?Млада
удовица
је
одмах
по
ручку
поставила
сто
у
својој
сали
са
новим
„
кафетухом
“
што
га
је
она
сама
радила
;
поређала
је
на
њему
своје
дивне
шоље
и
сребрну
„
цукер-пикслу
“
па
нестрпељиво
изгледа
своје
две
другарице
.
Ево
већ
читав
сахат
како
наглим
кораком
ходи
по
сали
горе
доле
,
лице
јој
све
гори
од
унутарњега
жара
.
Кад
дође
пред
велико
огледало
,
стане
па
дуго
гледи
у
њега
.
Дала
би
по
сермије
своје
само
да
зна
,
је
ли
та
докторова
девојка
,
та
шумарева
ћерка
лепша
од
ње
?
Млада
удовица
била
је
доиста
врло
лепа
;
да
је
живила
у
ма
којој
већој
вароши
важила
би
за
најлепшу
жену
,
а
у
овом
часу
ужасне
узбуђености
њезине
горила
јој
је
нека
демонска
ватра
у
црним
очима
.
Јутрошњи
пусти
глас
:
да
се
доктор
Станоје
Лазић
жени
—
распирио
је
у
срцу
њезином
све
бесове
љубоморе
и
она
би
дала
и
крв
срца
свога
само
да
спречи
ту
женидбу
.
Кад
су
стигле
госпођа
Санда
и
млада
пошиница
чисто
су
се
пренеразиле
од
чуда
.
Млада
удовица
дочекала
их
је
расплаканим
очима
;
од
тешке
узбуђености
попало
је
било
неко
грчевито
трзање
.
Но
кад
је
спазила
да
јој
долазе
другарице
умирила
се
.
Све
три
седоше
за
постављени
сто
.
—
Питате
ме
што
сам
така
—
поче
млада
удовица
и
глас
јој
дрхташе
—
та
од
јутрос
сам
сва
отрована
.
Био
ми
је
мајстор
Паја
чизмар
из
Ч
.
—
Знате
онај
што
ми
је
дужан
двеста
форината
—
и
донео
интерес
.
Питам
ја
њега
,
на
своје
зло
,
шта
је
ново
у
Ч
.
а
он
ми
каже
како
се
по
селу
говори
,
да
је
доктор
Станоје
Лазић
пре
неки
дан
испросио
поћерку
његове
комшинице
госпође
Босе
,
а
кћер
покојнога
шумара
Животића
.
Кад
то
рече
а
мене
као
да
је
гром
погодио
;
умал
’
што
нисам
пала
са
столице
.
Казујте
бога
ради
,
знате
ли
вас
две
што
о
томе
?
—
Звала
сам
вас
,
јер
убићу
се
одмах
ако
је
то
истина
!
Другарице
удовичине
знале
су
за
те
гласове
,
те
су
се
љуто
поплашиле
када
су
виделе
како
млада
удовица
сва
пламти
.
—
Та
иди
,
лудо
једна
!
—
прихватиће
госпођа
Санда
озбиљно
—-
што
си
се
тако
занела
ради
ничега
.
Та
ти
знаш
да
је
шта
у
тој
ствари
,
да
би
ја
на
пошти
прва
чула
и
одмах
ти
јавила
.
Шта
се
и
шта
не
говори
а
то
се
говорило
још
пре
годину
дана
па
се
данас
већ
и
заборавило
.
Ако
се
доктор
мисли
женити
,
мора
се
женити
тек
одавде
,
та
то
је
бар
резон
кад
међ
нама
живи
.
—
Ја
ти
рекох
да
је
он
мало
спор
човек
у
томе
,
—
чекај
још
ове
зиме
,
два
три
бала
па
је
доктор
твој
.
—
Бре
не
реци
друго
,
није
то
баш
ни
тако
—
прихватиће
пошиница
-—
има
ту
некога
ђавола
у
ствари
.
Имаће
Катица
право
.
Отоич
је
Попић
долазио
моме
попи
,
мал
’
те
није
по
„
известије
“
за
доктора
.
Мој
ти
се
нешто
закопчао
до
грла
,
дао
ми
је
само
три
дуката
а
кад
га
ја
запитах
одкуда
му
,
а
он
се
обрецну
:
„
Зар
жене
морају
свашта
прве
знати
!
“
При
овим
речима
пребледела
је
млада
удовица
као
крпа
.
-—
Та
иди
збогом
!
—
прихвати
Санда
живо
—
ако
је
,
онда
је
то
за
Попића
.
А
питање
је
је
ли
„
известије
“
?
Попић
је
адвокат
човек
,
можда
је
узео
што
друго
?
—
Та
мани
,
ти
то
не
знаш
,
—
прихвати
попадија
чисто
јетко
—
дукати
се
дају
само
кад
се
ко
жени
;
знам
ја
то
боље
од
тебе
!
Биће
тај
ђаво
.
—
И
ја
вам
опет
кажем
—
рече
госпођа
Санда
још
живље
—
да
су
то
само
празни
разговори
.
Прво
,
де
би
онаки
човек
као
што
је
наш
доктор
узео
паоркињу
са
села
?
А
друго
,
идуће
јесени
је
рештаурација
,
бираће
се
нов
мађистрат
.
Доктор
је
паметан
човек
,
зна
он
шта
то
значи
када
би
се
оженио
из
туђега
места
.
Мој
Мата
му
зацело
не
би
дао
свога
гласа
а
ни
твој
попа
,
а
тек
варошки
физикат
није
мала
ствар
;
носи
то
место
,
друго
,
лепу
крајцару
.
—
О
жено
,
жено
,
говориш
,
баш
као
луда
.
—
рече
удовица
болно
—
у
мом
чуду
дошло
ми
је
да
ти
се
и
насмејем
.
Ама
чујеш
ли
ти
да
је
мајстор
Паја
мени
изриком
рекао
:
доктор
је
ту
девојку
већ
испросио
!
Млада
удовица
још
није
била
ни
изговорила
кад
у
собу
рупи
из
ненада
госпођа
Јула
фишкалица
.
Госпођа
Јула
још
на
врати
већ
виче
:
—
Знате
ли
жене
шта
је
ново
?
Наш
се
доктор
жени
.
Сад
сам
баш
чула
од
градоначелника
,
узео
је
„
урлауба
“
па
шест
недеља
,
иде
одмах
после
венчања
са
женом
у
Беч
па
у
Италију
.
Овај
глас
пао
је
као
бомба
међу
три
другарице
.
Чисто
су
све
три
одскочиле
са
својих
седишта
.
Младој
удовици
навукао
се
мрак
на
очи
.
—
Та
то
не
може
бити
!
—
плану
госпођа
Санда
прва
.
—
А
кога
узима
?
—
запитаће
госпођа
пошиница
тек
да
забашури
своју
забуну
.
—
Та
како
кога
?
—
рече
фишкалица
узверено
—
бар
ја
мислим
никога
другога
него
тебе
Катице
душо
,
шта
се
проневештавате
!
Ја
сам
одмах
мислила
да
је
то
,
па
сам
се
пожурила
да
прва
гратулирам
.
Сретно
да
Бог
да
!
Баш
диван
пар
људи
!
Та
знала
сам
ја
то
већ
одавно
,
да
се
вас
двоје
лепо
гледате
.
Баш
ми
је
мило
!
Младој
удовици
смрче
се
пред
очима
.
Ухвати
грчевитом
руком
чашу
воде
и
попије
је
на
душек
.
—
Ја
то
чујем
сад
од
вас
!
—
рече
Катица
и
глава
јој
клону
на
обе
руке
.
—
Јел
’
можно
,
слатка
!
—
викну
госпођа
фишкалица
зачуђено
и
погледи
у
госпођу
Санду
и
пошиницу
—
та
то
је
ужасно
!
Та
то
се
зове
ову
жену
убити
!
Госпођа
Јула
је
била
жена
бистра
па
је
једним
погледом
прозрела
целу
ситуацију
.
Још
није
од
чуда
дошла
ни
себи
кад
се
зачуше
кораци
у
предсобљу
.
У
салу
упаде
госпођа
Лекса
сва
усплахирена
.
Како
је
лагано
ишла
сва
се
задувала
.
—
Та
чусте
ли
жене
ако
Бога
знате
!
—
плану
госпођа
Лекса
и
глас
јој
цикну
као
у
гује
.
—
Сад
ми
баш
рече
Гаја
лицидер
да
је
од
јутрос
доктор
у
њега
купио
венчане
свеће
.
У
два
сата
сели
су
он
и
Стева
Попић
на
кола
и
одоше
управо
у
Ч
.
Сутра
се
доктор
венчава
,
узима
неку
просту
девојку
,
неког
спахинског
шумара
кћер
,
али
богату
!
Је
л
’
то
још
жив
човек
чуо
и
видио
!
—
заврши
госпођа
Лекса
крстећи
се
.
—
То
је
крајњи
безобразлук
!
—
плану
госпођа
фишкалица
која
није
била
ни
скинула
шешира
.
—
А
чекај
се
докторе
,
пресешће
ти
тај
„
штрајх
“
!
То
је
увреда
за
целу
нашу
варош
!
Зар
он
мисли
да
ће
ко
гледати
ту
паоркушу
његову
.
