Радосавудоста
поверити
може
.
И
сад
га
испитива
,
да
се
у
томе
јошт
бољма
поткрепи
.
Отац
Радосав
исприча
,
изјадикује
се
,
и
што
збори
,
Ферхад-паши
тако
долази
,
канда
је
са
свог
срца
скинуо
па
на
његово
метнуо
.
Обојици
долази
да
не
говоре
два
човека
,
паша
и
калуђер
,
већ
канда
говоре
гола
два
срца
.
Ферхад-паша
прича
чудновате
ствари
,
говори
канда
није
турски
паша
,
канда
снева
,
канда
је
хришћанин
,
па
исповеда
терет
душе
своје
.
Исповест
је
тако
свршио
,
и
хоће
да
се
пречести
,
и
искаже
вољу
пред
Радосавом
,
да
се
рад
баш
у
божијем
храму
причестити
.
Радосав
је
зачуђен
.
Радосав
га
опомиње
да
би
могло
то
бити
и
у
трапезарији
,
да
га
не
би
видили
Турци
.
Но
Ферхад-паша
је
стара
мудра
глава
.
Од
Ферхад-паше
за
овај
мах
биће
опет
Петошко
,
хришћанин
.
Ферхад
заиште
од
Радосава
калуђерске
хаљине
,
па
му
каже
да
ће
на
јутрење
рано
доћи
да
га
причести
.
Радосав
оде
и
врати
се
са
хаљинама
.
Ту
је
и
камилавка
и
све
што
треба
.
Радосав
опет
оде
и
у
цркви
све
у
тајности
преправи
.
Бимбаша
све
тако
нареди
да
куд
пут
у
цркву
води
,
Турци
отклоњени
буду
,
да
не
би
Ферхада
међ
њима
тко
познао
.
А
то
је
лако
,
има
потајни
’
ходова
,
од
куд
неколико
корака
учини
,
па
је
у
цркви
.
Ферхад
се
обуче
и
по
напутку
нађе
она
врата
,
кроз
која
ће
ући
у
цркву
.
Ту
га
чека
Радосав
,
који
пре
свега
како
Ферхад
уђе
,
затвори
и
закључа
врата
.
Осветљење
је
у
цркви
било
слабо
,
тек
једно
кандило
пред
распетијем
горе
,
ал
’
види
се
опет
све
од
одбизрака
,
и
то
у
неком
тајинственом
,
величанственијем
изгледу
.
Ферхад
хода
тамо-амо
,
све
иконе
му
се
виде
друкчије
нег
’
иначе
,
светитељи
му
изгледају
канда
баш
гледе
,
канда
ћеду
прословити
и
запитати
;
„
Петошко
,
што
се
ти
потурчио
?
“
Нарочито
Аранђео
,
његов
патрон
,
оштро
га
гледи
,
изгледа
као
Реља
крилати
,
коме
ће
о’ма
мач
севнути
.
Ферхад
приђе
распетију
,
стане
,
уздане
,
причести
се
и
пољуби
га
.
Радосав
чека
га
с
причешћем
у
руци
,
не
исповеди
га
,
исповест
је
примио
у
трапезарији
.
Ферхад
прими
причешће
,
ту
свету
тајну
,
чистим
срцем
и
душом
,
и
канда
му
се
камен
од
срца
обалио
.
Како
се
свршило
,
иду
ван
,
и
Ферхад
позове
оца
Радосава
у
трапезарију
,
има
да
још
нешто
каже
.
Најпре
оде
Ферхад
,
а
после
њега
и
сам
Радосав
.
Ферхаду
је
сад
нешто
лакше
.
Радосав
донесе
ракије
,
мученице
,
и
поскурице
,
те
понуђа
Ферхада
.
Ферхад
се
прихваћа
,
а
отац
Радосав
му
помаже
.
Ферхад
прослови
.
—
Сад
смо
тако
што
учинили
ја
и
ви
да
би
нас
Турци
на
комаде
исекли
да
су
видили
.
—
И
сав
манастир
би
попалили
и
порушили
до
дна
и
темеља
—
рече
Радосав
.
—
И
сви
калуђери
били
би
поклани
.
То
су
говорили
из
опрезности
,
да
си
представе
могућну
међусобну
опасност
,
а
тако
само
из
поверења
им
провирује
сигурност
.
Сад
су
начисто
,
могу
сасвим
искрени
бити
.
Ферхад
опет
прослови
.
—
Седи
,
Радосаве
,
да
ти
нешто
кажем
.
Сутра
ће
већ
ту
бити
деспот
.
Ово
благо
што
је
ту
,
половина
однеће
се
Исак-паши
,
половина
би
имала
мени
припадати
,
ал
’
то
остављам
деспоту
да
употреби
за
народ
како
најбоље
зна
.
Деспот
хоће
да
сазида
град
,
код
Смедерева
,
јак
велики
град
.
За
то
треба
силно
благо
.
Кад
се
буде
град
зидати
,
а
ти
посветуј
народ
да
даје
,
да
аргатује
,
јер
ће
то
бити
последњи
бедем
Србије
,
и
кад
тог
нестане
,
неће
ни
Србије
бити
.
Зидајте
Смедерево
,
ту
се
може
јошт
нешто
спасити
.
Што
су
вам
азапи
и
хусари
отели
,
то
је
већином
бимбашом
откупљено
,
и
ваљда
ти
је
и
предато
.
Од
мене
,
пак
,
добићеш
хаљаду
дуката
на
манастир
,
да
се
моли
богу
за
народ
,
за
мог
бабу
и
мајку
,
и
ђедове
и
прађедове
.
Читуљу
ћу
ти
већ
предати
.
Кад
је
ружичало
,
очитај
молитву
за
Јеремију
,
Јаблановића
и
Харалампија
.
Они
су
искајали
на
овој
земљи
своје
гријехе
,
нек
им
на
другом
свијету
бог
душе
прости
.
Сад
иди
,
остави
ме
мало
на
миру
,
да
промишљам
у
овој
обитељи
шта
сам
досад
чинио
,
шта
ћу
одсад
чинити
,
јер
и
око
мене
се
змије
заплећу
,
имам
и
ја
душмана
,
морам
пазити
,
не
смијем
ријечце
испустити
,
из
које
би
Турчин
виђео
да
сам
штоватељ
Христа
,
љубитељ
рода
.
Радосав
дигне
се
и
оде
.
И
он
има
доста
посла
у
манастиру
,
да
докнади
што
су
хусари
и
азапи
покварили
.
Тај
дан
у
почивки
прође
.
Сутрадан
дође
деспот
и
Облачина
Раде
.
Уђу
у
трапезарију
код
Ферхад-паше
,
поздраве
се
и
поседају
.
Ферхад
их
је
већ
ишчекивао
.
Одмарају
се
,
па
онда
пређу
на
ствар
.
Ферхад
започе
.
—
Дакле
,
све
је
тако
свршено
као
што
је
међу
нами
уговорено
.
Исак-паша
је
задовољан
,
и
сад
је
тек
посао
на
дивану
.
Донијео
сам
ти
све
у
реду
,
уговор
потврђен
,
шакописом
Исак-паше
као
везира
и
беглербега
.
Сад
друго
не
остаје
већ
новац
да
се
изброји
,
подијели
,
полак
теби
полак
Исак-паши
.
Како
примиш
тај
новац
,
деспоте
,
окупи
јошт
и
друго
што
имаш
и
зидај
Смедерево
.
Ја
од
откупа
Голупца
,
од
крваве
хаљине
нећу
ништа
,
а
моја
половина
нек
буде
аманет
за
народ
.
На
дивану
,
као
што
реко
’
,
биће
све
у
реду
,
добићеш
берат
да
си
господар
над
овом
Србијом
.
Сад
прекини
одмах
савеза
са
Жигмундом
,
и
повуци
га
одмах
на
мир
са
Турцима
,
што
би
ионако
могао
сам
против
султана
учинити
,
кад
му
је
разбијена
војска
,
и
док
се
Жигмунд
опорави
,
донде
султан
може
имати
трипут
толико
војске
код
Дунава
и
на
друмовима
.
Дође
ли
вријеме
да
се
обоје
опоравите
,
онда
је
што
друго
,
ал
’
морате
се
добро
опоравити
,
јер
је
војска
турска
силна
.
Ферхад-паша
то
изрече
,
па
устане
,
и
дозивље
бимбашу
.
Бимбаша
уђе
.
—
Дај
избројати
то
благо
тамо
у
ћелији
,
све
у
кесе
,
и
преполови
,
јер
иде
на
двије
стране
.
Бимбаша
оде
да
благо
мери
.
—
Немам
вам
ништ
’
више
ријећи
,
како
се
благо
подијели
,
ја
морам
у
Голубац
,
а
ви
на
свој
посао
.
—
Евала
ти
,
Ферхаде
.
Буди
ти
милостив
бог
на
страшном
суду
—
рече
деспот
,
тронут
од
великодушија
Ферхада
.
—
Волијем
једног
таког
Турчина
нег
’
све
народне
издајице
као
што
би
Јеремија
,
бог
ти
душу
и
срце
кријепио
,
да
храниш
род
—
упадне
Облачина
.
Сад
Ферхад
извади
из
појаса
на
листину
,
и
преда
деспоту
.
То
је
потписан
уговор
.
Деспот
прими
листину
,
отвори
,
прочита
,
и
опет
савије
.
—
Аферим
,
све
је
у
реду
.
—
Сад
смо
све
свршили
,
сад
да
се
поткријепимо
.
Ферхад-паша
већ
је
начинио
наредбу
за
објед
,
и
све
спремно
донесе
се
.
