сесада
сви
налазили
.
Прилике
се
сада
беху
изменуле
.
У
место
капетана
,
сад
јој
он
беше
заштитник
,
свакако
још
увек
и
у
највећој
мери
противу
своје
воље
,
те
и
капетаново
беснило
свакако
неће
овом
променом
ни
у
колико
постати
блаже
.
—
Али
шта
помаже
ово
моје
вајкање
и
размишљање
о
томе
,
како
сада
стоје
те
ствари
?
питаше
се
Бер
.
Да
ли
је
ово
с
вољом
или
противу
моје
воље
,
главно
је
,
да
се
морам
старати
и
бранити
ову
бедницу
,
која
се
на
мене
ослонила
,
па
макар
ме
ради
тога
напали
не
један
него
двадесет
капетана
!
...
.
Не
бојим
се
никога
,
напротив
морао
бих
неистину
рећи
,
ако
бих
сада
казао
,
да
се
сутра
,
у
најближој
будућности
,
не
бих
тако
ватрено
борио
,
зарад
заштите
њених
интереса
...
Да
,
да
,
ја
ћу
се
о
њој
бринути
,
ја
се
о
њој
морам
бринути
...
.
а
ко
би
други
,
ако
не
бих
ја
?
Њој
збиља
треба
помоћи
и
наћи
ће
је
у
мени
.
Сутра
дан
код
ове
сироте
девојке
наступило
је
знатно
побољшање
.
Млада
девојка
беше
много
снажнија
и
кад
јој
Бер
донесе
доручак
,
она
сеђаше
обучена
према
отвореном
прозору
на
великој
једној
наслоњачи
,
која
беше
у
тој
соби
.
Собица
та
била
је
врло
укусно
намештена
,
али
је
била
и
врло
тескобна
тако
да
није
била
подесна
за
болесницу
.
Сада
је
тек
било
Беру
јасно
,
зашто
је
капетан
био
пренео
ову
јако
оболелу
девојку
у
много
пространију
и
проветренију
собу
.
Па
ипак
изгледаше
,
да
се
девојка
овде
осећаше
много
задовољнија
и
радоснија
.
Чим
Бер
ступи
у
собу
,
она
окрете
своје
лице
к
њему
,
са
кога
сијну
неки
благ
,
весео
и
блажен
поглед
.
—
Мени
је
врло
нејасна
ситуација
са
мном
на
овој
лађи
,
као
и
о
свему
што
се
десило
овде
за
време
мога
бављења
,
отпоче
она
благим
и
тихим
,
али
звонким
гласом
.
Некада
ми
се
чинило
,
да
је
на
овој
лађи
владао
весео
жагор
,
журба
;
сада
је
све
мирно
и
то
чудновато
мирно
.
И
сам
садашњи
положај
лађе
веома
ми
је
загонетан
.
Бер
размишљаше
неколико
тренутака
о
томе
,
да
ли
да
јој
сада
каже
целу
истину
,
кад
тек
што
се
мало
беше
придигла
од
опасне
болести
те
још
беше
врло
слаба
.
На
ипак
помисли
у
себи
на
што
да
крије
,
кад
ће
јој
се
тим
самим
ствар
сама
и
одмах
објаснити
.
Бер
је
посматраше
.
Израз
њенога
лица
казивао
му
је
,
да
је
она
паметно
и
скромно
чељаде
необичне
интелигенције
.
Особите
оне
црте
њене
,
повијен
нос
,
лепо
урешена
уста
и
широко
чело
показиваху
смелост
,
чврсту
вољу
и
одлучност
.
Бер
се
није
много
устезао
од
тога
да
јој
ствар
изнесе
у
правој
боји
,
те
јој
рече
:
—
Госпођице
,
ви
морате
овде
остати
.
„
Колумбија
“
је
пропала
сасвим
,
и
морате
се
помирити
с
тиме
,
да
њену
трупину
,
напуштену
од
послуге
и
путника
,
носе
и
терају
ћудљиви
таласи
океански
.
Девојка
га
погледа
збуњено
и
уплашено
,
са
изразом
неверовања
.
—
Усамљени
на
мору
?
!
понови
она
.
—
Да
,
госпођице
,
доњи
део
лађе
пробушен
је
.
Због
тога
,
као
и
због
оркана
,
који
је
ударио
на
лађу
и
цео
товар
изврнуо
у
једну
страну
и
сама
се
лађа
искренула
.
Дама
пребледе
,
а
преко
лица
прође
јој
нека
сета
.
Она
се
дубоко
замисли
.
—
Сама
...
.
.
усамљена
са
њим
овде
на
овој
олупини
,
проговори
она
истим
тоном
.
По
том
се
опет
окрете
Беру
.
—
Али
од
куда
сте
ви
,
господине
?
Ја
се
не
опомињем
,
да
сам
вас
пре
виђала
на
овој
лађи
!
—
Дошао
сам
као
жртва
пожара
на
једној
лађи
,
која
изгоре
на
сред
пучине
океанске
.
Ја
се
један
спасох
и
ова
олупина
задржа
ме
као
чудо
неко
и
то
можда
бејах
тако
срећан
само
ја
да
се
спасем
,
ја
сам
од
многобројних
несрећних
путника
,
који
сви
можда
потонуше
у
валове
беснога
океана
!
Ах
,
како
ужасан
беше
тај
догађај
.
Ту
ми
пропаде
све
што
сам
имао
,
сва
срећа
моја
!
Изговоривши
последње
речи
,
Бер
дубоко
уздану
,
а
преко
лица
прелете
му
нека
суморна
силујета
.
То
се
све
сврши
за
један
тренут
ока
.
Она
није
ништа
опазила
,
јер
и
сама
беше
замишљена
.
—
Онда
вас
је
небо
послало
мени
за
заштитника
...
.
.
ја
друкче
не
могу
то
ни
мислити
ни
прихватити
!
викну
она
изразом
неке
особите
благодарности
и
диже
у
вис
своје
увенуле
,
беле
руке
...
...
Мени
сте
послати
,
како
ја
небих
остала
овде
сама
са
њим
.
Ви
ме
нећете
напустити
,
господине
,
ви
ме
нећете
њему
издати
!
Заврши
она
пуна
страха
и
молећи
.
—
Ја
незнам
,
каква
права
над
вама
има
капетан
,
госпођице
,
а
од
кад
сам
ја
на
„
Колумбији
“
,
видео
сам
,
да
вам
он
није
ништа
учинио
,
ради
чега
бисте
се
ви
плашили
,
трудио
се
Бер
да
је
ослободи
и
умири
.
—
Он
нема
никаква
права
надамном
,
апсолутно
никаква
!
ватрено
продужи
дама
.
Капетан
Стентон
био
је
дугогодишњи
пријатељ
мога
оца
,
чије
је
неограничено
поверење
умео
стећи
.
Тако
ми
је
у
последњим
часовима
своје
болести
ставио
у
аманет
,
да
се
после
његове
смрти
у
сваком
случају
,
кад
ми
затреба
савета
и
помоћи
,
обраћам
само
капетану
.
У
току
године
,
лицемерним
понашањем
маскирао
ми
је
љубав
очеву
.
Тек
ми
је
овде
објавио
,
да
ме
је
усвојио
неком
лудачком
,
горопадном
страшћу
и
да
ме
за
своју
сматра
.
Ја
сам
то
одбила
с
презрењем
.
Он
ми
је
ипак
саопштио
,
да
ће
се
венчати
са
мном
па
било
то
по
мојој
вољи
или
противу
воље
.
Када
би
се
томе
озбиљно
одупрла
,
то
би
значило
извршити
смрт
над
нама
обојима
.
План
је
његов
смишљен
био
већ
одавно
.
Лажним
и
лукавим
обећањима
и
саветима
умео
ме
је
завести
,
да
дођем
на
кров
његове
лађе
,
пошто
све
своје
имање
претворим
у
звечећи
новац
или
у
хартије
од
вредности
.
Нисам
ни
помишљала
,
да
је
његова
лађа
одређена
на
пут
за
Хамбургу
,
већ
сам
веровала
,
да
путује
ка
Њу
Орлеану
,
где
сам
имала
бити
примљена
на
чување
,
код
неких
његових
рођака
,
као
што
ми
он
рече
.
Кад
сам
га
љутито
одбила
,
он
стаде
претити
,
па
рече
,
да
он
још
има
у
својим
рукама
једно
средство
да
ме
на
то
приволи
.
Ако
се
не
узмем
у
памет
,
он
ће
ме
у
Хамбургу
,
без
једне
аспре
новца
оставити
на
обалу
,
па
после
могу
радити
шта
хоћу
.
Поред
тога
,
сотонским
осмејком
показа
ми
моје
хартије
од
вредности
,
које
ми
при
поласку
беше
узео
,
како
ми
рече
,
да
их
чува
.
Он
их
беше
закључао
у
ону
кутију
од
блеха
.
Тај
је
пакет
сада
код
вас
,
господине
у
њему
мора
да
има
сада
тристотине
хиљада
долара
(
један
и
по
милијун
динара
)
.
Изгледа
ми
такође
,
као
да
капетан
финансиски
стоји
рђаво
.
—
Зар
нисте
имали
никога
више
осим
капетана
,
на
кога
бисте
се
могли
обраћати
после
смрти
вашега
оца
?
упита
Бер
.
Она
климаше
главом
не
тврдећи
.
