Менеје
немилосрдна
судба
,
каже
,
другом
опредјелила
!
“
Ал
’
све
то
говори
на
немецки
,
па
дође
много
лепше
!
Па
мало
коју
ноћ
да
не
говори
тако
из
књига
;
а
ја
седим
у
кревету
па
све
плачем
у
помрчини
и
кунем
те
проклете
списатеље
и
њихове
књиге
Гром
их
спалио
!
Седне
тако
какав
гладница
,
кога
мрзи
да
ради
ил
’
не
може
да
добије
у
амту
место
,
па
пише
и
мами
новце
и
залуђује
младеж
.
—
Та
...
оно
,
милостива
,
—
вели
Пера
,
—
ви
сте
у
праву
али
само
донекле
.
Ви
ту
мислите
на
оне
сензационе
романе
у
којима
је
све
измишљено
,
лажно
.
—
Та
јесте
!
—
упаде
гђа
Перса
.
—
Ето
баш
одономад
чита
ми
Меланија
,
како
је
једна
лађа
пропала
на
мору
и
сви
се
подавили
,
а
само
један
се
спас’о
на
једној
даски
па
се
и
он
после
једног
дана
удавио
.
Па
сад
,
откуд
се
у
књизи
зна
шта
је
он
радио
и
разговар’о
се
сам
кад
после
њега
нико
није
ост’о
,
а
и
он
се
три
дана
далеко
од
сваке
земље
удавио
сам
самцит
;
само
даска
остала
после
њега
!
!
—
Да
,
да
,
имате
право
,
—
вели
Пера
,
па
наставља
даље
.
—
Ви
ту
мислите
на
оне
романе
где
се
износе
људи
каквих
нигде
нема
и
доживљаји
којих
не
може
бити
у
реалности
;
типова
људи
који
нису
ништа
друго
него
створови
пишчеве
болесне
фантазије
.
Против
таких
сам
и
ја
,
и
сваки
који
зна
шта
се
захтева
од
једног
доброг
романа
.
Али
има
верујте
и
корисних
ствари
,
које
су
верно
огледало
,
верна
слика
друштва
;
има
романа
у
којима
се
бичем
немилосрдне
и
неумитне
сатире
шиба
страшна
поквареност
друштвена
.
—
Па
сад
...
оно
не
кажем
баш
да
нема
;
оно
што
има
боље
,
томе
част
и
поштење
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Али
тек
,
ја
бар
увек
помислим
да
су
друге
сретније
матере
што
им
ћерке
нису
тако
пасиониране
за
науку
и
за
читање
,
па
кажем
у
себи
:
„
Боже
,
како
је
,
ето
,
ова
наша
госпоја
Сида
срећна
мати
!
“
И
толико
пута
говорим
овој
мојој
:
„
Што
се
не
угледаш
,
кажем
,
на
твоју
старију
другарицу
Јуцу
?
!
Ето
,
кад
си
,
кажи
ми
,
њу
видила
да
је
узела
књигу
па
да
чита
!
?
Него
та
лепо
стоји
све
уз
своју
искусну
матер
па
се
учи
и
помаже
јој
к’о
добра
ћерка
матери
;
ради
по
кући
све
:
кисели
краставце
,
прави
комлов
,
кува
сапун
,
копуни
живину
и
ради
све
таке
кућевне
ствари
и
учи
се
виршафту
још
док
је
за
времена
“
—
—
Богме
чита
и
моја
Јула
и
ако
је
млађа
!
До
душе
не
велим
баш
да
се
завлачи
по
шифонерима
,
али
тек
чита
и
то
преда
мном
чита
!
Не
,
не
,
чита
она
;
варате
се
,
слатка
,
кад
мислите
да
само
ваша
Меланија
чита
!
—
прекиде
је
јетко
гђа
Сида
видећи
куд
циља
гђа
Перса
.
—
Те
још
како
чита
она
,
па
све
на
глас
!
—
Ако
сте
тако
страсне
читатељке
,
—
умеша
се
обазриви
Пера
обратив
се
Меланији
,
—
могу
вас
послужити
заиста
лепим
романима
о
којима
се
сувремена
критика
најпохвалније
изразила
.
—
Баш
ћу
вас
молити
,
—
вели
Меланија
.
—
Ишти
и
ти
,
несрећо
,
једну
!
—
шану
брзо
гђа
Сида
Јули
и
гурну
је
кришом
појаче
.
—
Ако
желите
Работнике
на
мору
или
Последње
дане
Помпеја
или
Преходницу
коју
је
издала
Српска
Омладина
.
—
Ја
ћу
вас
молити
за
ову
трећу
књигу
за
моју
Јулу
,
—
похита
гђа
Сида
.
—
О
,
с
драге
воље
,
—
вели
Пера
.
—
Ако
су
на
немецки
написане
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
онда
ће
боље
бити
,
да
је
пошљете
Меланији
;
она
здраво
добро
говори
немецки
,
па
ће
она
прочитати
и
Јули
све
на
српски
исприповедати
и
протолковати
.
—
А
не
,
милостива
!
Све
је
баш
на
српском
,
ту
скоро
преведено
.
Работнике
је
превео
Ђорђе
Поповић
а
Помпеје
Лаза
Костић
.
А
Преходница
је
већ
оригинал
;
у
њој
има
једна
красна
приповетка
,
Карловачки
ђак
од
Косте
Руварца
.
—
Ах
,
бештијо
једна
,
гледај
само
како
је
пакосна
,
мора
да
уједе
!
—
рече
у
себи
гђа
Сида
љутита
а
посматра
Перу
и
Меланију
како
су
сели
једно
до
другог
па
разгледају
албум
.
—
Персо
,
деде
мало
вина
,
—
вели
поп
Ћира
.
—
Господин-Перо
,
та
дете
,
немојте
се
ту
снебивати
и
женирати
због
промене
,
моја
кућа
и
господин-Спирина
кућа
то
је
једно
исто
.
Немојте
после
да
се
тужите
да
вам
је
било
дуго
време
.
—
А
благодарим
.
Ја
сам
себи
нашао
најпријатније
забаве
;
разгледам
албум
,
—
извињује
се
Пера
који
се
већ
почео
знојити
по
челу
и
око
себе
помало
све
у
дупликату
виђати
.
—
Ајте
још
по
једну
,
—
наваљује
поп
Ћира
.
—
Разговор
,
к’о
што
видим
к’о
да
малаксава
.
Донеше
и
вино
и
чисте
чаше
и
стадоше
сипати
.
Гђа
Сида
је
била
љута
као
змија
видећи
да
јој
је
превучена
штрикла
преко
свију
њених
рачуна
и
у
тој
срдитој
својој
немоћи
била
је
готова
да
учини
свашта
.
И
оно
,
чега
се
писац
бојао
у
прошлој
Глави
у
овој
се
и
догодило
.
Јер
наливајући
чаше
гђа
Перса
на
један
мах
пребледе
и
као
окамењена
посматраше
гђу
Сиду
шта
ради
.
То
је
приметила
и
Меланија
и
слутећи
буру
приближи
се
Пери
тако
близу
да
је
,
разгледајући
с
њим
заједно
албум
,
косом
својом
додиривала
образ
Перин
.
Пера
је
претурао
листове
албума
,
гледао
и
питао
,
а
Меланија
му
одговарала
.
Каквих
ти
ту
све
фотографија
није
било
.
Различних
и
по
полу
и
по
годинама
старости
и
по
сталежу
,
а
највише
је
било
Меланијиних
.
Кроз
цео
албум
било
је
највише
њених
фотографија
у
разним
позитурама
,
изразима
,
разном
оделу
,
у
разном
душевном
расположењу
и
на
послетку
у
разним
сезонама
годишњим
а
према
свакој
њеној
слици
визави
по
какав
млад
јурат
,
медецинар
,
доктор
,
официр
уланерски
,
хусарски
,
инфантериски
па
чак
и
један
(
невероватно
у
Банату
!
)
„
маринерски
“
официр
!
Тако
на
једној
Меланија
замишљено
чита
,
а
према
њој
на
другој
страни
млад
медецинар
;
на
другој
са
рајтпајчем
а
према
њој
бркати
хуланерски
официр
;
на
трећој
нека
стена
и
шкољке
неке
на
морској
обали
а
према
њој
маринерски
обријани
официр
;
на
четвртој
јесењи
суморан
ландшафт
а
она
наслоњена
на
неку
рујину
,
суморна
такође
,
а
мисли
јој
блуде
некуд
у
даљини
;
на
петој
с
рукама
у
муфу
и
пахуљицама
снега
;
на
шестој
с
лалом
и
зумбулом
у
руци
;
на
седмој
у
лаком
,
врло
,
врло
лаком
оделу
са
снопом
житнога
влаћа
као
она
древна
божица
Церера
.
За
тим
долазе
силне
друге
слике
.
