имали„
жандар-блау
”
или
„
дункл-роза
”
хаљине
.
Којешта
,
то
би
било
којешта
!
Приликом
те
посете
позвала
је
госпођа
Милева
господина
Васу
сутрадан
на
вечеру
па
како
ћемо
са
том
вечером
и
са
господином
Васом
имати
у
идућој
глави
посла
,
то
је
право
да
се
још
у
овој
глави
мало
ближе
упознамо
с
њим
.
Да
је
леп
,
то
знамо
још
из
прошле
главе
а
да
је
млад
,
то
не
треба
ни
казати
,
али
треба
казати
да
је
то
уједно
и
све
што
он
има
.
Свршио
је
некако
трговачку
школу
па
отишао
у
порезнике
,
одатле
у
полицијске
писаре
,
а
одатле
у
судске
.
У
тој
служби
стекао
је
два
пара
ципела
,
четири
бела
прсника
,
четворе
панталоне
и
три
капута
,
седамнаест
машна
,
два
туцета
џепних
марама
и
забрану
на
пола
плате
.
То
му
је
готовина
,
не
рачунајући
дугове
.
А
дугова
је
имао
разноликих
,
па
и
таквих
да
се
човек
крсти
и
чуди
.
На
пример
,
у
књизи
трговине
„
Спасић
и
друг
”
овако
је
гласила
његова
партија
дуговања
:
6
женских
кошуља
.
.
.
18
динара
1
пар
женских
бронерских
ципела
.
.
.
13
„
24
лепезе
.
.
.
14
.
40
„
Међутим
,
нити
је
он
носио
женске
кошуље
,
нити
бронерске
ципеле
,
нити
се
хладио
са
двадесет
и
четири
лепезе
.
А
у
радњи
„
Браће
Димитријевића
”
овако
му
је
гласила
партија
дуговања
:
2
кутије
пудера
.
.
.
5
динара
4
туцета
укоснице
(
харнадле
)
.
.
.
0
.
60
„
1
шлајер
.
.
.
1
.
50
„
1
мидер
.
.
.
4
„
И
кад
се
зна
да
је
господин
Васа
мушко
,
што
је
уосталом
,
како
указом
тако
и
самом
крштеницом
,
утврђено
,
онда
су
збиља
чудновати
ови
подаци
о
његовим
дуговањима
.
Друга
је
ствар
,
међутим
,
што
у
књизи
газда
Спасе
кафеџије
има
оваку
рубрику
:
1
Пет
месеци
неплаћене
кирије
(
соба
бр
.
7
)
.
.
.
125
динара
2
Четири
месеца
неплаћен
кост
.
.
.
160
„
3
Дато
му
у
готову
на
зајам
.
.
.
72
„
4
Плаћени
му
музиканти
за
једну
ноћ
10
„
5
Плаћени
му
музиканти
за
једну
ноћ
8
„
6
Плаћени
му
музиканти
за
једну
ноћ
12
„
8
Вечера
и
пиће
за
музиканте
17
/
ИИ
.
9
„
8
Плаћено
вешерки
за
његов
веш
.
.
.
17
.
50
„
Но
његови
кредити
нису
само
поменуте
фирме
.
Његови
главни
кредитори
су
удовице
.
Чудо
је
тај
човек
,
откако
се
увукао
за
писара
масеног
одељења
,
волео
је
да
позајми
новац
од
удовица
.
—
Волим
од
удовице
узети
на
зајам
него
не
знам
шта
!
—
говорио
би
увек
и
држао
би
се
тога
тако
упорно
,
да
од
удоваца
,
на
пример
,
не
би
за
Бога
затражио
.
—
Па
како
им
враћаш
?
—
упитао
би
га
бедни
архивар
,
који
је
доспео
у
масено
одељење
тек
кад
му
је
било
педесет
година
.
—
На
рате
—
одговорио
би
господин
Васа
.
—
Удовицама
се
другаче
и
не
враћа
зајам
него
на
рате
.
Ја
и
љубав
проводим
на
рате
,
па
и
дугове
своје
плаћам
на
рате
.
—
Љубав
на
рате
?
!
—
запрепастио
би
се
архивар
,
који
никад
у
животу
није
био
срећан
да
сазна
шта
је
то
љубав
,
онако
као
што
има
на
пример
људи
који
никад
у
животу
нису
јели
ананас
или
банану
.
—
Тако
,
на
рате
!
—
одговара
господин
Васа
.
Јер
љубав
то
је
извесна
обавеза
према
оној
коју
волимо
,
је
л
’
те
?
—
Јесте
!
—
вели
архивар
и
ако
он
ни
појма
нема
да
ли
је
тако
или
није
.
—Е
,
видите
—
вели
господин
Васа
—
а
све
обавезе
ја
отплаћујем
на
рате
,
како
могу
и
колико
могу
.
Разумете
ли
сад
?
—
Разумем
!
—
одговара
архивар
и
ако
у
ствари
сад
тек
није
ништа
разумео
.
Ето
какав
је
господин
Васа
Ђурић
.
Но
осим
свих
поменутих
,
он
има
још
једну
лепу
особину
:
он
уме
врло
лепо
да
прича
и
да
забавља
.
О
томе
ћемо
се
уверити
у
идућој
глави
овога
романа
.
ГЛАВА
ОСАМНАЕСТА
Господин
Васин
жуљ
.
Сутрадан
увече
била
је
,
дакле
,
вечера
код
госпођа
Милеве
,
као
што
смо
то
из
прошле
главе
сазнали
.
Насред
собе
постављен
мали
четвртаст
сто
,
у
тањирима
салвете
савијене
као
срце
,
а
насред
стола
висока
пивска
флаша
пуна
јоргована
,
ђурђевка
и
љубичице
.
А
госпођа
Милева
успавала
Недељка
веселом
удовичком
песмом
,
па
се
обукла
у
„
лихт-блау
”
хаљину
да
изненади
господина
Васу
.
Праштајући
се
са
црном
својом
хаљином
,
коју
неће
више
понети
,
уздахнула
је
тешко
,
а
навлачећи
на
себе
„
лихт-блау
”
хаљину
,
коју
ће
одсад
редовно
носити
,
уздахнула
је
такође
тешко
.
Око
седам
и
по
сати
,
као
што
је
гласио
позив
,
уђе
господин
Васа
у
собу
,
са
једним
од
својих
белих
прсника
на
себи
и
стаде
изненађен
на
вратима
.
Он
понови
свој
ранији
комплименат
,
да
одиста
и
анђели
носе
„
лихт-блау
,
одело
,
па
седе
за
сто
према
госпођи
Милеви
и
почеше
вечерати
уз
најслађи
разговор
.
За
све
време
вечере
,
господин
Васа
се
нешто
врпољио
на
столици
,
а
после
вечере
тек
признаде
,
да
је
морао
под
столом
скинути
једну
ципелу
,
јер
га
страшно
пече
жуљ
.
Поводом
те
напомене
,
он
поче
да
прича
госпођи
Милеви
читаву
историју
.
—
Једанпут
—
каже
—
мал
’
нисам
изгубио
службу
због
тог
проклетог
жуља
.
Био
сам
писар
полицијски
па
једног
дана
дође
депеша
:
долази
господин
начелник
.
Наш
капетан
је
био
нов
и
првипут
у
струци
,
па
се
узврпољио
и
узмувао
као
да
је
главу
изгубио
,
а
ми
се
сви
обукли
у
свечано
одело
.
Стиже
начелник
и
дочекасмо
га
као
што
му
и
приличи
.
Уђе
он
у
капетанију
,
па
у
капетанову
собу
позове
све
чиновнике
да
им
,
по
познатом
и
бескорисном
обичају
свих
начелника
,
чита
лекцију
о
савесности
у
служби
,
о
тачном
вршењу
исте
,
и
о
многим
другим
стварима
,
које
се
налазе
и
у
многим
расписима
из
унутрашњости
.
Да
је
г
.
начелник
говорио
мало
,
ја
бих
сасвим
лепо
издржао
мирно
и
понизно
,
али
г
.
начелник
отеже
беседу
,
која
је
трајала
равно
четрдесет
и
пет
минута
.
Ја
сам
мирно
и
пажљиво
слушао
беседу
г
.
начелникову
и
гледао
му
право
у
очи
,
тако
да
је
обратио
на
то
пажњу
и
мало
мало
па
би
се
мени
обраћао
и
,
управо
,
више
мени
говорио
но
осталима
.
Тачно
петнаестога
минута
,
мени
сену
жуљ
првипут
и
ја
врднух
ногом
;
затим
ме
штрецну
још
два
три
пут
и
ја
почех
као
лелек
да
стојим
на
једној
нози
.
Прође
још
мало
,
па
ми
наиђоше
сузе
на
очи
,
а
кад
већ
би
тридесет
и
пет
минута
,
а
ја
почех
да
преврћем
очима
,
да
се
угризам
за
усне
и
уопште
тако
да
се
кезим
и
кревељим
,
да
се
г
.
начелник
,
навикнут
у
почетку
беседе
да
гледа
једино
мени
у
очи
,
два
пут
збунио
и
покварио
беседу
.