—
Не
,
немам
никога
:
тада
ми
је
било
управо
17
година
.
Ми
смо
Немци
,
па
нисмо
у
Америци
били
ни
једну
целу
годину
.
Ту
неимађах
никога
,
на
кога
би
се
могла
обратити
,
код
кога
бих
могла
наћи
помоћи
и
заштите
.
У
Европи
не
познајем
нигде
никога
;
јер
ми
живљасмо
усамљени
и
одвојени
у
Женеви
.
Ја
овде
стојим
сама
,
саморана
,
без
помоћи
према
овој
дрској
сотони
.
Остаје
ми
још
само
једно
,
а
то
је
,
да
убијем
прво
њега
,
па
онда
себе
...
.
али
ја
нећу
да
мрем
,
ја
сам
још
врло
млада
,
још
врло
млада
...
.
мени
се
још
мили
живети
.
Још
бих
живела
!
И
баш
сада
,
кад
сам
преболела
ову
опасну
болест
,
гледам
у
сунце
тако
радо
,
слатко
удишем
овај
свежи
ваздух
,
мени
је
сада
тако
добро
!
О
,
помозите
ми
,
господине
,
немојте
ме
напустити
!
Ја
познајем
по
вама
,
да
ви
то
не
можете
учинити
!
Млада
девојка
ова
говораше
брзо
,
у
испрекиданим
реченицама
,
у
којима
се
мешао
страх
,
молба
и
поверење
.
Њене
речи
,
и
цело
држање
њено
учинише
дубок
утисак
на
Бера
.
—
Нека
се
ствари
окрену
како
год
било
,
овде
на
овој
олупини
,
госпођице
,
ви
сте
потражили
моје
помоћи
и
ви
ћете
је
имати
у
мени
,
док
год
се
будемо
налазили
на
овој
пустоши
,
па
макар
ја
морао
за
то
заложити
и
последњу
кап
своје
крви
!
одговори
јој
Бер
.
Само
га
је
женирао
онај
пакет
с
новцима
.
Он
ништа
даље
није
знао
о
односима
њиховим
.
Млада
девојка
канда
није
хтела
да
разуме
тежак
положај
његов
.
Он
јој
врати
пакет
натраг
са
учтивом
молбом
,
да
га
изволи
примити
и
сама
га
чувати
.
—
Кад
би
остао
код
мене
,
правдао
се
Бер
,
била
би
то
дужност
за
мене
таква
,
за
коју
се
не
осећам
довољно
упућен
и
спреман
.
Она
баци
неки
особити
поглед
у
коме
се
видело
као
неко
питање
за
Бера
,
узе
онај
дебели
коверат
с
хартијама
и
сакри
га
испод
јастука
својих
.
—
Ви
дакле
тачно
опредељујете
круг
ваше
предусретљивости
!
одговори
му
она
мало
болно
.
Њено
прозрачно
лице
обли
нека
особита
румен
,
кад
,
изговарајући
ове
речи
,
погледа
на
Бера
,
за
тим
опет
продужи
посматрање
кроз
прозор
у
неизмерну
и
ужасну
даљину
,
у
неизвесну
будућност
своју
.
Бер
стајаше
ту
неколико
тренутака
,
па
изађе
из
кабине
.
—
Три
стотине
хиљада
долара
је
лепо
имање
,
а
девојка
је
ова
красна
,
врло
красна
,
мишљаше
Бер
у
себи
.
Та
му
се
мисао
натурала
све
већма
,
у
колико
је
болест
њена
већма
попуштала
.
И
заиста
,
она
беше
нека
особита
лепотица
:
као
снег
бело
лице
,
танка
свиона
плава
коса
и
као
небо
плаве
очи
њене
износише
пред
очи
заносну
плавушу
;
цела
појава
њена
беше
тако
лепа
и
чаробна
,
као
један
светлосни
зрак
сунчев
.
Сада
је
Бер
јасно
разумео
,
шта
је
код
капетана
изазвало
онако
бујну
и
похотљиву
страст
према
овој
лепотици
.
Само
је
разлика
у
њиховим
годинама
била
велика
,
али
се
љубав
не
обазире
на
то
:
незна
она
ни
за
какве
провалије
,
не
познаје
она
никакве
препоне
!
—
Ако
се
одиста
капетан
налази
у
финансиским
тешкоћама
,
мишљаше
Бер
даље
,
онда
су
те
везе
према
овој
девојци
два
пута
јаче
и
љубавни
жар
распаљује
се
у
толико
већма
.
Само
док
он
дође
к
себи
и
сазна
за
ово
што
се
десило
...
.
биће
чуда
и
белаја
од
мене
...
.
На
оваком
положају
моме
,
свакако
ми
нико
неби
завидео
.
Да
ову
ствар
он
неће
примити
драговољно
,
то
знам
поуздано
,
бар
карактер
његов
сада
тачно
познајем
.
И
збиља
,
Беров
положај
на
овој
пустој
и
усамљеној
олупини
,
која
овако
блуди
без
циља
и
правца
,
био
је
страшан
и
ужасан
.
Обузет
оваквим
мислима
и
бригама
,
Бер
пође
у
капетанову
кајиту
да
види
и
расмотри
како
стоји
са
болесником
.
Из
обазривости
није
ушао
право
на
врата
,
већ
лагано
на
прстима
и
нечујно
пође
уз
степенице
и
кроз
један
отвор
посматраше
шта
је
тамо
у
капетановој
кајити
.
Чим
је
погледао
унутра
,
одмах
је
видео
,
да
је
оволика
обазривост
његова
имала
потпуно
свога
смисла
.
Он
спази
,
да
је
капетан
јако
разјарен
и
као
помаман
сеђаше
пред
својим
орманчетом
,
из
кога
Бер
беше
извукао
револвер
.
Бесомучно
је
претурао
по
њему
.
Главом
је
страховито
тресао
,
а
рукама
преплашено
и
помамно
претураше
по
књигама
и
инструментима
.
Бер
је
видео
довољно
,
колико
му
је
требало
.
Лагано
,
као
што
је
и
дошао
врати
се
натраг
.
Јурну
по
том
нагло
на
задњи
кров
лађе
,
до
отвора
којим
се
силазило
у
одаје
за
послугу
и
путнике
.
Брзо
затвори
врата
,
а
још
брже
направи
пред
њима
барикаде
од
три
јаке
и
дебеле
греде
.
Неколико
корака
од
степеница
била
је
кабина
госпођице
Амалије
.
Бер
уђе
у
њену
кабину
с
намером
,
да
јој
саопшти
о
ситуацији
,
коју
је
запазио
:
—
Госпођице
,
нама
предстоји
ужасан
сукоб
са
капетаном
,
катастрофа
је
не
избежна
.
Ко
зна
,
на
чему
ће
се
свршити
?
—
Сукоб
?
!
упита
Амалија
са
свим
хладно
.
Ова
хладноћа
њена
,
збунила
је
и
изненадила
Бера
.
—
Сукоб
...
.
сукоб
...
да
...
.
и
то
кроз
који
тренутак
.
Капетан
је
као
бесомучан
горе
у
својој
кајити
.
—
Ми
имамо
револвер
,
продужи
Амалија
,
он
нема
никакво
ватрено
оружје
.
У
своме
дивљем
беснилу
,
ипак
ваљда
није
толико
луд
да
натрчи
на
куршум
,
који
ће
га
свалити
за
навек
.
Нека
га
,
нека
слободно
дође
.
Зар
немате
револвера
у
руци
,
те
се
плашите
?
Бер
је
увери
,
да
се
он
не
плаши
за
себе
,
већ
да
стрепи
од
последица
,
које
би
њу
могле
задесити
,
па
онда
потрча
к
вратима
да
посматра
кроз
нарочито
удешени
отвор
за
то
.
То
већ
не
беше
више
потребно
,
јер
се
на
вратима
већ
орили
снажни
ударци
од
секире
,
којом
је
он
разбијао
барикаде
.
Пуцало
је
и
праскало
тамо
.
На
то
Бер
није
ни
помишљао
.
Сада
је
тек
ви
део
,
да
је
на
крову
заборавио
био
секиру
,
којом
је
тамо
радио
,
те
је
није
унео
собом
унутра
.
То
је
знатно
загрозило
њиховој
и
иначе
заоштреној
ситуацији
на
овој
пустој
олупини
.
Капетан
је
живо
радио
и
цепао
.
Од
тога
напора
он
се
умори
и
застаде
мало
да
одане
и
прикупи
нове
снаге
да
још
живље
продужи
продирање
унутра
.
Ту
паузу
Бер
употреби
корисно
те
викну
:
—
Капетане
,
оставите
секиру
,
или
ћу
пуцати
!
—
Псето
...
.
разбојниче
...
.
лопове
!
дераше
се
капетан
гласом
,
који
је
личио
на
гроктање
разјареног
тигра
,
па
опет
продужи
цепање
свом
снагом
.
—
Капетане
,
узмите
се
у
памет
!
викну
Бер
што
је
игда
могао
.
Ја
се
налазим
у
опасности
,
бранићу
се
и
пуцаћу
,
тако
ми
Бога
,
ако
овог
тренутка
не
оставите
врата
на
миру
!
—
Предајте
ми
девојку
,
дераше
се
капетан
.
Ја
заповедам
на
овој
лађи
,
ја
сам
заповедник
док
год
ми
и
последња
даска
стоји
под
ногама
.