Неки
солгабирови
са
зашиљеним
и
трговци
са
опуштеним
брковима
;
неке
бабе
са
солуфима
са
каквима
малају
Изабелу
шпанску
краљицу
,
неке
прије
са
великим
кринолинима
и
удаваче
са
Амором
од
гипса
покрај
њих
;
неки
Омладинци
у
душанкама
са
дугом
косом
и
разастртом
„
Заставом
“
и
„
Даницом
“
на
столу
и
удовице
са
брошем
незаборављенога
покојника
;
неке
групе
са
лицима
као
порцуланске
„
супшисле
“
без
носа
и
уста
а
са
очима
мастилом
поправљеним
,
и
на
послетку
као
последња
у
албуму
слика
чувеног
лопова
Рожа
Шандора
бавећег
се
на
поправци
у
Куфштајну
—
Док
су
ови
разгледали
фотографије
,
гђа
Перса
је
посматрала
гђу
Сиду
а
гђа
Сида
једну
празну
чашу
коју
је
дигла
и
стала
окретати
и
разгледати
према
прозору
,
па
за
тим
хукну
у
њу
два
три
пута
и
стаде
је
брисати
својом
чистом
цицаном
кецељом
.
Сад
,
да
ли
је
баш
чаша
била
прљава
или
није
,
то
вам
писац
не
уме
казати
,
јер
таке
ситнице
у
стању
је
само
женско
оштро
соколово
око
(
па
чак
и
кад
наочари
понесе
!
)
да
примети
,
а
гђа
Сида
је
била
пажљива
,
врло
хаглих
и
врло
чисменка
.
—
Проклете
муве
!
—
рече
као
више
за
себе
гђа
Сида
,
—
за
то
ја
увек
кажем
да
је
боља
зима
.
—
А
шта
вам
је
сад
наспело
,
госпоја-Сидо
?
!
—
пита
је
гђа
Перса
а
сва
позеленела
од
притајена
једа
.
—
Проклети
ови
млађи
!
Баш
се
човек
ни
за
часак
не
може
на
њих
ослонити
!
—
Та
знам
,
знам
,
слатка
госпоја-Сидо
,
—
вели
гђа
Перса
а
усне
јој
све
побелеле
и
суве
,
а
глас
дрхће
,
—
ал
’
тек
баш
нисте
морали
ви
то
да
радите
,
драга
госпоја-Сидо
!
—
Тхе
,
шта
ћу
,
кад
нисам
напред
знала
шта
ме
чека
!
...
А
ја
боме
не
поведох
сад
за
вашу
љубов
за
собом
једног
пединтера
!
—
вели
гђа
Сида
и
метну
руке
на
трбух
.
—
Та
ман’те
...
знам
вас
већ
,
знам
...
ви
већ
морате
ту
ваше
—
—
Тхе
,
тако
сам
научила
од
моје
покојне
матере
,
тако
и
ја
воспитавам
моју
кћер
Јуцу
,
—
вели
гђа
Сида
а
гледа
једнако
у
Перу
,
—
боље
ја
да
јој
кажем
сад
,
него
свекрва
или
муж
после
!
А
друго
,
научила
сам
код
своје
куће
,
да
ми
је
све
чисто
,
—
рече
гђа
Сида
сва
бледа
а
ноздрве
јој
побелеле
и
прекрсти
руке
па
опет
погледа
на
Перу
(
који
остави
Албум
и
поче
читати
Риналда
Риналдинија
)
,
као
да
му
очима
хтеде
рећи
:
Зар
није
тако
?
—
Чудо
,
госпоја-Сидо
,
...
кад
сте
баш
така
„
чисменка
Анка
“
,
...
чудо
да
нисте
понели
са
собом
поред
„
шнуфтикле
“
и
какву
опирачу
.
—
А
,
„
шнуфтиклама
“
сте
ви
научили
да
бришете
чаше
;
јест
,
ако
ћете
баш
да
знате
!
—
вели
гђа
Сида
па
и
опет
погледа
у
Перу
који
се
само
окреташе
час
једној
час
другој
попадији
.
—
Та
,
та
,
та
,
госпоја
Сидо
,
...
Персо
.
Та
који
вам
је
ђаво
сад
опет
?
!
—
пита
их
поп
Ћира
који
је
,
живо
разговарајући
се
с
поп-Спиром
,
тек
при
крају
ове
сцене
приметио
нешто
.
—
А
шта
је
то
сад
опет
?
—
пита
поп
Спира
који
никако
није
ни
опазио
како
се
развијао
дијалог
,
јер
је
баш
приповедао
поп-Ћири
докле
мисли
хранити
и
кад
мисли
заклати
крмка
.
—
Та
,
шта
је
то
?
!
Та
,
шта
сте
почеле
к’о
деца
!
—
Та
ето
,
—
вели
госпоја
Перса
,
—
дошле
јој
лутке
к’о
обично
,
одавно
нису
—
—
Јуцо
!
—
устаје
гђа
Сида
сва
зелена
и
огрће
велику
мараму
.
—
Ајд’мо
кући
;
време
је
,
стижу
краве
.
—
Та
,
госпоја
Сидо
,
та
ман’те
се
комендије
!
—
зауставља
је
поп
Ћира
.
—
Та
,
пустите
је
!
—
вели
поп
Спира
,
—
боље
нек
се
тамо
испраска
.
Ето
ње
сутра
—
—
Аја
,
неће
моја
нога
више
крочити
у
ову
умацурану
кућу
!
...
Спиро
,
ајд
’
одма
’
и
ти
кући
!
—
Е
,
баш
си
потрефила
!
—
вели
поп
Спира
.
—
Седи
,
Јуцо
дете
,
а
мама
нек
иде
.
—
Јуцо
,
напред
,
олбрекц
!
—
командира
гђа
Сида
и
залупи
врата
и
пљуну
за
собом
.
Шта
ће
Јула
него
се
диже
,
погледа
Перу
благо
и
тужно
и
следова
разјареној
мами
.
—
А
ви
кад
сте
така
чисменка
,
госпоја-Сидо
,
—
рече
и
потрча
за
њом
гђа
Перса
,
—
а
ви
онда
ето
бар
дођите
сутра
после
подне
,
да
помогнете
и
екшплицирате
мојој
Ержи
,
кад
—
—
Зови
ти
твога
покојног
деку
,
бештијо
чифуцка
!
—
грми
из
авлије
гђа
Сида
.
Ово
последње
нису
ни
чула
оба
попа
,
јер
је
Меланија
одмах
скочила
за
клавир
,
да
забашури
,
па
засвирала
и
запевала
омиљену
папину
песму
:
„
Сјајни
мјесец
иза
горе
“
,
па
тако
нису
ни
придавали
много
важности
овом
сукобу
.
И
пошто
то
није
први
пут
било
,
надали
су
се
да
неће
ни
последњи
пут
бити
;
а
после
,
и
један
и
други
поп
били
су
после
ручка
увек
мирољубиви
и
добре
воље
,
за
то
су
и
после
ове
сцене
продужили
—
к’о
да
ништа
није
ни
било
—
да
пију
и
да
се
разговарају
о
економији
.
—
Молим
вас
,
немојте
да
вас
то
збуни
ни
најмање
,
господине
,
—
вели
му
гђа
Перса
,
—
ви
је
сад
први
пут
видите
па
вам
је
чудно
можда
.
Она
је
така
,
дође
јој
тако
,
па
...
ал
’
иначе
је
,
уверавам
вас
,
добра
срца
,
до
сутра
ће
она
то
већ
све
заборавити
.
За
то
молим
,
молим
вас
само
се
забављајте
.
Слушајте
само
!
Како
вам
се
допада
Меланијин
глас
и
свирање
?
У
селу
доста
,
боме
,
и
оволико
.
А
то
је
папина
омиљена
песма
,
јербо
зна
она
и
модерн
песме
,
је
ли
,
Николајевичу
?
(
Тако
је
гђа
Перса
пред
странцем
ословљавала
свога
попу
.
)
—
Ама
шта
је
то
било
,
Персо
?
—
запита
поп
Ћира
.
—
Та
ништа
,
за
Бога
;
наљутила
се
госпоја
Сида
што
сам
је
двапут
понудила
компотом
,
а
знаш
је
да
је
увек
така
кад
су
врућине
и
кад
јој
муве
досађују
.
—
Боже
!
Па
зар
за
то
?
—
Ах
,
божанствена
песма
!
—
вели
Пера
и
тера
прстима
своју
бујну
косу
на
више
.
—
Та
и
запустила
се
доста
.
Како
ретко
свира
,
још
добро
и
свира
.
А
како
је
пре
лепше
свирала
!
Неке
комаде
свира
па
и
не
мари
,
к’о
од
беде
.
Тек
кад
нам
тако
неко
дође
онда
још
и
’
оће
,
а
иначе
не
можемо
је
намолити
.
А
тако
радо
слушамо
и
ја
и
Николајевич
.
(
Ту
се
„
Николајевич
“
мало
почеше
иза
врата
,
ал
’
не
рече
ништа
.
)
—
О
,
па
то
би
онда
требало
почешће
да
имате
гостију
,
—
вели
Пера
.