Ја
сам
устима
час
правио
слово
о
,
час
сам
образима
правио
слово
ф
,
један
сам
образ
затезао
,
а
други
опуштао
и
бекељио
се
да
Бог
сачува
.
Начелник
,
најзад
,
у
највећој
забуни
,
заврши
на
двоје
на
троје
беседу
и
отпусти
нас
све
,
а
остаде
са
г
.
капетаном
.
Мало
после
,
зове
ме
г
.
капетан
.
—
Господин
Васо
,
вели
,
шта
је
то
забога
с
вама
?
—
Које
,
молим
вас
?
—
Какво
је
то
ваше
понашаше
према
г
.
начелнику
?
—
Молим
,
какво
понашање
?
—
Понашање
,
због
којега
ће
г
.
начелник
просто
предложити
да
вас
отпусте
из
службе
,
јер
сте
му
се
ви
,
за
време
његовог
говора
,
бекељили
,
клибили
и
кезили
—
рече
одлучно
г
.
капетан
.
—
Молим
покорно
,
како
би
се
ја
могао
бекељити
на
г
.
начелника
.
Ја
сам
добар
и
исправан
чиновник
и
никад
се
у
животу
нисам
бекељио
на
власт
—
одговорих
ја
понизно
.
У
то
ми
,
на
моју
велику
срећу
,
опет
сену
жуљ
,
и
ја
се
искривих
сав
.
—
Ето
,
ето
,
бекељите
се
и
на
мене
,
а
овамо
се
правдате
!
Мени
сад
тек
беше
јасно
,
а
кажем
г
.
капетану
све
о
моме
несрећном
жуљу
,
те
ме
једва
опра
пред
г
.
начелником
.
Госпођа
се
Милева
слатко
смејала
овој
невољи
господин
Васиној
и
понуди
му
јабуке
,
које
је
за
све
време
приче
својом
ручицом
љуштила
.
Господин
Васа
,
кад
виде
да
се
прича
допала
госпођи
Милеви
,
настави
и
даље
да
прича
.
—
Е
,
али
други
пут
десило
ми
се
нешто
много
занимљивије
,
и
то
са
једном
дамом
.
—
Бога
вам
?
—
учини
госпођа
Милева
и
погледа
враголасто
.
—
Па
што
ми
то
нисте
причали
?
—
То
је
било
исте
зиме
—
поче
господин
Васа
—
па
,
једно
вече
,
знате
,
био
сам
позван
на
вечеру
о
слави
господин
претседника
окружног
суда
.
Ја
сам
за
вечером
седео
до
госпође
претседниковице
,
а
с
леве
моје
стране
седела
је
свастика
господин
помоћникова
,
која
је
важила
као
најлепша
девојка
о
коју
смо
се
сви
отимали
.
Ја
сам
почео
најживље
да
се
забављам
са
госпођицом
и
приметио
сам
одмах
,
да
се
јако
заинтересовала
мојим
причањем
и
ћаскањем
.
Служио
сам
је
за
време
вечере
,
додавао
сам
јој
и
нудио
све
што
је
желела
,
уопште
,
био
сам
толико
пажљив
и
толико
је
забављао
,
да
сам
већ
добио
и
храбрости
те
,
за
време
док
се
певало
многаја
љета
г
.
претседнику
,
изјавим
јој
и
љубав
.
Не
треба
ни
да
кажем
,
да
ми
је
у
најлепшем
моменту
,
управо
при
самој
изјави
љубави
,
жуљ
почео
страшно
да
досађује
.
Да
бих
могао
да
продужим
разговор
,
ја
као
ово
сад
свучем
ципелу
под
столом
,
и
онда
наставим
разговор
са
још
већом
вољом
и
храброшћу
.
Госпођица
Христина
није
хтела
одмах
да
ми
одговори
на
моју
изјаву
,
већ
ми
стиште
топло
руку
и
тихо
рече
,
баш
кад
се
певало
многаја
љета
госпођици
претседниковици
:
—
После
вечере
играћемо
мало
.
Ви
ћете
играти
са
мном
ланс
тада
ћу
вам
,
за
време
игре
,
одговорити
.
И
одиста
,
кад
се
заврши
вечера
,
музика
најпре
засвира
један
туш
,
јер
је
један
писар
пио
здравицу
господину
начелнику
„
строгом
,
праведном
и
одличном
старешини
,
а
оцу
и
мајци
народа
којим
управља
”
.
Затим
се
поче
игра
краљевим
ором
,
које
је
повео
г
.
претседник
са
г
.
начелником
;
па
онда
неко
друго
врло
ситно
коло
и
тако
редом
,
игра
за
игром
.
Ја
сам
горео
од
нестрпљења
кад
ће
се
већ
једном
објавити
ланс
,
а
све
претходне
игре
нисам
играо
,
нити
сам
се
мицао
са
места
.
Напослетку
,
госпођица
Христина
дође
к
мени
весело
и
позва
ме
:
—
Господине
,
сад
ће
ланс
!
—
И
добићу
одговор
?
—
шапнух
ја
весело
.
—
Добићете
!
—
одговори
она
стидљиво
и
обори
очи
.
—
’
Ајде
,
забога
!
—
поче
она
нестрпљиво
.
Ја
ћушнух
руку
по
сто
да
нађем
ципелу
,
али
—
ципеле
не
беше
крај
мене
.
Потражих
је
још
мало
боље
,
али
—
не
беше
је
.
Мене
обли
зној
.
—
Извол’те
ви
,
ево
,
сад
ћу
ја
.
—
И
кад
се
она
мало
одвоји
,
ја
завукох
просто
главу
под
сто
,
али
—
моје
ципеле
нигде
,
разумете
ли
нигде
,
као
да
је
у
земљу
утонула
!
Можете
замислити
моју
забуну
и
то
у
моменту
када
сам
требао
да
чујем
тако
важну
,
тако
одсудну
реч
.
Госпођица
Христина
се
опет
врати
да
ме
позове
,
јер
је
музика
већ
била
огласила
игру
а
три
пара
се
беху
поставила
очекујући
четврти
,
наш
пар
.
Ја
још
једанпут
очајно
турих
главу
под
сто
,
али
ципеле
нигде
.
Најзад
са
очајањем
саопштих
госпођици
,
не
могући
ничег
паметнијег
да
се
сетим
,
да
ми
је
врло
тешко
,
да
ме
глава
боли
и
замолих
да
игра
с
ким
другим
.
Она
ме
презриво
погледа
,
окрете
љутито
главу
и
приђе
једном
младићу
,
који
није
ни
знао
да
игра
,
али
коме
она
обећа
да
ће
га
поучавати
.
Ја
сам
и
даље
седео
као
очајник
,
гледао
како
се
игра
,
гледао
њу
,
која
није
хтела
више
ни
једним
погледом
да
ме
удостоји
.
Христина
остаде
са
оним
младићем
у
другој
соби
,
а
ја
сам
и
даље
седео
на
своме
месту
као
прикован
.
И
седео
сам
тако
све
до
зоре
.
Почеше
гости
да
се
разилазе
,
а
ја
сам
и
даље
седео
.
Отишао
г
.
Коста
апотекар
са
госпођом
и
свастиком
,
отишао
ђакон
Јова
,
који
је
сва
многаја
љета
почињао
и
његова
госпођа
,
која
је
понела
пуну
мараму
колача
„
за
децу
”
—
а
ја
сам
и
даље
седео
.
Отишла
је
,
са
сестром
и
зетом
,
помоћником
,
и
госпођица
Христина
не
окренув
се
ни
лаку
ноћ
да
ми
каже
,
а
ја
сам
и
даље
седео
.
Одоше
и
цигани
,
које
је
г
.
председник
лепо
испратио
,
а
ја
сам
и
даље
седео
.
Најзад
,
кад
се
г
.
председник
и
госпођа
му
вратише
,
пошто
су
испратили
цигане
,
запрепастише
се
кад
видеше
да
ја
,
на
оном
месту
где
сам
вечерао
,
још
непомично
седим
.
Ја
им
објасним
моју
беду
и
невољу
и
сад
сви
троје
,
позвавши
у
помоћ
и
куварицу
,
почесмо
да
тражимо
ципелу
,
али
,
ципеле
нигде
.
Једва
се
на
једвите
јаде
сети
куварица
и
пљесну
се
по
челу
:
—
Знате
шта
,
биће
да
се
то
Кастор
играо
!
И
одиста
,
куварица
отрча
у
шупу
где
је
Кастор
спавао
иза
једног
бурета
и
нађе
моју
ципелу
.
Проклињући
све
псе
на
свету
,
ја
обукох
ципелу
и
одох
кући
,
извињавајући
се
господину
председнику
и
госпођи
и
мислећи
успут
на
тако
лепу
љубав
коју
је
ципела
,
или
боље
рећи
жуљ
,
или
боље
рећи
Кастор
розорио
.
Госпођа
Милева
слатко
се
смејала
кад
чу
свршетак
ове
тужне
историје
и
понуди
опет
господина
Васу
јабукама
,
а
чашу
му
нали
вином
.
Тако
уз
јабуке
,
мафише
и
вино
,
провели
су
још
неко
време
прешав
и
на
друге
разговоре
.