Још
је
овде
моја
старија
.
Отворите
врата
.
—
То
нећу
учинити
,
одговори
Бер
.
Баша
власт
не
обухвата
сироту
и
усамљену
женску
,
па
ни
мене
самога
.
На
овој
лађи
и
у
оваквом
положају
не
владају
више
никакви
поморски
закони
.
Ми
ћемо
се
овде
тући
на
живот
и
смрт
,
капетане
.
Ја
сам
јачи
,
код
мене
је
револвер
.
За
то
се
причувајте
,
господине
капетане
.
Лупните
само
још
једним
ударцем
па
ћу
вам
пројурити
тане
кроз
мозак
.
Тада
ћемо
се
бар
ми
ослободити
једнога
бесомучника
!
Претпоставка
госпођичина
обистинила
се
.
Капетан
престаде
више
да
удара
секиром
у
врата
.
Стегао
је
само
јако
своје
вилице
тако
,
да
се
јасно
чуло
шкрипање
његових
зуба
.
Он
дисаше
тешко
и
јецаше
.
Мало
за
тим
чу
се
јетка
претња
с
његове
стране
.
—
А
,
чекајте
ви
само
,
ви
што
хоћете
да
ме
убијете
.
Живи
нећете
отићи
с
ове
лађе
,
то
вам
ја
гарантујем
.
Показаћу
вам
ја
,
да
видите
шта
то
значи
,
кад
се
мешате
у
ствари
за
које
сам
само
ја
надлежан
!
Неколико
тренутака
на
пољу
владаше
мртва
тишина
,
а
одмах
за
тим
чу
се
,
како
се
капетан
лагано
повлачи
у
своју
кајуту
.
Бер
одану
душом
.
Први
је
напад
одбијен
,
па
ипак
са
тим
не
беше
тако
много
добивено
.
Капетан
их
дакле
беше
опсео
на
неодређено
време
.
Бер
не
смеде
ићи
на
кров
,
осим
ако
би
хтео
по
цену
живота
.
Таква
се
ситуација
није
могла
на
дуже
времена
подносити
.
—
Дај
Боже
,
да
се
ствари
у
скоро
окрену
на
боље
,
узданувши
рече
Бер
и
остави
револвер
у
футролу
,
која
беше
поред
врата
.
Кад
Бер
погледа
ка
девојци
,
слази
је
где
стоји
поред
врата
своје
кабине
.
Она
беше
бледа
као
крпа
,
а
дисање
врло
тешко
.
Беше
се
наслонила
на
ону
Берову
гвоздену
ћускију
.
—
Одмах
бих
га
свалила
,
рече
она
огорченим
гласом
,
само
да
је
ушао
унутра
и
да
вам
је
учинио
ма
какву
повреду
.
—
Да
,
али
се
он
узе
у
памет
,
одговори
Бер
.
—
Памет
?
понови
девојка
презривим
изразом
...
...
.
Памет
у
звера
!
додаде
даље
...
...
Он
ће
се
кроз
који
час
опет
вратити
.
У
то
је
веровао
и
сам
Бер
,
с
тога
још
већма
стеже
своје
срце
и
беше
нестрпељив
.
Дан
је
био
ванредно
топао
,
тешка
оморина
.
Бер
није
више
могао
да
издржи
у
овоме
затвору
и
запари
,
те
се
реши
да
оде
на
кров
,
па
макар
ступио
с
њим
у
праву
борбу
,
па
макар
се
и
у
коштац
хватали
.
Када
је
Бер
с
револвером
у
руци
стражарио
на
главним
вратима
,
онда
је
у
томе
била
довољна
заштита
за
ову
девојку
од
капетана
.
Како
се
пак
сада
капетан
у
првом
нападу
беснила
показао
плашљив
од
барута
и
куршума
,
онда
је
Беру
било
много
лакше
водити
борбу
са
таквим
човеком
.
За
то
он
растури
барикаде
,
отвори
врата
и
оде
уз
степенице
на
више
,
држећи
пред
собом
запет
револвер
.
Немилосрдно
сунце
пекло
је
озго
са
ведрога
неба
,
које
сада
не
изгледаше
плаво
,
већ
беше
сиво
,
голубије
боје
.
Море
је
било
готово
мирно
,
имађаше
доста
непријатну
зеленкастосиву
боју
,
поједини
таласи
ваљали
се
као
густа
маса
,
поред
којих
се
видела
нека
стакласта
пена
.
„
Колумбија
“
је
тешко
лебдила
на
суморним
и
тромим
валовима
.
Сви
знаци
говорили
су
да
се
може
очекивати
извесна
промена
времена
што
,
је
за
ову
бедну
олупину
могло
бити
од
кобних
последица
.
Крајње
је
већ
време
било
да
овим
бедницима
треба
спаса
и
помоћи
.
Ну
што
је
Бер
пажљивије
и
чешће
посматрао
,
све
је
већма
опажао
само
равне
троме
таласе
,
и
несносно
небо
до
најдаљих
тачака
хоризонта
.
Нигде
,
ни
с
које
стране
не
беше
никаква
знака
да
има
људи
,
да
има
живота
на
овоме
свету
.
Кад
би
их
задесила
каква
бура
,
они
би
сви
пропали
,
јер
лађа
не
беше
моћна
више
ни
ветар
а
још
мање
какво
рече
кретање
мора
издржати
.
—
Да
,
да
мишљаше
Бер
у
себи
,
тада
би
смо
ми
сви
потонули
за
неколико
тренутака
и
у
највећим
мукама
силазили
би
ка
дну
,
тамо
би
за
навек
остали
...
.
Ништа
се
не
може
предузети
зарад
заштите
...
.
Да
се
задржимо
од
точења
...
.
али
на
то
се
не
може
ни
помислити
,
а
кренути
чамац
или
сплав
у
тренутку
опасности
било
би
немогуће
.
Страшне
чеврнтије
и
вртлози
одвукли
би
нас
на
дно
мора
заједно
са
нашим
чамцем
.
Ми
помоћи
немамо
...
.
Још
се
Бер
занимаше
мрачним
и
мутним
мислима
,
а
капетан
изађе
из
свога
оделења
.
Он
се
беше
лаганим
корацима
упутио
ка
главним
вратима
.
Бер
се
повуче
уз
ове
степенице
и
затвори
врата
,
па
ипак
отвори
оно
прозорче
на
њима
.
—
Ја
сам
без
хране
,
гладан
сам
!
рече
капетан
.
Глас
му
беше
необично
рапав
и
несносан
.
Сада
паде
Беру
на
памет
,
да
се
магацин
налази
иза
њихових
одаја
и
да
је
тај
једини
заједнички
улаз
био
.
Капетан
дакле
стајаше
у
потпуној
зависности
од
њих
у
томе
погледу
,
он
је
дакле
био
под
њиховом
управом
и
влашћу
.
То
је
свакако
морало
веома
обрадовати
Бера
.
—
Добићете
хране
,
ако
будете
мирни
и
ако
даму
више
ничим
не
будете
теретили
,
од
говори
Бер
.
Капетан
тешко
уздану
и
закашља
се
,
па
страшно
удари
песницом
на
прозорче
.
Бер
се
није
ни
освртао
на
овај
капетанов
излив
срџбе
,
већ
сиђе
доле
у
магацин
и
изнесе
му
парче
меса
,
једну
теглу
куваног
воћа
и
једну
флашу
вина
.
Све
ове
ствари
пружи
му
Бер
кроз
то
прозорче
.
Он
их
прими
и
јетко
дишући
оде
натраг
у
своју
кабину
.
Има
већ
неколико
дана
,
како
су
они
на
лађи
трпели
оскудицу
у
води
.
Резервоари
„
Колумбије
“
исцрпише
се
са
свим
.
Већ
данас
Бер
није
могао
више
да
раствори
ни
млека
,
није
више
могао
да
кува
ни
теј
,
ни
кафу
,
ни
чорбу
.
Истина
беше
још
остала
прилична
количина
пива
.
Али
га
није
могла
госпођица
подностити
.
Пиво
је
било
топло
,
те
је
и
сам
Бер
жудео
за
копљом
чисте
воде
.
Апарата
за
дестилацију
(
чишћење
)
морске
воде
,
не
беше
на
овој
олупини
,
те
их
тако
наскоро
стадоше
кињити
,
поред
осталих
мука
и
непријатности
још
и
тешкоће
за
воду
,
несносна
жеђ
.
Гледао
је
Бер
к
небу
,
посматрао
га
,
да
ли
ће
бар
киша
падати
!
Направа
његова
,
што
је
беше
наместио
још
првих
дана
ухватила
би
довољну
количину
воде
и
одвела
би
је
у
кујну
у
оно
велико
празно
буре
.
Небо
се
није
смиловало
на
њих
,
изгледаше
као
да
их
је
сасвим
и
заборавило
.
Лађа
је
лебдила
у
загушљивој
сунчаној
припеци
и
тако
прође
дан
,
који
се
беше
као
навлаш
продужио
тако
се
сврши
и
тај
жалостан
и
суморан
дан
.
Сунце
се
спуштало
у
црвеној
магли
у
море
које
се
као
каква
осветљена
пара
таласало
пред
њим
тамо—амо
.
Вода
се
беше
претворила
као
у
неку
кључану
масу
,
као
да
долази
од
усијаног
и
течног
језгра
земљиног
.
