4
СРПСКА
КЊИЖЕВНА
ЗАДРУГА
4
БАКОЊА
ФРА-БРНЕ
ЊЕГОВО
ЂАКОВАЊЕ
И
ПОСТРИГ
НАПИСАО
СИМО
МАТАВУЉ
ДРУГО
ИЗДАЊЕ
У
БЕОГРАДУ
ШТМАПАНО
У
ДРЖ
.
ШТАМПАРИЈИ
КРАЉЕВИНЕ
СРБИЈЕ
1893
БАКОЊА
ФРА-БРНЕ
И
.
СВЕТА
ЛОЗА
.
Далмација
има
:
шест
бискупа
,
четири
митроносна
опата
,
шест
каптола
,
десет
богословскијех
сјеменишта
,
четрдесет
деканата
,
двјеста
деведесет
и
седам
парохија
,
сто
тридесет
и
три
капеланије
,
седамдесет
и
три
манастира
и
у
њима
око
двије
хиљаде
пет
стотина
манастирске
чељади
.
У
Далмацији
има
католичког
народа
око
четири
стотине
хиљада
душа
;
она
је
сиромашна
,
те
се
њезина
дјеца
кланчају
на
све
четири
стране
свијета
,
ради
хљеба
насушнога
,
па
ко
то
зна
,
тај
би
могао
рећи
да
у
томе
винограду
господњем
,
према
простору
земљишта
и
броју
чокота
,
има
работника
и
одвише
.
Али
већини
Далматинаца
и
данас
је
јад
на
Французе
који
,
почетком
овога
вијека
,
укидоше
још
толико
бискупија
,
опатија
,
каптола
,
сјеменишта
,
деканата
,
парохија
,
капеланија
,
манастира
и
цркава
.
Као
год
што
се
многа
далматинска
племена
поносе
својим
јунацима
у
прошлости
,
који
су
се
одликовали
у
ратовању
с
Турцима
,
тако
се
исто
многа
племена
поносе
својим
„
мисницима
,
“
који
су
се
борили
противу
„
невирни
ркаћа
;
“
као
год
што
у
Далмацији
има
братстава
,
која
су
у
непрекидноме
низу
дала
до
тридесет
,
четрдесет
сердара
,
барјактара
итд
.
,
тако
исто
има
их
,
из
којих
је
изашло
толико
фратара
,
или
попова
(
фратар
је
више
цијењен
)
.
Така
се
племена
зову
:
свете
лозе
.
Така
је
света
лоза
Јерковића
у
Зврљеву
која
је
,
до
данас
,
дала
манастиру
В
.
двадесет
и
пет
фратара
.
Има
једна
књига
у
којој
су
животописи
свију
фра-Јерковића
до
половиле
овога
вијека
,
њих
двадесет
тројице
.
Ја
сам
био
срећан
,
да
ту
књигу
имам
у
рукама
,
за
њеко
вријеме
,
те
сам
из
ње
исписао
главније
податке
о
њеколицињи
главнијех
фра-Јерковића
,
а
овдје
ћу
навести
само
пет
биљежака
,
да
читаоци
виде
заслуге
тијех
људи
.
Напомена
.
Први
број
значи
годину
рођења
;
један
крст
значи
,
које
се
године
човјек
зафратрио
,
дакле
,
кад
је
умро
за
свијет
;
а
два
крста
значе
годину
у
којој
је
збиља
умро
,
-
онако
као
што
и
ми
мремо
.
Ево
тијех
биљежака
у
буњевачком
говору
,
са
свијем
као
што
је
у
поменутој
књизи
:
„
Фра-Брне
ИИ
,
(
✝
✝
1519
)
.
Привеја
је
пуно
пука
из
старога
закона
у
католичку
виру
,
у
чем
су
му
баш
вридно
на
руку
били
:
Е
.
Моћениго
,
Провидур
у
Задру
,
Т
.
Пилотић
,
капитан
у
...
;
Р
.
Патак
Алфијер
у
...
,
како
свидочи
један
запис
од
руке
истога
фра-Брне
,
у
коме
реченоме
запису
(
од
године
1502
на
глагољскоме
часослову
,
на
коме
има
још
много
записах
)
речени
ф
.
Б
.
припоручује
редовницима
,
посли
себе
,
да
спомињу
на
малој
Миси
имена
тих
људих
...
Још
се
приповида
о
њему
у
Зврљеву
да
је
липо
пива
уз
гусле
,
по
влашки
,
и
да
је
мога
дозвати
човика
на
једну
уру
далечине
,
тако
је
јак
глас
има
.
“
„
Фра-Мартин
,
(
1545
.
✝
1565
.
✝
1630
.
)
.
Жупникова
је
у
...
Бижа
је
од
Турака
прико
воде
два
пута
...
Бија
је
рањен
из
пушке
од
Ришћанах
...
Има
један
запис
од
њега
:
да
није
никада
окусија
рибе
,
ни
варене
,
ни
печене
,
ни
морске
,
ни
ричке
,
јербо
је
није
мога
поднити
,
што
је
баш
један
чудан
секрет
од
нарави
!
“
„
Фра-Јерица
,
(
1631
.
✝
1652
.
✝
✝
1710
.
)
.
Наодија
се
у
Котарима
,
кадно
срдари
:
Јанковић
и
Накић
прогнаше
Турке
...
.
Млого
је
поднија
у
бигству
,
а
још
више
од
злих
и
коварних
људих
,
који
га
напаствоваше
за
ники
велики
грех
,
зашта
је
и
педепсан
бија
.
За
његово
вриме
,
умра
је
један
млади
Јерковић
у
манастиру
,
као
дијак
,
а
други
Јерковића
дитић
побига
је
из
манастира
,
те
се
само
трећи
заредија
...
При
сврси
бија
је
фра-Јерица
исповидник
Бискупа
и
од
њега
пуно
љубјен
...
“
„
Фра-Бортул
,
(
1709
.
✝
1729
.
✝
✝
1776
.
)
.
Ови
славни
редовник
,
кад
је
била
велика
глад
,
привеја
је
млого
фамилијах
из
грчке
вире
у
нашу
католичку
.
Зато
га
је
ђенерал
нашега
реда
зва
у
Рим
и
приказа
С
.
О
.
Папи
Клементу
,
и
учинили
су
му
млого
почасти
,
али
је
у
повратку
,
путујући
из
Задра
па
коњу
,
па
и
уломија
ногу
,
од
шта
је
дуго
болова
...
.
Кад
је
јопет
била
глад
(
1756
)
,
он
је
закупија
жито
и
прода
га
добро
пуку
,
а
за
добит
купија
је
,
у
горњем
крају
,
манастиру
винограде
,
који
данаске
вриде
прико
30
.
000
ф
.
“
„
Фра-Вићенцо
,
(
1774
.
✝
1793
.
✝
✝
1835
.
)
.
Кад
је
Принцип
пропа
,
одија
је
с
осталом
Господом
Далматинском
к
Свитлој
Круни
Бечкој
,
ради
покорења
Далмације
ћесару
,
како
биху
послате
Депутације
од
све
Далмације
.
Бија
је
код
Круне
на
ручку
и
разговара
се
с
Њом
...
Када
Францези
забранише
наш
С
.
Ред
,
он
оста
сам
у
манастиру
за
8
година
а
Редовници
се
разбижаше
по
жупах
...
У
то
је
вриме
притрпија
млого
од
ришћанских
ајдуках
,
који
онда
биснише
страовито
.
У
једноме
сусриту
речени
ајдуци
одсикоше
му
десно
уво
и
оста
без
ува
до
смрти
.
“
-
-
-
У
наше
доба
има
десетак
кућа
Јерковића
,
али
се
већ
од
поодавна
дијеле
на
три
гране
,
које
се
презивљу
:
Брзокуси
,
Зубаци
и
Кркоте
...
Могао
би
ко
,
због
тијех
надимака
,
помислити
,
е
су
Јерковићи
презрени
међу
својим
земљацима
,
а
то
није
истина
.
Не
само
по
жупама
св
.
Фране
,
него
чак
и
у
Зврљеву
,
нико
никога
не
зове
правијем
презименом
,
ни
правијем
именом
,
него
свако
чељаде
има
надимак
.
Исти
фратри
,
и
ако
су
,
послије
Бога
,
највише
штовани
,
не
могу
измаћи
томе
народњем
крштењу
.
То
је
,
дакле
,
просто
обичај
,
њеки
зао
обичај
,
ако
ћете
,
али
ништа
друго
.
А
да
је
кућа
Јерковића
заиста
у
пуку
поштована
као
света
лоза
,
томе
има
сила
потврда
,
а
ми
ћемо
одабрати
само
двије
,
три
.
Прво
и
прво
,
не
само
у
Зврљеву
,
него
и
по
околини
,
кад
се
што
прича
из
старине
,
обично
се
додаје
:
„
то
је
било
у
вриме
фра-
Мартина
Брзокуса
,
или
фра-
Бортула
Зубаца
,
или
фра-
Вице
Кркоте
,
“
итд
.
—
баш
као
кад
Бошњак
рече
:
„
за
Кулина
бана
“
а
Херцеговац
:
„
у
доба
херцега
Шћепана
!
“
...
Друго
,
Милушани
,
људи
јако
„
приватљиви
“
(
како
се
онамо
каже
за
лупеже
)
радије
ће
„
приватити
“
Јерковићима
одојче
,
него
ли
другоме
коме
овцу
јаловицу
,
е
увјерени
,
да
је
месо
од
Јерковића
стоке
много
слађе
од
меса
ичије
друге
стоке
.
