—Код
Миће
је
остао
и
Томо
Брицо
...
.
—
Она
сремачка
губа
?
—
—
Ти
сваком
нађеш
махну
.
Тамо
је
и
Секула
...
.
Златија
је
још
чељаде
за
које
мушко
око
мора
да
запне
.
—
Језик
за
зубе
,
Ђиле
!
Злата
је
анђео
божји
...
.
Секула
је
овај
мој
лисов
под
столом
.
И
одиста
,
у
тај
мах
скочи
лисов
испод
Сариног
стола
и
стаде
махати
репом
.
—
А
шта
за
мене
велиш
—
душо
?
—
—
Шта
за
те
велим
?
—
За
тобом
кука
какво
криво
дрво
...
.
—
Кад
би
то
само
био
твој
бели
врат
!
—
И
у
тај
исти
мах
Сарин
длан
сину
,
а
у
кафани
одјекну
једно
доста
живо
:
„
Пљес
!
“
—
Од
твоје
меке
,
од
твоје
беле
руке
Саро
,
Ђиле
је
срећан
и
кад
шамаре
прима
.
—
А
ја
од
једног
„
оп
лоле
“
не
примам
ништа
,
одговори
Сара
и
ђаволасто
се
осмехну
,
баш
као
да
ништа
није
ни
било
.
—
Чувај
се
ти
мене
Саро
!
Сара
на
њ
исколачи
она
два
велика
,
она
два
црна
,
она
два
ватрена
ока
.
—
Ништа
ти
се
не
може
,
женски
ђаволе
!
рече
Ђиле
очевидно
збуњен
оним
врашким
погледом
Сариним
.
Сара
Зегина
—
то
је
одиста
чељаде
које
је
кадро
већ
својом
појавом
да
збуни
мушки
поглед
.
Сад
је
тек
у
пуној
женској
снази
.
Није
могла
имати
ни
једну
више
од
24—26
година
.
У
лицу
је
бела
као
свиони
лист
хартије
;
али
врат
,
врат
,
па
онда
онај
меки
,
онај
као
горски
снег
бели
подваљак
—
памет
човеку
да
занесе
.
А
што
јој
лепо
стоји
она
густа
,
она
,
као
угљен
црна
,
коса
—
то
нема
више
.
Па
и
они
њени
мајушни
,
нешто
мало
сковрчени
зулови
—
е
,
просто
,
човека
чикају
.
Па
је
поред
свега
тога
жива
,
весела
,
окретна
...
па
враголаста
.
Очима
је
просто
сажизала
.
У
кога
се
оне
укопиште
—
томе
је
горе
но
да
му
свраке
мозак
попију
.
Тај
више
и
не
избија
из
Зегине
кафане
.
Има
их
који
би
се
те
куће
и
отресли
.
Али
чим
мало
одмакну
,
одмах
им
изађе
пред
очи
онај
сто
до
ћулсије
,
па
за
столом
лепа
Сара
...
.
Они
јој
вити
прсти
лете
да
их
згледати
не
мош
;
а
над
кога
преко
плетива
погледа
—
мало
их
је
,
који
не
осете
по
целом
телу
неко
језовито
миље
...
То
беше
жена
што
очарава
;
али
она
је
била
и
жена
што
—
убија
.
Како
се
покашто
судба
свети
онима
што
за
љубав
своје
среће
убијају
срећу
других
.
Зега
је
много
облетао
око
куће
Сарине
,
док
је
ова
још
девојком
била
.
Он
је
за
њом
просто
лудио
.
А
и
ко
још
није
за
Саром
ишао
као
брљива
овца
?
Сара
је
то
опазила
,
али
јој
им
наум
пало
није
да
га
бар
једним
благим
погледом
обрадује
.
Го
један
случај
,
а
не
промућурност
Зегина
донесе
,
те
овај
сазна
за
једну
покрупну
Сарину
тајну
.
У
осталом
,
ваља
знати
,
да
је
Зега
био
одарен
да
јефтино
купи
а
скупо
да
прода
.
Он
и
ову
тајну
прода
Сари
по
врло
високу
цену
—
прода
је
за
њену
лепу
руку
.
Он
је
ову
трампу
и
брзо
и
вешто
извео
.
Умео
се
користити
првом
Сарином
забуном
.
Она
пристаде
,
јер
јој
се
чинило
да
је
то
једини
пут
да
свој
образ
,
своје
име
,
своју
част
спасе
—
да
се
њима
не
шорне
она
радознала
,
она
злобна
,
она
језична
мала
паланчица
.
Колико
се
,
јадница
,
после
кајала
;
ама
то
беше
доцкан
.
Но
Сара
је
била
жена
која
се
умела
и
да
свети
.
И
она
се
Зеги
и
осветила
.
Вратила
му
је
и
главно
и
интерес
.
Она
му
је
,
најпре
и
најпре
,
заврнула
мозак
,
па
онда
постала
талисман
његовом
тециву
;
а
за
тим
његова
лагана
,
врло
лагана
—
сува
болест
.
Ова
је
болест
од
негдашњег
Зеге
начинила
скелет
.
Он
управо
није
више
био
ни
скелет
.
То
је
некаква
отегнута
,
сува
саблазн
,
с
упалим
очима
и
лицем
бледозеленим
...
То
је
нека
врста
авети
,
која
је
за
то
ту
,
да
људе
опомене
на
хладну
,
неумитну
смрт
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Код
Белобрка
је
свратио
и
Феђо
,
рече
Ђиле
и
стаде
лукаво
мерити
Сару
.
Сара
га
оштро
погледа
,
а
преко
лица
јој
прелети
прамен
румени
,
која
њеном
белом
лицу
даде
особиту
драж
.
—
Сад
сам
те
дирнуо
у
праву
жицу
...
Де
право
кажи
,
Саро
!
.
.
Ух
,
да
нешто
Зега
зна
што
ја
знам
,
оно
мало
душе
,
што
је
још
у
носу
држи
,
прнуло
би
му
горе
Богу
на
истину
,
рече
Ђиле
сатанском
заједљивошћу
.
—
Угурсузе
!
-
—
Јес
,
бога
ми
.
—
Иди
слободно
,
па
му
кажи
!
.
.
Изађи
,
ако
хоћеш
,
и
на
чаршију
па
растелали
целом
свету
.
Ја
данас
већ
ништа
ни
од
кога
не
кријем
.
Негда
сам
била
луда
,
права
луда
!
...
—
Он
још
једнако
чека
—
ти
знаш
испод
чијих
прозора
.
Онај
га
је
угурсуз
,
чини
ми
се
,
узео
на
око
.
Баш
би
и
ја
волео
да
га
укеба
.
Боже
,
ја
чудна
сеира
што
би
било
!
...
Његови
би
га
момци
отегли
к’о
мачку
;
после
би
га
тек
избацили
на
чаршију
—
к’о
и
свако
друго
премлаћено
псето
,
кад
га
бацимо
доле
испод
плацева
.
Сари
лепо
засветлише
очи
као
у
гладне
курјачице
,
кад
где
год
на
близу
опази
свој
сигуран
плен
.
Ђиле
настави
даље
.
—
Али
ако
од
тога
и
колико
мрву
опази
Јоле
,
онда
на
здравље
Феђи
.
Јоле
воли
Мару
—
све
једно
као
да
ју
је
и
родио
.
Ово
је
несрећан
човек
.
Ја
га
се
просто
плашим
.
Он
је
лукавији
од
свакога
лисца
,
а
окретнији
је
од
сваке
мачке
.
Не
може
га
човек
ухватити
ни
за
реп
ни
за
главу
.
Он
је
онај
потуљени
;
кога
он
опржи
—
томе
кожа
спада
.
Он
је
гуја
—
само
још
нико
не
зна
,
у
чијим
је
недрима
.
Сара
је
слушала
и
гледала
преда
се
,
док
ће
од
једном
рећи
:
—
Он
се
,
чујем
,
вечерас
већ
вратио
?
—
—
Ко
?
упита
Ђиле
.
—
Ко
?
—
па
Јоле
.
—
Вратио
се
.
—
Да
вози
оног
...
Ђиле
поцрвени
—
до
ушију
.
—
Шта
ти
је
?
—
лупежу
!
—
Саро
!
накостреши
се
Ђиле
.
—
Куш
!
...
Ти
плаши
жену
,
кад
се
ожениш
.
Сара
се
већ
доплашила
...
Зар
само
људи
умеју
да
прокљувљују
—
тајне
?
Што
се
мешају
у
оно
што
им
не
баста
...
Што
дирате
у
наш
занат
?
!
...
Оно
само
што
сте
оне
вечери
учинили
,
па
вам
је
доста
да
замастите
точак
...
.
Него
,
на
срећу
вашу
,
точкови
су
укинути
.
То
је
одиста
штета
,
Из
пушака
се
бију
јунаци
.
Белобрк
,
Брицо
...
Ђиле
—
то
су
пржибабе
,
то
су
харамије
—
—
Феђо
бар
није
био
с
вама
.
У
толико
је
од
вас
бољи
.
—
Саро
!