Госпођа
Милева
причала
је
како
она
врло
лепо
меси
мафише
,
затим
како
ће
дати
један
зуб
да
јој
се
пломбира
и
како
она
никад
не
носи
уштиркану
доњу
сукњу
,
а
господин
Васа
је
опет
причао
о
неком
свом
ујаку
,
који
је
дивно
свирао
у
хармонику
,
о
своме
колеги
писару
Пери
,
који
по
цео
дан
једе
у
канцеларији
обланде
,
оне
округле
за
лепљење
званичних
писама
,
и
о
себи
,
како
он
лепо
иде
на
шлитшухе
па
уме
на
једној
нози
да
испише
осмицу
по
леду
.
Разговарали
су
и
о
другим
стварима
и
извесно
би
се
у
пријатном
разговору
још
позабавили
,
да
дуварски
сат
не
изби
поноћ
и
да
се
Недељко
не
раздра
тако
душмански
,
као
да
се
налази
под
пазухом
Среје
бирова
на
путу
за
Крмане
,
и
ако
је
спавао
у
финим
колицима
,
покривеним
лихт
блау
завесицама
и
са
цуцлом
од
никла
у
устима
.
Господин
Васа
нађе
да
је
време
да
пође
и
саже
се
да
навуче
ципелу
,
али
,
на
своје
велико
изненађење
,
не
нађе
ципелу
под
столом
.
Тражио
је
и
тражио
,
помогла
му
је
и
госпођа
Милева
али
—
нигде
ципеле
.
Тако
тражећи
ципелу
остаде
до
четири
сата
ујутру
код
удовице
,
а
кад
пође
од
ње
,
запита
је
на
вратима
,
држећи
је
у
загрљају
:
—
Признајте
ми
нешто
?
—
Шта
то
?
—
Је
л
’
те
да
ви
немате
у
кући
никакво
куче
?
—
Немам
,
одговори
удовица
стидљиво
и
сакри
главу
у
његова
недра
.
Господин
Васа
се
упути
задовољан
кући
,
препремишљајући
успут
о
томе
,
како
му
његов
жуљ
не
мора
увек
само
неприлике
правити
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТА
Јулијана
пуцерка
и
њена
кћи
Елза
У
овој
вароши
,
у
којој
су
се
толики
пријатни
и
непријатни
догађаји
,
везани
за
судбину
Недељкову
,
десили
,
пре
шест
година
дође
нека
Јулијана
,
која
сама
себе
прозва
Јулијана
пуцерка
.
То
ваљда
,
што
је
тако
крупну
реч
узела
себи
за
титулу
,
прибави
јој
врло
много
муштерија
,
јер
бадава
,
друкче
то
звони
кад
госпођа
Савка
пита
госпођу
Мицу
:
—
Ко
вама
,
Бога
вам
,
пере
веш
?
—
Па
Сара
Јованчина
.
—
Е
,
мени
,
знате
—
одговара
поносно
госпођа
Савка
—
мени
и
пере
и
пегла
Јулијана
пуцерка
.
Истина
је
мало
скупља
,
али
вреди
;
погледајте
крогнове
на
моме
мужу
,
као
да
сте
их
сад
из
дућана
купили
.
Најзад
о
томе
није
потребно
опширно
говорити
—
јер
је
писац
овога
романа
врло
рад
да
избегне
разговор
о
туђем
вешу
—
већ
је
главно
овде
то
да
је
Недељко
дошао
код
Јулијане
на
становање
.
Јулијана
пуцерка
има
,
разуме
се
,
и
своју
прошлост
,
из
које
јој
је
остала
једна
осамнаестогодишња
ћерка
,
а
која
се
прошлост
завршила
Јулијаниним
протеривањем
из
Београда
услед
чега
се
она
и
решила
на
пуцерај
у
овој
вароши
.
Њена
кћи
Елза
нема
своју
прошлост
,
али
има
будућност
,
и
због
те
будућности
управо
није
и
Елза
пошла
с
мајком
у
унутрашњост
,
већ
је
остала
у
Београду
.
Елза
је
била
мало
и
љупко
девојче
са
плавим
витицама
и
најпре
је
носила
од
куће
до
куће
оне
велике
кутије
са
женским
шеширима
,
а
мало
затим
кутије
почеше
њој
да
доносе
.
То
је
било
наскоро
затим
,
кад
се
први
пут
на
њу
насмешио
„
један
господин
”
.
Тај
„
један
господин
”
насмешио
се
затим
и
други
пут
на
њу
.
Она
онда
то
јави
својој
мајци
Јулијани
,
која
тада
није
била
пуцерка
,
и
ова
потражи
прилику
да
се
и
на
њу
насмеши
тај
„
господин
”
.
Затим
Елза
доби
леп
квартир
,
леп
шешир
и
лепе
хаљине
и
престане
бити
мало
и
љупко
девојче
са
плавим
витицама
.
А
„
један
господин
”
престаде
бити
непознати
,
јер
је
то
био
господин
Сима
Недељковић
,
начелник
министарства
.
Тако
се
ствар
врло
лепо
удеси
,
и
ово
мирно
и
тихо
гнездо
(
постаде
прави
рај
,
у
коме
је
начелник
министарства
представљао
доброћудног
Адама
,
Елза
Еву
која
је
све
могуће
врсте
јабука
изела
,
а
Јулијана
змију
,
која
би
то
и
била
да
г
.
начелник
министарства
није
то
осетио
и
удесио
да
за
неку
ситницу
буде
протерана
из
Београда
.
Елза
,
оставши
сама
у
свету
,
без
материнске
неге
и
родитељска
савета
,
преда
се
потпуно
господину
начелнику
и
у
току
од
шест
година
толико
се
навикне
на
његове
савете
и
упутства
,
да
га
почне
сматрати
као
оца
.
Та
околност
пак
,
што
Елза
поче
господина
начелника
сматрати
као
оца
,
њега
толико
наљути
да
је
сасвим
напусти
.
Баш
кад
је
Недељко
ушао
у
кућу
Јулијане
пуцерке
,
стигло
је
брижној
мајци
и
писмо
од
њене
кћери
,
којим
јој
саопштава
ту
несрећну
вест
,
да
је
напуштена
и
самохрана
у
свету
.
Јулијана
се
толико
наједи
услед
те
вести
,
да
одмах
истуче
Недељка
који
није
њену
кћер
Елзу
ни
познавао
.
После
овога
писма
развила
се
читава
преписка
између
мајке
и
ћерке
.
Ћерка
у
првом
писму
јавља
о
догађају
;
у
другом
писму
проклиње
господина
начелника
,
а
у
трећем
писму
јавља
мајци
да
се
господин
начелник
жени
.
Мајка
саветује
у
првом
писму
кћер
да
се
утеши
;
у
другом
писму
саветује
је
да
пише
господину
начелнику
и
да
га
зове
к
себи
;
а
у
трећем
писму
саветује
кћери
да
му
се
освети
.
На
ово
писмо
ћерка
одговара
да
пристаје
,
и
осветиће
се
,
али
пита
мајку
за
савет
,
и
мајка
јој
одговара
да
се
одмах
крене
из
Београда
и
да
дође
овамо
,
у
дотичну
варош
.
Ту
ће
се
договорити
мајка
и
ћерка
,
утолико
пре
,
што
је
мајка
Јулијана
већ
има
план
.
И
тако
једног
дана
наиђоше
кола
која
је
са
нестрпљењем
и
сузама
у
очима
очекивала
Јулијана
пуцерка
.
Из
кола
се
појави
Елза
,
путнички
обучена
са
меким
сламним
шеширићем
на
глави
.
Скочи
лако
као
срна
у
мајчин
загрљај
,
а
ова
је
окупа
својим
вешерским
сузама
.
Затим
уђу
у
кућу
и
отпочну
разговор
на
дугачко
и
на
широко
,
о
свему
што
је
било
и
о
свему
што
ће
бити
.
Добра
и
брижна
мати
овако
усаветује
ћерку
:
—
Ја
имам
некакво
дете
овде
,
дали
ми
га
на
чување
,
али
нико
и
не
води
рачуна
о
њему
.
Ја
мислим
да
ти
то
дете
узмеш
и
да
га
понесеш
у
Београд
,
па
онда
да
га
однесеш
господину
начелнику
и
да
му
га
оставиш
пред
вратима
,
одмах
сутрадан
после
свадбе
.
На
цедуљи
ћеш
написати
да
је
то
дете
које
си
с
њим
добила
,
па
лепше
освете
не
треба
му
.
Елза
врло
радосно
прихвати
овај
план
,
јер
се
боље
не
би
могла
осветити
начелнику
.
План
дакле
буде
усвојен
и
одређено
да
Елза
са
Недељком
још
одмах
сутра
крене
на
пут
.
За
све
то
време
,
док
су
мајка
и
ћерка
разговарале
о
освети
,
Недељко
је
лежао
у
једној
веш-корпи
,
пуно
нечијег
прљавог
веша
,
и
задовољно
се
играо
никлованом
цуцлом
и
оном
звечком
коју
је
,
за
успомену
на
лепе
дане
,
добио
од
господина
Васе
Ђурића
,
који
затим
лепим
данима
жали
тако
исто
као
и
Недељко
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ПРВА
Чувство
Томе
богослова
које
се
унеколико
разликује
од
чувства
Недељковог
.
