душеније
баш
при
картању
његов
обичај
,
но
према
Недељковићу
има
он
рачуна
да
тако
чини
,
јер
се
нада
повољном
одговору
на
своју
прошевину
.
Недељковић
је
љут
преко
сваке
мере
,
но
не
сме
то
ничим
да
покаже
,
па
се
једнако
гризе
у
себи
.
Домаћин
и
остали
играчи
,
или
губе
мало
,
или
нимало
.
Они
су
,
да
се
послужимо
карташким
изразом
:
„
код
свог
новца
“
.
Према
оваком
стању
ствари
,
игра
није
добивала
никаквог
већег
полета
,
те
на
предлог
оног
друштвеног
члана
,
чија
жена
тако
воли
,
кад
се
он
карта
(
а
ваљда
га
је
отпочела
и
љубомора
да
кињи
)
закаже
се
„
три
пут
унаоколо
“
,
те
кад
се
и
то
свршило
,
дигну
се
сви
од
стола
,
заједно
с
кибицерима
,
и
оду
у
салон
међу
остале
.
Чланови
„
малог
фарбла
“
и
малих
катастрофа
учине
то
исто
.
Цело
ово
вече
нису
се
Богатић
и
Миливоје
никако
сукобили
.
Очевидно
је
било
да
су
се
избегавали
.
Даница
није
са
Богатићем
ни
једну
игру
одиграла
,
јер
је
удешавала
,
да
буде
вазда
са
Миливојем
или
са
другим
киме
раније
ангажована
.
С
тога
се
за
Богатића
у
главном
могло
ове
вечери
казати
:
„
Нема
среће
у
љубави
,
ал
’
зато
има
у
картама
!
“
Кад
би
ово
обратно
било
,
нико
не
би
срећнији
био
од
Богатића
.
Кад
би
нужно
било
,
да
се
милијарде
дуката
проспу
зарад
пристанка
Даничиног
,
па
кад
би
он
толико
у
ствари
имао
,
он
их
Данице
ради
не
би
пожалио
!
...
.
Оволико
велика
љубав
према
једној
девојци
,
свакојако
је
само
за
похвалу
,
па
због
тога
би
требала
богиња
љубави
и
на
Богатића
да
се
једном
смилује
и
осмехне
,
а
не
да
се
са
њиме
овако
титра
,
и
да
му
се
управо
подсмева
.
Но
ради
оправдања
њеног
мора
се
изјавити
,
да
она
то
не
чини
бадава
.
Богатић
не
љуби
из
душе
.
Он
љуби
само
из
пожуде
.
Машта
његове
љубавне
среће
није
огледало
чистоте
брачног
спокојства
,
него
је
огледало
ниске
,
животињске
усладе
.
Богатић
исповеда
у
свему
само
једну
девизу
,
која
гласи
:
„
уживај
!
“
Пред
зору
разишли
су
се
сви
гости
са
ове
забаве
,
и
то
сви
наједанпут
.
Овако
увек
бива
,
кад
се
гости
добро
проводе
.
Они
,
који
се
случајно
нису
најбоље
провели
,
ти
мудро
ћуте
о
томе
,
знајући
,
да
би
иначе
,
све
то
ишло
на
њихову
штету
.
Домаћин
и
домаћица
испратили
су
госте
до
на
улицу
.
Ту
се
руковаше
и
растадоше
.
Сима
Богатић
није
овога
пута
пратио
Даницу
и
њене
родитеље
до
куће
,
јер
није
то
хтео
,
а
Миливоје
,
који
би
то
Бог
зна
како
радо
учинио
,
он
сиромах
,
није
смео
.
Код
Жмурка
.
Идући
„
Теразијама
“
,
одмах
на
почетку
улице
,
с
леве
стране
,
има
једна
каваница
,
опште
позната
у
Београду
,
под
именом
:
„
Жмуркова
кавана
“
.
Четрдесет
година
постоји
она
на
истоме
месту
.
Готово
све
што
има
од
ствари
у
њој
старо
је
четрдесет
година
.
Вино
и
шљивовица
у
подруму
такмаче
се
са
овим
годинама
,
јер
је
матора
мачка
,
који
овде
по
вас
дан
на
великом
бурету
спава
,
био
још
чукун
деда
жив
,
кад
се
ово
вино
купило
и
довезло
из
Неготина
.
Газда
и
газдарица
ове
каванице
стари
су
људи
,
скроз
поштени
,
и
у
Београду
веома
уважени
.
Обоје
су
верни
типови
двају
узоритих
српских
покрајина
:
он
је
Старо-
Србијанац
,
а
она
Бачванка
.
Она
је
морала
некада
бити
ванредна
лепотица
,
бар
то
сведочи
класички
тип
њене
главе
,
и
она
белина
коже
,
коју
би
многа
девојка
и
сад
пожелела
.
Њих
двоје
живе
се
не
може
бити
боље
.
Могли
би
да
послуже
за
пример
многим
младим
браковима
,
код
којих
се
не
налази
ни
десети
део
ове
нежности
,
оваког
међусобног
поштовања
и
пажње
,
каква
постоји
између
газда
Тасе
,
и
жене
му
,
госпе
Драге
.
Сасвим
су
исте
нарави
,
мирни
,
доброћудни
и
поверљиви
и
сви
редовни
гости
ове
каванице
.
Груписани
око
столова
,
воде
они
обично
само
такав
разговор
,
који
разгаљује
дневне
човечије
бриге
и
тешкоће
.
Сви
су
чистим
демократским
духом
задахнути
.
Овде
седе
заједно
:
пензионар
,
доктор
,
терзија
,
глумац
,
официр
,
песник
,
бакалин
,
практиканат
,
новинар
,
мајстор
,
професор
,
послужитељ
,
трговачки
момак
,
чиновник
и
ђак
велике
школе
.
Прве
куће
београдске
носе
одавде
црно
и
бело
вино
.
—
У
локалу
се
пије
понајвише
ракија
,
сиротињско
пиће
.
Но
треба
знати
,
да
то
није
чивуцки
шпиритус
.
У
Србији
,
хвала
Богу
,
тога
нема
!
Једне
вечери
,
на
кратко
време
после
Радосављевићеве
забаве
,
тако
од
прилике
,
око
св
.
Јована
,
седели
су
Жмуркови
гости
као
обично
,
мирни
и
задовољни
.
Неки
пије
комовицу
,
а
по
неки
опет
„
мало
вино
“
за
нет
пара
динарских
.
Газда
Тоша
,
терзија
,
има
свакад
у
џепу
белога
бурмута
,
који
држи
у
белој
кутијици
,
па
иде
од
стола
до
стола
,
те
редом
нуди
.
То
је
газда
Тошина
страст
.
Ако
му
понуду
одбијеш
,
онда
газда
Тоша
направи
тако
кисело
лице
,
да
мислиш
,
овога
је
часа
појео
буре
краставаца
.
За
мало
,
на
наста
опште
кијање
,
које
би
се
у
овом
случају
правилније
могло
назвати
:
страховито
цикање
носева
.
Чисто
је
жалосно
погледати
човека
,
који
се
мучи
да
кијне
.
Ено
гледните
сад
само
чика
Перу
пензионара
.
Наспело
му
је
баш
да
кијне
.
Ако
добро
мотрите
,
опазићете
одмах
,
како
је
прво
подигао
обрве
,
па
онда
зинуо
;
затим
му
се
поче
коса
полако
дизати
у
вис
,
а
нос
му
доби
величанствену
позитуру
,
па
онда
као
громом
погођен
,
тресну
главом
,
и
рикну
носом
као
лав
!
То
исто
сналажаше
непрестано
и
многе
друге
,
те
замало
,
па
се
затреса
цела
кућа
од
појачане
праске
носева
.
Заједно
са
кућом
тресе
се
и
чика
Тоша
,
видећи
како
му
експерименат
испада
за
руком
.
Он
је
дебео
и
пунокрван
,
па
изгледа
сад
црвен
,
к’о
сремско
муљало
.
Сви
редовни
гости
Жмуркови
познају
се
,
и
јављају
се
једни
другима
при
улажењу
и
одлажењу
.
Кад
наиђу
какви
непознати
,
ти
су
онда
обично
предмет
за
посматрање
и
расматрање
.
Ове
вечери
седео
је
сам
за
столом
један
такав
непознати
.
Беше
то
неки
елегантни
господин
,
висок
и
угледан
,
са
цилиндром
на
глави
.
Кад
је
ушао
,
никоме
се
није
јавио
,
а
лупкајући
својим
штапићем
о
сто
,
тражио
је
,
више
кревељући
се
,
но
обично
говорећи
,
да
му
се
донесе
чаша
црна
вина
.
На
присутне
госте
није
он
много
гледао
,
а
кад
је
то
по
неки
пут
и
учинио
,
онда
се
видело
да
он
свакога
овде
са
неким
презрењем
посматра
.
Кад
је
и
њега
чика
Тоша
понудио
са
својим
белим
бурмутом
,
изгледало
је
,
као
да
тај
странац
више
показује
вољу
,
да
чика
Тошу
млатне
чашом
по
сред
главе
,
но
да
се
прихвати
за
бурмут
.
