дванарода
и
две
државе
које
су
једна
на
другу
упућене
.
Уместо
свега
тога
,
они
не
само
да
нису
захвални
,
већ
дрско
и
несмотрено
вређају
.
Потежу
старо
зло
и
раскопавају
стару
рану
,
на
којој
се
тек
последњих
година
,
танка
кора
пролаза
и
оздрављења
беше
ухватила
.
Спомињу
Сливницу
,
зачикавају
,
омаловажавају
и
потцењују
наше
војнике
.
То
само
могу
Бугари
да
чине
и
нико
више
.
С
тога
се
слажем
са
предговорником
,
да
би
требало
владу
писмено
упозорити
,
да
према
Бугарској
буде
обазрива
,
јер
и
моји
наводи
могу
се
узети
као
чињенице
које
пружају
уверење
,
да
влада
према
њима
буде
обазрива
.
Иза
говора
капетана
Јаношевића
,
сви
су
присутни
учествовали
у
дебати
.
Сви
су
се
готово
подједнако
изјаснили
,
одобравајући
владину
политику
узимајући
у
обзир
њезин
тешки
положај
и
некоректно
држање
извесних
моћних
чинилаца
,
који
су
упућени
да
штите
интересе
Србијине
.
Једини
,
који
се
са
мишљењем
одвојио
,
био
је
млади
артиљеријски
поручник
Николајевић
,
који
је
још
врло
млад
и
бујан
па
је
просуо
огањ-речи
на
владу
због
њезине
претеране
попустљивости
и
покорности
.
Саслушавши
говоре
предговорника
,
био
је
распаљен
оправданим
гњевом
:
—
Господо
и
браћо
!
Ја
лично
не
могу
после
ваших
говора
,
који
су
пуни
оптужаба
противу
оних
,
који
нам
нанеше
толико
неправде
,
да
одобрим
поступак
наше
владе
,
која
је
пред
њима
устукнула
па
и
колена
подавила
...
После
ових
првих
пламених
речи
младога
поручника
,
присутни
се
ћутке
згледаше
.
—
Не
треба
господо
и
браћо
,
да
вас
моје
речи
ишчуђавају
.
Велим
,
да
је
ова
претерана
попустљивост
ништа
друго
,
до
ли
савијање
колена
пред
силницима
.
И
ако
смо
према
извеснима
малени
,
ипак
сами
не
смемо
да
се
пред
њима
приказујемо
још
мањи
и
слабији
.
Као
што
сте
сами
изнели
,
Бугари
су
са
својим
разметањем
и
кочоперењем
се
приказали
пред
Европом
много
већи
и
снажнији
,
него
што
су
баш
у
самој
ствари
.
Ако
ико
ово
може
да
каже
,
ја
то
могу
и
да
посведочим
а
и
сама
факта
у
прилог
моје
тврдње
то
говоре
.
Ви
врло
добро
знате
,
да
су
се
Бугари
према
уговору
на
много
више
обавезали
,
а
када
се
загазило
у
рат
,
тада
се
тек
испоставило
,
да
они
то
нису
у
стању
.
Док
ствар
тако
стоји
са
њима
,
код
нас
пак
ствар
стоји
противно
.
Према
уговору
ми
смо
се
обвезали
на
много
мање
,
а
у
ствари
дадосмо
много
више
,
него
што
је
то
уговором
предвиђено
.
Ми
уговором
нисмо
били
обавезни
,
да
их
новчано
помажемо
,
па
ипак
видећи
их
да
су
оскудни
у
томе
,
пружисмо
им
и
ту
помоћ
а
поред
тога
и
хране
и
муниције
им
дадосмо
,
што
такође
према
само
склопљеном
уговору
то
нисмо
били
дужни
да
чинимо
.
Наша
је
храбра
војска
своју
задаћу
у
року
месец
дана
извршила
.
За
месец
дана
је
наша
војска
,
разбила
и
потпуно
уништила
главну
маћедонску
турску
војску
.
Самим
тим
чином
,
ми
смо
извршили
услове
уговора
.
Поред
тога
ми
им
притекосмо
у
помоћ
око
Једрена
,
а
да
то
не
учинисмо
,
они
не
би
могли
успешно
напредовати
у
Тракији
.
Па
кад
све
ово
сравнимо
и
видимо
,
како
се
њихови
,
делегати
на
мировној
конференцији
у
Лондону
хладно
и
тако
рећи
несавезнички
показују
у
питањима
где
се
наши
интереси
крње
,
ја
сматрам
,
да
би
таког
савезника
требало
опоменути
и
ставити
му
нож
под
грло
,
а
то
је
повлачењем
наше
армије
испод
Једрена
.
Ја
сам
уверен
,
да
би
ово
за
њих
био
удар
,
што
би
их
тргао
и
извео
са
странпутице
,
на
којој
се
данас
налазе
и
сваким
даном
што
се
удаљују
од
савезника
својих
.
Што
се
тиче
држања
Европе
према
нами
,
то
се
и
сами
осведочисте
да
је
неправилно
и
неправично
.
А
и
сами
рекосте
,
да
је
Бугарима
због
њихове
енергије
а
и
разметљивости
изашла
више
на
сусрет
и
заштитила
њихове
интересе
.
А
наша
политика
и
њезини
представници
и
колико
смо
мали
,
са
својом
попустљивошћу
приказаше
нас
пред
Европом
још
мањима
и
тиме
сами
себе
пред
другима
потцењујемо
.
Сматрам
,
да
би
требало
и
умесно
било
од
владе
захтевати
,
да
од
сада
буде
што
енергичнија
и
одлучнија
где
су
по
среди
и
у
питању
интереси
наше
отаџбине
.
Зар
браћо
,
да
дозволимо
,
да
нам
нашом
крвљу
стечене
плодове
,
они
у
Лондону
,
за
зеленом
чојом
постављеним
столом
ускраћују
,
одузимају
и
голом
речју
просто
отимају
.
Не
!
То
никако
не
могу
дозволити
и
са
таковим
мишљењем
не
могу
се
никако
помирити
.
Њима
треба
показати
песницу
и
очитовати
наше
огорчење
према
њиховим
закључцима
.
Што
се
мене
тиче
,
ова
неправда
од
њихове
стране
доводи
ме
тако
далеко
,
да
бих
био
у
стању
се
дићи
противу
свију
и
свакога
,
који
се
усуђује
да
нас
омаловажи
и
потцењује
.
Моја
је
девиза
бити
ил
’
не
бити
.
Па
ако
је
сила
,
нека
нас
просто
збришу
са
кугле
земљине
,
ал
’
за
то
ће
светска
историја
забележити
,
да
је
постојао
један
народ
,
српски
народ
,
који
се
за
правду
и
правицу
жртвовао
се
до
последњег
човека
,
дигавши
се
противу
силе
која
је
неправедно
с
њиме
поступала
.
Ако
се
Пашић
боји
,
да
пред
Европом
буде
енергичнији
,
захтевајмо
,
да
се
повуче
са
свога
положаја
,
а
његово
место
нека
заузме
који
млађи
човек
,
који
ће
без
сумње
,
више
осећати
тежину
увреда
,
које
нам
силом
наметнути
тутори
наносе
,
па
ће
према
овима
бити
енергичнији
и
одлучнији
.
Пашић
је
дипломата
,
то
не
оспоравам
,
али
је
стар
човек
,
који
се
и
са
најмањим
добитком
задовољава
,
не
узимајући
у
обзир
оне
огромне
жртве
,
које
много
више
вреде
него
постигнути
успех
.
Толико
рекох
са
своје
стране
,
а
на
вами
је
да
решите
,
онако
,
како
то
за
најбоље
нађете
.
За
време
говора
,
млади
се
поручник
зажарио
и
успламтео
,
тако
да
се
то
на
њему
могло
јасно
приметити
.
Када
је
млади
поручник
завршио
свој
говор
,
председник
стави
питање
на
присутне
,
да
ли
хоће
још
ко
да
говори
.
Пошто
се
нико
није
јавио
тада
је
узео
он
сам
реч
:
—
Браћо
!
—
Отпоче
председник
Милошевић
хладно
,
одмерено
и
достојанствено
.
—
После
ваших
исцрпних
говора
,
стекао
сам
уверење
,
да
се
већина
чланова
сугласила
,
осим
једнога
,
одобравајући
у
главном
владину
политику
,
уз
извесне
напомене
адресоване
на
владу
.
Сад
пак
молио
бих
вас
,
да
имате
стрпљења
саслушати
и
мене
,
јер
бих
вам
могао
доста
јасну
слику
пружити
,
како
ствар
стоји
.
—
Чујмо
!
...
чујмо
председника
!
—
повикаше
неколицина
њих
.
—
Саслушавши
ваше
говоре
,
видим
,
да
сваком
,
од
вас
на
срцу
лежи
интерес
драге
нам
отаџбине
.
Та
ме
појава
весели
,
јер
заиста
у
вами
гледам
чуваре
и
саму
живу
отаџбину
српске
државе
,
који
је
после
пет
столећа
робовања
ускрсла
.
Ускрснуће
њезино
браћо
,
скопчано
је
са
деценијама
вођеном
исполинском
борбом
.
Свака
њезина
стопа
је
заливена
драгоценом
крвљу
наших
дедова
,
наших
прадедова
.
Они
пролише
своју
крв
,
животе
своје
положише
на
жртвеник
слободе
своје
драге
отаџбине
,
а
њу
,
и
ако
не
целу
ослобођену
,
предадоше
у
аманет
нами
потомцима
њиховим
.