продера
се
Ђиле
,
да
се
многи
од
гостију
забезекнуше
.
Сара
баш
ни
да
трепну
.
Она
је
гледала
у
Ђила
неким
чудним
погледом
.
И
тај
поглед
Ђиле
није
могао
издржати
.
Он
обори
очи
преда
се
.
Сав
онај
свет
у
кафани
мислио
је
,
да
се
Сара
и
Ђиле
шале
.
То
у
осталом
и
није
била
необична
ствар
.
Тако
се
то
дешавало
и
пред
самим
Зегом
.
Овога
вечера
Зега
ту
није
био
.
Имао
је
и
он
своје
пушнице
у
П
...
.
Тамо
је
још
од
јуче
.
Вечерас
су
га
погледали
.
Ама
па
ко
је
тај
Ђиле
?
Да
кажемо
.
И
треба
.
У
добу
којим
се
наша
прича
бави
,
ова
је
сорта
људи
изашла
веома
на
глас
.
Онако
,
како
се
у
опште
придаје
важност
појединим
—
тамним
и
светлим
—
карактерима
у
једној
причи
,
—
Ђиле
,
ако
не
заузима
одличније
место
но
ђакон
Млађо
,
лошије
зацело
не
.
То
је
син
једног
пропалог
трговца
—
Рада
Ђеврека
.
Одиста
се
тврди
,
да
је
Ђеврек
био
најбогатији
трговац
у
Б
...
.
Према
њему
покојни
Павле
Бошњак
био
је
ништа
;
а
већ
знамо
,
да
је
и
Златин
отац
био
један
по
један
у
варошици
Б
...
То
су
биле
две
прве
куће
—
па
данас
?
—
Биле
па
прошле
.
Ко
се
томе
могао
надати
?
!
—
Ђиле
је
био
у
оца
јединац
.
Учио
је
основне
и
две
гимназије
.
После
га
отац
узе
у
дућан
.
То
је
добро
учинио
,
јер
од
како
Ђиле
перорезом
прободе
свог
једног
друга
,
од
чега
овај
јадник
умре
трећи
дан
,
од
то
доба
му
омрзе
књига
са
свим
.
Сирома
Ђеврек
отпирио
је
за
ноћ
у
Београд
.
Овамо
,
онамо
—
много
га
је
муке
стало
,
док
се
ова
несрећа
утишкала
.
Наравно
,
да
би
му
још
теже
било
,
да
је
оно
сироче
имало
кога
год
свога
.
Тутори
детињи
дигоше
у
први
мах
грдну
прашину
,
али
кад
дође
Раде
—
све
се
опет
стиша
...
.
„
Шта
ће
се
“
,
говораху
,
„
мртва
сад
не
диже
нико
из
гроба
...
Испод
судбине
се
нико
извући
не
може
.
“
И
на
томе
се
та
ствар
сврши
.
Ђиле
беше
добро
отпочео
у
очеву
дућану
.
На
њ
се
већ
могаше
отац
ослонити
.
Поред
момака
у
брзо
свиче
свачему
цену
.
Већ
је
почео
у
велико
да
оварисава
и
у
пазару
.
Отац
га
,
једном
два
,
одведе
и
у
Београд
,
а
једном
чак
и
у
Беч
.
„
Могу
,
данас
сутра
,
зажмурити
;
нека
га
нек
се
с
послом
,
а
богме
и
с
мојим
пријатељима
,
упозна
.
Радња
после
неће
ни
осетити
—
кад
ја
зажмурим
.
“
Тако
је
говорио
Раде
Ђеврек
,
кад
би
се
овако
где
повела
реч
о
Ђилу
.
Како
је
било
мило
и
оцу
и
мајци
кад
о
митрову-дну
пописаше
сав
еспап
,
вересију
,
готовину
,
и
нађоше
,
да
је
било
чисте
зараде
,
од
кад
је
Ђиле
у
дућану
,
више
од
двеста
дуката
.
То
је
и
Ђила
мало
ослободило
.
У
то
ће
некако
доба
у
Б
...
.
доћи
и
Феђо
.
Он
се
тада
учио
у
Цириху
,
а
вратио
се
за
то
,
што
су
му
тутори
престали
слати
трошак
,
а
,
вели
,
у
туђем
се
свету
не
може
живети
о
ветру
.
Тутори
су
га
,
уверавао
је
,
просто
појели
,
и
он
само
чека
док
постане
пунолетан
,
на
да
против
њих
поведе
парницу
.
Сад
је
пошао
у
В
...
да
даје
„
лекције
“
из
немачког
и
Француског
језика
,
а
кад
је
дошао
у
Б
...
.
види
се
с
Ђилом
,
својим
гимназијским
другом
из
Београда
.
Феђо
је
у
гимназији
од
Ђила
био
старији
за
две
године
,
али
су
се
они
опет
упознали
и
к’о
два
брата
запазили
;
а
од
кад
се
Ђилу
десила
она
несрећа
,
са
које
је
морао
школу
оставити
,
више
га
није
до
сад
видео
,
а
много
је
пута
,
вели
,
о
њему
мислио
,
па
чак
кад
је
и
у
Цириху
био
.
И
Ђилу
буде
мило
.
Он
Феђу
одведе
кући
и
престави
га
оцу
и
матери
.
Боже
,
како
је
њима
опет
мило
било
.
Они
су
већ
Ђила
корили
што
се
није
угледао
на
свога
друга
...
.
Данас
би
и
он
био
на
наукама
у
Швајцарској
.
Феђу
зауставе
и
на
вечеру
.
Ту
се
,
реч
по
реч
,
дође
и
на
то
,
како
је
већ
и
Ђиле
био
у
Бечу
.
Најпосле
се
отац
и
мајка
са
сином
похвале
да
је
он
ове
године
зарадио
двеста
дуката
.
Ово
је
на
Феђу
учинило
необичан
утисак
.
Он
погледа
у
Ђеврека
,
па
у
Ђилову
мајку
,
па
у
Ђила
...
.
И
—
онда
се
нешто
замисли
.
—
Оно
је
варош
,
мој
Феђо
!
...
Оно
,
чини
ми
се
,
нема
нигде
.
Просто
сам
бленуо
као
ован
у
оне
грдосије
од
кућа
.
Били
смо
на
стану
код
„
Белог
Курјака
“
.
То
је
гостионица
!
...
Мени
се
згади
кад
видим
ову
нашу
спрдњу
код
„
Три
Славине
“
.
Само
нам
је
,
окренуће
Ђиле
,
било
потешко
...
.
Ни
отац
ни
ја
не
знамо
немачки
—
ни
бекнути
—
па
је
то
мука
у
туђем
свету
.
Ђеврек
се
на
то
насмеши
:
—
Е
,
мој
синко
,
ваља
само
имати
пара
.
Оне
говоре
свих
дванаест
језика
.
Феђо
је
ту
изнео
,
онако
овлаш
,
неке
своје
назоре
.
За
Беч
је
рекао
:
—
То
је
једна
ћивтинска
варош
.
Она
је
кошница
која
сваки
час
пушта
читаве
ројеве
пролетара
...
.
Проституизам
је
ту
већ
отео
мах
.
Кужан
је
и
сам
ваздух
који
онај
силни
свет
удише
.
Беч
и
њему
подобне
вароши
—
то
су
чиреви
у
којима
се
друштвени
гној
нагомилава
.
Један
мали
друштвени
потрес
,
па
су
они
прсли
.
Процес
тај
као
да
није
далеко
...
.
Цирих
је
,
рече
,
варош
која
заслужује
свако
„
поштовање
“
.
За
то
се
он
и
одлучио
да
у
њој
сврши
науке
.
„
Цирих
је
,
“
узвикну
Феђо
,
„
мати
нових
идеја
.
Идеје
ће
те
препородити
овај
готовански
свет
.
“
И
отац
и
син
дивили
су
се
Феђиној
научности
.
„
Тај
зна
што
је
учио
!
“
томе
је
вајде
што
је
видео
света
,
мислили
су
.
„
Благо
мајци
која
га
је
родила
“
уздахнула
је
мајка
Ђилова
.
Но
ће
тек
одједном
запитати
Феђу
:
—
Ама
где
ти
оно
,
синко
,
рече
да
и
данас
мори
куга
?
—
Феђо
се
само
осмехну
.
Стоја
погледа
у
Рада
,
па
у
Ђила
.
Њу
обузе
неки
пламен
по
образу
.
Застидела
се
.
„
Мора
да
сам
нешто
лудо
упитала
“
,
помисли
веселница
.
Ђевреку
у
том
сину
једна
мисао
.
И
то
беше
по
његовом
мишљењу
срећна
мисао
.
А
кад
Раду
дође
што
год
паметно
у
главу
,
он
то
више
не
упушта
.
Он
обично
гвожђе
кује
док
је
вруће
...
Камо
му
лепа
срећа
,
да
је
овога
пута
причекао
—
да
се
мало
поисхлади
.
Ђеврек
је
још
тога
вечера
говорио
са
Стојом
.
Њој
опет
заводнише
очи
.
—
Раде
,
како
те
Бог
учи
!
...