На
оно
опште
кијање
постао
је
овај
странац
толико
узнемирен
,
да
је
у
један
мах
ђипио
,
викнуо
:
„
сакрлот
!
“
па
онда
промрмљао
још
по
нешто
кроз
зубе
.
Чика
Перин
сто
отпоче
код
својих
оближњих
да
распитује
за
овог
кавалира
,
на
што
чиновник
један
тихо
шапну
друштву
,
да
је
тај
господин
странац
,
и
да
се
налази
у
нашем
пресбирову
,
где
вуче
добру
плату
,
и
где
се
само
онај
боље
плаћа
и
авансује
,
који
је
већма
надувен
.
Одмах
до
овог
странца
,
за
споредним
столом
,
сеђаху
двојица
,
који
су
тако
исто
били
овде
непознати
.
Била
су
то
два
младића
,
крупна
и
здрава
,
но
лоше
обучена
,
и
у
свему
пијаначка
изгледа
.
За
њих
се
није
нико
много
интересовао
,
и
ако
су
они
још
више
давали
повода
за
то
,
но
онај
страни
надувени
господин
из
пресбирова
.
Ова
двојица
су
наиме
непрестано
започињали
неку
рапсодију
,
а
никако
да
је
продуже
и
сврше
,
но
таман
испевају
три
,
четири
речи
,
они
се
одмах
куцају
,
а
уз
то
вичу
„
живео
!
“
и
до
дна
искапе
своје
полиће
.
—
„
Јевреме
,
дај
шоме
!
“
викну
затим
један
од
њих
на
момка
.
Пружајући
полић
да
га
дода
момку
,
умало
што
не
зврцну
странца
полићем
по
носу
,
нашто
се
овај
обрецну
на
тог
безобразника
,
рекавши
му
оштро
:
—
„
Марш
!
“
Претећи
положај
,
који
сада
узе
онај
што
је
додавао
полић
,
као
да
је
умирио
цилиндраша
,
јер
се
он
брзо
окрете
од
напасника
,
и
извади
неке
велике
стране
новине
из
џепа
,
те
отпоче
да
их
чита
.
На
ово
се
стиша
овај
напасник
,
те
оба
непозната
отпочну
овакав
тихи
разговор
између
себе
:
—
„
Дакле
он
је
то
?
“
—
„
Нико
други
него
он
!
“
.
—
„
Па
и
ја
бих
као
рек’о
“
.
—
„
Он
је
зацело
!
...
Та
човече
,
видели
смо
га
већ
једанпут
,
зар
се
не
сећаш
?
Ено
гледни
:
лице
,
стас
,
све
као
он
!
.
.
Па
онда
ето
цилиндар
,
а
то
видиш
,
да
овде
нико
други
нема
,
па
његов
је
баш
исти
таки
!
“
—
„
Па
јесте
,
висок
је
,
такав
је
,
дабоме
!
“
—
„
Па
лепо
одевен
!
“
—
»
Горд
и
напрасит
,
а
тако
каже
и
онај
за
њега
“
.
—
Зацело
,
нико
други
него
он
!
“
—
„
Па
шта
ћемо
сад
?
“
—
„
Па
онако
,
како
нам
је
заповеђено
!
“
—
„
Хоћеш
ли
ти
да
почнеш
?
“
—
„
Разуме
се
;
опет
ћу
га
полићем
зврцнути
!
“
—
„
А
ако
он
тебе
штапом
?
“
—
Отећу
му
га
пре
но
што
ме
њиме
удари
,
а
ти
,
док
се
ми
џавељамо
,
лупај
само
песницом
по
цилиндру
.
—
„
А
ако
њему
когод
прискочи
у
помоћ
?
“
—
„
Па
зар
не
видиш
да
му
се
сви
овде
смеју
?
Па
напослетку
,
зар
би
нам
то
била
првина
,
да
ударимо
на
целу
кавану
?
!
“
...
—
„
Па
јес
’
,
тако
је
;
па
добро
,
ти
сад
почињи
!
“
Пре
него
што
ће
да
наступи
ова
цилиндарска
катастрофа
,
биће
нужно
,
да
се
растумачи
,
због
чега
се
ово
све
сад
овде
збива
.
Странац
са
цилиндром
сасвим
је
случајна
појава
у
овој
ствари
.
Он
је
добио
трбобољу
,
пошто
ваљда
није
навикнут
на
српску
масну
храну
,
па
је
по
савету
неких
својих
пријатеља
дошао
овамо
код
„
Жмурка
“
,
да
попије
коју
чашу
добра
и
стара
црна
вина
,
па
да
га
прође
боља
.
Она
друга
двојица
дошла
су
,
као
што
се
види
,
са
опаком
намером
овамо
.
Обојица
су
светске
протуве
.
Живе
од
данас
до
сутра
.
Мувају
се
по
каванама
,
па
понајвише
живе
од
коцке
и
разне
друге
преваре
.
Они
су
најмљени
да
овамо
дођу
.
За
вечерас
имају
они
сигурну
зараду
,
коју
су
већ
у
напред
примили
.
Сваки
је
од
њих
снабдевен
са
по
две
банке
од
десет
динара
.
Њин
цео
посао
,
за
који
су
сад
обвезани
,
састоји
се
у
томе
,
што
треба
једног
човека
јавно
осрамотити
и
ишамарати
,
па
да
то
изгледа
,
као
да
је
тај
човек
томе
сам
крив
,
јер
је
он
то
својим
неумесним
понашањем
изазвао
.
Они
тога
човека
нису
познавали
,
но
госа
,
који
их
је
за
ово
погодио
,
описао
га
је
свестрано
,
и
показао
им
га
је
једном
,
само
што
га
они
нису
сасвим
добро
упамтили
.
Овај
странац
био
је
у
истини
веома
налик
на
њиховог
клијента
.
Тај
,
који
је
најмио
ове
продане
душе
за
овај
подли
посао
,
био
је
главом
Сима
Богатић
,
а
човек
,
на
коме
треба
ова
срамота
да
се
изврши
,
требао
је
бити
Миливоје
.
Богатић
је
начуо
,
да
Миливоје
долази
код
„
Жмурка
“
,
па
је
оне
људе
с
тога
и
упутио
овамо
.
Богатић
је
овако
рачунао
:
Кад
већ
Даница
није
никако
хтела
да
поверује
оном
првом
гласу
о
Миливојевим
интимним
односима
са
својом
кумом
,
што
је
сазнао
од
Недељковића
,
то
ће
сад
,
без
сумње
,
код
овог
случаја
морати
она
стећи
потпуно
уверење
,
да
је
код
овако
лакомисленог
Миливоја
,
који
се
туче
по
кафанама
са
којекаквим
пробисветима
,
баш
и
оно
прво
сасвим
могуће
.
Кад
није
оно
прво
упалило
,
ово
друго
,
мислио
е
он
,
мораће
.
Даница
ће
сматрати
испод
свог
достојанства
да
воли
човека
,
који
се
јавно
бије
по
каванама
.
Богатић
је
знао
да
Даница
искрено
љуби
Миливоја
,
с
тога
је
њему
било
преко
нужно
,
да
створи
код
Данице
убеђење
,
да
је
Миливоје
лакомислен
човек
,
а
докаже
ли
се
једном
то
,
онда
мора
сасвим
охладнети
њена
љубав
.
Миливоје
није
дошао
овог
вечера
у
ову
каваницу
,
а
и
да
је
дошао
,
он
својим
понашањем
не
би
побудио
толику
пажњу
код
оне
двојице
,
као
што
је
то
странац
могао
да
учини
.
Сасвим
је
другчије
изгледао
Миливоје
на
улици
,
озбиљно
корачајући
и
достојанствено
држећи
се
,
кад
је
приказан
био
овој
двојици
,
што
ови
прости
и
ограничени
људи
нису
никако
могли
да
разликују
од
надувеног
држања
и
понашања
,
што
га
је
имао
овај
странац
.
Програм
се
извршио
на
странцу
у
свима
по
јединостима
.
Сасвим
онако
,
по
претходном
договору
и
утврђеном
плану
,
зврцне
и
по
други
пут
овај
исти
странца
полићем
,
на
што
овај
измахне
сад
на
овога
штапом
,
па
док
су
се
њих
двоје
око
отимања
штапа
гложили
,
дотле
је
онај
други
набијао
странцу
цилиндар
на
главу
,
који
се
у
истини
већ
толико
расплинио
био
,
да
је
изгледао
као
сушта
хармоника
.
Нико
их
није
развађао
,
пошто
цео
овај
призор
није
ни
био
страшан
,
но
напротив
,
био
је
у
толикој
мери
комичан
,
да
су
се
сви
гости
тресли
од
смеха
.
Странац
,
чим
је
осетио
противничко
надмоћије
,
устукне
на
страну
,
па
ваљда
од
страха
,
да
не
би
још
и
горе
прошао
,
извади
на
брзу
руку
из
џепа
грош
,
баци
га
на
сто
,
и
шмукне
на
врата
.
Она
двојица
нису
га
гонили
;
викали
су
за
њим
само
:
—
„
Срам
га
било
!
...
И
то
је
професор
!
...
Брука
,
срамота
!
...
“
После
тога
плате
одмах
и
они
свој
рачун
,
и
изађу
на
друга
врата
,
која
воде
у
авлију
,
па
одатле
замакну
у
споредну
улицу
.