„
Пфуј
тајфел
!
“
—
тако
се
продати
за
новац
!
То
је
била
лозинка
да
се
све
жене
оспу
најжешћим
речима
против
доктора
Станоја
Лазића
и
његове
женидбе
.
У
тој
вреви
ћутала
је
само
млада
удовица
—
али
је
у
њезином
рањеном
срцу
најдубље
врила
и
кипила
освета
,
крвна
освета
за
презрену
љубав
њезину
.
Сутра
дан
врило
је
већ
по
свој
варошици
В
.
да
се
варошки
физикус
венчава
у
Ч
.
са
Љубицом
Животићевом
.
Сваки
коме
су
год
била
уста
прорезана
осуђивао
је
младога
лечника
најжешће
.
Жене
су
дигле
против
њега
читаву
грају
.
Док
су
доктор
Станоје
Лазић
и
Љубица
Животићева
стајали
у
Ч
.
пред
олтаром
—
дотле
се
у
В
.
наднео
над
младим
паром
црн
облак
пун
,
препун
најжешће
муњевине
.
Хоће
ли
тај
облак
прећи
,
истутњити
се
док
се
доктор
Станоје
Лазић
врати
са
свога
пута
и
доведе
своју
нову
младу
у
В
.
Ко
би
то
знао
рећи
?
Грк
Марко
као
кум
и
грк
Стеван
као
стари
сват
мислили
су
да
су
венчали
најсретнији
пар
људи
на
свету
.
Стева
Попић
девер
поносно
је
водио
дивну
невестицу
на
венчање
;
госпођа
Боса
и
Савка
су
плакале
.
Љубица
Животићева
била
је
дивна
али
бледа
као
да
није
имала
ии
капи
крви
у
образу
—
а
Станоју
Лазићу
,
оном
озбиљном
,
хладном
,
промишљеном
лечнику
задрхтала
је
рука
кад
је
топло
стиснуо
руку
своје
младе
неве
пред
олтаром
,
јер
је
осетио
да
та
нежна
мала
ручица
плашљиво
дрхће
у
његовој
а
хладна
је
као
да
је
тресе
грозница
.
У
исти
мах
кад
је
из
позватих
уста
дизала
се
Богу
на
престоље
тиха
молитва
за
сретне
младенце
кидала
се
из
тешко
рањенога
срца
младе
удовице
Катице
Бркићеве
тешка
клетва
младога
пара
.
За
што
је
често
у
животу
тако
да
кад
једном
сване
другом
се
мркне
?
Крај
првој
књизи
.
Књига
друга
.
1
.
Прошло
је
већ
шест
недеља
дана
како
се
Љубица
Животићева
венчала
са
доктором
Станојем
Лазићем
у
скровитој
црквици
Ч-ој
,
и
кренула
се
с
њима
из
маленог
али
убавога
селанцета
на
подножју
Фрушке
Горе
у
широки
,
бели
свет
.
За
целога
девовања
свога
није
Љубица
никад
нигде
била
.
Па
ипак
,
ма
да
је
одрасла
у
дивотном
шумскоме
дворцу
над
Љ
.
ма
да
је
одгојена
у
маленом
сеоцету
крај
Дунава
—
ипак
је
она
често
књигом
и
листом
у
руци
прелетала
мислима
својима
многи
,
па
и
најдаљи
крај
.
Осим
поуке
,
што
јој
је
пружао
покојни
отац
,
а
уз
њега
и
њезина
добра
нана
и
помајка
—
Љубица
није
видела
друге
школе
.
Па
опет
је
знала
далеко
и
много
више
но
многе
њезине
другарице
,
које
су
годинама
биле
по
школама
и
на
васпитању
у
туђини
.
Но
земље
и
градови
,
људи
и
народи
су
у
књигама
друкчији
а
друкчији
су
у
животу
и
у
свету
.
Бољега
вођу
и
учитеља
није
могла
Љубица
имати
но
што
је
био
Станоје
Лазић
.
Он
је
своју
младу
љубу
тако
рећи
на
рукама
пронео
кроз
далеке
крајеве
.
Његово
око
умело
је
у
сред
тишме
и
журбе
великих
светских
градова
да
одабере
оно
,
што
је
највредније
да
му
млада
љуба
његова
види
и
позна
.
По
своме
срцу
судио
је
он
шта
ће
раздрагати
срце
и
душу
младе
му
ученице
.
За
више
од
шест
недеља
дана
имала
је
Љубица
прилике
,
да
се
наужива
лепота
положаја
Будима
и
Пеште
,
да
разгледе
и
проучи
све
што
је
за
њу
било
у
огромноме
Бечу
,
да
се
вијне
преко
снежних
Алпа
до
царице
на
мору
до
Млетака
,
да
се
одмори
под
вечито
ведрим
небом
Напуља
,
да
се
диви
горостасноме
Риму
,
да
преброди
Јадранско
море
,
да
прође
кроз
дивни
залив
Которски
,
да
се
дохвати
кршнога
стења
јуначке
Црне
Горе
,
да
додирне
приморске
градове
по
кршној
Далмацији
,
да
пројезди
Хрватску
и
Далмацију
па
да
се
врати
у
своју
милу
постојбину
.
Далек
је
то
пут
,
велики
је
то
свет
кога
је
Љубица
уза
Станоја
Лазића
прошла
за
тако
кратко
време
.
Чини
јој
се
да
је
то
био
као
неки
лепи
сан
на
јави
.
На
путу
томе
видела
је
огромни
рад
људскога
духа
,
дивила
се
неувелим
створовима
најгенијалнијих
уметника
,
заносила
се
дражима
природе
онаке
као
што
је
изишла
из
божије
руке
.
Српско
срце
њезино
стегло
се
не
једном
кад
је
пролазила
кршне
крајеве
у
којима
живи
српски
народ
мукотрпан
и
тврђи
од
челика
,
али
је
то
срце
задрхтало
и
најчистијом
радошћу
при
живим
споменима
на
јуначко
прегаоштво
њенога
рода
.
У
свету
—
отвори
се
нови
свет
у
души
младе
жене
;
чинило
јој
се
да
је
истом
сада
прогледала
правим
очима
—
а
свет
је
тај
пробудио
у
души
њезиној
човек
,
коме
је
она
пружила
пред
Богом
и
људима
руку
своју
.
По
читаве
часове
без
прекида
слушала
би
Љубица
једру
поуку
из
докторових
уста
,
загревала
би
се
на
жару
његових
занимљивих
речи
кад
год
би
говорио
о
ономе
што
је
у
животу
лепо
,
племенито
и
узвишено
а
смели
полет
мисли
његових
на
догледу
српских
крајева
,
испунио
је
душу
младе
жене
одушевљеним
поносом
.
За
све
ово
била
је
она
своме
другу
захвална
,
приљубила
се
она
уз
њега
као
дете
уз
родитеља
свога
,
дивила
се
богатој
ризници
духа
његовога
и
гледала
је
уњ
често
са
неким
чудним
осећајем
па
није
умела
кашто
ни
сама
да
разабере
на
чисто
,
да
ли
је
у
њојзи
више
оданости
или
поштовања
?
Ако
је
срећа
у
животу
људскоме
она
блага
тишина
,
што
се
разлије
човеку
по
срцу
и
души
па
му
је
мило
што
је
жив
на
овоме
свету
и
чисто
би
од
рана
јутра
до
мркле
ноћи
певао
куд
год
иде
—
онда
је
и
Љубица
Лазићева
била
сретна
у
првим
данима
свога
новога
живота
.
Људски
је
живот
као
и
небо
.
Данас
је
ведро
па
се
љупко
смеши
—
па
тек
часом
се
наднесе
над
њим
какав
прамичак
па
облачак
.
Благо
ономе
коме
су
у
животу
увек
ведри
и
светли
дани
,
коме
се
никад
не
навуку
облаци
,
где
се
нигде
не
натушти
,
не
дигне
се
бура
,
не
севне
муња
,
не
загрози
грмљавина
.
Први
дани
живота
Љубице
Лазићеве
били
су
као
ведро
небо
у
праскозорје
пролетнога
јутра
.
Само
једном
,
кад
је
први
пут
ступила
ногом
на
пештанску
обалу
,
наднео
се
над
то
небо
мали
облачак
—
тиха
успомена
на
јаднога
Рајка
—
али
је
и
тај
облачак
зарудео
,
одњихао
се
полако
и
клонуо
у
море
заборава
,
као
што
се
разилази
лаки
пахуљак
под
врелим
зрацима
јутарњега
сунца
.
Но
то
је
било
па
и
прошло
.
Љубица
је
веселим
срцем
једва
изгледала
час
,
када
ће
да
угледа
на
истоку
онај
мили
крај
где
се
родила
,
где
је
одрасла
.
—
У
томе
крају
чека
је
сада
њезина
кућа
и
у
тој
кући
треба
да
отпочне
тек
од
сада
прави
нови
живот
.
Знате
ли
како
је
детету
када
дуго
,
дуго
није
видело
своје
миле
мајке
?
Тако
је
било
сада
Љубици
Лазићевој
када
је
сишла
са
железничкога
воза
у
М
.
,
да
после
неколико
часова
појезди
паробродом
у
своју
постојбину
.