То
једно
дете
имамо
...
.
И
онако
га
помете
онај
несрећни
случај
.
А
ово
ми
се
дете
види
паметно
.
Њега
је
сам
Бог
послао
у
нашу
кућу
.
Сутра
дан
је
све
уређено
—
како
се
само
пожелети
могло
.
Феђо
је
остао
у
кући
Ђеврековој
.
Отворио
је
приватну
школу
.
Завео
је
три
разреда
.
Ђила
је
уписао
у
трећи
.
Ово
је
био
за
чаршију
Б
...
.
знаменит
догађај
.
Неколико
се
дана
само
о
томе
говорило
.
Кад
би
Ђиле
са
својим
учитељем
изашао
да
се
мало
прошета
,
већ
се
извиривало
из
дућана
—
да
их
виде
.
—
У
Ђеврека
мора
бити
што
особито
,
приметио
је
један
.
—
Кад
је
човек
богат
,
може
и
преврнуте
хаљине
носити
,
да
да
му
лепо
стоји
,
прихвати
ће
неко
други
.
—
Ко
је
још
видео
оно
што
је
он
урадио
?
Узео
учитеља
ономе
матором
зинзову
...
Не
учи
тај
више
...
.
Је
ли
он
у
ону
школу
завирио
—
знаћемо
ми
за
ову
садању
,
осмехну
се
један
дућанџија
.
—
Може
он
још
бити
и
учитељ
своме
учитељу
,
намигну
ђаволасто
један
лакрдијаш
.
—
Море
,
оно
је
некакав
жесток
витлов
...
Играју
му
очи
као
на
зеитину
;
а
они
му
се
обручи
испод
очију
модре
као
да
је
негде
телад
дојио
,
рећи
ће
Зега
,
који
у
то
доба
још
ни
сањао
није
,
да
ће
узети
Сару
Јездину
.
—
Бог
ће
га
свети
знати
где
се
оно
до
сад
није
скипијало
,
додаће
онај
први
...
—
Ја
би
му
пре
обе
ноге
пребио
,
но
што
би
га
у
кућу
пустио
,
прихвати
онај
дућанџија
.
—
Да
оно
,
људи
,
нешто
вреди
,
не
би
то
нама
ни
пало
у
део
...
Чим
је
он
пројурио
кроз
Београд
,
онда
се
зна
колико
му
је
у
глави
,
потврди
онај
враголан
.
—
Бога
ми
,
не
би
било
с
горег
да
се
на
њ
мало
и
припази
,
приметиће
један
дебељко
који
је
до
сад
само
слушао
шта
се
о
Феђи
говори
.
—
Ја
би
саветовао
Ђевреку
нек
он
од
сад
мало
боље
припази
на
свој
дућан
и
на
своју
кућу
.
Видео
је
онај
добро
да
му
се
ђак
угнездио
у
пун
очев
дућан
...
.
Знам
ја
те
чекмеџаре
...
.
Нека
он
учи
кога
је
и
до
сад
учио
;
ја
му
моје
дете
нећу
дати
,
умеша
се
најпосле
и
Павле
Бошњак
...
.
Ето
како
је
чаршија
Б
...
.
претресала
ову
своју
новину
.
Ама
није
био
прошао
ни
св
.
Сава
,
а
већ
је
јавно
мишљење
у
варошици
Б
...
о
Феђи
узело
други
правац
.
Па
мора
се
и
признати
,
да
се
Феђо
у
свој
чаршији
веома
разгласио
својим
говором
,
својом
научношћу
,
па
онда
оним
,
са
свим
новим
,
идејама
о
народу
,
о
народној
политици
коју
би
ваљало
већ
једном
отпочети
,
о
државном
буџету
,
и
о
томе
,
како
би
се
он
могао
скресати
,
и
,
најпосле
,
и
о
томе
,
како
би
једном
већ
требало
завирити
и
у
нашу
цркву
па
и
њу
реформисати
,
и
кроз
цео
државни
организам
завести
систем
ошите
народне
самоуправе
и
општега
права
избора
—
од
најмањег
до
највећег
државног
слуге
.
Он
је
први
покренуо
мисао
да
се
на
св
.
Саву
у
вече
приреди
село
с
игранком
а
у
корист
сиротиње
.
Он
је
драговољно
примио
терет
на
се
,
да
све
што
треба
спреми
и
удеси
;
а
школски
одбор
га
је
умолио
,
да
он
село
отвори
каквим
подесним
говором
.
Тему
своме
говору
изабрао
је
:
„
Штедњу
свуда
па
и
у
цркви
.
“
Он
је
тим
говором
препоручио
:
Да
се
из
цркве
избаце
рипиде
,
чираци
,
полелеји
,
сребрна
кандила
и
кадионице
;
златали
одежде
и
епитрахиљи
;
сребрни
и
златни
крстови
и
путири
,
раскошни
иконостаси
,
а
нарочито
они
са
позлатама
и
иконама
у
златноме
оквиру
.
Најжешћу
је
ватру
осуо
на
скупоцене
црквене
барјаке
и
неба
.
Он
је
већ
у
начелу
против
свију
црквенских
утвари
.
Најпосле
окачио
је
мало
и
звона
,
а
нарочито
она
што
су
већа
од
школске
звонцади
.
—
Кад
би
се
све
ово
у
новац
претворило
,
говораше
Феђо
,
—
то
би
изнело
страховите
суме
.
И
,
онда
,
на
какве
би
се
корисне
ствари
оне
могле
да
употребе
...
Колико
би
се
сирочади
њима
школовало
и
на
пут
извело
,
а
овако
,
ти
силни
капитали
леже
бескорисни
—
умртвљени
!
...
Ђакон
Млађо
беше
занемио
;
а
капетан
Неша
зинуо
од
чуда
,
и
већ
је
почео
зепсти
,
кад
ће
Феђо
учинити
јуриш
за
„
постојеће
стање
“
у
земљи
,
па
да
и
он
учини
своје
.
Али
,
срећом
,
његова
беседа
овога
пута
државу
остави
на
миру
.
—
Господине
капетане
,
а
чусте
ли
ви
оно
?
—
упитаће
ђакон
Млађо
,
а
беше
се
сав
зајапурио
од
узбуђења
.
—
Бога
ми
,
чух
,
оче
ђаконе
.
—
Па
?
—
Зар
и
оно
море
бити
?
!
.
.
—
Море
,
ја
,
осече
се
капетан
Неша
.
—
А
не
реко
ли
ја
вама
,
да
ви
на
то
вижље
мало
боље
припазите
?
Знао
сам
ја
да
ће
то
тако
бити
.
То
је
требало
протерати
одмах
сутра
дан
.
Е
,
а
ви
сви
скочисте
на
њему
—
занимање
...
.
Капетан
Неша
прогони
само
скитнице
...
.
Хоћете
приватну
школу
—
ето
вам
је
!
Мислиш
да
ја
не
знам
,
да
си
се
и
ти
потписао
на
ону
молбу
г
.
Ракарцу
,
да
вам
ту
школу
и
учитеља
одобри
...
Море
,
чим
сам
ја
њега
видео
,
одмах
сам
га
познао
.
Г
.
Ракарац
ме
је
упитао
президијалом
за
мишљење
.
Ја
сам
га
описао
на
длаку
...
Зар
не
видите
да
му
траг
заудара
на
петролеум
...
Пишем
ја
г
.
Ракарцу
:
„
Он
и
може
бити
добар
учитељ
...
То
моје
није
да
оцењујем
...
.
То
је
ваше
г
.
министре
;
али
,
је
ли
се
он
само
очешао
о
Швајцарску
,
ја
му
не
бих
веровао
,
па
да
се
жив
предамном
испече
.
“
Е
,
али
кад
он
сад
дирну
у
вашу
цркву
,
а
ви
:
—
Куку
,
капетан
Нешо
!
...
Куку
ја
!
...
.
Ама
зар
нисте
опазили
да
сав
онај
народ
лепо
гута
његове
речи
?
!
.
.
Него
,
знам
ја
шта
ћу
.
Ја
ћу
Ђеврека
за
јаку
...
.
Он
ће
ми
за
све
платити
.
Још
ћу
вечерас
писати
г
.
министру
просвете
и
црквених
послова
—
моме
добром
Ракарцу
.
Замолићу
га
нарочито
,
да
се
опомене
—
шта
му
је
капетан
Неша
још
у
почетку
писао
о
овој
„
црвеној
тичици
“
...
—
И
ја
ћу
писати
његовом
високопреосвештенству
,
г
.
митрополиту
Михаилу
...
Каза
ћу
му
све
редом
—
какве
је
нове
апостоле
добила
и
наша
света
Христова
Црква
,
додаде
ђакон
Млађо
,
и
прође
једном
два
испред
капетан
Неше
,
а
непрестано
му
играше
доња
усна
од
некакве
срџбе
.
И
они
су
то
још
истог
вечера
учинили
.
Нема
сумње
.
Него
и
у
кући
и
дућану
газда
Ђеврекову
,
није
баш
ишло
најбоље
.
