коње
,
те
се
онда
сами
вратити
па
довући
и
саонице
.
-
Сад
наиђоше
опет
на
велики
брег
снега
насред
пута
.
Коњи
стадоше
врчати
,
махати
главом
,
устукњивати
,
и
кад
год
би
покушали
да
их
натерају
на
брег
,
а
они
хоће
да
се
стрмоглаве
на
страну
.
Зној
је
у
млазовима
текао
с
њих
,
а
оба
дрхташе
ка
прутови
.
„
Силазите
или
да
се
враћамо
!
“
командоваше
пресудно
кочијаш
.
-
Мирцл
скочи
из
саоница
,
и
отац
за
њом
,
помогоше
обрнути
саонице
,
исплатише
,
па
опучише
даље
пешке
,
јер
су
знали
да
одатле
нема
више
но
четврт
сахата
до
једне
колибе
,
у
којој
живи
један
добар
знанац
Лоидлов
такође
грофски
ловац
.
Они
загазише
онако
на
добру
срећу
,
јер
ту
није
било
избора
.
Пропадали
су
у
снег
час
до
колена
час
и
више
,
и
помагаше
једно
другом
да
се
опет
искобеља
.
Старцу
је
пуцало
срце
у
недрима
гледајући
како
му
се
дете
мучи
,
али
Мирцл
није
ништа
осећала
,
није
ни
опажала
да
је
до
појаса
гола
вода
,
а
од
појаса
у
читавом
панциру
од
леда
;
она
је
хтела
даље
,
даље
...
онамо
где
ће
се
решити
живот
или
смрт
,
јер
њу
обузимаше
ужасна
слутња
све
више
што
су
се
већма
примицали
мети
.
Само
једна
појава
трже
је
из
те
тупе
неосетљивости
за
све
што
око
ње
бива
.
То
беше
један
чопор
дивљачи
који
угледаше
у
снегу
.
—
Ах
сироте
срне
и
гемзе
!
—
уздахну
девојче
и
сузе
јој
грунуше
на
очи
.
Сигурно
је
помислила
на
онај
рај
који
је
са
Лоидлом
гледала
,
па
га
упореди
с
овим
стањем
...
Јадна
дивљач
беше
до
трбуха
у
снегу
,
омршавила
—
саме
коже
и
кости
!
Колико
их
поломи
своје
витке
ноге
док
се
довуче
до
каквог
дрвета
да
се
његовом
кором
захрани
...
Колико
их
се
стропошта
с
каквом
великом
сантом
леда
и
снега
која
се
одвали
са
какве
високе
стене
па
смрви
и
уништи
све
,
на
што
у
своме
падању
удари
.
Колико
је
колиба
,
колико
је
људских
породица
погинуло
и
нашло
свој
гроб
под
каквом
подобном
лавином
!
...
При
овој
потоњој
мисли
врисну
девојка
,
да
јој
се
отац
сав
престрави
.
Њене
тамне
слутње
добише
облик
,
и
ако
она
за
живу
главу
не
би
хтела
да
погледа
у
њ
.
—
Шта
је
,
дете
моје
,
ако
Бога
знаш
?
—
—
Ништа
,
ништа
,
отац
,
видела
сам
ено
онамо
под
стеном
,
једну
распарчану
гемзу
.
Мора
да
се
стропоштала
с
каквом
лавином
!
—
Кукавно
живинче
!
—
рече
старац
погледав
на
ону
страну
—
па
погле
како
овај
цео
чопор
мирно
стоји
као
да
ми
и
не
пролазимо
тако
близу
поред
њих
!
Од
глади
су
и
на
страх
заборавили
!
...
Кажу
,
да
ловци
не
само
што
зими
немају
срца
да
их
бију
из
пушака
,
већ
им
још
по
кадшто
сами
износе
те
полажу
сена
или
насечене
маховине
!
—
Пођоше
опет
мало
даље
.
Старац
је
видео
по
лицу
девојчетову
,
да
у
њеним
прсима
страшна
бура
бесни
,
па
поче
—
сиромах
—
да
говори
и
не
мислећи
о
чем
само
да
је
мало
разговори
...
—
Да
,
моје
дете
...
Варошани
нам
завиде
за
наше
мало
благовања
у
лето
,
а
не
знају
како
ми
то
скупо
плаћамо
...
Они
не
знају
у
својим
топлим
собама
и
за
пуним
трпезама
шта
је
то
провести
недеље
и
месеце
у
дрвеној
колиби
,
свој
затрпаној
снегом
,
и
то
провести
с
децом
,
са
старцима
,
с
болесницима
...
Они
не
сањају
како
је
то
немати
коре
хлеба
,
а
не
моћи
нигде
ништа
зарадити
,
нити
набавити
...
Они
не
знају
да
се
може
бити
богаташ
ако
се
има
само
једна
врећа
брашна
,
само
један
ћупић
масти
,
само
које
парче
пастрме
...
Па
поред
свега
тога
,
ни
један
часак
не
бити
сигуран
за
свој
живот
...
Умирати
без
свештеничког
благослова
,
без
светог
причешћа
...
.
.
Јер
до
колико
њих
допру
наши
добри
свештеници
и
доктори
,
које
не
остављају
ни
часка
да
се
код
своје
куће
скрасе
...
Па
бар
да
добију
што
за
свој
труд
и
метање
живота
на
коцку
!
.
.
Често
не
само
да
морају
лекарије
да
поклањају
,
него
кад
виде
какав
је
јад
и
чемер
у
колиби
оставе
и
цео
новац
што
при
себи
имају
...
А
погле
Мирцл
како
су
коре
на
растовима
испуцале
од
зиме
па
се
разјапиле
...
А
гле
колике
су
леденице
!
Имена
ми
има
хват
у
свакој
,
та
изгледају
као
дрва
од
леда
...
Ух
Боже
благи
,
кад
први
пут
затопли
,
па
сунце
стане
растапати
ову
пропаст
снега
,
што
ће
ту
бити
воде
,
што
ће
се
тај
потоп
рушити
низа
стене
и
кланце
у
језеро
!
Нека
их
милостива
богородица
само
одбије
од
наших
сиротих
колеба
!
...
Али
Мирцл
,
Мирцл
,
слатко
дете
моје
шта
је
теби
?
Ти
си
ми
веома
сустала-
!
-—
Девојче
ћутећи
затресе
главом
,
и
њена
дуга
лепа
коса
која
се
беше
следила
у
сијасет
ледених
кићанчица
зазвекета
као
да
су
јој
витице
од
костију
...
Она
само
што
пружи
руку
напред
где
се
већ
димио
оџак
поменутог
ловца
,
па
поче
с
удвојеном
снагом
грабити
напред
.
Отац
је
једва
могао
да
је
стигне
.
На
послетку
беху
пред
жуђеним
вратима
,
отворише
,
и
—
девојка
као
згранута
цикну
„
Лоидл
“
,
па
се
стропошта
на
његов
смрзнути
и
снегом
уваљан
леш
,
-
који
је
лежао
на
поду
...
Њена
се
слутња
испунила
...
'
Газда
од
колибе
исприча
скамењеном
старцу
,
како
се
још
прошлу
ноћ
чуло
стропоштавање
једне
лавине
,
које
се
проламало
као
хиљаду
громова
у
једаред
,
па
како
је
он
јутрос
зором
ишао
да
види
да
није
каква
штета
учињена
,
и
како
је
видео
да
је
једно
крило
од
лавине
пригњечило
и
Лоидлову
колибу
.
Цело
пре
подне
су
копали
и
разгртали
снег
док
су
га
једва
нашли
под
развалинама
...
.
Ето
,
господо
моја
,
за
што
је
дивна
Шифер
-
Мирцл
постала
мајка
Варвара
,
за
што
је
волела
обући
калуђеричку
мантију
него
невестинско
рухо
,
кад
га
није
могла
обући
као
Лоидлова
љуба
...
“
—
—
Тако
заврши
бурш
своју
приповетку
.
Бог
зна
на
колико
се
места
наш
воз
заустављао
,
ми
то
ништа
несмо
чули
,
ми
несмо
ни
један
задремали
,
па
опет
ни
један
несмо
опазили
да
на
пољу
већ
свиташе
.