—
Па
ето
,
кад
би
на
пример
били
тако
сретни
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
па
да
вас
почешће
виђамо
у
кући
,
и
она
би
опет
онако
к’о
и
пре
свирала
.
—
О
,
молим
...
како
би
’
ја
то
желео
,
—
вели
Пера
.
—
Ја
ћу
,
дакле
,
бити
тако
слободан
.
—
Биће
нам
здраво
мило
.
Извол’те
.
Извол’те
кад
имате
слободна
времена
од
науке
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Врло
добро
!
Баш
и
тако
имам
сутра
да
донесем
госпођици
тражену
књигу
.
—
Та
ман’те
их
до
врага
!
Ми
к’о
људи
треба
да
смо
паметнији
.
Та
због
њих
смо
,
што
кажу
,
и
царство
наше
изгубили
.
Ајд
’
,
спаси
Бог
!
—
вели
поп
Ћира
поп-Спири
па
се
куцају
и
пију
.
—
Ал
’
баш
сте
ми
из
уста
извадили
!
Ајд
’
спаси
Бог
!
Па
,
да
се
то
иде
,
—
вели
задовољно
поп-Спира
устајући
.
—
Знам
ја
њу
добро
!
Али
до
довече
мора
ми
се
она
од-дурити
!
Е
,
па
сад
,
збогом
!
—
прашта
се
поп
Спира
са
свима
и
одлази
са
поп-Ћиром
.
—
Срећа
те
су
сви
паметнији
од
ње
у
кући
па
јој
не
даду
за
право
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Простакуша
једна
...
жао
ми
само
оног
детета
,
оне
Јуле
;
какво
та
воспитаније
може
добити
!
—
О
,
госпојица
Јула
је
доиста
симпатична
девојчица
,
—
вели
Пера
коме
се
учини
нешто
празна
соба
по
одласку
Јуле
.
—
Онај
њен
поглед
остаде
му
дубоко
у
срцу
.
Како
питомо
гледа
,
па
како
је
само
смерна
и
стидљива
—
—
И
вама
се
то
допада
!
?
—
чуди
се
очевидно
мало
уплашено
гђа
Перса
.
—
Боже
,
господин
’
Перо
,
баш
сте
ви
...
баш
је
ова
садашња
младеж
!
Свака
јој
се
женска
допада
—
—
Та
не
,
ал
’
верујте
,
пала
ми
на
памет
она
песма
:
„
У
Милице
дуге
трепавице
“
...
Па
она
њена
збуњеност
...
идеална
Српкиња
!
Па
тек
она
стидљивост
—
—
Простота
,
простота
боље
кажите
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Сад
,
нећу
да
кажем
да
је
она
крива
,
она
је
красно
дете
,
добро
дете
,
љупко
дете
.
(
Пера
завија
дугу
косу
за
уши
и
слуша
је
пажљиво
.
)
Тхе
,
али
све
је
то
само
за
прва
два
три
магновенија
.
Та
,
Бога
вам
,
и
лепо
лице
(
а
она
није
ружна
)
шта
вреди
ако
нема
ту
и
воспитанија
?
!
Лепота
прође
а
воспитаније
траје
,
што
кажу
,
до
гроба
.
А
кад
паметан
човек
већ
хоће
да
век
векује
,
а
он
гледа
,
до
душе
,
на
оно
прво
,
али
,
Бога
ми
,
још
више
и
на
ово
друго
.
Зар
не
?
—
Та
,
оно
,
до
душе
,
тако
је
—
—
Ах
,
ви
,
ви
!
—
прети
му
прстом
Меланија
и
гађа
га
цветом
који
дотле
држаше
на
грудима
.
—
Знате
ли
ви
да
ни
један
ваш
поглед
на
њу
није
измакао
мом
оштром
оку
!
Чувајте
се
,
господин
’
Перо
!
Знате
ли
ви
шта
то
значи
до
срца
увређена
сујета
?
Знате
ли
шта
све
може
једна
очајница
да
учини
?
!
...
Па
бар
да
вам
је
одговорено
равном
пажњом
,
него
—
—
Е
,
а
зар
је
она
сирота
крива
,
—
умеша
се
гђа
Перса
,
—
што
је
Бог
таку
створио
и
она
њена
мама
је
тако
воспитала
!
Само
„
јесте
“
и
„
није
“
,
па
ни
речи
више
да
бекне
.
Сачувај
,
Боже
,
такву
какву
каквом
мужу
који
се
бави
науком
па
му
треба
да
се
разговара
и
разгали
мало
—
—
О
,
пардон
,
—
прекиде
Пера
и
скочи
са
столице
.
—
Та
ово
се
већ
сви
разишли
!
Извин’те
,
што
сам
се
толико
задржао
.
Први
пут
,
па
толико
да
траје
визита
—
—
Први
пут
,
ал
’
немојте
последњи
пут
да
буде
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Господин
’
Перо
,
ја
ћу
целу
ноћ
мислити
на
вас
како
сте
ми
обећали
књигу
.
Догод
ми
је
не
донесете
,
мислићу
на
вас
,
само
на
вас
.
—
Ах
,
госпођице
,
кад
не
бих
желео
,
да
вас
што
пре
видим
,
не
бих
је
задуго
донео
,
...
само
да
што
дуже
мислите
на
мене
.
—
А
да
не
би
заборавили
,
ево
вам
овај
пукет
цвећа
.
Он
нека
вас
подсети
на
моју
молбу
и
на
ваше
обећање
,
—
вели
Меланија
.
—
Сећаће
ме
на
вас
—
—
Збиља
,
господин
’
Петровић
’
,
—
прекиде
га
Меланија
,
—
знате
ли
„
говор
цвећа
“
?
—
Говор
цвеће
?
Не
знам
,
госпођице
.
—
Штета
!
—
рече
Меланија
и
погледа
га
својим
црним
очима
тако
значајно
,
да
блага
Јулина
слика
ишчезе
једаред
за
свагда
из
срца
му
.
Пера
обори
очи
.
—
Ах
,
и
те
велике
школе
!
—
Јесте
,
—
вели
Пера
.
—
Омилитике
,
Догматике
,
ех
—
—
Шта
би
само
прочитали
из
то
неколико
цветића
!
—
А
ви
извесно
знате
?
—
пита
Пера
а
гледа
у
земљу
.
—
Па
што
ме
не
научите
?
—
Е
,
то
хоћу
,
ал
’
кад
добијем
од
вас
пукет
,
онда
ћу
вам
га
растумачити
и
поучити
,
али
тражим
од
вас
да
вас
нико
,
ал
’
нико
не
преслишава
...
па
ни
моја
најбоља
другарица
Јула
.
—
Ах
,
каква
,
—
рече
и
ману
сетно
руком
а
гледа
у
њу
.
—
Немојте
,
немојте
,
—
прекида
га
Меланија
,
—
знам
ја
мушки
неверни
род
.
—
Ал
’
уверавам
вас
—
—
Вероваћу
,
али
дајте
ми
прилике
,
доказа
и
времена
.
—
Па
...
дакле
да
вас
,
не
узнемирујем
ове
недеље
-
—
А
не
,
не
.
Сутра
вас
чекамо
.
—
Добро
,
—
рече
Пера
.
—
Дакле
...
љубим
руку
,
милостива
,
—
рече
и
пољуби
гђу
Персу
.
—
Клањам
се
,
госпођице
Меланија
,
—
рече
и
рукова
се
,
па
куражан
као
сваки
богословац
у
том
расположењу
додаде
плашљиво
и
полако
:
„
Лаку
ноћ
,
и
мило
и
драго
.
“
Меланија
му
одговори
пријатним
стиском
руке
и
Пера
сав
сретан
изађе
праћен
гђом
Сидом
и
Меланијом
.
—
Но
,
не
знам
шта
би
’
дала
,
—
говорила
је
гђа
Перса
,
купећи
шоље
и
чаше
са
стола
после
јаузна
,
—
да
се
нешто
могу
сад
створити
код
поп-Спириних
,
па
да
онако
из
прикрајка
гледам
и
слушам
,
како
ђипа
и
праска
она
паорска
бештија
!
—
Боже
,
они
сироти
брже
одовуд
него
одонуд
,
—
вели
Меланија
.
—
А
шта
је
то
било
,
Бога
ти
,
Персо
?
—
запита
поп
Ћира
који
се
вратио
у
собу
.
—
„
Шта
је
било
?
“
...
Ја
сам
јој
крива
,
што
јој
се
ћерка
не
уме
ни
окренути
!
А
кад
је
совјетујем
:
„
Воспитавајте
дете
,
госпоја-Сидо
,
то
се
данас
тражи
:
без
немецког
воспитања
данас
никуд
“
,
а
она
мислиш
да
потрчи
у
очи
...
Ето
јој
сад
!
Моје
пророчество
се
обистинило
;
јербо
ја
никад
којешта
нећу
да
кажем
...
Клавир
,
хеклерај
,
валцер
и
немецки
—
—
Ајд
,
ајд
,
видићу
и
твоју
памет
,
—
ману
руком
поп-Ћира
досадно
.