Кад
су
они
сутра
дан
поднели
Богатићу
свој
извештај
о
бламажу
господина
професора
,
Богатић
се
све
топио
од
радости
и
милине
.
Са
овако
блаженим
расположењем
пожури
се
он
одмах
у
радњу
Петровићеву
,
па
истоме
исприча
све
то
,
са
свима
појединостима
,
а
није
пропустио
,
да
по
нешто
дода
још
из
своје
главе
.
Онај
странац
није
више
никад
свраћао
у
„
жмуркову
“
кавану
,
и
ако
је
после
тога
још
неколико
пута
имао
трбобољу
.
Причају
,
да
вије
чак
више
ни
пролазио
овом
улицом
.
Расцеп
.
Кућа
Косте
Недељковића
налази
се
у
министарској
улици
.
Ту
он
живи
са
својом
породицом
.
Комптоар
његов
и
трговина
нису
овде
,
но
у
Михајловој
улици
.
Изјутра
,
по
доручку
,
одлази
он
тамо
,
па
је
тек
око
једног
сахата
код
куће
на
ручку
.
После
ручка
има
он
обичај
да
мало
продрема
,
затим
пије
каву
,
пуши
,
и
чита
новине
.
Тек
око
четири
сахата
одлази
он
опет
у
своју
радњу
,
па
је
тамо
до
у
вече
,
кад
је
затвара
.
Одмах
сутра
дан
,
по
реферату
Богатићеву
,
о
случају
код
„
жмурка
“
,
позове
Недељковић
жену
и
кћер
,
пошто
је
по
ручку
мало
продремао
и
каву
попио
,
у
сасвим
одељену
собу
,
где
су
иначе
посете
примали
,
јер
је
имао
намеру
,
да
с
њима
буде
сасвим
на
само
.
Ради
обезбеде
од
каквог
прислушкивања
,
послао
је
он
готово
све
млађе
из
куће
,
на
разне
спољне
послове
.
Остала
је
само
куварица
,
која
се
по
погодби
није
могла
одређивали
на
какав
други
вањски
посао
.
Даница
је
сва
претрнула
,
кад
је
сачула
очев
свечани
позив
.
Знала
је
одмах
,
да
се
то
само
ње
тиче
.
Госпођу
Персу
сместа
заболи
глава
,
јер
је
и
она
била
с
тим
на
чисто
,
да
ће
се
стари
тефтер
отпочети
поново
да
претреса
.
Господар
Коста
изгледаше
напротив
сасвим
расположен
и
тих
,
шта
више
,
у
његовом
понашању
беше
неке
особите
љубазности
,
више
но
кад
имају
каквог
госта
на
ручку
.
Поседаше
на
фотеље
,
а
Недељковић
први
овако
поче
:
—
„
Мило
моје
дете
,
ти
си
је
ли
вољна
,
да
чујеш
од
оца
добру
и
паметну
реч
?
“
—
„
Вољна
сам
,
оче
“
,
рече
Даница
,
а
отац
јој
настави
:
—
„
Сваки
прави
родитељ
брине
се
о
срећи
свога
детета
више
,
него
о
својој
сопственој
.
Све
моје
велике
бриге
,
далеко
су
мањи
терет
за
мене
,
него
што
је
моја
брига
о
теби
,
и
твојој
срећи
.
У
смањивању
ове
моје
бриге
,
која
се
тебе
тиче
,
ја
сам
вазда
рачунао
на
твоју
помоћ
,
али
ти
се
ниси
томе
одазвала
него
си
напротив
отежавала
још
више
мој
положај
у
овоме
питању
.
Као
год
што
су
теби
,
дете
моје
,
познати
моји
назори
у
погледу
твоје
среће
,
тако
исто
и
ја
знам
за
све
твоје
умишљаје
и
намере
.
Ти
,
дете
моје
,
не
познајеш
још
овај
живот
.
Он
се
теби
,
у
твојој
садањој
машти
сасвим
друкчи
представља
,
него
што
је
он
у
самој
ствари
.
Живот
је
на
данашње
време
скуп
.
Он
је
веома
тежак
и
досадан
свакоме
,
који
не
располаже
средствима
,
да
га
у
навикнутој
правилности
одржи
“
.
Овде
господар
Коста
мало
застаде
,
и
промери
проницавајућим
погледом
своје
дете
,
јер
је
имао
намеру
,
да
одмах
у
самом
почетку
сазна
,
хоће
ли
овај
увод
произвести
код
Данице
такав
упечатак
,
да
ће
она
остати
и
даље
вољна
,
да
но
овој
ствари
њега
саслуша
.
Досада
је
овакав
разговор
са
Даницом
више
пута
покушаван
,
но
она
га
је
редовно
осујећавала
,
извињујући
се
обично
главобољом
,
или
је
оца
искрено
молила
,
да
се
он
одложи
за
други
пут
.
Њу
је
досад
у
овоме
питању
свакад
заступала
њена
мати
,
која
се
тада
са
оцем
обично
споречкала
,
јер
је
,
као
што
се
зна
,
држала
уз
ћерку
.
Овога
пута
била
је
Даница
сасвим
мирна
и
послушна
.
Њене
велике
,
сјајне
очи
гледале
су
на
оца
нетренимице
.
Изгледало
је
,
као
да
се
Даница
чуди
,
што
јој
отац
у
опште
прави
паузе
.
Она
се
решила
,
да
саслуша
до
краја
оно
,
што
је
досад
у
самом
почетку
осујећавала
.
Коста
се
дивио
овом
преображењу
ћеркином
,
и
сматрао
је
то
као
добар
знак
и
добар
почетак
.
Госпођа
Перса
није
била
ни
најмање
спокојна
,
покрај
све
ове
ћеркине
промене
и
мужевљеве
доброћудности
.
Њојзи
није
то
првина
,
да
се
понеки
разговор
лепо
почне
,
а
рђаво
сврши
.
После
ове
мале
почивке
,
настави
господар
Коста
свој
започети
говор
овим
речима
:
—
„
Теби
је
познато
,
дете
моје
,
да
твоју
руку
проси
Сима
Богатић
.
Мати
твоја
,
прича
ми
опет
,
како
је
твојом
памећу
и
твојим
срцем
овладао
млади
професор
Миливоје
Петровић
.
Обојицу
добро
познајем
,
па
зато
ћу
ти
укратко
казати
,
ко
је
онај
први
,
а
ко
овај
други
.
—
„
И
ја
обојицу
добро
познајем
!
“
прекиде
Даница
оца
са
лаким
узбуђењем
,
које
није
никако
могла
да
савлада
,
и
ако
је
то
покушавала
.
—
„
Пусти
оца
,
нека
све
каже
!
“
примети
јој
на
то
мати
.
Недељковић
се
учини
,
као
да
то
и
не
узима
на
ум
,
па
настави
:
—
„
Сима
Богатић
богат
је
и
пребогат
.
У
Србији
нема
му
равна
!
...
Са
мном
је
у
трговачкој
вези
,
и
морам
признати
,
да
немам
њега
,
досад
би
већ
,
са
несреће
која
ме
ето
снађе
,
у
корен
пропао
.
У
том
човеку
представљена
је
финансијска
моћ
,
а
та
влада
данас
целим
светом
.
Она
је
једини
услов
,
да
човек
може
бити
задовољан
,
срећан
и
поштен
!
“
—
„
Није
тако
,
оче
!
“
примети
на
то
оштро
Даница
,
а
устајањем
са
фотеље
даде
познати
,
како
је
вољна
и
више
да
каже
,
те
да
побије
назоре
очеве
,
нашто
се
одмах
мати
умеша
,
па
је
стиша
,
и
принуди
на
даљу
послушност
.
—
„
Море
дијете
,
“
продужи
Недељковић
,
„
кад
си
ти
тако
жустра
код
ових
мојих
дефиниција
,
ја
како
ћеш
ти
да
саслушаш
оно
,
што
ја
имам
против
професора
Миливоја
да
кажем
?
“
—
„
Против
њега
,
оче
,
нећеш
ти
имати
ништа
рђаво
да
кажеш
.
То
што
би
ти
имао
рећи
,
насигурно
знам
,
да
су
то
само
измишљотине
Богатићеве
,
у
које
си
ти
принуђен
да
верујеш
,
“
примети
на
то
Даница
.
—
„
Па
то
ваљда
нису
тек
измишљотине
,
кад
данас
ето
већ
цела
варош
зна
,
да
се
господин
професор
Миливоје
(
ово
је
сасвим
подругљиво
изговорио
)
пре
неки
дан
тукао
са
најгорим
битангама
у
каваници
код
„
Жмурка
?
!
“
.
.
—
„
Боже
милостиви
!
“
узвикне
сад
Даница
,
и
стане
руке
да
крши
.
„
Зар
се
већ
дотле
дотерало
,
да
му
се
чак
и
таке
недостојне
ствари
подмећу
?
“
—
„
Узми
се
на
ум
,
дете
,
шта
говориш
!
“
плане
сад
Недељковић
.
„
Ја
не
спадам
у
друштво
смутљиваца
и
опадача
,
али
као
родитељ
морам
да
станем
на
пут
заблудама
свога
непослушног
детета
.