Тако
нас
све
занимаше
та
прича
.
Што
је
мене
још
већма
занимало
то
беше
сама
личност
причалова
.
Је
ли
могуће
да
је
тај
забатаљени
човек
,
који
само
за
лумповање
и
нерадњу
живи
,
који
нигде
ништа
не
чита
,
нити
има
када
да
што
збиљски
мисли
,
је
ли
могуће
да
он
осећа
то
величанство
и
страховиту
лепоту
природну
,
ту
дугу
човечијих
најплеменитијих
жеља
и
уздања
,
то
море
сласти
и
чемера
о
коме
нам
је
причао
?
...
Мој
земљак
ка
’
да
је
то
исто
размишљао
по
што
се
приповетка
сврши
,
јер
он
стаде
мерити
бурша
од
главе
до
пете
.
—
Пепи
,
дај
да
те
добро
видим
.
Ја
не
знам
да
л
ме
моје
уши
,
или
ме
моје
очи
још
непрестано
варају
?
Каквим
се
чудом
ти
преобрази
у
тако
...
—
—
Папрлапа
,
Сервијанер
,
дај
ми
твоју
мараму
да
ти
је
исцепам
од
суза
;
јер
ја
сам
само
за
то
прескочио
описивање
последње
„
срцепарајуће
“
сцене
,
што
сам
се
бојао
да
нам
ти
не
потопиш
цео
вагон
твојим
сузама
!
...
—
—
Ето
видите
,
господо
,
да
у
тог
човека
нема
срца
,
кад
он
може
после
онаких
рефлексија
да
...
—
Пепи
се
стаде
церекати
као
дуд
.
—
Ха
,
ха
,
ха
...
И
ви
сви
доиста
мислите
да
сам
вам
ја
неки
истинити
догађај
причао
,
и
да
је
ова
калуђерица
моја
Мирцл
?
—
па
видећи
да
га
ми
сви
озбиљно
и
питајући
гледамо
,
он
опет
прсну
у
смех
—
куку
,
за
Вога
,
мој
трбух
,
ох
...
ох
...
ох
...
е
,
то
је
добро
било
...
Сад
морам
ја
да
бришем
сузе
,
које
ми
је
смех
натерао
на
очи
!
—
па
по
што
се
са
свим
утишао
настави
:
—
Та
ја
сам
хтео
само
да
вам
разбијем
сан
,
кад
није
било
могуће
спавати
,
па
сам
скрпио
из
три
новеле
једног
мог
сељака
,
г
.
Авг
.
Силберштајна
,
!
...
што
сан
могао
трагичнију
причу
,
поред
које
сам
уједно
могао
да
вас
упознам
и
са
оним
странама
нашега
живота
крај
гмунденског
језера
и
у
нашим
кланцима
,
које
ви
по
свој
прилици
,
не
ћете
имати
кад
да
видите
,
јер
ви
се
морате
са
истим
возом
вратити
.
Ето
то
је
цела
ствар
!
—
—
А
калуђерица
,
несрећниче
,
калуђерица
?
—
питаше
мој
земљо
.
—
Калуђерица
је
једна
од
оних
глупих
као
ноћ
сељакуша
,
којих
има
још
на
стотине
у
пастви
св
.
оца
папе
!
—
одговори
он
слежући
раменима
.
—
Па
што
си
јој
онда
синоћ
пољубио
руку
?
—
—
Из
тог
простог
узрока
што
несмо
били
на
само
,
иначе
би
смо
се
пољубили
у
уста
.
Него
махни
ме
са
твојим
вечним
запиткивањем
.
Погле
како
се
славно
рађа
сунце
!
...
—
И
на
пољу
доиста
беше
већ
свануло
.
Ја
отворих
прозор
и
кроза
њ
нас
задахну
свеж
и
мирисав
јутарњи
поветарац
.
Околина
већ
не
беше
онако
равна
као
синоћ
,
већ
се
видело
да
се
приближујемо
горостасним
Алпима
што
у
својим
недрима
крију
тај
чаробни
свет
језера
,
стења
,
гемза
,
прича
и
песама
,
али
још
бесмо
прилично
далеко
од
њих
,
још
беху
завијени
у
ону
тајанствену
модру
боју
.
Међу
тим
осећасмо
да
се
воз
спрема
да
стане
.
Ја
протурим
главу
кроз
прозор
да
видим
каква
је
станица
,
кад
преда
мном
читава
варош
у
једној
дољи
;
иза
ње
се
види
један
савијутак
некакве
велике
реке
.
Брдашца
око
вароши
трепте
од
јутарње
позлате
као
год
и
јабуке
с
крстовима
на
црквеним
кулама
,
а
питоме
куће
са
својим
кићеним
баштама
леже
још
у
„
хладу
дебеломе
“
.
—
Ама
да
није
ово
Линц
,
Пепи
?
—
—
Наравно
,
стара
кућо
—
одговори
бурш
гледајући
око
себе
да
не
заборави
што
—
покупите
своју
сиротињу
,
јер
овде
ћемо
не
само
доручковати
него
и
у
друга
кола
сести
,
која
ће
нас
кроз
брда
провући
до
мојега
Гмундена
!
—
Кола
стадоше
,
кондуктери
заграјаше
„
Линц
“
и
„
четврт
сахата
останка
“
,
ми
покуљасмо
из
вагона
.
Ах
како
је
славно
опружити
згрчене
удове
пошто
се
цела
ноћ
проседела
!
...
—
Ето
,
јазичници
,
—
поучаваше
нас
бурш
кад
седосмо
пред
рештаурацијом
да
доручкујемо
и
да
се
умијемо
—
то
вам
је
наш
Линц
.
Славна
варош
,
особито
са
нашег
владике
који
свакога
месеца
пише
тако
масна
пастирска
писма
,
да
би
човек
помислио
да
је
...
—
Ћути
,
Пепи
,
ако
Бога
знаш
,
немој
таквим
именом
да
трујеш
ово
млеко
ваздушно
!
—
упаде
мој
земљак
у
реч
,
па
дисаше
са
свом
снагом
онај
доиста
већ
планински
свеж
ваздух
.
—
Којешта
,
Сервијанер
,
кад
се
довече
попнемо
на
„
химелрајхвизе
“
више
Гмундена
,
онда
ћеш
видети
да
је
ово
само
сурутка
према
ономе
млеку
и
меду
.
Видите
ли
хеј
тамо
ону
планину
што
јој
је
врх
одсечен
као
ножем
?
Оно
је
планински
џин
,
што
се
зове
Трауенштајн
.
Испод
њега
је
та
„
небеска
ливада
“
Ја
вам
кажем
,
то
није
ваздух
то
је
медицина
.
Ја
сам
убеђен
да
ће
напредна
индустрија
двадесетога
века
начинити
од
њега
особити
артикл
тако
,
да
ће
се
наш
ваздух
с
гмунденског
језера
и
његове
рајске
околине
разашиљати
по
целом
свету
у
запечаћеним
боцама
као
рохичка
иди
карлсбадска
или
друга
која
лековита
вода
,
па
кад
хоће
човек
да
се
угуши
од
сецирсалског
,
болничког
,
касарнског
,
тамничког
,
фабричког
и
театарског
ваздуха
,
а
он
само
отпуши
стакло
гмунденца
па
повуче
неколико
поштених
уздаха
...
Хола
!
Ено
моје
калуђерице
!
Сад
ћу
ја
доћи
.
Сервијанер
,
да
се
неси
усудио
ову
пошећерену
кифлу
да
дираш
,
убићу
те
!
—
и
Пепи
отрча
за
калуђерицом
која
као
да
је
чекала
док
сви
путници
буду
за
доручком
да
се
неопажена
,
провуче
до
новога
воза
,
коме
се
упутила
била
.
Те
несрећне
жене
боје
се
света
и
светлости
као
и
други
црнорисци
.
Пепи
је
брзо
стиже
,
и
смерно
поздрави
,
узе
јој
торбу
из
руке
и
живо
машући
руком
и
говорећи
нешто
допрати
је
до
вагона
у
који
је
пречасна
госпа
Варвара
ушла
,
благословивши
нашега
бурша
још
једанпут
.