Провели
су
обед
у
озбиљном
говору
,
у
ободравању
,
у
нади
.
—
Јошт
Србија
неће
пропасти
ако
сте
људи
—
рече
одушевљено
Ферхад
.
—
Све
што
имамо
,
што
нам
је
најмилије
,
најсвијетије
жртвоваћемо
за
народ
—
рече
деспот
.
—
Само
грабљивце
,
грамзивце
издајице
мораду
се
искоријенити
.
Тако
јошт
неко
доба
разговарају
се
,
кад
бимбаша
уђе
,
и
јави
да
је
све
у
реду
.
Сви
поустају
.
Деспотови
људи
примају
благо
.
Деспот
је
дарежљив
и
побожан
.
Деспот
обдари
манастир
,
даје
поклоне
,
красно
оружје
,
међу
Турцима
бакшиш
раздаје
.
Тако
кад
су
готови
били
,
опросте
се
и
оду
,
и
благо
однесу
.
Остаде
Ферхад
,
спрема
се
сутра
зарана
у
Голубац
.
И
бимбаша
се
спрема
.
После
поноћи
њега
ће
отац
Радосав
исповедити
и
причестити
.
Зором
телали
,
чауши
вичу
,
чује
се
и
звук
таламбаса
,
Турци
су
весели
.
Ферхад-паша
је
спреман
.
Бимбаша
вози
благо
Исак-паши
,
напријед
војска
,
а
с
њом
је
Ферхад-паша
.
Нестане
Ферхад-паше
,
нестане
Турака
у
манастиру
.
Сад
је
тишина
у
манастиру
,
калуђери
се
смирише
,
па
гледају
свој
посао
око
манастира
.
И
Јеремија
,
и
Јаблановић
и
Харалампије
мирно
почивају
,
ван
манастира
,
код
једне
хумке
,
једно
покрај
другог
закопани
,
а
урезане
плоче
ћеду
доћи
над
главама
,
ниже
црног
крста
.
Отац
Радосав
је
милостив
,
па
ће
им
и
молитву
о
ружичалу
очитати
.
У
манастир
,
у
цркву
не
може
их
пренети
,
јер
ту
немају
места
они
који
су
издали
род
и
часни
крст
.
XXXИ
Исак-паша
Ферхад-пашу
ишчекује
.
Лаком
на
благо
,
ал
’
још
лакомији
на
пропаст
деспота
,
је
л
’
добро
учинио
,
што
није
одмах
и
на
деспота
напао
.
Чује
се
топот
коњски
,
ето
Ферхад-паше
са
свитом
.
Ферхад-паша
сиђе
с
коња
,
и
пође
у
конак
,
баш
у
ону
дворану
’
де
се
Јеремија
негда
световао
са
Јаблановићем
и
Харалампијем
о
предаји
Голупца
.
Тек
што
се
опрашио
,
и
на
рахат
се
дао
,
дозивље
га
Исак-паша
на
диван
.
Ферхад-паша
добро
зна
,
шта
Исак-паши
на
срцу
лежи
,
чека
на
благо
.
Да
га
зајази
,
и
сам
се
одмах
дигне
,
а
бимбаши
наложи
да
носи
благо
Исак-паши
.
Ферхад-паша
иде
у
конак
Исак-паше
,
у
велику
дворану
,
’
де
га
овај
дочека
.
Истом
стиже
и
бимбаша
са
благом
.
Учине
селам
и
започну
.
Уљезе
и
бимбаша
,
а
за
њим
носе
пуне
вреће
,
и
положе
пред
ноге
Исак-паши
,
па
изиђу
.
—
Ево
ти
половине
од
откупа
Голупца
,
половину
сам
за
се
по
налогу
задржао
,
добро
је
избројано
.
Ферхад
то
изрече
па
поглади
си
браду
,
у
знак
да
истину
говори
,
и
да
му
није
нужно
бројати
.
Исак-паша
поглед
баци
на
вреће
,
уверен
је
да
је
све
у
реду
.
У
деоби
ћара
су
турске
паше
савесни
,
ту
се
нећеду
варати
.
—
Е
сад
да
диванимо
о
томе
,
како
си
прошао
са
Вукоглијом
,
и
шта
ћемо
даље
.
Седну
,
диване
.
—
Све
је
по
реду
текло
,
тако
као
што
сам
ти
унапред
рекао
.
Вукогли
је
задовољан
,
он
се
хвата
за
скут
султану
,
покоран
је
,
неће
да
зна
за
Мађаре
,
жао
му
је
што
је
предао
Мачву
и
Београд
Жигмунду
,
и
зато
ће
му
леђа
окренути
,
а
падиши
ће
плаћати
данак
,
и
сад
ће
дати
за
нашу
војску
’
рану
и
све
што
треба
.
—
Велики
је
лис
тај
Вукогли
,
морамо
на
њ
добро
пазити
.
—
Нема
куде
,
штавише
,
он
ће
навести
и
Жигмунда
да
у
падише
мира
проси
,
ил
’
ако
не
усхте
,
а
наша
војска
навали
и
сам
деспот
ће
с
нами
против
Жигмунда
.
—
Тако
је
сад
,
кад
мора
,
но
Вукогли
неће
никад
добар
бити
Турчину
.
—
Сад
је
деспот
врло
нуждан
падиши
а
да
на
Мађаре
пази
.
Сад
треба
деспота
поткрепити
,
а
да
се
тим
ослаби
Жигмунд
,
деспот
мора
чувати
Дунав
против
Мађара
за
нас
,
и
повлађивати
му
треба
,
и
завађати
га
са
Жигмундом
,
и
зато
би
му
требало
нешто
наруку
ићи
.
—
А
шта
би
то
било
.
—
Да
сазида
на
Дунаву
један
град
,
који
ће
препречити
пут
Маџарима
да
нам
не
упадају
у
Србију
,
и
да
не
продиру
у
Поморавље
,
јер
би
нам
ту
могли
ударац
нанети
.
—
Нека
га
,
опет
ће
једаред
Вукогли
у
клопку
доћи
,
и
тај
град
ће
доћи
нами
шака
као
ево
Голубац
.
Што
год
ђаури
зидају
,
нами
зидају
.
Тако
ћу
ја
говорити
на
дивану
,
тако
и
ти
.
Но
сад
иди
ти
у
Крушевац
,
а
ја
ћу
остати
о’ђе
,
да
пазим
на
Вукоглију
;
нападати
га
нећу
,
ал
’
ипак
му
не
верујем
.
—
Не
би
л
’
боље
било
да
идем
у
Једрене
,
да
падишу
о
цијелом
извијестим
како
је
све
текло
,
и
како
деспот
мисли
.
Исак-паша
размишља
.
—
Рад
би
’
и
сам
ићи
у
Једрене
пред
лице
падиши
,
да
му
и
ја
извешћам
,
ал
’
треба
и
о’ђе
да
сам
док
се
сасвим
са
Вукоглијом
уреди
.
—
Ја
сам
чело
челом
,
лице
лицем
био
са
деспотом
,
знаћу
рећи
султану
не
само
што
је
говорио
,
већ
и
што
није
говорио
,
оно
што
сам
му
из
очију
,
из
лица
читао
,
ја
треба
све
да
испричам
—
рече
озбиљно
Ферхад-паша
.
—
Ал
’
би
’
и
ја
рад
да
сам
на
дивану
.
—
А
ти
остави
Реџеп-пашу
о’ђе
,
па
пођи
и
ти
у
Једрене
.
—
Док
падиша
мир
не
утврди
,
донде
не
могу
Вукоглију
тако
оставити
,
па
да
опет
са
Жигмундом
шурује
.
—
Једно
се
мора
чинити
.
Још
се
светују
,
и
Ферхад-паша
то
изради
да
Исак-паша
остане
у
Голупцу
,
а
он
управо
у
Једрене
.
Све
је
у
реду
.
Ферхад-паша
спрема
се
,
сутра
ће
отпутовати
.
Један
део
војске
вратиће
се
у
Крушевац
.
Деспот
даје
турској
војски
све
што
треба
.
Ферхад-паша
сутрадан
потражи
пута
с
својом
свитом
,
неће
Дунавом
,
већ
сувим
,
баци
се
на
друм
са
својом
свитом
,
пут
ће
му
бити
до
Једрена
дугачак
,
ал
’
ће
сретно
тамо
стићи
.
Падиша
већ
зна
за
победу
и
предају
Голупца
,
татарин
је
дању
ноћу
јездио
,
и
донео
у
Једрене
тај
радостан
хабер
султану
.
Исак-паша
разгледа
предел
,
унаокруг
,
и
надаље
,
диви
се
плодном
пределу
,
’
де
свачега
има
,
мисли
управио
на
Алаха
,
што
Турчину
подели
срећу
,
да
најлепше
ђаурске
земље
ужива
.
Види
красне
неве
,
те
ћеду
пашин
харем
дичити
.
Док
тако
Исак-паша
размишља
,
како
ће
ту
Турчин
живити
,
донде
деспот
бригу
води
како
ће
себе
и
народ
опоравити
.
Тешко
је
деспоту
без
Мачве
,
Београда
,
и
Голупца
.
Скупља
своје
војводе
,
мудре
саветнике
,
светује
се
шта
би
сад
чинити
ваљало
да
се
народ
поткрепи
.
Турчину
се
замерити
не
може
.
Војводама
је
жао
што
нема
тих
градова
,
ал
’
није
на
ино
,
морају
сносити
.
Дата
је
реч
,
дат
је
потпис
.
После
пораза
код
Голупца
распрштана
[
мађарска
]
војска
вратила
се
кући
,
и
тек
нешто
војске
у
Београду
остаде
.