Тек
после
једнога
сата
,
око
њих
се
спусти
густа
и
мрачна
ноћ
.
Мало
по
мало
поче
и
да
грми
,
силне
муње
просецале
су
онај
свод
небесни
над
њима
.
Муње
се
јављале
брзо
једна
за
другом
,
праскајући
без
престанка
готово
сасвим
осветљаваше
ону
ноћ
.
Изгледаше
,
као
да
се
небо
претворило
у
неко
љубичасто-плаво
пламено
море
.
Са
свих
шиљака
и
испупчења
на
лађи
шикљали
су
и
треперили
плавичасти
снопови
зракастих
пламенова
.
Та
тако
звана
ватра
светога
Илије
трепташе
у
пуној
бујности
својој
.
Ваздух
беше
тако
јако
препуњен
електрицитетом
,
да
свуда
где
год
се
на
лађи
налазили
гвоздена
и
метални
предмети
,
кад
им
се
човек
приближи
,
пуцају
и
штрцају
силне
варнице
,
по
неке
и
од
читавог
десиметра
дужине
.
Једва
се
могло
дисати
у
оном
врелом
и
тешком
ваздуху
.
Од
једаред
,
у
сред
најјачих
и
најстрашнијих
громова
,
нагло
пљусну
киша
,
густа
,
топла
јака
и
бујна
,
какве
се
само
јављају
у
јужним
ширинама
.
Она
сипаше
на
ову
лабаву
лађу
тако
снажно
,
као
да
о
њу
ударају
ћускије
или
каменице
.
Изгледаше
као
да
се
киша
подухватила
да
цео
свет
обухвати
и
потопи
.
Буре
,
које
беше
у
кујни
намештено
,
препунило
се
одавно
.
Вода
се
беше
излила
на
патос
и
беше
већ
скоро
до
колена
.
Бер
је
избациваше
помоћу
једног
великог
лонца
.
И
заиста
,
он
ју
је
могао
изливати
али
излити
је
сасвим
—
беше
апсолутна
немогућност
.
Његов
посао
у
овој
прилици
беше
као
каква
дечија
играчка
.
Бер
виде
у
овом
тренутку
шта
је
учинио
из
своје
неискусности
.
Он
виде
,
да
ће
се
лађа
,
ова
олупина
,
препунити
водом
и
потонути
.
То
га
уплаши
и
он
очајнички
,
убезекнут
стајаше
у
оној
води
дрхтећи
од
неизвесности
,
која
је
расла
све
већма
.
У
том
нагло
престаде
падати
киша
,
као
руком
отклоњена
.
Небо
се
изведри
.
Звезде
сијаше
јасно
,
чисто
и
весело
,
а
благи
поветарац
пиркаше
преке
лађе
.
Својој
штићеници
даде
свеже
воде
да
пије
,
а
он
је
целу
ноћ
избацивао
воду
из
кујне
.
Она
не
постаде
ии
у
колико
нижа
:
стајаше
све
на
истој
висини
.
Тек
што
је
јутро
послало
своје
прве
веснике
на
истоку
,
Бер
је
чуо
неку
чудновату
лупњаву
и
цепање
горе
на
крову
.
Он
се
попе
мало
на
више
и
спази
капетана
где
се
живо
занима
послом
,
сав
зајапурен
од
умора
.
Великом
секиром
ударао
је
баш
над
самом
оном
кабином
,
у
којој
је
била
она
јадница
,
тобожња
жена
његова
.
Трудио
се
да
ту
пробије
таван
.
У
исто
време
чуо
се
и
један
страшан
,
преплашен
узвик
оне
девојке
.
—
Капетане
,
викну
Бер
овом
бесомучнику
,
идите
одмах
одатле
!
Он
не
одговори
ни
једне
речи
,
већ
живо
продужи
дубљење
и
даље
,
удараше
тако
јако
,
да
је
већ
у
собу
почело
пропадати
и
труње
од
цепкања
.
—
Капетане
!
ја
не
задржавам
даму
,
само
ако
хоће
она
сама
да
иде
,
од
мене
вам
је
слободна
.
Ја
је
ни
у
чему
не
приморавам
.
Овај
помамни
човек
ипак
не
прекиде
свој
посао
.
Сунце
сад
већ
беше
сасвим
изашло
.
Лице
капетаново
беше
савршено
црвено
,
као
да
је
крвљу
обливено
,
изгледао
је
као
пијан
и
радио
је
тако
неуморно
,
као
да
га
је
неко
за
новац
најмио
.
Ни
једне
речи
није
проговорио
.
—
Ако
овако
продужи
,
мишљаше
Бер
,
он
ће
кроз
пола
сата
морати
пробити
таван
,
те
ће
тако
имати
слободан
приступ
у
нашу
тврђавицу
.
Сада
је
куцнуо
онај
страшни
тренутак
,
за
који
је
Бер
одавно
стрепио
,
када
се
је
морао
послужити
силом
.
Није
му
остало
више
ништа
,
био
је
приморан
да
га
убије
,
те
да
се
њих
двоје
спасу
беде
и
бесомучнога
човека
.
Подиже
руку
с
револвером
и
опет
је
спусти
.
Тешко
му
би
,
решити
се
на
такав
чин
противу
болеснога
човека
.
Срце
му
хтеде
препући
у
грудима
.
Капетан
је
радио
све
даље
и
даље
.
Бер
опет
подиже
револвер
.
—
Капетане
,
погледајте
...
.
не
треба
вам
више
од
једне
секунде
,
па
ћете
пасти
мртав
...
.
ако
се
не
смирите
.
Капетан
и
не
погледавши
,
удараше
и
даље
својом
секиром
,
као
да
га
нико
и
не
види
...
.
У
томе
до
Берових
ушију
продре
један
страшан
узвик
од
девојке
,
која
писну
највишим
тоном
очајања
.
Од
оне
ларме
и
лупњаве
капетанове
,
Бер
није
могао
разумети
ни
једне
речи
њене
,
те
с
тога
потрча
у
кабину
к
девојци
.
—
Господине
,
господине
,
вода
расте
...
.
ми
тонемо
!
узвикну
она
опет
очајним
гласом
.
Бер
ослушкиваше
.
Свуд
око
њих
је
потмуло
струјало
и
гроктало
.
Лађа
се
почела
клатити
десно
и
лево
,
а
по
каткад
нешто
заклокће
,
као
човек
у
самртничком
ропцу
.
Бер
престрављен
одјури
на
кров
.
—
Капетане
,
„
Колумбија
“
тоне
!
викну
он
очајно
овом
бесном
човеку
,
па
отрча
у
један
крај
лађе
,
где
беше
окачен
још
један
једити
чамац
.
Ни
часка
једног
нису
смели
пропустити
,
јер
упропашћена
и
распаднута
олупина
могла
је
потонути
свакога
тренутка
.
Бер
одреши
конопац
.
У
том
тренутку
олупина
се
навали
на
једну
страну
,
као
да
се
хтела
исправити
.
То
је
био
срећан
покрет
,
јер
се
услед
тога
откачи
чамац
и
низ
зид
лађе
сиђе
доле
на
мирну
морску
површину
.
Бер
погледа
на
више
и
спази
,
да
одмах
до
њега
стоји
девојка
,
држећи
у
руци
своју
кожну
кесу
,
а
одмах
уз
њу
капетан
са
четири
весла
преко
руке
.
Мачка
тужно
и
преплашено
маукаше
око
њих
тискајући
се
уз
Бера
.
Бер
шчепа
девојку
нагло
и
спусти
је
у
чамац
,
па
по
том
скочи
и
сам
унутра
.
Заћута
један
тренутак
решавајући
се
,
да
ли
да
одвеже
конопац
,
па
да
остави
капетана
и
даље
самог
на
тој
олупини
...
.
—
Али
,
како
ћу
се
кренути
од
лађе
без
и
једнога
весла
?
упита
се
Бер
сам
.
То
би
значило
умрети
још
истога
часа
,
а
да
останемо
на
лађи
,
таласи
би
нас
такође
покрали
!
Да
,
таласи
би
их
у
сваком
случају
одвели
у
пучину
,
у
смрт
неизбежну
.
Истекло
је
било
свако
време
за
размишљање
,
живот
њихов
висио
је
о
концу
,
трајање
његово
бројало
се
на
секунде
!
После
кратког
размишљања
Бер
начини
места
у
чамцу
за
капетана
.
Он
баци
весла
унутра
,
па
се
и
сам
спусти
доле
.
Кад
капетан
уђе
у
чамац
,
мачка
стајаше
на
лађи
.
Бер
је
мамио
и
махао
јој
да
дође
и
она
.
Она
се
не
смеде
усудити
да
скочи
у
чамац
,
она
не
дође
.
Маукајући
скочи
на
највиши
део
изломљене
крме
и
тамо
чучну
.
Морадоше
је
оставити
.
За
неколико
тренутака
конопци
беху
пресечени
.
Они
шчепаше
весла
,
отиснуше
се
од
олупине
и
употребише
све
своје
силе
да
оду
даље
од
ове
несрећне
лађе
.
Ћутећи
тако
веслаше
они
око
три
минута
.
У
том
се
зачу
неко
праскање
,
њихов
чамац
беше
подухваћен
,
спуштао
се
у
једну
долину
таласа
,
испења
се
по
том
на
врх
таласа
,
а
по
том
се
љуљаше
на
води
,
која
га
је
лагано
запљускивала
и
тихо
жуборила
,
клокотала
.