Зором
затандркаше
кола
калдрмом
па
с
ове
слетеше
на
друм
који
,
окићен
телефонским
дирецима
,
води
право
у
престоницу
.
Под
арњевима
,
осим
Елзе
и
Недељка
,
седи
још
један
путник
кога
је
кочијаш
,
по
дозволи
Елзиној
,
примио
у
кола
до
прве
вароши
где
ће
путници
конаковати
.
Тај
путник
био
је
млад
човек
,
сув
као
шибљика
,
а
прозрачан
као
изгладнео
комарац
.
Носио
је
дугу
косу
,
беле
пикетске
панталоне
и
грдан
неки
капут
који
изгледа
да
је
кројен
на
леђима
каквог
архимандрита
.
Утолико
се
из
првих
разговора
могло
сазнати
,
овај
се
путник
звао
Тома
,
и
био
је
богослов
.
Тома
је
целим
путем
замишљено
ћутао
и
учтиво
се
повлачио
у
крај
седишта
,
да
не
би
био
на
сметњи
Елзи
која
је
на
крилима
држала
Недељка
.
Кад
Елзи
досади
ћутање
,
проговори
тек
колико
да
се
говори
:
—
А
ви
не
путујете
далеко
?
Богослов
се
најпре
ужасно
збуни
,
па
кад
се
прибра
мало
,
одговори
танким
девојачким
гласом
:
—
Не
,
до
прве
вароши
.
—
Шта
ћете
тамо
?
—
настави
Елза
.
Тома
се
сад
већ
охрабри
и
као
дође
сасвим
к
себи
,
те
настави
разговор
врло
слободно
.
—
Госпођице
...
то
јест
,
ако
то
није
ваше
дете
?
!
.
.
—
Моје
је
—
одговори
Елза
правећи
материнско
лице
.
—
Дакле
,
госпођо
,
—
настави
Тома
богослов
—
моја
је
историја
чудновата
,
то
јест
,
није
толико
ни
чудновата
,
али
је
ипак
занимљива
.
—
Е
?
—
учини
Елза
,
као
да
би
га
хтела
питати
о
тој
историји
.
И
Тома
богослов
поче
своју
причу
оним
равним
меким
,
једноликим
гласом
,
којим
се
пева
херувика
:
—
Ја
сам
,
знате
,
богослов
и
свршио
сам
три
разреда
богословије
са
одличним
успехом
.
Једва
сам
чекао
да
свршим
богословију
па
да
се
запопим
,
јер
поп
...
ах
,
госпођо
,
поп
бити
то
је
за
мене
био
идеал
!
Замислите
само
:
поп
,
идеалан
поп
...
мантија
,
служба
Богу
,
епитрахиљ
,
нафора
,
слово
...
слово
Божје
,
слово
које
би
сваке
недеље
говорио
и
то
на
памет
...
замислите
,
на
памет
...
Тома
је
у
разговору
сасвим
пао
у
ватру
,
те
је
изгледало
као
да
је
причао
шестим
„
антифонским
гласом
”
.
У
том
заносу
ко
зна
шта
би
још
све
казао
,
да
Недељко
не
удари
у
грдан
плач
те
почеше
да
га
умирују
и
Елза
и
Тома
богослов
,
па
и
сам
кочијаш
,
коме
досади
дерњава
.
Тома
,
из
превелике
услужности
,
узе
Недељка
себи
у
крило
,
да
би
се
госпођа
мало
одморила
,
па
настави
причу
,
љуљкајући
Недељка
.
—
Али
,
госпођо
,
Бог
је
велики
,
његове
су
тајне
недостижне
,
његове
наредбе
непоречне
.
Ја
сам
мислио
да
будем
поп
,
а
ево
...
сад
сам
се
решио
да
идем
у
глумце
!
—
Ју
!
—
учини
Елза
.
—
А
како
то
?
—
Не
знам
,
Божја
наредба
!
—
слеже
Тома
богослов
раменима
и
сад
спусти
тон
,
као
кад
би
певао
„
седмим
гласом
”
.
—
А
како
сте
сазнали
ту
наредбу
?
—
упита
Елза
наивно
.
—
Како
?
...
У
сну
.
У
нашој
вароши
било
је
скоро
једно
мало
позориште
,
које
се
сад
налази
у
овој
вароши
где
ћемо
конаковати
и
где
ћу
ја
остати
,
јер
су
ме
примили
за
члана
.
Ево
,
могу
вам
показати
и
писмо
којим
ме
директор
прима
.
Тома
извади
из
левог
џепа
једно
прљаво
писмо
и
поче
га
читати
:
—
„
Поштовани
господине
.
Има
у
овоме
широкоме
свету
једно
уско
поприште
са
пространим
тежњама
,
које
у
се
сабирају
сав
живот
човечански
,
живот
који
казује
све
.
Даске
,
даске
,
даске
,
господине
,
то
је
идеал
човечанства
.
Те
даске
и
Вас
су
дакле
одушевиле
,
па
нека
је
са
срећом
.
Примам
Вас
за
члана
са
30
динара
месечне
плате
...
”
и
тако
даље
.
—
Као
што
видите
,
ствар
свршена
,
ја
сам
ангажован
.
А
ево
како
је
то
било
:
Био
сам
,
дакле
једно
вече
у
позоришту
,
па
одем
кући
и
легнем
у
кревет
,
пошто
сам
по
обичају
очитао
молитву
,
„
на
сон
грјадушчи
”
.
Заспим
ја
врло
тврдо
,
кад
,
уједанпут
,
у
сну
ми
се
појави
Огњена
Марија
,
али
обучена
сасвим
као
што
се
данас
госпођице
облаче
,
тако
као
ви
,
са
шеширом
на
глави
,
рукавицама
на
рукама
и
сунцобраном
у
руци
.
Ја
се
изненадим
и
почнем
јој
у
стиховима
говорити
:
„
Шта
је
теби
,
Огњена
Марија
,
те
ти
таква
излазиш
пред
мене
?
”
—
А
она
ми
меким
,
благим
гласом
одговори
:
—
„
Слушај
,
Томо
,
немој
да
се
лудираш
,
него
’
ајде
ти
у
глумце
,
да
видиш
како
је
то
лепо
!
”
—
Ја
се
уплашим
и
кажем
:
„
Ју
,
Огњена
Марија
,
шта
је
вама
;
како
би
ви
мени
тако
што
саветовали
?
”
—
А
Огњена
Марија
ми
одговори
:
„
Море
,
немој
да
се
лудиш
,
него
’
ајде
ти
у
глумце
!
...
”
И
после
,
као
нестане
Огњене
Марије
,
а
ја
се
пробудим
и
био
сам
сав
ознојен
,
али
знате
како
ознојен
,
као
да
сам
разговарао
са
самим
Светим
Петром
или
са
ректором
богословије
.
Ја
,
знате
,
ту
тајну
ником
не
кажем
и
то
не
због
себе
,
него
да
не
бих
срамотио
Огњену
Марију
.
Кад
сутра
увече
,
легнем
ја
опет
да
спавам
и
очитам
двапут
„
сон
грјадушчи
”
.
Али
тек
што
заспим
,
кад
оно
,
ево
ти
опет
мени
у
сну
Огњене
Марије
,
онако
исто
обучене
.
Ја
опет
почнем
у
стиховима
:
„
Шта
је
теби
,
Огњена
Маријо
,
те
ти
мене
на
зао
пут
наводиш
?
”
—
„
Немој
да
да
се
млатиш
,
Томо
—
одговори
ми
Огњена
Марија
—
него
слушај
шта
ти
кажем
,
дођи
ти
у
глумце
!
”
—
„
Ама
,
откуд
то
мени
личи
?
”
—
питам
ја
Огњену
Марију
.
„
Да
дођеш
,
и
то
мени
за
љубав
!
”
одговори
Огњена
Марија
,
и
ту
се
тако
враголасто
осмехну
на
мене
и
уштину
ме
за
образ
,
да
ја
нисам
знао
шта
ћу
од
срамоте
,
него
јој
попретим
да
ћу
је
сутра
тужити
ректору
богословије
.
Она
се
на
то
слатко
насмеја
и
рече
ми
:
„
Томо
,
Томо
,
загледај
ме
мало
боље
!
”
Кад
је
ја
загледам
мало
боље
,
имам
шта
и
видети
:
то
није
била
Огњена
Марија
,
него
Ленка
глумица
,
она
што
игра
све
неке
ђаволасте
улоге
и
уме
тако
сатански
да
се
насмеје
.
Сад
знате
,
ствар
добије
сасвим
други
вид
.
Ја
се
помолим
Богу
да
ми
опрости
,
што
сам
мислио
да
је
она
Огњена
Марија
,
а
то
сам
зато
мислио
што
сам
навикао
дотле
само
свеце
да
сањам
.
Међетим
,
сутрадан
,
сретнем
успут
Ленку
глумицу
онако
исто
обучену
као
Огњена
Марија
.
И
сад
,
ја
не
знам
зашто
,
ваљда
је
и
то
била
наредба
Божја
,
Ленка
се
насмеја
на
мене
,
али
,
знате
,
тако
љупко
,
као
да
би
ми
хтела
рећи
:
„
Немој
да
се
млатиш
,
Томо
,
него
дођи
ти
у
глумце
!