Тих
неколико
часова
били
су
јој
сада
читава
вечност
.
Доктор
Станоје
видео
је
оштрим
оком
својим
како
чисто
детињска
жуд
надима
груди
младе
му
жене
,
како
јој
око
немирно
погледа
за
крајем
где
лежи
В
.
Ћутао
је
јер
је
поштовао
светињу
тога
осећаја
.
И
њега
је
вукла
жеља
за
постојбином
—
тамо
га
је
чекао
други
рад
,
леп
,
племенит
и
мио
задатак
да
положи
темељ
својој
домаћој
срећи
.
Кроз
душу
лечника
Станоја
Лазића
пролетале
су
у
овај
мах
крупне
мисли
.
Он
је
познавао
В
.
скроз
и
скроз
,
знао
је
добро
каквим
духом
дише
и
старо
и
младо
и
мушко
и
женско
у
њему
,
па
је
чисто
стрепио
од
помисли
,
да
уведе
своју
младу
,
безазлену
жену
у
тај
свет
.
Она
није
никада
живела
у
томе
свету
;
њезина
чиста
,
непомућена
душа
сусрешће
се
у
томе
свету
са
многим
отровом
;
да
ли
ће
му
знати
,
да
ли
ће
му
моћи
одолети
?
Станоје
Лазић
загледао
је
дубље
него
ико
у
тај
свет
;
позив
је
његов
да
живи
у
њему
и
с
њиме
;
да
ради
,
да
руши
,
да
подиже
,
да
се
бори
—
за
то
је
човек
.
Али
зар
и
његова
млада
љуба
да
улази
у
ту
борбу
?
Кућа
и
домаће
огњиште
је
тихо
пристаниште
женинога
живота
;
на
широком
мору
светскога
живота
је
бура
и
борба
а
то
је
само
за
човека
;
у
тихом
затону
домаћега
живота
снује
и
ради
жена
.
Али
кашто
буран
талас
запљусне
и
у
тај
затон
.
Човек
је
кући
и
жени
штит
и
бранич
,
о
његове
груди
ваља
да
се
разбије
сваки
талас
.
Станоје
Лазић
није
се
бојао
тога
таласа
;
давно
је
већ
како
је
он
чврстом
ногом
заузео
свој
положај
у
животу
;
одолео
је
он
већ
многој
бури
,
из
сваке
борбе
изишао
је
све
то
јачи
и
снажнији
.
Али
?
Јесте
ли
видели
кадгод
када
набуја
силна
река
,
па
грува
таласем
о
стену
?
Залуд
шиба
пена
стени
по
врху
,
она
стоји
и
не
миче
се
,
чисто
пркоси
немоћном
беснилу
.
Бива
да
сила
устукне
за
часак
,
таласи
се
стишају
,
смире
чисто
се
љупко
смеше
—
али
испод
површине
не
мирује
се
.
Тихо
,
чисто
нечујно
ради
струја
свој
посао
,
подрива
темељ
,
на
којој
стоји
стена
.
Тако
бива
много
пута
и
у
људскоме
животу
.
Човек
гледа
смело
у
чело
своме
противнику
који
му
иде
у
коштац
—
али
често
и
највећи
јунак
пада
и
подлеже
удару
из
заседе
,
из
потаје
.
Јунак
се
бије
мачем
—
али
се
гине
и
од
отрова
.
Станоје
Лазић
није
се
бојао
мача
,
али
је
данас
више
него
игда
на
прагу
своје
нове
куће
презао
од
какве
невидовне
беде
.
Љубица
је
данас
његова
и
пред
богом
и
пред
људима
—
али
из
њезиних
уста
још
није
никада
пала
она
одсудна
реч
,
која
је
најчвршћа
залога
за
живот
,
најјачи
стуб
срећноме
животу
.
Је
ли
то
само
поштовање
,
је
ли
само
детињска
оданост
,
којом
предише
срце
њезино
?
У
томе
чистом
,
природном
срцу
тињала
је
,
али
још
се
није
разгорела
она
божанска
страст
,
која
ваља
да
гори
на
сваком
срећном
домаћем
огњишту
—
љубав
.
То
је
знао
,
то
је
видео
,
тога
ради
је
највећма
и
стрепио
у
души
својој
Станоје
Лазић
,
у
часу
,
када
му
је
још
данас
ваљало
стићи
кући
и
отпочети
нов
живот
.
Потмула
лупа
паробродских
точкова
и
радосни
узвик
младе
жене
му
пробудио
је
доктора
Станоја
Лазића
из
његових
мисли
.
У
томе
часу
разлило
се
по
мушким
грудима
његовим
јако
поуздање
у
себе
и
своју
снагу
,
да
му
се
учинило
,
да
је
махом
чисто
порастао
.
Стиснуо
је
своју
младу
љубу
за
руку
,
а
није
ни
осетио
како
је
нежна
рука
њезина
чисто
дрхтала
од
силнога
узбуђења
.
—
Рано
ћемо
стићи
нашој
кући
—
извијала
се
тиха
реч
из
уста
љубичиних
,
када
су
обоје
ступили
ногом
на
брод
.
—
Само
сретно
да
стигнемо
—
одазва
јој
се
доктор
Станоје
Лазић
,
стиште
своју
жену
опет
топло
за
руку
и
погледа
јој
нежно
у
велике
,
смеђе
очи
.
Станоје
Лазић
јавио
је
својој
сестри
још
с
пута
дан
,
у
који
ће
приспети
дома
са
својом
женом
и
учинио
је
неке
наредбе
по
кући
.
Приметио
је
изречно
,
да
за
њихов
долазак
не
казује
никоме
осим
деверу
им
—
адвокату
Стеви
Попићу
,
јер
осим
њега
слабо
ће
то
кога
и
занимати
.
Но
доктор
Лазић
преварио
се
у
рачуну
.
Има
већ
пет
шест
дана
како
госпођа
Санда
поштарка
из
дана
у
дан
обиграва
сестру
његову
запиткујући
,
да
ли
нису
„
младенци
“
писали
када
ће
доћи
.
Сестра
се
све
до
данас
вешто
изговарала
као
да
их
чека
сваки
дан
—
али
таман
госпођа
Санда
опет
да
запита
а
оно
докторова
кућа
широм
отворена
.
Паје
се
,
чисти
се
,
ветри
се
.
Госпођа
Санда
се
окренула
на
пети
кад
је
то
видела
—
данас
долазе
зацело
,
није
нужно
ни
да
пита
,
јер
зна
у
напред
,
да
ће
докторова
сестра
измислити
ма
шта
само
да
је
омахне
.
Лађа
стиже
у
В
.
по
подне
,
кад
год
и
пред
вече
а
већ
до
подне
знале
су
све
другарице
госпође
Сандине
,
да
данас
долази
„
нова
млада
“
—
па
чак
и
млада
удовица
Катица
.
Наравно
не
ће
ни
једна
изићи
на
станицу
—
та
шта
се
то
кога
тиче
.
Доктор
није
нашао
за
вредно
да
каже
никоме
ни
да
се
жени
,
па
за
то
ће
се
свака
чинити
невешта
и
њему
и
његовоме
доласку
.
Но
како
је
тај
дан
било
ипак
врло
лепо
и
топло
време
а
В—ке
радо
се
шетају
по
подне
крај
Дунава
,
то
још
није
било
избило
ни
три
сата
по
ручку
,
већ
су
се
нашле
на
дунавској
обали
и
госпођа
Лекса
и
госпођа
Јула
и
Јуца
па
и
пошиница
—
а
већ
госпођа
Санда
је
била
прва
.
Она
истина
не
би
дошла
,
али
имала
је
нешто
важно
да
приповеди
госпођи
агентовици
па
се
сишла
на
Дунав
,
јер
је
није
нашла
код
куће
.
Лађа
је
данас
ипак
нешто
одоцнила
,
јер
ето
већ
је
прошао
и
пети
час
а
ње
још
никако
нема
.
Обично
бива
да
кад
се
лађа
мало
одоцни
час
по
изиђе
по
неко
на
обалу
,
једни
из
дугога
времена
,
а
други
да
виде
и
питају
шта
је
то
што
се
лађа
данас
тако
одоцнила
?
Мало
по
мало
па
се
тако
накупило
доста
света
на
станици
.
Кад
је
дошао
и
адвокат
Стеван
Попић
,
био
је
већ
велики
део
в—ог
лепога
света
на
окупу
.
Чим
су
виделе
жене
њега
да
је
и
он
изишао
,
знале
су
,
да
ће
се
данас
зацело
довести
„
новина
.
“
—
Лепо
,
лепо
,
господине
Стево
,
ви
знате
па
ћутите
да
данас
долази
доктор
са
новом
младом
—
рећи
ће
госпођа
Санда
успијајући
чим
је
спазила
младога
адвоката
на
станици
.
—
Та
и
ја
сам
чуо
тек
око
подне
—
одбиће
господин
Стева
укратко
.
—
Дакле
ипак
,
зацело
је
да
долазе
—
прихватиће
госпођа
Лекса
.
—
Нисам
вас
још
ни
видела
од
како
сте
били
девер
прихвати
госпођа
Јула
фишкалица
—
и
не
хвалите
се
,
је
ли
вам
лепа
снаха
?