Још
један
примјер
,
пак
је
доста
.
Прије
њеколико
година
спорјечка
се
један
Јерковић
са
њекијем
сусједом
.
Јерковић
се
нашао
прзница
,
те
удари
сусједа
,
а
овај
имао
у
руци
сјекиру
,
па
замахне
оштријем
пут
Јерковића
,
али
се
брзо
предомисли
и
обрне
ушице
,
пак
ушицама
звизне
Јерковића
по
челу
и
убије
га
.
Питан
у
суду
,
зашто
то
тако
учини
,
убица
одговори
:
„
Није
ми
,
валај
,
жа
,
шта
сам
га
убија
,
али
не
би
никад
прижалија
,
да
сам
му
крв
пролија
,
јер
је
њиова
крв
тешка
и
деветом
колину
“
...
Јерковића
се
сој
разликује
по
многом
чему
од
осталијех
досељенијех
и
старосиоцких
братстава
.
Брзокуси
и
Зубаци
махом
су
кракати
,
дуга
врата
,
коштуњави
и
космати
.
Кркоте
су
,
већијем
дијелом
,
малога
раста
,
једри
и
голопузасти
.
Сви
Јерковићи
имају
велике
зубе
,
и
готово
сваки
је
мало
развратастијех
уста
,
смеђе
длаке
и
сијеријех
очију
.
Сви
су
веома
ништи
духом
(
у
јеванђелском
значењу
)
,
мирољубиви
,
слаткохрани
,
и
врло
мало
„
приватљиви
.
“
Само
се
по
себи
разумије
,
да
је
међу
Јерковићима
најодабранија
она
грана
,
од
које
је
живи
фратар
.
Фра-Вице
,
(
1774
.
✝
1793
.
✝
✝
1835
)
,
онај
,
којему
су
„
ајдуци
одсикли
десно
уво
и
који
оста
без
ува
до
смрти
“
био
је
Брзокус
.
А
Брзокус
бјеше
и
фра-Брне
(
ИИИ
)
,
(
1819
.
✝
1838
.
✝
✝
?
)
.
Овај
пошљедњи
имао
је
три
брата
:
Јеру
,
Јуру
и
Бару
,
или
како
се
у
Зврљеву
зваху
:
Кушмеља
,
Чагаља
и
Шунду
.
Кушмељ
,
зато
што
бијаше
веома
рутав
,
Чагаљ
с
тога
што
је
био
сух
као
кука
,
а
Шунда
,
због
тога
што
је
говорио
кроз
нос
.
Пошто
је
овога
вијека
свети
чин
био
у
грани
Брзокуса
,
а
Кушмељ
био
старјешина
у
братству
,
—
ми
ћемо
о
њему
и
његовој
породици
проговорити
на
по
се
,
у
овој
другој
глави
.
ИИ
.
КУШМЕЉ
И
КУШМЕЉИЋИ
.
Јере
Јозов
Јерковић
,
Брзокус
,
Кушмељ
,
бјеше
штапоног
,
врата
као
у
дивокозе
,
главе
округле
и
тврде
,
да
је
могао
њом
букову
даску
разбити
.
Риђи
му
брци
затискиваху
ноздре
и
допираху
до
ушију
.
Зубима
могаше
нагристи
плету
,
а
шакама
сломити
чврсту
сухорицу
.
Могао
је
појести
печено
двизе
,
али
пити
је
слабо
могао
.
Поред
свега
тога
бјеше
мирњачина
,
те
га
је
ситна
и
жољава
Барица
,
жена
му
,
или
како
је
зваху
:
„
Осињача
“
(
због
зеленијех
очију
)
,
могла
карати
до
миле
воље
...
Кушмељ
живљаше
понајбоље
међу
својима
,
а
бијаше
одијељен
од
браће
.
А
како
богатство
није
на
одмет
ни
у
светој
лози
,
и
како
је
вриједио
знати
,
колико
треба
да
човјек
има
,
па
да
буде
најбогатији
у
Зврљеву
,
чујте
,
шта
је
било
његово
.
Од
непокретнијех
добара
Кушмељ
имадијаше
:
кућу
под
плочом
,
петнаест
лаката
дугу
;
уз
кућу
наслон
;
под
кућом
врт
и
десетак
дана
грохота
,
као
што
је
сва
земља
у
Зврљеву
;
под
бријегом
,
око
петнаест
мотика
винограда
и
њешто
загајене
ограде
.
Од
кретног
иметка
имао
је
:
жену
Осињачу
,
три
сина
,
двије
кћери
,
двије
краве
,
двадесеторо
вуњачи
,
двоје
магаради
и
свињу
за
посјек
.
У
родној
години
Кушмељ
се
могаше
исхранити
својим
житом
до
Божића
,
а
од
тада
до
Петрова-дне
,
намириваше
кутње
потребе
,
продавши
вино
,
ако
је
и
оно
родило
,
продавши
вуну
и
смок
,
продајући
воће
кад
му
је
доба
,
и
дрва
преко
све
године
у
граду
.
Уз
то
,
Осињача
је
ткала
по
вас
дан
,
а
њезино
је
ткање
било
на
цијени
.
Ето
тако
се
у
кући
Кушмељевој
састајао
крај
с
крајем
,
у
родној
години
.
До
душе
њихове
потребе
не
бијаху
превелике
.
Нека
је
свагда
пуре
изобила
,
свечаником
по
мало
мрса
и
по
мало
комињака
,
да
се
залије
сухи
залогај
;
нека
је
мркадине
,
да
се
тијело
покрије
,
—
па
доста
!
По
томе
можете
судити
,
како
су
животарили
Чагаљ
и
Шунда
,
а
како
и
сви
остали
Јерковићи
.
Али
сиромаштина
није
срамота
никоме
,
а
најмање
светој
лози
!
...
А
кад
би
љетина
издала
?
А
кад
би
љетина
издала
,
богме
,
и
онда
се
њекако
долазило
крају
.
Осињача
би
ткала
по
вас
дан
и
по
сву
ноћ
,
магарци
,
натоварени
дрвима
и
за
њима
Кушмељ
,
касаху
чешће
пут
варошице
,
а
,
што
је
најглавније
у
таквој
невољи
,
и
Кушмељ
и
Осињача
и
Кушмељићи
стегли
би
се
у
појасу
.
Душа
ваља
,
у
злој
години
фра-Брне
је
помагао
највише
старијега
брата
,
поњешто
и
ону
двојицу
.
То
је
дујо
чинио
као
добар
човјек
,
али
томе
бјеше
и
један
крупан
узрок
,
-
није
вајде
крити
.
Рекосмо
попријед
,
да
су
Јерковићи
маличак
прихватљиви
,
а
глад
је
глад
,
а
људи
су
људи
,
па
ето
фратру
бруке
готове
,
ако
не
претече
зло
!
Сад
да
пријеђемо
на
оно
,
што
је
претежније
.
Кушмељ
као
да
бјеше
и
најпоштенији
међу
својим
земљацима
.
Велимо
:
„
као
да
бјеше
,
“
јер
не
знамо
поуздано
.
Он
се
клео
,
да
никад
никоме
није
ништа
украо
,
осим
стричевима
двије
козе
,
и
то
прије
но
што
се
оженио
,
и
то
по
наговору
покојног
стрица
Јурете
;
али
су
се
и
Зврљевљани
клели
,
да
он
има
на
души
бар
тридесет
грла
,
што
ситне
,
што
крупне
стоке
,
и
још
многе
манастирске
ствари
.
Сад
,
ко
би
у
том
могао
право
пресудити
?
Одиста
се
претјеривало
и
с
једне
и
с
друге
стране
.
Тако
је
канда
и
царска
власт
мислила
,
те
пребивши
на
полак
и
узевши
на
ум
,
да
кад
је
човјек
из
Зврљева
,
а
није
прихватио
више
од
петнаест
глава
животиње
,
да
тај
човјек
није
прешао
из
граница
честитости
,
те
да
може
бити
народнијем
главаром
.
И
постави
власт
Кушмеља
кнезом
у
Зврљеву
.
А
Зврљевљани
у
тој
прилици
рекоше
:
„
Лако
је
оному
бити
светац
,
коме
је
Бог
отац
!
“
Бива
:
„
Фра-Брне
је
Бог
,
пак
ти
је
лако
,
Кушмељу
!
“
А
и
јест
фратар
Кушмеља
љубио
мимо
браћу
и
мимо
све
рођаке
,
љубио
га
је
„
као
крух
вино
.
“
Само
да
знате
,
колико
је
пута
с
њим
јео
,
баш
с
њим
за
једнијем
столом
и
у
манастиру
и
по
жупама
!
С
њим
је
и
путовао
.
Два
пута
идоше
заједно
чак
до
Задра
!
Он
га
је
од
дуга
ослободио
,
он
му
је
кров
поплочао
,
он
стоку
купио
,
његова
га
је
препорука
дигла
на
кнештво
,
итд
.
Чагаљ
,
Шунда
,
Кљако
,
Рдало
,
Ркалина
,
Рора
и
сви
остали
изданци
светога
коријена
не
завиђаху
Кушмељу
толико
ни
једено
јело
,
ни
путовани
пут
,
ни
одужени
дуг
,
ни
покривени
кров
,
ни
запаћену
стоку
,
ни
стечено
кнештво
,
све
му
то
не
завиђаху
толико
,
колико
њешто
,
чему
се
Кушмељ
надао
.