Пени
се
одмах
врати
нама
.
—
Јес
’
чуо
,
момче
,
—
поче
Сервијанер
машући
главом
—
ти
си
нешто
сувише
услужан
према
тој
калуђерици
...
—
Хм
...
Хм
...
шта
ли
је
томе
узрок
,
бого
благи
?
...
Пепи
се
најпре
увери
да
је
дотична
кифла
у
животу
,
па
тек
онда
одговори
.
—
Немој
бити
носорог
!
...
Ја
истина
несам
особито
правоверан
католик
,
али
поштујем
свакога
ко
с
таквом
искреношћу
верује
,
и
тој
вери
жртвује
своју
младост
и
свој
цео
живот
,
као
та
сирота
девојка
.
Што
је
мени
мило
да
јој
још
који
пут
погледам
у
лице
—
то
су
стари
јади
...
Пре
него
што
сам
ја
отишао
на
универзитет
,
ми
смо
се
радо
гледали
,
и
да
јој
она
ужасна
машта
не
дође
у
главу
,
ко
зна
шта
би
било
данас
!
...
А
,
ба
,
што
је
прошло
—
прошло
!
—
и
бурш
сасу
своју
каву
у
грло
као
да
је
пиво
.
—
Каква
то
машта
?
—
—
Ама
истина
,
Пепи
,
ти
на
наше
питање
управо
јеси
одговорио
са
оном
твојом
скрпљеном
причом
.
Рашта
је
она
отишла
у
калуђере
?
—
—
Из
истог
узрока
рад
кога
је
цура
орлеанска
,
Јованка
од
Арка
,
сатарила
онолико
хиљада
француских
и
инглиских
глава
,
рад
хистерије
.
Јавила
јој
се
света
богородица
на
једном
златном
облаку
,
па
као
што
је
Јованци
у
тој
прилици
казала
где
ће
наћи
чудотворни
мач
,
којим
ће
победити
непријатеље
отаџбинске
,
тако
је
мојој
комшиници
казала
да
сахрани
своје
лепо
тело
у
влажним
зидинама
намастирским
,
и
да
се
уда
за
небеског
заручника
.
Глупо
девојче
отрчи
прво
попи
и
исприча
му
шта
јој
је
богородица
благоизволела
саопштити
.
Г
.
попа
који
је
чини
ми
се
доктор
теологије
,
падне
пред
њу
на
колена
,
као
пред
светињу
,
прикљињући
срећну
избраницу
да
одмах
послуша
заповест
с
неба
,
и
за
неколико
дана
била
је
најлепша
девојка
наша
—
осечена
биљка
,
калуђерица
...
—
Па
то
је
много
интересантнији
узрок
него
онај
новелистички
,
који
си
ти
онако
незграпно
уплео
у
описивање
гмунденске
околине
.
Јавила
јој
се
богородица
!
Гледај
молим
те
!
Ах
што
не
ће
случајно
да
угане
т
...
.
обртње
,
па
да
падне
шака
каквом
паметном
лекару
за
женске
болести
(
јер
калуђерице
не
зову
доктора
без
крајње
невоље
)
!
Ја
бих
се
опкладио
да
би
он
том
приликом
нашао
и
анатомски
узрок
за
што
јој
се
јавила
св
.
Богородица
!
—
Тако
развезе
мој
земљак
,
а
и
мене
заинтересова
сад
калуђерица
много
више
.
—
Пепи
,
да
л’би
смо
ми
могли
коју
проговорити
с
том
твојом
несуђеном
?
—
—
За
што
не
?
Сутра
ће
она
са
првим
или
другим
паробродом
прећи
преко
језера
у
Ебренсе
.
Ако
и
ми
с
тим
паробродом
пођемо
,
можеш
се
разговарати
читав
сахат
.
Али
,
кажем
ти
фукс
,
остави
срце
у
гостионици
,
јер
ти
се
иначе
може
догодити
каква
несрећа
и
ако
те
пречасна
госпа
интересује
као
што
видим
са
свим
са
научног
гледишта
!
...
—
У
тај
мах
зазвони
први
пут
.
Док
поустајасмо
и
стадосмо
плаћати
,
звекну
сабља
иза
нас
,
и
чусмо
где
се
неко
смеје
.
Обрнемо
се
сва
тројица
и
угледамо
једног
врло
малог
хусарског
официра
где
стоји
пред
нама
,
углавио
свој
„
монокл
“
у
десно
очње
дупље
,
па
мери
бурша
од
главе
до
пете
,
и
смеје
се
како
може
бити
глупље
.
—
Хе
,
хе
,
хе
,
фамоз
!
фамоз
!
—
Пепи
скочи
.
—
Што
се
цериш
,
блесане
?
Зар
не
умеш
ни
на
који
други
начин
да
покажеш
како
си
звекан
?
—
—
Жан
—
мазећи
се
одговори
официр
окренувши
се
у
пола
лакеју
који
је
иза
њега
стајао
,
—
ево
ти
моја
камџија
па
покажи
том
младом
човеку
да
држи
језик
за
зубе
кад
га
ја
,
удостојим
погледа
!
—
Пепи
само
што
пребледи
.
Жан
похита
да
испуни
заповест
свога
господара
,
али
га
бурш
шчепа
за
прса
па
га
тако
силно
тресну
о
земљу
,
и
ако
је
грдосија
лакеј
био
,
да
му
је
сигурно
требао
један
сахат
док
устане
.
Официр
видећи
на
што
изађе
његово
беснило
хтеде
да
се
извуче
,
и
као
да
ништа
није
ни
било
пође
даље
,
али
је
Пепи
једним
скоком
стао
већ
преда
њ
.
Грдна
гомила
путника
беше
се
за
тили
часак
искупила
око
нас
.
—
Удовлетворење
,
деране
,
или
се
не
ћеш
маћи
с
овога
места
!
—
рече
му
Пепи
загушеним
гласом
и
кроз
зубе
.
Официр
погледа
око
себе
,
па
онда
одговори
што
је
могао
с
већим
достојанством
.
—
Зна
ли
он
,
млади
човек
,
да
се
гроф
Лео
Карло
Стефан
фон
Вицвиц
може
само
са
себи
равнима
дуелисати
?
—
и
официр
надиже
своју
горњу
усницу
на
десној
страни
.
Пепи
трже
из
џепа
своју
карту
па
је
баци
официру
у
лице
.
Фон
Вицвиц
зграби
карту
,
прочита
име
,
па
онда
салутова
и
врло
збуњено
промрмља
.
—
А
...
то
је
друга
ствар
...
Од
куд
сам
се
ја
могао
надати
г
.
бароне
...
да
...
У
осталом
ја
вам
са
свим
стојим
на
расположењу
...
Ја
ћу
у
Гмундену
отсести
у
касини
.
Наши
се
секунданти
могу
наћи
сутра
у
осам
сахата
у
кавани
касине
.
Господин
барон
!
...
—
и
Вицвиц
салутова
још
један
пут
,
па
се
изгуби
у
гомили
,
испраћен
таквим
једним
погледом
бурша
,
који
је
толико
исто
био
као
и
неколико
шамара
.
1
Заустављена
гомила
радозналих
теферичлија
пође
вагонима
у
живом
жагору
,
а
ми
се
бесмо
од
чуда
укочили
.
Та
епизода
беше
тако
напрасна
,
из
ведра
неба
,
да
несмо
знали
шта
да
о
целој
ствари
мислимо
.
Пепи
постаја
мало
пред
нама
,
погледа
једном
,
па
другом
у
очи
—
па
сва
тројица
прснусмо
у
смех
...
—
За
име
Бога
Пепи
,
ти
си
барон
?
...
Ти
...
ти
...
пфф
!
—
Ни
један
није
могао
од
смеја
да
изговори
целу
реч
.
Све
сама
междуметија
и
кикот
.
Тек
у
вагону
могли
смо
се
љуцки
разговарати
.
-
—
Да
,
децо
,
као
што
ме
гледате
ја
сам
барон
.
Како
ми
се
та
несрећа
догодила
,
не
знам
;
али
слутим
да
је
овако
било
:
један
од
мојих
предака
којима
је
сад
врло
добро
у
дону
Аврамову
,
био
је
мало
угледнији
него
што
је
моје
благородије
.