—
Ако
се
стрпите
видићете
је
,
милостива
госпо
,
јер
ено
лађе
.
Пуши
јој
се
већ
оџак
—
рече
господин
Стева
.
—
Је-ли
црномањаста
?
—
запита
ће
госпођа
пошиница
.
—
Није
,
висока
је
—
рече
господин
Стева
гледајући
у
малену
дежмекасту
попадију
.
—
Та
не
питам
ја
вас
то
—
одби
попадија
јетко
—
него
какве
су
јој
очи
и
коса
?
—
Бога
ми
не
знам
,
ја
сам
то
већ
и
заборавио
—
рече
адвокат
иронично
и
погледа
да
ли
је
лађа
на
видику
.
—
Фадијан
!
—
помрмља
попадија
кроз
зубе
и
окрете
се
срдито
на
другу
страну
.
У
том
изиђе
и
лађа
иза
окуке
и
зазвони
звонце
на
станици
.
За
десетак
минута
па
је
лађа
већ
приспела
била
уз
обалу
.
Доктор
Станоје
Лазић
заостао
је
мало
са
својом
женом
,
да
не
буду
они
први
који
ће
изићи
из
лађе
.
Кад
су
готово
већ
сви
путници
изишли
,
изиђе
и
доктор
Станоје
Лазић
и
изведе
о
руци
своју
младу
жену
.
Леп
пар
младих
људи
,
милина
их
је
било
погледати
.
Он
леп
човек
,
висок
као
бор
,
а
она
млада
,
здрава
,
а
вита
кано
јела
.
Своју
бујну
косу
једва
је
сместила
под
шешир
;
ходи
смерно
,
чисто
не
сме
ни
у
кога
да
погледи
.
У
светини
се
за
час
утишао
жагор
,
па
чисто
се
чује
како
иде
од
уста
до
уста
шапат
:
то
је
млада
докторка
!
Адвокат
Попић
изиђе
пред
њих
и
поздрави
се
с
њима
усрдно
.
Доктор
Станоје
Лазић
не
мога
а
да
се
не
јави
својим
познаницима
и
с
десна
и
с
лева
.
У
мах
се
захори
са
обе
стране
:
Сретно
,
докторе
!
Љубица
оборила
стидљиво
очи
,
образи
јој
све
пламте
а
доктор
се
захваљује
.
Кад
му
паде
око
на
дружину
госпође
Санде
,
а
њега
чисто
подиђе
језа
.
Госпођа
Санда
и
друге
јој
погледаху
змијинским
погледима
у
Љубицу
.
Са
тих
погледа
мора
да
је
горео
образ
у
нове
младе
.
На
прозору
младе
удовице
Катице
срушиле
су
се
тешке
ролетне
у
онај
мах
,
када
је
доктор
Лазић
минуо
са
женом
мимо
кућу
.
2
.
Освануо
је
први
дан
у
новом
животу
Љубице
Лазићеве
и
доктора
Станоја
а
у
њиховој
кући
,
на
домаћем
огњишту
.
Био
је
то
леп
,
топао
јесењи
дан
,
баш
као
да
је
у
сред
лета
.
Љубица
је
по
старој
својој
навици
устала
у
зору
,
да
дочека
да
види
како
се
рађа
сунце
иза
Фрушке
Горе
.
Чинило
јој
се
,
да
је
већ
читав
један
век
како
га
није
видела
на
уранку
,
—
а
у
свом
милом
завичају
.
Изишла
је
у
башту
,
која
се
повијала
уз
мален
брежуљак
.
Над
Фрушком
Гором
лебдео
је
танак
,
јутарњи
вео
.
Са
планине
ћарлијала
је
лака
устока
и
гонила
је
танку
маглу
пред
собом
.
Над
планином
је
зарудело
плаво
небо
као
кад
млада
мома
отвори
своје
рујне
усне
.
За
часак
два
па
кроз
румен
ту
посукташе
златни
сунчеви
зраци
.
Изгледаше
као
да
вита
усијана
копља
пробадају
зрак
.
На
мах
се
помоли
сунце
на
планини
—
велико
,
црвено
,
сјајно
;
у
часку
као
да
трену
једном
два
ли
па
обасу
својим
сјајним
зракама
сву
планину
.
Миријаде
росних
капљица
на
шумскоме
дрвећу
блеснуше
у
сунчевом
зраку
,
те
се
планина
махом
заблиста
као
да
је
сва
од
сувога
,
жеженога
злата
.
Сунце
је
одскочило
на
обзорје
и
Љубица
у
мал
’
што
не
кликну
иза
гласа
,
да
поздрави
свога
старога
будиоца
радосним
узвиком
.
Беше
јој
у
тај
мах
као
да
је
јутарње
сунце
позлатило
све
миле
и
драге
успомене
на
њезино
детинство
а
иза
златних
призрака
као
да
се
помаљаху
мили
гласи
њезинога
покојнога
оца
и
њезине
миле
помајке
.
По
души
младе
жене
разли
се
за
часак
нека
туга
,
чисто
осећаше
,
да
људска
срећа
није
савршена
.
Зашто
да
у
сваку
радост
мора
да
кане
и
по
која
кап
пелена
?
Љубица
се
брзо
тргне
из
тих
мисли
,
погледи
још
једном
на
планину
према
крају
где
лежи
њезин
мили
Ч
.
и
усне
јој
шануше
први
поздрав
њезиној
слаткој
помајци
—
и
млада
жена
похита
опет
у
кућу
.
У
том
је
била
већ
устала
заова
јој
,
госпођа
Маца
и
пробудила
је
чељад
по
кући
.
Стари
слуга
Петар
устао
је
био
већ
зором
,
очешао
је
коње
и
изјавио
је
већ
крану
пред
кравара
а
слушкиња
је
баш
латила
котлове
на
обранице
,
да
похита
на
Дунав
по
јутрошњицу
—
кад
је
Љубица
излазила
из
баште
.
И
слуга
и
женско
чељаде
застадоше
и
чисто
зинуше
од
чуда
.
Синоћ
су
тек
из
прикрајка
видели
своју
младу
,
нову
госпођу
а
од
јутроске
им
ни
у
крај
памети
,
да
је
она
пре
њих
већ
на
ногама
.
Љубица
излазаше
из
баште
.
У
лаком
домаћем
недоруву
,
са
танком
марамом
о
врату
а
китом
роснога
цвећа
у
руци
,
бијаше
млада
жена
доиста
лепа
као
зора
у
пролеће
.
Бујну
косу
своју
свила
је
једном
дебелом
плетеницом
под
као
снег
белу
капу
а
рујно
јој
се
лице
сијаше
као
да
је
умивено
јутарњом
росом
а
утрвено
ружом
и
босиоком
.
Госпођа
Маца
бијаше
баш
дохватила
малу
поливаљку
,
да
залије
цвеће
у
баштици
пред
кућом
.
Кад
шклоцну
брава
на
баштенских
врати
а
она
се
трже
.
—
Добро
јутро
снахо
,
а
што
си
ми
ти
тако
уранила
?
—
Бог
дао
добро
,
заовице
моја
—
прихвати
Љубица
,
приђе
госпођи
Маци
и
пољуби
се
с
њоме
—
ја
сам
тако
научила
из
мога
детинства
,
да
устајем
увек
пре
сунца
.
Доктор
спава
још
у
велико
,
а
ја
се
зажелела
нашега
сунца
иза
Фрушке
Горе
па
сам
похитала
,
да
га
дочекам
на
уранку
.
—
Ех
онда
ћемо
се
лепо
слагати
јер
и
ја
раним
.
Доктор
,
док
је
био
момак
,
често
чита
и
пише
до
поноћи
а
кашто
га
буде
и
по
два
три
пута
на
ноћ
,
па
зато
дуже
спава
.
Хајд
Нато
,
жури
се
на
Дунав
,
што
си
стала
,
знаш
да
ваља
данас
спремити
по
кући
.
Котлови
шкрипнуше
на
обраници
.
Ната
зирну
још
једном
у
нову
младу
на
изиђе
на
улицу
.
Заова
и
снаха
уђоше
у
ходник
од
куће
.
—
А
сад
драга
,
моја
снахо
,
ја
сам
до
јуче
била
у
овој
кући
газдарица
,
ти
си
нова
,
млада
,
од
данас
је
твоја
влада
.
Твоја
је
кућа
.
Ради
,
наређуј
како
ти
је
воља
.
—
Хвала
ти
заовице
—
рече
Љубица
—
ти
знаш
најбоље
како
је
доктор
научио
,
шта
он
воли
;
молим
те
лепо
,
да
будеш
и
одјако
на
помоћи
,
да
удесимо
све
онако
како
ће
њему
бити
по
вољи
.
Госпођи
Маци
је
ова
снахина
реч
била
и
мила
и
није
.
Она
се
уздала
,
да
ће
јој
она
рећи
:
нека
и
даље
остане
све
по
старом
;
кад
је
толико
година
добро
било
,
како
је
она
наређивала
,
зашто
да
не
би
и
даље
ишло
како
она
за
добро
нађе
.
Она
ће
драге
воље
радити
—
а
њих
двоје
млади
су
па
нека
само
живе
.
Али
ово
што
рече
снаха
,
баш
као
да
мирише
да
она
није
од
данас
више
госпођа
у
овој
кући
.