А
Кушмељ
и
Осињача
зебли
су
у
срцу
,
да
им
се
надање
неће
обистинити
.
О
томе
су
сваког
вечера
говорили
,
а
увијек
једно
те
једно
.
Не
само
што
сваке
боговјетне
ноћи
понављаху
исте
мисли
,
него
понављаху
исти
истовјетни
низ
ријечи
,
тако
да
им
дјеца
научише
на
памет
те
разговоре
,
баш
као
какве
молитве
.
По
вечери
жена
би
започела
:
—
Чмањак
није
за
то
!
Аја
,
брате
,
аја
,
аја
,
аја
!
Овако
слаб
и
бедуаст
,
нити
би
умија
стрицу
чизме
очистити
,
нити
би
мога
воде
допити
,
ни
камару
помести
,
а
камо
ли
да
се
диже
у
зору
да
звони
Здраву
Марију
,
а
камо
ли
да
прати
пишице
стрица
,
кад
дигод
на
коњу
пође
,
а
камо
ли
да
буде
свуда
скоком
,
куда
редовници
оком
,
ка
шта
је
,
боме
,
ред
најмлађем
дијаку
!
Аја
,
брате
!
А
и
да
није
свега
тога
,
него
да
га
пуште
да
ластвује
,
па
да
само
књигу
учи
,
зар
би
ово
теле
божје
икад
књигу
научило
?
Ма
на
кога
си
се
уврта
,
не
било
те
!
...
.
Послије
тијех
ријечи
настао
би
тајац
,
и
сви
би
се
погледи
стекли
на
Чмањка
,
а
он
би
оборио
главицу
,
знајући
лијепо
,
да
је
крив
,
што
дође
на
свијет
слабуњав
и
„
бедуаст
“
...
Томе
дјетету
,
право
име
бјеше
:
-Јозица
.
Материно
питање
:
„
на
кога
се
увргао
,
“
имало
је
заиста
смисла
.
Јозици
је
било
већ
тринаест
година
,
а
глава
му
не
бјеше
већа
од
добре
крушке
,
а
према
глави
све
остало
тијело
,
и
трбух
му
утонуо
при
ртењачи
,
—
еле
,
шака
јада
,
сашта
га
и
прозваше
Чмањком
...
За
тијем
би
Кушмељ
,
уздахнувши
најприје
што
дубље
може
,
пробесједио
овако
:
—
Бакоња
,
Бакоња
,
несритно
дите
!
Ти
би
све
мога
,
што
Чмањак
не
може
,
мога
и
тер
како
,
да
те
враг
није
обрнуја
на
своју
!
...
Бакоња
,
врат
сломија
,
оћеш
ли
се
икад
оканити
галијотства
,
оћеш
ли
се
икад
памети
дозвати
?
...
.
Бакоња
,
гром
те
убија
!
Ти
ћеш
зло
свршити
,
на
вишалима
ћеш
свршити
,
ка
нико
твој
!
Ти
си
приличнији
за
ајдука
,
него
ли
за
редовника
,
ти
ка
да
си
по
сто
пута
од
ришћанске
крви
!
...
.
Несритно
дите
!
Несритно
дите
!
Убија
те
гром
!
...
Рекавши
то
,
Кушмељ
би
обично
бризнуо
у
план
,
а
Бакоњи
ни
бригеша
за
то
,
но
би
се
раскорачио
и
гледао
мало
подругљиво
»
ћаћу
.
«
Иве
,
или
Бакоња
,
„
второрођени
“
син
Кушмељев
,
бијаше
од
дванаест
година
колико
друго
напредно
дијете
од
петнаест
,
румен
и
збојит
,
живолазан
,
весео
и
готов
увијек
на
„
галијотство
.
“
Он
је
одметао
каменом
и
старијима
од
себе
,
одскакао
и
у
трци
утјецао
свијем
својим
врсницима
,
могао
се
попети
на
дрво
као
вјеверица
,
могао
је
узјахати
гола
коња
,
а
имао
је
срца
да
се
побије
и
с
којим
бркоњом
.
У
цијелом
Зврљеву
не
бијаше
дјетета
,
које
не
би
имало
биљеге
од
Бакоњине
руке
,
али
и
његово
тијело
бјеше
пуно
можуља
,
ама
се
никад
не
утече
оцу
,
да
га
он
брани
,
него
се
светио
сам
,
колико
је
могао
,
и
трпио
јуначки
.
А
највише
га
одликоваше
од
друге
дјеце
његова
тврда
воља
;
што
би
наумио
,
то
би
и
учинио
,
па
му
стотину
сметња
на
путу
било
;
што
би
хотио
затајати
,
не
би
одао
,
па
да
га
на
муке
мећеш
.
По
њекад
би
засуо
ријечима
,
а
по
гдјекад
постао
би
мучаљив
,
као
станац
камен
.
То
је
све
чудновато
,
али
је
чудноватије
,
што
је
Бакоњу
Осињача
више
љубила
но
и
Кушмеља
и
Чмањка
и
двије
кћери
Галицу
и
Криву
.
Не
ћаше
дати
прст
један
његов
за
које
од
њих
,
а
прегорјети
ћаше
све
скупа
за
његову
лијепу
главу
.
Планула
би
,
кад
би
и
мало
што
скривиле
цурице
,
искалила
би
се
на
свима
у
кући
,
кад
бијаше
љута
,
а
Бакоњи
не
само
што
никад
не
рече
грке
ријечи
,
но
га
је
заклањала
у
свакој
прилици
,
и
онда
,
кад
је
његово
галијотство
било
и
сувише
очито
.
Колико
и
колико
пута
Кушмељу
преври
,
па
скочи
да
истуче
„
несритно
дите
“
,
а
Осињача
се
онда
накостријеши
пут
мужа
,
баш
као
квочка
бранећи
пилад
.
А
рекосмо
попријед
,
да
се
силни
кнез
Кушмељ
бојао
жољаве
Осињаче
!
Ђаво
нека
разумије
,
како
је
то
могло
бити
,
али
ви
ћете
разумјети
,
да
је
маломе
с
тога
лако
било
раскорачити
се
и
слушати
подругљиво
очине
пријекоре
...
Послије
Бакоње
,
најмилији
бјеше
матери
подјевојчар
Шкембо
(
или
Роко
)
,
дјетенце
од
четири
године
.
Пошто
би
се
Кушмељ
исплакао
,
узела
би
она
Шкемба
преда
се
,
па
му
почни
овако
тепати
:
—
Ево
,
ко
ће
бити
наш
редовник
,
наш
бискуп
,
наша
круна
!
...
.
Је
ли
да
оцес
,
мој
копицане
(
копрцане
)
?
Ја
шам
маји
,
маји
,
маји
,
маји
,
па
цу
бити
вики
,
вики
,
вики
,
па
цу
бити
бикуп
,
бикуп
,
бикуп
!
Дусо
материна
,
сице
материно
,
дико
наша
!
...
.
—
Па
онда
:
цмок
!
цмок
!
цмок
!
ижљуби
га
и
љуљушкај
,
докле
не
заспи
...
—
Бог
ће
све
на
добро
управити
!
рекао
би
најпослије
кнез
,
након
дугог
размишљања
.
—
А
да
ко
него
Бог
!
прихватила
би
зијехајући
Осињача
,
па
би
сви
легли
.
Тако
је
за
дуго
трајало
под
кровом
најстаријег
Брзокуса
,
а
тако
хоћаше
трајати
још
,
да
се
не
догоди
њешто
.
ИИИ
.
И3БОР
.
Бјеше
у
почетку
јесени
.
Једнога
раднога
дана
одмах
по
сунчаном
смирају
,
Кушмељ
и
његови
окупили
се
око
трпезине
,
на
којој
се
димљаше
пура
у
дрвеној
здјели
.
Сјевер
је
јако
дувао
.
Прије
но
што
ће
сјести
да
једу
,
зачатише
сви
једногрлице
„
оче
наш
“
и
баш
изрекли
„
приђи
краљевство
твоје
,
“
кад
ли
Бакоњино
танко
ухо
,
кроза
сву
вјетрену
хупу
,
чу
коњски
бахат
,
те
потече
к
вратима
,
пак
викну
:
—
Фра-Брне
!
!
Кушмељ
и
Осињача
истрчаше
у
авлију
и
видјеше
—
прво
што
видјеше
,
бјеше
најдебљи
дио
фратров
,
јер
кулаш
обрнуо
сапи
вратима
,
а
фратар
се
повио
на
кулашу
,
па
с
натегом
извлачи
десну
ногу
из
узенђије
.
Сејиз
,
њеко
црномањасто
момче
,
одјевено
по
котарску
,
са
читом
кубура
за
пашњачом
,
држаше
коња
за
узду
.
Кушмељ
допаде
,
извуче
братову
ногу
,
па
обухватив
га
око
широког
струка
,
поможе
му
да
сиђе
.
Па
онда
се
браћа
пољубише
у
сумит
два
пута
.
Осињача
цјелива
дјевера
у
руку
,
а
Бакоња
принесе
к
уснама
коноп
,
којим
се
опасују
фрањевци
.
Фра-Брне
,
бјеше
свом
главом
мањи
од
брата
,
али
кад
би
Кушмељ
обријао
брке
,
па
му
се
надули
образи
,
шија
,
трбух
,
и
—
сапи
,
био
би
исти
фра-Врне
.
-
Бижмо
у
кућу
,
е
помете
!
рече
духовник
,
па
дода
с
прага
:
ваљен
Исус
!