Томе
младићу
не
подмеће
нико
ништа
,
него
су
то
гола
факта
,
о
којима
у
првој
линији
води
рачун
полицијски
гласник
,
који
је
то
или
већ
донео
или
ће
донети
за
који
дан
“
.
—
„
Ја
у
то
не
верујем
!
“
рече
хладно
Даница
!
—
„
Слушај
Коста
,
прихвати
сад
госпођа
Перса
.
„
Ти
си
мени
већ
казао
,
да
ти
је
и
ову
новост
саопштио
Богатић
.
Ја
сам
потпуно
уверена
,
да
у
њој
има
толико
исто
истине
,
као
год
и
у
оној
за
Милицу
.
Све
је
то
пресна
и
пука
лаж
,
и
више
ништа
.
Ради
напослетку
како
знаш
,
али
бих
ја
најволела
,
кад
би
ти
сасвим
раскрстио
с
тим
човеком
.
Милица
је
мени
и
онако
већ
казала
,
да
је
она
вољна
“
...
.
—
„
Шта
је
она
вољна
?
“
прекиде
је
муж
одједанпут
,
љут
као
рис
,
и
црвен
к’о
паприка
,
„
да
ми
ваљда
чини
милостињу
,
да
се
пред
целим
светом
гради
племенита
,
и
да
се
на
рачун
моје
бруке
и
срамоте
популарише
?
!
О
,
та
познајемо
се
ми
већ
!
.
.
Та
пре
ћу
се
ухватити
за
просјачки
штап
,
но
што
ћу
допустити
,
да
ме
тај
господски
ноблес
спасава
.
А
ти
залуђена
девојко
,
терај
са
својом
матером
и
даље
којекакве
фантазије
,
кад
Вам
је
до
тога
,
и
кад
нећете
да
увидите
,
да
ће
ме
баш
те
ваше
фантазије
живота
стати
!
“
Даница
,
потресена
овим
очевим
речима
,
клекне
пред
њега
,
па
са
склопљеним
рукама
и
сузним
очима
изговори
:
—
„
Преклињем
те
,
оче
,
да
не
судиш
више
о
нама
тако
.
Нису
,
то
оче
,
фантазије
ни
моје
,
ни
материне
.
Ја
љубим
Миливоја
душом
и
срцем
,
а
он
мене
исто
тако
.
Нико
није
уплетао
своје
прсте
,
да
испреде
ову
нашу
душевну
заједницу
;
она
је
ненадно
дошла
,
да
ми
обоје
ни
сами
не
знамо
како
.
Она
се
не
да
више
раскинути
,
јер
је
везана
за
срца
наша
.
Покушаш
ли
то
,
оче
,
онда
си
нам
срца
ишчупао
.
Опрости
ми
,
оче
,
ако
те
вређа
ова
моја
искреност
,
ал
’
ја
мислим
,
даје
боље
држати
се
истине
,
па
отворено
изрећи
,
шта
је
коме
на
срцу
,
него
подхрањивати
неспоразум
неверним
представљањем
ове
ствари
.
Ти
ме
,
оче
,
примораваш
,
да
за
недрагог
пођем
,
а
колико
си
ми
пута
причао
,
како
си
силно
љубио
мајку
моју
!
...
Та
боље
нам
је
на
послетку
,
да
постанемо
срећни
и
задовољни
сиромаси
,
но
да
и
даље
останемо
несрећни
и
незадовољни
богаташи
.
Што
се
мене
тиче
,
ја
сам
већ
изабрала
оно
прво
“
.
—
„
Ни
речи
више
непослушнице
!
“
викне
у
највећој
јарости
Недељковић
на
своју
кћер
.
Убедљивост
Даничиних
разлога
,
била
је
толико
снажна
,
да
је
она
најодлучније
морала
произвести
код
оца
јој
реакцију
његових
принципа
и
тежња
,
те
је
због
тога
он
и
морао
планути
.
Он
се
осећао
смрвљен
,
а
ауторитет
му
је
налагао
да
се
подигне
.
Изненађени
и
увређени
тоном
очевим
,
којим
се
он
у
њиховом
дојакошњем
тихом
животу
никада
послужио
није
,
изађу
мати
и
кћи
из
собе
,
залупивши
врата
за
собом
.
Укоченим
погледом
пратио
их
је
,
овом
демонстрацијом
изненађени
и
погођени
,
отац
и
муж
.
Кад
је
остао
сам
,
баци
се
у
наслоњачу
,
стиште
чело
обема
рукама
,
па
тешко
уздисаше
.
—
„
Сад
морам
пропасти
!
“
мишљаше
он
у
себи
.
Богатић
тражи
непрестано
позитиван
одговор
,
па
докле
још
Недељковић
није
знао
за
ћеркину
непоколебљиву
вољу
,
могао
је
Богатићу
још
и
да
обећава
повољно
решење
ове
ствари
,
но
сад
под
оваким
околностима
,
има
он
још
само
један
једини
излаз
,
а
тај
је
,
да
Богатића
непрестано
подржава
у
обмани
.
То
ће
,
размишљаше
он
,
моћи
и
месецима
трајати
,
а
може
се
провући
баш
и
читаву
годину
дана
;
дотле
ће
се
у
његовим
трговачким
пословима
окренути
на
боље
,
јер
има
довољно
изгледа
,
да
ће
оно
,
што
је
изгубио
на
шљивама
,
надокнадити
на
кожама
и
вуни
.
Он
се
бар
томе
тврдо
надаше
.
У
неколико
охрабрен
и
утешен
оваким
размишљањем
,
устане
он
најзад
са
фотеље
,
оде
у
побочну
собу
,
навуче
зимски
капут
на
леђа
,
затури
цилиндар
на
главу
,
изађе
из
куће
,
па
се
упути
у
свој
контоар
.
Кад
је
полазио
,
није
се
по
дојакошњем
обичају
свом
јавио
жени
и
кћери
.
Од
тада
,
није
било
више
оног
ведрог
расположења
у
Недељковићевој
кући
.
Веселе
и
умилне
песме
Даничине
престале
су
,
јер
је
престала
и
нада
,
да
ће
се
редовним
и
правилним
путем
извести
њена
веридба
са
Миливојем
.
Мати
јој
беше
сва
утучена
,
па
јој
се
није
милило
више
ништа
,
те
је
због
тога
и
дисциплина
према
млађима
у
многом
погледу
попустила
.
Ови
последњи
,
по
урођеној
наклоности
својој
,
почели
су
да
испитују
у
чему
управо
лежи
овај
породични
спор
,
па
су
тога
ради
шиљили
ушима
и
пиљили
очима
,
кад
год
је
за
то
прилике
било
.
Да
би
им
се
овај
посао
у
нечем
олакшао
,
добијало
је
једно
од
млађих
,
и
то
баш
куварица
,
иначе
веома
препредена
,
подробне
инструкције
од
неког
споља
.
Тај
неко
била
је
госпођа
Еуфросина
,
вредни
агенат
Богатићев
.
Извештена
од
Богатића
у
свима
појединостима
о
Даничиној
наклоности
према
Миливоју
,
дошаптавала
је
и
објашњавала
је
она
куварици
тајну
Недељковићевог
породичног
спора
,
тражећи
сад
од
исте
,
а
сваки
пут
јој
стискајући
у
руку
по
који
Богатићев
динар
,
да
јој
верно
доставља
,
у
колико
се
поменути
спор
заоштрава
или
слаби
.
Према
томе
,
смешкао
се
само
Богатић
,
кад
му
је
Недељковић
из
нужде
неистину
казивао
,
причајући
му
како
је
Даница
скоро
вољна
да
пристане
на
брачну
везу
са
њиме
.
Овај
прелом
код
ње
,
учинио
је
бајаги
случај
код
„
Жмурка
“
.
Богатић
није
био
од
оних
људи
,
који
се
тако
лако
поколебају
у
својој
намери
,
кад
виде
,
да
им
што
не
иде
од
руке
.
Он
није
напуштао
своју
мисао
,
и
ако
му
је
посве
јасно
било
,
да
се
она
правилним
путем
не
да
извести
.
Зато
је
и
бирао
све
неправилне
путове
.
—
„
Ја
морам
продрети
!
“
говораше
он
у
себи
,
а
из
ове
енергије
могло
се
закључити
,
да
он
заиста
не
би
пожалио
ни
све
имање
своје
,
само
да
до
жељене
цељи
дође
.
С
тога
се
решио
,
да
са
Недељковићем
ни
по
што
не
раскрсти
,
и
да
му
и
даље
поверава
веће
суме
готовога
новца
за
његове
разноврсне
трговачке
операције
.
У
времену
овога
расцепа
код
Недељковићевих
,
долазио
је
Миливоје
чешће
Љубомиру
,
но
досад
иначе
.
Даница
је
Миливоја
писмом
преко
поште
известила
о
најновијој
мучној
ситуацији
.
Молила
га
је
,
да
јој
ништа
не
одговара
,
јер
би
његово
писмо
могло
лако
доћи
оцу
у
руке
,
па
би
се
немиле
сцене
обновиле
.
Она
му
пише
,
да
је
сад
као
у
неком
кавезу
.