Госпођа
Маца
је
била
још
млада
али
је
била
мудра
жена
,
знала
је
она
добро
да
зависи
од
братовље
милости
,
јер
оно
мало
њезинога
удила
,
није
доста
ни
да
је
људски
одене
а
камо
ли
да
се
отуд
издржава
;
за
то
је
и
повладила
Љубици
.
—
Хоћу
,
снахо
рано
,
како
не
бих
;
та
и
ја
немам
никога
више
но
вас
двоје
,
па
ако
не
ћу
вама
угађати
,
да
коме
ћу
!
Кућа
доктора
Станоја
Лазића
бијаше
као
обично
наше
побоље
куће
по
мањим
варошицама
.
У
среди
са
дворишта
бијаше
велики
ходник
затворен
стакленим
прозорима
,
из
ходника
иђаше
се
право
у
велику
дочекаоницу
—
салу
,
а
из
ње
вођаху
десно
и
лево
врата
у
две
повеће
собе
са
улице
а
из
њих
опет
у
две
помање
собице
са
дворишта
.
У
дворишту
бијаше
још
једно
омање
здање
и
у
њему
две
собе
за
госпођу
Мацу
,
до
ње
кухиња
,
јестичара
и
соба
за
чељад
а
затим
штала
и
шупа
.
Између
велике
и
мање
куће
стојаше
лепа
малена
баштица
у
дворишту
а
десно
се
пружаше
ограда
од
велике
баште
.
Уз
њу
бунар
а
у
њојзи
нов
велики
хладник
.
То
бијаше
свет
у
коме
ће
да
влада
од
сада
Љубица
Лазићева
.
Има
три
године
дана
,
како
је
доктор
Станоје
Лазић
купио
ову
кућу
.
Допала
му
се
што
није
у
средини
вароши
но
мало
у
страни
а
на
брежуљку
,
са
кога
је
леп
поглед
на
Дунав
и
на
Фрушку
Гору
.
Млади
варошки
физикус
био
је
наместио
само
оне
две
собе
у
којима
је
он
становао
;
остало
је
било
готово
празно
.
Намештај
кога
му
је
донела
Љубица
и
што
су
њих
двоје
још
накуповали
на
путу
своме
,
бијаше
већ
развијен
и
госпођа
Маца
је
наместила
била
целу
кућу
.
Кад
је
Љубица
са
својом
заовом
прошла
кроз
све
собе
,
прелети
јој
лак
осмех
преко
усана
.
Све
што
беше
по
собама
беше
лепо
и
укусно
,
али
то
беше
намештено
као
што
се
обично
намештају
наше
куће
.
У
сали
бијаху
поређани
најлепши
намештаји
;
ту
су
ту
била
канабета
,
ту
орманови
,
ту
стаклени
орман
за
сребро
,
чаше
и
порцулан
—
све
као
у
неком
излогу
.
—
Ето
ти
ћете
,
снахо
рано
,
дочекивати
визите
—
ове
две
собе
с
десна
ће
бити
за
доктора
а
оне
две
лево
твоје
,
—
ја
мислим
да
је
тако
најбоље
—
рече
госпођа
Маца
чисто
поносита
на
своје
дело
.
Љубица
стаде
за
часак
,
погледа
по
собама
као
да
нешто
смера
,
па
ће
рећи
.
—
У
сали
ће
бити
докторова
радионица
и
моја
;
ту
ћемо
поређати
његове
књиге
а
болесници
ће
улазити
са
ходника
управо
њему
.
То
је
највећа
,
најлепша
и
највиднија
соба
;
ту
ће
се
милити
радити
и
њему
и
мени
.
Ову
десно
ћемо
удесити
за
поседак
а
ту
до
ње
за
госте
—
кад
ко
дође
.
Тако
ће
бити
боље
.
Нек
дођу
Петар
и
Ната
па
ћемо
за
час
бити
готови
.
Госпођа
Маца
се
чисто
скаменила
на
ове
речи
.
Ко
је
још
тако
намештао
своју
кућу
?
Шта
ће
рећи
свет
,
кад
дође
па
види
да
немају
ни
честите
собе
за
похођане
.
Љубица
је
млада
жена
,
одрасла
је
на
селу
,
не
зна
шта
и
како
ваља
—
од
првога
дана
почеће
је
сав
В
.
оговарати
кад
види
,
да
је
своју
кућу
наместила
натрашке
.
Пашће
то
и
на
њу
,
казаће
се
,
како
да
јој
она
није
казала
и
показала
како
треба
.
Не
могу
ни
они
мимо
други
свет
—
јер
тек
са
светом
се
живи
.
Госпођа
Маца
сматрала
је
за
своју
дужност
,
да
каже
Љубици
да
то
не
ће
бити
тако
добро
као
што
је
она
наумила
.
У
целом
В
.
нема
ни
једне
боље
куће
која
би
била
тако
намештена
.
—
Ја
судим
,
снахо
рано
,
—
поче
госпођа
Маца
благим
—
да
ће
бити
боље
овако
као
што
сам
ја
наместила
.
Тако
је
и
по
другим
нашим
кућама
,
свуда
је
највећа
и
најлепша
соба
намештена
за
визите
а
и
доктор
се
већ
научио
у
овим
двема
собама
,
не
ће
волети
да
га
крећемо
.
А
данас
сутра
доћи
ће
ти
ко
—
па
шта
ће
рећи
наше
госпође
кад
их
уведеш
у
ту
малу
собу
десно
.
—
А
напослетку
што
ти
драго
,
нек
буде
на
твоју
.
—
Шта
ће
ко
рећи
,
то
ми
је
најмања
брига
—
рече
Љубица
весело
—
у
мојој
кући
хоћу
да
живим
по
мојој
вољи
.
Ми
смо
себи
најпречи
па
онда
иде
остали
свет
.
Најлепша
соба
ваља
ће
за
нас
;
пријатељ
нам
не
ће
замерити
ако
га
дочекамо
и
у
њојзи
а
непријатељ
нам
неће
ни
долазити
;
колико
ја
знам
,
доктору
ће
бити
овако
већма
по
вољи
.
Госпођи
Маци
прелети
на
ове
речи
таван
облак
преко
чела
али
не
рече
ни
речи
но
изиђе
да
викне
Петра
и
Нату
.
Љубица
је
и
сама
засукала
рукаве
-
не
пређе
ни
један
пун
час
а
велика
соба
изгуби
свој
досадањи
поносити
изглед
и
бијаше
махом
прерушена
у
докторову
и
љубичину
радионицу
.
С
једне
стране
бијаху
поређане
докторове
књиге
и
орман
са
лекарским
прибором
а
уз
њих
леп
простран
диван
па
писаћи
сто
а
с
друге
стране
бијаше
столић
за
љубичине
радове
,
орман
са
њезиним
књигама
а
на
сред
собе
бијаше
округао
диван
са
четири
седала
,
коме
госпођа
Маца
не
знађаше
где
да
му
нађе
места
.
Над
тим
диваном
висаше
велика
лампа
која
се
могаше
спустити
и
дизати
—
како
кад
затреба
за
читање
.
У
маленој
дочекаоници
бијаше
само
канабе
са
шест
столица
,
над
њим
огледало
пред
њим
сто
а
на
дувару
две
лепе
слике
сремских
манастира
,
које
је
доктору
исписала
вешта
кичица
једнога
српскога
сликара
.
Орман
за
рубље
и
за
одело
бијаше
уза
постеље
у
мањој
,
гостинској
соби
.
—
А
зар
не
ћеш
бар
овај
орман
за
сребро
и
за
стаклад
метнути
у
визитску
собу
—
питаше
госпођа
Маца
чисто
очајно
.
—
Тај
ће
доћи
у
ону
другу
собу
из
авлије
где
ћемо
ручавати
—
рече
Љубица
.
Госпођа
Маца
слеже
раменима
,
ћуташе
,
али
тек
што
није
рекла
,
да
јој
је
жао
,
што
јој
снаха
не
зна
ни
то
,
где
се
меће
орман
за
сребро
.
Седми
је
час
избијао
на
црквеној
кули
—
кад
је
Љубица
била
готова
са
послом
.
—
А
сад
Нато
,
дај
мало
воде
,
да
оплакнем
руке
—
рече
Љубица
—
па
онда
гледај
да
ли
је
готов
ручак
?
Ната
пође
и
застаде
на
ове
речи
своје
младе
госпође
.
—
Ната
је
варошанка
,
снахо
рано
,
у
нас
се
то
каже
„
фруштук
“
—
рече
госпођа
Маца
,
чисто
подругљиво
.
—
Е
гле
—
рече
Љубица
весело
утирући
руке
сади-убрусом
—
ја
и
заборавила
,
да
нисам
више
на
селу
:
но
ја
ћу
по
сеоски
:
ручак
,
ужина
па
вечера
;
знаће
то
и
Ната
.
—
Ју
,
жалосници
мени
,
како
не
би
знала
кад
сам
се
и
ја
на
селу
родила
!
—
рече
Ната
весело
и
погледа
радосно
у
своју
младу
госпођу
.