Од
како
је
Ђиле
почео
да
прима
„
лекције
“
од
свога
учитеља
Феђе
,
опазила
се
јака
промена
у
његовој
нарави
.
Ђиле
је
постао
најпре
хладан
,
за
тим
натмурен
.
Обично
је
за
ручком
и
вечером
ћутларио
.
Нико
живи
није
могао
погодити
шта
му
је
.
Мати
му
се
поче
бринути
.
Она
је
сирота
зебла
да
јој
дете
не
пати
од
какве
изнутрице
.
Она
га
једном
ухвати
на
само
:
—
Чедо
моје
...
Теби
није
добро
—
ја
видим
...
.
А
ти
ћутиш
!
...
Кажи
мајци
својој
—
шта
ти
је
?
—
сине
мој
!
...
—
Шта
ми
је
?
...
Ти
ме
још
питаш
!
...
Није
ми
ништа
,
осече
се
Ђиле
,
окрете
леђа
и
—
оде
.
Другом
једном
приликом
,
сирота
Стоја
,
опет
поче
да
наваљује
на
свог
сина
,
да
јој
каже
,
каква
га
мучица
мучи
.
—
Шта
ми
је
,
питаш
ме
?
рећи
ће
Ђиле
набусито
...
.
Ето
шта
ми
је
...
.
Ја
се
урниса
радећи
у
оној
пустолини
—
па
шта
имам
од
свега
тога
?
—
Стоја
избечи
очи
.
Њу
нека
страва
поче
подилазити
.
Ђиде
настави
:
—
И
,
озбиље
,
шта
сам
ја
у
дућану
Раде
Ђеврека
?
—
Слуга
и
—
ништа
више
;
и
то
слуга
без
ајлука
!
...
Сад
видим
—
да
су
му
вете
речи
.
Ћифте
су
све
једнаке
.
Њима
ваља
објавити
рат
.
Рат
—
на
смрт
и
живот
!
...
И
Ђилу
севнуше
очи
неком
живом
ватром
,
а
образи
му
се
зажарише
неком
чудном
румени
.
Мајка
је
само
бленула
.
Она
сирота
,
није
могла
ни
речи
разумети
од
свега
што
јој
је
син
говорио
.
—
Ја
,
мајко
,
хоћу
да
будем
на
чисто
с
оцем
.
Његов
је
капитал
а
мој
је
рад
.
Што
добијемо
да
делимо
—
пола
њему
,
пола
мени
.
Тако
је
са
свим
право
.
Данас
се
свуда
рад
више
цени
но
капитал
.
Капитал
без
рада
—
то
је
тело
без
душе
,
то
је
оличени
мртвац
.
Рад
је
живот
.
У
нас
,
овде
у
Б
...
.
рад
се
ни
у
што
не
рачуна
...
.
Славна
Швајцарска
—
то
је
земља
слободе
.
Не
,
она
је
још
нешто
више
.
У
њој
гоњена
слобода
нађе
уточишта
.
Стоја
се
просто
беше
скаменила
.
„
Боже
милостиви
—
погледај
на
ме
грешну
...
Сачувај
кућу
нашу
од
те
несреће
!
“
шаптале
су
њене
побледеле
усне
.
Она
,
јадница
,
није
смела
ни
да
изусти
ону
страшну
мисао
која
је
беше
спопала
,
слушајући
свог
сина
где
нешто
,
буди
бог
с
нама
,
говори
.
Она
је
отрчала
Ради
.
Све
му
је
испричала
.
Али
јој
мало
одлахну
,
кад
виде
да
се
од
тога
Раде
није
толико
препао
.
За
тим
обоје
зовнуше
Ђилова
учитеља
,
те
се
и
с
њим
на
дугачко
и
на
широко
разговараше
.
После
овога
разговора
мајци
Ђиловој
лепо
свану
,
а
с
груди
јој
се
,
реко
би
,
скиде
читава
једна
планина
.
—
—
—
—
—
—
После
неколико
дана
Ђиле
је
носио
из
дућана
у
дућан
,
из
кафане
у
кафану
један
број
„
Новина
"
.
Између
осталих
огласа
беше
и
један
овога
садржаја
:
„
Моја
досадашња
трговачка
радња
,
која
од
више
година
постоји
у
варошици
Б
...
.
под
Фирмом
:
„
Раде
Ђеврек
“
,
од
сада
ће
се
водити
под
именом
:
„
Раде
Ђеврек
и
Син
.
“
„
Ово
се
предаје
јавности
на
основу
трговачкога
закона
.
“
Тога
је
дана
Ђиле
био
просто
блажен
.
Он
је
све
редом
частио
—
ко
је
год
свратио
у
кафану
код
„
Три
Славине
“
...
Кад
се
у
јутру
око
неко
доба
дана
пробудио
,
а
он
у
своме
кревету
!
Он
то
себи
није
умео
да
објасни
.
Оно
,
чега
се
помало
опомињао
,
губило
се
као
у
некој
магли
...
.
Сећао
се
само
,
кад
је
Ђуро
лаутар
засвирао
мачванку
и
кад
се
сви
у
коло
ухватише
,
да
се
и
он
ухватио
.
Даље
шта
је
било
није
знао
-
да
га
убијеш
.
Ђиле
је
,
дакле
,
постао
озбиље
свој
газда
.
Истина
,
он
је
сад
мало
овлашније
чувао
дућан
.
Али
,
најпосле
,
за
што
толике
момке
плаћа
,
но
да
и
дан
и
ноћ
,
и
радником
и
свечаником
,
чувају
тезгу
.
Он
је
сад
сам
ишао
и
у
Београд
по
еспап
.
С
њим
једаред
оде
и
Феђо
.
Душа
ваља
,
Ђевреку
би
веома
криво
,
кад
од
сина
доби
писмо
,
да
се
решио
,
да
са
Феђом
оде
мало
и
до
Беча
.
Да
би
извадио
трошак
,
он
ће
,
вели
,
и
тамо
одвојити
нешто
еспапа
.
На
дну
је
писма
стајала
још
и
ова
примедба
:
„
Немој
се
за
дућан
ништа
бринути
.
Ја
сам
све
,
што
је
требало
,
наредио
.
“
Стоја
со
тешила
једино
тим
,
што
је
с
њим
отишао
и
његов
учитељ
.
Ђиле
се
с
Феђом
вратно
тек
после
три
недеље
.
Ђеврек
је
хтео
из
коже
да
изађе
,
али
га
је
много
стишавала
Стоја
.
—
Немој
се
жестити
,
Раде
.
Ту
си
и
ти
мало
крив
.
А
,
најпосле
,
шта
је
било
било
...
Хвала
Богу
кад
се
он
жив
и
здрав
вратио
...
Видиш
,
молим
те
,
умало
нису
отишли
још
даље
...
Хвала
учитељу
.
Он
му
није
дао
...
Ћути
бога
ти
!
Боже
ти
здравље
—
нама
;
све
ће
се
то
,
ако
Бог
да
,
надокнадити
.
—
Од
прилике
после
овога
,
тако
на
три
месеца
,
једнога
дана
,
баш
пред
само
вече
дође
капетан
Нешин
пандур
кући
Ђеврековој
,
па
упита
још
с
врата
:
—
Је
ли
ту
газда
Раде
?
—
—
Које
добро
Марко
,
упитаће
сам
Раде
.
—
Рек’о
је
капетан
да
овога
часа
дођеш
.
Ево
ти
и
позива
.
Ђеврек
узе
позив
.
На
њему
беше
записано
:
„
хитно
“
,
а
ово
„
хитно
“
беше
три
пут
црвеним
плајвазом
подвучено
.
Ђеврека
то
нешто
текну
.
Он
ома
скочи
,
и
—
пре
је
стигао
горе
среској
канцеларији
но
и
Марко
пандур
.
Капетан
га
одмах
пусти
.
Нешто
је
у
тај
мах
писао
,
те
с
тога
газда
Раде
мало
постоја
.
Иначе
се
њему
,
чим
уђе
,
даје
столица
.
Ђевреку
се
чинило
да
га
капетан
Неша
није
ни
опазио
.
А
није
.
То
се
видело
по
томе
,
што
,
кад
оно
написа
и
посу
песком
,
он
погледа
у
Рада
,
па
узе
звоно
и
зазвони
.
Пандур
уђе
.
Стаде
и
он
.
—
А
где
је
Божо
?
—
Још
није
дошао
из
среза
.
—
Је
ли
ту
ћато
?
—
Ту
је
.
—
Нека
дође
.
Пандур
оде
.
Газда
Ђеврек
је
још
стајао
.
Онда
ће
му
рећи
капетан
Нешо
:
—
Е
,
газда
Раде
,
шта
је
то
,
болан
,
с
тобом
и
с
твојом
кућом
?
—
Добро
,
ако
Бог
да
,
одговори
Ђеврек
,
ама
му
нешто
почеше
колена
клецати
.
—
Дај
боже
да
је
тако
,
газда
Раде
.
Наста
ћутање
.
—
Ти
си
ме
звао
капетану
?
—
—
Јест
,
газда
Раде
,
звао
сам
те
...
Море
ти
имаш
,
болан
не
био
,
једну
забрану
?