Тај
предак
(
овде
Пепи
састави
наше
главе
у
гомилу
и
настави
полако
да
остали
у
вагону
не
чују
)
додворио
се
те
велике
части
да
ложи
фуруне
у
собама
„
велике
“
царице
Марије
Терезије
,
а
од
тог
званија
до
баронства
—
само
је
један
корак
!
—
Али
сад
доста
о
томе
,
ми
већ
улазимо
у
наш
планински
ланац
.
Гледајте
,
па
уживајте
!
—
—
Нећу
да
знам
ни
за
што
;
док
нам
не
кажеш
,
мислиш
се
озбиља
тући
са
оним
дендијем
?
—
прихвати
мој
земљо
.
—
И
ти
још
питаш
.
Та
не
само
да
ћу
се
озбиља
тући
,
него
ћу
пса
тако
уредити
,
да
му
целога
живота
не
ће
више
пасти
на
памет
да
залаје
на
кога
а
камо
ли
да
уједа
!
—
—
Право
да
ти
кажем
,
Пепи
,
ја
сам
те
за
паметнија
држао
.
Мршти
се
колико
хоћеш
,
ал
’
ја
не
могу
узети
реч
натраг
.
Зар
тебе
није
срамота
,
да
у
XИX
веку
идеш
на
дуел
и
то
с
онаквом
пачавром
у
облику
човечијем
?
—
—
А
шта
би
ти
радио
,
Сервијанер
,
да
си
на
моме
месту
био
?
—
—
Ја
?
Ја
би
га
ишамарао
као
балавца
,
па
бих
га
пустио
да
се
тужи
нани
!
—
—
Е
,
видиш
благо
моје
,
то
не
иде
.
Ја
не
смем
да
заборавим
на
боје
које
носим
(
и
бурш
показа
немачку
траку
коју
је
као
знак
својега
буршеншафта
носио
преко
прслука
)
.
Тек
пошто
би
се
казао
одсечно
да
не
ће
самном
на
двобој
,
тек
онда
бих
ја
имао
права
да
поступим
с
њиме
као
што
би
ти
урадио
!
—
Мој
земљо
дође
у
ватру
:
—
Ама
јеси
ти
при
себи
,
човече
?
Зар
један
живот
који
толико
обећава
урадити
за
благостање
својих
суграђана
,
који
је
може
бити
једина
потпора
и
уздање
каквој
великој
поштеној
породици
,
зар
цело
сакровиште
интелигенције
,
које
је
за
толико
година
труда
и
трошка
привређивано
,
зар
...
—
Овде
му
Пепи
запуши
уста
.
—
Ћути
,
срце
моје
.
То
бих
ја
све
умео
другоме
казати
;
али
самом
себи
не
.
Ја
сумњам
да
би
ти
на
моме
жесту
другаче
радио
,
и
ако
би
,
то
је
просто
с
тога
,
што
си
у
са
свим
другачијим
одношајима
одрастао
него
што
сам
ја
.
Наши
су
погледи
на
ту
ствар
тако
унакрсно
различни
,
да
се
никада
не
би
споразумели
.
С
тога
махни
ту
ствар
,
и
молим
вас
обојицу
,
да
више
на
ту
глупост
не
мислите
.
Ја
сам
толико
сигуран
у
свакоме
роду
оружја
које
онај
лутак
може
изабрати
,
да
можете
слободно
сматрати
ствар
као
свршену
,
па
уживати
наш
красни
Гмунден
.
-
Поглете
,
кол’ко
смо
се
већ
приближили
Трауенштајну
!
Ено
иза
оног
планинског
пресла
тамо
,
одмах
ћемо
се
спустити
у
Гмунден
.
Да
видите
,
како
је
оригинално
кад
локомотива
не
вуче
,
него
са
укоченим
точковима
клизи
низ
стрмен
,
а
за
њом
цео
воз
!
И
дојиста
фрчање
машине
све
се
слабије
и
слабије
чуло
,
а
стење
и
дрвље
које
баш
уз
саме
прозоре_промицаше
,
мењало
се
онако
исто
брзо
,
али
ја
не
знам
да
л
’
је
истина
то
што
бурш
рече
.
На
један
пут
гракнуше
гласови
са
свих
шест
прозора
у
вагону
„
Језеро
,
Језеро
!
“
И
дојиста
,
пред
нама
,
дубоко
у
дољи
у
коју
се
силажасмо
,
у
сред
угасито
зелених
поља
и
брежуљака
,
иза
којих
се
горостасне
планине
подижу
,
лежаше
парче
језера
,
као
парче
чистога
плавога
неба
—
али
само
за
тренутак
,
па
га
нестаде
као
да
је
опсена
била
.
Воз
беше
обишао
последњи
савијутак
на
својој
цикцак
путањи
низ
брдо
,
и
сад
је
јурио
право
на
ниже
.
Ено
већ
и
пиштаљица
звижди
.
„
Гмунден
!
Гмунден
!
“
—
На
станици
беше
сијасет
Гмунденаца
које
из
радозналости
да
виде
како
изгледају
ове
године
бечке
теферечлије
,
а
које
што
многи
очекиваху
своје
пријатеље
и
рођаке
из
престолнице
у
госте
.
Уз
то
помислите
непрегледну
гомилу
званичних
и
драговољних
амала
,
кочијаша
,
гостионичарских
момака
,
који
јурнуше
као
гладни
вуци
на
вагоне
још
пре
него
што
се
беху
љуцки
зауставили
,
замислите
уз
то
сијасет
кола
и
колица
,
фијакера
и
„
екипажа
“
који
се
беху
смотали
у
некакво
клупче
какво
се
може
бити
само
при
кочијашким
испитима
прави
,
покријте
све
то
густим
облаком
прашине
који
то
клупче
људи
,
коња
и
кола
диже
у
небо
,
тако
да
читаво
помрачење
сунца
наступи
—
па
ћете
од
прилике
моћи
„
преставити
себи
“
како
је
изгледало
у
васиони
пре
него
што
се
Бог
решио
да
загрми
„
Нека
буде
свет
“
,
знаћете
шта
се
обично
зове
хаос
.
Нас
троје
изађосмо
из
вагона
,
па
по
што
се
мало
проьрвасмо
с
једним
амалином
који
је
,
са
целим
нужним
поштовањем
,
хтео
да
нам
отме
што
смо
имали
у
рукама
—
пребродисмо
кроз
прашину
у
коју
смо
до
више
чланака
упадали
,
и
дочепасмо
се
калдрме
.
—
Сад
Пепи
,
куда
велиш
да
одседну
наша
благородија
?
—
питаше
мој
земљо
.
—
Најбоље
и
најјевтиније
је
код
удовице
„
угаситога
јелена
“
.
Она
по
себи
већ
је
стара
кутија
,
али
прави
добре
истегнуте
савијаче
с
јабукама
,
а
држи
и
добро
пиће
.
Није
далеко
одавде
,
ено
она
жута
кућа
,
то
је
„
угасити
јелен
“
.
Док
се
ви
пресвучете
и
попушите
једну
,
ја
ћу
само
да
се
јавим
код
куће
,
па
ето
ме
одмах
да
идемо
на
језеро
.
Сервус
,
децо
,
па
се
добро
владајте
.
Особито
ти
Сервијанер
да
се
не
си
усудио
да
уштинеш
за
образ
ону
лепу
келнерку
угаситога
јелена
,
јер
то
је
мој
„
пламен
“
(
љубоф
)
!
—
—
Какве
келнерке
,
што
булазниш
којешта
?
Ти
ваљда
мислиш
собарице
?
—
—
О
богови
,
он
не
зна
ни
то
да
ми
,
синови
најлепшег
језера
горњоаустријског
,
не
узимамо
своје
криглове
из
рутавих
шапа
брадатих
чудовишта
која
се
у
Бечу
зову
келнери
,
него
из
меких
алабастарских
ручица
женских
!
—
—
Јес
’
чуо
,
Пепи
,
ви
сте
паметни
људи
.