Облачина
Раде
примети
деспоту
да
је
војска
деспотова
доста
јака
,
а
да
би
могла
Београд
подсести
и
освојити
,
пре
нег
’
што
би
Жигмунд
помоћ
послати
могао
.
Облачина
представља
деспоту
да
је
то
право
,
јер
је
Београд
и
Голубац
дат
да
Жигмунд
штити
Србију
,
а
овамо
је
избегао
и
Србију
на
милост
и
немилост
султану
предао
.
Држи
да
кад
Жигмунд
није
реч
своју
одржати
могао
,
не
мора
држати
ни
деспот
,
јер
није
право
да
се
покрај
оштећене
као
очерупане
Србије
Жигмунд
користи
.
Деспот
изриче
,
да
своју
реч
погазити
не
може
,
и
покрај
Турака
да
он
још
другог
душмана
навуче
.
Биће
време
кад
ће
се
све
то
накнадити
,
ако
бог
да
.
Деспот
се
узда
у
Ферхад-пашу
,
да
ће
израдити
код
султана
како
само
најбољма
може
,
а
код
куће
мотри
на
Исак-пашу
,
да
не
напусти
своје
Турке
да
околину
харају
.
Ово
је
тек
примирје
,
а
не
прави
мир
,
па
се
Турцима
кроз
паше
много
кроз
прсте
гледа
,
и
кад
који
део
куд
задере
,
мора
се
дочекати
тако
,
да
се
Турци
с
крвавима
главама
врате
.
И
деспотова
војска
једнако
јача
,
Исак-паша
да
је
баш
свом
снагом
нападне
,
покрај
мудрог
вође
,
који
своје
људе
и
предел
познаје
,
тешко
да
би
Исак-паша
успео
.
Зато
деспот
је
морао
бити
на
опрезу
,
ал
’
покрај
тога
ништ
’
није
пренебрегао
што
се
унапређивања
тицало
.
Деспот
је
у
Смедереву
,
на
оном
месту
,
’
де
хоће
град
да
зида
.
Његово
бистро
око
увидило
је
одавно
оно
место
,
тачку
,
’
де
би
требало
град
градити
.
Туд
пролетише
орлови
,
заставе
римских
легијона
,
ту
су
остаци
некадашње
јаке
грађевине
.
Ту
су
прелазили
Римљани
преко
,
да
одбију
,
раштркају
номадичне
народе
,
који
си
час
овде
час
онде
домовине
тражу
,
одавде
се
разносила
сила
и
слава
римског
оружја
.
Ту
ће
деспот
зидати
град
,
о
ком
ће
се
у
свету
причати
,
и
кад
тај
град
падне
,
ужасно
ће
одјекнути
у
свом
хришћанском
свету
.
Тај
град
ће
бити
јошт
једина
котва
која
држи
спас
народа
.
Деспот
је
био
у
Београду
господар
,
сад
је
гост
.
Стефанови
двори
су
му
остали
,
ал
’
на
градским
кулама
вију
се
мађарске
заставе
.
Деспотовица
Јерина
у
двору
гледи
на
плаво
Дунаво
,
срце
јој
се
стеже
,
њена
господства
ту
више
нема
,
изгледа
код
своје
куће
затворена
,
ту
више
за
њу
станка
нема
.
Јерина
из
Смедерева
деспота
дозивље
.
XXXИИ
У
Београду
тишина
влада
.
Ту
је
посада
мађарска
,
на
кулама
вију
се
мађарске
заставе
.
Мада
је
јака
посада
,
и
нема
се
ничега
бојати
,
ипак
је
предострожна
.
Чули
су
Мађари
да
деспот
опет
с
Турцима
шурује
,
и
мораду
на
опрезу
бити
,
да
не
би
деспот
с
Турцима
на
Београд
наишао
.
Мађари
деспоту
нису
веровали
.
Деспот
је
данас
још
савезник
мађарски
,
сутра
може
бити
турски
,
тако
мисле
Мађари
.
Мађари
пазе
и
на
деспотовицу
Јерину
.
Деспотовица
седи
у
дворима
деспот-Стевана
,
то
су
још
Мађари
деспоту
оставили
,
да
га
жеља
мине
,
кад
је
рад
Београда
видити
.
Зато
може
деспот
кад
хоће
у
Београд
доћи
,
само
не
са
јаком
оружаном
руком
.
Јерина
је
тужна
.
Тек
што
се
у
Београду
после
смрти
деспот-Стевана
настанила
,
а
Мађари
дођоше
да
узму
град
.
А
без
Београда
Србија
је
саката
.
Сво
господство
Јерине
сабијено
је
међ
зидине
Стеванових
дворана
.
Све
је
ту
туђе
.
Док
се
деспот
око
Голупца
бавио
,
Јерина
са
породицом
у
Београду
је
чамила
.
Кадикад
послао
јој
деспот
потајно
улака
да
је
извести
како
ствари
стоје
.
Деспот
откако
се
кренуо
с
Мађарима
на
Голубац
,
јошт
није
био
у
Београду
.
Како
ће
му
бити
кад
се
види
у
Београду
,
у
Србији
стран
.
Јерини
је
дуго
време
.
Иде
у
цркву
,
чита
зборник
,
моли
се
богу
,
то
јој
је
једина
утеха
.
Крик
војника
,
глас
трубе
,
све
су
то
за
њу
туђи
гласови
.
Чује
се
топот
,
тутњава
,
звекет
оружја
.
Деспот
Ђурађ
долази
.
Ево
деспота
,
чује
се
глас
.
Јерина
из
дворане
изиђе
деспоту
насусрет
,
ту
је
и
сва
чељад
.
Мара
кнегињица
,
слуге
.
Деспот
и
деспотовица
шире
руке
,
у
лице
се
љубе
,
питају
се
за
здравље
.
Опет
стану
,
па
се
гледају
.
Ту
је
Облачина
Раде
и
свита
.
Присни
и
пријатељи
поздрављају
се
.
Јерина
води
деспота
у
дворану
као
каквог
госта
.
Јест
,
и
деспот
је
у
Београду
гост
.
Облачина
Раде
и
свита
сместе
се
,
да
отпочину
.
С
тешког
пута
су
дошли
.
И
деспот
после
кратких
питања
и
одговора
отпочинуће
,
па
тек
онда
ће
се
са
Јерином
свјетовати
.
Велике
бриге
терете
главу
деспотову
,
велика
боља
срце
му
притиска
.
Јерина
,
радознала
,
мира
нема
,
рада
би
све
одмах
дознати
,
ал
види
наборано
чело
у
деспота
,
прониче
му
у
срце
,
зна
да
му
почивке
треба
.
Деспот
мало
је
сна
боравио
за
задње
време
,
и
кад
је
уснуо
,
страшни
му
сни
долазили
,
вране
,
како
стрвину
ждеру
,
аждаја
прождире
децу
,
како
му
се
змије
око
њега
заплећу
.
Јерина
седе
до
почивајућег
деспота
,
гледи
му
лице
,
из
црта
му
чита
ужасну
борбу
у
души
,
зајекне
,
нешто
га
у
сну
мори
.
Јерина
шаком
глади
чело
деспотово
,
и
уздисај
му
одла’не
,
канда
осећа
добар
утвор
руке
,
који
му
души
терет
олакшава
.
Гледи
га
Јерина
,
какав
диван
делија
,
каква
глава
,
какво
чело
,
какав
састав
,
да
је
сретнији
рођен
,
па
да
је
у
Цариграду
владар
,
с
таквом
мудрошћу
,
искуством
,
јунаштвом
,
не
би
Турци
дуго
боравили
у
Једрени
.
Тако
мисли
деспотовица
Јерина
.
И
деспот
је
окаљен
војник
,
и
у
сну
собом
господари
,
сан
му
је
пола
на
јави
,
зато
уздише
,
стење
,
живот
му
се
отима
од
сановни
’
страшила
.
Кратак
сан
,
пробуди
се
деспот
,
отвори
очи
,
види
Јерину
,
мушки
понос
му
не
допушта
да
лежећи
говори
,
устаде
и
прослови
.
—
Тешке
сам
дане
провео
,
Јерино
.
Јеремија
издаде
Голубац
Турцима
,
Мађари
потучени
,
но
бриге
им
није
,
добили
су
Мачву
и
Београд
,
а
ја
остадо
’
странац
у
мојој
земљи
.
Како
је
Голубац
пао
,
то
сам
ти
испоручио
,
то
већ
знаш
,
но
сад
даље
да
ти
испричам
,
сједнимо
.
Деспот
сједне
до
стола
,
а
до
њега
Јерина
.
Деспот
ће
продужити
,
а
деспотовица
укочено
гледи
му
у
зенице
,
усне
мало
отворене
,
ишчекује
говор
,
канда
би
реч
из
деспота
извадила
.
Деспот
прича
.
—
Покрај
зла
има
и
нешто
добра
.
Ти
знаш
какав
ми
је
душман
Исак-паша
.
Но
знаш
и
за
Ферхад-пашу
одавна
,
да
ми
је
пријатељ
.
Штогод
Ферхад-паша
уради
,
све
се
то
код
Исак-паше
прима
,
тако
је
то
удешено
.
Кад
је
Јеремија
Голубац
предао
,
послат
је
био
у
манастир
Богородице
,
скупа
са
Јаблановићем
и
Харалампијем
.
Нијесу
се
сложили
о
откупу
Голупца
,
па
их
је
Ферхад-паша
погубио
,
а
новце
на
поле
подијелио
,
једну
половину
себи
,
једну
Исак-паши
,
а
своју
половину
је
мени
уступио
,
да
зидам
нов
град
мјесто
Голупца
.