—
Ајд
’
уклони
се
с
том
лулетином
,
—
вели
гђа
Перса
,
—
да
излуфтирамо
мало
собу
.
—
Шта
ће
само
тај
млади
човек
помислити
?
!
—
Шта
је
помислио
то
је
и
рек’о
,
а
ти
ајд
пред
кућу
,
—
вели
гђа
Перса
.
—
Та
тек
да
није
без
комендије
,
—
рече
поп
Ћира
,
напуни
лулу
и
изађе
напоље
.
—
А
ти
сад
,
драго
дете
моје
,
гледај
шта
ћеш
!
А
пошло
је
само
тако
може
бити
!
Учинила
си
„
ероберунг
“
,
па
сад
не
пуштај
га
ни
за
часак
.
—
Не
брин’те
се
,
мама
!
Остав’те
ви
то
само
мени
.
Та
зар
сам
забадава
била
у
пансионату
!
...
Та
залудићу
ја
њега
к’о
Дона
Игнација
Дон
Маријана
у
Љубавном
Напитку
.
—
Еј
,
терету
мој
,
—
рече
гђа
Сида
кад
се
нађоше
код
куће
,
—
боље
да
сам
пањ
родила
него
тебе
!
Од
пања
би
’
вид’ла
бар
неке
асне
,
...
села
би
’
па
се
одмарала
у
старости
...
а
од
тебе
баш
никакве
!
—
Мамо
,
’
оћу
л
’
да
погријем
вечеру
?
—
пита
је
понизно
Јула
.
—
Јао
,
и
теби
је
још
до
вечере
!
—
дрекну
гђа
Сида
па
стала
па
је
гледа
.
—
Та
друга
на
твом
месту
дрекала
би
:
„
Отвори
се
,
земљо
,
па
ме
прогутај
!
“
а
ти
к’о
да
ништа
није
ни
било
!
—
Па
знате
како
се
једи
тата
кад
није
вечера
на
време
?
!
—
А
што
ниси
говорила
?
—
Па
говорила
сам
,
—
вели
Јула
.
—
„
Па
говорила
сам
“
...
Шта
си
говорила
!
Деде
,
шта
си
говорила
?
—
Па
што
ме
је
пит’о
.
—
Младић
учеван
и
воспитан
,
дош’о
из
вароши
...
(
из
Карловаца
,
несрећо
!
)
па
к’о
вели
:
„
Ако
се
нећу
са
господин-попином
ћерком
унтерхалтовати
а
да
с
киме
ћу
!
“
А
она
,
гледам
је
,
села
па
к’о
банацка
млада
гледа
преда
се
па
само
:
„
Јесте
“
...
„
Није
“
.
—
Али
,
мамо
—
—
Иди
ми
с
очију
,
сва
си
ми
мораста
!
—
Немојте
ме
,
мамо
,
само
псовати
,
—
моли
је
Јула
,
покри
лице
кецељицом
и
заплака
се
.
—
Лепо
је
младић
пита
,
а
она
се
укипила
к’о
...
Свети
Бона
у
шокачкој
цркви
,
па
ни
словца
—
—
Па
кад
ме
све
којешта
пита
,
—
рече
мало
јогунасто
Јула
.
—
Којешта
му
и
одговарај
!
—
обрецну
се
гђа
Сида
.
—
„
Којешта
пита
“
...
Којешта
сам
се
и
ја
некад
с
твојим
татом
разговарала
;
па
,
фала
Богу
,
ето
шта
нам
данас
фали
!
?
Да
се
нисмо
којешта
разговарали
,
не
би
се
ни
узели
!
...
Ваљда
смо
се
Доситејевим
филозофијама
разговарали
!
...
„
Којешта
ме
пита
!
“
Видиш
ти
ње
,
мустре
једне
!
Ваљда
те
неке
питати
колико
нам
је
крмача
опрасила
!
?
—
Јест
,
ал
’
он
ми
се
прдачи
—
—
Торњај
ми
се
с
очију
,
потпрдо
светска
!
Друга
би
се
,
да
јој
је
тако
штогођ
пасирало
,
сва
умацурала
од
плача
.
—
Ја
идем
код
Жуже
—
—
Иди
бестрага
кад
ниси
ни
за
шта
!
За
вечером
су
ћутали
и
јели
.
Поп
Спира
је
био
уморан
,
гђа
Сида
љута
а
Јула
к’о
убијена
што
се
све
то
тако
догодило
,
а
господин
Пера
је
тако
лепо
неколико
пута
погледао
,
а
она
се
тако
добро
осећала
ал
’
не
уме
и
не
зна
ништа
да
каже
.
За
то
су
сви
ћутали
.
Јула
је
једва
чекала
да
остане
мало
насамо
,
да
се
сита
исплаче
као
свака
несретна
девојка
која
босиљак
сеје
а
пелен
јој
ниче
.
Кад
је
Јула
отишла
,
да
намешта
кревете
,
гђа
Сида
једва
дочека
,
па
ће
рећи
:
—
Је
си
вид’о
само
ону
бештију
чифуцку
каква
је
?
—
Коју
бештију
?
—
запита
поп
Спира
уморно
.
—
Та
ту
твоју
„
слатку
“
госпоја-Персу
!
—
Па
шта
:
јесам
ли
вид’о
?
—
Боже
,
Спиро
,
и
ти
си
већ
све
то
заборавио
!
!
—
А
да
!
Е
,
па
ниси
требала
онако
на
крај
срца
да
будеш
!
—
Ето
,
сад
ја
на
крај
срца
!
...
Та
је
си
вид’о
само
како
су
салетиле
оног
јадног
момка
па
не
може
наша
Јуца
до
речи
да
дође
—
—
Па
...
нека
!
Шта
то
фали
!
Може
се
сутра
,
прексутра
сита
наразговарати
.
Ако
је
за
разговор
,
то
код
вас
никад
није
изгубљено
.
—
Но
,
и
ти
си
ми
неки
красан
отац
!
Та
и
куд
ће
се
ова
наша
мерити
с
оном
њеном
!
!
Тако
и
на
балу
,
тако
свуд
,
свуд
...
Увек
ова
наша
оде
у
запећак
.
Та
знам
је
само
на
балу
!
Оно
има
,
има
играња
...
ал
’
оно
њено
...
већ
,
већ
...
к’о
она
Иродијадина
ћерка
што
је
упропастила
,
Боже
ме
прости
,
онако
красног
једног
свеца
—
—
Ајде
немој
ту
којешта
говорити
—
—
Ти
којешта
говориш
—
—
Ама
ја
и
не
говорим
ништа
;
видиш
да
дремам
,
спав’о
би
’
.
—
Иди
,
не
пробудио
се
,
—
прогунђа
гђа
Сида
.
—
Ово
све
к’о
да
се
најело
бунике
данас
,
тако
говори
!
Севај
напоље
,
шта
си
ми
задимио
ту
с
том
твојом
лулекањом
.
И
овога
другог
попа
истераше
у
авлију
да
пуши
.
Баш
кад
је
Нића
боктер
прошао
испод
поп-Спирина
прозора
и
дунуо
једанаест
пута
у
рог
и
огласио
век
скоро
успавалом
шору
и
селу
да
је
једанаест
сахати
,
подиже
гђа
Сида
главу
тужећи
се
на
врућину
и
викну
преко
собе
поп-Спиру
:
—
Спиро
!
О
Спиро
,
спаваш
ли
?
—
А
?
—
Спаваш
ли
,
реко
’
?
—
Спавам
,
мани
ме
—
—
А
мора
ли
господин-Пера
узети
баш
поп-Ћирину
Меланију
,
кад
је
добио
за
учитеља
?
—
А
?
—
Ху
,
—
хукну
гђа
Сида
.
—
Мора
ли
учитељ
узети
Меланију
?
—
А
шта
ће
старцу
две
жене
—
—
Ух
,
та
не
стари
,
него
нови
учитељ
,
господин
Пера
—
—
А
,
он
!
...
Не
мора
—
—
Може
,
је
ли
,
коју
’
оће
?
—
Може
ако
хоће
и
нашу
Жужу
...
Мани
ме
да
спавам
.
—
Ал
’
баш
је
неће
узети
!
О
Боже
,
Боже
!
—
рече
зевајући
гђа
Сида
па
се
прекрсти
и
намести
боље
шлофкапу
(
коју
је
кришом
у
помрчини
метала
на
главу
,
јер
је
поп
Спира
страшно
мрзио
на
те
швапске
женске
шлофкапе
)
,
а
напољу
се
чуше
троми
кораци
сеоског
боктера
Ниће
који
се
у
даљини
гегаше
и
гласно
зевање
.
Тиме
се
заврши
овај
доиста
буран
дан
.
ГЛАВА
ДЕВЕТА
У
које
ће
читалац
видети
да
је
истина
оно
што
су
још
давно
рекли
песници
и
филозофи
,
и
то
је
:
да
је
све
зло
у
свету
(
од
Адама
па
до
наших
дана
)
дошло
баш
од
оне
половине
којој
гђа
Сида
и
гђа
Перса
припадају
;
јер
су
једну
малу
искру
,
меховима
своје
пакости
и
мржње
,
распирили
у
ужасан
пожар
.