Вами
,
потомцима
наших
великих
предака
је
у
дужност
стављено
,
да
не
останемо
само
на
ономе
,
што
нам
они
предадоше
,
већ
да
згодном
приликом
учинимо
оно
,
што
они
нису
могли
учинити
.
И
ево
,
сад
дође
згодна
прилика
и
ми
је
улучисмо
,
да
остваримо
снове
Србинове
,
да
испунимо
завету
мисао
нашу
.
Браћо
!
...
Косово
је
освећено
!
...
Скопље
,
Призрен
,
Прилип
,
Охрид
,
Битољ
,
Приштина
и
друга
места
везана
тесно
за
историју
Србинову
у
нашим
су
рукама
и
над
тим
градовима
гордо
се
вије
победничка
застава
српска
.
Ти
градови
и
крајеви
око
њих
,
данас
су
српски
и
мирне
вам
душе
могу
рећи
,
не
само
да
су
данас
српски
,
већ
и
да
ће
и
остати
српски
.
То
не
кажем
само
ја
,
већ
то
је
рекао
Пашић
,
који
сваку
своју
реч
пре
него
што
ће
је
изрећи
,
ставља
на
све
европске
кантаре
,
и
тек
када
се
осведочи
,
да
има
праву
тежину
,
тек
је
тада
изговори
.
Ја
и
сам
увиђам
,
да
нам
се
са
меродавне
стране
наноси
голема
неправда
у
питању
Албаније
и
мора
,
које
је
по
нас
животно
питање
.
Надаље
и
сам
увиђам
,
да
и
бугарски
представници
на
мировној
конференцији
у
Лондону
,
показаше
се
неискрени
и
недоследни
своје
савезничке
дужности
.
Њихово
обијање
прагова
на
више
страна
,
такође
је
недостојно
једног
правог
и
искреног
савезника
.
Ја
сам
уверен
,
да
је
и
Пашић
ово
увидео
,
но
,
као
хладан
и
промишљени
дипломата
,
што
је
и
засведочио
,
зна
шта
ради
а
да
ће
и
он
сам
знати
,
шта
му
ваља
чинити
,
само
је
питање
времена
,
јер
он
ће
то
најбоље
знати
,
кад
је
чему
време
.
Високо
ценим
осећај
неправде
,
коју
је
испољио
у
своме
говору
наш
млади
и
бујни
патриота
брат
Николајевић
,
кад
вели
,
да
би
радије
дозволио
,
да
се
дигнемо
противу
свију
и
свакога
,
који
се
усуђују
да
нам
наносе
неправде
,
па
нека
нас
збришу
са
земљишне
кугле
и
да
ће
светска
повесница
забележити
име
српскога
народа
,
који
се
борио
и
пао
за
правду
и
правицу
.
Ја
се
пред
таковим
одушевљењем
дубоко
клањам
.
У
томе
одушевљењу
његовом
гледам
израз
пламена
наших
предака
,
који
су
за
отаџбину
своју
радо
проливали
драгоцену
крв
.
Захваљујући
таквом
темпераменту
Србинову
,
он
се
помоћу
њега
и
ослободио
испод
ига
и
ропства
турскога
.
Да
тога
жара
,
да
такова
крв
није
струјила
жилама
Србиновим
и
данас
,
па
можда
и
за
увек
би
Србин
чамио
у
ропству
турском
.
Но
данас
пак
,
у
двадесетом
веку
,
веку
културном
,
и
научном
,
поред
тога
плама
у
извесним
приликама
је
потребна
и
хладнокрвност
,
дипломатска
способност
и
вештина
.
Нећу
да
вам
о
томе
опширно
говорим
,
јер
сам
уверен
,
да
сваки
од
вас
зна
шта
се
ту
подразумева
,
само
вам
још
то
могу
рећи
,
да
ми
баш
имамо
једну
врло
згодну
изреку
,
која
вели
:
Снага
кладе
ваља
а
памет
царује
.
Узвишено
је
жртвовати
се
,
али
жртва
не
сме
бити
без
циља
и
без
икакве
стварне
вредности
.
Наши
претци
нама
оставише
у
аманет
слободну
Србију
,
а
нами
пак
ставише
у
дужност
,
да
корачамо
напред
,
али
никад
и
ни
у
ком
случају
да
не
стављамо
на
коцку
и
оно
,
што
њима
у
заслугу
припада
.
Ту
по
среди
лежи
велика
одговорност
,
за
коју
би
нас
наши
потомци
проклињали
,
ако
би
што
учинили
непромишљено
,
од
чега
би
последице
они
испаштали
.
Све
ово
,
што
сам
навео
,
то
је
разлог
који
је
и
самог
Пашића
руководио
,
да
онако
поступи
,
како
је
поступио
.
Он
,
као
стари
и
опробани
дипломата
покушавао
је
све
могуће
што
се
могло
и
дало
учинити
у
корист
отаџбине
.
Па
када
је
видео
да
у
извесним
питањима
није
могао
продрети
,
морао
је
устукнути
да
сачува
оно
,
што
смо
имали
и
да
добије
права
за
оно
,
што
је
већ
рекао
да
остаје
у
нашим
рукама
.
С
тога
мислим
,
да
би
уваживши
све
ово
,
потребно
било
донети
и
резолуцију
у
томе
смислу
,
да
се
влада
остави
на
миру
,
да
се
са
њезиним
радом
задовољимо
и
једино
да
јој
ставимо
до
знања
,
да
према
Бугарима
буде
обазрива
,
нарочито
због
извесних
изјава
њиховог
министра
председника
и
делегата
на
мировној
конференцији
доктора
Данева
,
у
погледу
крајева
који
су
данас
у
нашим
рукама
,
а
које
он
хоће
да
означи
,
као
спорне
крајеве
.
Да
ли
се
слажу
присутни
са
оваковим
предлогом
?
—
упита
председник
Милошевић
.
—
Слажемо
се
!
—
одговорише
остали
.
—
Сад
би
потребно
било
—
настави
председник
—
да
се
изаберу
тројица
,
које
ће
да
саставе
резолуцију
.
—
Пре
избора
—
упаде
Стојанка
—
имала
бих
вам
браћо
да
ставим
на
знање
,
да
и
они
који
нису
овде
присутни
,
у
своме
налогу
и
жељи
изразише
то
исто
,
што
је
и
председник
овде
изнео
.
Овим
сам
само
хтела
да
илуструјем
,
да
ће
закључак
и
резолуција
бити
једнодушна
.
На
предлог
Николајевића
изабраше
за
састав
резолуције
:
председника
потпуковника
Милошевића
потпуковника
Продановића
и
капетана
Јаношевића
.
Ова
тројица
се
повукоше
да
саставе
резолуцију
а
остали
остадоше
на
својим
местима
,
те
оно
време
проведоше
у
приватном
међусобном
разговору
.
Стојанка
је
пак
ту
паузу
употребила
и
послужила
чланове
кавом
.
Након
четврт
часа
,
она
се
тројица
повратише
.
Разговор
и
жагор
као
по
команди
на
мах
престаде
.
Председник
потпуковник
Милошевић
заузме
своје
место
и
развије
табак
на
коме
је
била
исписана
резолуција
.
—
Браћо
!
.
.
Ја
ћу
вам
резолуцију
прочитати
,
те
ако
неко
имао
какову
примедбу
на
састав
њезин
,
нека
своје
евентуалне
примедбе
изнесе
те
ако
их
већина
усвоји
ја
са
своје
стране
немам
ништа
против
тога
.
—
Чујмо
!
.
.
Чујмо
резолуцију
!
...
—
повикаше
готово
сви
у
један
глас
.
—
Резолуција
гласи
:
—
Отпоче
председник
читати
,
готово
сваку
реч
на
слогове
,
тако
,
да
ју
је
свако
могао
тачно
разумети
:
„
Господину
,
Николи
Пашићу
,
председнику
српске
владе
и
министру
спољних
послова
у
Месту
.
Искупљени
чланови
удружења
„
Уједињење
или
Смрт
“
,
на
својој
широј
конференцији
донели
смо
следећу
резолуцију
:
„
Одобравајући
Вашу
мудру
дипломатску
политику
у
данашњим
тешким
и
судбоносним
приликама
у
којима
се
налази
наша
отаџбина
,
уверавамо
Вас
да
је
читав
српски
народ
уз
Вас
,
јер
Вашим
и
Ваших
другова
радом
Ви
сте
уверили
и
нерасположене
духове
према
Вами
,
да
сте
верно
и
искрено
одани
својој
отаџбини
,
на
чијем
се
крмилу
Ви
данас
налазите
.
Поред
овога
,
стављамо
Вам
на
знање
,
иако
смо
уверени
,
да
и
Ви
сами
увиђате
,
да
будете
опрезни
према
савезници
Бугарској
,
јер
њезини
меродавни
фактори
,
до
сада
пружише
очевидна
разлога
за
ту
опрезност
.
Оволико
за
сад
ради
знања
.
Примите
уверење
наше
оданости
према
таковом
родољубивом
раду
и
рачунајте
на
помоћ
васколиког
Српства
.
Председништво
“
.
После
прочитане
резолуције
,
председник
стави
упит
да
ли
који
од
чланова
има
какову
примедбу
на
састав
резолуције
.
Пошто
се
нико
није
пријавио
са
примедбом
он
је
стави
на
гласање
.
Резолуција
је
примљена
једногласно
и
достављена
је
Стојанци
,
да
је
на
адресу
испошаље
,
тек
онда
,
када
чланови
удружења
буду
на
својим
дужностима
.
Сутра
дан
у
вече
чланови
заказаше
заједничко
вече
у
хотел
„
Москви
“
где
су
у
пријатном
расположењу
остали
све
до
самога
јутра
.