Мир
је
склопљен
и
потписан
,
и
поднијеће
се
султану
на
потврду
.
Србија
што
је
у
мојим
рукама
,
остаје
и
одсад
при
мени
,
само
морам
се
Жигмунда
одрећи
.
Друкчије
бити
не
може
.
—
Деспот
мало
почине
.
—
У
злу
и
то
је
добро
.
Но
шта
је
са
кнежевићима
—
запита
Јерина
.
—
Дознао
сам
да
су
их
у
Свијету
гору
одвели
,
да
ником
не
смијетају
.
—
И
боље
,
само
нек
су
даље
.
Па
ће
ће
се
град
зидати
,
а
град
мора
се
зидати
.
Да
знаш
,
деспоте
,
како
сам
за
ово
вријеме
кукала
,
тако
ми
је
дошло
канда
су
ми
ове
дворане
тамница
.
Ови
двори
зову
се
наши
,
а
нијесу
наши
.
Чији
је
град
,
тога
су
и
двори
,
а
ми
о’ђе
не
можемо
бити
ни
као
гости
,
камоли
у
тамници
.
Како
је
тешко
кад
коме
кућу
освоје
,
па
га
нов
госа
у
госте
позива
.
Па
кад
се
од
Жигмунда
отпадиш
,
онда
се
не
можеш
одавде
маћи
кад
хоћеш
,
могу
те
једно
јутро
пренети
пријеко
Саве
па
у
Будим
,
но
гледај
зидај
града
.
—
О’ђе
нема
више
станка
,
и
град
ће
се
градити
.
Знаш
Смедерево
,
оне
дивне
развалине
,
ту
се
мора
зидати
град
,
који
ће
бити
стражар
,
који
отвореним
очима
гледи
на
Мађарску
,
Сибињ
,
и
оданђе
амо
продријети
се
не
може
,
тај
град
мора
Србију
чувати
.
—
Знам
Смедерево
,
и
тај
красан
приједељ
,
и
зидај
што
прије
града
,
јер
нас
о’ђе
Мађари
пријеко
гледе
.
Држе
да
је
Београд
њихов
дом
,
а
ми
само
гости
;
но
гост
само
за
три
дана
,
посље
је
несносан
,
а
ми
не
смијемо
ником
бити
гости
покрај
толико
наше
баштине
.
—
Право
збориш
,
Јерино
,
мудрост
Кантакузина
ради
ти
у
глави
,
тако
и
ја
мишља
’
и
одлучи
’
—
рече
задовољно
деспот
.
—
Тко
ће
зидати
град
?
—
Неимари
;
а
ја
ћу
сам
надзирати
.
—
Послушај
твог
вјерног
друга
.
Тебе
народ
потребује
,
а
ти
народ
.
Народ
је
збуњен
,
држи
да
си
ти
продао
Мачву
и
Београд
,
јако
ти
је
киван
,
шта
зна
пук
за
деспот-Стевана
уговоре
са
Жигмундом
,
и
да
кажеш
,
не
вјерује
.
Сад
народ
држи
да
има
два
душмана
који
га
прождиру
,
Турчина
и
Маџара
,
а
додуше
њешто
и
право
има
,
јер
први
је
силеџија
,
а
други
,
опет
,
гост
,
који
код
домаћина
што
види
,
узме
.
Кад
рекнем
да
зидаш
град
у
заштиту
против
обојице
,
попустиће
,
охрабриће
се
;
но
ти
иди
у
народ
,
храбри
га
,
уређуј
ђе
риједа
не
има
,
не
дај
му
клонути
.
—
Говориш
ми
из
срца
,
и
како
ја
већ
смисли
’
,
но
ако
ја
не
будем
на
очиглед
Смедерево
градити
,
тко
ће
мјесто
мене
.
—
За
то
се
не
брини
.
Зидаће
град
мој
брат
,
твој
имењак
Ђурађ
Кантакузин
.
Знаш
га
да
је
по
свијета
прошао
.
Био
је
у
Цариграду
,
био
је
у
Млецима
,
свуд
се
учио
.
Био
је
у
Багдаду
,
у
таоце
,
ту
је
проучио
од
Арапа
небо
и
звијезде
,
градити
куле
,
и
градове
отварати
,
изворе
у
корито
мраморно
стиснути
.
То
је
тек
неимар
.
—
Знам
Ђурђа
,
ту
мудру
главу
,
ал
’
је
далеко
,
шта
мислиш
ће
је
Трапезунт
.
—
Нужда
не
зна
за
далечину
.
Пошљи
слугу
Нићифора
тамо
,
он
је
код
Ђурђа
прије
служио
,
зна
путеве
,
земске
и
морске
.
Пиши
лист
и
подај
му
,
он
ће
све
вјерно
извршити
.
Деспот
мисли
се
.
—
Слажем
се
.
Никад
боље
већ
кад
човјек
у
својој
жени
има
вјерна
друга
.
Нићифор
нек
иде
у
Трапезунт
,
нек
је
све
спремно
,
сутра
нек
одлази
,
а
ја
идем
у
народ
.
Блага
имам
да
могу
сазидати
јачи
град
нег
’
што
је
Београд
,
најбоље
неимаре
ћу
погодити
.
И
док
Нићифор
оде
и
врати
се
приправићу
свје
што
треба
,
наметнућу
народу
порез
,
кулук
,
аргатовати
мора
за
свој
спас
.
—
Деспот
ово
озбиљно
изусти
,
и
што
једаред
изрече
,
тога
ће
се
чврсто
држати
.
—
Није
до
оклевања
,
идем
да
дам
јавити
да
се
Нићифор
спреми
,
па
онда
ћемо
говор
продужити
.
Јерина
изиђе
,
а
деспот
по
дворани
шеће
се
горе-доле
,
промишља
,
како
ће
све
то
извршити
што
је
намеран
чинити
,
и
збиљски
промера
све
прилике
и
неприлике
.
XXXИИИ
Деспот
треба
мира
,
од
стране
Мађара
као
и
Турака
.
Мађарима
може
бити
зазорно
што
се
Смедерево
зида
.
Жигмунда
треба
убавестити
,
да
ће
Смедерево
град
наперен
бити
против
Турака
,
да
ослаби
Голубац
,
а
султана
опет
да
је
Смедерево
против
Мађара
.
Тако
сад
нужда
налаже
.
Треба
се
сад
откинути
од
Мађара
,
ал
’
треба
им
мир
код
Турака
израдити
.
Тако
кривудајућа
се
стаза
народ
од
пропасти
спасу
води
.
Јерина
све
сврши
са
Нићифором
,
и
врати
се
деспоту
.
—
Ја
сврши
’
све
по
реду
—
рече
при
уласку
Јерина
.
—
Како
ми
је
чудно
сада
у
Београду
.
Тако
ми
је
дуго
вријеме
.
Радо
би
’
гледао
ван
,
и
кад
поглед
бацим
тамо
,
морам
се
дјела
постиђети
,
ал
’
на
ино
није
могло
бити
.
Ја
одлазити
морам
,
није
ми
до
оклевања
,
морам
се
спријемати
за
Смедерево
,
и
оставит
’
Београд
,
ионако
ми
о’ђе
земља
под
ногама
горје
.
—
А
мене
зар
с
тобом
вођет
нећеш
,
—
запита
Јерина
.
—
Остај
о’ђе
за
вријеме
док
ти
у
Смедереву
дворац
саградим
.
И
то
неће
дуго
трајати
,
имам
блага
,
имам
људи
,
који
ћеду
аргатовати
.
А
зато
треба
да
о’ђе
останеш
,
да
чујеш
и
видиш
шта
Мађари
о’ђе
раде
,
како
мисле
о
Ђурђу
деспоту
,
и
о
Смедереву
.
У
двору
си
своја
госпођа
,
и
нитко
ти
уближити
не
сме
,
то
не
да
Жигмунд
.
Ти
си
о’ђе
мјесто
мене
,
па
мада
је
Београд
и
у
мађарским
рукама
,
опет
нијесам
ја
о’ђе
ма
шта
и
ма
тко
.
Јошт
и
сад
прса
деспотова
Угарску
бране
.
Разумијеш
ли
ме
,
Јерино
.
—
Разумијем
,
и
ма
како
ми
тешко
падало
,
остаћу
за
те
и
за
народ
о’ђе
.
—
Моја
воља
твоја
воља
.
—
С
тим
деспот
заврши
главни
разговор
.
Што
ће
се
сад
разговарати
,
то
су
подробни
описи
,
шта
се
ком
десило
,
и
како
је
породица
живила
.
После
главног
одмах
је
деспот
за
децу
распитивао
.
Деспоту
је
главно
пре
свега
,
и
дечину
судбу
томе
подвргава
.
Деспот
је
у
Београду
боравио
три
дана
,
световао
се
[
с
]
Облачином
Радом
,
примао
градске
часнике
,
који
су
му
на
поклоњење
дошли
,
питао
је
за
здравље
краља
Жигмунда
,
и
обдарив’о
их
богатим
дарима
.
Отпусти
их
,
ал
’
уједно
препоручи
им
да
чувају
Јерину
,
и
ђецу
јој
као
очне
зенице
.
Деспот
одлазити
мора
.
Тешко
му
је
.
Прашта
се
са
Јерином
и
децом
.
У
јунаку
срце
се
стеже
,
а
сузне
очи
показују
му
бољу
душе
.
Деспот
са
Облачином
отпутова
,
а
Јерина
остаде
да
чами
,
док
се
у
Смедереву
ред
учини
.