У
њој
ће
се
изнети
све
оно
што
се
сутра
дан
,
а
,
и
следећих
дана
,
после
познатог
ручка
и
јаузна
,
догодило
Поп
Спира
је
сутра
дан
им’о
посла
у
пољу
у
винограду
и
по
њивама
,
па
је
са
свим
заборавио
шта
је
јуче
било
,
јер
кад
је
било
после
вечере
,
узе
лулу
и
дуванкесу
па
ће
рећи
попадији
:
—
’
Оћемо
л
’
тамо
преко
?
—
Није
него
уздуж
!
—
вели
му
гђа
Сида
.
—
Бог
с
тобом
,
Спиро
;
а
какво
те
„
преко
“
наспело
!
Зар
ти
није
доста
било
јуче
?
—
А
изветрило
је
то
чим
сам
изиш’о
на
јарош
!
А
па
онда
...
не
морамо
сваки
дан
пити
,
него
да
се
мало
видимо
и
разговарамо
—
—
Јао
мене
!
А
какав
те
разговор
нап’о
сад
,
наопако
ти
звонило
—
—
Ето
ти
сад
ње
,
како
само
говори
!
—
Та
да
!
А
каква
би
’
ја
мати
(
јао
жалосној
мени
!
)
била
,
да
данас
идем
тамо
?
!
—
Е
,
а
као
за
што
да
не
идемо
?
—
Та
зар
испред
носа
ти
га
одвукли
па
сад
нам
се
смеју
и
он
и
она
бештија
чифуцка
!
И
ми
,
ми
да
идемо
!
?
—
Па
шта
су
га
одвукли
?
—
И
одвукли
су
га
,
и
дочепали
су
га
,
и
неће
га
шале
пустити
.
Не
искобеља
се
више
тај
к’о
ни
паор
из
фишкалских
шака
!
—
Па
ваљда
се
сад
нећемо
тући
због
њега
?
!
...
—
Па
ваљда
да
останемо
флегматични
.
Е
,
Спиро
,
Спиро
,
не
носила
ја
ту
мантију
!
—
Па
девојачка
су
врата
сваком
отворена
...
А
он
нека
бира
;
има
очи
,
фала
Богу
,
није
ћорав
,
па
нека
бира
.
Ваљда
му
нећу
наметати
к’о
фалишну
форинту
.
—
Ху-у-у
!
Та
што
ће
је
изабрати
и
није
ми
за
то
толико
,
ал
’
што
ће
ми
пуцати
под
нос
она
бештија
!
.
.
И
онако
знам
шта
и
како
о
нама
говоре
—
—
Ех
,
ти
све
знаш
!
—
Све
,
све
!
Све
знам
,
Спиро
,
све
видим
,
Спиро
,
и
све
чујем
,
Спиро
,
ал
’
пусто
,
женско
сам
,
па
к’о
женско
морам
да
ћутим
—
—
Е
,
то
си
ти
прва
женска
што
ћутиш
!
—
Ћутим
,
Спиро
,
и
једем
се
само
у
себи
...
нисам
нека
свађалица
.
Слушам
па
гутам
.
Слушам
само
шта
говоре
за
нас
—
—
А
шта
говоре
?
—
запита
озбиљно
поп
Спира
и
седе
,
а
устао
је
био
да
иде
поп-Ћиринима
.
—
Шта
говоре
!
Говоре
да
си
паоренда
...
Да
ниси
ни
за
звонара
а
камо
л
’
за
попа
—
—
Е
,
то
ти
знаш
и
нико
више
.
—
То
сав
свет
зна
и
чује
,
само
су
теби
уши
воском
заливене
.
—
Па
ко
то
говори
?
—
Па
говоре
они
.
И
то
откад
.
Па
ја
се
све
чиним
и
невешта
...
К’о
велим
:
комшије
смо
,
па
није
лепо
да
се
свађамо
пред
паством
,
и
ваљда
ће
престати
већ
једном
,
кажем
.
Е
,
ал
’
оно
како
који
дан
све
горе
.
—
Хм
!
—
хукну
поп
Спира
.
—
Па
кад
си
чула
,
што
ми
ниси
то
одма
’
каз’ла
?
—
Па
ја
нисам
гђа
Перса
,
да
правим
сплетке
.
Али
сад
је
већ
доста
,
и
сувише
.
Само
кад
помислим
како
су
га
салетили
па
му
напунили
уши
!
...
Сирота
Јуца
,
ње
ми
је
само
жао
!
Она
,
дабоме
,
не
уме
онако
пиљити
мушкарцима
у
очи
и
преврћати
очима
к’о
она
њи’на
актерка
.
—
Ама
,
Сидо
,
све
ми
се
чини
да
ти
—
—
Ето
!
Што
га
нема
код
нас
;
а
код
њих
је
био
и
пре
и
после
подне
!
Дош’о
је
после
подне
још
кад
је
Жужа
ишла
по
вешплау
,
а
изаш’о
је
кад
су
се
краве
враћале
кућама
!
Изашли
пред
кућу
,
па
се
читав
сат
шпацирали
.
А
ја
је
гледам
,
па
ми
се
све
приврће
у
мени
и
кува
к’о
у
шпорерту
.
(
Спиро
,
треб’о
си
видити
,
а
ја
ти
не
умем
све
казати
!
)
Шпацира
се
с
њим
испред
куће
,
а
изнела
велику
лопту
што
је
на
презент
добила
од
оног
Швабе
капетана
сас
лађе
„
Maria-Anne
“
,
па
се
лопта
,
па
сваки
час
испусти
,
к’о
бајаги
,
лопту
,
а
лопта
се
откотрља
,
а
она
га
онда
моли
да
јој
донесе
,
па
кад
јој
он
донесе
лопту
а
она
му
зафалује
а
све
преврће
с
очима
и
стисне
га
за
руку
.
Кад
брж
’
то
,
кажи
ти
то
мени
и
протолмачи
?
!
А
фурт
се
нешто
смеју
а
особито
она
.
Он
и
којекако
;
снебива
се
сирома
’
младић
,
па
се
чуди
,
шта
га
је
снашло
.
Ал
’
она
,
смеје
се
,
Боже
,
смеје
,
смеје
,
па
мислиш
све
звони
сокак
од
њена
смеја
!
Она
му
нешто
говори
а
све
гледа
овамо
на
нашу
капију
—
баш
лепо
сам
видила
кроз
избијен
чвор
на
капији
—
а
он
се
само
смеши
.
А
она
смеје
се
,
Боже
,
смеје
,
па
забацила
главу
па
све
баца
ноге
и
шора
ногама
по
земљи
,
па
дигла
нос
у
небо
,
мислиш
Венус
је
,
нико
к’о
она
!
Ху
!
Та
у
мал
’
јој
нисам
притрчала
преко
сокака
;
а
купила
би
јој
мама
кофпуц
и
хорнодле
по
сокаку
а
локне
по
комшилуку
...
присело
би
јој
и
лоптање
и
смејање
!
...
Мора
да
се
нешто
преко
нас
подсмевала
,
не
сме
фалити
,
то
је
,
Спиро
,
к’о
ајмол
ајнц
;
јер
што
ја
видим
то
је
виђено
,
Спиро
,
па
пунктум
!
—
Хм
,
хм
!
—
вртео
је
главом
поп
Спира
.
Прошло
је
неколико
дана
после
овога
,
а
одношаји
се
не
само
да
нису
ни
мало
побољшали
,
него
су
се
све
више
и
више
заплетали
.
Пера
је
редовно
сваки
дан
долазио
поп-Ћиринима
а
тек
једаред
или
највише
дваред
ако
је
био
код
поп-Спириних
.
Гђа
Сида
је
увидела
наскоро
,
да
за
њену
Јулу
нема
никаква
изгледа
.
Јер
Јула
је
и
надаље
остала
онако
мирна
и
повучена
а
после
оне
сцене
у
поп-Ћириној
кући
још
више
.
Гђа
Сида
је
била
љута
и
чудно
јој
је
било
као
што
је
,
знам
,
чудно
и
читаоцима
,
али
писац
обећава
,
да
ће
скорим
сваки
читалац
видети
у
чему
је
ствар
.
Казаће
им
он
то
већ
на
своме
месту
,
и
знам
да
ће
им
онда
још
чудније
бити
,
како
то
да
се
нису
раније
сетили
,
кад
је
давно
у
романима
речено
да
се
срцу
не
да
заповедати
а
у
песмарици
записано
„
Није
благо
ни
сребро
ни
злато
,
већ
је
благо
што
је
срцу
драго
.
“
Међу
тим
док
је
Јула
силазила
,
и
као
звезда
залазила
за
оризонат
,
Меланија
се
све
више
пењала
.
Знала
је
око
Пере
тако
вешто
и
умиљато
да
се
понаша
,
да
му
је
већ
тешко
било
и
пола
дана
без
ње
.