Доктор
Станоје
Лазић
давно
се
пробудио
,
чуо
је
он
кад
му
је
млада
љуба
тихо
изишла
из
ложнице
,
слутио
је
одмах
куда
ће
а
кад
је
мало
за
тим
зачуо
потмуло
бактање
и
жагор
по
кући
,
знао
је
на
мах
шта
то
значи
.
Устао
је
па
је
дуго
,
дуго
ослушкивао
.
У
души
му
беше
мило
—-
та
данас
почиње
за
њега
нов
живот
.
Изишао
је
из
собе
кад
му
је
млада
љуба
баш
метнула
свежа
цвећа
на
сто
,
на
коме
бејаше
све
већ
спремно
за
„
ручак
.
“
—
Добро
јутро
,
вредна
домаћице
—
рече
доктор
Станоје
Лазић
и
пружи
весело
руку
својој
младој
љуби
.
—
Не
хвали
ме
пре
него
што
видиш
јесам
ли
све
по
вољи
удесила
—
рече
Љубица
и
румен
јој
се
разли
по
свежим
образима
.
—
Ваљда
ти
је
моја
сеја
помогла
—
рече
доктор
погледав
у
своју
сестру
—
чујем
ја
вас
већ
одавна
како
редујете
по
кући
.
Па
дед
’
да
видим
шта
сте
све
нарадиле
.
—
То
је
све
љубичина
заслуга
,
она
је
наређивала
а
ја
сам
само
помагала
—
рече
госпођа
Маца
чисто
опоро
.
Доктор
Станоје
Лазић
заиђе
сада
са
женом
и
сестром
по
кући
редом
.
Из
очију
му
избијаше
нека
неописана
милина
кад
је
видео
,
како
је
све
лепо
удешено
и
смештено
.
—
Ја
мислим
да
ће
овако
бити
најбоље
—
рече
Љубица
и
погледа
питајући
у
доктора
.
—
Све
си
урадила
као
да
сам
ти
ја
казао
,
—
хвала
ти
—
рече
доктор
и
стиште
својој
младој
љуба
топло
обе
руке
.
—
Овако
сам
ја
желио
да
наместим
своју
кућу
.
Госпођи
Маци
се
прикрадаше
лаки
подсмех
на
уснама
.
Није
смела
да
изусти
шта
је
у
тај
мах
помислила
.
Уздахнула
је
тихо
и
жалила
је
свога
брата
,
јер
се
уверила
,
да
је
већ
„
под
папучом
.
“
Бре
да
је
она
тако
своме
покојноме
први
дан
целу
кућу
чисто
тумбе
окренула
—
погодила
би
одмах
врата
на
која
је
и
ушла
у
кућу
.
—
Јел
да
ће
овако
бити
лепо
?
—
упитаће
Љубица
чисто
срамежљиво
.
—
Ти
си
дивна
жена
!
—
рече
доктор
Лазић
и
стиште
врео
пољуб
на
ведро
чело
љуби
својој
.
Први
дан
је
сретно
освануо
,
нов
живот
је
лепо
отпочео
у
кући
Станоја
и
Љубице
Лазићеве
.
3
.
Госпођа
Санда
поштарка
поранила
је
јутрос
рано
на
пијацу
,
има
много
што
шта
да
купује
за
кућу
а
куварица
јој
донесе
ма
што
,
све
купи
скупо
као
да
купује
у
апотеци
.
Накуповаће
она
данас
сама
све
што
јој
треба
за
целу
недељу
дана
.
Госпођа
Санда
је
већ
у
велико
обишла
све
пиљаре
и
пиљарице
,
ценкала
се
као
најгора
ципија
,
само
да
се
што
дуже
забави
око
тога
посла
.
Купује
,
слаже
своме
слузи
све
лепо
у
велику
котарицу
а
овамо
све
нешто
звера
,
баш
као
да
некога
изгледа
.
Око
осмога
часа
помолиће
се
Ната
,
лазићева
куварица
,
са
цегером
о
руци
;
жури
се
у
касапницу
.
Госпођа
Санда
чисто
се
сва
уздрхтала
када
је
опазила
Нату
на
рогљу
.
Заврши
брзо
своје
куповање
па
јој
пође
нагло
у
сретање
;
бајаги
хоће
да
прође
мимо
Нату
.
Кад
је
била
према
њојзи
рећи
ће
:
—
Е
гле
,
та
Нато
,
јеси
ли
ти
то
?
—
Та
ја
сам
госпоја
,
зар
ме
не
познајете
?
—
Реци
ти
мени
Нато
шта
си
наумила
.
Чујем
ја
,
да
тебе
хоће
да
узме
Мата
„
брифтрогер
.
“
Је
ли
то
,
бога
ти
истина
?
Та
истина
је
госпоја
,
ако
буде
суђено
.
Нас
двоје
смо
из
једнога
места
па
се
знамо
и
пазимо
већ
одавно
.
—
Не
ће
ту
бити
ништа
од
сватова
—
рече
госпођа
Санда
оштро
.
—
Ју
,
госпоја
а
што
не
би
било
—
викну
Ната
чисто
уплашено
.
—
Стани
мало
да
ти
нешто
кажем
—
рече
госпођа
Санда
тихо
и
приђе
Нати
сасвим
близо
.
Шта
је
госпођа
Санда
Нати
наказивала
,
шта
је
она
њојзи
одговарала
,
то
ће
ако
не
изиђе
на
свет
остати
вечито
тајна
;
тек
толико
се
видело
,
да
се
Ната
дуго
опирала
,
омишљала
,
док
није
напослетку
ипак
рекла
:
„
Па
добро
!
Али
само
да
нико
о
томе
ништа
не
зна
.
“
Госпођа
Санда
се
све
смешкала
када
се
опростила
са
Натом
.
Весело
замахну
својим
амбрелом
и
два
и
три
пута
по
ваздуху
па
прогунђа
задовољно
:
„
Пошту
сам
себи
осигурала
!
Катица
ће
ме
пољубити
док
чује
.
Ево
главе
,
ако
ми
не
поклони
одмах
оне
своје
нове
златне
минђуше
.
“
Око
подне
егуцао
је
тромо
писмоноша
Мата
од
куће
до
куће
па
је
разносио
писамцат
госпођа-сандину
.
Пише
госпођа
Санда
својим
другарицама
па
их
моли
,
да
јој
дођу
по
подне
све
на
поседак
;
има
вели
,
да
им
приповеди
нешто
„
врло
важно
.
“
У
људи
по
нашим
мањим
варошима
је
од
вајкада
та
навада
,
да
се
после
свакога
знатнога
догађаја
скупљају
у
већем
броју
било
по
подне
у
кавану
на
каву
,
било
пак
у
вече
у
крчме
на
чашу
вина
.
Таким
приликама
долазе
у
кавану
и
у
крчме
и
годишњаци
,
који
ретко
када
да
им
прекораче
прага
.
Неко
је
дошао
да
чује
шта
људи
мисле
и
диване
;
неко
пак
да
се
сам
изговори
па
да
види
:
суде
ли
тако
и
други
као
што
он
суди
о
томе
,
што
се
тај
дан
догодило
у
њиховоме
месту
.
Но
в—ске
жене
биле
су
беспосленије
од
својих
људи
па
су
се
сваки
дан
састајале
то
у
једној
то
у
другој
кући
,
ако
ни
зашто
,
оно
да
се
мало
виде
и
разговоре
.
Међу
њима
се
знало
кад
је
на
коју
од
њих
ред
.
—
Тај
ред
се
мењао
само
онда
,
када
се
десило
где
што
важно
,
што
би
вредно
било
да
сазнају
и
друге
.
Онда
је
та
,
која
је
прва
дознала
ту
важну
новост
,
могла
и
да
поремети
стари
ред
па
да
позове
нарочито
,
да
се
дође
њојзи
на
састанак
.
Од
овога
састанка
не
би
онда
изостала
ни
једна
.
Сваки
домаћи
посао
на
страну
,
ту
онда
иду
,
сачувај
боже
болести
,
све
као
на
ватру
.
Данас
је
био
ред
на
попадију
—
али
можда
ће
тамо
доћи
и
друге
пред
којима
се
не
може
свашта
рећи
.
За
то
је
госпођа
Санда
нашла
за
боље
,
да
позове
себи
данас
цело
јучерање
друштво
а
уз
њега
још
и
младу
удовицу
Катицу
.
Попадији
је
наручила
да
сврши
свој
„
јаузн
“
на
двоје
на
троје
па
да
и
она
пожури
њојзи
.
Још
није
ни
избио
четврти
час
по
подне
а
госпођа
Санда
је
већ
била
приставила
„
јаузн
“
на
ватру
,
јер
жене
тек
што
нису
ту
.
Она
излази
из
кухиње
а
на
вратима
из
ходника
већ
су
се
помолиле
:
госпођа
Јула
фишкалица
,
па
Лекса
,
па
госпођа
Јуца
а
за
њима
је
пристала
млада
удовица
Катица
бледа
па
чисто
зелена
,
баш
као
да
су
је
сву
ноћ
змије
пиле
.
—
Ди
сте
жене
за
толико
,
ако
бога
знате
—
кликну
госпођа
Санда
поштарка
својим
другарицама
у
поздрав
.
—
А
што
си
ми
ти
Катице
,
душо
,
тако
невесела
;
не
бој
се
све
ће
бити
добро
,
ја
се
,
душице
,
бринем
за
тебе
.