Баш
и
ако
не
буду
ваше
виле
језеркиње
тако
лепе
као
у
причама
о
језерским
вилистанима
,
барем
сте
од
тога
сигурни
да
не
ће
по
вашим
сосовима
и
супама
од
кухине
до
стола
шетати
један
од
оних
ужасних
келнерских
„
покунпорта
“
,
који
нама
трују
живот
у
Бечу
.
—
У
то
стигосмо
и
угаситоме
јелену
,
и
ми
се
опростисмо
с
буршем
па
уђосмо
у
авлију
која
беше
сва
у
дебелом
хладу
огромних
ораха
,
начичкана
постављеним
столовима
.
Ту
затекосмо
доста
народа
крај
јутрењег
кригла
пива
или
јабуковаче
,
која
се
у
тим
крајевима
такође
радо
пије
.
Из
отворене
кухине
разлеваху
се
божански
мириси
с
разнородних
печења
и
мешаху
се
с
балзамским
ваздухом
,
у
коме
дише
срећни
Гмунден
,
као
год
што
се
и
цврчање
и
пржење
из
кухине
слеваше
у
једну
хармонију
са
жив-живкањем
небројених
врабаца
,
који
у
тај
мах
особито
живо
дебатоваху
у
густоме
грању
старих
ораха
,
као
да
држе
какву
скупштину
.
Међу
тим
пошт
.
удовица
угаситога
једена
не
даде
нам
много
времена
за
то
сентиментално
размишљање
о
небеској
хармонији
кухине
и
остале
природе
,
јер
нас
обасу
својим
комплиментима
и
добродошлицом
,
и
то
скоро
оним
истим
речима
којима
нас
у
своје
време
дочекиваху
наше
механџије
по
Србији
,
наше
механџије
по
Босни
и
сви
остали
гостионичари
уставне
Јевропе
.
Не
знам
за
што
,
ал
’
кад
госпођа
Јеленовица
изговори
своју
беседу
,
ја
се
и
нехотице
сетих
једног
сарајевског
попа
који
је
три
године
сваке
недеље
говорио
једно
исто
„
слово
“
,
тако
да
су
га
сви
благовјерни
христијани
знали
на
памет
,
а
ми
крај
певнице
обично
смо
полако
говорили
реч
по
реч
пред
њим
као
верују
или
оченаш
.
Пошто
добисмо
собу
—
на
жалост
ни
с
једног
се
прозора
не
могаше
видети
језеро
,
само
се
чуло
брујање
и
стропоштавање
реке
Труне
,
која
се
негде
близу
гостионице
одваја
из
језера
,
као
што
рече
собарица
—
и
пошто
се
мало
уљудисмо
,
сиђемо
и
ми
под
орахе
да
чекамо
бурша
.
Једна
келнерица
дође
да
нас
пита
шта
заповедамо
?
Док
је
мој
земљак
наручивао
и
развезао
читав
разговор
о
разним
особинама
сваког
појединог
пића
које
она
рече
да
имају
,
ја
сам
посматрао
њено
рухо
.
Хаљина
од
цица
али
без
рукава
,
тако
да
се
до
рамена
хладе
стројне
руке
,
које
су
се
црвениле
као
да
су
у
првом
степену
сагорења
(
Derinatitis
combustionis
erythematosa
)
.
На
лабудовом
грду
широк
ђердан
од
бисера
—
из
какве
шкољке
специјално
,
не
знам
—
испод
јабуке
адамове
беше
ђердан
закопчан
повеликом
павтом
од
сребра
,
са
црвеним
и
зеленим
чешким
дијамантима
.
На
глави
велика
црна
свилена
марама
,
онако
исто
намештена
као
што
носе
у
нас
Црногорке
.
Витак
стас
утегнут
у
јелек
од
црног
сомота
.
Ето
тако
је
у
главноме
одело
свију
гмунденака
осем
„
једног
високог
племства
и
п
.
т
.
публикума
“
који
се
париски
носе
.
Да
л
’
су
лепе
Гмунденке
?
То
зависи
од
појма
који
сваки
има
о
лепоме
.
Мени
су
се
учиниле
здраве
,
а
то
је
прво
што
треба
физиолошки
целој
жени
.
—
Проклети
Сервијанер
—
зачу
се
на
један
мах
глас
буршев
,
који
беше
ка
’
из
земље
никао
—
ја
сам
знао
да
ћу
их
тако
затећи
.
Кати
,
Кати
невернице
црна
,
зар
се
тако
чува
задана
реч
?
—
и
бурш
обухвати
девојку
око
паса
,
да
је
пре
него
што
се
она
отети
могла
пољуби
у
уста
—
Кати
се
најзад
изви
из
чврстих
клешта
које
беху
саставиле
крепке
мишице
буршеве
око
њених
бедрица
,
па
побеже
у
кухину
бацивши
буршу
само
ову
испрекидану
реченицу
као
одговор
:
—
Ала
сте
ви
...
г
.
бароне
...
ала
сте
...
schlimm
!
—
Ето
још
једна
реч
коју
не
ће
превести
ни
друштво
српске
словесносги
.
„
Хм
,
како
да
није
?
Schlimm
значи
зао
,
зла
,
зло
!
“
одговориће
ми
који
гимназиста
који
има
свагда
пет
код
г
.
...
.
Е
,
мој
суграђанине
,
и
ја
сам
тако
мислио
док
сам
на
твоме
месту
био
,
јер
и
ја
сам
имао
не
само
пет
него
по
каткад
и
седам
или
девет
из
немачке
граматике
(
само
не
у
дневнику
већ
на
пешкирима
и
фесовима
којима
су
на
том
часу
обично
биле
постављене
моје
панталоне
)
,
али
овамо
у
горњим
местима
има
та
реч
много
више-значења
него
што
стоји
у
граматици
г
.
преводиоца
краљице
Хортензе
или
у
речнику
Исајиловића
.
Кад
какво
швапче
рекне
некоме
„
Sie
Schlimmer
!
“
то
није
реч
,
то
је
музика
која
у
једном
даху
каже
„
Ђаволе
,
обешењаче
,
угурсузе
,
анђеле
,
душо
,
срце
моје
!
“
Мој
земљак
у
мал
’
не
удави
бурша
од
зависти
што
му
је
Кати
онако
слатко
казала
да
је
schlimm
!
—
Е
,
сад
на
језеро
децо
!
—
кликну
Пепи
и
ми
се
дигнемо
па
хајд
’
у
варош
.
_
Тек
што
смо
изашли
из
сокачића
у
коме
је
наша
гостионица
,
дођемо
на
једну
дрвену
ћуприју
испод
које
се
пенушила
река
што
се
на
неколико
хвати
на
више
одвајала
из
језера
.
—
Ето
децо
—
поче
Пепи
своје
чичеронство
—
то
је
наша
бесна
Траун
или
како
је
на
извору
у
Штирској
,
зову
,
Труна
.
Она
протиче
кроз
халштатско
и
кроз
наше
гмунденско
језеро
,
стропоштава
се
код
села
Роитама
преко
тако
огромне
стене
у
дољу
да
у
целој
Аустрији
не
ће
бити
тако
славног
водопада
,
и
најзад
утиче
у
Дунаво
код
Линца
,
еле
као
што
видите
дугачка
је
неких
48
сахата
,
или
да
се
земљописније
изразим
,
протиче
неке
24
миље
!
—
—
А
иду
ли
до
водопада
или
од
њега
па
на
ниже
какве
лађе
њоме
?
—
—-
Иду
боме
наше
соларе
(
Traunfahrer
)
с
једног
краја
језера
почевши
па
чак
до
Линца
,
стропоштавају
се
заједно
с
реком
низа
стене
и
не
буде
им
ни
ђавола
од
тога
.
—
Е
,
сад
нас
ево
—
у
сред
наше
вароши
—
је
л
’
да
доста
средњевековно
изгледају
куће
?
То
је
све
остало
од
1440
год
.
у
којој
нам
беше
цела
варош
изгорела
,
па
се
од
онда
на
ново
почела
да
диже
.
Али
то
је
само
овде
тако
,
на
пијаци
и
око
шетнице
су
подигнуте
све
нове
трокатнице
и
четворокатнице
,
и
оне
се
прве
виде
кад
се
с
језера
погледа
,
јер
оно
је
четврта
страна
наше
пијаце
.