Забрањује
јој
се
излазак
из
куће
,
јер
отац
као
да
се
боји
,
да
она
не
би
ускочила
за
својим
драганом
.
У
кући
је
,
вели
,
сами
шпијуни
Богатићеви
окружавају
.
Нарочито
је
куварица
има
непрестано
у
очима
,
јер
долази
сваки
час
у
њену
и
материну
собу
,
тражећи
све
једнако
нека
упутства
,
која
досад
није
имала
обичај
да
тражи
.
Ако
је
послом
толико
спречена
,
да
баш
никако
не
може
да
дође
,
она
онда
шаље
собарицу
,
која
опет
на
свој
начин
постаје
све
досаднија
.
Писмо
ово
не
би
могла
она
ни
послати
,
да
јој
није
дошла
случајно
другарица
,
па
га
при
полазу
скрила
,
и
обећала
,
да
ће
га
бацити
у
поштанско
сандуче
.
Све
ово
дало
је
повода
,
да
се
Миливоје
непрестано
договарао
са
Љубомиром
,
шта
ће
и
како
ће
сад
.
Обојица
беху
невесели
и
веома
забринути
за
свршетак
ове
породичне
драме
.
Кад
год
би
се
њих
двојица
о
томе
разговарали
,
увек
би
се
ту
нашла
и
госпођа
Еуфросина
,
па
би
све
по
нешто
тражила
од
Сокице
,
било
главицу
лука
,
било
сито
,
или
друго
што
.
Тада
би
обично
развезла
разговор
о
новостима
но
вароши
,
па
затим
незвана
улазила
у
собу
,
у
којој
сеђаху
Љубомир
и
Миливоје
,
па
као
бајаги
тражила
од
Љубомира
по
неко
објашнење
зарад
уписивања
у
рубрике
порезне
листе
,
да
јој
адресује
неко
немачко
писмо
,
или
томе
налик
што
.
Том
приликом
свагда
је
оштро
посматрала
све
промене
лика
Миливојева
,
па
по
томе
закључивала
његово
душевно
расположење
,
и
после
саопштавала
то
све
са
разним
својим
дометцима
Богатићу
,
који
јој
је
за
оваке
услуге
,
као
што
се
већ
зна
,
веома
добро
плаћао
.
Овако
приопштавано
душевно
расположење
Миливојево
,
било
је
за
Богатића
барометар
,
по
коме
је
он
одређивао
трајање
подржавања
Недељковићевих
трговачких
диференција
.
Докле
год
је
Миливоје
невесео
и
утучен
,
дотле
је
Богатић
сигуран
,
да
му
Даница
није
изгубљена
.
На
само
званично
потврђивање
Недељковићево
није
се
он
могао
више
ослањати
,
па
ради
тога
је
и
подржавао
сву
ову
шпијонажу
.
Све
је
то
тако
било
и
трајало
до
у
само
жарко
лето
исте
године
.
Две
демонске
силе
,
обе
удружене
:
ниска
жудња
и
породични
раздор
гонили
су
невину
анђелску
љубав
,
која
се
од
својих
гонитеља
притајала
у
грудима
љубавничким
и
ишчекивала
слободније
дане
,
—
свој
спас
!
...
.
.
У
врту
спрам
месечине
.
Пуни
месец
који
изгледаше
с
вечери
,
кад
се
родио
,
као
каква
десетачка
,
већ
је
на
половини
пута
свога
,
обичан
меланхоличан
.
Њега
је
посматрала
једне
лепе
ноћи
Даница
седећи
на
каменој
клупи
,
у
врту
очине
куће
.
То
је
било
у
месецу
августу
,
око
велике
госпође
.
Нико
је
није
спазио
,
кад
је
амо
дошла
.
Тајно
је
то
учинила
,
пошто
се
уверила
,
да
родитељи
њени
и
сви
млађи
по
кући
спавају
тврдим
сном
.
У
врту
је
необично
лепо
!
...
.
Уз
ограду
са
свију
страна
гордо
се
уздижу
вити
јабланови
.
Њихово
лишће
сад
ни
мало
не
шушти
јер
му
нема
поветарца
.
Изгледа
,
као
даје
он
у
близини
негде
задивљен
застао
,
видећи
бајну
Даницу
,
са
дугачком
,
низ
леђа
спуштеном
кестенастом
косом
,
како
сад
сетно
погледа
на
жалосну
врбу
,
не
далеко
од
клупе
јој
.
Врба
се
некако
болно
и
јадовно
нагибаше
над
водоскоком
,
који
овом
меланхоличном
дрвету
попрскиваше
лишће
,
те
му
боле
ваљда
разблаживаше
.
Ох
,
како
би
он
могао
тако
лако
и
Даничине
боле
да
разблажи
,
јер
ето
и
њу
прсну
он
већ
неколико
пута
својим
кристалним
капљицама
по
лицу
и
сјајној
коси
.
Што
не
могаше
учинити
водоскок
,
то
је
ваљда
хтела
леполиста
липа
да
учини
,
кад
је
раширивши
своје
густе
гране
над
клупом
и
Даничином
главом
,
слала
Даници
лековити
мирис
свој
.
Исто
су
то
чинили
и
око
водоскока
усађени
цветови
шебоја
,
зумбула
и
каранфила
,
а
зеленкада
,
ђулашик
и
крин
,
нарочито
овај
последњи
,
као
да
су
невесели
,
што
их
Даница
још
погледала
није
.
Она
гледаше
још
непрестано
у
пун
месец
.
С
њиме
се
она
у
себи
разговарала
.
Завидела
му
је
,
а
то
јој
беше
прва
завист
у
животу
,
што
он
без
икакве
сметње
иде
и
броди
својим
правим
путем
,
јер
пакости
људске
не
допиру
до
њега
.
Учинило
јој
се
,
као
да
јој
месец
на
то
овако
одговара
:
—
„
Луда
девојко
!
.
.
За
тебе
су
пакости
људске
тако
огромна
ствар
,
а
ти
заборављаш
,
да
је
и
земља
,
на
којој
ти
сад
удисаваш
тако
миришљав
ваздух
,
заједно
са
свима
пакостима
на
њој
,
и
са
свима
људима
,
које
познајеш
и
не
познајеш
,
које
љубиш
и
мрзиш
,
само
једно
ништавило
,
једна
мрвица
у
васелени
,
мрвица
,
која
данас
јесте
,
а
сутра
није
,
и
ако
то
„
данас
,
“
и
то
„
сутра
“
по
твоме
рачунању
траје
милионима
година
.
Па
баш
ти
твоји
рачуни
сва
су
несрећа
твоја
.
Због
њих
су
људи
тако
себични
и
лукави
,
грозни
и
пусти
!
.
.
“
Иза
липе
шушну
нешто
.
Даница
се
прене
и
обрне
.
Пред
њом
стајаше
Миливоје
.
Ушао
је
на
мала
баштенска
врата
,
из
споредне
улице
.
Руковаше
се
.
Миливоје
седе
крај
Данице
,
па
извадив
дувањару
отпоче
да
завија
цигарету
.
Све
се
то
збило
без
и
једне
речи
.
Чуо
се
је
само
уздисај
!
...
.
Изгледало
је
,
као
да
обоје
не
осећаху
потребу
икаквог
објашњавања
.
Предмет
,
о
коме
би
они
могли
сад
да
говоре
,
могао
би
само
ово
да
значи
:
мучење
самога
себе
!
...
Овај
њихов
састанак
извршен
је
по
нарочитом
писменом
договору
.
Миливоје
писаше
Даници
и
мољаше
је
,
да
га
ове
ноћи
овде
сачека
,
кад
наступи
глуво
доба
и
да
тога
ради
не
закључава
мала
баштенска
врата
.
На
завршетку
писма
додао
је
он
,
да
долази
,
да
се
растану
,
можда
за
навек
.
Даница
извади
писмо
из
недара
,
показа
прстом
на
оно
место
,
где
је
реч
о
растајању
,
па
рече
:
—
„
Објасни
ми
ово
,
Миливоје
!
...
“
—
„
То
значи
рат
!
“
рече
Миливоје
.
—
„
Рат
!
“
понови
Даница
,
и
лако
задрхта
.
—
„
Рат
са
Бугарима
“
дода
Миливоје
,
па
као
да
га
обузе
свег
неки
виши
занос
,
патетичким
гласом
овако
продужи
:
—
Ова
кратка
и
оштра
реч
:
„
рат
“
,
испуњава
целокупну
повесницу
човечанства
,
почињући
од
старог
завета
па
до
данас
.
Рат
сеје
смрт
,
из
које
ниче
живот
.
Рат
је
каштига
свету
.
Он
је
на
земљи
,
што
је
муња
на
небу
.
Муња
чисти
ваздух
,
рат
пречишћава
људске
рачуне
.
Између
Србије
и
Бугарске
постоје
многи
несршени
рачуни
.
Стари
су
се
заборавили
,
а
нови
и
најновији
љуто
муче
и
српске
и
бугарске
рачунџије
.
Ови
последњи
,
као
да
су
се
сасвим
преварили
у
рачуну
.
—
„
Колико
је
мени
познато
“
,
прекиде
га
Даница
,
„
Бугари
хоће
само
своју
независност
,
па
зар
је
разложно
сметати
им
у
овоме
?