Од
„
Колумбије
“
се
више
није
видео
никакав
траг
и
они
се
нихаше
на
таласима
на
оном
месту
,
где
је
њена
олупина
потонула
.
Прва
мисао
Берова
била
је
у
томе
,
што
на
овоме
чамцу
нису
имали
ни
воде
за
пиће
,
нити
какве
друге
хране
.
На
топење
ове
лађе
Бер
није
ни
помишљао
јер
му
лађа
никада
није
изгледала
дубље
,
него
што
је
и
увек
била
.
Сада
му
тек
паде
на
памет
,
кад
је
црпао
воде
из
кујне
,
беше
му
једном
прсла
на
уста
,
и
тада
је
опазио
да
је
имала
слан
укус
.
По
томе
дакле
,
у
лађу
није
ушла
само
'
кишница
већ
и
морска
вода
кроз
продор
у
доњем
делу
лађе
,
што
је
дошао
од
усталасаног
мора
услед
непогоде
.
Сада
му
је
било
јасно
и
оно
нагло
тонење
саме
лађе
.
Овај
проналазак
,
наравно
,
да
им
није
ни
у
колико
био
од
користи
.
Они
лебдише
сада
у
једној
ораховој
љусци
на
бескрајном
океану
.
Ко
зна
,
колико
су
стотина
часова
удаљени
од
обале
,
овде
у
царству
неизмерних
таласа
слане
воде
,
где
можда
по
неколико
година
не
прође
ни
једна
лађа
?
!
У
коме
правцу
треба
сада
да
веслају
?
У
скоро
за
овим
појави
се
још
једна
невоља
.
Капетан
је
био
и
сувише
слаб
да
би
могао
управљати
веслом
,
после
неколико
покрета
он
се
умори
,
па
овако
изнурен
извади
весло
из
воде
и
наслони
га
на
чамац
.
Од
јаког
умора
је
тешко
дисао
.
Бер
сам
веслаше
за
дуже
времена
према
југу
.
Ну
и
он
сам
се
умори
,
не
могаше
даље
ни
корака
кренути
,
јер
се
веслати
није
могло
.
Исцрпљен
од
крајњег
умора
,
заборављајући
да
је
његово
веслање
неопходно
потребно
,
и
Бер
извуче
весло
из
воде
,
наслони
га
на
чамац
,
те
тако
сада
није
нико
веслао
,
ии
корманио
.
Капетан
је
светлећим
,
тајанственим
очима
посматрао
час
Бера
,
а
час
ону
младу
девојку
,
а
по
том
се
загледа
дубоко
у
тиху
површину
морску
.
Госпођица
није
ни
једне
речи
проговорила
.
Бледа
и
изнурена
,
посматраше
она
мутним
и
нејасним
погледом
у
дебело
море
оно
.
И
Бер
није
био
расположен
за
разговор
.
Скиде
свој
капут
и
исцепа
поставу
његову
,
која
утицајем
морске
воде
беше
добила
неку
сивомрку
боју
,
да
је
као
такву
употреби
за
барјак
,
као
сигнал
да
им
прети
опасност
.
Зарад
тога
он
исправи
једно
весло
за
које
је
привезао
поставу
и
која
се
сада
лепршала
горе
у
ваздуху
изнад
њихових
глава
.
Тако
блудише
они
по
вољи
таласа
у
гробној
тишини
без
циља
и
правца
без
икакве
помоћи
на
оној
пучини
морској
.
Немо
ћутање
над
њима
,
бескрајна
и
хладна
мирноћа
око
њих
,
нигде
никаква
знака
,
нигде
трага
од
живота
докле
год
око
може
догледати
!
На
ономе
мору
су
само
ово
троје
...
.
ове
три
жртве
глади
и
жеђи
,
ако
их
какво
чудо
до
мрака
не
спасе
.
—
Ако
смо
спасени
за
то
,
да
овде
умремо
,
мислио
је
Бер
,
то
би
хиљаду
пута
било
боље
,
да
смо
још
на
оној
лађи
потонули
у
дубину
и
пучину
морску
...
.
сада
би
већ
с
нама
било
свршено
!
...
.
Капетан
је
с
времена
на
време
покривао
лице
рукама
и
дуго
је
тако
повучен
седео
.
Изгледао
је
,
као
да
се
и
он
бавио
истим
мислима
.
Он
је
седео
на
задњем
крају
чамца
.
Бер
је
био
на
предњој
страни
,
на
првој
клупи
,
на
којој
је
седела
и
млада
госпођица
,
доста
удаљена
од
капетана
.
Тако
ју
је
Бер
нарочито
наместио
.
Натуштеним
очима
већ
је
неколико
пута
посматрао
овакав
њихов
положај
.
Пре
но
што
он
беше
уморио
,
девојка
заспа
и
навали
се
ка
Беру
,
тако
,
да
ју
је
овај
морао
прихватити
,
да
неби
пала
на
дно
чамца
.
Одједаред
капетан
нагло
исколачи
очи
.
Презрив
и
чудноват
поглед
његов
,
беше
управљен
на
Бера
.
—
Да
променимо
места
,
довикну
он
Беру
затегнутим
гласом
.
Ја
припадам
својој
супрузи
,
а
не
такав
један
младић
,
један
сасвим
стран
човек
,
о
коме
нико
ништа
не
зна
,
кога
ми
никако
не
познајемо
!
...
.
—
Да
ли
ме
ко
познаје
или
не
,
полугласно
одговори
Бер
,
то
је
у
овој
прилици
сасвим
све
једно
.
Ми
смо
три
несрећника
,
отиснути
и
напуштени
ни
овоме
чамцу
.
На
овом
танком
дрвету
не
постоји
никаква
разлика
у
годинама
,
у
положају
,
у
рангу
.
Ми
смо
три
самртника
.
Оставите
девојку
нека
седи
овде
где
је
,
немојте
јој
реметити
овај
сан
,
то
је
један
часак
слатког
заборава
.
Сасвим
је
свеједно
,
у
каквом
ћемо
размаку
овде
умрети
!
—
Охо
!
дотле
још
нисмо
дошли
,
одговори
капетан
,
из
чијих
је
очију
ватра
севала
.
Ви
не
смете
додирнути
ту
девојку
.
Овде
је
њено
место
...
.
овде
до
мене
!
...
.
Рекавши
ово
капетан
устаде
и
пође
к
Беру
.
Бер
нежно
и
лагано
спусти
девојку
,
која
спаваше
,
па
се
и
сам
подиже
.
Револвер
није
био
понео
собом
.
Био
се
последње
ноћи
уквасио
,
те
је
постао
неупотребљив
.
Од
Берових
покрета
,
девојка
се
пробуди
.
Чим
је
отворила
очи
,
спазила
је
обојицу
где
стоје
у
чамцу
.
Бер
беше
у
положају
одбране
,
а
капетан
као
да
га
је
хтео
напасти
.
Нагло
се
усправи
она
између
њих
и
стаде
код
оног
весла
,
на
коме
је
горе
лебдила
застава
опасности
.
Пријатна
и
блага
сунчана
светлост
тога
јутра
,
обасипаше
њен
витки
стас
у
плавој
свиленој
хаљини
,
која
се
од
морске
воде
зеленкасто
преливала
;
златна
коса
растурена
у
ситно
прамење
чаробно
је
украшавало
онај
дражесни
врат
њен
.
Изгледала
је
,
као
морска
вила
,
која
је
тек
изашла
из
морских
таласа
.
Своје
пребледело
лице
беше
окренула
капетану
,
а
у
том
се
чамац
јако
усколеба
,
јер
све
троје
беху
устали
.
Она
отпоче
својим
одлучним
гласом
.
—
Верујете
ли
ви
,
капетане
,
да
такав
један
разуздан
човек
,
такав
лицемер
и
зликовац
,
као
што
сте
ви
,
може
задобити
срце
једне
девојке
?
Не
и
никада
!
Ви
сте
нитков
,
бедна
и
кукавна
личност
,
коју
презирем
из
дна
душе
своје
,
колико
то
могу
само
ја
мрзети
и
гнушати
се
.
Ми
ћемо
сви
овде
умрети
,
наш
живот
је
одмерен
на
још
неколико
часова
,
али
пре
но
што
одем
с
овог
света
,
хоћу
то
да
кажем
и
ви
то
треба
да
знате
.
Моје
срце
припада
овоме
младићу
,
(
показавши
на
Бера
)
.
Ја
још
не
знам
,
да
ли
ће
он
то
примити
или
одбити
...
.
али
то
је
за
сада
све
једно
.
Ваше
није
никада
било
,
нити
ће
кад
год
бити
...
.
Исцрпљена
и
малаксала
од
силних
потреса
које
је
издржала
док
је
ово
изговара
,
спусти
се
лагано
и
седе
на
дно
чамца
.
Бер
стајаше
ту
немо
,
збуњено
,
изненађено
;
неспособан
,
да
једну
једину
реч
прослови
.
Капетан
баци
један
сотонски
,
мутан
поглед
на
Бера
,
испружи
руке
и
стеже
песнице
.
Коракну
напред
,
као
да
га
је
хтео
сурвати
.
Страшан
јек
чу
се
из
његовог
грла
и
он
се
сроза
на
колена
са
затвореним
очима
.