Сад
ћемо
ми
тамо
!
—
—
А
је
ли
,
Пепи
,
какве
су
ово
шине
у
калдрми
,
зар
и
Гмунден
већ
има
„
коњску
жељезницу
“
?
—
запитах
га
ја
,
угледав
целим
путем
куда
смо
пролазили
шине
.
—
Несу
то
шине
за
кола
,
већ
састављају
велики
магацин
за
со
’
који
је
на
обали
са
жељезничком
станицом
и
по
њима
гурају
наши
содарски
момци
рукама
огромне
товаре
до
вагона
.
Или
ви
и
не
знате
да
ми
овуда
много
радимо
са
сољу
?
На
оној
страни
језера
преко
има
још
једна
варош
и
ако
је
много
мања
од
Гмундена
,
зове
се
Ебенсее
,
и
у
њој
су
највеће
фабрике
императорске
за
добивање
соли
из
многих
сланих
вода
које
се
налазе
по
Салцкамергуту
,
и
коју
довлаче
све
чунковима
до
у
фабричке
казане
у
Ебенсеу
!
Ми
ћемо
у
Ебенсее
ићи
или
после
подне
или
сутра
,
већ
како
буде
друштво
,
пароброд
иде
пет
пута
на
дан
тамо
и
овамо
!
—
—
Па
повеличка
варош
,
погле
кол’ко
се
отегла
тамо
уз
брежуљке
!
—
рећи
ће
мој
земљо
—
па
како
је
дивно
намештена
!
Заиста
само
да
човек
седне
па
да
црта
!
—
—
Е
,
оно
тамо
је
већ
село
Алтминстер
и
ако
је
тако
близу
да
изгледа
као
да
спада
још
у
Гмунден
,
јер
у
среди
имају
растркане
онолике
виле
(
богаташка
пољска
добра
)
.
Али
опет
има
сам
Гмунден
неких
5700
душа
које
се
занимају
тим
да
дају
Богу
што
је
божије
а
цару
што
је
царево
,
па
како
је
ово
последње
позамашна
сума
сваке
године
,
а
од
земљаних
бројаница
,
чешљева
,
и
т
.
д
.
не
може
много
да
се
заради
,
то
је
врло
велика
срећа
што
сваког
лета
донесе
жељезница
по
једно
десетак
—
двадесет
хиљада
странаца
који
овде
и
у
Ишлу
(
два
сахата
од
Ебенсеа
на
колима
)
крпе
своје
здравље
—
иначе
,
Богме
не
знам
да
л
’
би
поред
оваких
пореза
и
данака
,
остали
дуго
тако
верни
подајници
цара
небеског
и
земаљског
,
као
што
смо
данас
у
самој
ствари
!
—
—
Имате
ли
колико
школа
?
—
—
Нема
много
;
имамо
четири
основна
разреда
,
али
за
то
имамо
пет
цркава
,
један
велики
намастир
и
они
развијају
народ
за
чудо
у
духу
праве
хришћанске
науке
.
Проговорите
коју
с
првим
занатлијом
на
кога
наиђете
,
па
ћете
видети
какав
благослов
ниче
у
крајевима
где
истина
нема
сувише
школа
ал
’
имају
толике
цркве
!
—
—
Хм
,
а
радници
се
у
вас
још
не
буде
,
не
састављају
друштва
за
међусобно
поучавање
,
као
што
н
.
пр
.
доле
већ
почињу
на
све
стране
?
—
—
То
не
.
Овде
има
само
једно
друштво
за
пристојно
„
укопавање
лешева
“
.
То
је
све
.
Грађанска
касина
тек
је
у
зачетку
и
по
свој
прилици
не
ће
ништа
више
бити
до
кавана
.
А
,
збиља
,
имамо
и
један
милосрдни
завод
за
неговање
мале
деце
,
која
су
дошла
на
свет
без
допуштења
дотичнога
попе
,
а
такве
деце
има
у
нас
више
но
„
брачно
рођене
“
,
као
што
статистички
бројеви
сваке
године
доказују
.
За
што
су
се
наши
многобројни
калуђери
толико
заузимали
да
се
тај
завод
подигне
,
то
ће
ми
увек
остати
загонетка
...
Они
би
ваљало
да
помисле
да
ће
се
то
несрећно
женскиње
,
које
је
продало
своју
душу
нечастивоме
,
све
више
умножавати
,
кад
знаде
да
има
дете
куда
склонити
,
где
не
ће
никакву
невољу
осетити
!
Па
да
знате
с
каквом
очинском
љубављу
се
заузимљу
пречасни
оци
за
јадну
находчад
!
Ни
рођени
родитељи
не
би
се
за
њих
боље
старали
!
—
и
око
усана
буршевих
заигра
враголасти
осмех
.
У
тај
мах
обиђосмо
један
рогаљ
од
улице
и
ја
и
мој
земљо
само
што
учинисмо
једно
изненадно
„
А
!
...
“
па
се
погледасмо
.
Ми
смо
били
на
великој
четвртастој
пијаци
гмунденској
,
и
пред
нама
беше
језеро
са
целокупним
величанством
својим
.
Ви
се
сад
бојите
да
ја
не
напуним
уста
колико
могу
више
појетским
сравњењима
и
громопуцателним
фразама
о
дивоти
језера
.
Не
бојте
се
.
Ни
један
молер
,
који
целога
живота
само
„
ландшафте
“
слика
,
ни
Виктор
Иго
,
који
је
онакав
мајстор
у
описивању
до
најмање
ситнице
не
би
могао
дати
верну
слику
гмунденског
језера
и
његове
умиљате
а
опет
онако
џиновске
—
огромне
околине
.
Ја
ћу
само
дунђерским
плаивазом
да
обележим
спољашње
контуре
,
,
и
поједина
места
у
њој
,
колико
треба
да
се
умемо
наћи
у
топографији
ове
приче
.
-
Замислите
да
је
из
небеског
шатора
изрезано
и
на
земљу
спуштено
једно
парче
тако
од
својих
хиљаду
и
шест
стотина
четвороугалних
хвати
,
и
то
у
форми
„
пишкоте
“
или
„
мушкацоне
“
,
т
.
ј
.
елипса
која
је
у
среди
с
’
обе
стране
угнута
.
На
та
два
места
,
где
је
језеро
најуже
,
налази
се
с
десне
стране
на
једном
зеленом
брежуљку
стари
намастир
Траункирхен
са
својим
живописним
прњавором
и
лепим
двором
некаких
руских
богаташа
,
—
а
с
леве
стране
се
подиже
као
какав
зид
право
у
небо
,
мрка
стена
Трауенштајн
,
која
се
од
језерског
огледала
подиже
две
хиљаде
и
две
ста
педесет
стопа
у
висину
.
Шта
је
иза
тога
теснаца
у
језеру
(
који
је
ипак
два
пут
толико
широк
као
Дунаво
)
не
види
се
из
Гмундена
,
али
ви
већ
знате
да
је
тамо
Ебенсее
са
својим
фабрикама
.
Иза
језера
,
у
дну
панораме
подижу
се
громадне
стене
Шпицлштајн
,
Ерлакогл
,
штирски
гребени
(
Grate
)
и
остали
снегом
покривени
Алпи
,
којима
се
с
тога
не
може
да
догледа
граница
што
човек
не
зна
где
престају
брегови
а
где
настају
облаци
,
тако
се
црте
прелевају
једне
у
друге
,
тако
све
то
трепти
у
жаркој
светлости
сунчаној
.
У
предњој
половини
језера
,
од
теснаца
његовог
где
испада
у
њ
Трауенштајн
и
Траункирхен
,
па
до
Гмундена
,
који
је
у
сред
меко
савијенога
лука
,
ево
како
изгледа
обала
.
Лево
је
,
испод
Трауенштајна
село
Карбахмиле
,
а
за
тим
долази
планина
која
се
спушта
до
под
саму
варош
.
Наједном
њеном
осоју
налази
се
Химелрајхвизе
коју
нам
је
бурш
још
у
Линцу
онако
хвалио
.