Дирљив
је
био
растанак
ових
синова
Србије
,
правих
и
искрених
родољуба
,
када
пођоше
на
своју
дужност
према
отаџбини
својој
.
Знајући
да
сваки
одлази
тамо
,
одакле
ко
зна
,
да
ли
ће
се
икад
повратити
и
да
ли
ће
се
икад
са
својом
браћом
још
једном
састати
.
Ситуација
на
бојном
пољу
је
мутна
.
Европа
тиња
.
Скадар
и
Једрене
мора
се
узети
,
не
узимајући
у
обзир
оне
огромне
жртве
,
које
се
тамо
морају
принети
.
—
На
дужност
!
.
.
—
То
беше
последњи
усклик
,
са
којим
се
чланови
при
поласку
растадоше
.
ГЛАВА
СТО
СЕДМА
Бомбардовање
Драча
и
Медове
Када
су
Срби
заузели
Драч
а
Црногорци
и
Срби
Медову
,
многи
непријатељи
српскога
народа
у
томе
гледаху
великога
баука
.
У
томе
видеше
да
ће
Србија
доћи
до
мора
,
до
свог
животног
питања
и
еманциповати
се
од
утицаја
њезиних
извесних
суседа
,
којима
је
годило
да
Србију
стално
држе
у
шаху
и
да
ова
силом
географског
положаја
свог
,
мора
свакој
њиховој
жељи
удовољити
,
па
макар
се
то
косило
и
са
сопственим
и
животним
интересима
Србије
.
Да
,
они
су
ишли
и
тако
далеко
,
да
веле
,
ако
Србија
избије
на
море
може
угрозити
њиховим
интересима
јер
би
тада
Србија
у
Драчу
и
Медови
створила
не
само
трговачко
већ
и
за
бојну
морнарицу
пристаниште
.
Претпоставке
беху
тако
чудновате
,
управо
смешне
,
но
зато
ипак
,
они
,
који
због
тога
надигоше
прашину
,
ни
најмање
не
зазираху
од
осталог
света
,
да
ће
их
овај
сматрати
као
незреле
и
неозбиљне
,
они
ипак
остадоше
упорни
при
својој
тврдњи
.
Но
зато
ипак
ко
је
читаву
ствар
посматрао
са
више
збиља
,
могао
се
уверити
,
да
је
бојазан
отуд
,
јер
у
томе
заузимању
тих
морских
пристаништа
ће
се
Србија
еманциповати
,
од
утицаја
са
стране
а
ови
опет
изгубити
једну
музару
,
коју
су
они
толико
времена
цедили
.
У
Драчу
и
Медови
Срби
су
поставили
своје
,
како
грађанске
тако
и
војне
власти
и
донекле
већ
били
средили
прилике
.
Баш
када
су
последњи
транспорти
српских
војника
на
грчким
бродовима
стигли
у
Драч
и
Медову
,
стиже
оданде
брзојавна
вест
,
да
је
турска
крстарица
„
Хамидија
“
,
која
је
приликом
блокаде
Дарданела
,
од
стране
грчких
бродова
,
сретно
измакла
и
пробила
се
кроз
Дарданеле
и
отпловила
незнано
куд
и
камо
.
О
тој
турској
ратној
лађи
се
у
оно
време
много
говорило
.
А
како
веле
,
виђала
се
на
више
места
.
Бивала
је
чак
и
у
суецком
каналу
,
па
час
у
Јегејском
мору
,
па
опет
пред
Дарданелима
,
а
најпосле
и
у
Јадранском
мору
где
је
бомбардовала
Драч
и
Медову
.
О
самом
току
бомбардовања
српско
министарство
је
добило
следећи
извештај
:
„
У
среду
12
.
марта
појавила
се
турска
ратна
оклопна
крастарица
„
Хамидија
“
,
која
бомбардовала
Драч
тридесет
минута
и
за
тим
је
брзо
отпловила
према
Медови
.
Морски
је
пут
од
Медова
до
Драча
три
сата
,
али
га
је
брза
„
Хамидија
“
превалила
за
један
сахат
.
На
срећу
је
„
Хамидија
“
ипак
доцкан
стигла
,
јер
су
преносни
бродови
већ
били
скоро
све
товаре
на
копно
истоварили
.
У
пристаништу
је
било
још
само
пет
лађа
.
Четири
су
већ
биле
испражњене
и
хтедоше
се
вратити
.
Само
пети
број
није
био
још
сасвим
истоварен
.
То
је
грчка
лађа
„
Трифилија
“
,
која
је
у
српској
служби
и
која
по
мору
плови
под
српском
заставом
.
На
њој
су
била
још
два
тешка
опсадна
топа
.
Остали
топови
и
муниција
већ
је
била
испослана
под
Скадар
,
одакле
баш
тога
тренутка
стиже
врло
радосна
вест
,
да
су
Срби
пред
силно
утврђеном
Брдицом
,
имали
велика
успеха
,
и
да
је
главни
заповедник
Брдице
пуковник
Ибрахим
Талат-беј
пао
и
да
су
турски
тешки
опсадни
топови
потпуно
уништени
.
Одмах
је
издата
заповест
,
да
се
два
тешка
топа
не
истоварују
,
него
да
се
из
њих
пуца
на
„
Хамидију
“
.
Далеко
на
југу
на
морскоме
обзорју
појавише
се
црте
импозантне
„
Хамидије
“
.
У
пристаништу
је
настала
мучна
пауза
.
„
Хамидија
“
даде
знак
за
битку
.
Четири
грчке
лађе
дадоше
заставама
знак
,
да
су
празне
,
и
да
нису
за
бомбардовање
.
Само
је
„
Трифилија
“
,
стара
слаба
лађа
,
коју
зову
стара
тетка
дала
знак
,
да
је
способна
за
битку
.
„
Хамидија
“
је
почела
бомбардовати
пристаниште
у
11
сати
и
45
минута
метцима
највећега
калибра
,
гранатама
,
шрапнелима
и
бомбама
.
Била
је
то
страховита
канонада
:
Пројектили
су
падали
на
касарне
,
кулу
светиљу
,
црногорску
царинарницу
и
друге
зграде
,
па
чак
и
на
болницу
црвенога
крста
.
Због
велике
даљине
са
које
се
пуцало
,
ипак
није
било
велике
штете
.
Турци
су
такођер
хрђаво
гађали
,
а
и
многи
се
метци
нису
распрскавали
.
Само
се
тако
може
растумачити
,
што
бомбардовање
није
било
успешно
.
Две
лађе
су
биле
само
мало
оштећене
.
„
Трифилија
“
и
„
Занос
“
остале
су
две
већ
после
неколико
сахати
већ
могле
отпловити
.
Највише
је
била
оштећена
лађа
„
Христо
“
,
која
је
у
српској
служби
.
Она
је
била
погођена
,
и
како
је
на
њој
било
још
неколико
сандука
муниције
,
наступила
је
експлозија
и
ватра
.
Неколико
су
војника
и
раденика
у
лађи
погинули
.
Лађа
је
потонула
,
но
како
пристаниште
није
дубоко
још
се
из
воде
види
.
Погинуло
је
двадесет
осам
(
утонули
и
убијени
)
и
45
је
већином
лакше
рањено
.
Утонули
су
неки
војници
,
који
су
у
ратној
опреми
скочили
у
море
.
Бомбардовање
је
трајало
45
минута
.
Зато
је
време
са
„
Трифилије
“
гађано
на
„
Хамидију
“
из
два
српска
опсадна
топа
.
Тврди
се
,
да
је
на
обе
стране
било
испаљено
око
250
метака
.
У
један
сат
и
30
минута
два
метка
из
српских
топова
згодили
су
„
Хамидију
“
.
Чуо
се
прасак
и
видео
се
дим
под
мостићем
капетановим
.
„
Хамидија
“
је
још
три
пута
опалила
на
Србе
,
дигла
је
за
тим
котву
и
брзо
на
север
отпловила
.
На
путу
је
избацила
неколико
метака
на
црногорско
село
св
.
Никола
(
Шинд-Кал
)
,
које
лежи
на
утоку
Бојане
у
море
,
али
није
нападала
на
црногорска
пристаништа
Улцињ
и
Бар
:
није
уништила
Марконијеву
станицу
за
телеграфију
без
жица
,
и
ако
је
то
имала
у
плану
.
Уопште
се
овде
мисли
,
да
је
„
Хамидија
“
бомбардовала
Драч
и
Медову
,
да
сврати
пажњу
од
пристајања
брода
„
Августа
“
друштва
»
Cossulich
et
cons
«
у
Албанију
,
на
којем
је
броду
било
тридесет
хиљада
пушака
,
које
су
биле
намењене
Арнаутима
,
које
би
се
разделиле
међу
њих
у
случају
да
се
Србија
не
покори
закључку
великих
сила
у
питању
Скадра
и
самосталне
Албаније
.
Ова
чудновата
појава
„
Хамидије
“
,
на
неколико
дана
је
била
предвиђена
у
неким
страним
листовима
,
који
су
према
Србији
и
Црној
Гори
били
нерасположени
.
Шта
више
ти
исти
листови
су
писали
,
па
чак
и
навађали
,
како
би
брза
„
Хамидија
“
могла
чинити
огромне
сметње
грчким
превозним
бродовима
,
који
су
у
оно
време
стајали
у
служби
Србије
,
превозећи
из
Солуна
за
Драч
и
Медову
храну
,
оружје
,
муницију
и
војску
,
која
беше
намењена
опсадној
српској
и
црногорској
војсци
под
Скадром
.