Мали
чамац
онај
јако
се
уздрма
од
овога
наглог
покрета
,
тако
,
да
се
Бер
морао
прихватити
весла
и
сести
,
да
сачува
чамац
од
превртања
.
То
је
и
успео
после
кратког
времена
.
Остави
капетана
,
као
што
се
беше
спустио
,
па
посматраше
воду
свуда
око
себе
.
Нигде
на
хоризонту
не
беше
ничега
,
ка
чему
би
се
могло
корманити
.
У
једној
кутији
испод
свога
седишта
,
Бер
нађе
једну
малу
секиру
,
расцепа
њоме
држак
од
весла
.
Једну
половину
подиже
у
вис
као
какву
дугачку
мотку
,
па
горе
привеза
свој
капут
.
Овом
чудноватом
заставом
махао
је
Бер
по
каткад
.
Колико
је
могао
оценити
,
„
Колумбија
“
је
при
своме
котрљању
имала
у
главном
правац
к
југу
.
Чамац
је
ишао
ка
истоку
и
то
са
великом
брзином
тако
,
да
је
Бер
одмах
могао
посумњати
,
да
се
чамац
налази
подухваћен
каквом
јачом
морском
струјом
.
То
је
било
врло
повољно
,
јер
се
на
овај
начин
створила
могућност
,
да
се
може
доћи
до
каквог
пута
,
којим
лађе
пролазе
.
Али
докле
ће
то
тако
трајати
?
Без
хране
без
пијаће
воде
,
живот
им
се
рачунао
на
још
само
неколико
часова
,
а
нарочито
овој
младој
девојци
,
коју
је
болест
јако
ослабила
била
,
а
којој
баш
сада
требаше
озбиљне
неге
и
потпоре
.
Бер
је
бленуо
око
себе
по
покретљивој
,
морској
површини
.
Од
силнога
и
дугога
гледања
и
окретања
главе
,
беше
га
и
врат
заболео
.
Свуда
само
живахни
таласићи
и
сјајно
небо
,
гробна
тишана
,
несносна
,
убилачка
ведрина
и
чистина
.
Девојка
је
лежала
у
чамцу
,
изгледала
је
као
да
спава
.
Тако
исто
и
капетан
беше
у
непромењеном
положају
,
само
изгледаше
као
мало
повијен
.
Бер
је
морао
махати
заставом
често
за
врло
дуго
време
.
И
то
га
је
најзад
уморило
;
и
он
је
малаксао
.
У
том
и
на
њега
навали
неки
чудноват
дремеж
.
Да
би
се
одржао
у
будноме
стању
и
да
би
правио
као
неку
ларму
,
која
би
се
тобож
можда
чула
надалеко
,
он
исцепа
весло
у
танке
цепчице
и
разбаца
их
по
мору
.
После
тога
провео
је
време
у
томе
,
да
расматра
капетаново
тело
у
овоме
чудноватом
положају
његовом
.
То
испитивање
његово
није
му
баш
било
пријатно
.
Капетан
имађаше
чудноват
положај
.
Тело
му
беше
неприродно
испружено
,
руке
и
мишице
беху
страховито
укочене
.
Бер
устаде
и
пође
лагано
,
да
не
пробуди
госпођицу
,
ка
задњем
крају
чамца
.
Покуша
да
издигне
капетана
.
То
му
не
испаде
за
руком
.
—
Јесам
ли
ја
толико
ослабио
,
питаше
се
Бер
,
или
је
тело
овог
човека
тако
тешко
?
За
тим
му
подиже
главу
:
чело
му
беше
влажно
и
хладно
,
очи
јако
отворене
,
укочене
и
мутне
,
уста
отворена
и
укочена
лице
помодрило
...
.
Капетан
беше
мртав
.
—
Јамачно
му
је
лупање
срца
прекратило
живот
још
пре
једнога
часа
!
помисли
Бер
у
себи
.
Није
Бер
могао
тачно
рећи
,
да
ли
му
је
олакшало
што
год
што
се
ослободио
овога
човека
.
Изабран
је
дакле
један
од
нас
два
самртника
!
У
мислима
на
ово
,
врати
се
на
своје
место
,
па
механички
махаше
оном
заставом
својом
од
капута
.
Млада
се
дама
пробуди
;
подиже
се
мало
,
баци
поглед
па
Бера
,
а
по
том
на
капетана
.
Мало
оштрије
се
задуби
посматрајући
онај
његов
чудновато
укочени
положај
,
па
погледа
у
Бера
као
да
га
је
хтела
упитати
.
—
Он
је
мртав
!
прошапута
она
.
Ове
речи
изговори
једва
чујним
гласом
,
прође
је
нека
гроза
па
опет
заклопи
очи
.
Бер
је
непрестано
махао
заставом
.
Сунце
беше
већ
давно
прешло
меридијам
.
Оно
је
стајало
већ
доста
ниско
и
простирало
је
по
мору
своје
црвенкасте
топле
зракове
.
Оно
их
је
обасјавало
неким
црвенкастим
,
топлим
чаробним
,
а
нежним
сјајем
.
Од
једаред
Бер
чу
нешто
,
као
неки
пуцањ
.
Окрете
се
натраг
и
видео
је
неки
бео
дим
,
како
се
играо
над
водом
,
он
је
све
куљао
.
Спази
неки
црвени
зрак
,
па
онда
чу
још
један
пуцањ
.
Погледа
мало
боље
и
спази
где
се
не
далеко
од
његовог
чамца
појављује
вечерњим
зрацима
сунчаним
обасјана
велика
једна
лађа
,
пароброд
,
који
се
издизаше
тамо
изнад
воде
.
То
не
беше
обмана
.
—
Ми
смо
дакле
пронађени
и
спасени
!
оте
му
се
јасан
,
весео
узвик
.
Пароброд
беше
све
ближи
и
ближи
и
Бер
је
већ
могао
чути
прави
шум
његовог
димњака
и
шиштање
паре
.
Са
њега
отпустише
један
чамац
лепо
се
могло
чути
котрљање
оних
котурова
при
спуштању
.
На
њему
се
чула
музика
,
која
долазаше
отуда
као
појање
анђела
.
Да
,
то
беше
права
рајска
мелодија
.
Бер
виде
,
како
спустише
весла
у
воду
и
како
се
са
њих
преливају
одливају
морски
аласи
са
ружичистом
пеном
.
Чамац
окрете
к
њима
и
ево
сада
је
већ
припео
.
Један
матроз
у
белој
боји
и
са
плавом
капом
на
глави
,
баци
конопац
Беру
.
Овај
га
прихвати
и
привеза
за
чамац
.
Никада
у
своме
животу
није
брже
везао
чвор
као
сада
,
никада
га
чвршће
није
стегнуо
као
сада
.
После
овога
почеше
радити
весла
на
новоме
чамцу
и
они
се
брзо
примицаше
пароброду
.
На
последњој
степеници
пароброда
дочека
их
капетан
.
Он
пружи
Беру
руку
и
извуче
га
горе
,
а
за
тим
матрози
подигоше
девојку
:
она
изгледаше
као
да
је
у
несвестици
.
Бер
и
капетан
прихватише
ову
јадницу
и
понесоше
напред
,
а
остала
послуга
придржаваше
је
за
њима
.
.
Тако
је
изнеше
горе
на
лађу
.
Озго
,
с
лађе
виде
Бер
како
се
и
тело
његовог
капетана
подиже
у
вис
са
њиховим
чамцем
ка
крову
.
И
тек
што
је
Бер
учинио
први
корак
на
кров
,
зачу
се
јасна
енглеска
команда
.
„
Напред
!
“
Машина
стаде
лупати
,
вода
је
струјала
од
ових
покрета
.
Пароброд
беше
продужио
своју
пловидбу
.
—
Ви
се
сада
налазите
на
егзерцирној
лађи
Његовог
Величанства
,
„
Дијани
“
и
ја
се
веома
радујем
,
што
смо
вас
пронашли
,
рече
капетан
пријатељским
осмехом
Беру
.
Одморите
се
и
освежите
,
па
ћете
нам
саопштити
,
на
који
сте
начин
дошли
у
овакав
положај
.
Рекавши
ово
,
капетан
даде
знак
једноме
послужитељу
и
овај
одведе
Бера
у
једну
одају
,
где
добије
једну
велику
чашу
млека
.
За
тим
сиђе
у
топло
купатило
.
То
га
је
освежило
!
Још
никада
у
своме
животу
Бер
није
тако
силно
осетио
окрепљење
,
нити
ће
га
можда
икада
у
своме
даљем
животу
уживати
.
После
свега
овога
,
Бер
се
осећаше
толико
ведар
и
чио
,
да
је
могао
све
приповедити
капетану
,
о
својим
и
целим
патњама
,
које
доживеше
на
таласима
океанске
пучине
.
О
,
како
блажено
беше
то
осећање
ићи
по
равном
и
зврстом
патосу
,
слушати
лупу
машина
које
живо
радише
,
посматрати
како
се
са
високих
паробродских
димњака
гордо
вије
онај
дим
и
пара
и
поред
свега
тога
знати
још
да
се
иде
некој
одређеној
мети
и
посматрати
мирна
,
равнодушна
лица
,
које
без
икаквог
страха
и
очајања
шетају
и
раде
сваки
свој
посао
!