“
Миливоје
настави
:
—
„
Спајање
Источне
Румелије
са
Бугарском
давнашњи
је
сан
Бугарима
,
исто
као
и
Србији
присајединење
Старе
Србије
,
Босне
и
Херцеговине
.
Источна
тежи
Бугарској
,
исто
као
што
жуди
Стара
Србија
,
Босна
и
Херцеговина
,
да
буде
Србинова
.
Великим
силама
то
опет
не
годи
.
Оне
су
додуше
једна
према
другој
непријатељски
расположене
,
но
све
су
у
томе
сложне
,
да
нити
треба
дати
Бугарској
Источну
Румелију
,
нити
Србији
што
она
жели
.
За
овим
долази
нешто
још
жалосније
.
Србија
и
Бугарска
,
у
место
да
се
сложе
и
договоре
,
на
који
ће
начин
да
се
у
овој
неприлици
помогну
,
па
да
или
измоле
,
или
преваре
,
или
на
силу
отму
оно
што
желе
,
немају
преча
посла
,
него
да
се
међу
собом
обмањују
,
гложе
и
сатиру
.
За
ово
је
крива
Бугарска
.
Она
све
ради
сама
,
без
споразума
,
без
Србије
.
На
против
,
она
се
споразумева
и
са
самим
ђаволом
против
Србије
.
Србија
је
опет
искрена
,
па
све
искаже
у
напред
што
јој
је
на
срцу
,
о
чему
мисли
,
и
шта
намерава
.
Она
не
да
Бугарима
да
раде
свој
започети
посао
,
а
не
сме
ни
сама
на
своју
руку
да
отпочне
свој
,
па
из
суревњивости
и
бојазни
од
велике
Бугарске
хоће
да
јој
огласи
рат
.
Ту
греши
Србија
.
Она
нема
намеру
да
осваја
Бугарску
,
она
хоће
само
да
је
казни
за
неверство
.
За
оне
шибе
,
које
Србија
спрема
Бугарској
,
позајмљено
је
двадесет
и
нет
милиона
динара
.
Мислим
да
је
ово
сувише
скупа
освета
!
...
“
—
„
Прескупа
!
“
примети
Даница
,
а
Миливоје
продужи
:
—
„
Да
у
овоме
рату
имаде
какве
узвишеније
идеје
,
да
је
он
наперен
на
вековног
душманина
српског
,
ја
не
бих
оволико
стрепио
за
његов
исход
.
Испуњен
сам
неком
зебњом
,
неком
стрепњом
,
а
обузима
ме
и
нека
црна
слутња
.
Некако
ми
се
причињава
,
као
да
је
баш
овој
нашој
генерацији
досуђено
,
да
даде
потомству
обилна
примера
,
како
је
неупутно
ударати
главом
о
зид
,
кад
се
у
напред
зна
,
да
је
тај
зид
много
тврђи
од
главе
!
“
Миливоје
заћута
,
но
кад
спази
да
Даница
гледа
само
преда
се
,
учини
му
се
,
да
је
она
вољна
,
да
он
још
по
нешто
каже
,
па
продужи
мало
живљим
гласом
.
—
„
Двојица
смо
нас
,
који
се
можда
најтеже
растају
од
Београда
.
То
смо
ја
и
Љубомир
.
Љубомир
оставља
жену
и
нејаку
децу
,
па
одлази
у
овај
рат
без
смисла
.
Код
толико
нежењених
чиновника
,
узима
се
хранитељ
,
и
одводи
на
границу
.
Он
је
,
истина
,
само
благајник
,
но
у
рату
није
нико
сигуран
од
куршума
,
сабље
и
гранате
.
Мени
је
дата
ваљда
најнесрећнија
служба
:
спроводника
муниционо
колоне
.
Једино
ме
још
теши
,
што
ћу
са
Љубомиром
бити
чешће
заједно
,
јер
смо
обојица
у
једном
пуку
.
Ако
будем
рањен
Данице
“
,
(
при
овим
речима
узме
он
Даницу
за
десну
руку
)
„
већма
не
могу
бити
,
но
што
сам
сад
у
срцу
своме
;
а
ако
погинем
,
љубав
моја
према
теби
остаје
ипак
трајна
,
вечита
.
Ја
не
могу
ни
да
замислим
,
да
душа
човечија
умире
са
телом
,
и
ако
сам
изучен
и
васпитан
на
скроз
материјалистичној
основи
,
која
то
најпоузданије
тврди
.
Мени
се
све
чини
,
да
постоји
још
један
виши
,
вечити
живот
,
у
сасвим
другом
облику
,
који
нам
је
истина
за
сада
још
несхватљив
и
неразумљив
,
но
много
што
шта
,
за
нас
још
необјашњиво
,
опомиње
нас
на
њега
“
.
—
„
Не
говори
више
Миливоје
!
“
прекиде
га
Даница
,
а
у
очима
њеним
засветлише
се
сузе
.
Грање
иза
њих
зашушта
.
Шуштање
ово
било
је
много
јаче
,
но
што
га
обичан
ветрић
може
да
покрене
,
услед
чега
се
обоје
брзо
окрену
према
шибљу
,
но
тамо
беше
опет
све
тихо
и
мирно
.
Ћутали
су
.
Миливоје
поче
да
премишља
,
како
би
окренуо
разговор
на
друго
што
,
што
не
би
Даници
више
сузе
измамљивало
,
јер
му
се
свакад
срце
цепаше
,
кад
год
би
видео
Даницу
уплакану
.
С
тога
,
окрену
он
сада
друкчије
:
—
„
Ја
не
видим
никаква
природна
развоја
,
Данице
,
у
решавању
ове
наше
заједничке
ствари
.
Ја
љубим
тебе
,
а
ти
мене
.
Ми
смо
обоје
дорасли
да
будемо
муж
и
жена
.
У
данашњем
свету
и
веку
,
где
се
принципи
потпуне
слободе
проповедају
већ
и
у
сваком
буџачићу
,
и
важе
за
све
оне
,
који
су
услове
за
уређени
грађански
живот
тачно
испунили
,
нас
двоје
имамо
да
се
боримо
против
насиља
,
коме
нисмо
у
стању
да
одолемо
,
без
недозвољене
одбране
.
Па
што
је
најжалосније
у
свему
овоме
,
то
је
,
да
откуда
би
нас
сунце
требало
да
греје
,
нас
отуда
лед
бије
.
И
ту
нам
неправду
чини
баш
онај
,
који
је
позван
и
од
Бога
и
од
људи
,
да
нас
једини
он
усрећи
,
да
нас
благослови
!
...
“
—
„
Ја
вас
благосиљам
,
мила
деца
моја
!
...
“
разлегну
се
глас
иза
њих
,
а
из
шибља
изађе
досад
скривени
Коста
Недељковић
,
потпуно
обучен
.
Двоје
заљубљених
,
заплашени
гласом
трећег
,
у
овој
прилици
непозваног
позваног
,
уз
то
у
неколико
окрепљени
благошћу
изјаве
очина
гласа
,
изгледаху
сад
као
усплахирени
јелен
и
кошута
,
приљубљени
једно
уз
друго
;
но
у
тренутку
извије
се
Даница
из
Миливојева
пригрљаја
,
те
полети
своме
оцу
,
који
је
раширеним
рукама
дочека
на
своје
груди
,
па
јој
чело
и
косу
обасипаше
жарким
пољупцима
.
—
„
Мило
дете
моје
!
“
говораше
кроз
сузе
Коста
.
Миливоје
беше
јако
потресен
овим
призором
.
Непомично
стајаше
он
крај
клупе
и
гледаше
само
преда
се
у
земљу
.
Коста
приступи
к
њему
,
а
Даница
стаде
крај
Миливоја
с
леве
стране
.
Обоје
су
изгледали
сад
као
да
се
венчавају
.
Коста
доби
вид
свештеника
.
Он
пружи
руку
Миливоју
,
који
је
прихвати
и
пољуби
.
—
„
Да
сте
благословени
,
драга
децо
моја
,
и
по
други
пут
!
“
рече
Коста
,
утре
марамом
сузе
,
па
мирно
и
достојанствено
рече
:
—
„
Ви
сте
,
децо
,
задивљени
,
изненађени
,
а
ја
сам
стекао
мир
!
...
Од
њега
нема
већег
блага
,
децо
моја
!
.
.
Мир
садржава
у
себи
све
,
што
се
у
животу
зове
срећом
,
па
зато
је
он
баш
највеће
благо
овог
света
!
.
.
Но
имам
,
децо
,
још
нешто
да
вам
кажем
.
Саслушајте
ме
пажљиво
,
јер
то
је
моја
исповест
.
Веома
су
искривудани
пути
,
драга
моја
децо
,
кад
се
кроз
овај
живот
пролази
.
Стара
је
она
изрека
,
која
гласи
:
„
благо
човеку
на
правоме
путу
“
,
но
тај
пут
је
обично
скривен
и
затрпан
,
па
се
без
велике
муке
и
напора
не
може
да
пронађе
.
Њега
је
запарложила
људска
мржња
и
себичност
.
Прописивати
и
наређивати
није
тешко
,
но
тешко
је
истрајати
.