—
Ђеврек
жив
претрну
.
—
Може
и
то
бити
,
господине
,
одговори
Раде
гласом
којим
је
хтео
рећи
да
је
то
каква
таква
пометња
.
—
Богме
камо
срећа
да
није
,
газда
Раде
,
али
јесте
,
и
то
за
равну
хиљаду
дуката
—
и
то
само
по
једној
једитој
меници
...
.
Ђевреку
нешто
зазуја
у
ушима
.
И
онај
сто
,
и
капетан
Нешо
,
и
оне
клупе
и
—
дуварови
и
све
остало
чисто
поче
милити
пред
Ђеврековим
очима
.
У
мало
што
не
паде
.
То
је
морао
и
капетан
опазити
.
Он
ће
му
од
једном
рећи
:
—
Ено
ти
клупе
,
газда
Раде
—
седи
.
Нек
си
ти
,
човече
,
жив
и
здрав
...
.
Шта
је
то
теби
—
хиљаду
дуката
!
Ђеврек
седе
.
—
Немој
ме
мучити
,
господине
,
ако
Бога
знаш
!
.
.
Казуј
—
какав
је
то
белај
?
!
—
—
А
шта
имам
,
брате
,
да
ти
кажем
?
Ти
то
треба
боље
да
знаш
.
Твоја
је
меница
.
Рок
јој
је
протекао
—
има
више
од
двадесет
дана
.
Она
је
протестована
код
окружног
суда
В
...
А
забрана
је
стављена
данас
.
И
сад
је
ево
да
је
ја
извршим
...
—
А
ко
ми
то
учини
,
господине
,
да
си
ми
по
богу
брат
?
упита
Ђеврек
,
а
чисто
му
се
почеше
вилице
трести
.
—
Па
ко
ће
други
већ
онај
коме
сте
—
ти
и
твој
син
—
меницу
дали
?
...
—
Ја
и
мој
син
?
!
—
Не
,
већ
ваша
Фирма
—
„
Ђеврек
и
“
,
одговори
капетан
Нешо
,
с
неком
врстом
подсмеха
.
Ђеврек
избечи
очи
баш
као
да
га
неко
за
гушу
стеже
.
—
И
да
сте
се
коме
бар
задужили
,
већ
—
Васи
Кривобрку
...
.
каишару
прве
класе
!
Раде
Ђеврек
просто
беше
занемио
.
Он
је
више
бленуо
,
но
што
је
гледао
.
Док
ће
га
капетан
Неша
упитати
:
—
Па
знаш
ли
,
газда
Раде
,
за
што
сам
те
звао
?
—
Отад
Ђилов
не
проговори
ни
речи
.
—
Имаш
ли
,
болан
,
да
положиш
толике
паре
?
Нисам
хтео
да
те
срамотим
.
Ти
си
ми
први
газда
у
свој
капетанији
...
Говори
!
Ђеврек
се
чисто
трже
.
—
Имаш
ли
,
питам
,
да
положиш
хиљаду
дуката
,
или
...
—
Е
,
немам
,
господине
,
уби
ме
...
Ја
то
нисам
дужан
,
одговори
газда
Раде
и
лепо
се
видело
,
како
му
се
очи
напунише
суза
.
—
Онда
је
зло
,
мој
газда
Раде
...
.
забрана
је
забрана
.
У
том
се
отворише
врата
,
и
ћата
уђе
.
—
Ево
ти
ћато
овога
решења
.
Иди
тамо
с
газда
Радом
...
Зовни
два
човека
...
Учини
све
—
како
закон
прописује
.
—
—
—
—
Још
је
тог
истог
вечера
узет
у
попис
сав
еспап
Фирме
:
„
Рада
Ђеврека
и
"
,
па
онда
сва
стока
—
четири
матора
вола
,
два
коња
и
кочије
—
са
„
сицевима
“
;
четири
коша
пуна
кукуруза
;
два
коша
шишарке
;
сто
товара
меке
и
50
товара
љуте
ракије
;
дванаест
сена
;
златно
прстење
,
два
ланца
,
сребрн
сахат
;
све
покућанство
,
три
ћилима
,
две
поњаве
велике
—
шаренице
,
четири
душека
с
вуном
;
стајаће
хаљине
газда
Радине
и
стајаће
хаљине
сина
му
Ђила
,
и
сав
новац
који
се
нађе
у
чекмеџету
у
дућану
и
у
кући
Ђеврековој
...
.
Све
је
процењено
на
800
дук
.
Кад
неко
примети
процениоцима
,
да
сав
тај
мал
вреди
више
и
од
2000
дук
.
,
они
само
одговорише
:
„
Ми
смо
нашли
да
толико
вреди
.
И
сигурни
смо
да
ће
толико
изаћи
;
а
,
најпосле
,
добош
ће
казати
шта
то
све
вреди
“
...
Сирота
Стоја
писну
као
гуја
,
кад
чу
реч
:
добош
...
.
Сутра
дан
се
у
варошици
Б
...
свет
искупио
на
гомилице
.
И
жене
и
људи
па
и
шегрти
само
су
о
томе
говорили
,
како
је
неко
из
Београда
секвестирао
све
,
а
ма
баш
све
—
имање
газда
Ђевреково
...
.
Нису
му
,
говораху
,
оставили
ни
миша
у
дувару
.
—
Море
он
се
и
био
много
разапео
,
рећи
ће
један
што
му
је
дућан
баш
до
газда
Радина
дућана
.
—
Овоме
курјаку
хоће
још
за
живота
реп
да
измере
,
додаће
Јанко
Зрика
...
Он
се
беше
зауктао
да
покупује
игде
које
парче
земље
има
...
Свет
је
мислио
да
је
тај
негде
ископао
царево
благо
,
кад
оно
јес
,
а
он
се
завукао
чак
и
у
ону
сандучару
Васе
Кривобрка
...
Лисац
се
најпосле
ухватио
у
кљусу
.
—
Е
,
он
хоће
све
онако
на
велико
.
Он
је
и
сину
набавио
учитеља
,
па
га
лепо
довео
кући
...
.
Не
може
се
то
људи
тако
...
Ево
и
ја
скапах
радећи
,
и
дан
и
ноћ
,
па
се
једва
саставља
крај
с
крајем
,
примети
ће
Зега
Лауш
.
—
Ја
сам
познао
да
ће
неки
ђаво
бити
,
чим
прочитах
онај
оглас
у
новинама
,
кад
оно
пренесе
све
на
сина
...
Ха
,
помислим
,
ови
се
већ
спремају
да
некоме
утуле
свећу
,
кад
сад
?
...
Уграбише
браћа
.
Ко
другом
јаму
копа
,
сам
у
њу
пада
,
рећи
ће
Секула
Смуђ
,
који
тек
оно
данас
беше
отворио
дућан
...
Море
немојте
тако
брзо
осуђивати
човека
.
Мени
се
све
чини
,
да
у
томе
има
неки
ђавољи
прст
.
Ту
ће
најмање
бити
крив
Раде
Ђеврек
.
Ја
сам
с
њим
,
ви
сви
знате
,
у
завади
због
оне
ливаде
,
али
,
што
јес
,
јес
...
.
То
није
човек
који
се
хтео
у
лудо
увалити
у
дуг
.
Море
људи
,
мени
се
не
допада
онај
учитељ
Ђилов
!
...
Од
куд
баш
да
се
Ђеврек
задужи
Васи
Кривобрку
?
.
.
Овај
само
хвата
на
лајм
масароше
...
.
слушао
сам
ја
о
њему
триста
којекаквих
сијасета
.
.
Да
бог
да
,
да
ја
не
погодим
,
рећи
ће
Павле
Бошњак
...
Али
то
Павлу
није
нико
хтео
да
верује
.
—
Павле
хоће
да
је
паметнији
од
целог
света
,
рећи
ће
један
што
се
до
сад
није
мешао
у
разговор
.
Кад
се
коме
каква
несрећа
догоди
,
те
му
окрену
,
што
но
кажу
,
кола
низа
страну
,
онда
их
је
мучно
пре
зауставити
,
док
не
тресну
у
поток
.
Тако
је
било
и
с
Ђевреком
.
Одмах
после
оне
прве
забране
полете
и
друге
.
Кажу
,
да
их
се
за
један
дан
код
суда
окр
.
В
.
.
стекло
на
седам
осам
.
Суд
отвори
над
Фирмом
„
Рада
Ђеврека
и
Сина
“
стециште
.
То
се
опет
на
несрећу
десило
у
време
судских
Ферија
.
Дежурни
је
био
млади
судија
г
.
Мија
,
а
овај
је
одмах
изашао
на
глас
с
тога
,
што
је
био
дин-душман
банкротима
.
Он
нареди
да
се
и
књиге
радње
„
Рада
Ђеврека
и
Сина
“
прегледају
.
Увиђајем
се
нашло
,
да
су
неуредне
.
И
он
одмах
донесе
решење
,
те
се
и
отац
и
син
ставе
у
притвор
.
Разлози
су
му
били
јаки
.