”
Позоришно
је
друштво
затим
отишло
из
наше
вароши
,
ал
’
ја
сам
сваку
ноћ
сањао
Ленку
,
а
по
гдекад
тек
ректора
.
Најзад
то
ме
толико
савлада
да
ја
појмим
да
је
то
наитије
,
да
је
то
наређење
Божје
и
тако
се
решим
...
напишем
писмо
директору
оног
позоришта
који
ми
,
као
што
видите
,
повољно
одговори
”
.
Ту
Тома
богослов
заћута
и
потапша
Недељка
,
који
му
је
безбрижно
лежао
на
крилу
и
гледао
му
право
у
очи
,
као
да
и
он
слуша
причу
Томину
.
Госпођица
Елза
,
која
је
са
највећом
радозналошћу
слушала
Томину
причу
,
осмехну
се
враголасто
(
онако
као
Огњена
Марија
)
кад
Тома
сврши
своје
казивање
,
па
додаде
:
—
Сад
разумем
,
господине
Томо
,
сад
разумем
.
—
Молим
,
шта
разумете
?
—
Упита
Тома
усплахирено
.
—
Разумем
наредбу
Божју
.
Ви
сте
се
у
ствари
заљубили
у
Ленку
глумицу
.
—
Ко
,
ја
?
!
—
учини
Тома
и
поцрвене
до
ушију
,
јер
он
у
то
ни
сам
није
веровао
.
—
Признајте
.
—
Али
то
не
могу
никако
признати
,
кад
није
истина
—
поче
одлучно
да
се
брани
Тома
богослов
и
ако
му
сад
тек
првипут
пуче
пред
очима
та
страшна
истина
.
—
Е
,
па
,
ето
,
—
настави
Елза
враголасто
—
кад
се
њено
име
помене
,
ви
поцрвените
.
—
Чије
име
,
молим
вас
?
—
Та
Ленкино
,
није
ваљда
Огњене
Марије
.
—
Ја
не
знам
...
настави
збуњено
Тома
и
мал
’
не
испусти
Недељка
.
—
Слушајте
,
признајте
ми
па
ћу
вам
помоћи
.
—
Ви
?
!
—
Да
,
ја
ћу
вам
помоћи
.
Ја
ћу
вечерас
,
пошто
морам
конаковати
у
тој
вароши
,
казати
госпођици
Ленки
све
.
Признајте
ми
.
—
Ја
не
знам
шта
да
вам
признам
.
Не
могу
рећи
да
је
волим
(
то
„
волим
”
отпева
Тома
„
чврстим
гласом
”
)
али
осећам
,
нешто
осећам
.
Осећам
неко
чувство
,
то
чувство
ме
мучи
,
то
чувство
ми
прожима
тело
.
Ја
осећам
то
чувство
у
срцу
,
у
души
,
у
жилама
,
у
грудима
.
Ја
осећам
то
чувство
у
рукама
...
И
ту
Тома
прекиде
причу
,
јер
осети
збиља
нешто
у
рукама
.
Али
то
нешто
није
било
Томино
него
Недељково
чувство
,
које
се
унеколико
разликовало
од
Томиног
.
Госпођица
Елза
запуши
нос
,
кочијаш
опсова
нешто
,
а
Тома
богослов
направи
тако
тужно
лице
,
погледајући
час
у
своју
шаку
,
а
час
у
беле
пикетске
панталоне
,
које
су
сад
већ
личиле
на
генералштабну
карту
са
свима
заливима
,
лукама
,
острвима
и
полуострвима
.
Морадоше
да
зауставе
кола
,
те
да
се
преповију
и
избришу
Тома
богослов
и
Недељко
,
па
затим
,
са
умиреним
чувствима
,
уђоше
обојица
у
кола
те
кретоше
даље
,
и
још
мало
,
па
се
кола
узнеше
на
рђаву
калдрму
и
затандркаше
кроз
живу
чаршију
,
док
се
не
зауставише
пред
кафаном
код
„
Златног
Лафа
”
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ДРУГА
Једна
страшна
ноћ
Био
је
већ
сумрак
,
кад
су
се
зауставила
кола
пред
„
Златним
Лавом
”
,
каваном
другога
реда
,
али
важном
стога
што
у
њој
сад
даје
представе
позоришно
друштво
под
управом
г
.
Радисава
Станковића
.
Кафеџија
је
баш
био
на
вратима
,
кад
се
скидоше
с
кола
Елза
са
Недељком
и
Тома
богослов
,
и
кад
их
спази
,
а
он
пљуну
и
рече
нешто
ружно
па
се
склони
с
врата
.
То
по
свој
прилици
стога
,
што
је
мислио
да
су
и
они
глумци
а
откако
код
њега
друштво
игра
и
костира
се
,
омрзао
је
страшно
тај
узвишени
позив
.
Пошто
их
је
и
штумадла
дочекала
са
великим
неповерењем
,
добише
најзад
собу
,
и
то
Елза
собу
број
седам
,
а
Тома
собу
број
једанаест
.
Дадоше
се
одмах
на
посао
:
Елза
да
преповије
Недељка
и
да
га
нахрани
,
а
Тома
да
испере
панталоне
и
да
их
исуши
,
како
би
се
исправно
могао
јавити
господину
управнику
.
Таман
је
Тома
прву
половину
посла
свршио
,
а
куцне
неко
на
његова
врата
.
Како
су
му
панталоне
биле
на
прозору
,
он
жив
претрну
,
али
се
сакри
иза
фуруне
и
отуда
запита
:
—
Ко
је
?
—
Извините
,
проговори
госпођица
Елза
кроз
полуотворена
врата
—
смем
ли
вас
молити
за
једну
услугу
?
—
О
,
молим
,
сваку
услугу
.
—
Ја
овде
у
вароши
имам
једног
врло
доброг
пријатеља
,
па
би
хтела
да
се
нађем
са
њиме
.
Би
ли
ми
ви
причували
дете
?
—
Врло
радо
...
овај
—
поче
да
муца
Тома
не
мичући
се
иза
фуруне
—
али
,
ви
ћете
се
вратити
брзо
,
је
л
’
те
?
Јер
,
познато
вам
је
да
се
ја
вечерас
морам
јавити
господину
управнику
.
—
О
,
молим
,
знам
ја
то
!
—
одговори
Елза
и
протури
кроз
ошкринута
врата
Недељка
,
а
Тома
богослов
прими
нежно
свога
младог
крвника
,
који
му
је
баш
данас
,
кад
ће
се
видети
са
госпођицом
Ленком
,
тако
душмански
искварио
беле
пикетске
панталоне
.
Врата
се
затворише
и
госпођица
Елза
оде
лаким
корацима
низ
степенице
,
а
Тома
остаде
да
брине
две
бриге
,
своје
панталоне
и
Недељка
.
И
прође
,
Бога
ми
,
доста
времена
,
сумрак
освоји
сасвим
,
упалише
се
већ
и
лампе
,
осушише
се
већ
и
панталоне
,
а
Елзе
још
нема
да
се
врати
.
Тома
се
сав
испружио
кроз
прозор
,
па
гледа
лево
и
десно
,
али
ње
нема
.
Поче
већ
и
музика
да
свира
и
публика
да
долази
у
позориште
,
а
Елзе
још
никако
нема
.
Тома
богослов
да
побесни
,
час
извири
на
прозор
,
час
изиђе
на
врата
.
Једанпут
је
са
горњег
спрата
чак
и
на
сокак
сишао
,
ал
’
навикнут
да
буде
савестан
,
брже
се
врати
горе
да
не
би
дете
само
остало
.
Најзад
и
представа
поче
.
Он
чу
прво
звонце
па
чу
друго
звонце
и
чу
неки
аплауз
,
јер
кад
год
би
се
господин
управник
појавио
у
којој
сцени
,
онај
што
седи
на
каси
и
онај
други
што
разводи
морали
су
аплаудирати
,
који
аплауз
затим
прихвате
глумци
за
кулисама
и
најзад
они
из
публике
,
који
имају
бесплатне
улазнице
.
А
Тома
чује
и
музику
и
звонце
и
аплаузе
и
шета
љут
као
рис
,
носећи
Недељка
у
рукама
.
Ко
зна
да
ти
аплаузи
нису
можда
намењени
њој
,
госпођици
Ленки
;
ко
зна
,
да
није
она
сад
на
сцени
,
у
каквој
од
оних
ђаволских
улога
,
као
што
је
била
она
,
после
које
је
Тома
сањао
Огњену
Марију
?
Како
је
соба
била
пуна
мрака
,
те
једва
нешто
бледе
светлости
уносила
месечина
кроз
отворен
прозор
,
то
у
оној
полутами
поче
се
пред
очима
Томе
богослова
приказивати
слика
госпођице
Ленке
глумице
у
свима
угловима
собе
,
и
за
креветима
и
иза
ормана
и
иза
фуруне
.
Види
је
лепо
како
се
сатански
примамљиво
смеши
,
чује
јој
глас
,
а
очи
,
оне
њене
лепе
очи
,
изгледа
му
као
да
их
је
пуна
соба
.