Шта
више
,
оно
слободно
кретање
„
Хамидије
“
по
Јадранском
Мору
тумачило
се
,
да
права
„
Хамидија
“
и
није
била
,
већ
да
је
то
бомбардовање
у
име
„
Хамидије
“
приредила
једна
друга
ратна
лађа
,
једне
стране
силе
,
која
Србију
и
Црну
Гору
из
дна
душе
мрзи
.
У
оно
доба
новине
и
то
забележише
,
али
са
резервом
.
А
још
од
већег
је
интересовања
и
ово
:
Када
је
„
Хамидија
“
бомбардовањем
јако
оштетила
грчки
брод
„
Христо
“
,
овај
је
почео
да
тоне
.
Многи
војници
видећи
то
скочише
у
море
у
потпуној
војничкој
ратној
опреми
.
Ту
на
лицу
места
десио
се
трговачки
пароброд
„
Скодра
“
,
својина
аустријског
Лојдовог
друштва
.
Био
је
празан
,
јер
дан
пре
тога
случаја
,
истоварио
је
робу
у
пристаништу
.
Војне
и
грађанске
власти
у
пристаништу
видећи
да
мноштво
војника
плива
по
мору
у
потпуној
ратној
опреми
,
хитно
затражише
помоћ
од
капетана
„
Скодре
“
,
неког
назови
Хрвата
,
Блажића
.
Овај
,
у
место
да
је
и
сам
,
без
тражње
,
као
поморски
капетан
,
схватио
његову
дужност
,
указати
дављеницима
помоћ
,
он
је
тражену
помоћ
одбио
и
хтео
да
исплови
из
пристаништа
.
Тада
неколицина
официра
ускочише
на
брод
и
са
напереним
револверима
нагнаше
капетана
Блажића
на
дужност
човечанску
.
И
док
је
сва
културна
и
напредна
јавност
осуђивала
овог
нечовека
,
дотле
су
га
црне
душе
узимале
у
заштиту
и
хтедоше
га
приказати
као
мученика
и
жртву
своје
дужности
.
Црне
душе
остају
само
—
црне
!
.
.
ГЛАВА
СТО
ОСМА
На
братову
гробу
.
Једнога
дана
Јованка
дође
по
подне
код
Стојанке
.
После
краћег
разговора
јој
саопшти
,
да
ће
вечерњим
возом
да
путује
у
нове
крајеве
.
Уједно
јој
је
саопштила
и
циљ
свога
путовања
.
Наиме
,
да
хоће
да
посети
братов
гроб
и
да
му
подигне
споменик
.
—
Зар
сама
девојко
!
?
—
Примети
јој
на
то
Стојанка
.
—
До
Битоља
сама
...
—
А
од
Битоља
?
—
У
друштву
.
—
С
ким
?
У
место
одговора
,
Јованка
извади
из
ручне
торбице
једно
писмо
и
предаде
га
Стојанци
.
Стојанка
узе
писмо
и
са
великим
интересовањем
га
је
прочитала
.
За
време
читања
могло
се
на
њезином
лицу
приметити
неко
пријатно
осећање
и
задовољство
.
Када
је
прочитала
писмо
,
лако
се
осмехну
на
Јованку
,
затим
јој
пружи
руку
:
—
Е
,
лепо
бога
ми
!
...
Па
ово
је
већ
и
да
се
честита
!
...
—
Још
је
сувише
рано
за
то
.
—
Опираше
се
Јованка
,
а
у
тај
мах
је
обли
румен
стида
.
—
Како
рано
!
—
Настави
Стојанка
.
—
Па
он
овде
отворено
се
изјаснио
.
А
поред
овог
писма
,
морала
су
још
бар
туце
писама
претходити
па
да
до
оваког
резултата
дође
...
Мора
да
си
му
и
ти
бар
донекле
писмом
исказала
пристанак
.
Он
ће
те
причекати
у
Битољу
и
пратити
на
братов
гроб
.
Море
ово
је
ствар
готова
.
Спомиње
и
верење
.
Не
треба
да
кријеш
.
Ја
ти
од
срца
честитам
.
А
и
право
је
да
се
удаш
,
него
да
самујеш
.
Из
његова
писма
видим
,
да
је
добричина
.
Још
неко
време
се
Јованка
опирала
,
не
хтевши
признати
да
је
ствар
у
пола
готова
;
али
на
силно
наваљивање
Стојанчино
,
најзад
је
признала
и
примила
руку
од
Стојанке
у
знак
честитке
.
Пошто
је
била
потпуно
спремна
за
пут
,
Стојанка
је
задржа
на
вечери
,
а
после
вечере
је
испратила
на
железничку
станицу
.
У
осам
часова
у
вече
воз
се
крену
на
југ
,
пут
новоослобођених
крајева
,
носећи
Јованку
,
која
седећи
у
купеу
друге
класе
беше
се
дубоко
и
тешко
замислила
.
У
мислима
је
сирота
девојка
била
неодређена
,
јер
се
ове
укрштаваху
тако
и
сваког
тренутка
једна
с
другом
долажаху
у
контрадикцију
.
Мислила
је
о
прошлости
,
садашњости
и
будућности
.
Најзад
је
остала
при
својој
одлуци
,
да
треба
и
мора
се
удати
,
јер
остати
у
данашњем
друштву
девојка
,
оплакивати
вечито
судбину
своју
,
било
је
врло
глупо
и
нелогично
.
Сутра
дан
пред
вече
,
после
дугог
и
напорног
путовања
је
стигла
у
Битољ
.
На
станици
је
дочекао
Милан
Николић
суплент
и
резервни
потпоручник
,
онај
,
који
јој
је
донео
поуздану
вест
о
смрти
њезина
брата
и
минђуше
које
јој
остадоше
као
аманет
од
брата
.
Приликом
оне
посете
када
јој
је
донео
минђуше
и
вест
о
смрти
њезина
брата
,
млади
се
супленат
,
загледао
у
Јованку
и
није
могао
да
је
заборави
.
С
тога
јој
се
чешће
јављао
писмом
и
разабирао
о
њој
.
Истина
,
Јованка
му
је
у
почетку
ређе
одговарала
.
А
доцније
,
када
се
из
његових
писама
осведочила
у
његов
поштен
смер
и
прозрела
му
душу
,
тада
је
и
она
била
према
њему
пажљивија
,
па
му
је
на
његово
свако
писмо
уредно
одговарала
.
Из
тих
писама
међу
њима
се
развије
права
и
искрена
љубав
,
која
их
изведе
на
једну
стазу
живота
,
заверавајући
се
једно
другом
да
ће
бити
верни
и
одани
до
гроба
.
Кроз
писма
су
се
и
споразумели
,
да
посете
гроб
брата
њезина
,
као
и
да
му
подигну
споменик
.
Приликом
дочека
,
Милан
се
Јованци
још
више
допао
,
шта
више
учинио
јој
се
и
много
лепши
него
приликом
оне
његове
посете
у
Београду
.
То
вече
је
Милан
одвео
Јованку
у
једну
приватну
угледну
кућу
,
где
је
примише
раширених
руку
.
Јер
им
је
Милан
о
њој
много
пута
говорио
,
као
Српкињи
и
јунакињи
,
која
је
лично
учествовала
у
ослободилачком
рату
.
То
је
на
ову
угледну
битољску
породицу
веома
пријатно
утицало
,
и
сматрали
су
за
част
,
да
могу
овакову
девојку
имати
у
својој
средини
,
бити
јој
на
руци
и
указати
јој
сваку
помоћ
која
је
до
њих
стајала
.
То
вече
су
приредили
и
вечеру
у
почаст
њезину
,
на
којој
је
било
присутно
више
званица
такође
из
угледних
кућа
битољских
.
На
вечери
поред
осталих
био
је
присутан
и
Николић
потпоручник
,
који
је
седео
крај
Јованке
.
Вечера
је
текла
складно
и
у
пријатном
и
веселом
разговору
зачињеном
по
којом
згодном
шалом
и
досетком
из
рата
.
А
присутни
су
се
сви
натицали
,
који
ће
што
духовитије
да
прикаже
и
госте
да
расположи
.
А
домаћин
,
неки
ведар
и
чио
старац
,
после
вечере
подигао
је
здравицу
Јованци
,
у
којој
је
изнео
њезино
пожртвовање
,
које
је
достојно
хвале
,
пожеливши
јој
дуг
век
и
да
као
будућа
мати
Српкиња
,
одгаја
и
подиже
такове
Србе
,
у
чијим
ће
жилама
струјити
крв
пламена
,
крв
родољубива
,
на
које
Српство
сваком
даном
приликом
може
рачунати
.
Иза
здравице
домаћинове
,
артиљерски
капетан
Јовановић
је
отпевао
„
многаја
љета
“
,
потпомогнут
од
присутних
.
Јованка
је
била
просто
изненађена
оваковим
усрдним
дочеком
.
А
за
време
здравице
домаћинове
,
у
лицу
се
била
заруменила
тако
,
да
је
мислила
да
ће
јој
лице
пламом
сагорети
.
У
томе
тренутку
Милан
видећи
је
тако
румену
,
просто
је
био
збуњен
и
једва
се
могао
уздржати
а
да
је
пред
свима
не
прикаже
,
—
да
је
та
јунакиња
,
његова
будућа
вереница
.
Капетан
Јовановић
,
био
је
посвећен
у
дискрецију
писама
која
су
писана
Јованци
од
Николића
и
од
,
Јованке
Николићу
.