У
Једрени
цар
Амурат
паше
и
везире
на
диван
позива
.
У
Једрени
,
стародревном
граду
,
Турци
су
господари
.
Ту
су
посејали
семе
,
из
ког
је
грана
турства
у
Европи
прорасла
,
која
је
својим
листима
сјенку
начинила
,
да
христијанству
зрак
сунца
не
продре
.
Једрене
је
корен
турства
,
силан
дивљи
корен
,
који
домаће
питоме
биљке
исисава
,
а
да
осушене
матери
земљи
главу
приклоне
.
Ту
се
кују
копља
и
мачеви
,
који
ћеду
покосити
све
што
је
народно
,
а
тек
дубоко
у
земљи
јошт
да
остане
семе
,
које
тек
јак
сунчани
зрак
у
клице
претворити
може
.
’
Де
су
двори
римски
’
,
грчки
’
царева
стајали
,
ту
је
сад
сераиљ
турски
,
’
де
су
биле
свете
цркве
,
ту
су
сад
џамије
.
Султан
Амурат
под
чадором
седи
,
и
долазе
му
паше
и
везири
на
диван
.
Амурат
у
челу
на
узвишеним
душецима
,
уз
кољено
и
наокол
паше
и
везири
.
Велики
,
страшан
је
тај
диван
Амурата
,
’
де
се
судба
многих
народа
закључује
.
Ту
је
Ферхад-паша
,
Реџеп-паша
,
Јевренос-паша
,
и
још
друге
паше
,
све
сами
диндушмани
Срба
и
свих
хришћана
сем
јединог
Ферхад-паше
.
Сви
поседаше
.
Диван
започе
.
—
Ви
,
моје
слуге
,
паше
и
везири
,
знајте
да
ми
добар
хабер
стиже
од
Голубија
.
Код
мене
су
кључи
од
Голупца
,
мађарска
војска
распрштена
.
Жигмунд
побјегао
,
Вукогли
повук’о
се
као
миш
у
рупу
.
Имамо
капију
против
Мађарске
,
само
треба
је
чувати
.
Зборите
,
шта
би
ваљало
сад
чинити
,
—
прослови
ти
,
Ферхад-пашо
.
—
Бацили
смо
у
Дунав
Маџаре
,
укротили
смо
Лазоглија
.
Сад
од
тебе
,
свијетли
падишо
,
зависи
што
се
чинити
има
,
ја
сам
на
твој
миг
готов
кудгод
заповиједаш
—
одговори
Ферхад-паша
.
—
Прозбори
ти
,
вјерни
слуго
Реџеп-пашо
—
прослови
падиша
.
—
Ја
би
’
прешао
из
Голупца
у
Мађарску
,
свје
би
’
разорио
,
да
ђаур
ни
сјемена
посјејати
не
може
—
одговори
Реџеп-паша
.
—
А
што
ти
Јевренос-пашо
?
—
Ја
би
’
понајприје
Вукоглија
утаманио
,
који
сад
нема
куде
већ
у
Београд
,
под
скут
Жигмунда
.
А
да
се
Вукоглија
дочепамо
,
требало
би
одмах
кренути
се
под
Београд
.
Нек
се
пошље
нова
војска
Исак-паши
,
а
ја
с
њом
,
па
са
сува
и
Дунава
да
опашемо
Београд
,
пасти
мора
,
па
је
лис
у
замки
Тако
и
остале
паше
одговарају
,
који
би
на
Мађаре
,
који
,
пак
,
на
деспота
,
ил
’
против
обојице
.
—
Ал
’
мир
проси
и
Вукогли
и
Жигмунд
.
Вукогли
обриче
и
харач
,
само
да
га
оставим
тамо
ђе
је
—
рече
султан
.
—
Харач
Вукоглије
Турцима
пресиједа
.
Колико
је
већ
харача
платио
,
и
опет
је
Турчина
ујео
—
рече
Јевренос-паша
.
Паше
све
то
главом
одобравају
.
—
Реци
на
то
,
Ферхад-пашо
,
ти
си
тамо
са
Исак-пашом
мир
склапљао
’
ал
’
јошт
не
склопио
.
—
Свијетли
падишо
!
Кључи
Голупца
су
у
тебе
,
и
можеш
што
год
хоћеш
чинити
,
ал
’
старије
је
јутро
од
вечера
,
боље
сад
и
с
мањим
задовољити
се
,
нег
’
после
руку
у
којој
је
залогај
пружати
за
другим
залогајем
,
па
да
први
из
руке
испадне
.
Нијесмо
ђеца
.
Ми
сви
знамо
да
је
Вукогли
лис
,
већи
лис
нег
’
Жигмунд
.
Да
могу
,
да
треба
,
сам
би
га
утаманио
.
Ал
’
један
лис
од
другог
пиљеж
граби
,
па
су
душмани
,
па
један
за
другим
у
замак
,
у
клопку
дође
.
Ми
знамо
како
у
Караманији
стојимо
,
буна
јошт
се
није
стишала
.
Ми
набрзо
не
можемо
толику
војску
скупити
да
их
можемо
обојицу
једним
ударцем
оборити
.
А
и
рањен
лис
љуто
уједа
.
Боље
је
мир
са
ђауром
,
него
рат
са
губитком
.
Да
сад
деспота
нападнемо
,
узрујали
би
се
и
Маџари
,
и
да
деспот
падне
,
срушио
би
се
и
Београд
,
сада
капија
Маџарске
.
Треба
ђауре
завадити
,
треба
мир
с
обојицом
,
са
деспотом
и
Жигмундом
,
начинити
,
а
бацити
им
какву
кост
да
се
о
њој
гложе
.
Маџари
,
како
буду
мира
имали
од
Турака
,
задираћеду
у
Србију
мало-помало
све
дубље
,
сад
имају
Мачву
и
Београд
,
Србија
им
је
отворена
,
само
Голубац
за
Турке
на
ограшју
стоји
.
Маџари
деспоту
,
не
вјерују
,
јер
је
много
пута
с
Турцима
за
Турке
војевао
,
па
увијек
од
њега
зазиру
.
И
зазирати
могу
,
јер
је
и
приликом
битке
код
Голупца
руке
прекрстио
,
и
није
се
с
мјеста
макао
Жигмунду
да
помогне
.
Није
њему
до
тога
стало
,
да
Маџари
корјен
у
Србији
запате
,
већ
да
себе
сахрани
,
и
вољан
је
прије
под
скут
падише
доћи
нег’ли
да
га
Жигмунд
опаше
;
а
Вукогли
добро
зна
да
је
у
падише
милост
велика
,
и
да
га
шаром
својим
обасјати
може
.
Деспот
једва
чека
да
му
падиша
помогне
.
Па
зато
га
и
треба
помоћи
.
Иште
да
сазида
град
код
Смедерева
,
да
му
Мађари
не
пркосе
,
нек
сазида
град
,
тај
град
ће
бити
и
наш
град
,
кад
завојиштимо
Мађаре
,
јер
Вукогли
не
може
ништ
’
против
Мађара
без
помоћи
падише
,
а
велика
нам
је
помоћ
кад
Вукогли
с
нами
држи
.
Па
Вукогли
хоће
да
плаћа
харач
,
годишње
педесет
хиљада
дуката
,
и
кад
што
још
за
војску
устреба
,
па
покрај
тога
још
шест
хиљада
коњаника
.
Ударили
смо
још
коц
код
Голупца
,
да
га
нитко
више
не
извади
,
то
је
засад
доста
.
—
Аферим
,
Ферхад-пашо
,
нек
се
подари
мир
деспоту
и
Жигмунду
,
деспот
нек
задржи
што
сад
има
,
нек
плаћа
харач
,
нек
да
коњанике
,
нек
зида
Смедерево
—
рече
задовољно
падиша
.
—
Све
је
то
мало
,
сад
би
требало
сатрти
Вукоглија
и
Мађаре
—
рече
Јевренос-паша
.
—
Ферхад
има
право
,
тако
мора
бити
,
нек
се
начини
берат
за
Вукоглија
,
а
Мађарима
нек
се
пода
мир
.
Тако
се
диван
сврши
.
XXXИВ
Ферхад-паша
је
све
тако
удесио
да
по
деспота
све
добро
испадне
.
Ферхад-паша
како
је
из
Голупца
у
Једрене
стигао
,
одмах
се
султану
пријавио
,
и
о
подробностима
га
известио
.
Султан
је
са
нацртајем
задовољан
био
,
и
ствар
је
готова
,
тек
форме
ради
кроз
диван
да
прође
.
Тако
је
то
лако
преко
дивана
прешло
,
нарочито
што
Исак-паша
није
био
ту
,
дин-душман
деспота
,
и
њега
је
Ферхад
у
Голупцу
обрлатио
.
Сад
ће
Ферхад
са
првим
ефендијама
и
ћатама
берат
и
листине
саставити
,
написати
,
деспот
и
Жигмунд
,
Србија
и
Мађарска
имаће
мира
.
Журно
су
се
спремале
те
ствари
,
и
хитно
се
распослале
да
не
би
тко
у
ствар
забадао
.
Кад
је
све
тако
уређено
,
листине
потписане
и
распослате
,
султан
шиље
војску
у
Караманију
да
угуши
буну
,
а
другу
опет
око
себе
купи
,
да
је
на
ограшју
на
све
стране
.
Ферхад-паша
остаје
у
Једрени
уз
кољено
султана
,
да
му
је
увек
у
свјетовању
и
на
дивану
.
Ферхад-паша
покрај
тога
из
потаје
увек
се
договарао
са
деспотом
,
ма
овај
’
де
био
.