Као
по
небу
кад
се
оспе
безброј
звезда
,
тако
се
по
мраку
његове
собе
осуло
безброј
Ленкиних
очију
,
те
светлуцају
на
све
стране
као
свећице
побожних
хришћана
на
бденију
о
страсној
недељи
.
Из
тога
дивног
заноса
пробудила
би
га
ужасна
стварност
,
кад
би
му
поглед
пао
на
несрећног
Недељка
,
кога
је
још
непрестано
носио
на
рукама
,
а
који
му
је
тако
упорно
спречавао
да
о
својој
срећи
не
сања
само
,
већ
да
је
и
рођеним
очима
види
.
У
том
би
до
њега
поново
допирао
аплауз
одоздо
,
и
то
би
га
опет
дражило
да
што
пре
сиђе
доле
.
Најзад
се
одлучи
на
један
врло
смео
корак
,
јер
другаче
не
би
могао
поступити
.
Савест
му
није
дозвољавала
да
остави
само
дете
које
је
примио
као
аманет
,
и
онда
му
ништа
друго
није
остајало
,
већ
да
понесе
са
собом
и
Недељка
.
Није
мислио
да
пође
с
њим
на
бину
,
јер
где
би
се
са
туђим
дететом
на
рукама
представио
господину
управнику
или
можда
чак
и
госпођици
Ленки
,
већ
само
да
оде
у
публику
,
да
се
сакрије
у
неки
угао
и
да
отуд
гледа
представу
и
види
њу
—
Огњену
Марију
.
Чим
се
одважио
,
Тома
пође
и
да
оствари
ту
своју
мисао
.
Он
закључа
по
навици
собу
за
собом
,
и
ако
никаквих
ствари
није
имао
,
и
пође
доле
одакле
је
допирао
звук
музике
и
аплауза
.
Мора
да
је
прошао
већ
први
,
а
вероватно
и
други
чин
,
јер
никакве
касе
пред
улазом
није
било
и
он
слободно
,
и
без
икаквих
препрека
,
уђе
у
кафану
,
где
се
представа
одржавала
.
Морало
је
бити
између
чинова
,
јер
је
бина
била
затворена
главном
завесом
,
публика
за
столовима
је
гласно
разговарала
,
а
цигани
,
који
су
седели
испред
бине
,
штимовали
су
инструменте
спремајући
се
да
почну
свирати
.
Тома
ништа
није
гледао
,
ништа
видео
,
он
је
управио
поглед
право
тамо
,
у
главну
завесу
,
јер
иза
ње
је
оно
„
уско
поприште
са
пространим
тежњама
које
у
се
сабирају
сав
живот
човечански
као
што
дивно
у
своме
писму
г
.
директор
каже
;
иза
те
завесе
је
она
—
госпођица
Ленка
.
На
главној
завеси
,
која
се
лелуја
од
промаје
,
била
је
измалана
дивна
слика
.
Облаци
,
сами
облаци
,
и
кроз
те
облаке
лети
кит
.
Управо
,
та
је
слика
изгледала
као
кит
само
у
први
мах
,
а
кад
се
гледалац
мало
боље
загледа
у
њу
,
види
да
је
то
вила
која
је
представљена
као
гола
женска
са
шавом
преко
трбуха
,
као
да
је
кадгод
вршена
операција
на
њој
,
па
јој
трбух
сашивен
канапом
зарастао
,
а
лекари
заборавили
да
јој
извуку
канап
.
Та
оптичка
обмана
долазила
је
отуд
што
је
платно
,
од
којега
је
главна
завеса
,
баш
на
трбуху
вилином
састављено
,
па
се
ваљда
боја
отрла
те
се
шав
сад
види
.
Вила
носи
,
као
што
то
у
први
мах
изгледа
,
у
једној
руци
пар
крен-виршла
,
а
у
другој
једну
шунку
.
Међутим
,
када
се
мало
боље
загледа
,
види
се
јасно
да
је
то
лира
што
изгледа
као
пар
обарених
крен-виршла
,
а
шунка
није
ништа
друго
него
рог
среће
.
Сасвим
високо
,
на
десној
бутини
вилиној
,
види
се
једна
рупа
.
То
је
она
рупа
кроз
коју
глумци
и
глумице
гледају
публику
са
бине
.
Занесен
дивном
сликом
на
главној
завеси
,
Тома
није
ни
приметио
да
се
у
публици
ори
смеј
на
његов
рачун
.
Публика
се
није
смејала
што
је
то
била
каква
необична
појава
да
се
донесе
дете
на
представу
.
Напротив
,
то
је
била
овде
врло
обична
појава
,
само
што
су
другу
децу
доносиле
мајке
,
седеле
са
децом
у
крилима
у
публици
,
дојиле
их
за
време
чинова
и
преповијале
их
.
Али
Тома
,
у
своме
великом
капуту
,
са
дететом
у
наручју
,
морао
је
изазвати
смеј
.
Кад
је
тај
смеј
већ
обухватио
целу
публику
,
пробудио
се
Тома
и
скренуо
поглед
са
главне
завесе
на
гледаоце
и
спази
да
су
све
очи
упрте
у
њега
и
да
се
смеј
односи
на
њега
.
Он
се
збуни
,
поцрвене
и
појми
да
му
треба
побећи
,
али
,
ни
сад
то
не
уме
себи
да
објасни
,
шта
му
би
те
не
потеже
на
врата
која
су
му
била
ближа
,
већ
право
на
бину
до
које
се
морао
кроз
публику
провлачити
праћен
увек
гласним
смехом
.
Биће
да
је
он
,
гледајући
у
главну
завесу
,
спазио
са
стране
мала
платнена
врата
,
кроз
која
су
излазили
они
који
су
имали
посла
на
бини
.
То
су
била
та
врата
кроз
која
он
има
да
уђе
у
нов
живот
;
кроз
та
врата
ући
ће
он
у
свет
коме
мисли
одсад
припасти
.
И
,
када
је
осетио
срам
од
светине
која
му
се
ругала
,
морао
је
у
тренутку
доћи
на
идеју
,
да
ће
иза
оних
врата
наћи
пријатеље
,
који
ће
га
,
као
новог
друга
свога
,
прихватити
и
спасти
срама
.
Прошавши
кроз
та
врата
,
он
се
уједанпут
нађе
међу
неким
поломљеним
фотељама
,
декорацијама
,
преврнутим
столовима
и
читавим
чудом
од
вашара
.
На
позорници
није
никога
било
,
сем
једног
момка
који
је
намештао
и
он
се
њему
обрати
питајући
га
где
се
налазе
глумци
.
Момак
му
показа
на
једну
рупу
коју
је
,
место
врата
,
затварало
једно
старо
и
прљаво
платно
.
Тома
разгрну
платно
и
уђе
у
облачионицу
која
је
била
пуна
разнолико
одевених
глумаца
.
Једни
су
се
облачили
,
други
свлачили
.
Једни
тек
лепили
бркове
и
браду
,
а
други
је
скидали
.
Сви
су
они
седели
око
једног
дужег
стола
на
коме
је
горела
петролејска
лампа
.
Собица
је
била
пуна
дима
,
смрада
и
разних
ствари
разбацаних
по
поду
или
обешених
по
зидовима
.
Кад
уђе
Тома
,
сви
глумци
дигоше
главе
и
погледаше
овога
чудног
госта
.
Тома
појми
да
му
је
ваљало
представити
се
и
он
ми
рече
ко
је
.
—
Ја
сам
глумац
...
управо
хоћу
да
будем
глумац
.
Добио
сам
писмо
од
господина
директора
да
ме
прима
,
па
сам
дошао
на
дужност
.
,
Глумци
се
погледаше
испод
ока
и
на
уснама
им
се
развуче
пакостан
осмех
.
Разуме
се
,
они
не
остадоше
само
при
осмеху
,
већ
се
око
стола
осу
читав
пљусак
пакосних
примедаба
.
Први
љубавник
добаци
Томи
:
—Јесте
ли
ви
ангажовани
да
играте
мајке
?
Комичар
на
то
додаде
,
милујући
Недељка
:
—
Како
красно
дете
!
Јесте
л
’
га
већ
одбили
?
А
интригант
ће
на
то
:
—
Како
сте
још
слаби
.
Колико
има
дана
како
сте
се
придигли
из
кревета
?
Комичар
прихвати
,
кобајаги
поверљивим
тоном
:
—
Ви
извесно
кријете
ко
му
је
отац
?
А
„
старац
”
,
који
се
у
једном
ћошку
облачио
,
довикну
му
:
—
Та
бежите
забога
у
женску
гардеробу
;
не
могу
тек
у
вашем
присуству
да
свучем
панталоне
.
На
свако
од
ових
пакосних
заједања
заорио
би
се
по
целој
гардероби
смех
,
а
грешнога
Тому
богослова
подузела
би
таква
ватра
и
забуна
да
није
знао
да
ли
да
плаче
или
да
просто
удави
Недељка
.
Он
чак
није
имао
храбрости
ни
да
објасни
својим
будућим
колегама
случај
са
дететом
,
те
да
знају
откуд
то
да
га
он
вуче
;
он
је
само
,
на
сваку
ону
пакосну
примедбу
,
питао
,
више
шапћући
:
—
Где
могу
да
нађем
господина
директора
?