С
десна
,
почевши
од
Трауенкирхена
па
до
вароши
нема
ниједног
већег
брега
или
стене
,
него
све
лаке
дољице
и
„
holmitьi
“
(
као
што
би
наш
роман-
баша
Милован
Видаковић
рекао
)
,
застрти
најраскошнијим
бојама
које
лето
на
расположењу
има
,
и
искићен
виноградима
,
парковима
,
сеоцима
и
великашким
кићеним
дворовима
.
Та
обала
вас
дан
је
у
сунцу
,
јер
први
зраци
који
позлате
мрке
шиљке
и
процепе
џиновскога
Трауенштајна
,
чим
пређу
преко
њега
разлију
се
изнад
зеленог
језера
и
његове
љупке
десне
обале
,
а
кад
је
на
заходу
сјајно
сунце
,
оно
се
спушта
баш
иза
тих
брежуљака
,
и
његови
потоњи
зраци
изумиру
баш
на
тим
цветним
баштама
,
на
тим
родним
,
лако
заталасаним
пољима
.
Пред
тим
талијански-жарким
парчетом
гмунденске
околине
стоји
у
језеру
и
мали
оток
Орт
а
на
њему
старински
„
zamokъ
“
или
град
гмунденски
са
својом
кулом
и
уским
прозорима
.
Дрвена
ћуприја
једна
саставља
замак
на
острву
са
оном
половином
која
је
на
обали
.
Сад
у
томе
„
граду
“
пише
надлежна
власт
своје
небројене
акте
„
о
царевој
бради
“
као
што
нем
.
узречица
каже
,
која
у
српскоме
гласи
„
жив
ми
Тодор
да
се
чини
говор
“
—
Између
замка
и
вароши
има
још
Алтминстер
,
село
са
једном
врло
стародревном
црквом
.
Ето
така
је
околина
гмунденскога
језера
—
али
,
као
што
рекох
,
нацртана
дунђерском
писаљком
.
Али
наши
погледи
на
брзо
се
отргоше
с
горостасних
облика
суморнога
Трауенштајна
и
са
ведрих
слика
на
десној
обали
језера
,
да
се
тим
више
нагледају
њега
самога
.
Никад
ми
није
жао
било
што
несам
молер
као
у
томе
тренутку
.
Ти
људи
располажу
са
толико
боја
!
Они
их
знаду
тако
мешати
,
да
су
кадри
сваку
и
најнежнију
разлику
обележити
,
за
коју
би
нама
јадницима
требале
читаве
стране
,
па
опет
ко
зна
какву
би
несмислицу
набрбљали
.
Колико
је
звезда
на
небу
толико
је
ситних
таласића
игрушкало
на
површју
језерском
,
и
у
свакој
капљици
свакога
таласића
на
по
се
,
разбијаше
се
сунчана
светлост
у
црвене
,
неранџасте
,
жуте
,
зелене
модре
и
љубичасте
зраке
,
из
којих
се
састоји
.
Каква
мешавина
боја
!
Очи
су
чисто
засенуте
од
толике
дражи
,
толиког
одблеска
.
С
леве
стране
још
лежи
на
језеру
црна
сенка
нагромадно-грдних
стена
и
зелене
планине
,
и
у
њој
се
види
сваки
кланац
и
чука
,
свако
парче
снежних
лавина
које
се
у
падежу
заглавило
међ
испуцано
стење
,
сваки
храст
и
џбун
с
Химелрајшке
ливаде
,
свака
бела
кућица
из
Карбахмиле
,
све
се
то
види
у
језеру
као
у
каквом
каменорезу
.
А
десно
,
као
да
вије
доста
оно
море
пламених
боја
,
на
десној
половини
језера
беше
небројено
гондола
са
китнастим
балдахинима
,
са
црвеним
јастуцима
,
са
заставама
свију
народа
на
свету
(
за
чудо
много
застава
беше
са
бојама
и
звездама
велике
републике
)
,
осем
тога
промицаху
кроз
те
господске
гондоле
пуно
ајнбајмелна
,
чунова
из
једног
дрвета
у
којима
нема
више
места
но
за
једног
возара
,
пуно
оних
пљоштих
лађа
што
преносе
со
из
Ебенса
у
гмунденске
магацине
(
Plätten
)
и
које
под
тешким
теретом
до
саме
ивице
у
језеро
тону
,
пуно
„
траунфарера
“
,
пуно
белих
једара
која
далеко
у
језеру
изгледаху
као
беле
тице
које
изнад
воде
лете
,
пуно
витких
весала
која
се
у
одмереном
такту
спуштаху
у
зелено
језеро
,
и
подизаху
у
зрак
да
затрепте
као
да
су
у
само
злато
и
сребро
захватала
.
Бог
зна
колико
смо
нас
троје
стајали
на
обали
,
у
сред
онолике
гомиле
народа
и
онаке
ларме
као
што
само
на
пијаци
бити
може
,
не
видећи
и
не
чујући
ништа
,
не
мичући
се
с
места
,
на
коме
нас
је
очарало
то
језеро
...
Ми
смо
,
док
смо
били
деца
,
често
слушали
приче
о
вилистанима
у
којима
је
необуздана
машта
китила
најлепшим
драгоценостима
своје
богате
ризнице
тај
надземаљски
иди
подморски
и
подјезерски
свет
,
и
бејасмо
убеђени
да
се
ништа
сјајније
и
лепше
не
може
ни
замислити
,
а
камо
ли
видети
,
а
ево
сад
пред
нама
један
свет
,
према
коме
се
оне
бледе
слике
губе
као
магле
пред
сунчаним
зрацима
.
—
А
,
децо
?
—
започе
Пепи
—
како
вам
се
допада
гмунденско
језеро
?
Јесам
ли
претеривао
мојом
хвалом
?
—
—
Ја
сам
само
један
пут
у
своме
животу
био
у
оваком
расположењу
као
у
овај
мах
—
одговори
мој
земљак
полако
,
и
на
његовом
дицу
беше
нека
необична
ведрина
и
озбиљност
—
и
то
беше
лане
кад
једном
случајно
у
по
дне
прођох
поред
бечке
опере
па
видећи
где
свет
јури
на
некаку
академију
(
ви
знате
какве
славне
концерте
даје
оркестар
оперски
сваке
недеље
и
празника
у
по
дне
?
)
и
ја
уђох
.
На
програму
беше
само
четири
комада
,
једна
симфонија
Бетховена
,
по
нешто
од
Мозарта
и
Менделсона
и
на
послетку
композиција
Хектора
Берлиоза
—
чини
ми
се
да
се
звала
„
Мирно
море
“
или
„
тишина
на
мору
“
—
од
кога
ја
донда
не
бејах
ништа
чуо
.
Кад
одсвираше
,
браћо
,
мени
—
мени
је
исто
овако
било
као
данас
од
овога
погледа
.
Као
што
ми
онда
беше
жао
што
не
могу
да
претворим
све
живце
мојега
тела
у
чуло
за
слушање
,
тако
би
сад
хтео
да
се
нешто
сви
милиони
клетака
из
којих
се
моје
тело
састоји
могу
претворити
у
саме
очи
,
да
се
нагледам
те
безграничне
лепоте
у
природи
.
Наши
противници
који
се
,
доказујући
да
је
људска
душа
нешто
што
се
као
готова
целина
у
човечије
тело
при
рођењу
удухне
,
и
при
последњем
даху
издухне
,
доста
поштапљу
тиме
,
веде
:
„
Узмите
сва
велика
дела
славних
песника
и
уметника
.
Зар
су
оне
дивоте
,
које
далеко
над
овом
прљавом
земљом
трепте
у
сферама
немогућних
идеала
,
зар
су
оне
само
копије
,
зар
су
то
слике
које
су
могле
с
поља
,
искуством
доћи
у
душу
?
“
А
ја
велим
,
кад
је
природа
тако
безгранично
лепа
и
савршена
,
и
кад
су
наша
чула
кадра
такве
утиске
да
доносе
нашој
души
из
природе
,
као
што
су
н
.
пр
.
ова
два
која
вам
поменух
,
онда
ми
не
требају
никакви
мехови
који
удухњују
и
исишу
људске
душе
из
тела
,
градећи
од
једне
нераздељне
целине
,
двоје
!
—
Ја
несам
никад
својега
земљака
видео
у
тако
озбиљном
расположењу
,
па
га
стадох
мерити
од
главе
до
пете
.