Ево
их
:
„
Једно
за
то
,
што
је
та
Фирма
престала
плаћати
,
а
није
пре
јавила
суду
да
не
може
да
одговара
својим
трговачким
обавезама
;
а
друго
за
то
,
што
се
судским
увиђајем
нашло
,
да
књиге
ове
радње
нису
вођене
како
то
прописује
трговачки
закон
—
то
је
суд
решио
,
да
се
и
отац
и
син
ставе
у
притвор
.
“
Шта
више
,
Мија
их
чак
и
раздвоји
.
Овај
је
догађај
у
варошици
Б
...
начинио
већу
сензацију
но
и
она
прва
забрана
.
Сирота
Стоја
беше
се
првих
дана
поболела
.
Али
кад
суд
затвори
и
Рада
и
Ђила
,
она
мораде
онако
бона
да
трчи
и
да
мољака
људе
да
се
за
њих
заузму
.
Она
одјури
и
до
г
.
Капетан
Неше
.
Она
оде
и
до
оца
намесника
—
ђакона
Млађе
;
она
оде
и
до
Павла
Бошњака
и
до
Јанка
Зрике
и
до
још
неких
виђенијих
људи
.
И
они
су
јој
сви
обећали
да
ће
учинити
све
што
могу
.
И
одиста
—
шта
није
рађено
да
се
бар
пусти
Раде
Ђеврек
,
па
ништа
.
У
два
маха
ишао
је
у
В
.
,
и
сам
капетан
Неша
,
па
ни
он
не
може
помоћи
.
Идоше
и
други
људи
,
па
све
би
узаман
.
Нарочито
се
беше
јако
заузео
Павле
Бошњак
...
.
Он
одјури
и
у
Београд
.
Куд
није
ишао
и
кога
није
молио
да
се
ова
кућа
од
ове
бруке
спасе
па
—-
ништа
.
Свуда
је
добијао
један
те
један
одговор
:
„
То
је
ствар
суда
.
У
то
се
нико
не
сме
пачати
...
.
Што
се
тај
трговац
није
жалио
већем
суду
?
“
—
—
Ама
и
жалио
се
,
одговарао
је
Павле
Бошњак
.
Стоја
је
само
плакала
:
—
Ако
бога
знате
,
господине
,
ви
,
па
Бог
.
Помозите
!
Ми
вам
то
нигда
заборавити
нећемо
...
И
све
то
није
помогло
,
докле
год
суд
не
проради
.
Онда
је
Раде
пуштен
;
јер
се
увидело
,
да
је
у
главном
Ђиле
руководио
целом
Фирмом
.
И
то
је
била
по
Ђеврека
срећа
...
.
Јадна
му
срећа
!
...
Неки
се
нађоше
од
поверилаца
Фирме
„
Рада
Ђеврека
и
сина
"
,
те
се
жалише
против
овога
решења
већем
суду
,
али
их
већи
суд
одби
.
Но
све
то
Ђевреку
не
поможе
да
се
поново
дигне
на
ноге
.
Онај
га
апс
и
она
прва
забрана
просто
урнисаше
—
и
у
здрављу
и
у
капиталу
.
Али
Стоја
је
најгоре
прошла
.
Кад
јој
онога
вечера
казаше
да
су
и
Раде
и
Ђиле
остали
у
апсу
и
то
у
апсу
окружнога
суда
,
она
је
јадница
осетила
да
јој
нешто
пуче
у
прсима
.
Од
тога
је
дана
један
дан
била
на
ногама
а
два
у
постељи
.
Али
кад
се
из
Београда
вратила
,
са
свим
је
пала
у
кревет
и
више
се
није
ни
дигла
.
Ова
нова
несрећа
просто
је
убила
и
Рада
Ђеврека
.
Њега
спопаде
нека
чамотиња
.
Вук’о
се
на
ногама
неколико
месеци
.
За
тим
је
пао
у
постељу
,
и
девети
је
дан
издахнуо
.
Кажу
,
да
је
до
последњег
часа
био
при
свести
.
Ништа
му
није
више
било
жалије
но
што
умире
под
стециштем
.
Банкротска
маса
„
Рада
Ђеврека
и
"
још
се
и
данас
расправља
.
Таман
се
једна
парница
сврши
о
пречем
праву
наплате
,
а
од
некуд
искочи
нека
друга
.
До
сад
је
било
шест
рочишта
за
изравнање
с
повериоцима
,
па
да
се
ствар
сврши
,
а
оно
се
нађе
још
неки
замрсак
,
кога
пре
свега
ваља
размрсити
.
Ова
је
маса
некако
и
у
другом
којечему
неталична
.
Због
ње
су
готово
сви
адвокати
вароши
В
...
хтели
један
другом
очи
да
поваде
.
Они
још
и
сад
један
на
другог
Фрче
.
Најпосле
није
остао
на
миру
ни
Мија
судија
,
који
је
у
исто
време
и
судија
за
банкротска
дела
.
Њега
непрестано
туже
,
да
неће
да
нареди
да
се
и
непокретно
имање
пок
.
Ђеврека
распрода
и
новац
у
масу
у
несе
,
те
би
бар
адвокати
могли
своју
зараду
да
приме
...
.
Међу
тим
,
из
акта
се
види
,
да
је
он
то
све
наређивао
,
али
да
се
продаје
нису
могле
да
изврше
—
данас
с
једног
,
сутра
с
другог
,
а
прекосутра
с
трећег
законског
узрока
.
—
Ђиле
је
,
истина
,
пуштен
из
затвора
због
банкротства
;
али
је
до
сад
био
у
затвору
десет
дванаест
пута
због
неких
других
тричарија
.
Неколико
је
пута
осуђиван
на
затвор
због
нереда
,
једном
је
спроведен
суду
што
је
у
свађи
једног
пробо
;
али
како
је
овај
у
брзо
оздравио
,
те
се
узело
,
да
је
повреда
лака
,
тако
се
он
пусти
да
се
из
слободе
брани
.
Један
пут
је
затворен
што
га
је
један
разбојник
теретио
да
му
је
саучесник
;
али
је
тај
кривац
на
претресу
порекао
:
и
да
је
разбојништво
извршио
,
и
да
му
је
Ђиле
био
саучесник
.
Том
је
приликом
Ђиле
пуштен
из
недостатка
доказа
.
Али
што
је
најинтересантније
,
што
се
Ђиле
и
дан
данас
свим
на
свету
куне
,
да
он
није
потписао
Васи
Кривобрку
ону
меницу
од
1000
дуката
већ
само
од
100
,
и
то
баш
онога
дана
,
кад
је
оно
с
Феђом
пошао
у
Беч
,
па
им
се
чинило
да
им
неће
бити
оно
пара
доста
,
колико
су
имали
.
То
најбоље
,
вели
,
зна
и
сам
Феђо
,
који
га
је
и
упознао
с
Васом
,
и
рекао
му
,
да
ће
им
он
—
Васо
—
дати
пара
,
колико
им
год
устреба
.
Али
ко
је
још
могао
веровати
Ђилу
.
Та
он
слаже
док
се
човек
окрене
.
И
за
све
то
време
,
Феђо
се
ни
у
што
није
мешао
.
Он
је
,
чим
је
кућу
Ђеврекову
снашла
она
несрећа
,
узео
други
стан
за
своју
приватну
школу
.
Он
је
одмах
установио
један
разред
и
за
одраслију
женску
деду
.
Сара
Јездина
била
му
је
најбољи
ђак
.
Само
су
јој
се
другарице
подсмевале
,
што
је
одсекла
онај
свој
лепи
и
дуги
перчин
,
те
је
ишла
шишава
.
Но
Сара
се
није
хтела
ни
обазрети
на
ове
„
застареле
ћивтинске
предрасуде
“
—
како
их
је
већ
крстио
сам
њен
учитељ
Феђо
.
Сад
се
зна
—
ко
је
Ђиле
;
ама
се
сад
зна
и
ко
је
—
Феђо
...
Сара
и
Ђиле
,
пошто
се
једно
на
друго
онако
накострешише
,
дуго
су
ћутали
.
Момак
донесе
пола
оке
љуте
,
али
Ђиле
махну
руком
на
ону
страну
где
су
му
другови
.
Момак
га
је
разумео
.
С
времена
на
време
,
Сара
би
га
испод
очију
погледала
.
Ђиле
то
није
опазио
.
Он
се
беше
мислима
винуо
својој
прошлости
.
Једном
се
сав
стресе
.
Видео
је
своју
мајку
;
једном
је
шкрипнуо
зубма
—
видео
је
оно
што
га
у
будућности
чека
.
Прошлост
његова
беше
пуста
,
луда
—
стидна
;
ама
будућност
му
је
као
уздарје
носила
—
губилиште
.
Све
се
то
могло
прочитати
на
лицу
Ђилову
;
јер
је
лице
Ђилово
једна
тајанствена
књига
,
по
којој
рука
модерног
разврата
бележи
своја
дела
,
бележи
последице
тих
дела
.
Сад
опет
Ђиле
дубоко
уздахну
.
Сара
га
погледа
и
—
осмехну
се
.