А
претходно
,
вероватно
у
споразуму
са
Николићем
,
улучио
је
ову
прилику
,
па
је
када
се
друштво
мало
утишало
,
устао
и
подигао
здравицу
следећим
речима
:
—
Поштовани
присутни
!
.
.
После
домаћинове
здравице
,
ја
се
налазим
побуђен
да
и
сам
дигнем
здравицу
нашој
гошћи
.
Ја
нећу
овде
да
износим
њезине
заслуге
,
што
је
то
већ
домаћин
у
својој
здравици
изнео
,
већ
хоћу
да
је
поздравим
добродошлицом
и
сретним
састанком
са
нами
свима
а
посебно
са
мојим
ратним
другом
Миланом
Николићем
.
Желећи
им
обадвома
,
да
што
пре
остваре
оно
што
на
њиховим
срцима
лежи
.
Нека
вас
моје
речи
не
буне
,
а
ја
ћу
бити
слободан
,
да
овде
пред
свима
изјавим
,
да
наша
гошћа
и
мој
друг
,
дадоше
једно
другом
реч
преко
писама
,
а
ја
бих
желео
,
да
то
исто
учине
и
усмено
овде
пред
свима
нама
.
Па
ако
Бог
и
срећа
нас
послужи
,
кад
завршимо
на
свима
линијама
нашу
дужност
,
нека
се
споје
два
срца
у
једно
и
две
и
душе
у
једну
.
А
ја
свечано
овде
изјављујем
да
ћу
се
примити
побратимства
моме
другу
Николићу
а
сестри
Јованци
за
ручног
девера
.
У
то
име
кличем
из
дубине
душе
:
Живели
!
—
Живели-и-и
!
.
.
—
Осу
се
са
свију
страна
.
Милан
и
Јованка
у
тај
мах
беху
збуњени
и
постиђени
оборише
главе
доле
не
смејући
једно
другом
у
очи
погледати
.
—
Е
,
па
сад
нема
стида
,
—
започе
домаћин
топећи
се
од
радости
—
да
и
ми
чујемо
,
не
ли
је
то
шала
или
права
озбиљност
.
Јер
ако
је
права
озбиљност
,
туј
сам
па
и
ја
,
ако
треба
кум
,
то
јес
’
ако
се
понуда
прима
.
—
Живио
кум
!
.
.
—
осу
се
громогласно
као
из
једнога
грла
.
—
Тој
ич
не
вреди
!
—довикну
домаћин
—
што
викате
да
живи
кум
.
Тој
нема
вредност
.
Од
њија
треба
се
чује
,
е
ли
је
озбиљност
и
да
ли
се
прима
кумство
.
-
Тако
је
!
—
одобраваху
неки
.
У
тај
мах
се
сукобише
погледи
Милана
и
Јованке
,
који
се
разумеше
и
Милан
одлучно
скочи
са
столице
:
—
Није
шала
,
а
и
кумство
и
побратимство
се
прима
!
...
—
Е
ли
тако
?
—
упита
домаћин
Јованку
.
—
Тако
је
!
.
.
—
потврди
Јованка
,
заруменивши
се
од
стида
.
После
овога
је
наступило
братимљење
и
весеље
,
каково
и
сам
домаћин
у
својој
кући
није
запамтио
.
А
друштво
се
тек
у
саму
зору
разишло
,
прилично
загрејано
од
чувеног
велешког
и
битољског
вина
.
Сутра
дан
,
Јованку
су
пратили
на
њезином
путу
да
походи
братов
гроб
,
будући
кум
,
девер
и
њезин
вереник
.
Јованку
је
дубоко
дирнуло
,
када
је
стигла
на
лице
места
и
видела
омању
хумку
,
која
се
услед
киша
слегла
,
а
на
једном
крају
био
је
забоден
мали
крстић
,
од
прекрштене
две
дашчице
.
Чисто
није
могла
да
верује
,
да
ту
почива
њезин
брат
,
њезин
Милан
—
храбри
српски
комита
,
о
коме
дуго
није
знала
ни
трага
ни
гласа
.
Ту
се
на
гробу
горко
заплака
,
тако
,
као
никад
до
сад
.
Можда
због
тога
,
што
је
и
последњи
пут
.
Јер
са
живота
,
њенога
неба
од
јучерашњега
дана
,
облаци
мутни
и
тмури
почели
су
се
разилазити
.
На
жељу
будућег
кума
,
не
хтедоше
дизати
споменик
због
тога
,
што
је
предложио
да
када
се
све
примири
и
уреди
стање
,
тело
покојног
Милана
пренесе
у
битољско
гробље
и
тамо
да
му
се
и
споменик
подигне
,
где
ће
имати
ко
да
му
гроб
чешће
обиђе
и
надгледи
.
Сутра
дан
,
по
повратку
у
Битољ
,
кум
је
настојао
да
се
чин
верења
обави
.
А
Јованку
не
хтеде
пустити
натраг
у
Београд
,
већ
је
задржао
у
своме
дому
,
да
се
о
њој
брине
као
прави
родитељи
,
које
је
ова
већ
давно
била
изгубила
.
После
обављеног
верења
,
Јованка
се
сетила
и
своје
добротворке
Стојанке
па
јој
је
још
тога
дана
послала
следећи
брзојав
:
»
Верила
сам
се
.
Остајем
у
Битољу
.
Писмом
опширније
.
Поздрав
од
Јованке
«
.
ГЛАВА
СТО
ДЕВЕТА
Пад
Једрена
.
Већ
дуже
времена
никакви
гласови
не
стижу
са
бојишта
око
Једрена
.
Од
последње
канонаде
влада
потпуно
затишје
и
тек-тек
на
појединим
позицијама
незнатна
чаркања
,
без
већих
успеха
,
прекидаху
ту
мртву
тишину
.
Истина
,
да
из
Једрена
допреше
гласи
,
да
је
Једрене
пред
капитулацијом
и
да
се
услед
глади
мора
ускоро
предати
.
То
беху
по
савезнике
утешне
вести
,
али
те
круже
већ
више
од
три
недеље
,
а
до
капитулације
не
долази
.
12
.
марта
као
гром
из
ведра
неба
дође
глас
да
је
Једрене
узето
на
јуриш
и
да
су
Срби
заробили
главног
заповедника
Шукри-пашу
са
мноштво
официра
.
Такав
кратак
телефонски
извештај
беше
о
заузећу
Једрена
.
А
након
неколико
дана
дође
и
опширан
следећи
извештај
:
»
11
.
марта
саопштено
је
да
ће
у
1
час
по
подне
на
свима
секторима
око
опсађене
тврђаве
отпочети
бомбардовање
форова
,
предњих
положаја
и
вароши
.
Бомбардовање
ће
се
вршити
из
свију
топова
,
који
се
налазе
код
савезничке
опсадне
војске
.
Артиљеријска
ватра
трајаће
све
дотле
,
док
се
не
нареди
општи
пешачки
напад
,
а
кад
ће
то
бити
,
јавиће
се
накнадно
.
Но
,
хвала
Богу
—
одухнуше
многи
опсадници
—
дочекаћемо
ипак
да
видимо
остварено
оно
,
што
се
држало
да
је
немогућно
.
Једним
херојским
гестом
прекинуће
се
дуги
низ
мука
,
чамотиње
и
безкорисног
чекања
.
После
саопштене
наредбе
војници
су
се
ведра
лица
и
разговарајући
се
хучно
разилазили
својим
четама
.
И
ако
им
није
било
тачно
све
саопштено
ипак
се
по
њима
видело
,
да
слуте
,
да
ће
општи
напад
бити
извршен
ноћу
.
Официри
издадоше
потребна
упутства
за
спремање
,
објавише
им
значај
данашњег
дана
и
наредише
им
да
за
време
бомбардовања
буду
прикупљени
у
својим
земуницама
,
за
евентуални
покрет
.
11
.
март
бејаше
ведар
,
плав
и
сунчани
дан
.
Не
чује
се
нигде
ни
пушчани
пуцањ
,
ни
тутањ
топовских
кара
,
ни
хука
чета
,
растурених
у
стрељачком
строју
.
Све
је
било
некако
свечано
,
тихо
:
изгледа
цела
ова
огромна
равница
као
џиновска
соба
,
у
којој
неко
умире
.
На
три
километара
испред
наших
положаја
титрају
се
у
усијаном
ваздуху
форови
са
својим
траверзама
,
батеријама
и
казаматима
,
чији
позлаћени
врхови
громобрана
,
блистају
на
сунцу
као
котва
.
Тамо
у
тим
злогласним
и
тајанственим
форовима
,
заклоњена
у
дебелу
хладовину
казамата
,
спава
уморна
и
изгладнела
турска
посада
,
и
не
слутећи
какав
се
оркан
спрема
,
из
ове
мукле
тишине
.
На
једанпут
четир
оштра
,
кратка
топовска
пуцња
са
Синчу-Тепе
проломише
мирни
ваздух
.
Зафијукаше
четири
шрапнела
кроз
разређену
млаку
атмосферу
и
прскоше
над
Јуч-Тепеларом
.
Тачно
у
један
сат
по
подне
дат
је
сигнал
за
општру
канонаду
са
источног
сектора
,
где
је
штаб
команданта
опсадничке
заједничке
војске
,
генерала
Иванова
.
На
том
сектору
су
наши
савезници
сконцентрисали
и
сву
своју
опсадну
артиљерију
:
око
120
топова
великог
калибра
.
Турци
су
у
почетку
општег
бомбардовања
ћутали
збуњено
.
Тек
после
пола
часа
почеле
су
и
њихове
батерије
између
форова
да
отварају
ватру
.
Њихова
велика
зрна
лупала
су
свуда
редом
по
нашим
положајима
,
заривала
се
у
земљу
и
избацивала
читава
кола
земље
.