Пепи
се
једва
уздржавао
од
смеха
док
је
он
говорио
,
а
кад
је
свршио
,
он
само
што
прсну
и
паде
му
на
прса
,
па
се
тресао
као
да
је
полудео
.
Земљак
плану
и
хтеде
да
га
одгурне
од
себе
,
ал
’
Пепи
се
тако
смејао
од
срца
,
и
тако
је
смешно
изгледао
кад
подиже
своје
сузне
очи
молећи
за
милост
,
да
се
мало
по
мало
заценисмо
и
нас
двојица
...
Смех
је
прилепчива
опасна
болест
...
За
час
се
скупи
гомила
сељака
и
раденика
из
содаре
око
нас
,
радознало
загледајући
нас
...
Њихова
лица
која
у
опште
не
изгледају
особито
интелигентна
,
изгледаху
у
тај
мах
од
радозналости
тако
глупа
,
да
се
ми
још
више
завалисмо
у
смех
.
Посрћући
дођосмо
до
прве
гондоле
,
стропоштасмо
се
на
јастуке
,
а
Пепи
само
што
показа
возарима
руком
пут
Орта
,
па
се
прући
колики
је
дуг
у
чамцу
.
Кад
смо
се
утишали
,
бејасмо
сва
тројица
подобро
изнемогли
.
—
Опрости
Сервијанер
—
започе
Пепи
,
по
што
је
опет
прикупио
толико
снаге
да
може
говорити
—
опрости
,
ако
те
је
мој
смех
увредио
.
Ја
сам
појмио
лепу
мисао
коју
си
хтео
да
искажеш
и
ја
те
за
њу
поштујем
,
али
ти
си
је
тако
грозно
исказао
да
...
тако
ми
оне
три
усамљене
длаке
на
ћелавом
темену
немачкога
спаситеља
Бизмарка
...
.
(
овде
у
мал
’
Пепи
на
ново
не
поче
да
се
смеје
,
али
се
одмах
ухвати
за
трбух
)
Ајао
,
ја
ћу
да
добијем
грчеве
.
Смилуј
се
Сервијанер
,
немој
да
ме
тако
гледаш
...
-
—
—
Та
немој
се
церекати
више
,
доста
један
пут
.
Кажи
људима
куда
ваља
да
нас
возе
!
—
—
Благословен
да
си
и
ти
и
сви
твоји
потомци
што
ме
подсећаш
на
моју
чичеронску
дужност
,
гвоздена
дужност
ће
ме
спасти
.
Хеј
Јергл
,
хоћемо
ли
испод
ћуприје
или
око
замка
па
у
Алт-
Минстер
?
—
Возар
коме
беше
име
Јергл
обрну
се
к
нама
:
—
Ја
велим
сад
да
ударимо
око
Орта
,
па
кад
се
вратимо
испод
ћуприје
,
да
господа
виде
замак
са
свију
страна
!
—
—
Лепо
,
лепо
Јергл
,
гледај
да
им
покажемо
све
дивоте
нашега
језера
,
па
ће
онда
долазити
и
осем
теферичког
воза
!
—
За
тим
рече
нама
—
овај
олупани
орман
,
или
„
замак
“
као
што
га
Јергл
зове
,
био
је
гмунденски
град
пуних
осам
стотина
година
,
и
прелазио
с
једне
властеоске
породице
на
другу
док
на
послетку
није
пао
у
приватно
имање
нашега
императора
—
кога
Бог
нека
на
много
лета
поживи
!
—
као
и
многа
друга
раубритерска
гнезда
која
време
није
згладило
са
лица
земље
!
—
—
А
која
их
мука
натера
да
према
острву
подигну
још
један
градић
,
кад
оток
није
ни
двадесет
хвати
од
обале
?
—
—
Е
,
и
то
има
своју
причу
.
Сваки
брежуљак
,
свака
црквица
,
свако
местанце
око
језера
има
свој
романтички
накит
у
причама
које
прелазе
од
колена
на
колено
,
растући
и
разгранавајући
се
док
не
постану
читави
романи
.
Пре
него
што
ће
имање
прећи
на
грофа
Валса
,
у
XВ
веку
,
становала
су
у
њему
два
брата
,
па
се
заваде
—
да
л
’
око
какве
девојке
у
коју
су
се
н
.
п
.
обојица
заљубили
,
иди
око
бабова
руха
и
оружја
,
или
око
чега
другог
,
то
зависи
од
особне
наклоности
причала
на
кога
вас
судбина
нанесе
—
и
поделе
се
.
Тако
је
поникла
она
друга
половина
замка
на
обали
.
Међу
тим
...
—
овде
опази
Пепи
да
га
ми
ни
један
не
слушамо
па
гракну
—
Ама
,
децо
коме
ја
причам
?
—
—
Причај
овим
мртвим
тврдокрилцима
и
осталим
џиновским
бубама
што
по
језеру
на
леђима
пливају
.
Збиља
од
куда
их
толике
хиљаде
у
језеру
?
—
—
Нешто
их
попада
од
умора
при
летењу
преко
језера
,
а
нешто
их
нанесе
ветар
кад
се
на
језеру
дигне
олуја
!
—
-
—
Зар
и
на
овом
мирном
,
питомом
језеру
може
бити
буре
?
Но
,
то
мора
изгледати
као
кад
се
каква
женица
с
анђелским
благим
лицем
љути
!
—
—
Да
не
да
Вог
и
пречиста
дева
Марија
—
уплете
се
Јергл
у
разговор
—
да
нас
данас
ухвати
бура
далеко
од
обале
,
а
ви
бисте
видели
,
господине
,
како
је
страшно
наше
језеро
у
својој
срџби
!
—
—
Оно
истина
,
страшно
је
по
каткад
—
прихвати
опет
Пепи
—
али
ја
бих
не
само
из
„
хеца
“
него
и
рад
тога
желео
да
нас
ухвати
бура
,
да
вас
двојица
однесете
кући
потпуну
слику
нашега
језера
!
—
—
Хвала
лепо
на
тој
потпуности
—
рече
земљак
—
кад
нам
се
може
чамац
изврнути
,
а
ја
богме
несам
Леандар
да
препливам
...
.
—
-
Пепи
скочи
кад
зачу
име
Леандар
.
—
Сервијанер
знаш
ли
ти
причу
о
Хери
и
Леандру
?
—
рече
за
тим
прекинувши
га
у
речи
.
Ми
се
насмејасмо
.
—
Е
па
кад
знате
,
хоћете
ли
да
вам
испричам
како
се
око
нашег
језера
сачувала
та
бајка
?
Заиста
је
чудновато
да
се
на
златним
обалама
средоземнога
мора
и
око
језера
у
нашим
:
Алпима
,
у
два
тако
различна
народа
као
што
су
грчки
и
немачки
сачувала
скоро
једна
иста
песма
о
силној
љубави
двојих
младих
срдаца
...
—
—
Ја
бих
ти
,
са
мојим
другом
,
био
врло
захвалан
ако
би
нам
је
хтео
испричати
,
али
онако
као
што
доиста
сам
народ
прича
,
а
не
да
нас
вучеш
за
нос
као
ноћас
!
—
Не
бој
се
,
Сервијанер
,
сад
се
не
могу
китити
туђим
перјем
,
јер
сигурно
наша
сва
три
возара
знаду
ту
причу
.
Јергл
,
знаш
ли
ти
шта
је
било
са
јединицом
ћерком
грофа
штајерског
Стокара
,
која
је
била
испосница
у
штауенкирхенском
намастиру
?
—
—
А
који
гмунденац
не
би
знао
ту
лепу
причу
,
млади
господине
?
—
прихвати
возар
осмехнувши
се
—
Ја
сам
је
слушао
од
моје
старе
мајке
још
кад
сам
оволишни
био
—
и
он
показа
својом
жуљевитом
руком
колишни
.
—
Е
па
добро
,
Јергл
,
а
ти
слушај
како
ћу
ја
причати
овој
господи
па
ако
ударим
на
страну
,
или
станем
другаче
причати
,
него
што
је
било
,
а
ти
ме
поправи
.
Јес
’
чуо
?
Добро