Она
ће
му
готово
шапутом
рећи
:
—
Мало
пре
претиш
;
сад
уздишеш
.
Теби
ни
једно
ни
друго
не
личи
.
Ђиле
је
погледа
.
То
беше
поглед
очајника
.
Сара
настави
—
опет
шапутом
.
—
Видиш
,
ја
се
и
ти
можемо
лепо
разговарати
—
искрено
и
без
претварања
.
Обоје
смо
једне
среће
,
а
то
је
:
ми
смо
обоје
несрећни
а
—
можда
и
проклети
...
.
Ми
смо
обоје
ученици
једне
школе
и
једног
учитеља
...
.
учитеља
!
И
Сара
уздахну
.
Ама
је
овај
уздах
имао
нечега
у
себи
што
запрепашћује
.
Она
настави
.
—
Онај
,
који
је
тебе
упропастио
—
мене
је
обешчастио
...
Хоћеш
ли
да
будемо
ортаци
,
Ђиле
?
—
Ђиле
се
трже
—
као
да
га
неко
опржи
.
Његове
очи
засветлише
неком
лудом
ватром
.
Сара
опет
поче
:
-
Ми
имамо
једнаке
капитале
...
.
Мало
мало
опрезног
рада
,
па
—
зарада
нам
изостати
неће
.
.
Је
си
ли
кад
мислио
о
освети
кукавни
Ђиле
?
...
Ђиле
је
опет
погледа
.
Али
овај
поглед
имађаше
нечега
у
себи
са
свим
новог
.
То
беше
освета
која
се
буди
.
Њу
је
Сара
познала
.
Она
погледа
Ђила
с
она
своја
два
велика
,
два
црна
,
два
ватрена
ока
,
а
преко
усана
јој
прелети
један
осмех
.
Осмех
је
тај
говорио
јасно
и
разговетно
.
Он
је
знао
само
једну
једиту
реч
.
Али
је
та
реч
била
силна
,
моћна
.
Она
је
казивала
све
жеље
,
све
жудње
Сарине
.
И
та
је
реч
имала
једно
страшно
име
.
Реч
се
та
звала
—
освета
!
...
И
ову
је
реч
Ђиле
разумео
.
Они
обоје
устадоше
.
Они
обоје
једно
другом
руке
пружише
.
Сара
стеже
руку
Ђилову
.
—
О
свему
ником
ништа
!
Ја
сам
старији
ортак
.
Фирму
ја
потписујем
.
Сад
се
не
плаши
менице
Кривобркове
!
—
—
—
—
Кажем
ли
ја
теби
да
је
оно
била
шала
,
рећи
ће
један
од
Ђилових
другова
и
истресе
и
другу
чашу
.
Њих
се
двоје
воле
—
опкладио
бих
се
у
оку
љуте
.
У
тај
се
мах
отворише
кафанска
врата
,
и
у
кафану
уђе
—
Јоле
кочијаш
.
-
—
А
,
ха
,
гракну
сва
Ђилова
дружина
.
—
Ево
нам
и
Јола
!
Баш
добро
.
Ако
где
устреба
још
ноћас
отпирити
...
.
Чинош
и
Ђулаш
и
—
две
су
ластавице
...
.
Наточи
дер
и
Јолу
једну
!
...
Знам
да
још
није
вечерао
;
а
кад
се
вечера
спрема
у
„
Малолованој
соби
“
—
ту
треба
имати
иштал
,
рећи
ће
онај
,
што
хоће
да
се
клади
у
—
оку
љуте
.
Јоле
их
све
редом
погледа
,
осмехну
се
и
на
њих
кресну
левим
оком
а
десним
брком
мрдну
,
па
приђе
столу
Сарином
.
Сара
погледа
у
Јола
...
.
Јоле
се
осмехну
,
па
и
њој
кресну
левим
оком
а
десним
брком
мрдну
.
У
очима
Сариним
запламти
онај
врашки
жар
.
Она
погледа
у
Ђила
.
Ђиле
је
и
овај
поглед
разумео
.
Он
оде
својим
друговима
.
Јоле
и
Сара
дуго
су
и
дуго
нешто
шапорили
.
Једном
су
очи
у
Саре
синуле
правом
демонском
ватром
.
За
столом
Ђиловим
звекнуше
чаше
и
заори
се
као
из
једног
грла
:
—
Живели
народни
пријатељи
!
Живели
борци
за
народна
права
и
слободе
!
...
Доле
с
напредњацима
!
У
тај
се
мах
отворише
врата
на
кафани
,
и
отуд
јекну
неколико
гласова
:
—
Доле
с
напредњацима
!
...
Живела
слобода
народна
!
...
У
кафану
најпре
уђе
Јевто
Белобрк
,
за
њим
Секула
Смуђ
,
за
овим
Томо
Брицо
,
а
за
Брицом
Феђо
Књижар
.
Они
одмах
приђоше
столу
Ђилову
.
Белобрк
га
изазва
на
страну
.
Дуго
му
је
нешто
говорио
...
Кад
је
Јоле
пошао
и
руком
ухватио
за
кваку
,
врата
се
сама
отворише
.
Одовуд
Јоле
,
а
с
поља
Зега
.
Они
се
на
самим
вратима
размимоиђоше
.
Тако
се
десило
.
X
—
Па
де
,
Јело
,
роде
мој
,
дај
—
да
се
вечера
!
...
Ко
зна
где
је
он
сад
?
Он
за
час
шмурне
—
где
му
драго
.
Кад
дође
—
место
га
његово
чека
,
рећи
ће
газда
Вуде
газдарици
Јели
,
кад
Мара
отшкрину
врата
и
каза
,
да
је
чика
Јоле
некуд
отишао
.
Отац
Остоја
сео
је
у
горње
чело
.
Оној
седини
са
белом
и
до
појаса
дугом
брадом
и
било
је
ту
место
.
Оне
многобројне
брчкотине
по
лицу
и
врату
његову
,
оно
,
дубоким
борама
избраздато
,
а
још
дубљом
сетом
проткано
чело
овога
иначе
смиреног
слуге
божјег
,
казивале
су
,
да
је
он
већ
у
велико
претурио
осамдесету
.
Па
и
опет
су
му
биле
очи
пуне
живахног
младићског
жара
;
а
она
ведра
присебност
,
што
се
чисто
преливаше
по
цртама
његова
лица
,
наговештавала
је
чврсту
и
одлучну
вољу
старчеву
,
док
му
је
онај
,
истина
сетан
,
али
и
увек
благ
осмех
на
његовим
још
доста
свежим
уснама
,
био
сведок
добре
и
милостиве
душе
.
Седи
отац
Остоја
,
то
је
,
по
свој
својој
појави
,
преостатак
оне
класичне
духовне
школе
Хаџи
Ђера
и
Хаџи
Рувима
.
У
овоме
старцу
још
не
беху
убрисане
успомене
на
она
тешка
и
мучна
времена
,
када
се
српски
народ
крио
по
гудурама
и
дубодолинама
,
по
кршевима
и
врлетима
,
бежећи
испред
силе
турске
и
обесити
јаничарске
.
Овај
је
божји
слуга
дуго
година
слао
свевишњему
топле
молитве
,
да
милостивим
оком
погледа
измучени
народ
српски
.
И
његове
су
молитве
услишане
.
Чуо
их
је
сам
господ
Бог
.
У
то
је
отац
Остоја
веровао
као
у
свето
Христово
еванђеље
.
Он
је
од
радости
као
мало
дете
плакао
,
кад
је
дочекао
,
да
у
маленој
суводолској
црквици
—
што
су
је
три
пут
Турци
палили
и
пљачкали
,
а
три
пут
побожни
Суводолци
обнављали
—
одслужи
свету
литургију
и
благодари
Богу
на
васкрснућу
Српске
Краљевине
...
.
—
Велики
и
свемоћни
Боже
,
ја
све
ли
се
теби
може
!
уздахнуо
је
седи
свештеник
кад
се
попео
на
мали
амвон
,
да
објасни
својим
благочестивим
парохијанима
ову
велику
милост
божију
...
.
—
Сад
не
жалим
да
умрем
,
кад
сам
ово
дочекао
—
рећи
ће
чича
Стевану
и
другим
неким
честитим
Суводолцима
,
који
беху
пришли
своме
седом
попи
,
да
од
њега
поишту
благослова
и
да
један
другом
честитају
ову
неочекивану
народну
светковину
.
Али
је
било
суђено
да
отац
Остоја
још
не
умре
.
Имао
је
да
дочека
,
да
пред
својим
Суводољанима
црвени
од
стида
;
а
Суводољани
,
да
своме
староме
свештенику
не
смеју
у
очи
погледати
.
Равно
је
50
година
како
отац
Остоја
служи
своју
парохију
;
равно
је
50
година
како
отац
Остоја
свакога
свеца
,
сваке
недеље
,
свакога
годета
у
малој
суводолској
цркви
служи
службу
божију
;
равно
је
50
година
како
отац
Остоја
крштава
,
венчава
,
како
обилази
своје
свечаре
и
колаче
им
ломи
—
од
како
са
својим
побожним
парохијанима
дели
весеље
и
радост
,
тугу
и
жалост
!