Бер
беше
тако
слободан
и
храбар
,
као
да
се
не
налази
више
на
таласима
онога
истог
страшног
океана
,
већ
на
сувој
земљи
у
Њу-Јорку
,
Бостону
,
Лондону
или
Хајделбергу
!
—
Госпођицу
су
однели
у
нарочито
одељење
.
Код
ње
је
искусан
лекар
и
она
је
дошла
к
себи
.
Заложила
се
са
довољно
количином
млека
и
потајно
јој
је
објашњено
о
томе
где
се
сада
находи
.
Овим
утешним
речима
је
примио
капетан
Бера
.
За
тим
прибележио
у
протокол
све
његове
патње
и
доживљаје
,
па
је
најзад
нотирао
и
личне
податке
о
њима
.
Његово
име
.
Бер
од
Уљома
,
докторанд
философије
из
Хајделберга
било
је
већ
по
себи
јасно
.
Ну
о
оној
сапутници
патња
његових
,
није
знао
ништа
више
,
но
што
је
прочитао
у
бродарској
књизи
на
лађи
,
„
Колумбији
“
Знао
је
само
толико
,
да
она
:
госпођица
Амалија
Бертолдина
из
Бостона
.
Свршивши
овај
више
званичан
рад
,
капетан
лађе
настави
даље
:
—
Ова
лађа
долази
из
залива
Хондураса
а
иде
за
Лондон
;
кроз
осам
дана
запловићемо
у
таласе
ушћа
Темзиног
.
Уз
пут
ћемо
свратити
на
Кубу
,
Хајити
,
а
по
том
између
бахамских
острва
наставити
пловидбу
даље
.
Наш
лекар
је
констатовао
смрт
капетана
„
Колумбије
“
.
Ви
ћете
од
лекара
такође
бити
детаљно
о
томе
извештени
.
Погреб
ће
се
учинити
вечерас
,
а
по
закону
ћете
морати
томе
присуствовати
и
ви
и
госпођица
,
ако
је
она
у
стању
то
издржати
.
На
овој
лађи
„
Дијани
“
можете
се
задржати
и
бити
угошћени
док
год
желите
и
како
год
желите
!
Тим
речима
заврши
капетан
и
тиме
беху
завршене
све
формалности
.
Бер
и
Амалија
,
као
случајни
путници
налазаше
се
дакле
под
енглеском
заштитом
,
на
енглеском
земљишту
,
броду
.
Пред
вече
тога
истога
дана
,
леш
капетанов
предат
је
воденим
таласима
са
свима
почастима
,
које
припадају
његовом
рангу
и
положају
.
Сунце
сијаше
при
том
најпријатнијим
,
најблажијим
и
најчаробнијим
зрацима
.
Блистави
ружичасти
талас
разви
се
и
склопи
изнад
оптерећеног
џака
с
капетановим
телом
,
које
беше
тамо
спуштено
.
Праћени
љупком
природном
свечаношћу
спушташе
се
посмртни
остаци
тога
немирнога
човека
у
дубину
,
у
вечност
!
—
Нека
му
небо
отвори
своја
врата
и
одведе
га
у
рајско
насеље
!
узвикну
капетан
.
—
Мир
нека
је
души
његовој
!
Тим
се
речима
опростио
Бер
са
својим
капетаном
,
од
кога
је
искусио
и
претрпео
толико
тешких
и
горких
часова
.
Машина
стаде
опет
лупати
и
лађа
продужи
и
даље
своју
пловидбу
.
Госпођица
Амалија
Бертолдина
није
участвовала
при
погребу
.
Лекар
јој
је
био
забранио
извршење
овога
прописа
.
Услед
ванредне
и
—
умерене
неге
,
која
јој
је
указивана
на
овој
лађи
.
Амалија
се
подиже
необично
брзо
.
За
време
пловидбе
имали
су
ванредно
лепо
време
,
па
ипак
је
Бер
тек
по
некад
могао
видети
ову
сапутницу
својих
патња
за
време
свога
бављења
на
овој
лађи
„
Дијани
“
.
Да
ли
је
то
било
због
тога
,
као
што
се
Беру
по
каткад
учинило
,
што
је
она
сама
навлаш
избегавала
састанак
са
њим
,
или
је
то
било
с
тога
,
што
је
она
,
као
што
је
то
Беру
саопштено
,
морала
бити
прилично
изолована
,
пошто
се
налазила
у
фази
оздрављења
од
тифуса
?
Било
једно
или
друго
,
тек
Бер
је
могао
видети
ту
госпођицу
само
из
далека
и
за
два
,
три
дана
једва
је
могао
измењивати
неколико
речи
само
.
Путовање
на
овој
величанственој
лађи
,
чинило
се
Беру
као
каква
дивна
шетња
.
Она
је
бродила
војничком
тачношћу
.
У
тачно
одређено
време
,
она
се
примицала
пристаништу
вод
вароши
Хаване
на
острву
Куби
.
Њихово
приближавање
поздрављено
је
пуцњем
топова
са
пристаништа
.
Са
лађе
је
истим
начином
отпоздрављено
,
и
кроз
кратко
време
на
обали
се
већ
виделе
зграде
варошке
и
пристаниште
.
У
колико
су
се
већма
приближавали
обали
,
госпођица
Амалија
Бертолдина
прилазила
је
све
ближе
Беру
.
Само
је
још
непрестано
изгледала
веома
повучена
у
себе
:
била
је
јако
замишљена
.
Кад
се
већ
са
обале
чуло
и
звонце
на
пристаништу
,
Амалија
беше
поред
Бера
.
Он
је
најзад
упита
,
да
би
ћутање
прекинуо
:
—
Где
ћете
одсести
,
госпођице
,
у
Хавани
?
—
Овде
сам
сасвим
непозната
,
те
ни
сама
не
знам
извесно
.
Хоћете
ли
ви
одсести
у
какав
хотел
?
упита
га
она
благо
.
—
Одсешћу
у
хотел
„
Националу
“
,
одговори
Бер
.
—
Онда
ћу
и
ја
тамо
!
одговори
она
тихо
.
—
Мислите
ли
дуже
остати
овде
?
улита
је
Бер
са
свим
лаганим
гласом
.
—
Не
,
док
ова
иста
лађа
не
пође
за
Лондон
,
ноћићу
и
ја
на
њој
донекле
,
па
ћу
се
одвојити
после
својој
старијој
сестри
у
госте
,
одговори
она
.
—
Ви
имате
старију
сестру
?
!
—
Имам
,
господине
!
—
А
где
вам
је
она
,
ако
ми
допустите
да
вас
упитам
?
!
—
Она
је
у
Шпанији
,
био
је
одговор
.
—
У
Шпанији
?
!
зачуђено
упита
Бер
.
—
Јесте
,
да
у
Шпанији
,
у
приморју
бискајском
!
—
У
приморју
бискајском
?
!
опет
зачуђено
запита
Бер
.
—
Јесте
...
.
а
што
се
томе
чудите
?
—
Од
куда
сте
ви
у
Бостону
?
!
упита
је
Бер
.
—
Тамо
је
живео
мој
отац
,
из
тога
места
и
моја
мата
била
;
ту
нам
је
било
све
имање
!
Други
део
имања
имали
смо
на
ушћу
реке
код
Билбаоа
и
тај
је
припао
мојој
сестри
у
мираз
.
—
Хоћете
ли
ми
казати
име
ваше
поштоване
сестре
?
упита
је
Бер
.
—
Зове
се
Орика
,
удата
је
за
г
.
Мором
,
великим
богаташем
,
који
је
ту
саградио
вилу
и
сада
тамо
живе
!
...
.
Чувши
ове
речи
,
Бер
се
у
тренутку
промени
.
Хтеде
нешто
рећи
:
али
му
реч
застаде
у
грлу
,
Амалија
је
то
приметила
,
па
га
одмах
упита
:
—
Господине
,
ви
ми
изгледате
нешто
изненађени
мојим
говором
,
ја
мислим
да
нисте
могли
ништа
у
њему
наћи
,
што
би
вас
могло
зачудити
!
Бер
не
хтеде
признати
да
је
збиља
потресен
сазнавши
порекло
и
сродство
госпођице
Амалије
са
његовим
присним
другом
Мором
,
али
јој
ипак
одговори
завијено
:
—
Не
изненађује
ме
садржина
вашега
говора
толико
,
колико
помисао
на
вашу
судбину
,
која
вас
тако
гони
да
усамљени
путујете
далеко
од
знанаца
и
родбине
,
која
и
не
зна
где
сте
сада
.
У
осталом
,
ако
сте
и
опазили
можда
неко
изненађење
код
мене
,
оно
ће
вам
се
доцније
разјаснити
кад
будете
већ
стигли
у
Шпанију
!
Амалија
зачуђено
и
збуњено
мрдну
главом
у
страну
.
У
том
и
лађа
приспе
до
обале
и
путници
се
почеше
искрцавати
.
—
Лађа
ће
се
овде
бавити
два
дана
,
па
ће
онда
продужити
пут
даље
!
довикнуо
је
капетан
путницима
,
који
су
имали
наставити
вожњу
.
В
.
У
Хавани
Прође
један
и
отпоче
други
дан
,
од
кад
се
искрцаше
на
обали
у
Хавани
.
У
истом
хотелу
седела
су
и
Бер
и
Амалија
Бертолдина
,
те
се
за
све
то
време
нису
ипак
ни
један
пут
видели
.