Тражили
су
наше
батерије
,
које
је
било
немогуће
наћи
услед
вештог
маскирања
ватре
.
Та
паклена
ватра
,
та
топовска
грмљавина
од
које
су
се
тресли
небо
и
земља
,
имали
су
мађијско
дејство
на
војнике
и
на
официре
.
Изгледали
су
сви
као
наелектризовани
,
и
слутили
су
,
да
ће
се
кроз
који
час
можда
одиграти
,
један
велики
чин
,
који
обично
после
историја
записује
на
својим
странама
.
Нико
није
помишљао
на
умор
.
Слабуњави
и
под
поштедом
војници
из
4
.
батаљона
,
—
који
је
већ
био
одређен
за
први
напад
—
устајали
су
из
својих
земуница
,
узимали
оружје
,
и
одлазили
на
предстражарски
положај
,
где
је
њихов
батаљон
очекивао
наредбу
за
општи
јуриш
.
Из
официрских
земуница
чула
се
весела
и
складна
песма
,
здрав
смех
и
звек
чаша
.
Официри
пионирског
полубатаљона
који
су
одређени
да
са
својим
људима
при
јуришу
секу
жице
испред
форова
седели
су
загрљени
са
пешачким
официрима
водили
хучан
разговор
,
братимили
се
и
испијали
густо
,
мирисаво
пловдивско
вино
...
То
вече
је
саопштено
војницима
и
официрима
да
ће
општи
напад
отпочети
тачно
у
3
сата
изјутра
.
Распоред
наше
војске
био
је
овај
:
четврти
батаљон
20
.
пука
на
предстражном
положају
Екмекчи-Кара-Смаил
;
први
батаљон
у
предстражној
резерви
,
други
и
трећи
батаљон
на
прихватном
положају
држећи
поседнуте
редуте
.
Четврти
батаљон
под
командом
капетана
Прибићевића
има
да
заузме
у
одређени
час
положај
код
Могиле
,
који
је
био
у
турским
рукама
.
Ноћас
су
превучене
на
главни
положај
две
батерије
:
9
.
пољска
,
капетана
Ивановића
и
хаубична
12
.
,
см
,
капетана
Лазара
Миловановића
.
Са
тог
положаја
обе
су
батерије
у
могућности
да
туку
најјачом
ватром
фор
Карађоз
и
батерије
турске
лево
од
овог
фора
.
Ту
ноћ
није
нико
спавао
и
ако
је
имао
времена
и
за
то
.
Живци
код
свију
били
су
затегнути
од
очекивања
,
слутње
и
нестрпљења
.
Наређено
је
,
да
на
свима
секторима
тачно
у
два
и
по
часа
по
поноћи
почне
најжешћа
артиљеријска
ватра
,
која
има
да
припреми
терен
за
општи
пешачки
напад
.
Ноћ
се
ближила
крају
.
То
се
осећало
по
свежини
коју
су
војници
на
лицу
осећали
и
по
слабој
месечевој
светлости
,
која
се
лагано
и
неприметно
губила
.
Било
је
све
тихо
и
мирно
и
на
нашим
и
на
турским
положајима
.
Да
ли
су
Турци
слутили
,
шта
се
скрива
иза
ове
кобне
тишине
?
Огроман
светао
колут
,
џиновски
као
поларна
светлост
,
блисну
на
истоку
,
тамо
према
Арнауткеју
,
и
за
тим
се
кроз
јутарњу
тишину
разли
тутањ
,
сличан
подземној
грмљавини
.
Та
светлост
,
као
да
је
била
један
огроман
резервоар
,
јер
се
за
трен
ока
око
утврђеног
Једрена
,
разли
широка
,
црвена
као
крв
светлост
,
и
загрме
кроз
ваздух
страховитим
и
језивим
звуком
.
Заурлало
је
у
мирну
зору
338
савезничких
топова
,
чији
су
зрна
фијукала
изнад
турских
предстража
и
заривала
се
крвнички
у
бедеме
форова
и
батерија
турских
.
Било
је
тачно
2
сата
по
поноћи
.
Почињао
је
крвави
12
.
март
.
Из
турских
батерија
,
многобројних
и
тешких
,
почели
су
бесно
да
одговарају
на
нашу
артиљеријску
ватру
.
Овога
тренутка
се
био
артиљеријски
двобој
незапамћен
у
светској
историји
минулих
ратова
...
Од
експлозије
великих
граната
и
шрапнела
и
од
топовског
пуцња
,
стварно
су
се
тресла
брда
око
Једрена
и
дрхтала
сва
атмосфера
чак
до
Мустафа-Паше
.
На
све
стране
,
лево
од
Јуч-Тепелара
и
Ајваз-Бабе
,
десно
код
Кара-Смајила
и
преко
Марице
код
Папаз-Тепе
и
код
Екмекчи
и
Могиле
,
—
свуда
где
се
могло
оком
догледати
изгледало
је
на
какав
вулкан
,
у
коме
кључа
,
тутњи
,
гори
и
урла
.
Хиљаде
шрапнела
се
укрштало
у
ваздуху
са
једним
неописаним
звуком
и
прскало
с
треском
од
кога
се
кидају
живци
.
Њихова
бледа
светлост
при
распрскавању
,
била
је
слична
метеорској
светлости
:
хиљадама
тих
метеора
блистало
је
непрекидно
изнад
тврдих
форова
,
батерија
и
непомичних
батаљона
,
који
су
мукло
чекали
,
да
крену
у
смрт
...
Огромни
црни
стубови
дима
и
земље
дизали
су
се
на
целој
западној
линији
,
где
су
падале
гранате
велике
као
пивска
бурад
.
Од
њихове
експлозије
дрхтали
су
бедеми
редута
и
стрељачких
ровова
и
срца
се
стезала
од
језе
.
И
и
томе
паклу
кроз
бледу
јутарњу
светлост
,
лаганим
и
тромим
темпом
издигоше
се
високо
у
ваздух
са
Синчу-Тепе
три
ракетле
,
—
и
њихова
црвена
и
зелена
светлост
,
разли
се
по
заталасаном
и
узнемиреном
ваздуху
.
То
је
био
дат
сигнал
за
пешачки
напад
.
На
Синчу-Тепе
стајао
је
командант
тимочке
дивизије
пуковник
Кондић
,
који
је
руководио
напад
северозападног
сектора
.
Топови
за
један
тренутак
заћуташе
.
Изгледало
је
,
као
да
хоће
да
одахну
и
да
своје
усијане
цеви
расхладе
.
Одмах
се
за
тим
чула
отегнута
канонада
код
српских
батерија
:
тобџије
су
померале
даљину
и
мењале
нишанску
тачку
.
И
као
да
су
хтеле
да
попуне
празнину
у
замуклом
хору
топова
,
зацикташе
лево
код
13
.
пука
а
десно
код
20
.
пука
турске
маузерке
.
Преко
Марице
,
где
је
Дунаска
Дивизија
на
Папаз-Тепе
,
проломи
се
ваздух
од
пешачке
и
митраљеске
ватре
.
Наједанпут
,
кроз
ту
ватру
и
цикот
пушака
зачу
се
од
Могиле
испод
нас
отегнуто
и
удаљено
:
„
ура
!
“
Нама
је
свима
тога
тренутка
пао
силан
терет
с
груди
.
Борба
је
на
целој
линији
беснила
до
врхунца
.
Војници
су
са
дивљом
страшћу
надирали
напред
.
Тачно
у
3
сата
и
20
минута
зазврја
телефон
а
на
њему
беше
капетан
Прибићевић
,
који
јавља
својим
одмереним
и
леденим
гласом
:
да
је
са
својим
батаљоном
на
јуриш
—
не
испаливши
ни
једног
метка
,
—
заузео
турске
положаје
над
Екмекчи
и
Могили
.
Турци
су
се
у
дивљем
бегству
повукли
на
фору
Карађоз
.
.
Једрене
је
начето
.
У
Турке
је
била
ушла
паника
и
они
су
се
,
у
суманутом
страху
,
прибијали
с
краја
на
крај
огромне
и
некада
тако
страшне
тврђаве
.
То
је
био
сасвим
несвестан
отпор
,
али
се
паду
приближио
крај
.
Ми
смо
већ
осећали
победу
.
Телефони
су
зврјали
са
свију
страна
јављајући
све
нове
и
нове
успехе
савезничке
војске
.
Громки
,
све
удаљенији
али
све
поузданији
крици
наших
чета
разлегали
су
час
с
једне
,
час
с
друге
стране
.
Тако
је
трајало
цео
дан
и
целу
ноћ
,
а
ујутру
је
било
већ
Једрене
у
нашим
рукама
.
Са
падом
Једрена
,
заробљен
је
од
стране
српске
војске
неустрашиви
бранилац
Једрена
Шукри-паша
са
својим
штабом
,
са
више
паша
и
мноштво
официра
,
војника
,
хране
и
муниције
.
О
заробљену
Шукри-паше
,
поднео
је
мајор
Милован
Гавриловић
,
који
је
лично
заробио
Шукри-пашу
,
следећи
извештај
:
И
ако
је
била
густа
ноћ
,
наши
су
војници
пошли
на
јуриш
са
крајном
решеношћу
и
са
пуним
убеђењем
,
да
ће
се
јако
утврђена
коса
,
којој
смо
полетали
,
моћи
само
на
нож
узети
.
Када
смо
били
само
на
неколико
корака
од
турских
откопа
,
моји
су
се
војници
с
ножем
на
пушци
неустрашиво
бацили
на
Турке
.