Уђоше
жене
у
„
визитску
собу
“
па
се
у
часку
разузурише
.
—
Шта
је
ново
,
шта
си
нас
звала
?
—
почеће
госпођа
Јула
фишкалица
прва
.
—-
Данас
је
ред
био
на
попадију
,
та
ће
се
сирота
,
начекати
,
ако
јој
ниси
ништа
јавила
.
—
Не
брини
се
ти
ништа
—
рече
госпођа
Санда
купећи
огртаче
да
их
изнесе
у
другу
собу
—
још
ми
нисмо
људски
ни
селе
а
ево
и
ње
.
Седоше
редом
за
стол
,
свака
на
своје
место
а
госпођа
Јула
у
прочеље
.
—
Јуче
наиђе
неко
па
вас
и
не
запитах
,
како
вам
се
свиди
докторова
нова
млада
?
почеће
Јула
фишкалица
вадећи
свој
„
штрикерај
“
из
корпице
од
жица
.
—
Та
чекајте
,
ево
одмах
и
мене
!
—
плану
домаћица
—
само
да
наредим
шта
треба
у
кухињи
.
Госпођа
Санда
излети
на
поље
и
створи
се
у
часку
опет
у
соби
.
Седе
у
зачеље
па
онда
запита
:
—
Шта
ти
оно
рече
отоич
,
Јуло
?
—
Та
питам
:
како
им
се
допада
нова
млада
?
—
понови
фишкалица
своје
питање
важним
нагласком
,
увијајући
конац
,
седам
пута
око
прста
десне
руке
.
У
соби
наста
за
тренутак
немо
тишина
.
Свака
се
то
нашла
нешто
у
послу
,
нека
вади
плетиво
из
џепа
,
нека
развија
салветић
.
Не
би
ни
једна
да
почне
прва
.
—
Паорска
дунда
и
ништа
више
!
—
цикнуше
па
једанпут
оштар
глас
домаћичин
.
Другарице
сандине
опружише
мало
вратове
и
почеше
се
ракољити
као
кокошке
на
киши
.
—
Лепа
није
као
што
су
говорили
—
упутиће
се
госпођа
Лекса
.
—
Одер
вос
!
—
промумлаће
Јула
фишкалица
.
У
тај
мах
зачу
се
бат
у
предњој
соби
.
Попадија
Анка
скида
мантилу
на
врати
па
виче
:
—
Стојте
жене
,
ево
и
мене
!
Джаба
ти
и
тога
реда
,
—
једва
сам
се
изговорила
.
Госпођа
Анка
уђе
сва
запурена
у
собу
и
не
дочека
да
се
поздрави
са
свима
;
паде
на
столицу
,
да
се
под
затресао
како
је
лако
села
.
—
Разговор
о
новој
млади
,
а
?
Одмах
сам
знала
—
рече
и
извади
махраму
и
хлађаше
се
по
запуреном
лицу
.
—
Ја
не
поњам
,
како
је
доктор
могао
само
слудовати
да
узме
ту
паоркињу
—
зачу
се
опет
госпођа
Санда
.
—
Лепа
је
,
персона
је
—
рече
попадија
Анка
чим
се
мало
издувала
.
—
Има
лепу
косу
и
ништа
више
—
прекиде
је
госпођа
Јуца
.
—
А
ако
је
курјук
„
фолиш
“
?
—
умешаће
се
госпођа
Јула
фишкалица
.
—
Није
,
немојте
рећи
,
види
се
то
одмах
на
први
поглед
—
рече
попадија
Анка
жустро
.
—
Што
јест
јест
,
то
ја
не
дам
рећи
,
лепа
је
персона
.
—
И
ја
опет
рекох
,
да
је
то
паорска
лепота
.
Висока
,
могла
би
с
неба
дохватити
таране
;
струк
јој
као
бобов
сноп
;
незграпна
је
,
баш
као
да
је
целога
века
вукла
џакове
.
Ајде
реци
,
молим
те
,
Анка
,
шта
има
на
њојзи
фино
,
господско
?
—
рече
госпођа
Санда
и
устаде
,
да
налије
свакој
шољу
белом
кавом
.
—
Млада
,
здрава
,
девојка
,
лепе
очи
,
лепа
коса
,
лепо
се
држи
—
па
шта
ћеш
више
?
—
рече
попадија
чисто
јетко
.
—
Реци
боље
донела
му
је
двадесет
хиљада
па
за
то
је
лепа
—
одби
госпођа
Санда
и
мрдну
мало
ибриком
те
просу
црну
каву
по
чаршаву
—
је
л
’
тако
Катице
,
рано
,
је
л
’
да
сам
погодила
.
Млада
удовица
је
дотле
ћутала
као
заливена
.
На
ове
сандине
речи
тргне
се
као
из
дубокога
сна
,
уздахне
лако
и
рече
:
—
Лепа
је
то
девојка
,
као
што
чујем
,
ја
је
нисам
вид’ла
,
—
рече
удовица
као
да
се
буди
.
Кад
је
изустила
те
речи
затресла
се
лако
,
јер
као
да
још
и
сад
гледаше
у
велике
,
смеђе
очи
љубичине
.
—
Лепа
је
,
врло
је
лепа
!
—
Густови
су
различити
!
рече
госпођа
Санда
.
—
Хајде
нек
је
и
лепа
,
али
да
је
проста
као
вагов
,
то
сам
чула
јутрос
из
прве
руке
.
—
Е
,
да
!
—
кликнуше
жене
све
у
глас
—
а
ко
ти
је
,
бога
ти
,
казао
то
?
—
То
је
моја
тајна
!
—
рече
госпођа
Санда
чисто
поносито
.
—
Знате
л
’
шта
јој
је
био
први
посао
?
—
Говори
,
да
чујемо
!
—
рекоше
опет
све
жене
у
глас
.
—
Ха
,
ха
!
—
смејаше
се
госпођа
Санда
иза
гласа
,
само
да
мало
намучи
своје
друге
,
што
су
јој
се
отоичке
опирале
.
—
Преврнула
је
одмах
сву
кућу
тумбе
;
увредила
је
од
првога
маха
своју
заову
тако
,
да
ова
хоће
да
иде
из
куће
.
—
А
шта
је
,
бога
ти
,
то
урадила
?
—
запитаће
све
у
један
мах
.
—
Шта
,
је
,
да
је
,
тек
толико
вам
кажем
,
да
Бог
да
,
да
та
састави
годину
.
Доктору
ће
се
наједанпут
отворити
очи
,
видиће
шта
је
нарадио
па
ће
од
једанпут
бити
русвај
готов
.
Знам
ја
њега
,
добар
је
човек
ал
кад
плане
,
онда
сачувао
Бог
свакога
његове
нарави
.
—
А
шта
би
то
било
одмах
први
дан
међу
њима
?
—
запитаће
фишкалица
Јула
околишећи
—
та
тек
јуче
су
се
тако
рећи
узели
.
Плетке
су
то
,
бога
ти
,
Маци
није
право
што
се
доктор
оженио
па
то
је
све
.
—
Ја
рекох
—
рече
госпођа
Санда
оштро
—
а
ви
отворите
добро
очи
док
јој
вратите
прву
визиту
па
ћете
видети
и
саме
.
Видећете
,
што
још
нисте
виделе
;
кажу
да
је
испреметала
ствари
по
кући
да
је
за
приповест
.
—
Па
лако
је
то
—
прихватиће
попадија
Анка
—
упутиће
њу
Маца
како
треба
,
нова
је
,
млада
је
,
лако
ће
се
дотерати
и
научити
.
—
Хоће
да
,
поздравила
те
та
!
—
рече
госпођа
Санда
жестоко
.
-
Уранила
ти
је
та
пре
зоре
,
процуњала
ти
је
све
по
кући
,
само
што
није
била
на
тавану
,
те
ти
је
одмах
узела
узде
у
своје
шаке
.
Не
сме
јадна
Маца
,
да
чујеш
само
,
ни
да
писне
.
Тако
ти
та
заповеда
од
првога
дана
по
кући
,
као
да
јој
је
то
дедовина
.
—
Па
и
право
је
,
брањаше
попадија
—
она
је
газдарица
у
својој
кући
.
—
Е
није
него
роткве
!
—
плану
госпођа
Санда
—
дакле
ова
жена
што
је
провела
век
свој
са
братом
,
сад
је
нико
и
ништа
у
кући
;
сад
ће
ова
паоркуша
да
заковрће
како
она
хоће
.
Та
код
онога
млакоње
доктора
може
јој
бити
;
само
не
знам
докле
ће
?
—
А
што
си
се
ти
,
бога
ти
,
изузела
на
ту
младу
—
рече
попадија
осорљиво
—
кад
јој
ниси
рекла
још
ни
:
помоз
Бог
!
—
Не
трпим
паорлук
,
ако
хоћеш
да
знаш
.
Зар
би
јој
отпала
глава
,
да
се
синоћ
и
нама
лепо
јавила
;
укипила
се
као
ружа
у
чуну
па
никога
ни
да
погледи
.