И
не
знам
како
,
већ
тада
му
је
падала
на
памет
страшна
мисао
:
каква
би
то
велика
несрећа
била
,
да
нешто
као
поп
остане
удовац
да
му
—
не
дај
Боже
,
—
умре
така
попадија
!
Осећао
је
,
да
то
не
би
био
у
стању
преживети
.
И
слика
Меланијина
постајала
му
је
све
дражија
.
А
и
она
од
своје
стране
колико
га
је
само
својим
жртвама
обвезала
!
Уклонила
је
из
албума
све
мушкарце
испод
педесет
година
;
и
хуланерски
,
и
инфантериски
,
и
артелирски
,
па
чак
и
„
маринерски
“
официр
,
уступише
места
свршеном
клирику
Петру
Петровићу
чије
се
четир
фотографије
од
сад
налазиле
у
албуму
према
њој
.
Сваки
дан
би
им
одлазио
и
доносио
књиге
које
су
заједно
у
башти
под
орахом
читали
и
заједно
уздисали
ако
би
што
жалостиво
било
;
на
оним
тронљивим
местима
Пери
би
дрхтао
глас
,
а
Меланија
брише
танком
шнуфтихлом
нос
,
да
би
предупредила
поток
суза
.
Гђа
Перса
седи
и
подштрикава
попине
чарапе
,
и
она
слуша
,
само
што
она
не
плаче
,
али
се
ипак
чуди
,
како
то
све
тако
лепо
умеју
људи
да
измисле
и
саставе
,
к’о
да
су
баш
тамо
били
!
После
читања
чека
их
„
јаузн
“
,
а
после
овога
излазе
и
шетају
се
испред
куће
и
разговарају
,
а
разговору
заљубљених
никад
краја
.
Шетају
се
тако
већ
у
мрак
.
Па
дваред
триред
изађе
Ержа
и
јавља
,
да
је
сто
постављен
,
и
Пера
се
клања
,
а
Меланија
га
не
пушта
а
поручује
:
„
Кажи
мами
,
одма
’
ћу
!
“
па
се
даље
шета
.
„
И-ју
!
Е
,
та
баш
не
зна
шта
је
ни
стид
ни
срам
!
“
чуди
се
и
вели
гђа
Сида
гледајући
кроз
чвор
на
капији
.
„
Гледај
само
,
каква
је
;
уфатила
момка
к’о
крља
,
па
га
не
пушта
!
Та
та
би
,
каква
је
,
и
осванула
на
сокаку
.
Да
ми
није
жао
момка
,
баш
би
’
га
питала
:
мисли
ли
се
тако
сву
ноћ
шпацирати
,
па
би
’
му
послала
боктерски
рог
,
бар
да
знамо
ноћу
кол’ко
је
сати
!
“
И
опет
излази
Ержа
и
нуди
и
господина
Перу
на
вечеру
,
а
он
ил
’
прими
понуду
ил
’
се
учтиво
извини
,
клања
,
рукује
и
одлази
,
а
она
на
полуотворених
вратих
стоји
и
гледа
за
њим
,
све
док
не
савије
у
други
сокак
;
а
кад
савије
у
други
сокак
,
а
он
још
једаред
погледа
на
врата
,
а
она
још
стоји
и
гледа
за
њим
,
маше
му
марамом
и
улази
,
а
он
њој
мане
шеширом
и
залази
у
други
сокак
па
све
цупка
од
милине
и
никога
не
види
,
или
се
сваком
јавља
.
А
гђа
Сида
се
само
крсти
иза
оне
рупе
од
чвора
на
капији
,
крсти
се
и
чуди
и
вели
:
„
О
,
часни
те
,
девојко
!
“
Гђа
Сида
није
могла
то
да
трпи
,
сметало
јој
је
,
управо
кварило
њен
дојакошњи
ред
и
навику
.
И
она
је
научила
свако
предвече
да
седне
на
клупу
пред
кућом
,
па
да
се
јавља
мимопролазећима
и
да
даје
савете
Јули
која
седи
поред
ње
или
Жужи
која
у
то
доба
обично
полива
улицу
или
плеви
зубачу
,
да
не
би
седела
беспослена
,
јер
беспосленост
је
,
говорила
је
гђа
Сида
,
извор
толиким
пороцима
.
То
је
стара
њена
навика
од
толико
година
,
и
сада
,
гле
,
мора
да
је
се
одвикне
од
како
је
Меланија
почела
да
се
шета
испред
куће
!
Међутим
,
да
попусти
кад
је
она
у
праву
,
и
кад
је
она
газдарица
испред
своје
куће
па
све
до
пола
сокака
—
то
,
Бога
ми
,
никако
није
хтела
,
а
није
ни
тражити
.
Мислила
је
и
мислила
,
како
би
им
доскочила
—
и
на
послетку
се
досетила
,
славно
досетила
.
У
селу
нема
баш
Бог
зна
колико
полицијских
уредаба
,
управо
њих
има
доста
,
али
мало
их
има
који
их
зарезују
у
што
.
Сокак
или
авлија
,
то
је
све
једно
,
у
сваком
селу
.
За
то
и
у
овом
нашем
није
била
реткост
,
да
се
разапне
пајван
и
да
се
суши
веш
преко
сокака
.
Псује
,
истина
,
свет
и
пајван
и
газду
,
али
опет
остаје
све
по
старом
;
како
је
коме
удесније
тако
и
ради
.
Па
кад
је
то
све
тако
,
онда
ће
вам
разумљиво
бити
и
ово
што
је
гђа
Сида
сад
урадила
.
А
баш
јој
је
згодно
дошло
да
уради
што
је
смислила
;
није
имала
кога
да
пита
,
него
је
могла
сама
да
уради
,
јер
поп
Спира
ни
поп
Ћира
није
био
у
селу
.
Отишли
су
као
прекјуче
,
а
бавиће
се
још
не
знам
колико
који
на
путу
.
Дакле
,
све
к’о
поручено
,
жива
згода
.
Сутра
дан
већ
је
било
намештено
једно
решето
за
жито
(
ветрењача
)
и
радили
су
од
ране
зоре
до
мркла
мрака
.
Грдна
прашина
и
плева
летела
је
и
падала
,
благодарећи
поспешном
ветру
,
на
поп-Ћирину
кућу
баш
кад
су
изашли
да
се
шетају
,
а
решето
је
ужасно
заблебетало
и
лупало
,
да
је
Меланију
формално
ућуткало
и
ова
не
могаше
до
речи
доћи
.
—
А
,
а
,
то
се
не
може
издржати
!
—
виче
Меланија
.
—
Заиста
не
може
.
Готово
да
оставимо
шетњу
за
сутра
.
Клањам
се
,
госпођице
!
—
виче
Пера
.
—
Службеница
!
Баш
ми
је
жао
.
Ал
’
сутра
морате
ми
обећати
да
ћете
раније
доћи
и
дуже
остати
,
да
накнадимо
данашњи
губитак
.
—
С
драге
воље
!
Љубим
руку
!
—
рече
Пера
и
пољуби
је
у
руку
и
оде
.
Али
ни
сутра
дан
није
било
боље
.
Опет
је
решето
изнето
и
опет
су
почели
да
раде
баш
у
оно
доба
кад
је
најлепше
било
за
шетњу
испред
куће
.
Па
тако
и
прексутра
,
тако
да
се
то
досадило
не
само
Меланији
која
се
унтерхалтовала
,
него
и
свима
у
комшилуку
па
чак
и
баба-Тини
која
се
још
пре
педесет
година
унтерхалтовала
.
Шетња
је
давно
била
прекинута
,
за
читаву
недељу
дана
,
и
у
кући
поп-Ћириној
беше
дрвље
и
камења
на
гђа-Сиду
.
Госпођа
Ћириница
била
је
сва
зелена
од
љутине
и
чекала
само
да
се
поп
Ћира
врати
и
да
му
се
потужи
,
јер
,
како
се
изражаваше
,
није
била
рада
„
да
има
посла
са
језичним
женама
“
;
а
не
мање
је
у
исто
време
била
зелена
и
гђа
Сида
што
је
још
нико
од
поп-Ћириних
не
протестира
,
а
ето
већ
читава
недеља
дана
прошла
!
!
ГЛАВА
ДЕСЕТА
Њоме
се
враћамо
за
неколико
недеља
уназад
.
Кад
је
прочитају
читаоци
,
уједаред
ће
им
пући
пред
очима
и
мораће
узвикнути
:
„
Види
,
види
Јуле
!
“
јер
ће
им
са
свим
појмљиво
и
разумљиво
бити
Јулино
понашање
и
признаће
,
да
је
златна
и
умесна
она
позната
народна
пословица
која
вели
:
„
Испод
мире
три
ђавола
вире
.
“
Знам
да
су
многи
читаоци
,
(
па
ма
и
не
били
критичари
)
сумљиво
вртили
главом
кад
су
прочитали
претходну
Главу
,
јер
им
се
чудно
и
невероватно
учинило
,
што
се
Јула
тако
лако
утешила
,
док
јој
мама
још
једнако
праскала
због
Меланијиног
успеха
.