Настало
је
очајно
гушање
,
које
се
морало
свршити
нашом
победом
.
У
овом
страховитом
мрцварењу
изгинуо
је
велики
број
Турака
.
Остали
,
у
паничном
страху
,
дали
су
се
у
дивље
бегство
.
Наши
су
полетели
за
њима
,
гонећи
их
смртоносном
ватром
.
Овако
исто
силно
отпочео
је
овај
историјски
јуриш
на
целом
српском
фронту
.
Напад
је
почео
у
3
сата
ујутру
,
а
већ
у
4
часа
пали
су
предњи
положаји
у
наше
руке
.
Тог
је
тренутка
командант
Кондић
известио
генерала
Иванова
о
нашем
успеху
,
у
том
моменту
Бугари
нису
имали
ни
један
положај
заузет
.
И
према
томе
,
први
положаји
,
који
су
пали
код
Једрена
,
пали
су
у
наше
руке
у
зору
12
.
марта
око
4
часа
.
Тек
два
три
сата
доцније
,
Бугари
су
освојили
предње
положаје
на
својим
секторима
.
Савршено
је
убеђење
свију
официра
,
да
је
овај
први
,
брзи
и
бајонетски
напад
наших
трупа
,
унео
прву
страховиту
забуну
и
јединствену
панику
међу
све
редове
турске
војске
.
И
када
ми
кажете
,
да
шеф
штаба
Шукри-паша
у
»
Берлинер
Тагблату
«
тврди
да
је
најснажнији
напад
био
на
нашој
страни
,
он
има
потпуно
право
.
Коса
за
косом
падала
је
у
наше
руке
,
и
увек
је
отимана
на
нож
.
У
тим
сам
јуришима
ја
лично
,
од
људи
који
су
били
под
мојом
командом
,
изгубио
два
водника
и
петнаест
војника
;
рањено
ми
је
било
четрдесет
,
али
су
Турци
све
снажније
били
потискивани
.
Када
се
разданило
,
отпочела
је
сипати
на
нас
паклена
артиљеријска
ватра
турских
топова
свих
врсти
.
Ова
је
страховита
ватра
надмашила
све
,
што
се
даје
замислити
,
јер
су
Турци
на
тој
страни
,
на
западном
сектору
,
имали
и
највише
топовских
оруђа
.
Небо
се
проламало
,
земљи
је
било
тешко
од
оног
силног
гвожђа
и
челика
.
И
под
овом
убиственом
ватром
наши
су
се
пешаци
утврђивали
муњевитом
брзином
.
Око
подне
12
.
марта
освојили
смо
све
предње
положаје
крајним
напорима
и
надчовечанском
снагом
одржали
.
На
тим
нас
је
положајима
и
ноћ
затекла
.
О
одмору
није
могло
бити
ни
речи
,
јер
смо
целе
ноћи
имали
да
издржимо
силне
турске
контра
нападе
.
Сви
су
они
завршени
турским
поразима
.
Осећало
се
,
међутим
,
да
турска
артиљерија
огорченом
истрајношћу
,
чини
све
,
што
је
у
људској
власти
,
да
би
подигла
морал
и
дух
код
својих
трупа
и
сузбила
нас
на
освојеним
положајима
.
Али
је
за
Турке
све
већ
било
изгубљено
.
Нико
није
више
могао
зауставити
силан
талас
који
је
запљуснуо
ове
најјаче
једренске
форове
.
Те
ноћи
нам
је
стигла
заповест
генерала
Иванова
,
да
у
зору
све
трупе
на
свима
секторима
имају
да
предузму
одсудне
нападе
на
свима
линијама
форова
,
и
фиксирани
су
нам
били
циљеви
,
које
смо
својим
јединицама
имали
да
заузмемо
.
Као
што
се
види
,
овде
о
некој
демострацији
не
може
бити
ни
речи
.
Ово
је
био
прави
напад
јуришем
са
јасно
одређеним
циљевима
.
Мој
пук
,
двадесети
,
имао
је
да
заузме
Казан-Тепе
.
Пук
се
према
овоме
фору
и
кренуо
у
саму
зору
.
Био
је
снажно
дочекан
,
нарочито
артиљеријском
ватром
.
Понављам
вам
,
да
је
артиљеријска
ватра
на
свом
сектору
,
била
најстрашнија
,
јер
је
на
овој
страни
било
и
највише
топова
.
Пук
је
ипак
у
широком
таласу
,
ишао
снажно
напред
,
гонећи
пред
собом
на
бајонет
,
и
разбијајући
турску
пешадију
,
у
дефинитивну
нашу
победу
није
више
могло
бити
сумње
.
И
доиста
на
форовима
се
доста
брзо
залепршаше
беле
заставице
и
један
парламентар
Шукри-паше
,
приђе
једном
официру
двадесетог
пука
тражећи
изрично
команданта
српске
армије
ђенерала
Степу
Степановића
,
да
с
њиме
преговара
о
предаји
.
И
ако
је
на
појаву
белих
заставица
паљба
била
прекинута
,
наступање
није
било
обустављено
.
Правац
,
којим
сам
ја
наступао
,
водио
је
ка
једном
од
многобројних
утврђења
по
имену
Хадарлак
.
Кад
сам
стигао
до
овог
утврђења
,
спазим
на
бедему
једну
групу
турских
официра
.
Распоредим
батаљон
око
утврђења
,
а
сам
се
лично
упутим
официрима
на
бедему
.
Један
од
њих
,
капетан
,
издвоји
се
одмах
и
упути
се
к
мени
.
Ја
га
ословим
француски
:
—
Enfin
qa
y
est
?
(
Најзад
сврши
се
!
)
—
Tant
mieux
pouz
vous
et
pour
nous
.
(
У
толико
боље
и
за
вас
и
за
нас
.
)
—
Pour
vous
,
oni
;
pour
nous
non
!
...
(
За
вас
да
;
за
нас
,
не
!
...
)
—
одговори
он
.
У
том
тренутку
спазим
,
у
утврђењу
велику
трупу
официра
.
—
Кога
имате
тамо
?
—
упитам
га
.
—
Ту
је
Шукри-паша
са
целим
својим
штабом
!
—
одговори
капетан
.
До
тог
тренутка
ја
нисам
могао
ни
слутити
,
да
сам
заробио
тако
високу
личност
,
главнокомандујућег
Шукри-пашу
,
и
уза
се
цео
његов
штаб
.
—
Потребно
је
—
рекох
одмах
капетану
—
да
будем
што
пре
представљен
његовој
екселенцији
.
Молим
вас
,
водите
ме
одмах
тамо
.
Официр
ме
проведе
кроз
мрачне
казамате
,
и
доведе
ме
пред
саму
канцеларију
Шукри-паше
.
Чим
се
врата
од
канцеларије
отворише
,
ја
ступим
унутра
,
Шукри-паша
устаде
са
целим
својим
штабом
.
Приђем
му
,
поздравим
га
војнички
и
у
овом
моменту
,
који
никад
нећу
заборавити
,
обратим
му
се
речима
:
—
Екселенцијо
!
Мајору
српске
војске
Миловану
Гавриловићу
част
је
обавестити
Вас
,
да
сте
у
овом
тренутку
под
заштитом
српске
војске
.
Нарочито
сам
хтео
да
избегнем
теже
изразе
као
што
је
»
заробљеник
«
.
Одмах
сам
га
замолио
,
да
са
свима
својим
официрима
и
војницима
прими
најискреније
комплименте
целе
српске
војске
,
на
херојској
одбрани
Једрена
.
—
Ја
сам
,
—
одговори
Шукри-паша
узбуђеним
гласом
,
—
и
раније
знао
,
да
је
српски
народ
ваљан
и
храбар
народ
.
У
току
овога
рата
о
том
сам
се
лично
и
уверио
.
Одмах
ме
представио
осталим
генералима
и
целој
свити
и
понудио
да
седнем
.
Најсвечанији
чин
освајања
Једрена
,
био
је
свршен
.
—
Изволите
дувана
,
понуди
ме
Шукри-паша
чим
сам
сео
—
и
извините
што
ништа
друго
немам
да
вам
понудим
.
—
И
одмах
отпоче
интимнији
разговор
.
Генерал
Азис-паша
рече
,
да
је
он
командовао
дивизијом
,
која
је
била
према
нашој
тимочкој
.
Азис-беј
ми
је
причао
,
да
је
имао
част
бити
представљен
краљу
Петру
и
његовој
породици
.
Лични
је
друг
кнеза
Арсена
из
Русије
.
Он
ми
је
нарочито
заблагодарио
,
што
сам
одао
пошту
турској
војсци
,
додавши
,
да
мени
као
војнику
не
жели
судбину
,
која
је
њих
снашла
.
Време
је
одмицало
а
ја
сам
морао
да
прекинем
овај
пријатан
разговор
.
Замолим
његову
екселенцију
да
се
удаљим
и
да
изађем
напоље
.
Тек
што
сам
изашао
,
стиже
један
бугарски
официр
у
утврђење
,
поручник
,
и
јави
ми
да
долази
с
налогом
да
одведе
Шукри-пашу
.
—
По
чијем
налогу
?
—
упитах
.
—
По
налогу
генерала
Иванова
.
—
Имате
ли
легитимације
?
—
Немам
!
.
.
—
Ја
вас
не
познајем
!
—
рекох
му
сасвим
мирно
.
—
Сви
смо
ми
под
командом
генерала
Иванова
—
одговори
ми
он
.
—
Тако
је
.
Сви
су
официри
под
командом
генерала
Иванова
,
али
ко
ми
гарантује
,
да
сте
ви
у
опште
официр
?