Ту
је
било
верни
’
улака
,
побожни
’
калуђера
,
и
гуслара
.
Што
се
у
околу
султана
ради
,
све
то
зна
деспот
,
Ферхад
опет
зна
све
што
деспот
ради
.
Пролазе
дани
и
недеље
.
Деспот
иде
у
народ
,
теши
га
,
улива
му
поуздање
у
се
и
у
бога
.
Деспот
посла
великог
војводу
Облачину-Раде
да
купи
људе
за
војску
,
да
их
увеџбава
.
Настаћеду
крута
времена
,
Србија
ће
требати
војника
;
а
са
војводом
Радићем
,
великим
челником
,
путује
и
чини
наредбе
да
се
народ
пожури
за
зидање
Смедерева
,
да
кулуковати
мора
ако
неће
да
подвргне
шију
Турчину
.
И
народ
неће
да
му
Турчин
стане
за
врат
,
даће
све
,
руке
,
напослетку
и
душу
.
У
пол
Србије
велика
врева
,
једни
секу
,
кидају
из
стеновити
’
брегова
камење
,
други
опет
у
горостасним
пределима
секу
грдне
столетне
’
растове
за
грађевину
.
Опет
други
ваде
креч
,
учињавају
гвожђе
,
све
за
Смедерево
.
По
рекама
,
водама
лађе
,
и
чунови
носе
спрему
,
путови
загушени
од
силне
марве
,
коња
и
волова
,
натоварених
кола
,
једва
може
путник
проћи
.
Ал
’
путник
слабо
пролази
,
сватко
мора
на
кулук
.
И
кад
се
све
то
донесе
у
Смедерево
,
у
његово
станиште
,
све
је
унаоколо
тако
нагомилано
,
да
се
куће
у
месту
од
заклона
не
виде
.
И
тек
што
се
једно
стовари
,
друго
се
опет
са
Дунава
и
Мораве
доноси
.
Игуман
Радосав
побуђује
народ
у
Ресавини
,
Браничеву
да
даје
,
да
ради
,
да
не
клоне
.
Он
се
моли
богу
,
и
светој
обитељи
,
у
храму
Богородице
у
срећу
и
здравље
радениках
,
за
мир
и
спасеније
душе
оних
који
у
том
раду
живот
жртвују
,
и
за
покој
душе
свих
претковах
,
а
за
спас
свих
потомаках
у
свим
коленама
.
То
исто
чине
и
други
добри
калуђери
.
Који
што
приноси
Смедереву
,
држи
да
за
душу
своју
ради
,
јер
ради
за
душу
Србије
.
Дође
и
Ђурађ
Кантакузен
,
са
далека
пута
;
из
Трапезунта
,
морјем
и
сувим
.
У
глави
носи
велику
мисао
како
ће
Смедерево
градити
,
а
донео
је
и
нешто
блага
,
као
уздарје
сестри
Јерини
,
ионако
ће
она
овде
имати
деспотске
дворе
.
И
деспот
је
већ
у
Смедереву
.
Састану
се
,
и
душе
им
у
искреним
загрљај’ма
пријатељство
уливају
,
што
показује
више
нег
’
сама
реч
.
И
јест
диван
јунак
Ђурађ
Кантакузен
.
У
друго
доба
,
кад
су
још
Грци
били
орлови
а
не
голубови
,
био
би
какав
Деметријо
Полијокертес
,
стваратељ
и
рушитељ
градова
,
нит
’
би
султани
Једрене
засели
.
Но
кратки
су
поздрављаји
,
време
је
кратко
,
треба
одмах
послу
прионути
.
Још
је
кнежев
пртљаг
на
земљи
,
и
он
не
тражи
стана
,
већ
зове
деспота
да
му
покаже
сву
околину
Смедерева
,
и
унутарност
.
Деспот
дозивље
слуге
,
да
коње
доведу
.
Доведу
коње
,
поседају
,
најпре
разглеђају
Смедерева
унутарње
површје
земно
,
па
онда
одјезде
ван
,
преглеђују
,
кнежевић
стане
код
сваког
брежуљка
,
виса
,
јаруге
,
и
у
мисли
си
бележи
.
Већ
је
прорачунао
одока
какав
ће
то
град
бити
,
за
колико
војске
,
против
колико
војске
ће
се
држати
.
Врате
се
.
Ал
’
’
де
ће
кнежевић
одсести
?
Нема
ту
деспотових
двора
,
ту
нема
дома
за
госпоштину
.
Ту
је
ведро
небо
и
деспотови
чадори
.
То
су
за
делије
станови
.
И
кнежевић
отпочине
,
и
после
одмора
буде
дворен
,
па
онда
на
посао
.
У
кнежевој
својти
има
земљомера
и
неимара
.
Кнежевић
им
свима
задаје
посао
.
Једни
мере
земљиште
,
други
учињавају
дрво
за
грађу
.
Диван
призор
.
Какве
су
то
творнице
’
де
се
такав
град
гради
.
’
Растовина
све
јечи
под
ударцем
силне
секире
.
Водом
посут
креч
и
запаљен
све
цврчи
;
усијано
гвожђе
,
на
наковњом
гвожђу
ударано
,
варнице
хиљадама
као
ситне
звездице
расипа
.
Бруја
,
зујање
,
вика
раденика
,
топот
коња
,
и
шкрип
колах
,
слух
загушива
.
Кантакузен
свуд
’
де
треба
показује
се
,
показује
,
поучава
.
Деспот
на
брежуљку
под
чадором
седи
,
пред
очима
му
је
свеколик
поглед
.
Задовољан
је
,
све
му
по
вољи
иде
.
Биће
красан
град
у
трокуту
,
јак
да
се
на
јуриш
узети
не
може
.
Ту
ћеду
бити
јаки
бедеми
,
споредне
и
подбочне
куле
,
опкопи
,
јаркови
,
корита
за
воду
примити
и
пустити
.
На
красном
узвишеном
месту
зидаћеду
се
двори
деспотови
,
лепши
нег
’
што
их
у
Будимграду
има
.
И
ти
двори
морају
скоро
готови
бити
,
јер
Јерини
деспотовици
је
у
Београду
дуго
време
и
мучан
живот
.
Часи
су
јој
дани
,
а
дани
недеље
.
И
деспот
једва
чека
да
се
саграде
двори
,
тешко
је
глави
почивати
ван
свог
дома
.
Дани
пролазе
ал
’
и
темељ
граду
је
готов
.
Сваки
дан
види
се
како
Смедерево
све
већма
главу
подиже
.
Већ
се
подижу
и
зидине
дворах
,
то
ћеду
бити
палате
деспотове
,
да
се
неће
цариградских
постидети
.
И
за
кратко
време
ти
двори
су
готови
,
а
у
њима
и
око
њих
ћеду
се
створити
дивни
вртови
.
Кад
дође
гост
са
истока
ил
’
запада
,
деспот
постидети
се
неће
.
Народ
аргатује
,
ал
’
деспот
’
рану
за
народ
прибавља
,
и
не
аргатује
као
робље
,
већ
за
своју
домовину
,
своју
земљу
,
благу
матер
,
која
њега
храни
.
И
не
само
људи
,
већ
и
женскиње
и
деца
раде
.
Кад
остаре
,
сузе
ћеду
ронити
,
да
л
’
од
радости
ил
’
жалости
,
тко
ће
то
сад
од
њих
знати
.
Но
док
тај
њихов
рад
окамењен
у
Смедереву
граду
траје
,
трајаће
и
Србија
.
Двори
су
већ
готови
,
а
деспот
шиље
поздрав
Јерини
,
да
су
двори
готови
,
и
да
буде
спремна
за
долазак
.
Деспот
шиље
људе
да
Јерину
допрате
.
Тко
ће
Јерину
и
њену
дивну
децу
,
красне
девојчице
допратити
?
Ту
је
и
војвода
Кајица
,
дошао
да
честита
деспоту
на
Смедереву
што
га
сагради
,
и
доноси
му
глас
,
да
су
му
катане
жељне
боја
,
код
Голупца
бојак
бију
Турци
и
Мађари
,
а
коњи
његових
катана
бију
копитом
о
камен
да
варнице
скачу
,
копају
земљу
,
па
растршена
земља
све
пршти
,
грива
им
се
растреса
,
главу
горе
бацају
,
из
ноздрва
им
модар
пламен
издише
,
и
ржећ
загризују
доламе
јунака
,
а
боја
нема
.
То
вели
Кајица
војвода
.
Кајица
ће
допратити
Јерину
.
И
као
вијор
јури
Кајица
са
катанама
до
Београда
.
Кајици
се
отварају
градска
врата
,
диве
се
дивним
сликама
,
пернатим
створовима
.
Кад
видеше
Кајицу
војводу
,
ником
поникоше
,
и
тек
шаптају
си
„
Таква
хусара
у
нас
нема
“
.
И
Јерина
прима
верног
војводу
,
и
већ
је
спремна
.
Силни
пртљаг
пуштају
Дунавом
доле
,
а
сувим
опет
коњи
и
мазге
све
вуку
.
Јерина
да
опроштај
градоначелнику
,
и
свој
госпоштини
,
стане
насред
града
,
обазре
се
,
срце
јој
се
стисне
,
спусте
јој
се
сузе
на
лице
,
но
душа
јој
срце
задрма
;
чини
јој
се
канда
глас
чује
—
Јерино
,
охрабри
се
.
Изиђу
из
града
по
спуштеним
мостовима
,
град
је
већ
за
леђи
,
мост
се
опет
спушта
,
и
страховитом
звеком
ланца
падне
да
одјекне
у
срцу
Јерине
.