Пребациваће
писцу
,
да
није
добар
познавалац
људи
,
односно
женских
,
а
ако
се
међу
читаоцима
још
и
критичар
нађе
—
он
ће
извесно
додати
:
да
сво
даље
понашање
Јулино
није
довољно
мотивисано
.
Зар
једно
младо
женско
створење
—
рећи
ће
они
—
у
тим
годинама
(
а
колико
је
пак
година
Јули
,
колико
и
Меланији
,
то
писац
никако
није
могао
да
дозна
)
,
па
да
не
осећа
,
него
да
је
као
камен
према
ласкавим
речима
једнога
онако
лепог
и
пријатног
и
ученог
младића
,
и
после
да
је
тако
равнодушна
кад
јој
,
тако
рећи
,
испред
носа
односе
прилику
?
!
—
Тако
је
!
Истина
је
!
Али
је
и
то
истина
да
се
много
што
шта
у
овом
шареном
свету
и
не
може
да
мотивише
—
па
ипак
се
догађа
.
Али
писац
ће
се
ипак
потрудити
да
осветли
ствар
са
сваке
стране
,
тако
да
ће
све
и
мотивисано
и
јасно
бити
.
Биће
свега
доста
к’о
воде
.
Није
дакле
ни
Јула
била
„
каменита
стена
“
.
Онако
једра
и
здрава
и
она
је
осећала
,
и
њена
крв
је
бујније
струјила
у
жилама
,
срце
јој
јаче
било
,
образи
се
запламтели
жаром
који
се
једном
и
никад
више
у
животу
не
враћа
и
мисли
су
њене
од
неког
времена
често
блудиле
изван
куће
и
занимале
се
једном
њојзи
милом
и
драгом
сликом
већ
од
неколико
недеља
.
Али
то
је
још
била
велика
тајна
.
За
њу
је
мало
њих
знало
;
њих
двоје
младих
,
једна
стара
тетка
и
Онај
што
све
радње
људске
зна
.
Башта
поп-Спирина
,
која
је
била
велика
,
сучељавала
се
с
баштом
тетка-Макре
коју
је
цело
село
звало
тетком
,
али
која
је
била
права
тетка
само
Шаци
хирургу
.
Он
се
,
до
душе
,
звао
хирург
,
али
то
је
још
једнако
само
његова
жеља
била
,
јер
у
ствари
још
није
то
био
;
био
је
само
берберски
калфа
.
Али
што
није
било
може
да
буде
,
веле
паметни
људи
,
а
код
нашега
Шаце
у
толико
лакше
,
што
је
Шаца
већ
од
ране
младости
био
намењен
за
медецину
за
то
је
и
дат
у
Гимназију
али
је
већ
из
четврте
„
Латинске
“
био
истеран
због
атеизма
у
неком
виду
,
и
онда
шта
ће
с
њим
,
него
га
,
као
Србина
и
српског
газдачког
сина
,
даду
у
бербере
.
А
чим
сам
казао
шта
је
био
,
није
нужно
да
напомињем
,
да
је
леп
у
лицу
,
нежнијег
састава
и
питомије
нарави
а
појетске
наклоности
,
једном
речју
,
господске
персоне
,
што
рекли
.
Тако
исто
је
излишно
напоменути
,
да
се
лепо
носио
,
кицошки
чешљао
и
учтиво
понашао
,
те
га
је
и
женски
свет
радо
имао
.
Доста
је
само
да
прође
једном
сокаком
,
па
се
тек
осети
како
се
просипа
и
разлева
по
кућама
мирис
од
миришљава
сапуна
и
помаде
па
тек
затутњи
каква
босонога
на
капију
и
нађе
баш
онда
да
зове
комшиницу
из
преко
пута
,
само
да
му
да
на
знање
,
да
је
ту
и
да
га
прати
очима
.
Наравно
да
то
паорским
момцима
није
било
право
,
и
да
су
вребали
прилику
,
да
му
се
некако
одуже
;
али
он
је
,
не
марећи
много
за
подвиге
јунаштва
,
увек
гледао
да
не
да
каква
крупнијег
повода
,
познајући
паорска
грубијанства
.
Многа
је
женска
била
спевана
са
Шацом
у
песми
па
после
излемана
код
куће
;
и
обратно
,
то
јест
,
најпре
излемана
код
куће
па
после
спевана
у
песми
,
што
,
у
осталом
,
све
на
једно
излази
.
Но
на
ствар
.
Дакле
Шаца
хирург
је
имао
тетку
,
чија
се
башта
граничила
,
сучељавала
,
са
поп-Спирином
баштом
.
Као
што
је
познато
читаоцима
који
се
брију
,
бербернице
ни
у
вароши
не
раде
сваки
дан
,
него
већином
Суботом
и
Недељом
,
па
тако
је
и
у
селу
.
Читаве
недеље
Шаца
,
берберски
калфа
,
бави
се
другим
пословима
.
Или
удара
у
тамбуру
,
иди
преписује
Песмарицу
,
или
тражи
глисте
па
иде
да
пеца
рибу
(
у
јесен
хвата
штиглице
)
или
,
на
послетку
,
оде
код
тетка-Макре
.
Ту
је
једнога
лепог
дана
имао
прилике
да
види
кроз
баштенски
плот
Јулу
како
се
запурила
плевећи
башту
,
и
да
је
чује
кад
пева
.
Тако
данас
,
тако
сутра
,
еле
,
он
се
некако
тако
навикне
,
па
му
чудан
дан
кад
не
оде
својој
тетка-Макри
макар
на
неколико
тренутака
,
или
кад
Јуле
нема
у
башти
да
је
види
или
чује
.
Мало
који
дан
да
није
дошао
.
Понесе
зејтина
и
пола
туцета
бријача
,
па
седи
у
башти
и
оштри
бријаче
а
певуца
кроз
зубе
.
Доносио
је
понекад
и
тамбуру
;
па
кад
Јула
нешто
запева
,
а
он
је
прати
тамбуром
.
С
почетка
се
Јула
к’о
и
женирала
и
љутила
по
мало
,
јер
јој
се
учинило
,
да
је
Шаца
и
сувише
слободан
.
„
Е
,
а
откад
то
?
!
“
питала
се
у
себи
Јула
.
Сутра
дан
кад
је
дошла
и
запевала
,
није
чула
тамбуру
да
је
прати
.
Сада
је
видела
да
је
јуче
ваљда
нешто
љута
била
,
јер
,
напослетку
,
а
за
што
момак
и
да
не
пева
у
својој
башти
уз
своју
тамбуру
!
!
Данас
се
већ
не
би
ништа
љутила
.
Не
жели
баш
,
ал
’
не
би
јој
ни
неправо
било
.
Тако
мисли
а
једнако
копа
мотичицом
што
јој
је
тата
наручио
код
Орестија
ковача
.
Копа
и
мисли
.
Учини
јој
се
к’о
да
су
залупила
баштенска
врата
.
Слуша
.
Нема
ништа
.
Остави
мотичицу
и
приђе
плоту
,
па
вири
кроз
плот
.
Нема
никога
,
учинило
јој
се
само
.
А
тако
би
волела
да
чује
мало
тамбуру
;
нешто
је
расположена
данас
.
Гледа
у
башту
.
Тишина
;
нигде
никог
.
Ћарлија
ветар
,
ваљда
је
он
и
залупио
баштенска
врата
.
Љуља
се
ластар
и
дрвеће
и
цвеће
.
—
Гле
,
гле
!
Боже
,
баш
к’о
да
су
живи
!
—
вели
Јула
и
гледа
слатко
и
насмејано
на
цвеће
,
на
родин
кљун
и
ружу
,
како
се
једно
другом
клања
и
приближује
и
пада
у
наручје
,
па
к’о
да
се
љубе
.
Па
се
опет
раздвоје
и
стоји
свако
на
свом
месту
,
па
ћуте
к’о
да
ослушкују
да
их
когод
не
гледа
и
вреба
;
па
се
онда
опет
,
као
крадом
од
света
,
занихају
и
падну
једно
другом
у
наручја
па
се
опет
љубе
.
„
О
,
о
!
“
чуди
се
Јула
.
Прексутра
,
кад
је
Јула
дошла
пре
подне
у
башту
и
стала
плевити
,
запевала
је
по
свом
обичају
.
Песма
је
потекла
из
неког
расположења
које
даје
младост
и
расположење
,
а
не
из
какве
љубави
,
јер
Јула
још
није
била
заљубљена
(
и
ако
је
ово
већ
Десета
Глава
приповетке
)
.
Она
још
није
мислила
ни
на
кога
,
није
ни
дању
ни
ноћу
снивала
још
никога
.
Она
је
волела
своје
пилиће
и
гушчиће
и
своју
Милку
,
коју
јој
је
тата
још
као
јуницу
поклонио
,
а
од
чијег
је
проданог
млека
спуштала
крајцаре
и
сексере
у
своју
лончарску
„
шпаркасу
“
.