—
Вазда
Исус
и
Марија
!
прихватише
Кушмељ
и
Осињача
.
Она
збуњена
стаде
се
мувати
по
кући
не
знајући
шта
ће
.
—
Па
како
?
како
?
пита
дујо
.
—
Вала
Богу
и
присветој
Дивици
,
није
зла
!
Јето
,
глади
није
,
а
болести
није
,
па
се
животари
,
вели
кнез
Кушмељ
.
—
Деде
,
невисто
,
метни
мало
сукна
на
столицу
!
рече
фра-Брне
.
Осињача
прострије
„
кличано
“
ракно
.
—
Та-ко
!
рече
фратар
.
Сад
ми
изуј
чизме
и
метни
ми
кладу
под
ноге
,
тако
.
Е
,
сад
запали
свићу
!
У
свакој
католичкој
кући
налази
се
по
једна
воштаница
,
освећена
на
Сретење
(
на
Канделору
)
,
а
чува
се
у
кући
,
за
употребу
самртницима
.
Осињача
се
прекрсти
и
прошапута
:
опрости
,
Боже
и
мајко
Канделорице
!
па
запали
свијећу
и
усади
је
у
чашу
жита
.
Брне
наслонио
плећа
на
повију
од
троножне
столице
,
преплео
прсте
на
трбуху
и
обрће
палац
око
палца
.
Сејиз
унесе
бисаге
,
а
Бакоња
седло
.
—
Не
знам
шта
ћу
!
рече
Кушмељ
чешкајући
се
но
глави
.
Хоћеш
ли
да
закољем
једну
кокошицу
?
-
Бог
с
тобом
!
одговори
фратар
.
Јеси
ли
при
себи
?
Није
ли
данас
петак
...
Не
мисли
ти
за
вечеру
...
Камо
вам
остала
дица
?
-
Сраме
се
,
па
се
сакрила
иза
таре
,
вели
домаћица
.
-
Ајде
вечерајте
,
живи
били
!
Стипане
,
дај
да
се
и
ми
заложимо
.
И
ти
ћеш
са
мном
вечерати
,
Јеролиме
.
Домаћица
метну
своју
здјелу
на
тле
,
а
трпезицу
донесе
пред
дјевера
,
па
онда
доведе
:
Чмањка
,
Шкемба
,
Криву
и
Галицу
,
да
пољубе
коноп
стричев
.
Стипан
извуче
из
бисага
једну
гуку
,
завијену
у
хартију
,
коју
одмота
.
Бјеху
три
печене
пастрмке
.
За
тијем
,
извади
десетак
јаја
,
један
сирац
,
пријесну
погачу
,
виљушку
,
нож
и
чашу
.
Кушмељ
,
чешкајући
се
једнако
по
глави
,
биће
мислио
:
„
Лако
је
тако
постити
!
“
—
Оди
,
Јеролиме
,
сиди
,
вели
фра-Брне
.
—
Ма
,
ја
...
онај
...
.
као
...
—
поче
се
нећкати
.
—
Оди
,
оди
!
Сиди
и
ти
,
Стипане
,
с
намикаре
.
И
сва
тројица
сложише
.
На
пољу
се
надимаше
вјетар
на
махове
,
те
трескаше
вратницама
.
Торни
пас
Кушмељев
вијаше
у
наслону
.
Осињача
је
шаптала
с
дјецом
,
а
Бакоња
заборавио
на
јело
,
па
зинуо
пут
стрица
.
Бакоња
је
мислио
,
како
је
лијепо
бити
фратром
!
Како
је
лијепо
јахати
добра
коља
,
водити
уза
се
сејиза
,
носити
чисто
рубље
,
спавати
на
меку
,
у
сувоти
и
топлини
,
јести
меса
и
рибе
,
пити
вина
и
кафе
сваког
боговјетног
дана
!
Како
ли
је
лијепо
да
те
свуда
народ
поздравља
!
Из
далека
људи
скидају
капе
,
а
жене
се
клањају
!
Ко
ти
се
примакне
,
љуби
ти
руку
и
коноп
око
појаса
!
...
Бакоња
дубоко
уздахну
.
—
Шта
ти
је
?
Зашто
не
идеш
?
запита
га
мати
.
Бакоња
одмахну
главом
.
До
мало
отворише
се
врата
и
уђе
гомила
Јерковића
.
Први
уђоше
:
Чагљина
и
Шунда
.
За
њима
Кљако
и
Рдало
,
са
двојицом
својих
момака
.
Па
онда
пет
Кркотића
:
Ркалина
и
Рора
са
своја
три
сина
.
Један
за
другим
сваки
назва
:
„
ваљен
Исус
!
“
и
сваки
пољуби
фратра
у
руку
,
па
посједаше
.
—
Како
,
Јуре
?
Како
,
Баре
?
Како
,
Шимета
?
Како
,
Вице
?
.
.
Како
сви
?
пита
фра-Брне
.
—
Вала
Богу
и
Дивици
,
са
здрављем
смо
добро
,
а
мучимо
се
како
можемо
,
одговори
Чагљина
у
име
свију
.
—
Тако
!
рече
фратар
и
настави
јести
.
Братственици
извадише
луле
с
кратким
камишићима
,
те
закурњавише
.
Пошто
се
нагледаше
„
вра-Наћвара
“
(
то
је
био
надимак
Брнин
)
погледи
им
се
стекоше
врху
огњишта
,
гдје
вишаше
њеколико
бутина
овнујских
и
свињских
поребрина
.
Једно
момче
Кркотића
,
гледајући
то
,
шапну
најближем
:
„
Гледај
,
молим
те
,
блага
Божјег
у
губавога
Кушмеља
!
“
—
„
Еј
,
да
није
кров
поплочан
,
или
бар
да
је
шира
баџа
!
“
одговори
онај
уздахнувши
.
Пошто
она
тројица
поједоше
рибу
,
домаћин
дохвати
с
полице
један
земљани
врч
,
духну
у
њ
,
и
нагло
одмахну
главом
,
јер
милиони
зрнаца
прашине
излетјеше
из
њега
.
Бакоња
приђе
ка
оцу
са
воштаницом
те
обојица
отидоше
ка
бачвама
,
које
бјеху
иза
разбоја
.
Свијећа
се
угасн
,
те
Кушмељ
рече
:
—
Запали
је
јопет
,
враг
је
однија
!
—
Однија
ти
памет
,
бештијо
мушка
!
рече
тихо
Осињача
.
Зар
се
канделорица
придаје
врагу
—
Право
кажеш
,
невисто
!
рече
гласно
Ркалина
.
Гријота
је
свићу
грдити
и
кад
није
канделорица
,
а
камо
ли
још
вриђати
Бога
,
прид
дичицом
и
прид
дуовником
.
—
Валај
смо
баш
бештије
,
кад
се
ни
прид
редовницима
не
можемо
уздржати
!
А
да
шта
лајемо
,
кад
нас
они
не
чују
?
додаде
Кљако
.
Хоћаху
одиста
,
Рдало
,
Рора
и
Чагљина
сваки
по
њешто
још
рећи
,
да
се
фратар
не
бијаше
заговорио
са
сејизом
,
те
их
не
слушаше
.
—
Тако
!
вели
фра-Брне
,
дигнувши
чашу
вина
према
оку
.
Је
ли
ово
старо
вино
,
или
је
ново
,
а
,
Јеролиме
?
—
Јест
,
старо
...
није
,
него
ново
...
није
баш
ни
старо
ни
ново
!
одговори
кнез
Кушмељ
,
толико
се
бјеше
збунио
од
љутине
због
замјерака
братственика
.
—
Како
то
?
—
рече
Брне
.
Није
ни
старо
ни
ново
?
па
не
сачека
одговора
,
но
испи
чашу
,
и
остави
је
пред
Стипана
.
—
Јево
видиш
,
како
.
Притекло
ми
је
пет
барила
од
лањскога
,
а
цина
му
је
била
пала
прид
тргање
,
те
ти
га
ја
смишај
с
новим
;
а
новога
сам
наша
тринаест
барила
,
те
ти
ја
све
успи
у
ону
бачву
;
а
она
бачва
бере
мало
више
од
18
барила
,
те
ти
ја
...
—
А
је
ли
чему
?
прекиде
Осињача
,
питајући
фратра
.
—
Вире
ми
,
није
лоше
!
одговори
Стипан
па
поче
љуштити
јаја
.
—
Таа-а-ко
!
А
оћеш
ли
дати
браћи
да
сквасе
грла
?
...
Јесте
ли
вечерали
,
људи
?
—
Јесмо
,
јесмо
!
—
Таа-а-ко
!
Па
дај
да
пију
!
—
Вала
!
вала
!
Кушмељ
узе
бардак
испред
дјеце
,
па
крену
пут
бачве
,
али
га
Ркалина
устави
.
—
Нећемо
да
мишаш
с
тим
комињаком
!
Аја
!
—
Нама
комињака
и
код
куће
притиче
!
викну
Чагљима
.
—
Не
,
не
,
заграјаше
сви
.
Кушмељу
би
као
да
га
пчела
упече
уврх
носа
,
те
одиже
образе
и
брке
,
а
зубе
искези
,
па
им
вели
:
—
Ма
,
људи
,
шта
ће
вам
цило
вино
.
Овди
нема
ни
дви
чаше
дропињака
!
—
Има
,
крижа
ми
,
готово
пун
бардак
!
рећи
ће
њеки
Зубатац
,
наднијевши
се
.