Мени
су
потребне
легитимације
и
овлаштење
,
да
вам
предам
Шукрија
.
И
он
оде
.
У
том
стиже
командант
пука
господин
Угриновић
,
кога
сам
известио
,
да
је
Шукри-паша
заробљен
са
209
официра
.
Заједно
с
њиме
одем
поново
Шукрију
у
канцеларију
,
где
му
се
господин
Угриновић
представио
и
провео
са
њиме
у
разговору
неколико
тренутака
.
Када
смо
изишли
,
изађе
један
други
бугарски
официр
,
капетан
.
И
он
је
тврдио
,
да
има
налог
да
одведе
Шукри-пашу
.
Скренуо
сам
одмах
пажњу
команданта
пука
,
да
предавање
Шукри-паше
не
може
да
се
изврши
на
овај
начин
и
да
се
он
може
предати
само
тако
,
ако
овај
капетан
буде
имао
писмено
овлаштење
генерала
Иванова
,
да
одведе
Шукрија
.
—
Из
овога
се
развија
један
врло
незгодан
поступак
—
рече
бугарски
официр
.
—
Напротив
,
одговорих
,
врло
згодан
.
Дајте
овлаштење
,
које
од
вас
тражимо
,
и
ево
вам
Шукри-паше
...
—
За
Шукрија
је
већ
спремљен
и
стан
,
додаде
он
мало
доцније
.
—
Лепо
је
то
.
Али
онда
треба
питати
Шукрија
,
да
ли
он
пристаје
да
иде
одмах
у
стан
,
који
сте
му
ви
спремили
.
Изађем
опет
пред
Шукри-пашу
:
—
Екселенцијо
,
рекох
,
овде
је
један
бугарски
официр
,
који
каже
,
да
је
за
вашу
екселенцију
спремљен
стан
.
Ако
ваша
екселенција
жели
поћи
,
може
ићи
тамо
одмах
.
Ако
пак
,
ваша
екселенција
жели
остати
ноћас
овде
и
довести
своје
ствари
у
ред
,
може
мирно
преноћити
овде
.
Шукри
се
окрете
Азис-паши
,
промени
с
њиме
неколико
речи
на
турском
и
изјави
:
—
Претпостављам
,
да
останем
овде
,
где
сам
.
Салутирам
и
изађем
.
Известио
сам
одмах
бугарског
официра
и
овај
се
вратио
натраг
.
Са
командантом
Угриновићем
предузео
сам
,
да
саставим
списак
имена
свих
турских
официра
,
који
су
ту
били
заробљени
.
Шукри
је
преноћио
у
нашем
утврђењу
,
у
оном
истом
утврђењу
,
у
коме
је
био
и
заробљен
.
Сутра
дан
,
ја
сам
имао
,
као
члан
одређене
комисије
,
да
идем
на
северозападни
сектор
и
пописујем
ратни
плен
.
Кад
сам
пошао
,
обратим
пажњу
команданта
пука
,
да
је
потребно
да
начинимо
списак
официра
са
Шукри-пашом
приликом
предаје
а
да
Бугари
потпишу
и
да
тако
потписани
списак
остане
нама
.
Командант
Угриновић
се
потпуно
сложио
са
мном
.
И
када
сам
дошао
из
комисије
,
журно
сам
пришао
команданту
и
упитао
га
,
да
ли
су
списак
Бугари
потписали
?
—
Све
је
у
реду
,
—
одговорио
ми
је
у
смеху
командант
.
После
церемоније
око
предавања
Једрена
,
српске
су
трупе
умарширале
у
Једрене
,
где
су
се
састале
доцније
са
бугарском
војском
,
која
је
с
друге
стране
Једрена
ушле
у
град
.
Сутрадан
је
предат
Шукри-паша
заједно
са
својим
главним
штабом
генералу
Иванову
,
који
је
био
као
главнокомандујући
опсадничке
војске
под
Једреном
.
Шукри
је
предат
Иванову
на
реверс
,
а
поред
овога
је
и
сам
Шукри
дао
важан
докуменат
,
као
потврду
,
да
је
од
стране
српске
војске
био
заробљен
.
Тако
је
гласио
извештај
мајора
Гавриловића
о
паду
Једрене
и
заробљењу
Шукри-паше
,
а
Бугари
доцније
хтедоше
да
тај
успех
српски
забашуре
и
да
прикажу
пред
Европом
,
да
само
њима
пада
у
заслугу
пад
Једрена
.
Истина
и
у
њиховим
редовима
се
нашло
часних
људи
,
који
признаше
Србима
и
уписаше
у
заслугу
Србима
пад
Једрена
.
А
било
је
и
такових
вести
,
које
потичу
из
аутентичких
извора
,
да
су
се
Бугари
приликом
општег
јуриша
показали
као
праве
кукавице
.
Наиме
,
када
је
беснила
одсудна
битка
у
пуном
јеку
,
један
бугарски
пук
,
који
је
одржавао
везу
са
српском
војском
правећи
ланац
око
Једрена
,
био
је
устукнуо
и
напустио
свој
положај
.
Тим
својим
поступком
они
изневерише
своје
савезнике
.
Када
је
то
командант
српске
војске
видео
,
он
је
био
приморан
,
да
оружјем
нагони
Бугаре
да
остану
на
својим
положајима
;
јер
у
том
случају
,
да
то
није
учинио
,
Турци
би
лако
могли
доћи
Србима
иза
леђа
.
Но
ипак
Срби
беху
прави
и
искрени
савезници
и
пожртвованији
у
сваком
погледу
,
него
што
су
Бугари
били
.
Приликом
одсудне
битке
и
пада
Једрена
,
поред
осталих
многих
који
падоше
као
жртве
беху
капетан
Јаношевић
и
млади
артиљеријски
поручник
Николајевић
,
чланови
друштва
„
Уједињење
или
Смрт
.
“
Глас
о
погибији
ова
два
млада
и
храбра
српска
официра
који
су
,
борећи
се
пали
под
тврдим
бедемом
сломљеног
града
Једрена
,
свакога
,
ко
их
је
познавао
дубоко
је
ожалостио
.
Па
и
Стојанка
,
добивши
изненада
тај
црни
глас
беше
из
дна
душе
потрешена
,
услед
чега
је
и
оболела
,
јер
погибија
ове
двојице
,
опоменула
је
и
довела
на
ту
помисао
и
злу
слутњу
,
да
приликом
заузимања
Скадра
,
може
иста
судбина
постићи
њезина
вереника
мајора
Жарка
.
После
дубоког
и
свестраног
размишљања
,
утешила
се
—
јер
и
да
је
постигне
та
судбине
,
није
само
њу
постигла
,
већ
и
многе
друге
сестре
Српкиње
овај
ослободилачки
рат
је
у
црно
завио
.
—
Да
,
да
,
само
се
крвљу
залива
оно
место
,
из
којег
се
очекује
да
никне
цвет
,
што
се
зове
„
слобода
“
—
уздахнувши
рече
Стојанка
,
остављајући
новине
у
којима
је
прочитала
,
да
се
сваког
часа
очекује
општи
јуриш
и
пад
Скадра
.
ГЛАВА
СТО
ДЕСЕТА
Значајна
седница
и
закључак
српске
владе
За
време
оних
бурних
догађаја
на
Балкану
,
српска
влада
на
челу
са
њеним
шефом
Пашићем
радила
је
дању
и
ноћу
неуморно
.
А
посебно
се
може
рећи
да
је
од
свију
чланова
владе
,
њезин
шеф
Пашић
,
који
је
био
и
министар
спољних
послова
,
просто
био
преоптерећен
послом
.
Силе
Тројног
Савеза
беху
му
задавале
највеће
бриге
,
и
његов
је
положај
био
врло
тежак
.
С
друге
стране
пак
задаваше
му
бриге
држање
бугарских
делегата
на
мировној
конференцији
у
Лондону
и
Даневљеве
посете
на
извесним
местима
није
му
се
ни
најмање
свиђало
.
То
је
он
сам
увидео
а
знао
је
врло
добро
да
тај
његов
поступак
не
води
добру
и
да
ће
кад
тад
услед
тога
доћи
до
врло
кобних
последица
.
Све
је
то
Пашић
,
као
стари
и
опробани
политичар
умео
да
предвиди
и
да
евентуалне
припреме
учини
за
то
да
не
би
био
кад
тад
изненађен
.
И
у
самој
јавности
избио
је
глас
о
бугарском
хрђавом
неискреном
држању
,
а
нарочито
ти
су
се
гласови
почели
све
више
ширити
након
паде
Једрена
.
Опозициона
штампа
је
добацивала
влади
и
уједно
је
постављала
питање
на
владу
,
да
ли
она
зна
и
да
ли
је
извештена
,
да
бугарски
политичари
и
„
македоноствујушчи
комитет
“
њихов
ради
на
томе
,
да
од
Срба
захтевају
да
им
ови
уступе
Прилип
,
Охрид
,
Битољ
и
још
нека
места
као
неоспорно
њихова
,
а
Скопље
и
још
нека
места
ће
прогласити
као
спорна
и
ступити
у
погодбу
са
Србима
.
Поводом
тих
гласова
опозициона
штампа
је
просто
захтевала
и
тражила
да
се
влада
у
овим
питањима
изјасни
.
На
основу
ових
гласови
који
избише
у
јавности
,
владу
су
и
у
скупштини
поводом
тога
,
неки
опозициони
посланици
интерпелисали
у
тој
ствари
и
ту
интерпелацију
прогласише
хитном
.
Шта
више
та
иста
опозициона
штампа
је
терала
чак
и