Но
Јерине
срце
је
већ
окаљено
,
ни
не
осврће
се
на
ужасан
јек
.
Јерина
није
жена
Лотова
,
она
нема
се
за
чим
натраг
освртати
.
Срце
Србије
из
Београда
пренело
се
у
Смедерево
.
Јерина
путује
и
стигне
у
Смедерево
.
XXXВ
Кад
је
Јерина
у
Смедерево
дошла
,
зарадоваше
се
свом
брату
.
Она
је
била
девојка
,
кнез
Ђурађ
тек
момчић
кад
су
се
последњи
пут
видили
и
растали
,
бурне
су
то
године
,
које
их
у
времену
скопчавају
.
Јерина
је
дочекана
у
двору
што
је
кнежевић
сазидао
.
Ту
се
поздраве
и
изгрле
,
брат
и
сестра
.
Суза
кане
из
очију
Јерине
,
на
лице
брата
.
Од
детића
види
делију
пред
собом
.
Откине
се
од
брата
и
пређе
деспоту
,
који
јој
њежно
главу
прислони
,
и
к’о
у
некој
сањарији
неколико
тренутака
тако
онемљени
стајали
.
Богзна
какве
им
се
прилике
у
глави
врзе
,
прошле
и
садање
.
Разаберу
се
.
Деца
облећу
деспота
,
руке
му
љубе
,
он
њи
’
у
чело
.
Веља
је
радост
Јерине
,
кад
виде
красне
дворане
.
Она
ће
у
свом
дому
главу
на
одмор
приклонити
,
на
свом
земљишту
ће
корачити
.
Пртљаг
је
велики
,
покућство
испуниће
дворе
,
и
јошт
ће
их
већма
украсити
.
Украсе
донећеду
из
Цариграда
,
Солуна
и
Дубровника
.
Ту
кад
дође
какав
стран
владар
и
војводе
и
кнезови
,
нек
виде
да
Србија
још
није
пропала
,
да
Србин
јошт
није
сироче
,
да
има
оца
и
мајку
.
Ту
ћеду
се
створити
бајни
перивоји
,
зелени
китњасти
гајеви
,
дубраве
,
глатко
језеро
,
на
њем
ћеду
попливати
бели
лабудови
,
њих
ће
дивна
цура
кнегиња
Мара
из
своје
руке
’
ранити
,
соколовима
ће
се
лов
ловити
,
утве
шестокриле
,
златних
пераја
птице
ћеду
ту
лепршати
.
Нек
се
зна
да
Србија
јошт
није
пропала
.
Јерина
се
станила
,
она
је
опет
гостољубна
домаћица
,
дарежљива
деспотица
,
из
њене
руке
сиромах
милостиње
ће
примати
,
путника
гладног
ће
наранити
,
жедног
напојити
.
Код
двора
ће
бити
урављено
,
набијено
земљиште
,
наокруг
шарампов
,
ту
ћеду
се
левенте
утркиват
,
копљем
хитат
,
буздованом
увис
бацати
.
Ту
ћеду
се
јуначки
мејдани
у
играма
дјелити
.
’
Вам
ће
јуначан
детић
Бановић
Секула
,
Сибињанин
Јанко
,
грчка
и
латинска
господа
долазити
да
се
огледају
.
Облачина
Раде
показаће
ненадмашно
српско
јунаштво
,
показаће
да
у
Срба
још
није
угинула
лоза
Краљевића
Марка
.
Ту
ће
показати
Кајица
војвода
тко
је
први
катана
на
свету
.
’
Вам
ћеду
долазити
турски
поклисари
,
који
доносе
даре
деспоту
и
уверавају
да
ће
га
султан
свом
силом
потпомагати
,
само
да
прекине
с
Мађарима
.
Долазићеду
господа
од
Мљетака
и
Дубровника
да
учине
поклон
деспоту
,
јер
је
деспот
мудра
глава
,
његов
глас
чувен
од
Ангоре
и
Багдада
преко
три
морја
,
седам
краљевина
,
па
чак
до
римпапе
.
Свако
тражи
његово
пријатељство
.
Римпапа
би
дао
краљевину
деспоту
само
да
пређе
у
лацманство
.
Град
Смедерево
још
се
гради
и
градиће
се
,
јошт
није
готов
,
ал
’
већ
се
вије
застава
Србије
,
цар-Душана
крсташ
орао
.
Долазе
војводе
и
господа
,
диве
се
Смедереву
;
кад
на
Смедерево
гледају
одлане
им
срцу
,
и
Београда
слика
блеђа
им
постане
.
Код
тих
стена
,
код
тих
кула
решаваће
се
судба
Србије
.
Смедерево
је
мајке
Србије
мезимче
.
У
дворани
деспота
светују
се
деспот
и
војводе
,
велики
војвода
Облачина
Раде
,
велики
челник
Радић
,
и
Кајица
војвода
,
и
Ђурађ
Кантакузен
.
Деспот
у
зачељу
седи
,
с
десна
и
лева
кнез
Кантакузен
и
Радић
,
до
њих
Облачина
и
Кајица
.
Деспот
започе
.
—
Чујте
,
војводе
,
чуј
и
ти
кнеже
.
Ето
подижемо
град
Смедерево
.
Зато
народ
аргатовати
мора
,
и
данак
плаћати
.
Не
зида
се
Смедерево
само
за
ме
,
већ
за
народ
.
И
ја
ћу
од
мог
блага
ту
утрошити
.
Паде
Крушевац
у
турске
руке
,
а
на
Ново
Брдо
Турчин
једнако
зија
.
Смедерево
мора
бити
столица
моја
,
ал
’
се
тако
мора
зидати
да
га
нитко
узети
не
може
.
Мора
се
брзо
зидати
,
јер
ником
не
треба
вјеровати
,
Амурат
се
сад
прави
пријатељем
,
ал
’
једнако
кује
окове
за
Србију
.
Кратко
је
вријеме
а
нужда
велика
.
За
кратко
вријеме
креч
,
пијесак
и
вода
сама
не
може
дати
јак
салијеп
,
да
зидина
очврсне
.
Мој
шурак
,
кнежевић
Кантакузен
јаје
туче
у
салијеп
,
да
тако
камен
с
каменом
стегне
и
да
се
сам
окамени
.
Ти
,
вјерни
војводо
Радићу
,
дај
налог
надаље
од
свих
страна
амо
јаја
да
доносе
,
нек
сваки
ратар
од
својих
уста
откине
,
он
јаје
,
ја
на
свако
јаје
динар
,
у
зидање
Смедерева
.
Паднем
ли
ја
,
пашће
и
народ
,
падне
ли
народ
,
пашћу
и
ја
.
Ја
имам
блага
да
могу
живљет
’
де
хоћу
,
у
Млеци
,
у
Дубровнику
,
у
Будиму
,
ал
’
хоћу
да
живим
и
падам
с
народом
.
Војвода
Радић
набораним
челом
све
то
слуша
и
рече
:
—
Твоја
воља
нужда
народа
,
тако
нек
буде
.
—
А
ти
,
Облачино
,
купи
још
дјетића
за
војску
.
Требаће
нам
.
Турчин
како
се
у
Караманији
опорави
,
одмах
ће
на
Србију
чељуст
отворити
.
Амурат
сада
мене
ласка
,
да
ме
од
Жигмунда
откине
зато
да
нас
после
завади
и
појединце
утамани
.
Засад
смо
обоје
смирени
,
ал
’
кад
земан
дође
,
опет
ћемо
на
Турке
.
Само
да
су
Мађари
спремнији
,
све
би
друкчије
ишло
,
овако
морамо
с
једне
стране
да
их
штитимо
,
јер
само
преко
наше
пропасти
могу
Турци
к
њима
,
а
овамо
морамо
да
се
бранимо
и
мађарски
’
чаркаџија
,
који
упадају
и
харају
.
Кајицо
,
преметни
,
стрмоглави
све
што
у
наше
земљиште
упадне
,
нек
од
тебе
учи
Мађар
какав
треба
да
је
катана
.
—
Није
ти
бриге
,
господару
,
челенка
Кајице
ће
се
увјек
напријед
вити
,
боље
славно
мријети
нег
’
кукавички
живљет
.
—
А
ти
,
Ђурђу
Кантакузену
,
који
си
дошао
сестри
и
мени
,
и
овом
сиромашном
народу
да
помогнеш
,
зидај
даље
град
у
твој
вечити
спомен
и
славу
.
Ја
морам
одлазити
,
и
теби
повјеравам
Смедерево
,
да
саградиш
онако
да
нам
на
дику
служи
,
а
за
спас
Србије
.
Одлазим
у
Жичу
са
Јерином
да
се
поклоним
олтару
Спаситељевом
,
да
нас
сахрани
од
свака
зла
,
да
спасе
Србију
.
Оданде
ћу
ударити
на
Солун
,
да
се
састанем
са
грчким
кнежевима
и
војводама
,
да
позовем
војводе
да
нам
буду
у
помоћи
против
пексијанске
вјере
,
да
задобијем
мог
шурака
Тому
Кантакузена
,
и
јошт
којег
војводу
,
јер
ћу
умножити
војску
,
а
војска
треба
вође
,
силни
наши
јунаци
изгибоше
а
без
вођа
не
може
се
никуд
.
Тому
познајем
из
љути
’
бојева
,
у
највећем
покољу
и
нужди
зна
се
наћи
.
Он
ће
нам
бити
челенка
до
челенке
.
Па
ако
бог
да
,
посјетићу
јошт
и
може
бити
моје
добре
Дубровчане
.