Бер
је
непрестано
размишљао
о
тој
повучености
њеној
,
осећао
се
потпуно
усамљен
,
те
тако
само
посматраше
кроз
прозор
шуштање
онога
лишћа
на
дрвећу
доле
по
улици
.
То
га
шуштање
опомињаше
на
срећно
и
блажено
проведене
прошле
дане
;
то
га
бацаше
у
неку
дубоку
сету
.
Неко
куцање
на
вратима
трже
га
из
те
сете
.
Он
ослушну
мало
,
куцање
се
опет
понови
.
Бер
даде
знак
да
је
слободно
ући
.
Врата
се
лагано
отворише
,
а
унутра
уђе
келнер
,
који
му
предаде
једно
писманце
.
По
њему
се
видело
,
да
га
је
писала
вешта
и
исписана
рука
.
Рукопис
беше
течан
и
читак
:
По
потпису
Бер
је
видео
,
да
је
то
писмо
написала
сапутница
патња
њихових
.
У
њему
је
стајало
:
„
Поштовани
господине
“
Веома
бих
се
обрадовала
,
ако
будете
имали
на
расположењу
једно
пола
сахата
времена
,
да
се
у
неколико
речи
поразговарам
са
вама
.
Кроз
три
четврти
сата
наћи
ћемо
се
у
парку
испод
наших
прозора
,
на
првој
клупи
десно
.
Амалија
Бертолдина
.
“
Бер
се
брзо
обуче
и
одмах
сиђе
доле
на
означено
место
састанка
.
Млада
девојка
већ
сеђаше
тамо
у
елегантном
костиму
за
шетњу
па
ипак
се
беше
необично
јако
заклонила
финим
велом
једним
.
Кад
Бер
приђе
,
она
устаде
,
пружи
му
руку
и
понуди
га
,
да
седне
крај
ње
.
—
Господине
Бере
,
отпоче
она
по
том
,
ја
сам
у
оном
нечувеном
положају
,
у
тренутку
највећег
узбуђења
и
у
очи
извесној
смрти
изјавила
нешто
,
што
као
женка
не
могу
никако
оправдати
себе
.
Сматрате
ли
ви
оне
моје
речи
у
ономе
положају
као
збиљу
?
—
Кајете
ли
се
за
њих
?
упита
је
Бер
.
Амалија
обори
очи
к
земљи
и
ништа
не
одговори
на
ово
питање
.
—
Ја
вам
захваљује
за
свој
живот
,
настави
она
даље
,
ја
сматрам
,
да
ћу
вам
одужити
један
најмањи
део
дуга
,
који
сам
вам
обавезна
,
што
сте
ме
спасли
смрти
,
што
сте
ми
поново
дали
живота
.
То
је
признање
вама
намењено
и
само
вама
.
Онај
пакет
,
што
смо
га
сакрили
од
капетана
,
налази
се
у
мојој
ручној
торби
.
Ја
сам
га
и
поред
велике
забуне
пажљиво
спаковала
,
не
с
тога
што
сам
га
сматрала
толико
за
свој
,
већ
с
тога
што
сам
га
сматрала
да
је
он
права
ваша
својина
.
Знам
да
сте
остали
без
трошка
и
ви
бисте
ме
дубоко
увредили
,
када
би
ово
,
што
је
ваше
,
одбили
натраг
.
Зар
ми
у
опште
можете
учинити
ма
шта
на
жао
?
—
Морам
вам
у
томе
учинити
на
жао
,
госпођице
,
јер
ми
није
у
карактеру
да
такве
поклоне
примам
,
а
нарочито
да
то
узмем
од
једне
даме
,
коју
поштујем
!
—
Ја
сам
вам
већ
објаснила
,
да
бар
половина
оне
суме
,
без
икаквог
каваљерства
,
припада
вама
.
Без
ваше
помоћи
,
ја
бих
већ
давно
и
давно
умрла
,
и
тако
би
овај
новац
био
упропашћен
.
Ја
вам
дакле
не
дајем
никакав
поклон
.
—
То
је
ваше
мишљење
,
госпођице
Амалија
.
Ја
се
на
то
не
могу
приволети
.
Истина
је
,
да
сам
остао
без
трошка
и
да
ми
је
новац
јако
потребан
.
Само
ми
није
никако
могуће
,
да
на
тај
начин
дођем
до
новаца
,
да
вам
узмем
половину
свега
што
имате
,
што
не
може
да
буде
не
само
код
мене
,
него
ни
код
кога
другог
поштенога
човека
.
—
А
кад
бих
вам
ја
хтела
позајмити
ту
суму
новаца
?
упита
га
она
благо
.
-
Ви
то
не
можете
,
јер
ви
о
мени
не
знате
ништа
више
,
осим
мога
имена
.
—
Ја
вас
познајем
и
имам
највише
и
најдубље
поверење
у
вама
,
познајем
сам
ваш
чист
карактер
толико
,
да
ми
више
никаквог
доказа
не
треба
.
Бер
се
мало
замисли
.
Настаде
једна
пауза
у
овоме
разговору
.
Ветар
је
шуштао
по
оном
јесењем
лишћу
,
а
са
улице
је
долазила
ларма
од
кола
,
која
се
мешала
са
особитом
оном
врећом
по
улицама
ове
велике
вароши
.
То
опомињаше
на
оно
доба
у
коме
обоје
сеђаху
једно
поред
другог
у
чамцу
,
обузети
страшним
мислима
неизвесности
о
очевидној
пропасти
живота
.
И
сада
владаше
међу
њима
неизвесност
.
Она
беше
само
оборила
очи
к
земљи
.
Бер
тако
исто
.
—
Ви
ми
,
госпођице
Амалија
,
поклањате
велике
поверење
,
а
јесте
ли
ви
у
души
убеђени
,
да
сам
то
заслужио
?
упита
је
најзад
Бер
.
—
Мој
живот
,
за
мене
је
највећи
доказ
,
да
вас
увери
,
да
сте
и
нешто
више
заслужили
одговори
она
одсечно
.
Бер
се
опет
замисли
.
Амалија
погледа
у
њега
.
—
Господине
Бере
,
а
што
вам
је
тешко
,
примити
од
мене
позајмцу
,
коју
вам
из
свег
срца
жудим
.
Хоћете
ли
ваљда
,
да
ме
заборавите
на
свагда
,
да
никад
више
о
мени
не
чујете
и
да
никакве
успомене
немате
од
мене
?
Ако
ви
тако
мислите
,
ја
мислим
друкче
.
Ја
желим
,
да
се
на
вас
сећам
и
да
вам
до
гроба
указујем
пријатељске
наклоности
,
које
сам
вам
дужна
,
и
које
никада
одужити
не
могу
.
Бер
погледа
у
њу
.
Бели
образи
њени
беху
се
зажарили
од
узбуђења
,
којим
је
она
изговарала
ове
речи
.
Поглед
јој
беше
жив
и
ватрен
.
Видело
се
јасно
,
да
то
говори
искрено
и
одано
срце
.
—
Госпођице
Амалија
,
ви
ме
сматрате
дакле
за
свога
пријатеља
?
упита
је
он
.
—
Јесте
,
г
.
Бере
,
за
највећег
пријатеља
.
Ви
ћете
ми
у
тој
успомени
остати
док
год
живим
,
одговори
она
.
—
Од
своје
пријатељице
,
примам
позајмицу
,
примићу
дакле
половину
те
суме
више
као
знак
,
да
вас
на
растанку
уверим
,
о
своме
неограниченом
пријатељству
,
јер
сте
то
захтевали
за
доказ
.
—
Примате
,
дакле
?
!
—
Примам
радо
!
—
Ево
вам
,
пријатељу
,
те
половине
,
рече
Амалија
и
предаде
Беру
пакет
од
сто
педесет
хиљада
динара
.
—
А
где
ћете
се
ви
налазити
у
будуће
?
упита
је
Бер
даље
.
—
Остаћу
стално
код
своје
сестре
Орике
и
зета
Мора
код
Билбаоа
,
јер
друге
родбине
више
немам
.
Када
мислите
на
пут
?
упита
је
Бер
.
Вечерас
полази
лађа
у
том
правцу
,
па
ћу
и
ја
на
њој
.
А
ви
,
пријатељу
,
куда
мислите
?
—
Остаћу
овде
још
неко
време
,
па
ћу
затим
свратити
на
имање
свога
стрица
овде
,
на
Хајити
,
па
ћу
можда
остати
стално
или
ћу
отићи
натраг
у
Хајделберг
.
—
Ја
ћу
се
радовати
веома
,
ако
ме
по
који
пут
известите
о
себи
,
тиме
бисте
ме
још
већма
задужили
својим
пријатељтсвом
!
рече
Амалија
.
—
Писаћу
вам
извесно
,
одговори
Бер
.
Тим
се
речма
растадоше
.
Кад
је
пароброд
„
Дијана
“
наставио
вожњу
даље
,
на
њему
је
отпловила
Амалија
.
Бер
остаде
и
даље
у
Хавани
.
Бер
дакле
остаде
сам
у
Хавани
.
Нигда
до
сада
није
тако
неодлучно
стајао
пред
прагом
неизвесности
као
у
овој
прилици
.
Усамљен
,
удаљен
од
другова
и
пријатеља
у
овоме
непознатом
месту
проводио
је
дан
за
даном
.
Морила
га
је
неизвесност
о
догађају
,
који
га
је
пре
месец
дана
задесио