...
За
пуних
50година
још
у
Суводолу
нико
није
сахрањен
неопојан
;
још
ниједно
детенце
није
издахнуло
некрштено
;
још
није
било
тужбе
да
је
какав
ближи
род
венчан
...
.
За
пуних
50
година
још
отац
Остоја
није
дошао
кмету
да
кога
тужи
за
,
бир
за
опело
,
за
венчање
—
ја
за
што
било
друго
.
Суводолска
црквица
слави
светога
Илију
.
За
пуних
50
година
још
никад
отац
Остоја
није
пропустијо
да
у
очи
тога
дана
не
држи
бденије
.
Тако
је
имало
да
буде
и
године
1883
.
Али
је
баш
те
године
отац
Остоја
опазио
да
у
његове
парохијане
мало
по
мало
улази
онај
исти
ук
,
који
од
неког
времена
на
комаде
растрже
околна
села
и
општине
.
Тек
дан
по
два
,
па
би
и
у
Суводол
досинула
по
каква
сумњива
тица
из
варошице
Б
...
.
И
то
као
бојаги
,
некад
о
судном
дану
,
некад
и
о
мањем
свечанику
.
Али
је
бистро
око
седога
попе
опазило
,
да
те
злослутице
не
иду
ни
у
суд
да
кога
туже
,
ни
у
цркву
да
се
Богу
помоле
,
нити
би
с
људима
какав
такав
посао
вршиле
,
већ
онако
долећу
—
Бог
ће
их
свети
знати
зашто
;
проражњају
по
селу
,
понекад
и
ноће
,
па
у
јутру
рано
одјуре
даље
.
Од
то
доба
приметио
је
отац
Остоја
,
како
се
данас
један
а
сутра
други
Суводољанин
тек
нешто
необично
осече
на
кмета
,
ја
би
што
ружно
рекао
за
капетана
,
а
било
их
је
,
који
су
чак
и
началнику
махнисали
.
Најпре
је
и
најпре
отпочео
онај
весели
Радак
,
коме
је
ту
недавно
капетан
Нешо
све
продао
за
некакав
дуг
Зеги
кафеџији
.
Њему
се
придружи
и
Живан
Срндаћев
.
Но
овоме
се
отац
Остоја
није
ни
чудио
.
Срндаћ
је
досељеник
.
И
кад
оно
учесташе
у
селу
крађе
,
и
то
данас
нестане
људима
прасета
,
сутра
овце
,
преко
сутра
читавог
назимета
,
—
људи
посумњају
на
Срндаћа
,
те
,
отуд
одовуд
,
метну
га
под
надзор
.
Него
је
оцу
Остоји
најчудније
било
,
што
је
од
неког
времена
и
Радојица
Смиљанин
пристао
за
оном
двојицом
;
а
за
овога
је
мислио
,
да
је
најприлагоднији
да
га
село
окмети
,
чим
чича
Стеван
посустане
а
и
онако
се
човек
од
неког
доба
почео
ове
тешке
службе
ратосиљати
.
Отац
Остоја
пазио
је
Радојицу
као
свога
сина
.
Он
му
је
обично
сваке
године
ишао
кући
о
благу
дану
,
те
му
севао
колач
и
био
на
ручку
.
Тако
је
и
ове
године
било
.
На
слави
,
ко
на
слави
,
људи
се
мало
и
развеселе
и
—-
ћевлеишу
.
А
вино
,
зна
се
,
дреши
језике
у
људи
.
О
свачему
се
говорило
и
причало
,
док
ће
један
рећи
,
како
је
чуо
да
су
се
,
ту
неки
дан
,
у
Београду
картали
министри
,
па
је
један
изгубио
читава
два
среза
,
и
да
ће
се
за
то
сад
о
скупштини
ударити
нов
прирез
на
народ
.
Ту
баш
за
совром
изнесе
Радак
радикалску
карту
,
дао
је
знању
,
рече
,
Белобрку
пола
динара
.
Обећали
су
му
,
чим
они
дођу
на
скупштину
,
покварити
ону
продају
и
повратити
све
имање
.
У
том
ће
доћи
и
Живан
Срндаћев
,
па
кад
чу
о
чему
се
говори
,
он
беда
рече
:
—
Вала
,
људи
,
ја
се
већ
не
могу
да
начудим
нашем
селу
...
Што
је
оно
сем
осталог
света
?
Ето
,
где
сам
год
био
,
свуд
су
образовани
радикалски
пододбори
.
Ја
не
знам
шта
ми
још
чекамо
?
—
На
ово
не
хтеде
нико
ништа
да
одговори
.
За
то
и
Срндаћ
окрете
други
разговор
.
Отац
Остоја
,
на
све
то
,
није
хтео
да
рекне
—
ни
беле
ни
црне
.
Једном
дође
у
Суводол
и
Томо
Брицо
.
Довезао
га
Ђиле
на
таљигама
Јевте
Белобрка
.
Ноћили
су
у
кући
Радојице
Смиљаниног
.
То
је
било
у
очи
летњег
св
.
Николе
.
На
тај
дан
,
од
кад
је
Суводола
и
Суводољана
,
никад
се
није
радило
.
Тога
је
вечера
Радојица
зовнуо
и
кмета
Стевана
.
После
дугога
разговора
о
теретима
које
народ
једва
сноси
,
рећи
ће
Томо
Брицо
:
—
Знаш
што
смо
те
звали
,
чича
Стеване
?
Чича
Стеван
се
мало
и
зачуди
.
„
Од
куд
је
то
,
да
њега
зове
Томо
Брицо
,
и
то
у
његовом
рођеном
селу
,
у
селу
,
у
коме
је
он
још
и
кмет
“
,
мислио
је
.
—
Па
које
добро
мајсторе
?
—
—
Да
ти
јавимо
,
да
ћемо
сутра
држати
овде
радикалски
збор
.
—
Па
да
видимо
,
мајсторе
,
како
то
најпре
иде
.
Ако
је
селу
до
тога
збора
,
оно
га
може
и
само
држати
...
Шта
се
ви
чаршинлије
у
то
мешате
?
!
рећи
ће
Стева
кмет
бога
ми
онако
пооштро
.
—
Најпосле
,
ако
што
имате
—
и
сутра
је
дан
;
а
ено
суднице
...
Ја
сам
овде
само
чича
Стеван
,
и
ништа
више
.
И
одиста
,
сутра
дан
дођоше
судници
и
Томо
Брицо
и
Ђиле
Ђеврековић
и
црни
Радак
и
Живан
Срндаћев
.
Радојица
Смиљанин
није
хтео
доћи
.
Но
ту
се
већ
беше
искупило
и
пуно
одраслије
сеоске
момчадије
.
Кад
ето
ти
,
бога
ми
,
дође
и
чича
Стеван
кмет
а
с
њим
и
г
.
попа
,
стари
отац
Остоја
.
—
Шта
тражите
ви
децо
у
нашем
селу
,
упитаће
Брицу
поп
Остоја
.
—
Ми
од
тебе
,
попе
,
ништа
не
тражимо
,
ми
ни
од
кога
ништа
и
нећемо
да
тражимо
,
осем
оно
,
на
што
нам
закон
даје
право
...
Ми
имамо
с
кметом
посла
,
а
с
тобом
,
попе
,
не
.
Ми
хоћемо
да
држимо
јавни
радикалски
збор
у
Суводолу
,
као
што
смо
га
држали
и
у
свима
осталим
општинама
,
на
што
имамо
право
по
закону
о
јавним
зборовима
.
—
Сине
мој
,
и
до
сад
се
наше
село
састајало
на
договор
,
али
ја
у
мојих
80
година
не
памтим
да
су
нам
чаршинлије
збор
сазивале
!
—
Ево
ти
,
попе
,
закона
па
читај
!
...
А
најпосле
,
шта
се
ти
пачаш
у
народне
послове
?
...
Требник
под
мишку
,
попе
,
па
ухвати
село
,
те
свети
водицу
,
ја
каквој
баки
читај
молитву
...
То
је
,
попе
,
твоје
...
И
онда
се
окрете
кмету
:
—
Слушај
,
кмете
,
како
у
закону
пише
:
За
јавне
зборове
треба
се
само
јавити
месном
кмету
...
.
“
—
Па
сад
чуј
,
кнеже
,
шта
наш
краљ
,
да
га
Бог
живи
,
каже
:
„
...
Налажемо
нашим
властима
да
се
по
овоме
закону
управљају
,
а
свима
и
свакоме
да
му
се
покоравају
!
...
“
—
Шта
сад
велиш
,
кнеже
?
—
Чича
Стеван
одмахну
главом
,
па
погледа
у
оца
Остоју
.
Отац
Остоја
гледао
је
преда
се
и
својим
штапом
куцкао
у
једну
округлу
и
плочицу
.
Он
се
од
једном
исправи
.
Његове
очи
засветлише
ватром
господара
што
уме
да
заповеди
,
али
који
има
снаге
и
да
влада
.
—
Иди
ти
,
синко
,
па
сазивај
збор
у
твојој
чаршији
;
а