Испричаћу
им
како
се
њихови
синови
,
браћа
јуначки
владали
у
Новом
Брду
.
Преповиједаћу
им
како
ћеду
се
и
задњи
потомци
њих
опомињати
.
А
ја
ћу
се
њима
вечитим
пријатељством
одазвати
,
а
да
ми
јошт
буду
на
руци
против
Црнојевића
,
који
се
већ
у
Зети
готово
отели
.
То
је
код
нас
зло
,
што
сватко
хоће
да
кнезује
,
тко
је
год
имао
бабу
ил
’
прађеда
каквог
великана
.
Алтомановићи
,
Краљевићи
,
сви
босански
краљићи
,
и
сами
Балшићи
и
сада
Црнојевићи
више
су
шкодили
српском
народу
нег
’
сами
Турци
.
Док
год
буде
српски
народ
међ
краљић’ма
и
кнезић’ма
поцијепан
,
донде
никад
опоравити
се
неће
.
Остане
ли
овако
,
српски
народ
никад
у
јединству
осилити
се
неће
.
Јошт
ћу
све
моје
силе
скупити
,
јошт
се
морам
,
ма
у
свези
с
Мађарима
,
с
Турцима
мјерити
.
Испадне
ли
ми
за
руком
да
Турчина
поразим
,
онда
ћу
поразити
и
те
ситне
кнежевиће
,
да
са
њих
народ
не
страда
.
У
отсутности
мојој
предајем
вам
сву
владу
,
радите
по
мом
савјету
а
како
вас
бог
учи
.
Храбрите
народ
да
не
очајава
,
бог
праведнима
и
патницима
помаже
.
Деспот
то
изрече
,
и
тим
се
све
заврши
.
Војводе
иду
на
свој
посао
.
Поуздани
људи
,
деспот
може
мирно
путовати
.
Неколико
дана
побави
се
деспот
у
Смедереву
да
у
двору
ред
начини
за
пријем
и
дочек
улаках
и
поклисарах
,
па
се
спреми
на
пут
,
и
отпутује
.
ТРЕЋА
КЊИГА
XXXВИ
Ђорђе
Кантакузен
саградио
је
Смедерево
тако
,
да
се
ласно
узети
не
може
.
Смедерево
треба
да
служи
Србији
за
обрану
против
Турака
и
Мађара
.
Против
Турака
,
јер
Турци
још
само
ту
запети
могу
,
а
да
не
буде
сав
Дунав
,
дика
српског
бродовља
,
у
турским
рукама
.
Против
Мађара
,
јер
који
је
зажелио
Београда
и
Голупца
,
зажелеће
и
Србије
.
Тешко
беше
Србији
,
тешко
њеном
владару
Ђурђу
Бранковићу
.
Турци
прете
се
Мађарима
,
Мађари
се
са
Србијом
бране
,
и
док
је
Србије
,
Турци
не
могу
у
Мађарску
продерати
.
Но
тешко
оном
,
преко
чији
’
леђа
се
други
туку
.
А
каква
је
турска
силесија
,
а
како
је
слаба
Мађарска
.
Један
мали
ударац
,
па
потуче
Жигмундову
војску
код
Голупца
.
Смедерево
ће
бити
последњи
јак
ступ
Србије
.
Но
Смедерево
ће
бити
трн
у
оку
,
и
код
Мађара
и
код
Турака
.
Ако
су
Срби
с
Мађарима
,
Турци
док
је
Смедерева
не
могу
упадати
у
равнице
Баната
,
пљачкати
и
робље
одвлачити
.
Ако
су
Срби
са
Турцима
,
покрај
Смедерева
не
може
се
ни
Београд
у
мађарским
рукама
одржати
.
А
Србија
по
нужди
мора
сад
с
једним
сад
с
другим
држати
.
Србија
је
нужна
Турцима
за
мост
у
Мађарску
,
Мађарима
,
пак
,
за
обрану
,
а
точак
око
којег
се
све
окреће
биће
Смедерево
.
Чују
Турци
,
чују
Мађари
какав
град
[
је
]
сазидао
Ђурађ
Кантакузен
,
ни
једни
о
том
добра
не
мисле
.
Шта
ће
Србима
да
пркосе
;
шта
нам
хасни
Београд
,
кад
Срби
Смедерево
имаду
још
јачи
град
нег
’
што
је
Голубац
.
Њихов
Будимград
и
Тамишвар
не
могу
се
сравнити
са
јаким
Смедеревом
.
Мађари
шиљу
уводе
,
да
проуче
снагу
Смедерева
.
Турци
шиљу
преобучене
Помаке
,
да
виде
града
,
да
испитају
да
л
’
је
све
то
истина
што
се
о
Смедереву
прича
.
Кантакузену
доважају
Дунавом
и
сувим
убојне
топове
,
Кантакузен
их
понамешта
по
бедемима
.
Тко
види
Смедерево
,
сватко
се
диви
његовој
крепкоћи
.
Који
су
годинама
радили
и
аргатовали
у
зноју
лица
свог
и
проклињали
Јерину
што
им
и
последње
јајце
из
куће
узе
,
а
да
зида
Смедерево
,
српски
Јерихон
,
ког
је
и
он
помогао
градити
.
Јошт
је
Србину
наде
у
Смедерево
,
да
још
Србија
није
пропала
,
и
пропасти
неће
,
ако
сви
њени
синци
приону
да
је
спасу
,
својим
јунаштвом
и
поштењем
.
Но
Србија
је
већ
покидана
.
Тек
се
у
бајкама
приповеда
,
у
песмама
тужним
пева
се
слава
Неманића
,
блеск
Душановог
двора
у
Призрену
,
’
де
су
се
у
јуначким
играма
огледали
Грци
и
Латини
,
Срби
и
Мађари
,
ал
’
Србину
не
беше
пара
.
Та
лепа
времена
прохујаше
,
вијор
однесе
увенуле
листиће
лаворике
са
круне
српске
.
Србија
је
покидана
,
њени
синови
једно
од
другог
одлучени
,
одродили
се
од
старе
мајке
,
заборавили
су
свој
стари
бабин
дом
,
пун
свачега
,
богатства
,
чести
и
поштења
.
Потомци
оних
јунака
,
који
су
стреле
на
Солун
бацали
,
прослављени
преко
морја
,
саградили
су
си
мали
дом
,
мало
огњиште
,
да
огреју
,
да
захране
своју
ситну
сирочад
.
И
у
тим
маленим
домовима
није
им
домазлук
одбрањен
од
гладних
горских
вукова
.
Душаново
царство
распало
се
баш
онда
,
кад
му
се
круна
најсјајније
заблистала
.
Један
комад
Србије
откинуше
Турци
,
Мађари
угњездише
се
у
Београду
,
Балшићи
,
Црнојевићи
и
Његуши
отели
се
од
српске
круне
која
је
све
српске
земље
штитила
,
и
сад
те
земље
саме
себи
остављене
мораду
се
појединце
бранити
против
силесије
турске
и
лукавства
млетачког
.
У
Босној
се
лацманство
шири
,
некадање
Србије
синовима
препречен
је
пут
а
да
си
могу
руку
пружити
.
Тко
ће
све
то
сабрати
а
да
будне
једно
тело
једна
душа
.
Ђурађ
деспот
путује
са
Јерином
по
Србији
путем
манастира
Жиче
.
Своју
чељад
миле
ћерке
,
оставио
је
у
Смедереву
,
а
за
њих
бригу
води
Кантакузен
.
Јака
својта
прати
деспота
и
Јерину
,
да
је
већи
углед
,
и
да
не
допадне
неприлике
.
Деспот
и
деспотица
јаше
на
тихим
бељцима
.
За
њима
пртљаг
,
товари
блага
.
Деспот
и
Јерина
поднећеду
Жичи
богу
угодан
дар
.
У
својти
су
и
дечаци
ловачки
,
једни
носе
стреле
,
други
увежбане
соколове
,
нуз
пут
ако
се
нађе
звериња
,
да
је
деспоту
при
руци
,
и
кад
се
прохте
Јерини
да
какову
птицу
улови
.
Један
соко
јој
на
рамену
стоји
,
па
гледа
у
небо
не
би
л
’
дошао
до
шићара
.
Вешти
соко
,
прави
Босанац
,
за
њега
је
дала
Јерина
једном
босанском
властелину
ланац
,
десет
хиљада
динара
је
вредан
.
Кад
спази
птицу
,
лепрши
се
,
да
знак
,
а
Јерина
пружи
му
руку
,
соко
доскочи
,
рашири
крила
,
одупре
се
лагано
,
одлети
као
муња
и
донесе
Јерини
грабеж
.
Деспот
Ђурађ
путује
,
а
у
глави
му
замршавају
се
велике
мисли
,
тешке
бриге
.
Пролази
планине
,
преко
жубореће
потоке
,
обилате
винограде
,
и
свуд
природа
показује
свој
весели
облик
.
Какав
ће
облик
добити
та
природа
кад
опадне
лишће
,
кад
вијор
гране
поломи
,
опет
плодну
земљу
мртвим
покровом
застре
,
кад
Турци
јадни
народ
растргну
?
Тако
путујући
,
деспот
озире
се
,
лакше
му
је
души
кад
види
богате
неопустошене
пределе
,
каквих
има
у
старој
Србији
.
Пада
му
на
памет
кад
је
у
младости
војевао
с
Турцима
против
ујака
му
Високог
Стевана
,
’
де
се
српска
проливена
крв
пушила
на
гаришту
Душанове
земље
.
Па
како
су
то
тешке
успомене
,
’
де
свака
деспотова
победа
донела
је
српско
робље