Па
опет
,
како
јој
је
мило
било
,
кад
зачу
из
баба-Макрине
баште
тамбуру
!
Јули
је
тако
мило
било
,
и
тако
је
весело
плевила
башту
,
да
је
с
травуљином
почупала
и
сву
мирођију
,
тако
да
су
сутра
дан
из
комшилука
морали
узајмити
мирођију
за
краставце
из
воде
бедећи
ону
Ракилину
дерлад
која
чини
пустош
по
свима
комшијским
баштама
.
А
дан
после
,
већ
се
толико
ослободила
,
да
је
запевала
баш
ону
исту
песму
коју
је
Шаца
малочас
ударио
у
тамбуру
.
Ах
,
како
је
Шаци
било
,
кад
је
чуо
,
да
му
се
неко
одазива
из
комшијске
баште
.
Одмах
после
те
песме
,
ударио
је
Шаца
у
тамбуру
и
сам
запевао
:
„
Чија
ли
је
тараба
,
Чија
ли
су
врата
,
А
чије
је
оно
луче
,
Што
оданде
гуче
?
“
Није
прошло
ни
колико
један
добар
Оченаш
да
се
прочитао
,
а
из
поп-Спирине
баште
зачу
се
најпре
(
очевидно
форме
ради
)
нека
старинска
песма
„
Тавни
лузи
и
брегови
,
кажите
мени
бједној
“
а
после
те
песме
и
једне
мале
паузе
,
зачу
се
из
поп-Спирине
баште
—
као
кад
певница
певници
одговара
—
и
друга
строфа
оне
песме
коју
је
Шаца
почео
:
„
Мамина
је
тараба
,
Мамина
су
врата
,
А
моје
је
оно
луче
,
Што
кроз
пенџер
гуче
“
!
То
беше
као
неки
одговор
на
раније
питање
,
бар
тако
га
је
Шаца
,
познајући
—
што
рекли
—
лавиринат
женскога
лукавства
,
разумео
.
Остављам
сада
фантазији
мојих
читалаца
,
да
представе
себи
(
ако
су
,
то
јест
,
икад
у
животу
тако
преко
плота
и
тарабе
отпочињали
—
или
чак
и
имали
какав
—
роман
)
,
њима
остављам
,
да
представе
себи
,
како
је
било
и
Шаци
и
Јули
тога
тренутка
,
јер
то
се
и
не
може
описати
,
то
вреди
доживети
и
осетити
и
после
га
се
довека
сећати
.
Мило
обома
,
и
њему
и
њој
.
„
Нема
сумње
,
—
мисли
и
једно
и
друго
,
—
то
се
мене
тиче
!
“
Њему
мило
што
зна
,
да
то
сигурно
не
пева
госпоја
Сида
попадија
,
а
њој
опет
тако
исто
,
што
је
сигурна
,
да
стара
тетка-Макра
не
удара
у
тамбуру
.
Тако
су
се
још
после
неколико
дана
тамбуром
разговарали
,
а
после
су
се
већ
служили
прозом
;
почели
су
се
,
то
јест
,
помало
и
разговарати
.
—
А
,
јесте
л
’
сваки
дан
тако
вредни
,
фрајлице
?
—
осмелиће
се
Шаца
једнога
дана
и
запитаће
је
.
Јула
ћути
и
ради
даље
.
Кратка
пауза
.
—
Фрајла-Јулијана
,
—
започе
опет
Шаца
,
—
јесте
л
’
,
реко
’
,
увек
тако
вредни
...
хе
,
хе
,
тако
к’о
данаске
?
—
А
шта
се
то
вас
тиче
?
!
—
рече
Јула
и
продужи
копање
.
—
А
помаже
л
’
вам
когођ
?
—
То
се
вас
баш
ништа
не
тиче
!
—
вели
Јула
и
стаде
разбијати
једну
грудву
земље
.
—
Хе
,
а
можда
ме
се
и
тиче
!
—
вели
Шаца
.
—
Е
,
а
за
што
да
вас
се
тиче
?
—
Па
уморићете
се
,
фрајла-Јулијана
!
Ето
ознојили
сте
се
,
.
.
па
ћете
назепсти
,
па
—
—
Е
,
па
нека
озебем
!
—
Е
,
ал
’
можете
се
и
разболети
!
—
Е
,
браним
ја
,
па
нека
се
разболем
!
—
Е
,
ал
’
можете
онда
и
умрети
!
—
Па
нека
умрем
...
има
,
фала
Богу
,
ко
ће
ме
жалити
.
Ваљда
ћете
ме
ви
оплакивати
?
!
—
рече
Јула
и
престаде
копати
.
—
Те
још
како
!
Ја
ћу
баш
највише
жалити
!
...
Сав
ћу
се
умотати
у
флор
,
Бога
ми
,
фрајла-Јуцо
!
Не
знате
ви
још
,
фрајла-Јуцо
,
како
сам
ја
здраво
чувствителан
—
—
И-ју
!
Ала
је
безобразан
!
(
Стаде
Јула
с
радом
и
погледа
га
)
.
Срам
вас
било
!
Севајте
одма
’
с
те
дере
.
Ма
...
Сад
ћу
звати
маму
.
Настаде
опет
пауза
.
Јула
продужи
копање
,
а
љута
јако
,
па
пребацује
себи
,
што
се
и
упустила
у
разговоре
.
—
Он
да
ме
жали
!
—
говори
Јула
онако
за
себе
.
—
Ви’ш
ти
то
њега
!
Унцут
један
.
Ал
’
сам
му
добро
и
одговорила
!
Нема
га
!
—
вели
,
а
уво
јој
окренуто
комшијској
башти
.
—
Јао
крста
,
не
знам
да
су
моја
!
—
рече
и
наслони
се
на
мотику
да
се
одмори
мало
.
—
Што
не
бекне
сад
штогођ
,
мустра
берберска
!
?
А
из
друге
баште
се
зачу
најпре
тамбура
а
затим
и
песма
:
„
Еј
,
да
је
мени
лећи
па
умрети
,
Ал
’
да
ми
је
смрти
не
видити
;
Да
ја
видим
,
ко
ће
ме
жалити
?
Жалиће
ме
моја
мила
нана
,
И
жалиће
још
милија
дика
;
Нана
жали
за
годину
дана
,
Дика
жали
за
недељу
дана
—
Еј
,
та
милија
је
дикина
недеља
,
Нег
’
нанини
’
сто
година
дана
!
“
—
И-ју
,
ала
је
безобразан
!
—
прошапута
Јула
,
кад
онај
поче
песму
,
али
је
за
то
опет
пажљиво
до
краја
саслушала
!
—
Е
,
баш
је
безобразан
!
—
А
за
тим
уздахну
,
па
стаде
даље
да
копа
.
—
Је
л
’
он
само
берберин
,
...
унцут
је
он
!
—
вели
Јула
,
а
окопава
све
што
јој
под
мотичицу
дође
.
—
Фрајла-Јуло
,
—
осмели
се
опет
Шаца
,
и
загази
опет
у
прозу
,
—
а
јесте
л
’
се
уморили
?
...
Хоћете
л
’
да
вам
помогнем
?
—
Та
окан’те
се
ви
мене
!
Шта
сте
ме
заокупили
ту
!
—
обрецну
се
Јула
на
њ
.
—
Па
зар
ја
диваним
што
зло
!
?
Велим
:
да
вам
мало
помогнем
.
Ако
ја
к’о
први
комшија
нећу
,
а
да
ко
ће
?
!
„
Дрво
се
на
дрво
наслања
,
кажу
паори
,
а
комшиница
на
комшију
!
“
—
Пробајте
само
ако
’
оћете
да
пустим
нашег
шарова
с
ланца
!
Нећете
се
скрасити
ни
у
тој
вашој
башћи
.
—
И-ју
,
фрајла-Јуцо
,
нисам
знао
,
да
сте
баш
тако
свирјепи
!
Хе-хе
,
ал
’
нећете
,
нећете
,
знам
ја
то
добро
!
...
Знам
ја
,
фрајла-Јуло
,
ваше
добро
срце
!
Е
,
баш
ћу
да
пробам
!
—
рече
Шаца
,
па
се
ухвати
за
ограду
,
као
да
хоће
да
прескочи
.
—
И-ју
!
Ма—
—
трже
се
Јула
и
хтеде
да
викне
маму
.
—
Пробајте
само
,
сад
ћу
да
викнем
тату
!
Ви’ш
ти
то
њега
!
Одма
’
шибајте
из
башће
—
—
Та
шта
ви
ту
мене
фурт
плашите
с
вашим
татом
...
овај
,
господин-парохом
...
и
шаровом
,
у
мојој
рођеној
башћи
?
!
—
Е
,
а
откуд
је
то
ваша
башћа
?
—
вели
му
збуњена
Јула
.
—
Е
,
па
то
је
башћа
моје
тетке
,
а
ја
сам
теткин
...
к’о
што
сте