Најзад
се
један
од
млађих
глумаца
сажали
на
Тому
,
изведе
га
из
гардеробе
,
где
се
осећао
као
у
кошници
међу
зољама
,
и
одведе
га
на
бину
па
му
нађе
место
иза
кулисе
,
где
ће
сачекати
док
управитељ
позоришта
дође
.
Мало
час
и
музика
стаде
.
На
позорници
се
нешто
ужурбаше
.
Један
глумац
поче
да
се
дере
:
„
Чаршав
,
брзо
чаршав
овамо
,
Симо
!
”
Једна
глумица
опсова
матер
сценаристи
,
суфлер
опали
шамар
момку
који
лепи
плакате
.
То
је
та
позната
уметничка
нервоза
која
настаје
у
моменту
кад
ће
се
дићи
завеса
.
Тома
је
све
то
са
уживањем
,
са
неким
новим
,
досад
непознатим
осећајима
у
души
,
посматрао
.
Најзад
отворише
насред
позорнице
једну
рупу
и
суфлер
се
спусти
у
њу
,
а
мало
затим
зазвони
звонце
.
Умирише
се
сви
и
заузеше
места
за
кулисама
.
Један
глас
дрекну
:
„
Други
знак
!
”
,
звонце
зазвони
још
једном
и
главна
завеса
поче
да
се
навија
.
Тома
спази
најпре
вилине
ноге
,
па
онда
рог
среће
,
па
ону
рупу
на
бутини
,
па
шав
преко
трбуха
,
па
онда
пар
крен-виршла
,
па
вилино
лице
,
па
косу
и
најзад
опет
облаке
.
Завеса
се
диже
,
а
на
сцену
ступи
млади
љубавник
,
који
је
са
тугом
и
потресеним
гласом
говорио
разне
љубавне
речи
.
Мало
затим
и
на
позорници
се
појави
она
—
Ленка
,
Огњена
Марија
.
У
Томе
заигра
срце
и
осети
неку
милину
која
га
жацну
у
потиљак
па
пође
да
мили
кроз
тело
док
не
сиђе
чак
у
пете
,
Он
је
опет
био
тако
близу
ње
,
он
,
је
слушао
њен
глас
,
чак
кад
би
она
хтела
бацити
поглед
иза
кулиса
,
могла
би
га
спазити
.
Али
,
она
то
није
хтела
,
јер
је
говорећи
стално
гледала
у
публику
од
које
је
очекивала
аплауз
.
Тома
је
гледао
у
њу
нетремице
и
гутао
сваку
њену
реч
и
пратио
сваки
њен
покрет
.
У
том
он
,
љубавник
,
дрекну
као
да
му
неко
кљештама
чупа
месо
с
тела
:
—
Ах
,
исповеди
ми
се
,
реци
ми
да
ме
волиш
,
овде
,
где
смо
усамљени
,
где
нам
је
једино
Бог
сведок
!
—
и
груну
се
у
груди
.
-
Не
,
нисмо
усамљени
!
—
одговара
она
љупко
—
видиш
ли
онај
чаробни
месец
—
,
(
и
показа
прстом
на
лампу
која
је
висила
са
плафона
)
—
и
чујеш
ли
отуда
,
из
луга
,
како
птица
љупко
пева
!
—
показа
овамо
иза
кулиса
баш
у
правцу
где
је
Тома
стојао
.
И
управо
у
том
тренутку
деси
се
нешто
нечувено
,
нешто
страшно
,
страшније
од
рике
громова
,
ужасније
од
земљотреса
.
Баш
кад
Ленка
показа
овамо
и
кад
рече
речи
:
„
и
чујеш
ли
,
отуда
из
лута
,
како
птица
љупко
пева
”
,
Недељко
се
уједанпут
раздра
као
јаре
кад
га
кољу
.
И
то
није
била
обична
дерњава
,
већ
као
да
је
неко
свом
снагом
запео
па
дунуо
у
гајде
.
Може
се
већ
мислити
какав
је
ужас
настао
.
Публика
место
аплауза
,
који
је
госпођица
Ленка
баш
на
том
месту
очекивала
,
захори
громогласним
смехом
.
Госпођица
Ленка
се
збуни
,
поцрвене
и
умуче
.
Први
љубавник
поче
нежним
,
љубавним
гласом
да
псује
оца
и
матер
,
и
ако
по
самом
комаду
на
њега
није
био
ред
да
говори
,
а
публика
трешти
и
даље
од
смеја
,
а
Недељко
се
дере
као
магарац
и
то
тако
ревносно
,
као
да
и
он
има
ролу
у
комаду
.
Госпођица
Ленка
,
од
силне
срамоте
и
једа
,
удари
најзад
у
плач
и
напусти
позорницу
.
Звонце
зазвони
и
спусти
се
завеса
да
би
се
публика
утишала
и
да
би
се
даља
брука
избегла
.
И
сад
,
иза
спуштене
завесе
,
настаде
управо
оно
што
Тома
богослов
неће
целог
свог
живота
заборавити
.
Најпре
,
као
фурија
,
долете
к
њему
сама
госпођица
Ленка
:
—
Магарче
један
!
Зар
се
овде
за
кулисама
чувају
деца
?
Комичар
дотрча
и
поче
трпати
детету
у
уста
неке
жуте
бркове
и
браду
,
а
управник
позоришта
,
чупајући
се
,
долете
такође
,
и
без
једне
речи
,
и
непрестављајући
се
,
шчепа
Тому
за
врат
па
,
пошто
му
помену
оца
и
матер
,
викну
са
највећим
патосом
:
—
Напоље
!
—
и
гурну
га
ка
вратима
.
Врата
,
кроз
која
се
улази
на
„
уско
поприште
са
пространим
тежњама
које
у
се
сабирају
сав
живот
човечански
”
отворише
се
,
Тома
излете
напоље
и
за
њим
још
и
нога
управитељева
,
која
остави
свој
отисак
на
задњем
делу
његовог
црног
капута
.
Тома
се
у
један
мах
нађе
заједно
са
Недељком
у
публици
,
где
га
опет
прихвати
страшан
,
урнебесан
смех
.
Он
суну
кроз
публику
као
куршум
и
одјури
на
горњи
спрат
у
своју
собу
,
баци
Недељка
на
кревет
,
стаде
према
њему
,
подбочи
се
и
погледа
га
душманским
погледом
.
—
Шта
хоћеш
ти
од
мене
?
—
узвикну
му
најзад
очајно
.
—
Знаш
ли
ти
да
си
целу
моју
каријеру
упропастио
?
Затим
пође
крупним
корацима
да
шета
по
соби
,
очајно
размишљајући
о
своме
положају
и
бацајући
погледе
пуне
мржње
кад
год
би
прошао
крај
кревета
на
коме
је
лежао
Недељко
.
Он
до
сада
у
животу
никога
није
мрзео
до
Јуде
Искариотскога
,
па
сад
ево
Недељка
.
Једнога
тренутка
чак
седе
крај
кревета
,
пљуну
Недељка
и
узвикну
му
:
—
Јудо
!
Дође
му
чак
и
нехришћанска
мисао
да
Недељка
,
као
браћа
Јосифа
,
баци
у
какву
рупу
,
а
он
као
грешни
Јов
да
скочи
киту
у
уста
.
Али
нит
је
знао
где
би
у
хотелу
нашао
рупу
у
коју
би
бацио
Недељка
,
нити
је
знао
у
чија
би
уста
он
скочио
.
Почеше
и
друге
грешне
и
гадне
мисли
да
га
спопадају
.
Једнога
тренутка
он
чак
,
у
самоубилачкој
намери
,
погледа
кроз
прозор
да
види
колика
је
висина
до
калдрме
,
па
се
на
један
мах
трже
,
растрезни
се
и
узвикну
сам
себи
:
—
Quo
vadis
,
Томо
?
!
Хукну
,
обриса
зној
са
чела
и
оде
до
собе
Елзине
да
види
да
ли
се
већ
вратила
.
Ваљда
услед
велике
трагедије
коју
је
преживео
и
због
које
је
још
био
узрујан
,
или
што
је
био
мрак
па
није
добро
видео
нумере
над
вратима
,
тек
,
у
место
у
број
седам
,
он
уђе
у
број
девет
и
виде
да
је
соба
празна
,
али
га
утеши
бар
то
,
што
је
затекао
собу
откључану
,
а
то
ће
рећи
да
се
Елза
вратила
.
Он
се
врати
у
своју
собу
,
шчепа
Недељка
с
кревета
,
у
три
корака
стиже
опет
у
собу
број
девет
и
стрпа
Недељка
тамо
у
кревет
.
Затим
,
као
ослобођен
некаквог
силног
терета
,
полете
низ
степенице
хотелске
и
прође
још
једном
кроз
врата
од
локала
у
коме
се
представа
држала
.
До
његових
ушију
допре
још
једном
глас
аплауза
тамо
за
затвореним
вратима
,
али
тај
узвик
,
који
га
је
до
мало
пре
тако
очаравао
,
сад
му
је
био
одвратан
.
Он
излете
из
хотела
на
улицу
,
и
оде
у
уличицу
,
у
мрак
,
ни
сам
не
знајући
куда
ће
.