Ја
сам
овај
живот
онако
схваћао
,
како
сам
за
њега
васпитан
био
,
и
како
ми
је
то
прописивала
потреба
,
да
своје
трговачке
циљеве
постигнем
.
Трговац
човек
не
бави
се
идеалисањем
и
појезијом
.
Сентименталност
побуђује
код
њега
обично
сумњу
,
а
лепе
вештине
су
за
њега
само
објекти
који
се
препродају
.
Бадава
ће
се
код
трговца
тражити
у
извесним
случајевима
милосрђе
и
увиђај
,
он
је
свагда
само
реалан
,
материјалистичан
.
Трговац
само
дотле
броди
у
пучину
људског
самопрегоревања
,
докле
је
његово
сопствено
„
ја
“
заступљено
;
за
спас
и
благо
другога
,
он
не
улази
дубље
.
У
томе
егоизму
већ
се
дотле
дотерало
,
да
код
нас
трговаца
чак
поједини
шефови
не
васпитају
своје
млађе
онако
,
како
би
то
требало
,
јер
се
чак
боје
од
доцније
конкуренције
.
Дошла
су
тешка
и
жалосна
времена
.
Поштење
је
сузбијено
,
а
његово
место
заузела
је
лажна
имитација
.
Мене
хвала
Богу
није
ова
струја
захватила
,
но
њени
таласи
запљускивали
су
ипак
обале
мога
рада
.
Ја
сам
се
мушки
борио
са
плимом
,
а
тешко
патио
од
осеке
.
Остало
ми
је
напослетку
да
бирам
једно
или
друго
.
Ја
сам
изабрао
осеку
.
То
сам
учинио
вас
ради
.
Решио
сам
се
,
да
пропаднем
као
трговац
,
а
да
се
узвисим
као
отац
.
Толико
сам
могао
још
од
имања
да
сачувам
и
обезбедим
,
без
своје
моралне
штете
,
да
ћу
моћи
најскромније
живети
,
но
то
ће
баш
да
ми
буде
слађе
него
све
уображене
стотине
хиљада
,
са
којима
бајаги
као
трговац
располажем
,
и
због
којих
немам
мирна
сна
.
У
вама
,
децо
,
не
само
да
сам
све
изгубљено
надокнадио
,
него
још
исувише
добијам
,
јер
се
сад
осећам
потпуно
задовољним
и
срећним
.
Мени
се
,
децо
,
срце
цепало
,
кад
сам
због
својих
трговачких
амбиција
прегао
,
да
ту
вашу
племениту
и
узвишену
љубав
раскидам
.
Ја
сам
давно
за
све
знао
,
на
о
свему
и
размишљао
.
Таштину
свију
сплетака
против
Миливоја
наперених
ја
сам
проницавао
,
па
сам
све
те
паклене
измишљотине
у
себи
потпуно
презирао
,
но
разлог
је
такав
био
,
да
сам
их
примао
за
готов
новац
.
У
мени
се
тада
борила
интелигенција
са
спекулативношћу
.
Прва
је
одржала
победу
,
а
то
могу
једино
да
захвалим
своме
доцнијем
образовању
,
које
сам
стекао
читањем
и
путовањем
.
До
овога
последњега
часа
,
кад
сам
амо
у
врт
сишао
,
нисам
се
још
потпуно
решио
био
,
да
ли
да
свршим
овај
рачун
са
собом
,
или
не
.
Ја
сам
чак
са
рђавом
намером
сада
из
куће
изашао
,
опазивши
да
Даница
није
у
врту
сама
.
Сада
,
дабоме
,
нема
томе
више
места
,
да
описујем
,
на
какав
сам
начин
смислио
да
казним
кривце
,
јер
проклињем
сваку
такву
мисао
,
но
рад
сам
да
вас
обоје
уверим
,
како
нисам
могао
одолети
унутарњим
покретима
свога
срца
,
посматрајући
иза
жбуња
вашу
несрећну
срећу
.
Ја
сам
се
морао
јавити
као
спаситељ
,
морао
сам
вас
благословити
,
јер
би
ми
иначе
,
децо
,
срце
препукло
!
...
Коста
заћута
.
На
понуду
његову
седоше
сви
на
клупу
.
Коста
седе
у
средину
,
Миливоје
с
десна
,
а
Даница
с
лева
.
Отац
говораше
сада
са
својом
децом
искрено
,
срдачно
.
Он
причаше
о
борбама
у
своме
животу
,
о
путовањима
по
свету
,
и
многим
епизодама
,
које
је
тада
имао
.
И
не
осетише
кад
пуче
зора
.
Свежи
ваздух
напајао
им
је
груди
,
а
несташни
славуји
прижељкивали
су
снажно
и
умилно
,
допуњујући
хармонију
,
створену
повраћеном
љубављу
добра
оца
и
послушне
деце
.
За
мало
па
на
ходнику
шкрипнуше
врата
.
На
ова
изађе
вредна
домаћица
,
госпођа
Перса
.
Она
је
тражила
мужа
и
кћер
.
То
се
могло
одмах
приметити
по
забринутом
лицу
и
њеним
покретима
,
завирујући
то
на
затворену
капију
,
то
на
остале
излазе
у
ходнику
.
Кад
их
у
овоме
простору
нигде
није
могла
да
нађе
,
она
се
упути
у
врт
,
па
чим
сави
на
десну
страну
,
спази
их
,
и
као
окамењена
стаде
,
пребледе
,
но
одмах
затим
и
порумени
,
а
уста
јој
се
љупко
развукоше
у
блажени
осмејак
,
па
гласом
,
који
се
добија
само
у
ванредним
приликама
изненадне
среће
,
гласом
милозвучним
и
пуним
мелема
,
узвикну
она
:
—
„
Децо
моја
!
...
Добри
мој
Коста
!
...
“
Сви
јој
пођоше
на
сусрет
,
а
Коста
је
још
и
предржа
,
јер
му
се
учинило
,
као
да
му
жена
добија
несвестицу
.
Но
на
томе
прође
.
Госпођа
Перса
исправи
се
,
ижљуби
децу
,
па
се
и
са
мужем
пољуби
.
Ово
последње
значило
је
,
осим
израза
превелике
радости
,
још
и
потврду
њиховог
измирења
.
Миливоје
постаде
,
једва
једанпут
,
признатим
вереником
Даничиним
.
Разлог
је
победио
предрасуду
,
правда
неправду
,
врлина
спекулацију
,
одлучност
сплетку
.
Миливоју
је
играло
срце
од
радости
,
а
Даничине
дивне
очи
беху
сад
светлије
но
икада
.
Миливоје
остаде
на
доручку
код
својих
нових
родитеља
и
миле
веренице
.
Морао
је
још
обећати
,
да
ће
до
поласка
на
границу
сваки
дан
к
њима
долазити
на
ручак
и
вечеру
.
Затим
се
опрости
и
оде
право
Љубомиру
,
да
му
саопшти
своју
превелику
радост
и
срећу
.
„
На
границу
“
.
Кад
је
у
каквој
земљи
рат
,
онда
влада
у
њој
опште
узбуђење
.
Оно
,
што
је
у
редовним
приликама
неприкосновено
и
својина
само
свога
госе
,
постаје
сад
илузорно
.
Имање
и
папиран
новац
побијају
се
у
вредности
.
Често
пута
не
вреде
ни
кршне
паре
.
Стратегијски
захтеви
у
рату
претварају
њиве
и
винограде
у
шанчеве
,
а
топовске
гранате
руше
цркве
и
палате
,
куће
и
колибе
.
За
оваку
штету
појединац
нема
накнаде
.
Данас
си
имућан
,
сутра
бескућник
.
Данас
газда
,
сутра
просијак
!
...
Једино
је
злато
,
које
сад
царује
.
Но
злато
ваља
чувати
од
два
страшила
,
малог
и
великог
.
Мало
страшило
зове
се
:
грабеж
,
а
велико
:
смрт
.
Њиховом
битношћу
ствара
се
антитеза
,
која
овако
гласи
:
Данас
си
сиромах
,
сутра
си
газда
.
Данас
просијак
,
сутра
богаташ
!
...
Кад
прође
рат
онда
се
показује
прстом
на
једне
и
на
друге
!
...
Пироту
ће
бити
суђено
,
да
то
доживи
још
у
овој
години
!
...
Док
је
рат
,
живот
човечији
вреди
мало
или
ни
мало
.
Погинули
борац
у
најбољем
случају
,
т
.
ј
.
ако
га
не
баце
у
рупчагу
са
кречом
,
вреди
—
шест
динара
,
толико
коштају
нове
даске
за
слупани
му
сандук
.
Кад
погине
коњ
,
вредност
његова
осећа
се
у
изгубљеним
стотинама
!
...
За
човеком
се
не
жали
,
коњ
се
једва
прежали
!
Зато
је
у
рату
најтеже
и
најгоре
бити
човек
!
Српска
мобилисана
војска
била
је
подељена
на
два
неједнака
дела
.
Већи
део
,
који
се
сматрао
као
главна
војска
,
имао
је
четрдесет
и
две
хиљаде
људи
.
Мањи
део
,
назван
споредна
војска
,
имађаше
управо
за
половину
мање
.
Главна
војска
била
је
подељена
на
ове
дивизије
:
Моравску
,
Шумадијску
,
Дунавску
и
Дринску
.