—
Ту
већ
Сандо
,
немаш
право
—
умешаће
се
госпођа
Лекса
—
страна
је
,
дошла
је
први
пут
у
место
,
нит
’
кога
зна
нит
’
познаје
.
—
А
шта
не
зна
—
сикташе
госпођа
Санда
—
бре
зна
та
боље
и
од
тебе
и
од
мене
,
само
не
ће
.
Паорска
гордост
.
Мисли
:
кад
носим
,
—
хоћу
да
се
и
поносим
!
—
А
зар
није
нигде
била
на
воспитанију
?
—
умешаће
се
госпођа
Јула
фишкалица
.
—
Била
је
у
Шатринци
у
инштитуту
!
—
рече
госпођа
Санда
јетко
.
—
Не
треба
њојзи
боље
школе
од
докторове
—
рећи
ће
госпођа
Лекса
подругљиво
.
—
Ја
сам
слушала
од
Попића
—
рече
млада
удовица
Катица
—
да
је
врло
бистра
,
да
зна
много
,
ма
да
није
никад
школе
ни
видела
и
да
је
врло
добра
кућаница
.
—
Иди
ми
с
тим
Попићем
!
Сита
сам
ја
његове
хвале
.
Њему
је
свака
сукња
одмах
и
лепа
и
паметна
—
а
овамо
не
види
даље
од
носа
—
одбиће
госпођа
Санда
.
И
ту
се
госпођа
Санда
осу
грдњом
на
адвоката
Стеву
Попића
.
Ако
ће
право
да
каже
:
он
је
још
највише
крив
,
што
се
доктор
Станоје
Лазић
тако
лудо
оженио
.
Он
је
његов
најбољи
пријатељ
,
морао
је
дакле
знати
,
шта
је
доктор
наумио
,
па
га
је
требао
одвратити
од
тога
корака
.
Кад
већ
није
хтео
да
се
жени
из
места
,
што
би
резон
био
,
оно
бар
да
му
је
отворио
очи
па
да
је
узео
прилику
према
себи
.
Овако
је
заслепио
за
новцем
,
па
за
љубав
новаца
узео
просту
девојку
.
—
И
ја
вам
опет
кажем
—
завршиће
госпођа
Санда
своју
филипику
—
не
ће
проћи
ни
година
а
мој
доктор
већ
сит
свега
.
Биће
ту
разлаза
пре
него
што
ви
сањате
.
Ја
знам
што
знам
,
још
није
време
да
казујем
—-
и
при
тим
речима
погледа
Санда
значајно
у
младу
удовицу
—
ви
ћете
се
све
осведочити
,
да
ја
имам
право
.
Нит
је
она
за
доктора
нит
је
доктор
за
њу
.
Не
ће
ту
бити
дуго
живота
међу
њима
,
нит
је
он
њу
узео
што
је
воли
нит
је
она
,
пошла
што
за
њега
мари
—
већ
њему
је
требала
богата
партија
,
а
њојзи
да
се
уда
за
господина
човека
.
То
је
све
.
Ја
знам
шта
говорим
,
па
ћете
видити
да
је
тако
.
А
напослетку
:
—
А
шта
сте
ви
жене
тако
заџакале
!
—
зачу
се
крупан
глас
господина
в—ог
поштара
на
вратима
.
Да
вам
кажем
једну
новост
.
Сад
ми
је
био
баш
доктор
Лазић
и
каже
да
се
синоћ
вратио
и
довео
нову
младу
.
—
Е
да
,
молим
те
а
ми
то
и
не
знамо
!
—
подсмехну
се
госпођа
Санда
своме
човеку
.
—
Доцкан
си
се
обуо
!
Господин
поштар
окрену
се
на
пети
те
пође
гунђајући
у
своје
звање
.
У
кога
је
било
оштро
ухо
,
могао
је
изузети
из
његовога
гунђања
ове
рећи
:
„
Та
знате
ви
и
шта
је
ђаво
синоћ
вечерао
!
“
Сунце
је
већ
пошло
на
заранке
када
су
се
госпође
разишле
са
данашњега
„
јаузна
.
“
Госпођа
Санда
је
нежно
загрлила
младу
удовицу
и
шапнула
јој
тихо
:
„
Не
бој
се
,
душице
,
све
ће
бити
добро
.
Ја
радим
за
тебе
!
“
Доктор
Станоје
Лазић
је
баш
прелазио
преко
велике
улице
па
се
на
рогљу
сукобио
са
дежмекастом
попадијом
Анком
.
—
Добро
дошли
докторе
!
Како
је
,
та
ви
се
сав
сијате
.
Гратулирам
!
—
Хвала
лепо
.
Ето
једва
и
ја
с
пута
.
.
—
Богме
и
време
је
већ
,
мал
’
не
поумирасмо
од
нестрпљења
,
да
видимо
нову
младу
.
Па
како
,
шта
ради
новина
?
—
Хвала
Богу
здрава
је
за
сада
.
Знате
,
како
је
,
док
се
мало
упути
у
кући
.
—
Лепо
,
баш
ми
је
мило
.
Била
сам
јуче
на
агенцији
—
а
ви
тако
као
испод
жита
.
—
То
није
у
реду
.
Али
фајн
вам
је
млада
.
—
Ја
сам
задовољан
—
рече
доктор
и
жураше
се
да
се
опрости
.
—
То
ми
је
баш
мило
.
Тако
и
треба
.
Дед
па
да
вас
скоро
видимо
,
ал
’
да
,
прво
ћемо
по
обичају
у
цркву
—
говораше
попадија
—
збогом
!
поздравите
је
као
непознату
!
Доктор
Станоје
Лавић
се
опрости
и
замакну
у
другу
улицу
.
Још
један
рогаљ
па
на
десно
и
у
том
бијаше
пред
својом
кућом
.
Једва
је
чекао
да
дође
кући
.
Први
дан
како
је
као
ожењен
човек
у
својој
кући
,
те
спаде
с
ногу
.
Душе
ваља
,
дуго
је
био
на
путу
па
се
то
свако
отимаше
,
ко
ће
први
да
га
дочепа
.
Неко
само
да
га
види
а
неко
и
што
га
је
давно
очекивао
.
—
А
где
је
Љубица
?
упитаће
доктор
госпођу
Мацу
ушав
у
двориште
.
—
Сад
је
ту
била
,
ваљда
је
ушла
у
башту
—
рече
заова
чисто
немарно
.
Доктор
Станоје
Лазић
уђе
у
башту
.
Љубица
се
попела
у
врх
баште
па
гледаше
како
ће
сунце
да
зађе
.
Доктор
заиђе
другом
стазом
својој
младој
љуби
за
леђа
.
—
Добар
вече
!
—
зачу
се
соноран
глас
младога
доктора
—
ти
си
се
мене
начекала
.
Први
дан
—
па
сви
навалили
да
ме
развуку
на
сто
страна
.
—
Изађох
мало
у
башту
,
да
видим
како
сунце
залази
,
—
рече
Љубица
и
пружи
доктору
руку
у
сретање
.
—
Једи
ме
,
што
се
овај
облак
баш
сада
навукао
.
—
У
Неапољу
је
небо
с
вечера
дивније
—
је
ли
?
—
упита
ће
доктор
нежно
.
—
Оно
је
дивније
али
ово
наше
је
милије
—
рече
млада
жена
љупко
—
само
да
није
тога
облака
!
—
Погледај
само
како
га
пробијају
сунчеве
зраке
па
се
све
небо
прелива
,
час
заруди
,
час
опет
заплави
—
рече
доктор
,
показујући
руком
на
запад
.
—
Сунце
је
јаче
од
облака
—
кликну
Љубица
—
виш
како
га
полако
њиха
,
баш
као
да
га
гони
,
даму
не
застире
последње
зраке
његове
.
—
Сад
је
ено
клонуло
—
рече
млада
жена
чисто
тужно
.
—
Да
се
сутра
то
лепше
роди
—
рече
доктор
и
узе
своју
младу
љубу
за
руку
.
—
Диже
се
хладан
ветрић
са
планине
.
Хајдемо
у
кућу
.
4
.
Минуло
је
већ
шест
недеља
у
новом
,
заједничком
животу
Станоја
и
Љубице
Лазићеве
.
Били
су
се
обоје
спремили
да
иду
у
цркву
и
доктор
је
рад
био
,
да
прикаже
своју
младу
љубу
у
свима
бољим
кућама
по
В
.
.
Није
навалице
хтео
да
испусти
ни
једну
кућу
,
да
му
се
не
би
замерило
е
се
туђи
и
поноси
,
није
Љубици
ни
речице
рекао
ко
је
какав
;
оставио
је
њезиној
бистрој
памети
,
да
она
суди
самостално
и
да
одабере
после
с
киме
ће
се
ближе
и
боље
упознати
,
с
киме
ће
се
дружити
.
Уздао
се
да
ће
она
оним
финим
тактом
,
који
је
урођен
свакој
младој
жени
,
најбоље
умети
одабрати
шта
је
према
њојзи
.
То
ће
бити
њезин
први
самосталан
корак
у
свет
и
тек
ако
она
не
погоди
како
ваља
,
онда
је
на
њему
,
да
јој
се
нађе
на
помоћи
својим
знањем
и
искуством
.
Женски
свет
је
у
свакоме
мањем
месту
врло
радознао
.
Тај