Сви
прснуше
у
смијех
.
Осињача
истрже
мужу
суд
из
руке
,
преручи
комињак
,
па
оде
к
бачви
.
Сви
повукоше
душу
у
се
,
те
се
чуло
,
како
млаз
шиче
.
„
Бра-Наћвар
“
у
толико
извадио
њеки
лист
,
па
стаде
читати
.
Чагљима
примивши
од
снахе
пун
бардак
,
устаде
и
скиде
капу
.
Сви
поустајаше
и
поскидаше
капе
.
Фратар
,
не
дижући
главе
,
рече
:
—
Стипане
,
намири
коња
!
То
је
најглавније
.
За
тим
се
побрини
за
моју
ложницу
одма
!
Момак
изађе
,
а
за
њим
и
Бакоња
.
Чагљина
се
накашља
,
онако
,
како
се
чини
,
кад
се
хоће
да
привуче
чија
пажња
.
А
кад
то
не
поможе
,
он
зовну
:
—
О
,
вра-Брне
!
Фратар
диже
главу
.
Брат
му
тад
започе
:
-
У
здравље
ваше
миле
добродошлости
,
ка
шта
је
у
вике
било
наше
драге
добропрошлости
,
јер
она
увик
наше
жеље
и
нашу
душу
ислиђује
,
јер
она
оди
и
броди
међу
нама
гришнима
,
баш
ка
мудрост
међу
воловима
,
да
нас
проведри
и
просвитли
,
ружа
наша
,
ка
свића
кроза
дим
од
тамјана
!
По
том
,
да
ти
буде
у
свру
,
прид
Богом
,
прид
царом
,
прид
бискупом
,
провинцијалом
,
гвардијаном
,
народом
и
на
ономе
свиту
за
живот
,
а
на
овоме
за
душу
!
По
томе
,
ка
шта
си
се
стега
светим
конопом
,
да
стегнеш
бољитак
,
зачетак
,
вировање
и
стрпљење
и
свако
благословљење
;
јер
душа
не
уми
ди
су
дви
,
јер
на
крају
виси
покајање
и
мољење
;
а
свра
је
велика
,
да
ти
,
ружо
наша
,
будеш
доша
ка
вист
благовист
од
диве
Марије
,
од
Исуса
слаткога
,
од
Јозефа
праведнога
!
По
том
,
како
је
Исус
сакрушија
богољубну
змију
,
тако
је
у
своја
грка
јуста
метнуја
киту
цвића
,
а
проклети
сотона
просуја
отров
!
Ка
што
су
вридни
били
сви
паши
мисници
,
двадесет
и
три
до
тебе
,
тако
ће
и
након
тебе
!
А
ти
,
писме
пиваш
и
молитве
диваниш
.
Ка
Бог
што
све
зна
,
—
јер
мудрос
,
честитос
,
богољубнос
,
скрушенос
,
крипос
,
липос
,
милос
,
душевнос
,
радос
,
понизнос
,
у
теби
су
ка
у
врићи
!
А
по
том
и
по
том
,
наш
драги
и
благословени
,
славни
,
вирни
и
мирни
,
ка
што
си
носија
,
посија
,
просија
,
разносија
,
долика
до
воде
,
горика
до
брда
,
дакле
,
у
глави
чујеш
,
а
у
ушима
видиш
,
а
под
петама
је
лако
ономе
ко
је
обувен
,
а
у
души
ко
је
крижом
умијен
,
дакле
,
нека
се
личи
кога
боли
овом
светом
свром
,
ка
ти
вра-Брне
,
ка
и
они
наши
сви
прошли
дуовници
!
Дакле
:
алвундандара
,
живија
наш
дични
вра-Брне
!
—
Живија
!
узвикнуше
Јерковићи
.
—
Ко
ће
напити
ка
он
!
вели
Ркалина
,
машући
главом
.
—
Нико
ка
он
!
—
Виру
му
његову
,
да
је
учија
,
каква
би
то
глава
била
!
—
Ја
сам
му
мало
коју
рич
разумија
!
—
А
ја
баш
ништа
!
И
сви
се
дивише
томе
говору
,
који
не
разумјеше
,
—
јер
по
жупама
светог
Фране
,
кад
се
напија
учену
човјеку
,
или
кад
се
у
каквој
претежнијој
прилици
говори
пред
ученијем
људима
,
треба
говорити
,
да
други
не
разумију
.
А
Чагљина
бијаше
прави
вјештак
у
томе
,
такав
вјештак
,
да
он
сам
није
разумијевао
,
шта
је
говорио
.
Он
је
тако
дваш
триш
,
бесједио
у
манастиру
,
а
њеколико
пута
у
граду
приликом
опћинских
избора
,
и
увијек
бјеше
потресен
највише
он
,
па
сви
они
,
који
би
га
најмање
разумјели
.
Бесједник
нагну
бардаком
.
А
као
да
ни
у
томе
послу
не
бјеше
пошљедњи
,
јер
му
јабучица
скакаше
кроза
дугачко
грло
,
од
котлаца
до
подбратка
.
Пошто
предуши
,
хукну
,
и
додаде
суд
брату
Шунди
.
—
Ун
здрављен
вран
!
Донбро
донша
!
напи
Шунда
,
пак
одапе
ништа
слабије
од
старијега
брата
и
додаде
суд
рођаку
Ркалини
Зубацу
.
А
Ркалина
,
након
добријех
десет
гутљаја
,
додаде
суд
Осињачи
,
јер
бјеше
већ
празан
.
—
Е
,
овога
још
није
било
!
рећи
ће
Кушмељ
тихо
,
како
су
га
најближи
могли
чути
.
„
Облапорне
губе
,
дочепале
се
муктиша
,
па
нагињу
ко
ће
боље
:
кљу-ка
,
кљу-ка
,
кљу-ка
!
Ка
да
мени
с
неба
пада
!
Еј
!
еј
!
...
“
У
то
се
врати
слуга
носећи
наручје
сијена
,
којим
напуни
најбољи
кревет
.
Бјеше
их
у
кући
свега
три
,
отесанијех
сјекиром
од
буковине
,
као
што
су
обично
по
далматинским
селима
.
Поврх
сијена
,
слуга
прострије
чисте
плахте
,
које
извади
из
бисага
,
а
сврх
тога
метну
покриваче
.
За
њим
бијаше
уљегао
Бакоња
,
па
се
раскорачио
пред
прагом
,
гледајући
косо
стричеве
и
рођаке
.
Осињача
је
њешто
шаптала
с
мужем
,
пак
напуни
други
бардак
,
којијем
се
обредише
:
Рдало
,
Кљако
и
Рора
.
Па
онда
трећи
,
којим
завршише
момчад
Кркоте
и
Зубаци
.
Стипан
припали
цигару
фратру
па
се
поизмаче
.
Јерковићи
разумјеше
сад
,
да
је
близу
час
,
у
коме
ће
се
излећи
оно
,
око
чега
се
све
обртало
,
те
умукоше
,
и
погледаше
Чагљину
,
а
он
скупио
прстима
мрске
на
челу
,
као
да
прибере
мисли
.
Ови
очекиваху
,
ко
ће
први
проговорити
и
како
ће
.
Први
пробесједи
слуга
Стипан
:
—
Људи
Божји
,
ала
сте
дивљи
!
тај
ваш
дуван
смрди
,
вире
ми
,
ка
куга
,
и
штипље
за
очи
,
те
ће
трибати
растворити
врата
и
баџу
,
пошто
изађете
!
Људи
Божји
,
ала
сте
дивљи
!
На
то
се
узмигољише
,
али
мудри
Чагљина
одмах
поврне
:
—-
А
да
шта
смо
,
него
дивљи
!
Ми
смо
,
болан
,
ка
звирад
!
Па
угаси
лулу
,
што
и
други
с
мјеста
учинише
.
—
Па
онда
још
ништо
,
—
настави
Стипан
.
Ми
смо
пошли
из
манастира
у
подне
,
па
је
,
богме
,
дујо
уморан
и
он
би
лега
,
а
ви
засили
...
На
то
сви
једанак
поустајаше
.
Фратар
гледну
на
свој
часовник
и
махну
пут
њих
руком
,
али
како
у
тај
мах
разјапи
уста
,
од
зијехања
,
застадоше
сви
.
—
Останите
...
јо
...
ш
ма
...
.
а
...
ло
,
још
мало
!
Посједаше
опет
.
—
Та-а-ко
!
А
како
је
сад
ов
...
ов
.
.
?
-
И
опет
му
зијехање
прекиде
ријеч
,
али
сви
разумјеше
шта
пита
,
јер
је
гледао
Бакоњу
.
Осињача
брзо
устаде
,
поклони
се
,
стави
руке
за
појас
,
на
поче
:
—
Душе
ми
,
вра-Брне
,
право
да
ти
кажем
,
мало
је
бескаран
,
мало
је
своје
главе
,
мало
је
жив
,
живљи
од
друге
дице
,
али
,
јопет
,
даде
се
и
свитовати
,
има
нико
вриме
!
...
—
Хм
!
Та-а-ко
!
Чагаљ
се
значајно
накашља
,
што
учинише
и
сви
његови
.
—
Није
баш
по
све
лош
,
али
је
мудар
,
мој
вра-Брне
,
Дивице
ми
,
мудрији
у
многим
стварима
од
ћаће
!
.
.
—
Та-а-ко
!
Јаче
кашљање
међу
Јерковићима
.