ГЛАВА
ДВАДЕСЕТ
ТРЕЋА
Интригантова
прича
.
Тома
је
прошао
једну
,
две
и
три
улице
,
осећајући
неку
потребу
да
побегне
што
даље
од
хотела
у
коме
је
преживео
ову
страшну
ноћ
.
Идући
тако
мрачним
улицама
,
он
спази
ниске
,
осветљене
прозоре
и
фењер
пред
уласком
.
Кад
под
светлошћу
прочита
натпис
„
Кафана
код
Славине
”
код
њега
се
у
један
мах
пробуди
жеђ
.
Тома
богослов
,
сем
што
је
неколико
пута
годишње
лизнуо
причест
није
никада
пио
вино
.
Али
се
сада
пробуди
нека
животиња
у
њему
и
поче
да
га
голица
по
стомаку
.
Он
уђе
у
кафану
,
седе
као
сломљен
за
један
сто
и
наручи
пола
литра
вина
.
За
другим
столом
,
у
истој
кафани
,
што
Тома
није
ни
спазио
,
седео
је
„
интригант
”
,
који
је
своју
ролу
свршио
у
почетку
трећег
чина
,
те
се
већ
демасковао
и
дошао
пре
Томе
у
кафану
.
Кад
„
интригант
”
опази
да
је
момак
донео
пред
Тому
пола
литра
вина
,
диже
се
са
свога
стола
,
приђе
Томи
и
седе
сасвим
пријатељски
,
као
да
су
управо
до
мало
пре
били
нераздвојни
другови
.
Он
чак
куцну
у
сто
и
наручи
себи
чисту
чашу
,
а
затим
се
врло
љубазно
окрете
Томи
питањем
:
—
Хоћемо
ли
по
једну
кафу
?
—
Можемо
!
—
одговори
Тома
немарно
и
не
дижући
главу
.
—
Па
...
шта
ћете
!
—
настави
интригант
,
пошто
је
наручио
кафе
.
—
Десило
се
тако
,
а
није
то
ништа
.
Више
онако
један
интересантан
догађај
,
каквима
је
уопште
наш
живот
проткан
.
—
Ово
нико
није
доживео
!
—
поче
Тома
кроз
сузе
.
—
Е
,
ако
није
то
,
а
оно
је
нешто
друго
,
јер
живот
је
вечна
загонетка
,
господине
!
А
је
ли
то
дете
одиста
ваше
или
вам
је
брат
?
—
Ама
није
!
—
дрекну
Тома
и
поче
све
од
реда
да
прича
интриганту
како
је
и
шта
је
било
.
Интригант
је
искрено
саучествовао
и
,
за
ту
искреност
у
саучешћу
,
наручио
је
још
пола
литра
вина
.
Кад
момак
донесе
,
он
нали
себи
и
Томи
,
искапи
чашу
и
нали
опет
себи
,
затим
се
дубоко
замисли
и
понови
утеху
којом
је
већ
ословио
Тому
.
—
Да
,
живот
је
вечна
загонетка
,
господине
,
а
догађај
је
овај
само
једна
сцена
,
каквима
је
уопште
наш
живот
проткан
!
Интригант
замоли
кафанскога
момка
,
који
је
у
тај
час
прошао
крај
стола
,
да
му
позајми
дувана
за
једну
цигарету
и
,
савијајући
је
,
настави
:
—
У
вашем
случају
не
може
се
рећи
да
нема
заплета
,
али
,
ипак
,
нема
трагедије
.
Не
кажем
да
случај
није
донекле
трагичан
,
али
нема
оне
праве
,
класичне
трагедије
!
Тома
у
ствари
није
разумео
све
што
му
интригант
говори
,
али
је
осећао
да
су
то
речи
утехе
и
пажљиво
га
је
слушао
.
—
Кад
бих
вам
ја
испричао
своју
трагедију
,
господине
,
ви
би
сте
видели
шта
је
то
величина
бола
у
људској
души
и
шта
је
то
разочарање
из
најлепших
и
ружичастих
снова
!
.
.
Интригант
је
,
падајући
у
занос
и
сипајући
ове
пробране
речи
,
једновремено
сипао
себи
једно
за
другим
вино
,
тако
кад
дође
до
реченице
:
„
Ви
не
знате
,
мој
млади
пријатељу
,
шта
су
то
празне
груди
,
празна
душа
!
”
...
он
уједно
примети
и
да
је
боца
пред
њим
празна
те
додаде
:
—
Ако
вас
језовита
историја
моје
трагедије
занима
,
ви
наручите
још
пола
литра
вина
,
а
ја
ћу
вам
је
радо
поверити
.
Када
виде
да
Тома
чука
у
сто
да
наручи
,
интригант
,
охрабрен
,
настави
:
—
Поверите
,
рекох
!
Да
,
то
је
права
реч
,
јер
то
је
историја
мојих
најинтимнијих
осећаја
коју
нерадо
казујем
,
коју
само
својим
пријатељима
поверавам
.
Ма
да
је
очигледно
било
да
је
ова
последња
фраза
из
неке
роле
,
Томи
је
годило
што
га
овај
велики
уметник
назива
својим
пријатељем
,
те
је
заборавио
за
часак
на
све
невоље
које
тек
што
је
преживео
.
Интригант
пређе
шаком
десне
руке
преко
доста
разређене
косе
,
наслони
главу
на
леву
руку
и
отпоче
:
—
Била
је
лепа
!
...
—
и
као
радњу
уз
ту
фразу
додаде
један
дубок
уздах
.
—
Ко
?
—
запита
усплахирено
Тома
.
—
Она
...
Перса
...
моја
жена
!
—
одговара
интригант
боно
и
испрекидано
.
—
О
,
колико
пута
сам
,
гледајући
је
,
узвикнуо
:
„
О
,
радости
и
дико
срца
мога
!
”
Он
ућута
и
дубоко
узбуђен
испразни
чашу
,
коју
је
у
почетку
приче
налио
.
Затим
настави
:
—
Изнео
сам
је
из
прашине
,
из
кала
,
из
блата
и
попео
је
на
завидну
висину
увео
је
у
чаробни
свет
идеализма
и
напојио
је
чудотворном
водицом
,
те
је
за
једну
ноћ
постала
уметница
.
Она
је
била
уметница
.
Запитајте
широм
целога
света
о
Перси
и
свако
ће
вам
са
поштовањем
говорити
о
њеној
уметности
.
Несрећница
,
како
је
лакомислено
све
то
страћила
!
Код
ових
речи
интриганту
наиђоше
сузе
на
очи
,
а
и
Тома
се
осећаше
дубоко
потресен
и
готов
да
заплаче
.
—
Ах
,
господине
,
—
настави
интригант
.
—
Када
се
сетим
оних
вечери
,
оних
чаробних
вечери
!
Облаци
,
звезде
,
месечина
...
а
ми
седимо
...
она
мени
на
крилу
,
и
студирамо
Отела
.
Она
је
играла
Дездемону
,
а
ја
Јага
.
„
На
ноге
,
на
ноге
!
Ударите
у
звона
и
пробудите
успаване
грађане
,
иначе
ће
ђаво
да
вас
начини
дедом
!
Дижите
се
на
ноге
!
”
То
интригант
изрече
као
са
позорнице
,
одахну
мало
,
па
одмах
настави
:
—
Требали
сте
ме
видети
као
Јага
.
Дозвољавам
да
у
Београду
Јаго
може
бити
бољи
костимски
.
Ми
нисмо
тако
богати
класичном
гардеробом
:
.
Ја
сам
обично
облачио
моје
беле
вунене
гаће
,
имао
сам
ципеле
на
ногама
и
Персину
црвену
блузу
,
а
суфлеров
шешир
са
ободом
.
У
Београду
,
то
дозвољавам
да
се
Јаго
боље
облачи
,
али
што
се
тиче
игре
,
изволите
писати
самога
г
.
Пају
писара
и
ако
с
њиме
не
говорим
.
А
он
је
гледао
Јага
и
у
Лесковцу
и
Јагодини
и
у
Смедереву
,
па
уме
да
оцени
.
Питајте
га
слободно
,
иако
с
њим
не
говорим
.
Осећајући
да
је
убедио
Тому
богослова
о
својој
величини
у
улози
Јага
,
интригант
сркну
колико
да
окваси
осушено
грло
,
па
настави
:
—
И
веровао
сам
јој
,
никад
нисам
посумњао
,
никад
нисам
мислио
да
ће
једна
тако
узвишена
Перса
тако
ниско
пасти
.
Мислио
сам
као
Отело
:
„
Она
зар
лукава
и
лажљива
?
О
,
та
онда
небо
само
себе
исмева
!
”
Али
,
господине
мој
,
реалност
није
то
исто
што
и
поезија
.
Она
је
подлегла
грубој
реалности
,
израженој
у
особи
тога
истога
Паје
,
писара
среског
.
Тај
је
човек
облетао
око
ње
,
облетао
је
као
што
кобац
облета
око
пилета
које
ће
шчепати
.
Ја
сам
сумњао
,
сумњао
сам
,
господине
!
Ох
,
да
ви
знате
,
што
каже
Јаго
:
„
Како
мучно
и
јадно