Споредна
војска
имала
је
само
једну
,
Тимочку
дивизију
.
Главни
заповедник
целе
војске
био
је
главом
Краљ
Милан
И
.
Уз
њега
стајаше
Врховни
штаб
у
Нишу
.
Љубомир
и
Миливоје
налазе
се
у
Дунавској
дивизији
при
ВИИ
активном
пешадијском
пуку
,
који
се
зове
Престолонаследников
,
и
који
има
три
батаљона
19
.
септембра
1885
.
године
,
у
9
сахата
из
јутра
,
кренуо
се
њихов
пук
железницом
из
Београда
.
Љубомира
испратила
на
станицу
Сокица
и
деца
,
а
Миливоја
будући
таст
му
,
ташта
,
Даница
,
кума
Милица
и
муж
јој
Петар
.
Сокица
је
на
глас
плакала
,
а
из
Даничиних
очију
котрљале
су
се
крупне
сузе
.
Кад
су
пошли
и
праштали
се
,
пољубила
се
Даница
са
Миливојем
и
тихо
му
је
шапнула
:
„
чувај
се
,
душо
моја
!
“
Истога
дана
,
у
вече
око
10
сахата
,
стигао
је
ВИИ
пук
у
Ниш
.
Сутра
дан
,
20
.
септембра
,
улогорио
се
на
Медошевачком
пољу
.
Ту
је
пробавио
осам
дана
,
тако
рећи
у
самој
води
,
јер
је
за
све
време
киша
непрестано
падала
.
Због
овога
,
услед
више
наредбе
,
врати
се
он
натраг
у
Ниш
.
6
.
октобра
крене
се
пук
за
Белу
Паланку
.
Пошао
је
у
8
часова
из
јутра
,
а
стигао
је
тамо
у
10
часова
у
вече
.
Овде
се
одмарао
два
дана
.
9
.
октобра
одмарширао
је
у
Костур
.
Ту
се
тако
исто
бавио
само
два
дана
.
Одатле
приспе
у
село
Држину
,
где
се
пет
дана
задржавао
,
а
затим
у
село
Градашницу
,
у
близини
Пирота
,
где
је
пробавио
десет
дана
.
Једанаестог
дана
крене
се
за
границу
,
и
осване
2
.
новембра
1885
.
године
на
Суковом
мосту
.
Рат
је
Бугарима
тада
био
већ
објављен
(
1
.
новембра
1885
.
г
.
у
вече
)
.
Пред
Суковим
мостом
велика
је
граја
.
Амо
су
већ
приспеле
и
остале
дивизије
главне
војске
.
Све
је
овде
концентрисано
и
спремно
за
полазак
и
прелаз
границе
.
На
дати
знак
,
пређе
српска
војска
на
непријатељско
земљиште
.
Пук
,
у
коме
су
били
Љубомир
и
Миливоје
,
добије
заповест
,
да
одмах
наступа
ка
Драгоманском
кланцу
.
Овде
су
Бугари
били
скривени
.
Убрзо
се
заметне
жестока
борба
,
која
је
цео
дан
,
до
седам
сахата
у
вече
,
трајала
.
Бугари
су
били
побеђени
.
Све
су
положаје
напустили
,
бежећи
ка
Сливници
.
Српска
војска
,
односно
ВИИ
пук
(
јер
он
је
сам
учествовао
у
овој
битци
)
одмара
се
на
задобивеним
положајима
,
залаже
се
тајином
и
бистром
водом
изворском
.
Небо
је
ведро
,
но
без
месечине
.
Безброј
звезда
сија
на
њему
,
а
метеори
падају
на
разне
стране
,
правећи
кад
већи
,
кад
мањи
лук
.
Изгледа
као
да
се
и
на
небу
љути
бој
бије
.
У
новембру
је
то
за
мало
писменије
људе
сасвим
обична
ствар
,
но
прости
војници
имају
за
ове
појаве
своје
особено
гледиште
,
придајући
им
разноврсна
значења
за
будућност
.
Тако
неки
мишљаху
,
да
ово
слути
на
добро
,
а
већина
је
непрестано
вртела
главом
,
говорећи
,
да
ово
сасвим
на
зло
слути
.
У
овој
години
зима
је
рано
почела
.
Време
је
необично
хладно
.
Ко
је
прилегао
да
спава
,
тај
већ
после
једног
часа
устаје
,
па
да
је
ма
како
добро
обучен
,
он
опет
дрхће
као
прут
,
па
му
је
прво
да
смишља
,
на
који
ће
начин
да
се
боље
загреје
.
Неки
трчи
тамо
амо
,
а
по
неког
видиш
како
скида
шатор
,
на
се
њиме
замотава
и
леже
.
Тек
око
поноћи
,
кад
су
предстраже
јавиле
,
да
непријатеља
нигде
у
близини
нема
,
допуштено
је
било
,
да
се
ватре
местимично
наложе
.
Одмах
је
било
све
живље
и
расположеније
.
Украј
једне
велике
ватре
седи
множина
виших
и
нижих
официра
.
С
њима
су
Љубомир
и
Миливоје
.
Сејизи
кувају
каву
,
па
додају
филџане
редом
но
старешинству
.
Замириса
ваздух
од
каве
и
финога
дувана
.
—
„
Ух
,
та
да
ми
је
само
један
дим
да
повучем
од
тога
скупога
дувана
!
“
уздахну
сејиз
Милија
,
више
као
за
себе
.
Командант
пука
,
који
је
ово
чуо
,
насмеши
се
,
заграби
прстима
у
своју
дувањару
,
па
дода
то
Милији
речима
:
—
„
Кад
бих
знао
,
момче
,
да
ти
је
та
жеља
пред
смрт
,
дао
бих
ти
,
среће
ми
,
целу
дувањару
,
ал
’
овако
,
к’о
велим
,
нек
остане
и
за
други
пут
!
“
Карактеристика
је
српског
официра
,
да
гаји
према
свом
војнику
праве
очинске
и
братске
осећаје
,
због
чега
је
српски
војник
у
свако
доба
готов
да
штитећи
живот
старешине
,
ма
и
својим
плати
.
Ово
друштво
официрско
донекле
се
разговарало
о
успесима
данашње
битке
,
па
онда
уморно
прилегло
крај
ватре
.
Остали
су
само
Љубомир
и
Миливоје
.
Они
се
тихо
разговарају
.
—
„
Једва
једанпут
да
смо
на
само
“
говораше
Љубомир
,
те
да
се
можемо
и
о
нашим
стварима
разговарати
.
Додуше
ту
нема
никакве
тајне
,
но
кад
се
о
породичним
стварима
говори
,
свакоме
је
милије
,
да
је
на
само
са
оним
,
који
га
једино
потпуно
разуме
,
и
који
га
може
,
ако
је
потребно
,
најбоље
да
утеши
.
Не
могу
ти
описати
како
ми
је
тешко
,
што
сам
удаљен
од
своје
жене
и
деце
.
Бадава
се
ми
цивилни
чиновници
упињемо
,
да
будемо
у
рату
као
и
официри
,
хладни
и
безбрижни
,
кад
ми
немамо
за
то
ни
спреме
ни
услове
.
То
је
њима
занат
.
Њима
је
умрети
као
попити
чашу
пива
,
и
ако
и
од
њих
многи
имају
жену
и
децу
.
Свакако
,
оно
сазнавање
,
да
је
у
вршењу
њихових
дужности
и
смрт
као
једна
од
тачака
тих
дужности
урачуната
,
чини
да
су
они
према
истој
толико
равнодушни
,
а
и
породице
њихове
с
тим
су
већ
толико
измирене
,
да
се
оваквој
вести
сваки
час
могу
надати
,
па
зато
су
већ
некако
унапред
спремљене
.
Но
ми
,
како
стојимо
ми
са
овим
питањем
?
...
Ја
нисам
кукавица
.
То
сам
посведочио
у
првом
и
другом
-
рату
,
но
да
,
ја
онда
нисам
имао
породицу
.
Ти
Миливоје
,
дабоме
,
не
можеш
о
томе
толико
да
расуђујеш
,
јер
си
тек
на
путу
да
образујеш
породицу
,
но
и
теби
није
ово
занат
,
па
држим
,
да
ти
тек
не
би
годило
,
да
овде
свршиш
,
код
толико
твојих
несвршених
послова
,
за
које
си
се
образовао
,
и
због
којих
те
отаџбина
треба
.
Шта
мислиш
ти
о
томе
,
Миливоје
?
—
„
Мени
је
у
почетку
изгледало
“
,
одговори
Миливоје
,
да
ћеш
ти
говорити
о
Сокицином
писму
,
које
си
у
Пироту
пре
неки
дан
добио
,
па
да
ћу
и
ја
што
год
из
њега
за
се
моћи
примити
,
а
кад
тамо
,
ти
удари
у
неку
сентименталност
,
баш
као
да
почињеш
правити
тестаменат
.
Теби
то
баш
најмање
доликује
,
кад
се
зна
,
да
си
ти
крај
свих
твојих
животних
мука
и
невоља
вазда
био
ведар
и
расположен
.
Ја
од
тебе
очекујем
глосе
а
не
јеремијаде
.
Зато
,
мани
се
,
човече
,
тога
,
него