—
Од
ћаће
и
од
других
,
вируј
ти
мени
,
вра-Брне
!
Јето
прикојуче
дошли
Личани
,
да
купују
вино
.
Јере
тражи
по
једанаест
виорина
барило
,
а
они
нуде
по
девет
.
Тако
је
трајало
све
јутро
.
Најпослинак
Јере
тијаше
да
да
,
али
му
Бакоња
рече
:
„
Не
дај
,
ћако
,
јере
сам
се
ја
прикра
,
кад
су
се
разговарали
,
па
сам
чуја
,
ди
говоре
,
да
је
вино
по
другим
селима
скупље
од
нашега
,
а
слабије
од
нашега
.
Још
рекоше
,
да
би
се
у
наше
могло
усути
трећи
дија
воде
!
“
—
Тааа-ако
,
таа-ко
,
тако
!
Ану
,
амо
,
оди
амо
,
од
’
,
од
’
,
од
’
!
рече
фратар
.
Бакоња
пољуби
стрица
у
руку
.
—
Па
шта
мислиш
,
а
?
Оћеш
ли
галијотати
,
ако
те
поведем
у
манастир
,
а
?
-
Ја
ћу
те
слушати
и
бићу
добар
!
одговори
Бакоња
,
гледајући
стрица
отворено
у
очи
.
—
Не
говори
тако
,
дивље
дите
,
него
реци
:
слушаћу
вас
,
честити
оче
,
и
бићу
вашој
доброти
припокоран
!
поправи
Стипан
.
—
Слушаћу
вас
,
честити
оче
,
и
бићу
вашој
доброти
припокоран
!
понови
Бакоња
,
и
пољуби
опет
стрица
у
руку
.
—
Тако
,
мој
липи
Стипане
,
—
рече
Осињача
—
здрављица
се
наносија
,
а
тако
ти
твоје
срићице
поучи
неуко
дите
,
јер
ми
смо
ка
говеда
...
—
Таа-ко
!
Доста
сад
!
прекиде
дујо
.
Мали
ће
доћи
на
ћуд
,
ја
се
надам
,
а
ако
ли
не
дође
,
ја
ћу
с
њим
натраг
!
А
сад
доста
и
за
доста
!
Ти
му
,
Барице
,
спреми
мало
пртенила
и
што
знаш
,
па
нека
иђе
сутра
са
мном
.
Таа-ко
!
А
ти
ме
,
мали
,
изуј
!
Осињача
допаде
и
ижљуби
обје
руке
дјеверу
.
За
њом
приступи
Кушмељ
.
Обоје
заводњело
очима
.
Она
се
обрне
ка
слузи
,
па
хтједе
и
њега
у
руку
цјеливати
.
—
Таа-ко
!
—
Доста
,
доста
!
рече
Брне
.
Вриме
је
лећи
!
Пак
устаде
,
и
нагну
се
пут
Стипана
.
Стипан
ухвати
за
рамена
од
мантије
и
повуче
к
себи
,
те
фратар
оста
у
панталам
’
,
прслуку
и
голорук
.
Такав
се
чињаше
много
дебљи
и
као
њеко
друго
чељаде
.
Чагаљ
,
Шунда
и
Ркалина
,
шаптаху
њешто
живо
међу
собом
.
Чагаљ
упро
кажипутом
у
своје
чело
,
па
куцка
у
њ
.
Осињача
рече
дјеци
:
„
Ајте
,
пољубите
руку
стрицу
и
реците
:
вала
,
наш
липи
дујо
!
“
Чмањак
,
Кривица
и
Галица
учинише
тако
,
а
мати
диже
Шкемба
,
те
и
он
ћуки
стрика
.
-
Таа-ко
!
Ајте
лезите
!
Ајте
и
ви
,
браћо
!
—
Би
молија
за
једну
рич
!
поче
Чагљина
,
скинув
капу
и
примакнувши
се
ка
огњишту
.
Сви
се
Јерковићи
наслагаше
иза
њега
.
-
А
шта
то
,
Јуре
?
пита
немарно
дујо
,
чешући
се
по
листовима
.
-
Би
молија
,
а
прости
ка
старији
и
паметнији
.
Јево
шта
.
Ми
...
онај
...
да
речем
,
ми
јево
не
желимо
зла
никоме
,
а
телиш
својој
крви
,
своме
брату
,
али
...
али
...
—
Ајде
,
брајо
Јуре
,
ајде
кући
,
жив
бија
!
Ајте
сви
,
и
онако
је
већ
касно
!
прекиде
га
Осињача
,
блиједа
као
крпа
.
—
Али
...
триба
да
кажемо
,
да
ми
нисмо
кајели
...
—
А
шта
кајели
?
шта
кајели
?
губо
пијана
!
прекиде
га
Кушмељ
,
и
спопаде
ватраљ
.
Али
стаде
међу
њих
Шунда
и
зашунда
,
дигнувши
руку
високо
:
—
Ајан
!
Овдин
нен
понмаже
страншити
!
И
мин
монжемо
слонмити
конме
ренбра
!
И
јонш
канко
!
Алвун-дан-данра
!
!
!
—
Шта
?
викну
фратар
запрепашћен
.
Да
се
бијете
?
!
Прида
мном
?
!
Таа-ко
!
?
А
зашто
?
!
—
Прије
свега
,
реци
овој
магарчини
,
да
се
не
загони
,
јер
ако
га
сваки
прстом
довати
,
неће
остати
папричка
од
њега
!
вели
Чагљина
.
—
Таа-ко
!
...
—
А
твоје
ће
се
исто
бројати
,
ка
увик
дујо
,
али
је
добро
,
да
нас
чујеш
!
вели
Кљако
.
—
Таа-ко
!
...
—
А
њему
,
шта
ће
бити
од
ричи
?
Зашто
се
јиди
,
ако
му
је
душа
мирна
?
вели
Рдало
.
—
Таа-ко
!
...
.
—
А
најглавније
је
,
да
држи
руке
при
себи
и
језик
за
зубе
,
он
и
Осињача
,
јер
...
Ркалина
зашкргута
зубма
.
—
Таа-ако
!
...
.
—
Анко
јонпет
нансрне
,
дан
ган
звинзнем
по
ћинвенринци
,
Крнконтићу
,
динте
!
вели
Шунда
.
—
Ах
,
Исусе
!
Исусе
!
уздахну
дујо
и
стропошта
се
на
столицу
,
пак
диже
обрве
,
ваљајући
очима
с
једнога
на
другог
.
Стипан
стаде
иза
њега
,
а
Кушмељ
и
Бакоња
прислонише
се
уза
кревет
.
—
Јесам
ли
ја
међу
браћом
,
или
међу
ајдуцима
ноћас
?
поче
фратар
.
—
Мој
добри
вра-Брне
,
молим
ти
се
,
чуј
ме
!
заче
меко
Чагљина
.
Јесам
ли
ја
река
шта
рђаво
?
А
јесам
ли
и
мислија
шта
рђаво
?
А
он
нас
тира
из
куће
,
на
овај
начин
!
Ми
јесмо
у
његовој
кући
,
али
смо
се
ради
тебека
скупили
,
и
ја
имам
тебика
да
речем
ништо
,
у
име
свију
,
јер
имамо
договор
.
—
Таа-ко
!
рече
Брне
,
поврнувши
се
маличак
.
—
Тако
је
!
тако
!
заграјаше
сви
.
—
Дакле
,
јево
шта
је
.
Мало
прије
сам
река
,
да
ми
немамо
зле
примисли
на
нашу
крв
,
јер
у
крви
је
милос
и
крипос
,
а
притом
богољубнос
...
—
Немој
тако
,
немој
ка
оно
мало
при
,
него
кажи
у
кратко
и
бистро
шта
имаш
!
рече
фра-Брне
.
Шунда
одгурну
брата
,
па
ставши
на
његово
мјесто
:
—
Ум
крантко
јен
ово
:
мин
ненћемо
дан
вондиш
Банкоњу
ум
мананстир
!
—
Таа-ко
?
Ви
нећете
?
!
А
ко
мени
заповида
?
Кљако
отури
Шунду
и
стаде
на
његово
мјесто
:
—
Ми
ти
не
заповидамо
,
нити
можемо
,
али
крви
ми
Исусове
(
а
она
је
прискупа
!
)
кајаћеш
се
,
ако
га
поведеш
,
јер
ће
те
ово
дите
осрамотити
и
нас
свију
!
—
Таа-ко
!
А
ја
ћу
с
њим
натраг
,
ако
не
буде
за
то
.
-
Зло
је
и
да
пође
!
рече
Рора
.
—
Докле
га
познаш
,
може
учинити
што
се
већ
неће
моћи
исправити
!
вели
Рдало
.
—
Ма
све
су
то
празне
ричи
,
и
ја
не
знам
,
шта
оћете
најпосли
?
Жестоки
Ркалина
шкргутну
зубима
,
одгурну
све
,
пак
се
усићи
пред
фратра
.
—
Јево
мене
,
да
ти
кажем
,
без
завијања
,
најкраће
и
бистро
.
Ти
одабра
сина
Кушмељева
,
да
учи
књигу
,
па
да
с
врименом
буде
редовник
!
Ти
с
нама
вечерас
не
проговори
три
ричи
,
него
нас
задржа
,
да
видимо
твој
избор
.
Липо
!
Али
ћеш
чути
истину
,
па
чини
,
како
знаш
.
А
истина
је
ово
:
У
Зврљеву
до
сад
није
било
лупежа
,
паликуће
,
убојице
,
ни
другога
вражјега
створа
,
ка
што
ће
бити
овај
Бакоња
!
Он
се
уметнуја
на
покојног
стрица
Јурету
,
ни
узми
ни
подај
,
и
обршиће
ка
он
...
.
Кушмељ
јекну
као
рањен
во
.
Осињача
и
Бакоња
плакаху
.
Немилостиви
Ркалина
настави
:
—
То
си
ти
све
зна
,
али
ти
нама
не
вирујеш
,
него
си
се
упија
у
твога
Кушмеља
.
—
Ја
нисам
зна
то
!
—
Јеси
,
јеси
!
Јесенас
смо
ти
казали
све
потанко
.
Каза
ти
је
и
Чагаљ
и
Шунда
и
Кљако
и
Рора
и
ја
,
а
кашће
ти
и
све
село
,
јер
је
све
село
на
чуду
с
њим
!
Видиш
,
како
сад
плаче
уз
матер
,
како
се
приподобија
!
Сирома
!
А
џигерице
би
ти
извадија
за
крајцару
.
Ето
,
мати
му
прича
,
како
је
мудар
,
како
се
привука
,
да
слуша
,
шта
Личани
говоре
,
а
неће
да
каже
да
им
је
укра
из
кола
два
пршута
и
да
су
и
’
заједно
појили
...
.
—
Лажеш
!
рече
Осињача
кроз
плач
.
—
Мучи
,
жено
,
мучи
,
немам
ја
кад
,
а
мога
би
липи
ствари
изређати
...
Дакле
,
разумија
си
све
,
па
сад
га
води
!
Чуће
му
за
здравље
твоја
браћа
вратри
,
а
ни
св
.
Врани
неће
бити
лако
,
јер
ће
га
огулити
,
ако
буде
мога
,
ка
што
ће
и
право
имати
!
—
Доста
,
гришниче
,
доста
!
прекиде
га
фратар
,
више
жалостиво
него
ли
оштро
.
Али
Ркалина
плану
на
то
,
пак
састави
руке
на
крсти
и
рече
:
—
Ко
је
виши
гришник
,
ја
или
онај
,
што
заклања
оваке
лупеже
,
а
,
вратре
?
...
Тада
Стипану
прекипје
те
викну
:
—
Натраг
,
ти
Ркалино
,
како
ли
те
зову
,
јер
ћу
ти
мозак
пролити
!
и
маши
се
оружја
.
Бакоња
се
стани
у
трен
крај
Стипана
,
а
Кушмељ
опет
спопаде
ватраљ
.
Осињача
залелека
.
Фратар
се
укочањи
на
стоцу
.
—
Натраг
!
повикаше
сва
тројица
.
Ркалина
погледа
презирно
Стипана
:
—
А
што
се
ти
уплићеш
,
ти
скитачу
,
ти
вратарски
таволизу
,
а
!
?
А
знаш
,
да
ћу
ти
узети
те
црваљике
иза
паса
,
на
ћу
и
’
сломити
ода
те
!
...
.
—
Покушај
!
рече
Стипан
,
извадивши
кубуру
.
Фратар
угаси
свијећу
.
Чуше
како
крцну
кокот
на
пушци
.
Брна
стаде
помагање
.
—
Јере
!
...
Јуре
!
...
Баре
!
...
Шимета
!
Јесте
ли
ми
браћа
!
За
муку
Исукрстову
,
за
св
.
Франу
,
не
дајте
,
да
се
крв
пролива
...
Ајме
!
ајме
!
у-ју
!
јо
!
...
.
Стипане
,
Стипане
,
немој
,
дите
!
...
—
Не
бој
се
,
вратре
,
ништа
бити
неће
,
—
рече
Кљако
,
пропирујући
главњу
.
-
Нен
боњимо
сен
мин
ти
’
принковођана
,
тин
онружани
денлија
!
вели
Шунда
.
Брне
поче
грлити
Стипана
и
одмакну
га
у
ћошак
,
пак
се
се
обрну
к
Јерковићима
:
-
За
име
божје
,
шта
оћете
од
мене
?
-
Оћемо
да
избереш
од
наши
дитића
,
који
буде
најдостојнији
!
рече
Ркалина
.
Јер
ми
знамо
пут
и
до
бискупа
и
до
краља
!
-
Па
ја
нисам
река
,
да
нећу
!
одговори
фратар
,
мало
мирнији
.
Јерковићи
почеше
гуркати
Ркалину
у
плећа
,
и
сви
заграјаше
:
—
Па
липо
!
Куд
ли
ће
се
липше
!
...
.
Па
добро
!
...
Ка
паметан
човик
!
...
.
добри
наш
вра-Брне
!
Онда
Чагљина
ступи
на
своје
пређашње
мјесто
,
па
ће
медено
:
—
А
шта
је
трибало
,
да
се
до
овога
долази
?
Зашта
не
пустисте
мене
да
говорим
,
него
овај
манити
Ркалина
:
дам
!
бам
!
тум
!
пум
!
ка
да
се
не
може
људски
...
.
—
Добро
!
добро
!
Ајте
сад
!
—
А
мој
добри
,
мој
липи
вра-Брне
!
-
настави
Чагљина
—
немој
ти
мислити
,
да
смо
ти
ми
изгубили
ришпет
,
и
да
ја
нисам
зна
,
да
ћеш
ти
учинити
,
како
је
право
!
рече
и
пољуби
га
у
руку
.
Сви
остали
редом
приступише
му
руци
,
преклињући
се
сваки
,
да
му
није
„
изгубио
ришпет
“
и
молећи
,
да
опрости
.
Њеки
још
повикаше
:
„
Добра
ноћ
,
брате
Кушмељу
,
прости
и
вала
ти
на
части
!
“
Ркалина
се
заплака
на
поласку
.
„
Ни-и-сам
ни
ми-сли-ја
да
...
.
да
те
вриђам
!
“
—
Ајде
,
жив
бија
,
ајде
!
вели
фратар
,
пак
се
отетура
до
кревета
и
извали
се
,
уздахнувши
,
као
да
бјеше
свалио
терет
од
стотину
ока
.
—
Таа-аа-ко
!
Уф
!
нека
вас
враг
носи
све
,
све
,
све
,
колико
вас
је
!
...
.
—
А
проклети
антикристи
!
лупежи
!
галијоти
!
жбири
!
ајдуци
!
убија
вас
Бог
!
А
платићете
!
платити
!
ако
жив
буде
Јере
,
говораше
Кушмељ
.
—
Јето
,
мој
добри
дивере
!
Јето
какви
су
,
видиш
сам
,
па
још
вируј
њима
!
—
плакаше
Осињача
.
—
К
врагу
сви
!
сви
!
сви
!
Уф
!
стењаше
једнако
фратар
.
У
зору
,
по
наредби
фратровој
,
Стипан
оседла
коња
,
те
се
кренуше
.
Кушмељ
,
пошто
поможе
брату
да
узјаше
,
стаде
пред
коња
,
па
се
чешка
.
Фратар
блијед
,
као
да
је
боловао
,
гледа
у
врх
од
чизама
и
вели
:
„
Па
онај
...
видићемо
!
...
.
Тамо
по
Божићу
!
“
—
Ја
...
онај
...
како
год
ти
речеш
!
вели
Кушмељ
.
Фратар
се
још
дубље
замисли
,
пак
ће
најзад
одлучно
:
—
Па
баш
нека
пође
одма
!
Пека
иђе
!
...
.
Баш
нека
иђе
одма
!
—
ободе
коња
и
одјезди
.
Кушмељ
и
Осињача
изгрлише
Бакоњу
,
препоручујући
му
,
да
слуша
стрица
Брну
,
да
запази
,
како
га
Јерковићи
љубе
,
па
нека
се
баш
за
њихов
инад
подобри
...
.
Стипан
и
Бакоња
пођоше
.
Муж
и
жена
стајаху
у
дворишту
,
докле
их
год
из
вида
не
изгубише
,
пак
уђоше
у
кућу
.
ИВ
.
УВОД
У
НОВИ
ЖИВОТ
.
Бакоња
и
Стипан
иђаху
,
што
су
боље
могли
,
али
заостајаху
иза
добра
фратрова
коња
.
Кушмељић
,
поред
све
трке
,
не
даде
одушити
слузино
,
га
питаше
за
ово
и
за
оно
,
које
је
оно
село
,
куда
води
онај
пут
,
од
куда
тече
ријека
итд
.
Кога
год
срету
,
свак
поздравља
фратра
,
и
свак
пита
Стипана
,
гдје
је
био
дујо
,
и
чији
је
клапчић
.
Бакоња
се
чудио
гдје
толики
народ
познаје
стрица
,
а
ето
су
одмакли
Бог
зна
колико
од
Зврљева
!
Кад
у
њекој
продолини
хтједоше
пријећи
цесту
,
два
коња
летијаху
пут
њих
,
упрегнута
у
господска
кола
.
Фратар
их
причека
,
па
и
кола
стадоше
поред
њега
.
На
предњем
мјесту
сједијаше
човјек
са
фесом
на
глави
,
који
лијепо
поздрави
:
„
ваљен
Исус
!
“
За
њим
,
у
кошу
,
извалила
се
двојица
,
какве
Бакоња
никад
ни
у
сну
не
усни
(
јер
Бакоња
никада
не
би
у
граду
)
.
С
десне
бјеше
старац
сиједе
браде
до
паса
,
а
на
глави
му
њекака
капа
,
као
голема
печурка
.
С
лијеве
чачурак
њеки
,
сух
,
испијен
,
а
на
кукасту
му
носу
стаклени
прозорци
.
Обојица
зачаврљаше
размахујући
рукама
,
док
у
њеке
,
старкеља
извади
кутију
и
пружи
је
стрицу
,
а
стриц
узе
међу
два
прста
црна
пепела
из
ње
,
шмркну
га
и
кихну
.
Стипан
је
на
чуду
био
,
да
маломе
све
разјасни
.
—
Онаке
хаљине
и
капе
носе
по
варошима
сва
господа
.
Оне
прозорке
носе
људи
,
који
добро
не
виде
.
А
онај
се
пепео
шмрче
да
се
оснажи
вид
.
Онај
језик
,
што
је
слушао
,
зове
се
талијански
и
њим
говоре
сви
учевни
људи
.
„
Прке
“
значи
:
зашто
;
„
ши
“
значи
:
да
!
;
„
же
“
значи
:
јест
,
итд
.
Сунце
бјеше
одскочило
три
копља
,
кад
стигоше
ка
ријеци
.
Стипан
и
возари
на
сву
муку
уведоше
коња
у
сплату
,
јер
се
пропињао
и
бацао
задњим
ногама
.
„
Који
му
је
враг
јутрос
!
?
“
—
вели
фра-Брне
.
Најпослије
,
весла
ударише
и
лађа
се
отисну
.
Стипан
стао
на
сред
ње
,
држећи
једном
руком
коња
за
узду
,
а
другом
заклањајући
очи
од
сунца
.
Фратар
оста
на
обали
,
оградио
објема
рукама
уста
,
па
им
довикује
:
„
По-лако
!
по-ла-кооо
!
Чу-вајте
,
да
се
не
при-панеее
!
Чувајте
,
да
не
при-бије
ноге
,
кад
иза-ђеее
!
“
Бакоња
стојаше
иза
фратра
.
Слушао
је
он
много
и
много
причати
о
свему
,
што
му
сад
бијаше
пред
очима
,
али
је
све
куд
и
камо
друкчије
,
него
ли
што
је
он
замишљао
!
Ето
вода
кркља
и
кркља
као
да
у
хиљаду
лонаца
ври
купус
.
Ама
од
куда
толика
вода
!
?
У
Зврљеву
има
само
убала
,
па
кад
љети
пресахну
,
ред
је
ходити
на
далеко
,
до
њеког
изворка
,
па
и
ту
буде
сломљенијех
глава
,
јер
је
налога
и
свак
тражи
да
прије
уграби
!
А
овдје
могла
би
пити
сва
чељад
,
што
је
има
на
свијету
,
и
сва
стока
,
што
је
људи
држе
,
и
све
звјерке
и
све
тице
,
па
не
би
отпили
толико
да
се
позна
!
...
.
—
А
каке
су
оно
тице
,
што
лете
тамо
амо
над
водом
?
Онакијех
нема
у
Зврљеву
!
Повише
су
од
голубова
,
а
оштријех
и
дугачкијех
крила
.
Сад
,
гле
!
гле
!
гле
!
једна
слети
у
воду
,
па
изнесе
њешто
,
што
јој
се
копрца
у
кљуну
!
Изнесе
рибу
!
Ено
и
друге
кљуцају
и
лове
рибу
!
Тице
лове
рибу
!
!
Е
,
шта
све
не
бива
у
манастирскијем
водама
!
!
...
.
Сад
Бакоња
пожеље
,
да
му
је
бућнути
у
воду
,
пак
се
просушити
у
„
ајеру
“
,
па
опет
пљус
!
и
све
тако
,
докле
га
од
те
помисли
не
ухвати
мала
јежња
...
.
Па
онда
се
сјети
,
е
је
слушао
,
да
та
ријека
отиче
у
море
,
а
море
да
је
широко
као
небо
.
Погледа
низ
ријеку
,
што
је
даље
могао
,
докле
је
назрије
танку
као
конац
,
гдје
се
крије
међу
брда
...
—За
тијем
,
обрну
очи
пут
острвца
,
на
коме
бијаше
манастир
.
Ето
вода
опточила
земљу
,
па
се
два
рукава
састају
и
чине
ширину
.
Један
трак
растоке
бијаше
модар
,
а
други
зеленкаст
.
Бакоњи
би
жао
,
помисливши
да
вода
мрви
земљу
,
ону
лијепу
црницу
,
што
се
накосила
,
као
да
бјежи
од
свога
непријатеља
.
На
њеној
окрајици
,
скркле
се
врбе
,
а
од
њих
ништа
даље
не
види
до
опет
зелене
чести
и
врху
њих
гвоздени
крст
на
звонику
.
Бакоња
се
пропе
на
прсте
,
а
у
тај
мах
млазну
му
у
очи
силна
свјетлост
из
манастира
.
Бјеше
стакло
на
црквеном
прозору
,
од
кога
се
одбијаху
сунчани
зраци
.
Бог
зна
,
шта
он
помисли
да
је
,
те
се
опет
стаде
пропињати
,
а
тада
гакну
њешто
одонуда
:
гаа-ааа
...
—
Шта
је
оно
?
викну
Бакоња
.
Стриц
му
се
поплаши
од
тога
узвика
,
па
се
обрну
и
удари
га
по
образу
.
—
Магаре
од
магарета
!
Тако
ме
припаде
,
а
?
...
.
А
што
те
враг
није
понија
с
њима
у
сплату
,
него
и
ти
чекаш
брод
,
ка
господин
!
—
пак
се
опет
обрну
и
стаде
дозивати
возаре
.
Бакоња
бризну
у
плач
...
.
Ја
...
.
ја
...
.
ја
...
.
—
Шта
:
ја
...
.
ја
...
.
ја
...
.
!
?
осијече
се
дујо
.
Светога
ми
Фране
,
великога
ми
светога
Фране
,
фалиш
ли
мало
што
...
.
изгубиш
ли
ришпет
,
мени
или
коме
од
редовника
,
или
се
побијеш
с
млађима
,
онда
ћу
ти
најприје
одаламити
педесет
тојага
,
па
ћу
чинити
да
с
ноге
на
ногу
изађеш
из
манастира
и
рећи
ћу
ти
:
„
Ајде
натраг
,
губо
,
у
свој
тор
!
“
Јеси
ме
разумија
?
Јер
сте
сви
губе
и
погрде
,
какви
’
нема
у
цилом
кршћанству
!
Гори
сте
од
ркаћа
.
—
А
шта
радите
више
,
враг
вас
однија
,
а
?
обрну
се
к
возарима
,
који
живо
веслаху
натраг
.
—
Нисмо
могли
прије
,
оче
!
Помамија
се
коњ
,
није
тија
да
изађе
,
него
све
удр
’
удр
’
ногама
,
и
удрија
је
у
бедру
млинара
!
...
.
—
Таа-ко
!
?
Који
му
је
враг
данас
!
?
А
је
ли
изаша
здрав
?
—
Јест
,
оче
,
али
ће
млинар
одлежати
барем
пет
дана
...
—
Таа-ко
?
А
јесу
ли
сви
редовници
овди
?
—
Јесу
,
јено
баш
сиде
пред
манастиром
...
.
—
Ајд
’
улази
!
викну
синовцу
сједајући
на
крми
.
Бакоња
отр
дланом
очи
и
намјести
се
на
кљуну
.
Кад
се
навезоше
на
ширину
,
он
гледну
пода
се
у
воду
,
али
му
се
свијест
поче
обртати
,
те
се
ухвати
за
бочину
.
Тако
је
сједио
,
клањајући
се
на
сваки
одбој
,
докле
се
опет
разлијегну
оно
гакање
.
—
Шта
је
оно
?
Је
ли
оно
каква
тица
?
запита
возара
шапатом
.
—
Оно
је
једна
велика
звирка
,
вели
један
.
—
Која
ће
те
изисти
,
ако
се
не
будеш
чува
!
дода
други
.
Бакоња
се
испрси
гледајући
подругљиво
ту
манастирску
фукару
и
њихове
прутасте
плаве
пантале
,
пак
им
обрну
леђа
,
а
кад
бродић
уљезе
у
пристанић
,
он
искочи
као
вижле
.
Возари
изведоше
Брну
,
па
легоше
под
ракиту
.
Стриц
и
синовац
пођоше
мучећи
кроз
дубраву
.
Лишћа
још
бјеше
на
старој
древади
,
али
још
више
шушњарка
по
ледини
.
Након
њекијех
педесет
корака
,
пуче
тратина
,
а
на
њезину
крају
,
иза
два
реда
високијех
стабала
,
издигли
се
прави
вилински
двори
.
Тако
се
учини
Бакоњи
,
који
стаде
.
Разјапио
уста
и
избуљио
очи
.
—
Пољубићеш
сваког
редовника
у
руку
и
поклонићеш
се
прид
сваким
,
јес
ме
разумија
?
Таа-ко
!
Пак
ћеш
се
измакнути
и
стајаћеш
гологлав
,
јес
ме
разумија
?
Таа-ко
!
—
рече
стриц
не
гледајући
га
и
крену
се
пред
њим
,
мало
брже
.
Бакоњи
бјеху
прионуле
очи
уз
манастир
те
се
препаде
,
кад
многи
гласови
заграјаше
:
—
Вазда
Исус
и
Марија
!
фра-Брне
!
А
имао
је
Бакоња
шта
и
видјети
!
Седам
фратара
извалило
се
на
клупи
под
орасима
